Kalandarovs Marats

Vīza uz dzelmi-1

Marats Kalandarovs

Vīza uz dzelmi

.

Autora priekšvārds

1994. gada 28. nepiemini pasauli satricināja traģiska vests - Baltijas jūrā nogrimis prāmis Estonia, jūras dzelme kļuva par kapu 852 pasažieriem, kas devās liktenīgajā reisā no Tallinas uz Stokholmu. Triju valstu - Zviedrijas, Igaunijas un Somijas - valdību izveidotā katastrofas izmeklēšanas komisija par avārijas oficiālo iemeslu atzina prāmja priekšgala lūkas stiprinājumā bojājumu, kas izraisījis jūras ūdens iekļūšanu klājos un prāmja nogrimšanu. Šim atzinumam daudzi nepiekrita, un žurnālisti, juristi, kuģniecības speciālisti, kā arī šo rindu autors veica savu izmeklēšanu. Dažādu valstu entuziastu savāktie pierādījumi vedina ticēt visai baisam pieņēmumam - ar pasažieru prāmi vesta slepena, militārā krava, jaunatklātie fakti lika krietni aizdomāties pat Zviedrijas parlamenta deputātiem, ka ari izraisīja interesi citās valstīs. Kad šis stāsts tika gatavots izdošanai, bijušais Igaunijas iekšlietu ministrs, tagad parlamenta deputāts Mar-guss Leivo oficiāli paziņoja, ka pie nogrimuša prāmja vairākkārt nolaidušies armijas speciālisti un esot videoieraksti, kas šo faktu apliecina.

Ko militārpersonas meklēja nogrimušajā kuģī? Kāpēc katastrofas īsto iemeslu tik rūpīgi slēpj no sabiedrības? Kuru valstu specdienesti bija iejaukti šajā traģēdijā? Kāpēc prāmis joprojām no jūras dibena nav izcelts? Kur pagaisa divpadsmit prāmja Estonia apkalpes locekli, kurus katastrofas dienā izglāba un veiksmīgi nogādāja krastā? Un visbeidzot -kāpēc ASV un Zviedrijas valdība tik cītīgi slēpj ar prāmja Estonia bojāeju saistīto informāciju, klasificēdama to par tādu, kam slepenības zīmogs noņemams tikai pēc septiņdesmit gadiem?

Mēģināšu atbildēt uz Šiem jautājumiem, izklāstīdams savu versiju pat prāmja bojāejas cēloņiem, kuru pētīšanai esmu veltījis piecpadsmit Šādus. Versiju, kas apstrīd starptautiskās izmeklēšanas komisijas secinājumus.

Pirmā nodaļa. Vergu tirgus

Bija neciešams karstums. Saules stari, spraukdamies caur koku lapam, izšķīda tūkstošos gaismas kūlīšu, kas mirdzēja gluži kā zivju zvīņas un bija sveloši kā ogles. Es gāju pa parka aleju, slaucīdams no sejas sviedrus un acīm meklēdams brīvu solu zem biezās zaļās lapotnes. Senajā klostera kompleksā Brevnovski klusta' šādu vietu bija pietiekami. Uz šā klostera zemes, kas atrodas gandrīz pašā Prāgas centrā, aug gadsimtus veci koki ar kupliem vainagiem, ieskaudami gleznainu dīķi. Aiz sena mūra, apvienodama dažādas celtniecības formas, slejas viduslaiku arhitektūras paraugs - majestātiska pils. Es strādāju avīzē, kuras Eiropas birojs bija izvietojies netālu no šā meistardarba, un bieži te iegriezos, lai izbaudītu viduslaiku noskaņu. Ari todien parka ēnainajā alejā biju norunājis tikšanos ar vācu kolēģi.

Aiz krūmiem varēju samanīt pazīstamu Mercedes. Elza izkāpa no automašīnas, īgni paskatījās svelmainajās debesīs un, piespiedusi pie lūpām minerālūdens pudeli, nāca uz manu pusi. Visa viņas āriene - viegla, elegantā kleita, garais un slaidais augums, patīkamā, gaišā seja - izstaroja gluži vai bērnišķīgu atklātību. Lielas zaļganās acis pauda atbruņojošu labsirdību, un viņa šķita visai mierīgs, līdzsvarots cilvēks - no pirmā acu uzmetiena. Tā kā pāris reižu ar viņu kopā biju darbojies žurnālistiskajā izmeklēšanā, es zināju, ka viņas rāmā āriene ir maldinoša - tā apmānīja gan kriminālās pasaules pārstāvjus, gan dažāda svarīguma ierēdņus. Patiesībā Elza Volfa bija žurnāliste "līdz kaulu smadzenēm" - prāta, enerģijas, diplomātiska takta un sievišķīgas pievilcības apvienojums, turklāt novērošanas spēju ziņā neatpalika no leģendārās anglietes mis Mārplas.

- Nu gan karstums! - Elza iesaucās ciešamā krievu valodā. -Tā vien gribētos ielēkt dīķi un nopeldēties.

- Kas traucē tev to darīt? - es smaidīdams pavaicāju.

-Ja man būtu līdzi peldkostīms, uz taviem jautājumiem es atbildētu no dīķa.

- Tu man reiz teici, - es sāku lietišķu sarunu, kas bija šīs tikšanās mērķis, - ka Prāgā darbojas nelegālo strādnieku tirgus, ko organizē krievu mafija.

- Kāpēc tikai Prāgā? - Viņa pavīpsnāja. - Ari Brno un Bratislavā, un daudzās citas Eiropas pilsētās... Slepeni darījumi ar viesstrādniekiem nes prāvu peļņu kriminālajai pasaulei.

- Es gribētu apmeklēt šo tirgu un piedāvāt sevi vergu tirgotajiem. Vārdu sakot, gribu uz savas ādas izjust viesstrādnieku rūgto likteni un izstāstīt par to savas avīzes lasītājiem.

- Bīstama iecere, - Elza domīgi noteica. - Vervētājiem, kas ir īsti gangsteri, nogalināt nelegālo strādnieku ir tikpat vienkārši ka nospļauties. Mūsdienās krievu valodā runājoši bandīti pašā Prāgas centrā nekaunīgi aplaupa savus tautiešus. Izlasi šo! - Viņa pasniedza man tūristiem domātu prospektu.

Es pārlaidu skatienu instrukcijai, kurā bija izklāstīts, ka jāizturas viesim no Austrumeiropas, ja tam uzbrūk tādi bandīti. Tūrisma firma, aicinādama Čehiju un Slovākiju apmeklēt, par ekskursantu apzagšanu gaišā dienas laikā atbildību neuzņēmās. Juzdams līdzi saviem bijušajiem tautiešiem, es apņēmīgi palūkojos uz sarunas biedri.

- Intriģējoša avīzes raksta deļ ir vērts riskēt, - es teicu. - Vai tu zini, kur Prāgā tāda nelegāla tirdzniecība notiek?

- Blakus Izstāžu kompleksam. Šo vietu Prāgas iedzīvotāji dēvē par "postkomunistisko vervēšanas punktu".

- Cikos šim punktam sākas darba laiks?

- No pieciem rītā. Tieši tajā laikā ierodas viesstrādnieku mednieki. Došu tev padomu - neņem līdzi pasi! Izliecies, ka tev dokumenti nozagti. - Viņa sameklēja cigareti, uzšķīla uguni, dziļi ievilka dūmus un turpināja: - Algota darbaspēka tirgi nelegāli eksistē visās bijušajās sociālistiskās saimniekošanas valstīs. Uz turieni plūst bijušie padomju pilsoņi, bēgdami no nabadzības un bezdarba sava dzimtenē. Šie cilvēki, protams, riskē, jo strādāt bez

vajadzīgajiem dokumentiem civilizētas valstīs ir aizliegts - par to var nonākt cietuma.

- Vai viesstrādnieki to zina?

- Protams, zina, tomēr riskē. Tirgu pārvalda krievu mafija, kas gluži kā vēža audzējs radījusi metastāzes visā Eiropā. Tirgodami darbaspēku, noziedzīgie grupējumi pelna milzu naudu, bet nelegālie strādnieki spiesti samierināties ar mazumu...

- Vai Čehijā tādu nelegālo strādnieku ir daudz?

- Vakardienas avizē par ekonomikas tēmu lasīju, ka valsti vairāk nekā simttūkstoš ārzemnieku strādā nelegāli.

Jo vairāk es kolēģē klausījos, jo nemierīgāk man kļuva ap sirdi. Acīmredzot to juzdama, sarunas biedre cieši uz mani palūkojās.

- Varbūt atmetīsi šo ieceri? - viņa bažīgā balsi noprasīja. - Ar bandītiem joki mazi...

-Ceru, ka ar mani nekas nenotiks. - Es nopūtos.

- Tad jau vēlu veiksmi! - Elzas sejā pavīdēja mākslots smaids, bet acis joprojām bija manāms satraukums.

- Iedzersim pa tasei kafijas? - Es pamāju uz. viesnīcas Adalbert pusi. Tas smailais jumts slējās aiz klostera mūra.

- Nevaru, man ir svarīga tikšanās. Uz redzi! - Nodzēsusi cigareti, viņa steidzīgi devas pie savas automašīnas.

* * *

Nakti es tikpat ka negulēju - grozījos pie spoguļa, cenzdamies izvēlēties apģērbu, kas būtu piemērots paaugstinātas bīstamības zonai. Vakarā man bija piezvanījusi Elza un brīdinājusi, ka policistus un žurnālistus tur pamanot acumirklī, tāpēc visu, kas varēja nodot manu cienījamo profesiju, vajadzēja noglabāt labākiem laikiem. No paziņām aizņemos ar ogļu putekļiem piesūkušās kedas un sažuvuša brezenta kamolu, kas reiz. bijusi virsjaka. Taja ietērpies, es skumji raudzījos spogulī, kur rēgojas nožēlojams klaidonis.

Та pagāja minūte pēc minūtes, un šķita, ka vasaras nakts tumsa sabiezē nevis loga kvadrātā, bet gan man krūtis, gluži ka cilpa savilkdamās ap kaklu un ņemdama ciet elpu. Kad beidzot rītausmas tīmeklis iesniedzās manā dzīvokli un lejā, uz asfalta, ierau-

dziju taksometra aprises, es devos āra, ar savu izskatu nobiedēdams pazīstamo vadītāju.

- Atvainojiet, pan žurnālist, - viņš ar vieglu izbrīnu teica, - bet es sākumā jūs nepazinu šaja... - Vīrs centās atrast piemērotu vārdu.

- Putnubiedēkļa tērpa, - es pateicu priekšā.

- Tik tiešām! Kur jūs tādā apģērba dosieties? Šķiet, nav īstais laiks maskuballei.

- Uz darbu, draugs. Nolēmu atcerēties studiju gadus un izkraut ogļu vagonu.

Automašīna izkustējās un slīdēja pa tuksnesīgo pilsētu, kur paretam bija manāmi ielu laistāmie automobiļi. Slapjais asfalts kupeja gluži kā verdošs piens. Taksists acīmredzot juta manu iekšējo sasprindzinājumu un neapgrūtināja mani ar jautājumiem.

Četros un četrdesmit piecās minūtēs mašīna nobremzēja pie Izstāžu kompleksa un es iejuku raibajā nelegālo darba meklētāju burzmā. Gaisā saplūda krievu, ukraiņu, baltkrievu un moldovu pusčukstus izrunātas frāzes. Nedroši raudzīdamies uz visām pusēm, ļaudis ar cerībām gaidīja vervētājus.

Diena solījās būt tveicīga. Es nospriedu, ka strādāt tādā karstumā nebūs viegli, bet nemierpilna doma negrozīja manu lēmumu turpināt žurnālistisko izmeklēšanu. Pētīdams ļaudis, kuri ņirbēja man apkārt, es centos iztēloties dzīves sarežģījumus, kas viņus nomāca. Mans skatiens slīdēja pār sejām, raižpilnām un drūmām, neglītām un apjukušām, līdz apstājas pie vienas - kalsnējas, sīkiem, toties izteiksmīgiem vaibstiem, ar zilumu zem acs. Es piegāju puisim klāt un uzsāku sarunu.

- No kurienes esi, draugs?

Puisis piesardzīgi paglūnēja uz mani.

- No Tallinas, - viņš noburkšķēja. - Vai esi dzirdējis par tādu pilsētu?

- Izradās, esam kaimiņi. Es esmu no Rīgas.

Viņa sarauktā piere izlīdzinājās un saviebtā mute atplauka smaidā, kas atklāja skatienam baltus zobus ar dzelteniem zelta kronīšu lāsumiņiem.

- Gluži vai novadnieks! - viņš nosēca un gribēja piebilst vēl ko, bet ieradās vervētāji - jauni, spēcīgi puiši, kas piebrauca ar

labām automašīnām. Viņiem visiem bija vienādi sportiska stāja, ar savu žargonu piebārstīta krievu valoda un ciets acu skatiens. Viņi nāca no dažādiem bandītiskiem grupējumiem un šaja viesmīlīgajā valsti jutās samērā brīvi. Lietišķi nopētīdami "dzīvo preci", viņi savāca pases un tad veda nolūkotos cilvēkus uz savām automašīnām. Tie, kuri palika bez dokumentiem, acumirkli kļuva par vergu tirgotāja īpašumu.

Gara auguma spēkavīrs ar rētu uz pieres uzmeta man vērtējošu skatienu. Es iekšēji saspringu - liktenis jau vilināja mani, solīdams ko nepieredzētu, bet neredzamais, cerību pilnais kāršu namiņš sabruka bridi, kad es apmulsināju vervētāju ar atbildi, ka man nav pases. Viņš paskatījās uz mani ka uz spitālīgo un acumirklī zaudēja par mani interesi. Pārējos pretendentus, kas padevīgi pasniedza dokumentus, aizveda nezināmā virzienā.

Igaunim ari neveicās - vervētājus atbaidīja vai nu zilums zem acs, vai nevīžīgais apģērbs, bet, uzmetuši puisim vērīgu skatienu, darba devēji pagāja viņam garām. Igaunim atlika vien smagi nopūsties.

- Nepārdzīvo, novadniek, - es centos viņu mierināt, - gan jau tevi paņems!

- Kam gan es, tads skrandainis, esmu vajadzīgs? - viņš drūmi novilka. - Ierados Prāgā uz pāris dienām, bet dirnu šeit jau nedēļu...

- Kas tad notika?

-Standarta variants. - Igaunis greizi pasmaidīja. - Krievi piedzirdīja, apzaga... Atjēdzos Prāgas nomalē ar tukšam kabatām. Atceros, kafejnīcā man klāt pienāca glīta meitene un vīteroja ka cīrulis... Sēdējām, iedzērām konjaku, pēc tam skaistule man piedāvāja doties pie viņas. - Rūgti nopūties, viņš turpināja: - Ar mani tā notiek. Kad iedzeru par daudz, prāts aizmiglojas un neko vairs nesaprotu... Es iekāpu automašīnā, un tas ir pēdējais, ko atceros. Savu ceļasomu atstāju bagažas glabātavā dzelzceļa stacijā. To ari nozaga. Paldies Dievam, ka vismaz pasi atstāja kabata. - Velreiz. nopūties, viņš savu bēdu stāstu pabeidza: - Tā nu klīstu pa svešu pilsētu kā tāds pamests suns, nezinādams, ko lai iesāk. Kur lai ņemu naudu atpakaļceļam, ja man Čehijā neviena paziņas nav? Viens ukraiņu klaidonis man pateica, ka šeit varot dabūt

darbu... Tāpēc arī atnācu. Labi, ka Prāgas metro nav turniketu un biļešu kontrolieru, vismaz var bez maksas braukt...

- Kontrolieri ir, - es iebildu, - taču tādā agrumā viņi guļ.

- Labi, ka tā! Es arī no rītiem metrovagonos izguļos.

- Es tev iesaku noslēpt pasi.

-Jums taisnība, - viņš domīgi noteica. - Tā ari izdarīšu.

- Mēs taču esam gluži vai novadnieki, tāpēc mums ir pienākums vienam otru morāli atbalstīt. - Es pasmaidīju.

Mana jauniegūtā paziņas acis iemirdzējās cerību dzirksts.

- Tā jau butu. Kā šeit nokļuvāt jūs?

- Ar mani notika līdzīgi, - es pastāstīju savu leģendu, - atšķirība tikai tā, ka biju skaidrā. Pilsētas centrā man no rokām izrāva portfeli, kurā bija viss - gan nauda, gan dokumenti...

Pūlis kļuva aizvien retāks. Vervētāji paņēma visus - paliku tikai es un nelaimīgais tallinietis. Kad biju gandrīz samierinājies, ka mana iecere par žurnālistisko izmeklēšanu cietusi neveiksmi un būs jādodas prom tukšā, piepeši uzradās nokavējies vervētājs. Tā kā bijām palikuši tikai divi, viņš steigšus pienāca mums klāt un, vērīgi mani nopētījis, pieprasīja pasi. Es, protams, atbildēju, ka pases man nav. Vervētājs uz mirkli kļuva domīgs, bet izvēles acīmredzot viņam nebija. Sazvanījies ar kādu pa mobilo telefonu, viņš paskaidroja nelāgo situāciju, gandrīz vai aiz. katra vārda iestarpinādams jēlus krievu lamuvārdus. Puisis no Igaunijas veras uz viņu ar žēlām pievilta suņa acīm. Vervētāja pētīgais skatiens gluži kā blusa šaudījās no igauņa uz mani. Beidzot, apsolījis sarunas biedram, ka strādniekus uzmanīs, viņš devās uz automašīnu, ar pirksta mājienu aicinādams mūs līdzi. Mēs padevīgi ierīkojamies uz spēkrata pakaļējā sēdekļa, un vadītājs izbrauca uz šosejas, kas veda uz Karlovi Variem.

- Noteikumi ir šādi, - mūsu "labdaris" sacīja, - es jums nodrošinu darbu, naktsmājas viesnīcā un jumtu.

- Ja jau ir viesnīca, - es izlikos par muļķi, - kāpēc tad vajadzīgs vēl viens jumts?

- Nejēga. - Vīrs nosmīkņāja. - Jumts tev esmu es - tava aizsardzība! Es gādāšu, lai tevi neaiztiek ne čehu ierēdņi, ne mūsu bandīti.

- Ne vietējā policija! - Manā balsī izskanēja gan apbrīns, gan sajūsma.

- Pat ne policija, - viņš pašapmierināts novilka, bet tad skarbi piebilda: - Par to jūs man personiski maksāsiet trīsdesmit procentus no savas dienas peļņas. Piedāvādams jus savam saimniekam bez dokumentiem, es riskēju, bet par risku jāmaksā.

Lielākam respektam viņš piesita ar roku pie iekškabatas, kur bija saskatāmas pistoles kontūras. Man neatlika nekas cits kā pamāt ar galvu.

* * *

Tā mēs nonācām nomaļa lauku viensētā, kas atradās starp Prāgu un slaveno kūrortpilsētu. Vervētājs mūs pieveda pie masīva neliela auguma vīra ar pliku pakausi un kuplām pelnu krāsas ūsām. Parunājies ar piegādātāju, saimnieks izvilka maku un noskaitīja banknotes. Otrs pateicīgi māja ar galvu.

- ļa zvanīsiet, pan Jirži, būšu klāt kā likts, - vervētājs glaimīgā balsī apsolīja.

- Naktsguļa viņiem turpat, kur citiem! - saimnieks atgādināja.

Vervētājs pamājis pienāca pie mums.

- Pamēģiniet tikai bēgt - kaut pazemē atradīšu. Un nošaušu! -Viņa strupais, pūtēm klātais zods zem sakniebtajām lūpām nodrebēja. Vervētāja durstīgais skatiens nez kāpēc urbās manī. - Vai skaidrs?

P.s nenovērsdamies lūkojos viņam pretī, līdz klusēdams pamāju. Igauņa seja pauda vienaldzību.

- Pielūkojiet man! - Bandīta lūpas izliecās čūskas smaidā.

Kad viņš aizsteidzās uz mašīnas pusi, saimnieks pienāca man

klāt un pamāja uz govju kūti.

- Izved kūtsmēslus un nomazgā govis! - viņš laba krievu valodā izrīkoja. - Lai viss spīdētu un laistītos! Kā operāciju zālē.

- Jūs labi runājāt krieviski, - es teicu.

-Jaunība es apbrīnoju Padomju Savienību un biju uzticams partijas biedrs, tāpēc mani aizsūtīja uz Maskavu mācīties, bet tad pienāca sešdesmit astotais gads, un kopš tā laika es šo valsti ienīstu. - Viņš gribēja teikt vel ko, bet pārdomājis valdonīgā toni brīdināja: - Man uzreiz jums jāteic, ka strādnieki manā saimniecība liekus jautājumus neuzdod. - Pagriezies pret igauni, saim-

nieks rādīja uz viņu ar sardelei līdzīgu pirkstu. - Ķeries pie izkraušanas! - Viņš pamāja uz iespaidīga autofurgona pusi. - Cementa maisus liec šķūnī! Kad atbrauks klients, bez kavēšanās iekrausi... Ja strādāsiet labi, normāli maksāšu.

- Normāli... Cik tas ir? - es lietišķi pajautāju.

- Trīssimt kronu dienā.

- Cik stundu mums jāstrādā? - es nerimos.

- Desmit stundas ar īsu pārtraukumu pusdienām. - Pans uzmeta man niknu skatienu. - Krieviem ir paruna: "Mana mēle ir mans ienaidnieks." Tātad, jo mazāk tarkšķēsiet, jo vairāk padarīsiet. Ķerieties klāt, bied-ri! - Nicīgi izgrūdis pēdējo vārdu, viņš nosmīnēja, paskatījās rokas pulkstenī un aizslāja uz mājas pusi.

Iegājis kūtī, es sāku ar lāpstu vākt kopā mēslus. Ferma bija nolaista, un es krietni nopūlējos ar ķerru un šļūteni, lai grīdas dabūtu tīras. Pēc tam stājos pie govju mazgāšanas, ik pa laikam palūkodamies pa šauro logu ārā, kur ap furgonu tusnīdams rosījās mans jaunais draugs. Katru cementa maisu viņš izkrāva ar pārcilvēciskām pūlēm, zem to smaguma liekdamies aizvien zemāk un zemāk, līdz beidzot zem savas nastas sabruka. Caur govju kūts sienām sadzirdējis vaidu, es noliku šļūteni malā, aizgriezu krānu un steidzos ārā pie igauņa.

- Man vairs nav spēka, - viņš aizelsies izdvesa. - īsta katorga...

- Cik maisu izkrāvi?

- Divdesmit, - puisis nočukstēja, slaucīdams no pieres sviedru lāses. - Neesmu nekāds melnstrādnieks, esmu mūziķis. Mani pirksti raduši slīdēt pa taustiņiem, nevis...

- Savulaik četrās stundās uz saviem pleciem esmu pārnesis... -Es domās aši veicu vienkāršu aprēķinu un tad, pārsteigdams sarunas biedru, pabeidzu: - Tūkstoš četrsimt četrdesmit cementa maisu...

Iepletis acis, viņš neticīgi nogrozīja galvu.

- Tas nevar būt!

- Var gan, - es atbildēju, uz mirkli iegrimdams atmiņās. Gara acu priekšā man uzausa Rīgas ostas panorāma... Vairākus kilometrus garas piestātnes ar pietauvotiem, dažādu krāsu karogiem rotātiem kuģiem. Zilajās debesīs tiecas radari un masti, un ostas celtņu knābji, kas nolaiž smagas nešļavas klāju tumšajās dzīlēs...

Es, toreiz universitātes žurnālistikas nodaļas pirmā kursa students, biju tur ieradies ne vien tādēļ, lai uzzinātu, kā cilvēks tiek pie sūri grūti nopelnīta rubļa, bet ari lai pārbaudītu savu izturību. - Studiju laikā, - es igaunim paskaidroju, - biju spiests strādāt ostā par dokeru. īpaši grūti bija, kad vajadzēja iekraut kuģos cementu... Celtnis nolaida cementa maisus klāja vidū, un mums, krāvējiem, vajadzēja tos aši nogādāt dažādos kuģa stūros. Reizēm maiss bija jāstiepj kādus desmit metrus. Iznāca, ka maiņas laikā katrs doka strādnieks iznēsāja veselu vagonu, bet liela kuģa kravas ietilpība ir septiņdesmit divas tonnas. Vari izdalīt šo skaitli ar cementa maisa svaru, tas ir, ar piecdesmit kilogramiem, un iegūsi skaitli, ko es tev nosaucu...

- Tādas pasakas varat stāstīt, - igaunis smīkņādams iebilda,

- kādam, kurš dzīvo no jūras tālu, bet Tallina ir ostas pilsēta, un es ne reizi vien esmu bijis piestātnēs un redzējis, kā pa klājiem braukā naskas izkraušanas mašīnas. Dokeri tās tikai vada...

- Jā, mūsdienās tehnika aizstāj cilvēku rokas, bet pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados tādas mehanizācijas nebija, un kravas tilpnes piekrāva dokeri. - Es satvēru maisu, uzmetu to uz kreisā pleca un, pieturēdams ar labo plaukstu maisa galu, ienesu nastu šķūnī, kur to rūpīgi noliku uz grīdas. - Ar smagumu plecā pārvietoties vajag ātri, - es pamācīju, - lai kājām būtu mazāka slodze.

Igaunis ar interesi mani vēroja, brīnīdamies aizvien vairāk.

- Ticu, draugs, ticu, - viņš beidzot noteica. - Ar maisiem jūs apejaties veikli...

No malas, iespējams, izskatījās, ka ar maisiem apejos veikli, bet patiesībā es jutu, ka spēki pamazām izsīkst - kājas trīcēja, roku vēnas pietūka un gar acīm ņirbēja krāsaini apļi.

- Pietiek! Mēģināsim šo procesu mehanizēt. - Pēc brīža neizturējis es metos uz kūti pēc ķerras.

Darbs kļuva vieglāks. Mēs ņēmām maisus katrs aiz sava gala un likām tos ķerrā, līdz uzradās pans Jirži. Ar rokas mājienu viņš aicināja mani sev līdzi.

- Cūkkūts jumtam vajadzīgs remonts, - viņš iedams sacīja.

- Tev jānoņem vecais šīferis nost un jāuzliek jaunas skārda loksnes.

Viņš parādīja man, kur atrodas redeļu kāpnes, plēve, naglas un gofrēto metāla lokšņu grēda. Apsvēris, kā es rāpšos pa ļodzīgajām kāpnēm ar metāla loksni rokā, es jautājoši palūkojos uz saimnieku.

- Vienam būs grūti uznest!

- Palīgu nav, - Jirži attrauca. - Gan tiksi galā!

Pans apsēdās pie traktora stūres un prom bija. Es uzrāpos uz jumta un, fonā skanot satrauktiem, daudzbalsīgiem cūku saimes kviecieniem, sāku plēst nost šīferi.

Saule nežēlīgi cepināja. Termometrs droši vien rādīja pāri trīsdesmit grādiem. Lai gan biju novilcis kreklu, sviedri tik un tā lija. Sevi manīt lika arī nogurums.

Pēc pāris stundu saspringta darba es ar pūlēm iztaisnoju plecus, kas šķita iekalti svina bruņās. Galva reiba, kakls bija izkaltis, un es nolēmu nokāpt lejā pēc ūdens.

Piesmēlis spaini līdz pusei, apgāju ap stūri un ieraudzīju savādu ainu. Igaunis veda cementa maisus, un ķerra viņa rokās zvārojās no vienas puses uz otru gluži kā dzīva. Izkliegdams lamuvārdus, puisis sasprindzis pūlējās to savaldīt, bet, gluži kā atbildot uz rupjībām, ķerra apgāzās un maisi izvēlās ārā. Igaunis stenēdams pacēla vienu maisu, otru, tad viņa kājas saļodzījās. Viņš atslīga blakus savai kravai un nekustīgs tur gulēja. Kad es pie viņa piesteidzos, puisis bija kļuvis pelēks, gluži kā apdzisis.

- Ūdeni dzersi? - es noraizējies piedāvāju.

Igaunis ar pūlēm pavēra salipušās lūpas un izspļāva pret zobiem čirkstošos cementa putekļus.

- Dzeršu, bet nespēju pacelt roku, - viņš klusi atbildēja. - Pielieciet, lūdzu, kausu man pie lūpām.

Es pasmēlu ūdeni un piespiedu kausu pie cementa plēves pārklātajām lūpām. Remdējis slāpes, puisis pievērsa blāvo acu skatienu bezgalīgajām debesīm, kas no vienas malas līdz otrai pletās gluži kā zils katlakmens.

- Man pietiek, - viņš sacīja. - Jātinas no šejienes prom. Pie vārtiem stāv automobilis... izmantosim iespēju, labi?

- Pirmkārt, - es iesmējos, - mašīna ir aizslēgta.

- Es to atvēršu dažās sekundēs, - viņš paziņoja, kļuvis mundrāks.

- Otrkārt, - izlikdamies viņu nedzirdam, es turpināju, - čehu policija strādā nevainojami, tā ka tālu mēs netiksim... Nemaz nesapņo!

Krietnu bridi vēries debesīs, viņš pavērsa galvu pret mani un pamāja.

- Droši vien jums taisnība...

Viņš gribēja teikt vēl ko, bet ieraudzīja, ka dārza pusē no baltas ābeļu kupenas iznāk jauna sieviete ar ciešu melnu bizi, kas smaga gulēja priekšpusē uz blūzes. Stingri sapītā bize atgādināja čūsku, kas sildās uz meitenes krūtīm. Viņa gāja, galvu nodūrusi, it kā zālē kaut ko meklētu. Kādu piecu metru attālumā no mums viņa apstājās.

- Jūs aicina pusdienās! - meitene uzsauca. Viņas izrunā bija jaušams ukraiņu akcents.

Strādniekiem par ēdamistabu bija iekārtota neliela stikla veranda, kas piekļāvās dzīvojamai ēkai. Pacēluši no zāles ūdensvadam pievienotu šļūteni, mēs tīksmi kavējāmies zem vēsās strūklas. Saimnieks ar pirkstu iebakstīja skaitītājā.

- Ūdens maksā naudu, - viņš noņurdēja. - Par visu atvilkšu no algas.

Es steigšus aizgriezu krānu, noslaucījos baltā lupatā un devos pie dēļu galda, gar kuru bija nolikti rupji sanagloti soli.

- Jūsu tautiete Oksana no Užgorodas pagatavojusi brīnišķīgas pusdienas, - saimnieks sacīja, savilcis lūpas smaidā.

Ūz galda kūpēja kāpostu un zirņu vira ar maziem gaļas gabaliņiem. Tiklīdz es sniedzos pēc karotes, saimnieks apturēja manu kustību ar nevietā uzdotu jautājumu.

- Vai zini, kas Čehijā norisinājās sešdesmit astotajā gadā? -viņš gribēja noskaidrot.

- So to esmu dzirdējis.

- Pēc šiem notikumiem simt trīsdesmit tūkstoši čehu un slo-vāku nonāca darba kolonijās, no kurām septiņpadsmit bija koncentrācijas nometnes. Ieslodzītajiem lika strādāt urāna raktuvēs. Mans tēvs tur dabūja galu. - Saimnieks pārmeta krustu. - Viņš bija labs skolotājs un mīlēja savu dzimteni, taču negribēja dzīvot valstī, kur valda komunistiskā režīma diktatūra. Jūsu režīma...

- Mūsu bijušā režīma, - es precizēju. - Tagad es dzīvoju citā valstī, Latvijā. Toties viņš, - es pamāju uz blakus sēdētāja pusi,

- ir no Igaunijas. Baltiešiem arī neklājās viegli sociālistiskajā skudru pūznī.

- Piekrītu. - Pana Jirži acīs pazibēja tāda kā izpratne. - Mūs visus apspieda lielais brālis... kaut mūžam to vairs nepieredzētu! -Viņš atkal pārmeta krustu. Mirkli klusējis, saimnieks ierunājās no jauna: - Tātad jūs esat no Baltijas? Tas labi. Nebūs jāuztraucas, ka manā saimniecībā kaut kas pazudīs. - Viņš brīdi domīgi lūkojās ārā pa logu, it kā cenzdamies sakārtot domas, un tad sāka stāstīt par šausmām urāna raktuvēs. - Mans tēvs sabeidza veselību koncentrācijas nometnē, ko apsargāja padomju čekisti... nevis čehu kareivji, bet jūsu sarkanarmieši. Katru urāna gramu stingri kontrolēja Maskava. Rūdu veda uz Krieviju, kur to bagātināja, lai pārdotu visā pasaulē un nopelnītu miljardiem dolāru. Taču mēs, čehi, dabūjām pigu.

- Pan Jirži, - es sadūšojies teicu, - patlaban nav sešdesmit astotais gads, bet mēs vergojam šeit tāpat kā koncentrācijas nometnē.

- Es taču maksāju! - saimnieks noskaities iesaucās. - Manam tēvam nemaksāja neko! - Ieskatījies pulkstenī, viņš nikni izmeta:

- Lai pēc piecpadsmit minūtēm jūs būtu savā§ darba vietās!

* * *

Jumtu es noplēsu ātri, taču plato metāla lokšņu uzdabūša-na augšā pa ļodzīgajām kāpnēm tik veikli vairs nevedās - īstenībā ar tām pamatīgi nomocījos. Ik pa laikam devos palīgā igaunim, kas vairākas reizes saļima un nekustīgi gulēja zemē kā mironis. Es atdabūju viņu pie sajēgas, un katorgas maratons turpinājās.

Rietošās saules stari senlaicīgās lauku mājas logus, ābeļu galotnes un zaļgani apsūbējušo jumtu iekrāsoja okera toņos. Rūtis izskatījās sarkanas, tādas pašas kā mana drauga acis - vai nu no asarām, vai pārpūles.

Pans Jirži pārradās pulksten divdesmit divos. Ar pirkstu paaicinājis mani sev klāt, viņš izvilka maku un pasniedza bankno-

tes. Katorgas darbs bija novērtēts ar trīssimt kronām, kas bija līdzvērtīgas aptuveni astoņiem amerikāņu dolāriem.*

Igaunis bez spēka sēdēja zālē. Viņš nespēja piecelties pat tad, kad viņam blakus gluži kā no zemes izauga saimnieka druknais stāvs. Puisis tikai pastiepa sarkanu plaukstu, ko izraibināja baltas ādas strēmelītes virs pārplīsušajām tulznām.

- Tas tev! - Ielicis savainotajā plaukstā kronas, pans Jirži strādniekam pamirkšķināja. Tā teikt, darbs nav viegls, bet alga ir tā vērta.

Igauņa apdzisušajās acīs iezagās ironija.

- Paldies, pan Jirži, - viņš pateicās, starp zobiem nočirkstinā-dams cementu. - Šos maisus es atcerēšos visu atlikušo mūžu.

- Cements ir labs bizness, - saimnieks pastāstīja, gluži kā uzticēdams savam strādniekam nez kādu noslēpumu. - Man to piegādā no Ukrainas par dempinga cenu, bet es to pārdodu par šejienes cenu, desmit procentus atlaizdams. Rīt tev būs vieglāk, -viņš viegli pieskārās igaunim pie pleca, - un parīt vēl vieglāk. Pieredze dara jaunu puisi par vīrieti. Vēlāk tu nesīsi tos maisus ar patiku. - To pateicis, pans Jirži devās prom.

- Man patiešām pietiek! - igaunis ar slāpētu niknumu izgrūda. - Basta!

- Atceries, ka tev tā ir vienīgā iespēja nopelnīt naudu atpakaļceļam, - es atgādināju.

Igaunis klusēdams piecēlās un streipuļoja uz ūdens spaiņa pusi. No līkuma iznira pazīstama mašīna. Cilvēku tirgotājs lēni pieripināja automobili pie saimnieka, nobremzēja un izkāpa ārā. Abi īsi apspriedās, tad pans Jirži izvilka naudasmaku, noskaitīja banknotes un pasniedza tās piegādātājam, kurš, savilcis lūpas smaidā, ilgi klanījās. Cik īsti nopelnīja mafija no mūsu tulznām, man palika noslēpums. Domāju, ka itin prāvas summas. Pamājis ar roku, saimnieks aizgāja uz mājas pusi, bet mafiozo atsperīgiem soļiem nāca pie mums.

- Dodiet šurp čaukstošo, džentlmeņi! - viņš uzsauca metāliskā balsī. - Kā norunāts, trīsdesmit procentus no dienas peļņas.

Es klusēdams pasniedzu viņam simtnieku. Igaunis rīkojās tāpat.

* Pēc 1994. gada augusta kursa, (šeit un turpmāk autora piezīmes.)

Vervētājs veda mūs uz viesnīcu. Priekšā pletās sārts apvārsnis, un rietošā saule piešķīra asins krāsas toni arī Jirži kviešu laukiem, bet aiz tiem sākās mežs, kam ceļš veda cauri vairākus kilometrus. Kad samtaini zaļā koku siena beidzās, skatienam pavērās ezers, no kura plūda ūdenszāļu smarža. Tuksnesīgajā krastā baloja zema ēka.

-Jūsu viesnīca, - mafiozo nosēca.

Ieraudzījis volejbola laukumu un stieņus, es nospriedu, ka reiz šeit bijusi sporta bāze. Nu tā acīmredzot noderēja par patvērumu nelegālajiem imigrantiem. Plašā istabā, kur gaisā turējās neizvē-dināms netīru drēbju, lēta alus un nemazgātas miesas smārds, slējās divstāvu gultas. Nemanīja ne dušas telpu, ne veļas mazgājamo mašīnu, ne televizoru, ne citus elementārus civilizācijas labumus, kas pieejami pat šejienes cietumos. Viesstrādniekiem acīmredzot tie būtu nevajadzīga greznība.

Izrādījās, ka istabā mitinās astoņi cilvēki. Šeit, noslēgtā vidē, nošķirti no bezpersoniskas ļaužu masas, kas alkst nopelnīt valūtu, šie bēdubrāļi pavērās manam skatienam gluži kā atsevišķas mazas pasaules, kas aizslēgtas ar septiņām man nenojaušamu kaislību un ilgu atslēgām. Viņi izturējās atturīgi un uzlūkoja cits citu ar neuzticību. Aina mainījās svētdienā, kad ieradās vervētājs un sāka vākt naudu.

- Un tu? - Viņš glūnēja uz mani ar savām dzelkstīgajām acīm. - Es taču vācu produktiem un alkoholam. Cilvēki ēd un dzer, nesperdami no šejienes ārā ne soli...

Es iemaksāju savu daļu. Tirdzniecības vieta, kur varēja kaut ko nopirkt, cik sapratu, atradās vairāku kilometru attālumā no šejienes, un turp iet bez dokumentiem bija riskanti. Nelegālajiem strādniekiem bija uzspiesti skarbi noteikumi - vajadzēja maksāt bandītam pat par produktu piegādi.

Vervētājs atgriezās ar pāris kastēm lēta vīna, degvīna un čehu alus. Kompānija, kā izrādījās, bija raiba - laimes meklētāji, no tālienes atceļojuši apoloģēti, bēgļi no nesaskaņu plosītām zemēm un tādi, kuri gluži vienkārši sapņo izmest enkuru viesmīlīgā svešatnē.

Sarunas atraisījās, kad vīri bija krietni iesiluši. Kaimiņš no apakšējās gultas ar pankūkai līdzīgu seju, ko viscaur klāja palieli vasaras raibumi, pastiepa man roku.

- Nikolajs, - viņš nosauca savu vārdu. - Atbraucu peļņā no Ukrainas rietumiem.

- Un kā peļņa? - es painteresējos.

- Trešo mēnesi vergoju, - vīrs ar rūgtumu atbildēja. - Viegli nav, taču mājās palika sešas mutes. Bērni prasa ēst, bet ar darbu mūsu pusē tā ir, kā ir. - Ar klunkšķi iztukšojis vīna glāzi, viņš turpināja: - Atbraucu uz šejieni kā tūrists un paliku, lai nopelnītu. Kā gan citādi, ja saskaņā ar Čehijas likumiem katram, kas iebrauc šajā valstī, līdzi jābūt vismaz trīssimt dolāriem? Kur lai ņem tādu naudu? Tā nu izdomāju - no tūrista kļūšu par katordznieku. Mājās salasījos reklāmas, kur bija teikts, ka Čehijā par nekvalificētu darbu maksā četrsimt dolāru mēnesī. Tas viss ir meli! Par tādu naudu labprāt strādā arī čehi, bet mums labākajā gadījumā tiek pāris simtu "zaļo". Tiesa, pēc ukraiņu mērauklām tā ir prāva summa. Tāpēc esam ar mieru vergot nelegāli, bez apdrošināšanas, pensiju iemaksām un nodokļiem, un tas darba devējam ir ļoti izdevīgi. Saimnieks arī, protams, riskē, jo policija šeit ir izveicīga. Taču sarunāt iespējams ar to arī. Kaut gan valstī ir bezdarbs, čehi nesteidzas rauties melnās miesās par grašiem. Ērtāk ir saņemt bezdarbnieka pabalstu, nevis strādāt pazemojošu darbu - tas domāts krieviem, ukraiņiem, baltkrieviem un citiem iebraucējiem.

- Čehijas likumi paredz, - es teicu, - ka var oficiāli saņemt uzturēšanās un darba atļauju.

- Var gan, bet iebraucēja kandidatūru apstiprina vietējā darbā iekārtošanas iestāde un tikai tad, ja uz konkrēto darbu nepretendē čehs. Nelaime ir tajā, ka šo uzturēšanās un darba atļauju tu saņem, ja vari atnest bankas izziņu, ka tavā rīcībā ir izdzīvošanai paredzēta minimālā summa, tūkstoš trīssimt dolāru. Ja cilvēkam ir tāda nauda, viņš taču neies mēzt kūtis! - Nikolajs atkal pastiepās pēc degvīna pudeles, piepildīja glāzi līdz malām pilnu, ielēja šķidrumu rīklē un uzkoda lociņus. - Nelegālajam strādniekam klājas grūti, un viņa dienas rit bez prieka. Brīvdienas mums paiet savā migā. Bez pases publiskā vietā rādīties nedrīkst -bīstami! Mūs vajā gan policija, gan savējie - bandīti. Čehi brīnās,

kā gan krievu noziedznieki šeit iekļuvuši. Mūsdienu mafiozo ir labi psihologi, viņi zina, kā un kuru iespējams "izskaitļot". Bijušo padomju pilsoni, nelegālo imigrantu, uz ielas var viegli pazīt. Apvalkātas drēbes, šaudīgs skatiens, tīša klusuciešana, lai sevi nenodotu ar dzimto valodu. Kā likums, visu savu peļņu strādnieks no Austrumiem nēsā sev līdzi, jo mītnes vietā var to nozagt. Tā nu viņam piesienas mafija, pieprasīdama brālīgi "dalīties ar tuvāko". Spītīgos nereti skarbi pārmāca - piekauj līdz bezsamaņai, zinot, ka nelaimes putns policijā nevērsīsies. Imigranta bezpalīdzība iedvesmo bandītus gūt vieglu peļņu.

Ruds neliela auguma baltkrievs ar platiem pleciem, pievērsis logam savu spilgti zilo acu skatienu, piepeši noskurinājās.

- Var doties ari tālāk, piemēram, uz Vāciju vai Austriju, kur var nopelnīt vairāk, bet policija tur strādā vēl vērīgāk, - viņš čērkstošā balsī pastāstīja. - Ja no valsts izdzen, tas vēl ir labi. Ko tad, ja attopies ārzemju cietumā? Bijušajās sociālisma valstīs tomēr ir vienkāršāk...

Spirts padarīja vaļīgas mēles un iesita sārtumu vīru sejās. Aizbildinādamies ar slimām aknām, es no dzērieniem kategoriski atteicos. Lai sarunas biedru miglainajās acīs neizskatītos aizdomīgs, izgāju ārā un devos pie ezera, kura krastā ieraudzīju vientuļi sēžam aptuveni trīsdesmit gadus vecu puisi tumšām kā ahāts acīm.

- Tikko nopeldējos, - viņš pavēstīja. - Ūdens ir brīnišķīgs.

- Kāpēc nepiedalāties iedzeršanā?

- Mani tā neinteresē. Pēc izglītības esmu vēstures skolotājs, un manas profesijas pārstāvim pļēgurot neklājas. Turklāt negribas arī. - Brīdi klusējis, viņš dziļi ievilka elpu un domīgi turpināja: - Taču viesstrādniekus es saprotu. Ne jau aiz prieka viņi dzer sīvo. Dzer, lai notrulinātos, lai aizmirstos un atbrīvotos no drūmām domām. Noreibuši viņi dzied dziesmas un dejo... Pēc tam, klaigāšanas un jautrības nogurdināti, iekrīt gultā. Tādu vaļu viņi gan ļauj sev tikai nedēļas nogalē, darbadienās ne pilienu grādīgā neņem mutē...

- Kāpēc jūs šeit esat?

- Gribu nopirkt dzīvokli. Mitināties zem viena jumta ar sievasmāti... - Nepabeidzis sakāmo, viņš atmeta ar roku.

- Skaidrs. - Es pasmaidīju.

\

Mēs peldējāmies, sauļojāmies un sarunājāmies divas stundas. Kad pie ezera atrāpoja ukrainis ar pankūkai līdzīgo seju, pedagogs steigšus apģērbās un devās uz meža pusi. Es atgriezos mītnē. Igaunis, manāmi apreibis, patīkamā tenorā dziedāja angliski, bet tad piepeši skaļi ieraudājās un izberzēja asaras pa sasārtušo seju.

- Vienīgā cerība ir pulkvedis Kristapovičs*, - viņš vāvuļoja, pievērsis man izvalbīto acu nespodro skatienu. - Kā lai ar viņu sazinos, ja šeit nav telefona?

- Tas ir tavs šefs? - es painteresējos.

- Kristapovičs? Jā-ā... Esmu mūziķis. Taču ar mūziku necik daudz nopelnīt nevar, tāpēc es apguvu vēl vienu profesiju. Māku zagt automašīnas. - Viņš zīmīgi uz mani lūkojās. - Varu aizbraukt jebkuru vieglo automobili...

Igaunis paķēra pudeli un nepaklausīgām lūpām pieplaka tās kakliņam. Gar zodu notecēja vīna strūkliņas.

- Nu jau pietiks, - es noteicu un pudeli viņam atņēmu.

Igaunis piekrizdams māja ar galvu un, brīdi klusējis, žagodamies turpināja sarunu.

- Vienreiz noskatīju jaunu "mersi", - viņš dalījās atmiņās. - Uzlauzu durvis, centos iedarbināt... Piepeši mani nozieguma vietā notvēra. Sēžu pie kruķiem un morāli noskaņojos apsūdzēto solam, taču man negaidīti uzsmaidīja laime. Civilās drēbēs ģērbies vīrs izdabūja mani no iecirkņa ārā, pieveda pie melnas "volgas", atvēra durvis, ar skatienu norādīja uz pakaļējo sēdekli, bet pats aizgāja. Tajā mašīnā sēdēja svarīga izskata cilvēks. Vērīgi mani nopētījis, viņš sāka sarunu: "Iekriti pirmo reizi?" - "Jā," es atbildēju. "Līdz šim Dievs bijis žēlīgs." - "Tev neveicas," viņš biedēja, "trīs līdz pieci garantēti..." Pēc tam pajautāja, kur esmu apguvis angļu valodu. Es toreiz dziedāju krogā un lielāko daļu populāro dziesmu izpildīju angliski. Gribēdams dziedāt tā, lai ārzemnieki par mani nicīgi nesmīnētu, es nolēmu šo valodu iemācīties pamatīgi, un tas man izdevās... Svarīgais sarunas biedrs paskaidroja, ka pazīstot Mercedes īpašnieku un varot viņu pierunāt, lai iesniegumu atsauc, un es tikšu brīvībā. Tā biedrs Kristapovičs

* Personāžu uzvārdos grāmatas literārajā daļā saglabāta līdzība ar reālu personu uzvārdiem "Faktu un komentāru" daļā.

man palīdzēja izvairīties no cietuma. Aiz pateicības es sāku strādāt viņa interesēs.

- Kas bija šis noslēpumainais cilvēks?

- Kristapovičs? Viņš bija PSRS Valsts drošības komitejas Kontrabandas apkarošanas nodaļas priekšnieks Igaunijas PSR. - Galva mūziķim noslīga uz krūtīm. Ar pūlēm to pacēlis, viņš smagi vēla pār lūpām vārdus: - Labāk but "stukačam" brīvībā nekā godīgam ieslodzītajam aiz restēm. Man nebija izvēles. Kad Padomju Savienība sabruka un Valsts drošības komiteju iztrenkāja, mans šefs aizgāja strādāt vietējā muitā, bet es turpināju sūro darbu viņa labā... Skaidri es zinu vienu - no VDK tīkliem pēc paša vēlēšanās atbrīvoties nav iespējams. Daži kolēģi mēģināja, bet viņus atrada vai nu ar pārsistu galvaskausu, vai lodi krūtīs. Dzeržinska pēcteči savus informatorus vis nelaida vaļā pēc viņu gri... - Aprāvies pusvārdā, viņš novēlās no krēsla. Es aizvilku ļengano ķermeni uz gultu.

Fakti un komentāri

Šis cilvēks labāk par citiem zviedru diplomātiem zinaja, kas pagājušā GADSIMTA DEVIŅDESMITAJOS GADOS NOTIKA KRIEVIJAS ARMIJĀ.

- Krievijas bruņoto spēku sistēmā valdīja neierobežota korupcija, -viņš stāstīja. - Ģenerāļi bua gatavi pārdot jebkuru militāro preci.

- Manuprāt, - es šaubīdamies iebildu, - Baltijas republiku teritorijās TŪKSTOŠ DEVIŅSIMT DEVIŅDESMIT CETURTAJĀ GADĀ SLEPENAS MILITĀRĀS PRECES VAIRS NEBUA PALIKUŠAS.

- Piekrītu. Taču blakus bua Ļeņingradas kara apgabals, kur lieliskas KARA TEHNIKAS NETRŪKA. Ja KĀDAM TURIENES MILITĀRAJAM PRIEKŠNIEKAM RADAS VĒLĒŠANĀS KAUT KO PĀRDOT RIETUMIEM, TO AR PRĀMI VARĒJA VIEGLI NOGĀDĀT IGAUNIJĀ. Šo CEĻU IZMANTOJA DAUDZI. No ZVIEDRUAS VAI SOMUAS PRECE BEZ TRAUCĒJUMIEM DEVĀS UZ ASV VAI CITĀM VALSTĪM.

- Izmantot tādam mērķim pasažieru kuģi...?

- Militāru iekārtu pārvadāšana AR CIVILU KUĢI, PROTAMS, IR NOZIEGUMS.

- Apbrīnojami, - es piemetināju, - ka Igaunijas un Zviedrijas aizsardzības

MINISTRIJU ATBILDĪGAS AMATPERSONAS, GLUŽI KĀ TO AIZMIRSUŠI, APZINĀTI RiKOJĀS

noziedzīgi.

otrā nodaļa Tallina, 1994. gada augusts. Igors Kristapovičs

Kad iezvanījās telefons, bija aptuveni desmit vakarā. Bijušā kolēģa balsi viņš pazina uzreiz. Kā gan viņš varētu aizmirst to bīstamo nakti Tallinas ostas piestātnēs, kad ķeņingradas un Igaunijas galvaspilsētas VDK darbinieki apvienotiem spēkiem veica kontrabandistu apkarošanas operāciju?

Atmiņā atausa aukstā februāra nakts. Viņš, Igors Kristapovičs, piesardzīgi zogas gar iegarenas noliktavas ēkas sienu, nenovērsdams skatienu no apsūbējušā, no iekšpuses ar aizkaru aizklātā skabūža lodziņa, aiz kura, pēc novērotāja ziņām, uzturas noziedznieki. No ēkas otras puses majora vadībā šurp virzījās Ļe-ņingradas kolēģu grupa.

Šī nakts bija iespiedusies atmiņā gluži kā tetovējums uz ādas. Viņš no tās atcerējās katru sīkumu. Ziemas tumsa kļuva aizvien biezāka, ledainais gaiss stindzināja. Iespējams, sals bija notrulinājis modrību. Viņš uzmanīgi lavījās uz priekšu, visu uzmanību koncentrēdams uz šo logu, kas blāvoja ailā starp ķieģeļiem.

Viss notika tik strauji, ka sākumā viņš neko nesaprata. Kaut kur nosprakšķēja šāviens... Pēc tam klusumā, kas bija iestājies no jauna, viņš saklausīja trulu troksni, ar kādu pret zemi atsitas krītošs ķermenis. Apcirties viņš apstulba - metra attālumā uz asfalta locījās masīvs bandīts, un viņa sažņaugtajos pirkstos draudīgi vizēja naža asmens. No šā skata viņam pamira sirds. Liktenis! Precīzs majora šāviens viņu bija paglābis no nāves.

Atcerēdamies kļūmīgo operāciju, Igors nodrebinājās, it kā būtu sajutis tās nakts saltumu.

Pēc tam laiks un notikumi viņus izšķīra. Igors nebija redzējies ar savu glābēju kopš Igaunijas pēdējās revolūcijas un tikai pa ausu galam bija dzirdējis, ka viņš ieņemot kādu amatu Krievijas Federālajā drošības dienestā.

Un, lūk, negaidīts zvans.

- Vai pazīsti kolēģi? - Klausulē atskanēja pazīstams baritons.

- Kā nu ne! - Igors nopriecājās.

- Nemaz nešaubījos, ka pazīsi. Zini, es gribētu ar tevi rīt satikties, teiksim, ap sešiem vakarā. Gaidīšu tevi kempingā, kur vecajos labajos padomju laikos vētraini izklaidējāmies. Ceru, ka adresi neesi aizmirsis.

- Nē, neesmu vis. Būšu klāt, kā norunāts.

Nākamajā dienā pēc darba Igors, neiebraucis mājās, devās uz kempingu, kas atradās Tallinas nomalē. Šosejas lente vijās augšup, izlocīdamās starp kotedžām un smagnēju koku rindām. Kad mīkstā skuju siena aprāvās, viņa acu priekšā iemirdzējās gluda jūras virsma, uz kuras gluži kā milzu gulbis baltoja kuģis. Igors, bijušais muitnieks, zināja, ka tas ir prāmis Estonia, kas pametis jūras ostu un uzņēmis kursu uz Stokholmu. Taču kuģim pretim traucās tumšpelēki, trauksmaini viļņi ar baltām putu cepurēm, nevaldāmi virpuļodami un mutuļodami ap buriniekiem, jahtām, zvejas laivām un armijas kuteriem, kas peldēja jūrā.

Kuru katru mirkli sāks gāzt, Igors nodomāja, sākdams braukt ātrāk.

Strauji tuvojās pietūcis lietusmākonis, kas nākamajā brīdī ar visu krūti uzgāzās tuvējo priežu vainagiem... Tajā pašā brīdī debesis pāršķēla zibens lauzītā šautra.

Sāka krist pirmās smagās lietus lāses.

Pēc mirkļa lietus skaļi kapāja vējstiklu, un Igoram ienāca prātā, ka piepešais negaiss ir kaut kāda dievišķa zīme. No kurienes tāda doma radusies, viņš nemācētu izskaidrot.

Stikla tīrītāji ar pūlēm kliedēja biezo lietus plīvuru, kas aizsedza skatienam ārpasauli, un Igors gluži vai pieplaka vējstiklam, saspringti vērodams slapjo ceļu, lai pagūtu asajos pagriezienos samazināt ātrumu.

Nevarēja būt, ka majors Tallinā ieradies tāpat vien, - viņu šurp atvedis kaut kas ļoti svarīgs. Šī doma Igoram nez kāpēc uzdzina

drebuļus. Kāds ir šā cilvēka ierašanās iemesls? Turklāt tikšanās bija norunāta pilsētas nomales kempingā, kas rudenī ir pustukšs. Droši vien atbraucis ar citu vārdu. Vai tad Igaunijas konsulāts dotu vīzu Krievijas Federālā drošības dienesta darbiniekam?

Pērkona dārdi Igorā itin kā kaut ko sakustināja, pildīdami sirdi ar neapzinātu nemieru. Pēdējos kilometrus mašīna gluži vai peldēja caur ūdens aizkaru, aiz kura spokaini rēgojās māju un koku aprises. Beidzot priežu pudurī caur lietus režģi neskaidri pavīdēja kempinga vārti. Pabraucis garām atpūtnieku namiņiem, Igors piestūrēja pie restorāna ēkas. Stāvvietā mirka vientuļa mašīna, un, apstājies tai blakus, viņš pirms izkāpšanas lietū nopētīja to ciešāk - tā bija BMW ar Krievijas numuriem. Nespēdams atrast lietussargu, Igors atmeta ar roku, izlēca no braucamā un skriešus devās uz platas vitrīnas pusi, aiz kuras, ūdens švīku izķēmoti, blāvoja galdi un krēsli.

* * *

Majors sēdēja tukšās zāles stūrī un lasīja avīzi. Šķita, ka viņš neko sev apkārt nemana. Igors mirkli pamīņājās pie zāles durvīm, bijušo kolēģi uzmanīgi nopētīdams. Plati pleci, neliels augums, simpātiska seja, kurā izcēlās smalks deguns ar tikko manāmu kumpu. Zeltīts briļļu ietvars piešķīra viņa izskatam inteliģentumu...

Igors nesteidzīgi devās uz galdiņa pusi.

- Peldi vien šurp, draugs! - majors sacīja, nepaceldams skatienu no avīzes. - Pagodini ar savu klātbūtni neveiksmīgu inženieri no provinces.

Kad Igors, plati smaidīdams, apsēdās uz krēsla, majors beidzot nolika avīzi malā un pievērsās bijušajam kolēģim.

- Tu joprojām strādā Tallinas muitā? - viņš bez gariem ievadvārdiem uzreiz ķērās pie galvenā.

- Vairs ne. - Igors sastomījās. - Tā kā esmu bijušais VDK darbinieks, jaunā vara "palūdza" mani aiziet no turienes pēc paša vēlēšanās. Citi laiki, citi tikumi...

- Kur tu strādā tagad?

- Apsardzes firmā.

- Maizei pietiek? - Majora balsī ielavījās ironija.

Igors nenoteikti paraustīja plecus.

- Neņem ļaunā, kolēģi, - viesis pasmaidījis sacīja. - Mūsu brāļus no kādreiz varenās organizācijas šodien padzen it visur, turklāt maksā grašus. Esmu atbraucis, lai tev piedāvātu darbu, kas, iespējams, nodrošinās bezrūpīgu dzīvi. Ceru, ka tev kontakti muitā ir saglabājušies.

- Mūsu profesijas ļaudīm bez kontaktiem dzīvot un strādāt būtu grūti. - Igors pavīpsnāja. - Čekists vienmēr ir čekists. Līdz kapa malai.

- Tas tiesa. - Majors pasmaidīja, taču smaids acumirkli no sejas pagaisa. - Tu droši vien uzminēji, ka esmu ieradies ne jau tādēļ, lai degustētu Igaunijas ēdienus. Iemesls ir ļoti, ļoti svarīgs. Lai tu saprastu lietas būtību, vispirms izklāstīšu faktus... - Tukšās zāles puskrēslā majora balss skanēja rāmi, bet dažus vārdus viņš izteica uzsvērti, gluži kā ar āmuru tos iedzīdams sarunas biedra prātā. - Mūsu pretgaisa aizsardzības karaspēka ģenerāļi nolēmuši pārdot jaunāko pašmāju ietaisi. Šo īpaši slepeno aparatūru viņi pamanījušies izņemt no ierindas un slepus pārvietot uz armijas daļu, kas dislocējusies netālu no Igaunijas robežas. -Pārtraucis stāstu, majors bridi vēroja sarunas biedru, urbdamies viņā ar ledus krāsas acu dzedro skatienu. - Man ir zināms, - viņš pēc pauzes turpināja, - kur šī iekārta noslēpta. Pavisam drīz to vedīs pircējam.

- Tam jābūt ļoti bagātam pircējam, - Igors iestarpināja.

- Tev taisnība. Runa ir par miljoniem dolāru, - majors steidzīgi paskaidroja un atkal apklusa. Pie galdiņa pienāca viesmīle ar bloknotu rokās.

- Vai viesi jau karsto ēdienu izvēlējušies? - viņa ierasti nočivināja. - Iesaku mūsu firmas piedāvājumu - lasi mīklā ar...

- Vēlāk, - majors viņu pārtrauca. - Es došu jums ziņu...

- Es to gaidīšu. - Meitene viņiem uzsmaidīja un graciozā gai-tā devās atpakaļ pie bāra.

Majors neapmierināts nopūtās, ielēja sev glāzē konjaku un vienā paņēmienā to iztukšoja. Igors lēni ietecināja alkoholisko dzērienu savā glāzē, saspringti gaidīdams stāsta turpinājumu.

- Tātad... kur mēs palikām? - majors lietišķi sacīja. - Pieļauju, ka vērtīgās kravas pārvietošanas maršruts ir šāds: Ļeņingradas apgabals-Tallina-Stokholma. Kur tālāk, nezinu.

- Kāpēc Stokholma?

- Ir informācija, ka Tallinas termināļa muitniekiem aizliegts pārbaudīt fūres ar armijas kravām, ko ved uz Stokholmas prāmi. -Atbildēdams viesis ar ciešu skatienu gluži vai iztaustīja sarunas biedru, cenzdamies izprast viņa noskaņojumu. Igors neizrādīja savu satraukumu. Prātā drūzmējās desmitiem jautājumu, no kuriem vienu viņš uzdeva tūlīt.

- Kāds man sakars ar šo operāciju? - Igors bez aplinkiem noprasīja.

Sarunas biedrs izlikās viņa jautājumu nedzirdam.

- Mūsu armijas ierēdņi mūsdienās par valūtu pārdod visu, ko vien var pārdot, - majors runāja savu. - Krievijas armija, tāpat kā valsts, par lielu nožēlu, jūk ārā... Tur valda haoss un nelikumības. Ģenerāļi ne no viena nebaidās un dara, ko grib...

- Tātad tava iestāde par to zina? - Igors saspringtā balsī viņu pārtrauca.

- Zina, - majors vienaldzīgi noteica un citādā tonī piebilda: -Par šo konkrēto jautājumu zinu tikai es un mana komanda. Mums izdevās par šo darījumu iegūt informāciju. Šo to interesantu izpētīja mana aģentūra, šo to izdevās noklausīties, vārdu sakot, operācijas vadlīnijas man ir skaidras. Uzsveru - skaidras tikai man vienam. Pagaidām es par to negrasos ziņot augstākai priekšniecībai.

- Kāpēc? - Igors brīnījās.

- Atbildēšu tev vaļsirdīgi. Es vēlos no šā darījuma nopelnīt. Ja jau ģenerāļi rauš kaudzēm naudas, lai dzīvotu zaļi, arī man, drošības dienesta darbiniekam, nav pieņemama doma par eksistenci no valsts pensijas. Par to pensiju mūsdienās pat riekstiņus nevar nopirkt... Kā teicis Fords, ja cilvēkiem maksā tā, lai iznāk tikai riekstiņiem, viņi strādā kā pērtiķi... Es, tu un mani ļaudis, kam es uzticos un kas šajā operācijā piedalās, nopelnīs pieklājīgu naudu... Saproti, Igor, tādu iespēju nevar palaist vējā.

Kristapovičs klausījās bijušajā kolēģī, bet uz mēles joprojām bija neskaitāmi jautājumi. Kā majors domā dabūt savu daļu? No

ģenerāļiem? Vai tad viņi dalīsies? Tos šantažēt būtu bezjēdzīgi... No pircēja? Iespējams.

- To kravu mēs jūrā pārtversim... - majors čukstus paskaidroja, it kā būtu uzminējis sarunas biedra slēptās domas, - un nosūtīsim citam pircējam. Manam pircējam.

- Tātad, - Igors samocīti pasmaidīja, - uz kuģa klāja pārkrausiet kravu citā mašīnā un Zviedrijā tā pagaisīs nezināmā virzienā...

- Apmēram tā, - majors pamādams noteica.

Krievijas Federālā drošības dienesta pārstāvis joprojām pētīja sarunas biedru, kurš savukārt novērsies blenza vitrīnā. Caur rūsganajām lapotnēm vīdēja drūmas, apmākušās debesis. Gluži kā paguruši, pa tām slīdēja vēja sapluinīti mākoņi, atgādinādami izspūrušus cekulus. Igors beidzot novērsās no loga.

- Kā tad ar ideāliem, kuru dēļ VDK virsnieki gāja nāvē? - viņš pārmetošā tonī jautāja. - Kuru dēļ bez kurnēšanas pildīja netīro darbu - nogalināja dzimtenes vārdā?

- Ideāli pagaisa tajā dienā, kad Dzeržinska metālā kaltais tēls, kas slējās pretim mūsu galvenajam kantorim, nogāzās no pjedestāla uz bruģa. Māte Krievija jau tērpusies citās drānās... Cita valsts, mans dārgais, un citas vērtības. Mūsdienās diemžēl visu izšķir nevis ideāli, bet gan finanses.

- Tad jau iznāk, - Igors aizsmakušā balsī teica, - ka tavas iestādes darbinieki pavērsuši seju pret kapitālismu. Mums nemitīgi atgādināja, ka šis kapitālisms pūstot, bet izrādās, ka tas izraisījis pūšanu čekistu dvēselēs.

- Ja tu runā par mani, - majors pasmīnēja, - tad jāteic, ka es jau sen esmu sapratis, ka visu izšķir finanses. Mūsu iestādes personāls tagad ir pavisam citāds. Tiesa, ne jau visi ir pārvērtušies, bet lielākā daļa gan. Agrāk VDK slepkava, saņēmis uzdevumu, pakļāvīgi to izpildīja vai nu idejas vārdā, vai aiz bailēm. Mūsdienās slepkavību nodaļas darbinieks par nevēlamas personas novākšanu pieprasa samaksu, turklāt visai iespaidīgu summu... Kādas vairs idejas! Visu nosaka cena.

- Esmu dzirdējis, ka Jeļcins likvidēja mūsu resora slepkavību nodaļu.

- Tā bija. Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit pirmajā gadā šo nodaļu patrieca. Profesionālie slepkavas pārgāja uz komercstruktū-

rām. Taču pēc trim gadiem šī nodaļa atkal sāka darboties, tikai nu to sauc nevis par nodaļu, bet par pārvaldi. Tādiem kvalificētiem kadriem kā mēs darba kļuva vairāk... Visapkārt nemitīga šaušana un kaudzēm līķu. - Majors atkal piepildīja savu glāzi un atmaigušā balsī turpināja: - Mēs novirzījāmies no temata. Atgriezīsimies pie operācijas ar nosacītu nosaukumu "Prāmis"... Tavs uzdevums būs nokārtot visu vajadzīgo ar muitas dienestu. Kā man ziņo Igaunijas varas struktūrās iefiltrēts aģents, mašīnas ar slepeno kravu nonāks uz prāmja borta bez muitas kontroles. Vai saproti? Tavas valsts valdība arī darbojas pircēja labā!

- Kas ir pircējs?

- Amerikāņi, - majors bez minstināšanās atbildēja. - Tiek pārkāptas visas starptautiskās normas. Militāras kravas vešana ar pasažieru prāmi ir noziegums! Taču tas ir uz Igaunijas valdības sirdsapziņas... uz Zviedrijas arī. Kā jau teicu, te apgrozās liela nauda. Valstī, kurā tu mīti, alkas pēc dolāru banknotēm varas struktūru vadītājiem aizmiglojušas saprātu! Piekrītu, Krievijā valda juceklis. Taču pasaki man - ar ko Igaunija, kas uzskata sevi par civilizētu valsti, ir labāka par Krieviju? Viņi visi lēkā pēc Tēvoča Sema stabules! Lai gan... kāda man par to daļa? Mani interesē tikai viens - izplēst lielāku pīrāga gabalu, kas dāsni pildīts ar "zaļumiem".

- No kurienes ir tavs pircējs? Piedod, acīmredzot muļķīgs jautājums...

- Šoreiz piedodu, - majors noteica. Viņa acis brīžiem satraukti mirdzēja, brīžiem to skatiens bija tukšs. Stāstīdams viņš acīmredzot juta visai atšķirīgas emocijas. - Tavs uzdevums, - majors nogurušā balsī turpināja, - ir vienoties ar uzticamu muitnieku, kuram mēs labi samaksāsim un kurš ielūkosies fūrē, kas vedīs kara aparatūru, un mums apstiprinās, ka tajā ir kontrabandas krava. Mašīnu numurus es tev paziņošu... Tas nu būtu viss, kāpēc es šodien ar tevi satikos.

Igors atbildēja pēc brīža. Viņš ilgi skatījās, kā stiklā cērtas un straumēm tek lejup ūdens.

- Tu man uz pleciem uzkrāvi smagu nastu, - viņš beidzot sacīja, izklausīdamies mazliet apmulsis. - Šajā darījumā, cik saprotu, iejauktas triju valstu varas struktūras.

- Četru, - viesis izlaboja sarunas biedru. - Pieskaiti Zviedriju, jo šīs valsts ostā prāmis piestās. Esmu pārliecināts, ka galvenās pasūtītājas ir ASV. Pārējās valstis ir tikai starpnieces, kas pilda aizokeāna bosa rīkojumus. Tā kā amerikāņi šajā kara jomā krietni atpaliek no krieviem, šo trūkumu viņi nolēmuši novērst, izmantodami mūsu ģenerāļu alkatību. Galu galā radīt ierīci, ja priekšā ir paraugs, nozīmē ieekonomēt laiku un milzu naudu! So lielisko iespēju viņiem sniedz mūsu pērkamie ģenerāļi.

Igors domās viņiem pievienoja arī savu sarunas biedru.

- Operācija, kā saproti, ir apjomīga, - majors pabeidza. - Ja tev tas nav pa kaulam, kā divas drazas peļķē peldēsim katrs uz savu pusi un šo sarunu aizmirsīsim.

- Būs vien jāpiedalās, - Igors bez īpašas dedzības atbildēja.

- To es saprotu. - Šķita, ka majors kļūst mazliet priecīgāks. - Tātad esam vienojušies. Tagad iedzersim par mūsu ieceri, un tad būs pienācis laiks jautājumu un atbilžu spēlei.

Viņi vēl ilgi apsprieda gaidāmo operāciju.

* * *

Kad Igors devās atpakaļceļā, negaiss joprojām plosījās. Vietām virs šosejas cēlās miglas mutuļi, un viņam šķita, ka automašīna nevis brauc, bet gan peld dūmakainā bezdibenī.

- Tātad apkoposim secinājumus, ko var izdarīt pēc šīs negaidītās atkalredzēšanās, - viņš skaļi ar sevi sarunājās. - Ģenerāļi mūsdienās pārdod visu, ko var pārdot. To apgalvo Krievijas Domes deputāti, par to rakstīts presē. Taču nav viegli noticēt, ka tiek iztirgota pat slepena kara tehnika! Lai gan... ja jau tirgošanās sākusies, par brīdinājuma zīmogiem "slepens" acīmredzot aizmirsts. Kā saka, sliktāk vairs nav iespējams. Majora pozīcija nav īsti skaidra. Ja nu, aizsedzies ar alkatību, viņš pilda valdības uzdevumu? Visādi var būt. Katrā ziņā tu, Igor, esi ievilināts bīstamā darījumā... Ļoti bīstamā. Darījumā, kurā iesaistīti vareni spēki -tik vareni, ka tiem klausa vairāku valstu slepenie dienesti...

Apturējis automašīnu pie savas mājas, Igors drūmi nodomāja, ka šai naktij ir savāda, noslēpumaina elpa, no kuras dvēselē metas salti. Nakts bez mazākā gaismas un cerību stara.

Fakti un komentāri

zviedru inženieris, juras kuģu konstruktors

Inženiera kabinets bua pārpilns rasējumiem. Stāstīdams viņš uz tāfeles AR KRiTU SKICĒJA PRĀMJA FRAGMENTUS, TĀDĒJĀDI GRAFISKI ILUSTRĒDAMS SAVUS VĀRDUS. Par kuģubuvi viņš varēja pastāstīt visai daudz, jo šajā JOMA bija viens no labākajiem Zviedruā.

- Vai jūs arI domājat, - es konstruktoram jautāju, - ka prāmja

BOJĀEJAS IEMESLS IR CITS, NEVIS NEDROŠAIS VIZIERIS, KĀ SECINĀJUSI PARLAMENTĀRĀ KOMISIJA?

- Pamats šaubām ir, - viņš atbildēja. - Viziera pacelšanā tiek izmantots LIELS HIDRAULISKS MEHĀNISMS, KAS PIESTIPRINĀTS KORPUSAM AR SPECIĀLIEM STIPRINĀJUMIEM. VlZIERIS TIEŠAM VAR KRIST UZ PRIEKŠU, UN STIPRINĀJUMIEM TĀDĀ GADĪJUMA JAATDURAS PRET SUU, PIE KURAS TIE KARĀJAS. -

Viņš radua man fotogrāfuu. - Redziet, nogrimušā pramja zemūdens

FOTOUZŅĒMUMOS ŠĪS SUAS NAV. IZSKATĀS, KA STIPRINĀJUMI NORAUTI. ĪA-ČU VIZIERA SMAGUMS NAV PIETIEKAMS, LAI TIK BIEZS METĀLS NEIZTURĒTU. INTERESANTA NIANSE - VISĀS ČETRĀS PUSĒS VIETU, KUR STIPRINĀJUMI SASKARTOS AR SUU, VAIRS NAV.

- RlDERSTOLCA KUNGS, - ES SĀKU APTVERT, KO VIŅŠ GRIB TEIKT, - VAI JŪS UZSKATĀT, KA...

- Ja. Es uzskatu, pat esmu pārliecināts, ka stiprinājumi demontēti

VĒLĀK, JŪRAS DIBENĀ.

- Kādēļ?

- Lai izdabūtu no prāmja kādu kravu. Es nevaru to apgalvot

DROŠI, BET KRASA, KAS SAGLABĀJUSIES VIETĀS, KUR VARĒJA BUT BERZE STARP METĀLU UN METĀLU, VEDINA DOMĀT, KA VIZIERA STIPRINĀJUMUS NOZĀĢĒJA JURAS DIBENĀ.

- Tad jau iznāk, - es apmulsis sacīju, - ka izmeklēšanas komisuā

STRĀDĀJUŠI NEKOMPETENTI SPECIĀLISTI?

- Iespējams. Analizēdams faktus, esmu atzinis, ka pramja bojāejas

IEMESLS NAV MEKLĒJAMS UZ AUTOMAŠĪNU KLĀJA, KA TO APGALVO AMATPERSONAS, BET GAN ZEMĀK. BRITU UZŅĒMUMA ROCKWATER AKVALANGISTU GRUPA, KAS PĒTUA VIZIERA STIPRINĀJUMUS, NENOLAIDĀS KRAVAS TELPĀ, KAUT GAN VIŅU DARBS NO ZVIEDRIJAS NODOKĻU MAKSĀTAJIEM PRASUA MIUONIEM KRONU.

- Kāpēc viņi to neizdarīja?

- Pie nogrimušā kuģa dežurēja militārpersonās, kas aizliedza

ŪDENSLĪDĒJIEM NOLAISTIES TILPNE, JO TAS ESOT BĪSTAMI DZĪVĪBAI.

- Tatad varam secināt, ka pramja bojāejas noslēpuma atminējums

NAV MEKLĒJAMS VIZIERl?

- Padomāsim vēl. - Mans sarunas biedrs piegāja pie tāfeles un

UZSKICĒJA PRĀMJA SILUETU. - Ja PIEŅEM, KA VIZIERIS, PRĀMIM DODOTIES UZ PRIEKŠU PILNĀ GAITĀ, ATVERAS, ŪDENS APPLŪDINĀTU VIENĪGI AUTOMAŠĪNU KLĀJU UN NEIEKĻŪTU KRAVAS KLĀJĀ UN CITOS KUĢA STĀVOS, JO TIE IR PILNĪGI IZOLĒTI. JO LIELĀKĀ PRAMJA SĀNSVERE, JO TICAMAK, KA ŪDENS PLUSTU UZ ŠEJIENI, - VIŅŠ RĀD'UA UZ AUTOMAŠĪNU KLĀJA GALU, - UN TAS NEKĀ NEVARĒTU IEKĻŪT APAKŠĒJĀS TELPĀS. PRĀMIS VARĒTU ILGI TURĒTIES UZ ŪDENS.

- Cik ilgi?

- Vairākas stundas. Iespējams, pat diennaktis. Cilvēkus paspētu izglābt. Domāju, ka ūdens prāmi iekļuva kaut kur no apakšas.

- Jūs DOMĀJAT, KA PRAMJA KORPUSA LEJASDAĻĀ BUA IZSISTS CAURUMS?

Cik liels?

- Ja kuģis nogrima četrdesmit minūtēs, manuprāt, tas bija ne

MAZĀKS PAR ČETRIEM KVADRĀTMETRIEM.

- Tatad tieši šo faktu komisua grib slept?

- Manuprāt, jā.

- Kāpēc?

- Uz ŠO JAUTĀJUMU PAGAIDĀM VAR ATBILDĒT TIKAI ŠĪS KOMISIJAS PĀRSTĀVJI.

Trešā nodaļa. Incidents

Manas žumālistiskās izmeklēšanas piektajā dienā notika negaidīts pavērsiens. No rīta atbrauca furgons, kura piekabe bija pilna ar tiem pašiem nelaimīgajiem cementa maisiem, un pans Jirži lika tos steidzami izkraut, pie šā darba likdams arī mani. Mēs bijām tik pārguruši, ka pusdienas mums sprūda cementa putekļiem piesērējušajā rīklē un šķita bezgaršīgas. Toties saimnieka cementa bizness plauka un zēla, un viņš ik pa brīdim nervozi ieskatījās pulkstenī.

- Ātrāk, ātrāk! - neizturējis viņš mus pasteidzināja. - Klienti jau gaida.

- Mēs taču neesam nekādi katordznieki! - man izspruka. - Turklāt par tādu ellīgu darbu vajadzētu maksāt daudz vairāk...

- Mums ir līgums ar piegādā tā jfirmu, - saimnieks sausi paskaidroja, mani pārtraukdams. - Tajā melns uz balta rakstīts, ka jūs darāt jebkādu darbu par fiksētu samaksu...

- Vai šī piegādā tā jfirma, - es iekarsu, - ir krievu mafija?

Pana Jirži sejas izteiksme pārvērtās. Viņš saknieba lūpas, ieurbās manī ar niknu skatienu, bet tad, acumirklī savaldījies, centās pasmaidīt.

- Pie darba, draugi! - saimnieks moži uzsauca. - Attiecības noskaidrosim vakarā.

Pie noliktavas stāvēja divi pikapi. Kad tie bija piekrauti, vezumnieks ar īsu asti pie ēkas durvīm pievilka ratus. Igaunis paskatījās uz savām trīcošajām, asiņainajām plaukstām.

- Es vairs nespēju, - viņš nošņāca.

Aizvilcies līdz liepu alejai, puisis noslīga zemē, atspieda muguru pret koka stumbru un, nokāris galvu, sastinga. Viņam klāt

I«ieskrēja saimnieks un, rokas vicinādams, kaut ko skaidroja, bet pēc tam atgriezās pie noliktavas.

- Piekrauj ratus! - viņš vērsās pie manis. - Vairāk klientu šodien nebūs. Pie dienas algas es tev piemaksāšu piecdesmit kronu. Tā ir liela nauda!

Būt par streiklauzi es negribēju, un spēka arī vairs nebija. Nogrozījis galvu, es devos pie pārinieka. Mēs sēdējām kuplo koku enā, katrs pārņemts ar savām domām. Es noraudzījos, kā saimnieks pats staipa maisus. Piepeši viņš darbu pārtrauca un ātrā solī nāca uz mūsu pusi.

- Es jūs lūdzu, palīdziet! Ļoti lūdzu! - pans Jirži aizelsies izgrūda. Viņa noputējusī seja bija gluži pelēka, lūpas trīcēja.

Es palūkojos uz pārinieku. Viņa sakumpušajā stāvā bija tik daudz noguruma un vienaldzības, ka, iespējams, viņš pat nenodrebētu, ja pār viņu nobruktu debesis.

- Nē, saimniek, - es nopūtos, - šodien pietiks.

- Nu tad vainojiet sevi, - saimnieks ļauni nočukstēja, ar drudžainu kustību izvilka mobilo telefonu un, uzspiedis numuru, īsi izmeta: - Tavi cilvēki atsakās strādāt. Atbrauc un ieved kārtību! -To teicis, viņš pikti nospļāvās, apsviedās un aizsteidzās atpakaļ.

Es atlaidos zālē un izklaidīgi raudzījos uz noliktavas pusi, kur rēgojās cementa maisi. Piepeši, it kā būtu pārrauts kāds aizsprosts, no igauņa mutes ložmetēja kārtas ātrumā izlauzās aprautas, nesaprotamas frāzes, pārtraukdamas ieilgušo klusumu. Šis nesakarīgais, trauksmaini sāpīgais izvirdums nez kāpēc izraisīja mani nevis līdzjūtību, bet gan mokošu sapīkumu un nemieru. Lai no tā atbrīvotos, es piecēlos un pavēros uz dīķi, kas laistījās starp kokiem gluži kā spoguļa lauska.

- Iesim nopeldēties! - es igaunim uzsaucu. - Pēc tam ar svaigu galvu visu apsvērsim.

Kad abi zvilnējām dīķa krastā, es mēģināju apspriesties ar igauni par turpmāko rīcību, bet viņš izturējās kūtri. Galu galā šī vienaldzība pielipa arī man, kaut gan es sapratu, ka tūlīt notiks kas slikts. Es to sapratu, bet nevēlējos kaut ko darīt, lai to novērstu.

Aiz meldru sienas nokauca bremzes, un šī skaņa mani atmodināja no sastinguma. Nākamajā mirklī es ieraudzīju mums strauji tuvojamies vervētāju. Mēs steigšus piecēlāmies.

- Tātad slinkojam, brālīši? - viņš strupi noprasīja. - Tas nu gan nekam neder.

Vīrs centās runāt mierīgi, bet bija skaidri manāms, ka niknums viņu smacē vai nost. Viņa skatiens šaudījās no manis uz igauni un atpakaļ, un tumšās, samiegtās acis, киш zīlītes atgādināja saulespuķu sēkliņas, pauda gluži vai zvērisku naidu. Es palūkojos uz igauni - viņš ar ļaunu prieku smīkņāja. Pirms brīža šis puisis bija tikai aizkaitināts, bet nu piepeši vārījās dusmās.

- Vai zini ko, nožēlojamais pakalpiņ? Vācies ellē! - viņš izgrūda caur sakostiem zobiem.

Negaidītā nekaunība vervētāju apstulbināja. Attapies viņš pielēca igaunim klāt un atvēzējies tam iesita pa seju. Igaunim no lūpas izsprāga sarkana strūkla. Turpmākais norisinājās zibens ātrumā. Gluži vai ar nemanāmu kustību igaunis nogrūda bandītu zemē un spēcīgi iespēra tam ar kāju pa pakausi. Vervētājs gulēja zālē un nekustējās. Igaunis apgrieza ļengano ķermeni otrādi, izņēma no atbraucēja virsjakas kabatas mobilo telefonu un uzspieda numuru.

- Pasauciet, lūdzu, Kristapoviča kungu... Jā, jā, Kristapoviča kungu.

- Kur tu esi nozudis? - bija dzirdama neapmierināta balss. - Tu man esi vajadzīgs kā gaiss...

- Esmu iesprūdis Prāgā. Man nozaga naudu. Sēžu tukšām kabatām un netieku mājās. Palīdziet, šef!

Sarunā iestājās klusums.

- Pārzvani man pēc trīsdesmit minūtēm! - beidzot balss noskaldīja.

Es vēroju sava pārinieka brīnumaino metamorfozi. Nebiju iedomājies, ka šis kaulu kambaris spējīgs uz tādu izveicību tuvcīņā.

- Kur tu samācījies tādus paņēmienus? - es brīnījos.

- Ir viena iestāde, - viņš noburkšķēja, - kur māca, kā apieties ar sliktiem cilvēkiem. Kā nodarīt tiem sāpes.

Vēlreiz noliecies pie bandīta, igaunis izvilka tam no kabatas automašīnas atslēgas, maku un pistoli. Viņš sāka bāzt ieroci sev kabatā, bet tad pārdomājis iemeta to dīķī. Izrādījās, ka makā ir tikai divas čehu simtnieku banknotes.

- Neveicas, - igaunis sapīcis novilka. - Cerēju atgūt nolaupīto. - Viņš sniedza man banknoti. - Puse ir jūsu.

- Nē, - es apņēmīgi to atraidīju, - man šo naudu nevajag.

- Kā vēlaties. Es šodien pat no Prāgas pazudīšu... Līdz pilsē-tai aizbrauksim ar bandīta mašīnu. - Manīdams manu apjukumu, viņš nikni pamāja uz zemē guļošo vīru. - Saimnieks un šis klusēs. Nelegāla darbaspēka tirdzniecība ikvienā valstī ir sodāma. Par kontrabandas cementu arī var saukt pie atbildības. - Viņa vārdos bija liela daļa patiesības. Vajadzēja izmantot brīdi, lai izkļūtu no šā zirnekļu tīkla. - Protams, mafija mūs meklēs, - igaunis turpināja, - taču mani viņi neatradīs. Jums arī iesaku šo valsti pamest, cik ātri vien iespējams.

Kad mans pārinieks sāka iet uz mašīnas pusi, es viņam sekoju. Igaunis iedarbināja motoru un apgrieza automobili.

Dodoties prom, pa meldru spraugu es saskatīju saviebtu vervētāja seju.

Tiklīdz bijām uzbraukuši uz Prāgas šosejas, mobilais telefons atdzīvojās.

- Maitas gabali! - vervētājs nelabā balsī kliedza. - Atdodiet automobili! Es jūs atradīšu, lai kur jūs būtu! Jūs esat līķi! Līķi!

- Tu pats esi līķis! - igaunis ļauni atcirta. - Es izstāstīšu tavam bosam, kā tu izgāzies. Tavā telefonā atrodams viss jūsu bandītu tīkls, un es šo telefonu nodošu policijai! - To paziņojis, viņš aši pārtrauca sarunu.

Pēc pāris minūtēm telefons iezvanījās no jauna.

- Klausieties, puiši, - vervētāja balss trīcēja, - nedariet tā. Esmu ar mieru jums samaksāt tūkstoš dolāru. Sarunāsim...

- Labi. - Igaunis piemiedza man ar aci. - Pēc trim stundām Centrālajā stacijā pie tablo. Tur ir daudz cilvēku, tāpēc nekādas nelietības tu nevarēsi pastrādāt. Atved divus tūkstošus dolāru un dabūsi telefonu. Mašīnu arī.

Brīdi valdīja klusums.

- Lai notiek! - bandīts beidzot dobjā balsī piekrita.

Es uzmanīgi paskatījos uz igauni.

- Kāpēc tev tādas spēlītes vajadzīgas?

- Nemaz netaisos tur rādīties. Gribu iegūt laiku. Tas vīrs nesteigsies ziņot savam bosam par mobilā telefona nozaudēšanu, viņš mēģinās ar šo ķibeli tikt galā pats.

- Domā, ka viņš uz šā āķa uzķersies?

- Viņa smadzenēs ir tikai pāris kroku, tāpēc viņš katrā ziņā izmantos šo iespēju.

Krietnu bridi mēs braucām klusēdami. Es drūmi prātoju par to, ka manu acu priekšā noticis īsts noziegums, kurā daļēji esmu iejaukts. Bet tūdaļ pat es sevi nomierināju. Kriminālajās aprindās ir savi likumi, kas civilizētajā pasaulē nav piemērojami. Tā kā bija apdraudēta mūsu dzīvība, jo bandīts pistoli nēsāja ne jau rotājumam, mums neatlika nekas cits kā sevi aizstāvēt. Pret vilkiem jāizturas kā vilkiem.

Igaunis paskatījās pulkstenī un, paņēmis mobilo telefonu, kādam piezvanīja.

- Pēc divām stundām, - atskanēja balss, - tev jābūt Prāgas lidostā. Pie biļešu kases Pulkovo tevi gaidīs gaišmatains, kalsns cilvēks, ģērbies pelēkās īsbiksēs un baltā kreklā. Viņš nopirks tev biļeti un iesēdinās tevi lidmašīnā.

- Paldies, šef! - igaunis priecīgs pateicās. Viņa acis iemirdzējās. Viņš atkal man pamirkšķināja un sajūsmināts padižojās:

- Manam šefam ir sakari visā pasaulē. Ļo-o-oti nopietns kantoris...

Es nojautu, par kādu kantori ir runa. Diez vai puisis pats atcerējās savu dzēruma grēksūdzi. Nu es no jauna pārliecinājos, ka igaunis strādā specdienestu labā.

Kad aiz vējstikla parādījās nelielā Hostivice, es teicu igaunim, lai aptur mašīnu pie viesnīcas.

- Braucamais jāatstāj šeit. - Es pamāju uz stāvvietas pusi.

- Tālāk dosimies ar sabiedrisko transportlīdzekli. Droši vien mafijas vīri gaida šo automobili uz visiem ceļiem, kas ved uz Prāgu.

- Nē, - igaunis iebilda. - Diez vai vervētājs ir cēlis paniku. Viņš taču ir nogrēkojies.

- Ja nu viņš tomēr bosam par incidentu ir paziņojis, bet ar mums nolēmis paspēlēties? Galu galā - kas pats sevi sargā, to Dievs sargā.

Puisis smagi nopūtās un pakasīja pakausi.

- Iespējams, jums taisnība, - viņš piekāpīgi sacīja. - Taču kā lai es no šejienes tieku uz lidostu? Ar taksometru?

- Ar taksometru neiesaku. Uz turieni kursē autobuss, turklāt tas brauc pa apdzīvotām vietām, un tas ir droši. Galapietura ir pie lidostas Ruzine galvenā termināļa. Piesardzības dēļ izkāp vienu pieturu agrāk un kājām aizej uz lidostu.

- Kurp dosieties jūs?

- Uz Prāgu. Ar autobusu aizbraukšu līdz metrostacijai Zličin.

Pirmais pienāca igauņa autobuss. Atvadoties viņa skatienā pavīdēja skumjas.

- Mēs kopā pārcietām grūtības, tāpēc nav jēgas slēpt savu īsto vārdu. Mani sauc Sergejs.

Es pateicu savu vārdu. Sergejs pacēla no asfalta zemē nomestu autobusa biļeti un tās otrā pusē ieskrāpēja ciparus.

- Tas ir mans mājas telefona numurs. Dodiet par sevi ziņu!

Viņš ielēca autobusā un pamāja man ar roku. Es ilgi ar skatienu pavadīju aizbraucošo autobusu, un man ne prātā nenāca, ka drīz atkal mūsu ceļi krustosies. Taču tā jau būs cita žurnālistiskā izmeklēšana.

Fakti un komentāri

Zviedru vēsturnieks un publicists Knuts KarlkvistsAr Knutu Karlkvistu es tikos Stokholmā un uzdevu viņam dažus jautājumus.

- Karlkvista kungs, jūs nenoticējāt starptautiskās komisuas oficiālajai VERSUAI, KA TRAĢĒDIJAS IEMESLS BUlS KUĢA PRIEKŠGALA LŪKAS, TĀ DĒVĒTĀ VIZIERA, PĒKŠŅA ATVĒRŠANĀS UN VEICĀT SAVU IZMEKLĒŠANU...

- Nenoticēju ne tikai es. Ari daudzi speciālisti, žurnālisti, juristi,

KUĢU KONSTRUKTORI DAŽĀDĀS PASAULES VIETĀS UZSKATA, KA KOMISIJAS ATZINUMS ir kļūdains. Rodas iespaids, ka šī komisua pieņēmusi lēmumu

PĒC ĻOTI SVARĪGU PERSONU DIKTĀTA, PERSONU, KURAS PAR KATRU CENU PŪ- 1 LAS NOSLĒPT PRAMJA ESTONIA BOJĀEJAS ĪSTOS IEMESLUS.

- Paskaidrojiet, lūdzu, sīkāk. Kāpēc šīs kompetentās komisijas atzinums IZRAISĪJA ŠAUBAS JUMS?

- Ticību nerada galvenais komisijas norādītais katastrofas iemesls. VlZIERIS ATRĀVĀS NE AGRĀK PAR BRĪDI, KAD KUĢIS SASVĒRĀS UZ SĀNIEM. Liecinieku, truu apkalpes jūrnieku, teiktais ir pretrunā ar komisijas secinājumiem. Viņi apgalvo, ka pēc prāmja sānsveres uz

AUTOMAŠĪNU KLĀJA VISS BIJIS KĀRTĪBĀ UN NEKAS NAV BIJIS BOJĀTS. VlSS TIKA FIKSĒTS TELEVIZORA EKRĀNĀ. TĀTAD LŪKA STĀVĒJA, KUR STĀVĒJUSI, UN STIPRO SĀNSVERI, KURAS LAIKA CILVĒKI, BAGĀŽA UN VlSS PĀRĒJAIS SLĪDĒJA UN KRITA, IZRAISĪJA NEVIS AUTOMAŠĪNU KLAJA PIEPILDĪŠANĀS AR ŪDENI, BET GAN CITS IEMESLS, KO ŠĪS PASAULES VARENIE CENŠAS NOSLĒPT.

- Tātad, jūsuprāt, ar vizieri tam nebua nekāda sakara?

- Bez šaubām, nebua. Starp citu, vizieri aizdomīgi ilgi meklēja, ar

EHOLOTI PĀRBAUDOT JURAS DIBENU. ŠlS PRAMJA PRIEKŠĒJĀS, PACEĻAMĀS DURVIS SVER PIECDESMIT PIECAS TONNAS UN IR LIELAS KĀ MĀJA. KĀPĒC GAN TIK ILGI BUA JAMEKLĒ TĀDS MILZENIS, KAS GULĒJA NIEKA PUSOTRA KILOMETRA ATTĀLUMĀ no prāmja? Pietika taču, ja ieraudzīja gaišu punktu monitora. Rodas jautājums - kāpēc zviedru un somu militārpersonas, kuru RĪCĪBĀ IR MODERNĀKĀ MEKLĒŠANAS APARATŪRA, NESPĒJA ATRAST VIZIERI VESELAS TRĪS NEDĒĻAS? DOMĀJU, KA VIŅI MEKLĒJA KO CITU...

Ceturtā nodaļa. Tallina, 1994. gada septembris. Igors Kristapovičs

Viņš pamodās no sava kliedziena. Krūtis spieda rūgts, ciets kamols, deniņus klāja aukstu sviedru lāses. Igors papurināja galvu, gribēdams atbrīvoties no sliktā sapņa tīmekļiem, piecēlās un atvēra logu.

Istabā pelēkām ēnām iezagās septembra miglainā nakts. Tumšas un biezas debesis zemu klājās pār pilsētu, smagnēji balstīdamās uz baznīcu torņu smailēm. Ielas lukturu gaisma nespodri blāvoja aiz miglas vālu mežģīņu plīvura. Dziļi plaušās ievilkdams vēso, pēc joda smaržojošo jūras gaisu, Igors atvieglots uzelpoja -nakts vīzijas bijušas tikai sapnis.

Par ko īsti viņš sapņoja?

Jūra. Klusa un rāma tā vizuļoja kā mirdzošs spogulis, kā izkausēts stikls. Viņš vizinājās ar jahtu, baudīdams svaigumu un mieru. Laivu vadīja nerunīgs gara auguma cilvēks ar melnu žokejcepuri galvā. Virs platā naga bija redzami burti FBI. Igors zināja, ko tie nozīmē, taču viņam nebija ne jausmas, kā šis amerikānis no Federālā izmeklēšanas biroja nokļuvis uz viņa jahtas.

- Esmu dzimis Aļaskā, - aģents rūpīgi meklēja īstos vārdus. - Tā ir gandrīz tas pats, kas jūsu Čukču pussala...

Aprāvies viņš piepeši sāka izturēties dīvaini. Amerikāņa lūpas mēmi kustējās, bet svina pelēkās acis, ar šausmām raudzīdamās uz kaut ko aiz borta, pletās aizvien platākas, un Igoram šķita, ka vēl mirklis un tās izsprāgs no dobumiem. Igors pagriezās, vēlēdamies uzzināt, kas gan tik ļoti izbiedējis ciemiņu, un tajā pašā mirklī gandrīz pats novēlās no klāja - no ūdens bija iznirusi

cilvēka galva. Igora acu priekšā sāka virpuļot spilgti apļi. Caur šo krāsu varavīksni viņš saskatīja aptuveni septiņdesmit gadus vecu vīru, kura nozilējušajā sejā joprojām jautās dzīvība. Tam līdzās uzpeldēja vēl viena galva, vēl un vēl... Kāds neizprotams spēks grūda ārā no dzelmes cilvēku ķermeņus, un tie šūpojās uz ūdens virsmas, it kā ar neredzamu auklu būtu piesieti pie jūras dibena. Tur bija gan pieaugušie, gan bērni, un tie visi padevīgi ļāvās viļņiem, un viņu nolemtības pilnie skatieni bija vērsti vienā punktā. Kustējās tikai lūpas, it kā viņi skaitītu pirmsnāves lūgšanas.

- Ak Dievs... - amerikānis dzimtajā valodā izgrūda, ar plaukstas malu berzēdams muti. - No kurienes viņi uzradās?

Ārzemnieka vārdi Igora dzirdi sasniedza kā caur biezu plīvuru. Viņš nespēja novērst skatienu no ļoti jaunas un brīnumaini skaistas sejas. Meitenei bija lielas, samtainas acis, un virs ūdens kā vēdeklis pletās viņas zilganmelnie mati. Cik viņai gadu, Igors mokpilni domāja, piecpadsmit, septiņpadsmit? Viņš skatījās uz meiteni un pūlējās pateikt, lai tā pastiepj roku un viņš to izglābs, bet vārdi gluži kā kamols sprūda kaklā. It kā sadzirdējusi viņu, meitene tikko jaušami nolaida bālo lūpu kaktiņus. Viņas acis joprojām raudzījās viņam cauri, kaut kur gaisā, un droši vien tikai Dievam Tam Kungam bija zināms, ko tās tur saskatīja.

Igoru pārņēma neskaidra trauksme, un sirds sāka dauzīties dobji un smeldzīgi. Nelaime... no kaut kurienes šurp traucās nelaime! Viņš to juta ar ikvienu sava ķermeņa šūnu. Gluži kā apstiprinājums šai nojautai skanīgajā klusumā atskanēja griezīgs kaijas ķērciens. Spārnus kopā sakļāvis, putns kā svelpjoša lode metās lejup... Pēc mirkļa ar peldplēvi savienotie pirksti ietriecās skaistās meitenes marmoram līdzīgajā pierē... Nākamajā mirklī -ak Dievs! - asais knābis pāršķēla vienu eņģelisko aci, pēc tam otru un tukšie dobumi piepildījās asinīm. Meitenes sejā nepakustējās ne vaibsts - viņa pieņēma nāvi ar lēnprātību...

- Tā notiek, - amerikānis čukstēja, krampjaini norīdams siekalas. - Es agrāk dzīvoju Aļaskā... Redzēju bezspēcīgus zvejniekus uz ledus gabala. Viņi tur gulēja bez acīm, jo putni bija tās izknābuši... Putniem patīk našķēties ar cilvēku acu āboliem...

No visām pusēm, spalgi ķērkdami, šurp lidoja putni. Viņi sēdās uz cilvēku pierēm, izknāba tiem acis un riņķoja, triumfāli klaigādami.

Neprātīgie sirdspuksti Igoram dobji atbalsojās ausīs. Raugoties uz mērķtiecīgajiem, asajiem knābjiem, abus ceļabiedrus pārņēma šausmas.

t

- Es atvieglošu viņu ciešanas, - amerikānis nosēca. - Man tas jādara. Dievs man nepiedos, ja es viņiem nepalīdzēšu...

Trīcošu roku izvilcis pistoli, viņš sāka šaut cilvēkiem galvā, un šīs galvas pajuka asiņainos lēveros.

- Šai pistolei ir tāds kalibrs, - aģents nervozi paskaidroja. - Tāds kalibrs, kas gabalos saraustītu pat ziloņa galvaskausu... Es šiem ļaudīm palīdzēšu... atvieglošu viņiem pirmsnāves minūtes. Viņi būs man pateicīgi...

Piepeši viņš sāka mežonīgi smieties. Amerikānis smējās, citu pēc citas raidīdams lodes...

Visapkārt valdīja neaprakstāms troksnis. Igoram šķita, ka viņam pa galvu kāds zvetē ar āmuru... Viņš mēģināja kliegt, lai atbrīvotos no stindzinošā aukstuma krūtīs, bet nespēja pārvelt pār lūpām ne skaņu.

Tajā brīdī viņš pamodās.

Igors ilgi kavējās pie loga, bet baisās murga ainas neatkāpās, atkal un atkal uznirdamas smadzeņu labirintos. Varbūt alkohols palīdzēs, viņš nodomāja, līdz malām piepildīdams glāzi ar degvīnu. Stiprais dzēriens viņu ātri apreibināja, un kontūras acu priekšā izplūda, zaudēdamas savas īstās aprises.

Viņš aizvilkās līdz gultai, ar gaistošu apziņu cenzdamies saprast jūras sapņa jēgu, bet drīz vien ieslīga aizmirstībā.

No rīta iegājis vannasistabā, Igors pabāza seju zem auksta ūdens strūklas, cerēdams, ka tā aizskalos domas par slikto sapni. Pēc tam viņš paņēma skuvekli. Ikrīta skūšanās bija kļuvusi par paradumu neatkarīgi no tā, kur liktenim labpatika viņu iemest -vilcienā, viesnīcā vai darba kabinetā. Šajā rītā Igors lūkojās savā atspulgā un nespēja vien nobrīnīties par to, ko redzēja. Pretī raudzījās krīta bāla seja, zodu tumši apēnoja bārdas rugāji.

Kā vienmēr, pēc skūšanās Igors jutās možāks. Malkodams kafiju, viņš pavirši pāršķirstīja avīzi un pasniedzās pēc telefona.

- Sergej, - viņš izmeta, - ienāc pie manis!

Dodoties uz darbu, Igors pārdomāja gaidāmo sarunu ar savu informatoru. Šis neveiksmīgais muzikants un automašīnu zaglis vienā personā apzinīgi pildīja uzdevumus, taču viņam bija vājības - alkohols un sievietes. Reibumā viņš varēja pastrādāt velns zina ko. Taču, par spīti visam, Kristapovičs turēja viņu sev tuvumā, uzskatīdams Sergeju Petrovu par savu uzticamāko aģentu.

Fakti un komentāri

UZ MANIEM JAUTĀJUMIEM ATBILD ZVIEDRIJAS PARLAMENTA DEPUTĀTS LARSS

Engstrems.

- Engstrema kungs, vai jus jau paša sākumā šaubījāties par JAIC^1

ATZINUMU?

- Ne, nešaubuos.

- Jūs TAČU ZINĀJĀT, KA ŽURNĀUSTI, JURISTI, KUĢUBUVES SPECIĀUSTI UN BOJĀGĀJUŠO TUVINIEKI TURPINA IZMEKLĒT ŠO LIETU. KĻUVA ZINĀMI PIRMIE VIEDOKĻI, KAS BUA PRETRUNĀ AR OFICIĀLO VERSUU...

- Ja, BUA DAŽĀDI PAZIŅOJUMI, BET ES TOS NEUZTVĒRU NOPIETNI. PIEŅEMU, KA NEPROFESIONĀLI IZMEKLĒTĀJI UN BĒDU SAGRAUZTI RADINIEKI GLUŽI VIENKĀRŠI IZVIRZA SAVAS VERSUAS.

- Kas jūsu domas grozīja?

- Kad uzzināju faktus, ko pavēstua labakie zviedru un ārzemju eksperti,

ES NOSPRIEDU, KA AR IZMEKLĒŠANU KAUT KAS NAV KARTĪBA. TaPAT DOMĀJA ARI CITI DEPUTĀTI, UN MĒS VEICĀM SAVU IZPĒTI. ĒSAM IEGUVUŠI PIETIEKAMI DAUDZ FAKTU, LAI OFICIĀLI VAINOTU ZVIEDRIJAS VALDĪBU UN TĀS BRUŅOTOS SPĒKUS.

- ТА IR VISNOTAĻ SMAGA APSŪDZĪBA. KĀDS TAI IR PAMATOJUMS?

- Es nosūtīju Zviedruas augstākajai tiesu instancei paziņojumu,

KURA DARĪJU ZINĀMU, KA JAUNIE DATI, KO SAŅĒMĀM NO DAŽĀDĀM PASAU-

LES VALSTĪM, UN LIECINIEKU LIECĪBAS NORĀDA - ŠAJĀ TRAĢĒDIJĀ SASKATĀMAS "militāras pēdas".

- Kadas tieši?

- Man nav šaubu, ka pramja Estonia katastrofā iesaistīti Zviedrijas bruņotie spēki. Diemžēl šis

FAKTS TIEK RŪPĪGI SLĒPTS NO SABIEDRĪBAS UN STARPTAUTISKĀS KOMISIJAS.

- Tātad, pēc šīs versijas, jūsu

Zviedrijas parlamenta deputāts Larss Engstrems

BRUŅOTIE SPĒKI IZMANTOJA PASAŽIERU KUĢI, LAI TRAĢĒDIJAS DIENĀ PĀRVESTU MILITĀRIEM MĒRĶIEM PAREDZĒTU KRAVU?

- Ne tikai. Izmeklēšanā noskaidrots, KA MŪSU MILITĀRISTI VEICA

SLEPENAS ZEMŪDENS OPERĀCIJAS TŪLĪT PEC PRAMJA BOJĀEJAS.

- Kas gan militārpersonas interesēja pasažieru kuģī, kas gulēja

JURAS DIBENĀ?

- Vīni kaut ko meklēja...

Piektā nodaļa. Likteņa ķīlniece

Manam skatienam pavērās Austrijas Alpu fantastiskā ainava -kalnu spožās smailes, robotās skujkoku mežģīnes baltajās ledus nogāzēs, klinšu grēdas, bet starp tām - dzidrs dūmu mākonītis, it kā debesīs celtos kalnu milža trauksmainās domas. Pasakainais skats mani tik ļoti apbūra, ka es uz brīdi aizmirsu stūri, un automašīna nemanot pavirzījās sāņus, ar riteni jau ārpus joslas...

- Skatieties uz ceļu, pan žurnālist! - aizmugurē izbiedēts iesaucās mans ceļabiedrs. - No kalnu ceļa var viegli iebraukt aizā.

- Jums taisnība, pan Vāclav, - es attraucu, atkal valdīdams mašīnu.

Es koncentrēju uzmanību uz pelēko asfalta lenti, kas spirālveidā veda uz kalnu pāreju. Kaut kur tur, aiz kalnu grēdas, klinšu krauju apskāvienos, bija patvērusies Austrijas senā pilsēta Zalcburga, kurp mani veda žurnālista gaitas. Biju nolēmis tikties ar vācu un čehu trīsdesmito gadu kinozvaigzni Lidu Barovu.

Ceļabiedrs gluži vai lasīja manas domas.

- Mana leģendārā radiniece galvu sagrozīja gan valsts prezidentiem, gan ievērojamiem baņķieriem, gan diplomātiem. Taču interesantākais fakts, pan žurnālist, ir tas, ka ar šo slāvieti aizrāvās varenās Vācijas vadonis Adolfs Hitlers un galvenais ideologs Jo-zefs Gebelss. - Uz brīdi apklusis, viņš zīmīgi piebilda: - Šo fīreru attieksme pret Austrumu tautām jums ir zināma...

Mans sarunas biedrs gribēja teikt vēl kaut ko, bet tad, ar strupajiem pirkstiem sataustījis alus bundžu, ar lūpām pieplaka pie cauruma metāla vākā un, baudīdams savu iecienīto dzērienu, visu pārējo aizmirsa.

Panam Vaclavam bija pāri par sešdesmit gadiem. Būdams visai masīvs un drukns, viņš ar grūtībām bija iespiedies automašīnas salonā. Pelēcīgā seja, ko izvagoja sīkas grumbiņas, izskatījās slimīga. Šķita, ka viņš pieder pie tiem cilvēkiem, kuri grasās kuru katru brīdi izlaist garu, bet patiesībā spēj nodzīvot tik ilgi, ka pa to laiku aiziet viņsaulē visi viņu tuvinieki. Ceļā no Prāgas viņš vai nu snauda, vai lasīja avīzes, kas viņa apjomīgajā portfelī bija papilnam, bet starplaikos dzēra alu.

- Staropramen iet uz beigām, - viņš kurnēja. - Labs čehu alus. Kalnos tādu nevarēs atrast.

- Mēs taču nopirkām divas kastes Krušovice! - es nobrīnījos.

- Krušovice jau sen ir cauri, - pans Vāclavs paziņoja. - Es būtu ar mieru dzert ari vācu vai dāņu alu. Vai jebkuru citu... Ceļot bez alus ir garlaicīgi...

- Šo problēmu mēs atrisināsim, - es viņu nomierināju, nodomādams, ka alus dzērāja pakalpojumi man izmaksā dārgi.

Lai nebūtu jādomā par alu, kas panam pārāk labi gāja pie sirds, es paraudzījos lejup. Skatienam pavērās gluži vai ģeogrāfijas karte -pauguru nogāzēs pletās tumši mežu puduri, pa akmens monolītu lejup stiepās upītes līkumotā lente, bet pašā augšā vīdēja miglas gredzenu ieskauta, apledojusi smaile.

- Kā vēsta ceļa zīme, - es izdzirdēju sava pasažiera balsi, - līdz tuvākajam restorānam ir divi kilometri. Nepabrauciet garām, pan žurnālist, tur noteikti ir alus.

- Labi, - es noteicu, apbrīnodams vecā čeha vienīgās rūpes. Alpu skaistums viņu neinteresēja.

Aiz pagrieziena kļuva redzama divstāvu koka ēka - viesnīca un restorāns. Autostāvvietā vīdēja Mercedes ar pazīstamu numuru. Jā, tā patiešām bija kolēģes Elzas Volfas mašīna.

- Vai vēlaties tasi kafijas? - es ceļabiedram piedāvāju.

- Nē, paldies. - Pans Vāclavs bija pieklājīgs. - Kafiju negribu, bet tualeti gan izmantošu.

Smagi pūzdams, viņš izdabūja savu masīvo ķermeni no braucamā ārā un lēni vilkās man pakaļ.

Pie loga, malkodama tēju un ik pa brīdim ievilkdama dūmus no cigaretes, sēdēja Elza Volfa. Ieraudzījusi mani, viņa pasmaidīja, ar skatienu norādīdama uz brīvu krēslu.

- Tu gan laikam nespēji iedomāties, - viņa ironiski sacīja, - ka šajā nelielajā kalnu restorānā pie galdiņa iekārtojusies nelielā auguma dāma, puteklis neaptveramajā Alpu plašumā, ir tava amata māsa Elza Volfa!

- Visu laiku par tevi domāju, - es sameloju, - un ikviena tikšanās ar tevi man ir svētki. Tu lieliski izskaties. - Viņa tiešām izskatījās lieliski. Balta, dārga trikotāžas auduma kleita jauki izcēla viņas krāšņo augumu. Un acis! - Tu esi tik velnišķīgi skaista. Tavs daiļums staro ikvienā tavas sejas vaibstā, zilo acu mainīgajā izteiksmē, tavā smaidā, balto zobu žilbinošajā mirdzumā, maigo lupu sārtumā...

- Pārāk gari un sarežģīti, lai būtu patiesi... taču patīkami... -Elza smējās. - Kas ir tas druknais tips, kas nāca aiz tevis?

- Darījumu partneris.

- Kas tevi atvilinājis uz šo vietu?

- Braucu uz Zalcburgu, lai tiktos ar leģendāro Lidu Barovu. Tu taču atceries pirmskara gadu zvaigzni, vai ne?

- Kā gan to varētu neatcerēties! Gebelss bija gatavs pamest savu ziemeļnieciski nevainojamo cīņubiedri un savas daudzās meitas, lai apprecētos ar šo slāvieti...

Dūmu gredzeni zilganpelēkiem, trīsošiem lokiem peldēja uz manu pusi, un es instinktīvi pavēcināju plaukstu, kaitīgo nikotīnu aizgaiņādams. To ievērojusi, Elza cigareti nodzēsa.

- Manuprāt, jau kādus piecpadsmit gadus avīzēs par šo aktrisi nav bijis ne rindiņas, - viņa domīgi sacīja. - Runā, ka Lundvālas kundze neizejot no mājas un žurnālistus iekšā nelaižot. Neizskaidrojama noslēgtība. Vai esi pārliecināts, ka viņa tev atvērs durvis?

- Pavisam nejauši man izdevās iepazīties ar viņas radinieku. -Es pamāju uz panu Vāclavu, kas iznāca no tualetes telpas. - Par attiecīgu samaksu viņš mani ved pie Barovas...

- Es kompensēšu visus tavus tēriņus, - Elza nodūdoja, - ja tu norunāsi man vizīti pie viņas.

- Pēc mana raksta publicēšanas, - es atbildēju, - bez maksas iepazīstināšu tevi ar viņas radinieku. Dīvains tips - vārdus no viņa ar spīlēm neizvilksi, lai gan līdz pensijai strādājis par tulku. Prot krievu, vācu, itāliešu valodu un kā jucis tempj alu. Pa ceļam jau četras kastes izlacis...

Es apklusu un paraudzījos laukā pa logu. Visās četrās ielejas pusēs pret debesīm tiecās sniegotas kalnu virsotnes, bet starp tām lēni peldēja pelēcīga dūmaka.

- Taču es dodos uz slēpošanas centru, uz Štūbajas ledāju.

- Nolēmi paslēpot?

- Nē, ar slalomu es neaizraujos. Man palūdza novērot vienu personu...

Mūsu dialogu pārtrauca manas automašīnas signāltaure - pana Vāclava pacietība bija beigusies. Es atvadījos no Elzas, samaksāju par alus kasti, ko viesmīlis bija gādīgi sagatavojis, un devos uz mašīnu.

* * *

Daudziem Zalcburgas iedzīvotājiem Lundvālas kundze tā arī bija palikusi noslēpums. Viņa ne ar vienu nesatikās, reti izgāja no mājas un ciemiņus nepieņēma. Pat tuvākie kaimiņi nenojauta, ka noslēpumainā vecā sieviete ir bijusī kinozvaigzne Lida Barova. Vienoties ar viņu par interviju bija ārkārtīgi grūts uzdevums. Austriešu kolēģi bija ilgi stāvējuši pie viņas dzīvokļa sliekšņa un devušies prom tukšā. Man ari nebija pārliecības, ka izdosies.

Pans Vāclavs pamīņājās pie durvīm, piezvanīja un dzimtajā valodā skaļi iesaucās:

- Krustmāt Ludmila, atver, tas esmu es, tavs radinieks!

Pēc krietna brīža durvis lēni atvērās, un es stāvēju aci pret aci ar leģendāro Lidu Barovu. Tā bija vidēja auguma sieviete, tērpusies solīdā pelēkā kostīmā, ar joprojām skaistu seju. Daļēji to aizsedza lielas tumšas brilles, kas atgādināja naktstauriņu.

- Tu kā parasti trokšņo, Vāclav. - Viņa pavīpsnāja. - Nāc iekšā!

Kad Lundvālas kundze noņēma brilles, viņa izskatījās pavisam citāda, un es ieraudzīju apburošu vecu sievieti - ar gudru seju, brīnišķīgu smaidu un, kā vēlāk izrādījās, ar lielisku humora izjūtu.

- Es tā domāju, - viņas balsī bija jaušama ironija, - ka tur, Baltijā, par mani esat kaut ko dzirdējuši, vai ne? Ne jau par manām lomām, teiksim, Federiko Fellīni vai Vitorio de Šikas un citu sla-vēnu režisoru filmās. Lidu Barovu vairāk atceras kā Hitlera "mīļoto slāvieti" vai kā Gebelsa piegulētāju... Tā taču ir, vai ne?

No tik strauja sākuma pat panam Vāclavam, mūsu tulkam, iepletās acis. Es apjucis tikai paraustīju plecus.

- Tad uzrakstiet, - viņa rūgti sacīja, - kādas liktenīgas sekas manā dzīvē atstāja tikšanās ar trešā reiha vadoņiem.

Barova strauji piegāja pie loga un palika tur stāvam, it kā pētītu kaut ko aiz stikla, kur, spožu saules staru apmirdzēti, laistījās baznīcu kupoli un smailes.

Klusums ieilga. Izprazdams sievietes noskaņojumu, es nesteidzos uzdot jautājumus. Gara acīm, gluži kā uz ekrāna, skatīju viņas biogrāfiju. Mācīdamās Prāgas konservatorijā, viņa sāka filmēties kino. Tikko sasniegusi septiņpadsmit gadu vecumu, Ludmila Babkova - tāds bija viņas īstais uzvārds - saņēma pirmo godalgu un kļuva par čehu ekrāna zvaigzni. Ievērojamie Prāgas režisori vairs nespēja iedomāties savas filmas bez Lidas Barovas - šo uzvārdu viņa pieņēma, atrazdamās slavas zenītā. Skaisto un talantīgo slāvu aktrisi ievēroja lielāko Eiropas un Amerikas kinostudiju režisori.

- No Holivudas piedāvājumiem jūs atteicāties, - es piesardzīgi sacīju, kad Lundvālas kundze, notraususi asaru, samocīti pasmaidīja un paskatījās uz mani, it kā mudinādama jautāt, - un nolēmāt izmēģināt spēkus vācu kinokompānijā UFA...

- Tas bija traģiskākais un postošākais lēmums manā dzīvē! -viņa aizkaitināta izgrūda, bet acumirklī savaldījās un savilka nepaklausīgās lūpas smaidā.

- Tūkstoš deviņsimt trīsdesmit ceturtajā gadā jūs nonācāf Rer-līnē, - es turpināju. - Tur jūsu karjera bija uz veiksmes viļņc 'z tam liktenīgajam brīdim, kad filmas "Barkarola" uzņemšana kūmā ieradās Adolfs Hitlers, lai paraudzītos uz brīnišķīgo sia-vieti, kuru apsprieda visi reiha vīrieši.

Pans Vāclavs centīgi tulkoja, un viņa apātiskajā sejā ielija dzīvīgums, it kā viņš no jauna būtu atklājis, cik nozīmīga ir viņa radniecība ar šo leģendāro personu.

- Joprojām atceros šo vizīti. Kamera tika izslēgta. Režisors nobālējis uzgavilēja: "Ak kungs, pie mums ieradies pats varenais fīrers!" Hitlers pagāja viņam garām, pat nepagodinājis ar galvas

mājienu, pienāca pie manis un kaut ko teica. Es nesadzirdēju, ko viņš saka, bet katram gadījumam pasmaidīju un pakniksēju. Kad vēlāk man paskaidroja, ka fīrers mani uzaicinājis uz tēju, es nobijusies sāku raudāt un centos iestāstīt režisoram, ka man ir filmēšana, ka es nevaru to izlaist... Filmēšanu atcēla, un režisors, uz ceļiem krizdams, man lūdzās, lai dodos uz tikšanos ar dižo fīreru. Sapratusi, ka no "tējas dzeršanas" ir atkarīgs jaunās filmas liktenis, es piekritu... Visi, pat kinostudijas direktors, metās mani sapost. Kostīmu mākslinieks, grimētājs un frizieris, no uztraukuma svīzdami, rosījās ap mani...

Klausīdamies bijušās aktrises stāstā, es iztēlojos, ar kādu nemieru sirdī viņa tajā vakarā pārkāpa diktatora rezidences slieksni un nostājās viņa priekša visā savā daiļumā.

- Kāds izskatījās Hitlers, kad jūs ieradāties viņa kabinetā?

- Šķita, ka fīrers arī uztraucas. "Kad es jūs ieraudzīju," viņš glaimīgi sacīja, "mani pāršalca nemiera vilnis. Kāpēc? Jūs man atgādināt manu mīļoto Angeliku Roubalu - čehu izcelsmes austrieti. Viņa dzīvoja Vīnē. Es viņu mīlēju, bet viņa negaidīti izdarīja pašnāvību. Jūs esat Angelikas kopija!"

- Ar ko beidzās tējas dzeršana? - pans Vāclavs pārtulkoja manu jautājumu.

- Ne ar ko. Fīrers mani pavadīja līdz kabineta slieksnim un atvadoties piedāvāja sirsnīgu draudzību. Iekāpusi automašīnā, ko bija sagādājusi kinostudija, es atviegloti uzelpoju. Braukdama uz Hitlera rezidenci, biju pārliecināta, ka nokļūšu viņa apskāvienos, bet viņš mani pārsteidza ar savu galantumu.

Pēc nedēļas fīrers atkal uzaicināja Barovu uz tēju. Aktrisi, kā v> f apgalvoja, pārņēmusi panika, un viņa kategoriski atteiku-mrp doties. No šā cilvēka strāvoja nāve, kaut gan viņš izturējās cēlsirdīgi. Lida ar katru sava ķermeņa šūnu jutusi neredzamus tumšas enerģijas pavedienus, kas vijušies ap viņu šķietami vieglās tērzēšanas laikā. īpaši viņu biedējušas fīrera acis, kuru skatiens, pat viņam smaidot, it kā caururba sarunas biedru...

- To atceroties, mani joprojām krata drebuļi. - Barovas pleci notrīsēja, it kā viņai saltu. - Es izmisīgi raudāju, neparko negribēdama braukt uz impērijas kanceleju. Mani pūlējās pierunāt visi -sākot no kostīmu meistara un beidzot ar kultūras ministru, kurš

nekavējoties ieradās un piedraudēja atlaist visus aktierus, ja nepiekritīšu. Šis arguments bija izšķirošs...

Kad iegāju kabinetā, fīrers mani vērīgi nopētīja un painteresējās, kāpēc esmu raudājusi. Jāatzīst, viņš nojauta asaru iemeslu un, skumji nopūzdamies, apsolīja uz tēju mani vairs neaicināt. Pēc tam viņš izņēma no seifa gredzenu ar smaragdu un pasniedza to man. "Tas jums," viņš aizžņaugtā balsī teica, "par piemiņu no mūsu tikšanās. Šo gredzenu pirku Angelikai, bet nepaguvu to uzdāvināt... Jūs esat gluži tāda pati kā viņa. Es atdodu jums gredzenu un vairs neceru uz slāvietes mīlestību." Kopš tās reizes ar Hitleru divatā vairs nesatikos.

Reiz kādās svinībās, kur Barova bija ieradusies kopā ar savu draugu slaveno vācu aktieri Gustavu Frēlihu, viņa atkal ieraudzīja fīreru, kurš laipni viņai uzsmaidīja un kaut ko pačukstēja adjutantam. Nākamajā mirklī adjutants pienāca pie Barovas pavadoņa, satvēra viņu aiz elkoņa un pieveda pie Hitlera. "Es zinu, ka jūs par viņu ņirgājaties," fīrers skarbi teica. "Neuzdrošinieties vairs mocīt šo sievieti!"

Gustavs Frēlihs bieži rīkoja Barovai greizsirdības scēnas, un, kā izrādījās, fīreram tas bija zināms.

Klausoties šajos vārdos, man ienāca prātā, ka Lida Barova kļuvusi par likteņa ķīlnieci. Hitlers pret viņu bija sev neraksturīgi taktisks, toties cita ietekmīga amatpersona reihā - propagandas ministrs Gebelss - pret jaunām aktrisēm izturējās atšķirīgi.

- Par godu Berlīnes olimpisko spēļu noslēgumam rīkotajās svinībās, - Barova gremdējās atmiņās, - Gebelss no manis nenovērsa skatienu. Tas bija pavedinātāja caururbjošais skatiens, ko sievietes labi pazīst. Uzlūdzis mani dejot, viņš bez mitas bārstīja komplimentus. Izrādījās, ka mēs abi dzīvojām vienā ielā, un viņš bez aplinkiem lūdza, lai es parādu savas mājas plānojumu. Es piekritu...

- Atvainojiet, Lundvālas kundze, - es izbrīnījies viņu pārtraucu, - Gebelss taču nebija nekāds skaistulis - īss, kārns, turklāt klibs... Grūti iedomāties jums blakus šo neizskatīgo vīrieti!

Viņa brīdi klusēja, it kā apdomādama jautājumu, tad pavīpsnāja. Sievietes loģika viņas atbildē mani satrieca.

- Viņā bija jaušams īsts tēviņš... Turklāt es biju jauna - tikai divdesmit divi gadi - un nezināju, kā būtu jāizturas pret vīrieti, kurš apreibis no varas. Taču es sapratu, ka mēs nebūsim tikai draugi... Viss notika pēc filmas "Nodevējs" pirmizrādes. Viņš mani aizveda uz kādu dzīvokli... Kad par to uzzināja Frēlihs, viņš pārskaities metās ar dūrēm virsū pašam propagandas ministram un pamatīgi sabojāja viņam fizionomiju. Man jau arī no viņa tika... Vārdu sakot, Frēlihu es pametu, un sākās mans romāns ar reiha ideologu. Vai spējat iedomāties, ka es šajā, pēc jūsu vārdiem, neizskatīgajā klibiķī iemīlējos? Jā, viņš bija neglīts, bet viņā kūsāja milzu enerģija, un viņš prata ar savām runām iedvesmot cilvēkus. Vienu reizi es biju zālē, kad Gebelss uzstājās. Viņš runāja par Vācijas pretiniekiem ar tādu pārliecinošu speķu, ka pat es gribēju ņemt rokās ieroci un nogalināt reiha ienaidniekus.

Lida Barova pavirši ieskatījās pulkstenī.

- Emij, laiks šļircei... - viņa sacīja mājkalpotājai. - Atvainojiet, kungi, mūsu saruna jāpārtrauc. Pēc ārstnieciskā seansa man vajadzēs pusotras vai divas stundas atpūsties.

- Jā, protams. - Es sarosījos. - Mēs pastaigāsimies pa Zalc-burgu.

- Norunāts. - Lundvālas kundze pasmaidīja. - Gaidīšu jūs pēc divām stundām, un tad sarunu turpināsim. Atvainojiet!

Jau kādu laiku lēni pastaigādamies pa kalto akmeņu bruģi šajā viduslaiku pilsētā, mēs nonācām šaurā, ēnainā ieliņā, kam abās pusēs mirdzēja daudzkrāsainas vitrīnas. Šejienieši lieliski pārzināja starptautiskā tūrisma noslēpumus, un šī pilsēta izsenis bija slavena ne vien ar krāšņajām kalnu grēdām, kas to ieskāva, bet arī ar simtiem dažādu tautību spiegu.

- Kaut ko uzkodīsim? - es ierosināju, pamādams uz tuvākās kafejnīcas durvīm.

- Es sapņoju par aukstu alu, - pans Vāclavs dedzīgi atbildēja un notrausa no pieres prāvas sviedru lāses.

Ar Zalcburgas ainavām dāsni rotātā zāle bija vēsa un mājīga. Tikko dzirdami skanēja tiroliešu melodija, un nedaudzie apmek-letaji ari sarunajas klusi, it ka sargadami šejienes nesatricināmo mieru.

Mans ceļabiedrs paaicināja viesmīli un, pat neieskatījies ēdienkartē, pasūtīja cūkgaļu ar kāpostiem un pamatīgu vietējā alus kausu. Es izvēlējos teļa gaļu pikantā mērcē.

Mana mobilā telefona zvanīšana gluži kā nepareizi uzņemta nots ielauzās tiroliešu trallināšanā. Lai netraucētu pārējos, es izgāju uz ielas.

- Man tev sakāms kaut kas interesants, - es izdzirdēju Elzas balsi. - Cilvēks, kura dēļ esmu šeit ieradusies, sagaidīs kādu tipu no Krievijas - šovakar pulksten deviņpadsmitos Insbrukas lidosta.

- Kāpēc tu domā, ka tas pasažieris ir no Krievijas?

- Itālietis pa telefonu runājis krieviski. Iespējams, tas otrs ir nevis no Krievijas, bet, teiksim, Baltijas vai Aizkaukāza, bet viņš katrā ziņā ir tavs bijušais novadnieks.

- Kāds man ar to sakars?

- Tu neapjēdz? - Elza nopūtās. - Itālietis ir ietekmīgs ieroču tirgotājs. Ja jau viņš personiski atbraucis uz tikšanos ar kādu, acīmredzot tiek plānots nozīmīgs darījums. Šis "kāds", iespējams, ir autoritatīva persona kriminālajā pasaulē. Viņš atlido no Sankt-pēterburgas...

- Es apjēdzu.

- Paldies Dievam! - Elzas balsī bija dzirdams atvieglojums. - Tu taču negrasies pie kinozvaigznes palikt pa nakti?

- Nē, protams.

- Tad pēc intervijas brauc uz Insbruku. Es jūtu, ka šeit briest kas īpašs. Intuīcija mani parasti neviļ.

- Intuīcija ir iztēles prāts, - es iestarpināju kaut kur dzirdētu domugraudu. - Ar to tev patiešām viss ir kārtībā.

- Uz tikšanos, dārgais filozof!

Pulkstenis rādīja divpadsmit, laika bija diezgan. Es atgriezos pie galdiņa un desertam pasūtīju kafiju un pīrāgu ar aprikozēm. Pans Vāclavs atkal pieprasīja alu. Malkodams kafiju, es prātoju par to, ko paziņoja Elza. Bez svarīga iemesla viņa mani neaicinātu. Tātad maršrutu vajadzēja grozīt.

- Pan Vāclav, - es ieminējos, - pēc intervijas man jādodas uz Insbruku. Iespējams, tur uzkavēšos pāris dienu.

- Un kā tad es? - Ceļabiedrs bija sašutis. - Es nevaru velti tērēt savu dārgo laiku...

- Jums nebūs tas jātērē. Es iesēdināšu jūs vilcienā vai autobusā, kas nogādās jūs Prāgā. Vai esat ar mieru?

Pana Vāclava pārdomas prasīja pusi prāvā kausa. Beidzot šķita, ka manu piedāvājumu viņš labi apsvēris.

- Pan žurnālist, jūs laužat mūsu līgumu, - pans Vāclavs darīja zināmu savu secinājumu. - Par to jums jāpiemēro soda sankcijas.

- Kādas?

- Simt dolāru plus alus. Tad esmu ar mieru atgriezties Prāgā ar autobusu.

Vajadzēja vien piekrist - viņa sīvās tirgošanās metodes man bija labi pazīstamas. Es pamāju ar galvu un palūkojos uz kafejnīcas saimnieci - dāmu gados -, kura tuvojās mūsu galdiņam.

- Vai esat apmierināti ar mūsu ēdienkarti?

- Paldies, - pans Vāclavs acumirklī kļuva smaidīgs, - alus bija svaigs.

- Un siltais ēdiens? - Viņa uzrauca augšup smalki iezīmētās uzacis.

- Viss bija labi, - es teicu, - gan ēdiens, gan apkalpošana.

Dāma ar apmierinātu sejas izteiksmi devās prom, bet es nobrīnījos, ka šajā valstī joprojām ir cieņā vecās labās tradīcijas. Šeit vēl nebija pārņemta novatoriskā pieredze, teiksim, no Parīzes, kur nevienu neinteresē, kas apmeklētājam patīk vai nepatīk. Lai arī kur iegrieztos, tur jāgaida pusstunda, lai pasūtītu bifšteku, un vēl tikpat, lai par to norēķinātos.

Norunātajā laikā mēs no jauna devāmies pie Barovas. Viņa izskatījās spirgtāka nekā iepriekš. Atcerējies, ar ko mūsu saruna bija beigusies, es uzdevu nākamo jautājumu:

- Kā jūsu romāns ar Gebelsu beidzās?

- Viņa sieva uzzināja, ka mēs satiekamies, un vērsās pie fīrera ar lūgumu novērst krietnas vācu ģimenes izjukšanu. Hitlers izsauca Jozefu pie sevis un skarbi paziņoja, ka SLĀVIETE nevar būt propagandas ministra mīļākā. Kad Gebelss man to pa telefonu stāstīja, viņš raudāja. Viņš taču mani mīlēja...

Lundvālas kundze smagi nopūtās un atvainojusies iegāja blakus istabā, no kuras pēc mirkļa bija saklausāma kristāla dzinkstoņa. Kad viņa atgriezās, es jutu vieglu vīna smaržu.

- Reiz internētā, lasīdama čehu presi, - viņa turpināja, - es atradu interesantu ziņu. Kāds Prāgas vēsturnieks, uzvārdu vairs neatceros, savā zinātniskajā pētījumā bija pierādījis, ka eksistē saikne starp mūsu romānu un pašu nežēlīgāko akciju, ko nacisti vērsa pret ebrejiem. To dēvē par "Kristāla nakti". Šie asiņainie notikumi risinājās tūkstoš deviņsimt trīsdesmit astotajā gadā, naktī no devītā uz desmito novembri. Pēc mūsu šķiršanās Gebelss bija uz neprāta robežas, un daudz netrūka līdz viņa pašnāvībai. Tajā laikā viņš teica īpaši iedarbīgu runu par "ebreju kundzību". Gebelss tik ļoti spēja iedvesmot pūli, ka tas aklās dusmās metās demolēt ebreju veikalus, uzņēmumus un sinagogas. Vienā naktī toreiz nogalināja un ievainoja simtiem cilvēku...

- Kā jūs iespaidoja šķiršanās no Gebelsa?

- Kopš tās dienas manā dzīvē viss aizgāja šķērsām. Viņš vakarā man piezvanīja, un tad es devos uz teātri, lai noskatītos izrādi pēc Dostojevska romāna "Spēlmanis" motīviem. Zālē acīmredzot kāds bija uzņēmies šā vakara režisora pienākumus un apmeklētājus sagatavojis. Kad es apsēdos savā vietā balkonā, skatītāji piecēlās un, rādīdami uz mani ar pirkstu, skandēja: "Ministra piegulētāja, vācies prom!" Asarām acīs es izskrēju no teātra ārā. Man bija skaidrs, ka manas daiļrades Vācijas posms ir beidzies. Tā arī bija. Pēc Hitlera personiska rīkojuma, kinostudija sadarbību ar mani pārtrauca. Man piemēroja mājas arestu.

Aktrisei sākās murgainas dienas. Viņa zināja, ka jebkurā brīdī viņu var iemest cietumā, tāpēc nolēma no Vācijas bēgt. Nemanīta izlavījusies no mājas, viņa aizkļuva līdz robežai un veiksmīgi atgriezās dzimtajā zemē.

Prāgā aktrise atkal sāka filmēties kino, bet viņas daiļrade neturpinājās ilgi - Čehoslovakiju okupēja nacisti. Barovu arestēja gestapo, un viņai atkal izdevās aizbēgt. Viņa devās uz Itāliju, kurp vairākkārt bija aicināta filmēties. Tur viņai laimējās - dučem

Musolīni skaistā čehu aktrise iepatikās. Taču dzīves pieredze bija Barovai mācījusi, kā jāizturas pret šīs pasaules varenajiem, tāpēc dučes cerības neattaisnojās. Briesmas draudēja no citas puses - Romā iesoļoja vācu karaspēks. Aktrise nepaguva Itāliju pamest, un viņu atkal arestēja gestapo. Palīdzēt nespēja arī duče, un Barovu deportēja uz Čehoslovakiju.

- Pēc tam bija cietums, atkal bēgšana, un es nokļuvu Bavārijā, kurā ienāca sabiedroto karaspēks. Amerikāņi mani arestēja un izdeva Čehoslovakijas valdībai. Visur man sekoja apzīmējums "Ge-belsa mīļākā". Es nesu nelaimi savai ģimenei - manu jaunāko māsu, arī aktrisi, atlaida no teātra, un viņa izdarīja pašnāvību. Māte pratināšanas laikā nomira ar sirdslēkmi... Savukārt es atkal attapos cietumā. Daudz domāju par to, kas notiks ar mani turpmāk. Apziņa, ka nesu nelaimi tiem, kuri mani mīl, bija neizturama. Neilgi pirms komunistu nākšanas pie varas man atkal izdevās aizbēgt. Slepus pārgājusi Austrijas robežu, es aizkļuvu līdz Spānijai. Visur palīdzēja labi cilvēki. Tā es nonācu uz kuģa, kas aizveda mani uz Amerikas kontinentu. Liktenis man lēma nometināties Argentīnā, kur ieguvu šīs valsts pilsonību.

- Cik zinu, jūs aizbraucāt kopā ar Janu Kopecki, kas jūsu dzīvē bija ļoti nozīmīgs cilvēks.

-Jā. Viņš mani atbalstīja Čehoslovakijā tiesas procesā. Janam bija sakari valdībā, un viņš palīdzēja man izķepuroties no sarežģītās situācijas, ko radīja manas lietas izmeklēšana. Aiz pateicības es izgāju pie viņa par sievu, bet mūsu laulība nebija ilga. Pēc kāda laika es atkal atgriezos Eiropā, kur sāku filmēties itāliešu un spāņu filmās.

Zalcburgā Lida Barova apprecējās ar sanatorijas īpašnieku zviedru Kurtu Lundvālu, ar kuru bija iepazinusies, nelegāli šķērsodama Austrijas robežu. Viņa palika šajā pilsētā uz visiem laikiem un veiksmīgi strādāja šejienes teātri.

- Liktenis nebija man žēlsirdīgs. - Barovas balsī skaidri bija saklausāms aizvainojums. - Mani pieskaitīja pie "nacistu noziedzniekiem", kaut gan es nevienu nebiju nogalinājusi, ieslodzījusi cietumā vai nodevusi. Tie, kas mani tiesāja, nespēja saprast galveno. Es satikos ar Gebelsu pirms briesmīgā kara. Eiropā vēl nebija ne koncentrācijas nometņu, ne nodedzinātu pilsētu, vērmahta kareivji ar saviem zābakiem vēl nemīdīja manu dzimto zemi. Toreiz nacismam bija cita seja, un es biju jauna un neaizsargāta Vācijas vadoņu priekšā.

Esmu daudz ko pieredzējusi, daudz braukājusi pa pasauli. Nu vairs neko nespēju grozīt. Cilvēkiem šķiet, ka es dzīvoju bezrūpīgi, bet reizēm mani pārņem tādas ciešanas... īsta elle dvēselē. Lūk, tāpēc es nevienu neaicinu ciemos un nevienu negribu redzēt...

Pirms divdesmit gadiem Lundvālas kundze bija apglabājusi vīru un dzīvoja savrupi un vientuļi. Pēdējos gados viņa pat neizgāja uz ielas. Tā savas vecumdienas vadīja sieviete, kuras jaunības dienu liktenīgās tikšanās pārvērta viņas dzīvi par nebeidzamām mokām. Taču, par spīti noslēgtībai, viņa joprojām bija skaista un kopta. Sieviete, kura par sevi ļoti rūpējās. Iztēloties viņu par vecmāmiņu es nespēju.

Pateikdamies par sarunu, es uzdāvināju Lundvālas kundzei pudeli "Rīgas balzama". Barova ilgi pētīja etiķeti. Pans Vāclavs viņai iztulkoja, no kādiem augiem balzams pagatavots, un piebilda, ka bijušajā padomju valstī šis alkoholiskais dzēriens bija liels deficīts. Tas veco kundzi aizkustināja.

- Pievienojiet pa tējkarotei kafijai vai tējai, - es ieteicu, ievērodams, ka viņai trīc pirksti. Iespējams, ar alkoholiskajiem dzērieniem kinozvaigznei bija īpašas attiecības.

- Palīdziet man pudeli atvērt, - viņa sacīja. - Es vēlos šo Latvijas suvenīru nobaudīt kopā ar jums. Jūs sakāt, tas ir ārstniecisks līdzeklis? Lieliski.

Pans Vāclavs labprāt būtu pudeli atvēris, bet, uztvēris manu nosodošo skatienu, negribīgi piekāpās.

- Paldies, krustmāt, - viņš teica, - bet man vairs nav tik laba veselība, lai dzertu stipros dzērienus.

- Turklāt man jāvada automašīna... - es atbalstīju tulku.

- Žēl. Vajadzēs degustēt vienai. Tūlīt atnesīšu tēju.

Kad kūpošas tējas tases bija galdā, es tomēr atvēru pudeli un pievienoju Barovas tējai karotīti balzama. Bijusī aktrise to steigšus pagaršoja.

- Brīnišķīgi, - viņa novērtēja. - Apsoliet, ka nākamajā šīs puses apmeklējuma reizē atkal atvedīsiet man šo brīnumaino dzērienu. Es samaksāšu.

Es teicu, ka viņas lugumu neaizmirsīšu un atvedīšu balzamu bez jebkādas maksas. Kā suvenīru.

Pēc vairākiem gadiem žurnālista gaitas mani atkal aizveda uz Zalcburgu. Izbrīvējis laiku, es nolēmu apciemot bijušo aktrisi un uzdāvināt viņai pāris pudeļu "Rīgas balzama". Es piegāju pie pazīstamajām durvīm, aiz kurām slēpās vesela pasaule - pārbagāta vēsturiskiem notikumiem un likteņiem... Piezvanīju un tikai tad pamanīju, ka plāksnīte ar uzrakstu "L. Lundvāla" nozudusi.

Austrijas kolēģi pastāstīja, ka Lida Barova aizgājusi mūžībā astoņdesmit sestajā dzīves gadā. Viņas mirstīgās atliekas kremētas Zalcburgā, bet urna ar pelniem nogādāta Čehijā.

Fakti un komentāri

Hennings Vite, zviedru juristsAr Henningu Viti es tikos nelielā, mājīgā Stokholmas kafejnīcā,KUR NOTIKA MŪSU SARUNA.

- Vai tas nebua savādi, ka prāmis turējās uz ūdens tikai četrdesmit MINUTES? Ka JUMS ŠĶIET? - ES JAUTĀJU, ATCERĒJIES SARUNU AR KUĢU KONSTRUKTORU.

- Es ILGI PĒTĪJU ŠO ASPEKTU UN NONĀCU PIE SECINĀJUMA, KA STARPTAUTISKĀS IZMEKLĒŠANAS KOMISIJAS ATZINUMS IR APLAMS. Ar VIZIERI TAM

NEBUA NEKĀDA SAKARA. Ja ŪDENS BŪTU PIEPILDĪJIS AUTOMAŠĪNU KLĀJU, KUĢIS ĀTRI SASVĒRTOS, TAČU VĒL ILGI TURĒTOS VIRS ŪDENS. ĪO APGALVO DAUDZI SPECIĀLISTI, AR KURIEM ESMU KONSULTĒJIES. PlEMĒRAM, AISBERGA CAURDURTAIS Titanic noturējās uz ūdens vairāk nekā trīs stundas, nevis DAŽAS MINŪTES KĀ ESTONIA.

- JŪS PĀRSTĀVAT KATASTROFAS UPURU PIEDERĪGO INTERESES. VAI ESAT IZTAUJĀJIS DAUDZUS IZGLĀBTOS PASAŽIERUS?

- Esmu gan, - Hennings pasmīnēja, - bet komisijas locekļiem nekādā INTERESE PAR TO NEBUA. MANI, JURISTU, ŠIS FAKTS GLUŽI VIENKĀRŠI

satriec. Kāpēc šī it kā kompetentā komisua bua tik vienaldzīga pret cietušo liecībām? Kāpēc tās nepievienoja lietas dokumentiem? Un visbeidzot - KĀPĒC ZviEDRUAS PREMJERMINISTRS JAU PIRMAJĀ PRESES KONFERENCĒ STEIGŠUS PAZIŅOJA, KA PRĀMIS NOGRIMIS TEHNISKU IEMESLU PĒC? Ra-DĀS IESPAIDS, KA VIŅAM TAS BUA JAPASAKA, JO KĀDS LIKA TO PATEIKT...

Sestā nodaļa. Tallina, 1994. gada 27. SEPTEMBRIS.

Igors Kristapovičs

Brāzmains ziemeļu vējš dzenāja pa tukšajām Kadriorgas alejām dzeltenu kļavu lapu kumšķus. Caur atkailināto koku zaru mežģlņotajiem rakstiem debesis, kas slinki kaisīja sīkas lietus pērlītes, izskatījās zemas un pelēkas.

Igors bija atnācis uz parku, lai šejienes klusumā tiktu skaidrībā ar informāciju, ko bija saņēmis pēdējo stundu laikā. Viņš noklāja uz slapjā sola avīzi, apsēdās un, paņēmis diktofonu, uzmanīgi noklausījās ierakstu. Šo savādo telefona sarunu viņa ļaudis bija fiksējuši pulksten desmitos no rīta. Vienu no runātājiem viņš uzreiz pazina - tas bija prāmja Estonia kapteinis Arvo Andresons, kuru kāds lūdza nodrošināt iespēju, lai divi autofurgoni varētu uzbraukt uz kuģa krietnu laiku pirms oficiālās iekāpšanas. "Kā tad robežsardze un muitas dienests?" kapteinis interesējās. "Ar viņiem viss ir norunāts," nepazīstamais paskaidroja un piebilda: "Bez jūsu atļaujas mašīnas uz klāja nelaidīs." Kapteinis sastomījās: "Tas taču ir..." - bet sarunas biedrs viņu valdonīgi pārtrauca: "Nekas briesmīgs! Ja kas, atsaucieties uz mani! Pulksten divpadsmitos mašīnas atvedīs jūsu kuģim svaigu veļu." - "Cik cilvēku tur būs?" - "Divi šoferi un krāvējs." - "Labi," kapteinis sausi noteica, "es došu rīkojumu..."

Šī saruna Igoru mulsināja. Par kādiem transportlīdzekļiem ir runa? Majors ziņoja, ka furgons ar militāro aparatūru ieradīsies ne agrāk par pulksten astoņpadsmitiem. Taču izrādās, ka kaut kādu noslēpumainu kravu piegādās priekšlaicīgi!

Viņš vēl un vēlreiz noklausījās ierakstu, īpašu uzmanību pievērsdams nepazīstamā cilvēka intonācijai, līdz pēkšņi atskārta -šo balsi ar angļu akcentu viņš bija dzirdējis apspriedē Aizsardzības ministrijā, kur bija uzaicināts ari viņš, Tallinas muitas pārvaldes direktora vietnieks. Jā, tā bija Igaunijas Aizsardzības spēku komandiera Aleksandra Einselna balss.

"Tad tādā līmenī tiek organizēta kontrabanda!" Igoram prātā pazibēja doma. Kāds gan tur brīnums, ka noziedzīgu grupējumu visatļautībai ostas teritorijā nav robežu? Par samaksu mūsdienās ar pasažieru prāmi var izvest uz Rietumiem pilnīgi visu - sākot ar ekskluzīvu militāro tehniku kosmosa programmu vajadzībām un beidzot ar radioaktīvām retzemju vielām.

Kas viņam bija zināms par pašreizējo Aizsardzības spēku komandieri?

Pazīstams Galvenās izlūkošanas pārvaldes pulkvedis Igoram bija atsūtījis interesantu informāciju. Aleksandrs Einselns dzimis 1931. gadā Igaunijā. Bērnībā kopā ar vecākiem emigrējis uz Amerikas kontinentu, kur pēc ģimnāzijas beigšanas iestājies karaskolā un sācis militāro karjeru. Karojis Vjetnamā un Korejā. Kļuvis par apakšpulkvedi, viņš saprata, ka ģenerāļa pakāpi ASV armijā viņš acīmredzot nesasniegs, kaut gan centīgi bija kalpojis pat NATO štāba aparātā. Pentagonā gandrīz jau bija izlemts atteikties no sešdesmit trīs gadus vecā militārā darbinieka pakalpojumiem, bet tad pēkšņi - likteņa dāvana! - Igaunija ieguva neatkarību. ASV speciālo dienestu vadītāji atcerējās apakšpulkveža Baltijas izcelsmi un nosūtīja viņu uz šo nelielo, toties no jūras kara spēku skatpunkta - stratēģiski svarīgo valsti. Igaunijas valdība (visticamāk, pēc amerikāņu padoma) labprāt pieņēma savu tautieti un tūlīt piešķīra viņam gan ģenerāļa pakāpi, gan Aizsardzības spēku komandiera posteni.

Igors nojauta, ka kontrabandas bakhanālijas Igaunijas ostu termināļos notiek ietekmīgu valsts amatpersonu aizbildniecībā, bet nespēja iedomāties, ka šajās afērās iesaistīts pat Aizsardzības spēku komandieris. Tajā brīdī viņš saprata, kāpēc tieši Tallinas osta Baltijas piekrastē bija ērtākā laipa starp Krieviju un Rietumiem.

Viņš izvilka no kabatas telefonu un piezvanīja savam paziņam Kalevam Vitrasam. Reiz viņš palīdzēja Ka Ievām iekārtoties darbā

I par krāvēju uz prāmja Estonia, un pateicīgais puisis reizēm dalījās informācijā par to, kas uz kuģa notiek.

- Vai tu varētu izdarīt man pakalpojumu? - Kristapovičs aplinkus iesāka.

- Atkarībā no tā, kādu. - Puisis bija piesardzīgs.

- Kas piegādā prāmim tīro veļu?

- Gultas veļu? To atved kāda firma.

- Kas to izkrauj? Jūsu darbinieki vai firmas pārstāvji?

- Mēs paši izkraujam.

- Vai pulksten divpadsmitos būsi uz kuģa?

- Šajā laikā pēc ģenerāltīrīšanas apkalpojošais personāls dodas atpūsties. Ja vajadzīgs, varu palikt. Kas man jādara?

- Atbrauks divi furgoni ar tīro veļu. Ja tas nav grūti, pavēro izkraušanu. Taču esi uzmanīgs!

- Vai tad gultas veļa kļuvusi par stratēģiski svarīgu preci? -Puiša balsī bija dzirdama ironija.

- Visādi gadās, - Igors nenoteikti atbildēja.

- Skaidrs. Mēģināšu.

* * *

1

I Igors izgāja no parka un devās uz stāvvietu, kur bija atstājis

savu automašīnu. Skatienam pavērās pazīstamā restorāna ēka -padomju laikos viņš bieži tur iegriezās. Savulaik tieši uz šejieni viņš uzaicināja skaisto vijolnieci, vārdā Valentīna, lai sniegtu aģentei pirmo instruktāžu. Kad Igors ieraudzīja veco ēku ar plato vitrīnu un spožo reklāmu, atmiņā uznira pagātnes notikumi. Gara acu priekšā nostājās meitenes eņģeliskā seja, it kā viņa piepeši būtu nolaidusies no steidzīgajiem grafīta pelēkajiem mākoņiem, kas mutuļoja virs galvas. Tā bija meitene, ko viņam izdevās savervēt savas aģentūras tīklos.

Vadīdams VDK Kontrabandas apkarošanas nodaļu Igaunijas PSR, viņš augstu vērtēja savu aģentu Sergeju Petrovu. Šis cilvēks bija pretrunu pilns, taču lieliski izpildīja jebkuru uzdevumu, turklāt valodu zināšanas viņam ļāva komunicēt ar ārzemniekiem. Tā kā Petrovs bija viņa personiskais aģents, par kuru nezināja pat padotie, pulkvedis cītīgi sargāja savu cilvēku no jauniem kontaktiem. Uzzinājis, ka puisis aizrāvies ar kādu mūziķi, viņš nolēma tā jauno paziņu pārbaudīt un, ja iespējams, iesaistīt savu aģentu pulkā. Ja veiktos, viņa varētu sniegt informāciju par cilvēku, ar kuru satikās, un to ietekmēt saskaņā ar šefa norādījumiem. Šā mērķa labad viņa cilvēki izmantoja dolārus, ko gluži vienkārši ielika meitenei kabatā. Padomju gados valūtas operācijas bija stingri sodāmas. Ļoti stingri!

Kad vijolnieci "notvēra kopā ar pierādījumiem" un atveda uz viņa kabinetu, meitene bija tik ļoti pārbijusies, ka bija ar mieru parakstīt jebkādu vienošanos, lai tikai ātrāk šis murgs beigtos. Kristapovičs krimināllietu neierosināja - ar attiecīgiem nosacījumiem. Un šie attiecīgie nosacījumi prasīja patiesu un uzticīgu kalpošanu visvarenajai struktūrai. Tajā dienā viņš nesāka līdz nāvei pārbiedētajai meitenei skaidrot jaunā darba mērķus un uzdevumus, viņš piedāvāja nākamajā dienā satikties restorānā un pusdienu laikā visu apspriest.

Igors brīdi pastāvēja pie vitrīnas, aiz kuras toreiz notika pirmā jaunās aģentes instruktāža. Nu šī vieta bija pārvērtusies. Tagadējie saimnieki zāli bija skaisti izremontējuši, izvietojuši tajā izsmalcinātas mēbeles un, protams, paaugstinājuši ēdienu un servisa cenas. Tiklīdz viņš bija apsēdies pie atmiņā palikušā galdiņa, jauna viesmīle pieslīdēja klāt gluži kā ēna un pasniedza ēdienkarti biezos ādas vākos.

- Minerālūdeni, kafiju, glāzīti šņabja un sviestmaizi ar sarkanajiem ikriem, - viņš nobēra, ēdienkartē nemaz neieskatījies.

Viesmīle visu pierakstīja un aizsteidzās, bet viņš lūkojās ārā pa logu, cenzdamies atsaukt atmiņā tikšanos ar savervēto aģenti.

Kad Valentīna ienāca restorānā, Igoru pārsteidza miers, ko pauda viņas sejas izteiksme.

- Biedri čekist, - viņa ar dzēlīgu smaidu sacīja, - jūsu ļaudis nevainojami veica savu uzdevumu, piespēlēdami man valūtu. Kāpēc jūs to darījāt?

Tāds tiešums pulkvedi apstulbināja. Viņa priekšā sēdēja nevis baiļu pārņemta meitene, kāda viņa bija iepriekšējā dienā, bet gan par sevi pārliecināts cilvēks, kurš spēj pieprasīt paskaidrojumus un, ja tie gadījumā viņu neapmierinātu, vērsties augstākās iestādēs. Taču Igors tūlīt pat sevi nomierināja - padomju valstī

augstāku iestāžu par viņējo nebija, turklāt, pēc tradīcijas, viņa resors nekad nekļūdījās.

- Kāpēc jūs to izdarījāt? - Valentīna uzstājīgi atkārtoja.

- Ko jūs dzersiet? - viņš apvaicājās, ar parastu jautājumu gribēdams mazināt sarunas biedres uzbrūkošo degsmi.

- Konjaku, - viņa paziņoja. - Vēlos ar alkoholu aizskalot savu vakardienas pazemojumu.

- Kāpēc gan pazemojumu? - viņš rāmā balsī iesāka. - Jūs esat komjauniete...

- Es jau sen nospļaujos par šo organizāciju, - meitene viņu pārtrauca.

- Neaizmirstiet, ka esmu VDK pārstāvis... Par šiem vārdiem es jūs varu...

- Ko jūs varat? Mani arestēt?

- Jā... nē... - viņš sastomījās, bet tad skarbi turpināja: - Savus darbiniekus aiz restēm es nesēdinu. Es ar viņiem strādāju. Mūsu attiecībās valda abpusēja uzticēšanās.

-Jums taisnība. - Meitene veltīja viņam caururbjošu, zīmīgu skatienu. - Cilvēki, kuri spiesti parakstīties par savu piederību jūsu slepeno aģentu armijai, zaudē savu cilvēcisko seju un kļūst par vergiem, kas bez ierunām pilda pavēles...

- Tieši tā! - Igors nikni izgrūda, klusībā sev pārmezdams, ka ļauj vaļu negatīvām emocijām. Taču šai neparastajai meitenei uzreiz bija jānorāda viņas īstā vieta, lai nerastos lieki sarežģījumi. Atcerējies, cik iepriekšējā dienā viņa bija bezpalīdzīga, Igors cerēja, ka skarbums viņu atvēsinās. - Jūs piekritāt strādāt VDK labā un tādējādi izglābāties no cietuma...

- Bet jūs taču, - viņas acīs mirdzēja asaras, - labāk nekā jebkurš cits zināt, ka ne ar kādām valūtas operācijām es nenodarbojos...

- Un dolāri? - Igors dzēlīgi novilka. - Vai tie jūsu kabata uzradās nejauši?

Meitene piepeši saguma.

- Ko jūs man liksiet darīt? - Valentīna neizteiksmīgā balsī jautāja, vienā paņēmienā iztukšojusi glāzīti.

- Tā jau ir cita runa! - Viņš pasmaidīja. - Vispirms pavakariņosim, citādi mūsu tukšās tērgāšanas pēc viss atdzisīs...

Iespējams, tieši ne īpaši patīkamās sarunas laikā viņš vijolniecē iemīlējās, bet nekad tajā neatzinās. Ar klusu greizsirdību Igors vēroja, kā viņa satiekas ar Sergeju, slimīgi pārdzīvoja abu romānu, pat noklausījās telefona sarunas, bet nekad ne viņai, ne Sergejam neļāva nojaust savas jūtas. Kad kļuva zināms, ka Valentīna devusies tūrisma braucienā uz Zviedriju un tur palikusi, zaudējot iespēju atgriezties, viņš pat nopriecājās.

Pēc kāda laika viņa iestāde bēglei par sevi atgādināja. VDK Zviedrijas rezidents Valentīnu uzmeklēja un piedāvāja sadarbību, piedraudēdams, ka izstāstīs viņas vīram un zviedru presei par viņas ar VDK saistīto pagātni, ja viņa nepakļausies. Tas bija neglīts paņēmiens, taču viņa resorā gluži ierasts. Valentīna nobijās un piekrita atkal strādāt "iestādes" labā.

Pēc daudziem gadiem abu sarunu atcerējies, Igors kaklā juta šķebinošu kamolu. Tajā brīdī iezvanījās mobilais telefons.

- Es neko nesaprotu. - Krāvēja Vitrasa balsī jautās izbrīns. - Divi furgoni uzbrauca uz automašīnu klāja un apstājās pie lifta. Vadītājs un viņa palīgi sāka izkraut no mašīnām lielus pelēkus maisus. Ne reizi vien esmu saņēmis piegādāto gultas veļu un skaidri zinu, ka to pieved pavisam citādā iesaiņojumā, turklāt mazākos un vieglākos maisos. Tad sākās pats interesantākais. Parasti gultas veļu izkrauj uz klāja, kur uzturas apkalpojošais personāls un ir dažādas noliktavu telpas un skabūži. Tur es ari gaidīju... Taču lifts mūsu klājā neapstājās, tas uzbrauca augstāk. Aizdomas rada vēl kas - parasti kravu pieņem administrācijas pārstāvis, kas piegādāto reģistrē un parāda, kur to novietot. Šoreiz kopā ar svešajiem nebija neviena cilvēka no personāla.

- Kur tos maisus nolika?

- Nogādāja uz devīto klāju un aiznesa uz stūres māju. Kad furgoni aizbrauca, es tur ielūkojos, bet nekur tos neredzēju... Neticami, bet fakts - maisi gluži vai izgaisa...

- Vai kāds no apkalpes bija stūres mājā?

- Vecākais virsnieks Juhans Herms.

- Vai tevi pamanīja?

- Nē. Kas tad ir? - Puiša balsī ieskanējās satraukums.

- Viss kārtībā, - Igors viņu nomierināja. - Taču nevienam par to nestāsti...

Igors, bijušais muitnieks, labi zināja, kur uz prāmja ir slepenas vietas. Zem stūres mājas komandtiltiņa klāja ir lūka, un tā ved uz palielu nodalījumu. Labāka vieta kontrabandas precēm nav iedomājama, turklāt šo slēptuvi zina tikai nedaudzi...

Visticamāk, Igors prātoja, šajos maisos ir vai nu narkotikas, vai radioaktīvās vielas, piemēram, kobalts vai osmijs. Par atļauju iekraut tādu kontrabandas preci savā prāmī kapteinis saņem no desmit līdz piecpadsmit tūkstošiem dolāru.

Viesmīle atnesa pasūtīto. Kristapovičs palūkojās uz krēslu, kur reiz sēdēja viņa mīļotā sieviete, un, gluži kā uz viņas veselību, degvīnu izdzēra. Valentīnas veselība bija lieliska, un viņa laimīgi dzīvoja sava bagātā vīra paspārnē, bet Igors, atcerēdamies jauko vijolnieci un nožēlodams zaudēto, smagi nopūtās. Toreiz viņu plosīja pretrunīgas jūtas - mīlestība un pienākums. Viņš bija disciplinēts specdienesta darbinieks un prata nostumt personiskās emocijas malā. Tādu viņu bija izaudzinājis visvarenais resors, kas spēja cilvēku gan pacelt varas augstumos, gan iznīcināt. Viņš uzticīgi un patiesi kalpoja šim resoram, bez ilgas domāšanas dižo sociālisma ideju vārdā atmezdams visu personisko. Turklāt iestāde savos darbiniekos iepotēja baiļu izjūtu, kas vajāja ikvienu čekistu - gan jaunu leitnantu, gan sirmu ģenerāli. So īpašo prāta un dvēseles stāvokli viņš uzskatīja nevis par milzu apmānu un tīšiem maldiem, lai glābtos, bet gan par dabisku, pašaizsardzības un pašsaglabāšanās instinkta diktētu cilvēciskās būtības reakciju uz apkārtējo apdraudējumu, jo apstākļu vērptie meli bija kļuvuši par eksistences normu, un it viss ārpus šīs normas bija uzskatāms par nelikumīgu.

Nu viss vecais bija sabrucis un viņa iestāde Igaunijā pārvērtusies krāsmatās, taču viņš joprojām apzinīgi kalpoja, uzskatīdams sevi par īstenu savas jomas kareivi. Tur, Krievijā, viņa resors bija iemantojis tik lielu varu, ka tieši tas veidoja valdību, bet kalpi domnieki neapzināti pildīja FDD ģenerāļu pavēles.

Igors paskatījās pulkstenī un, atkal paņēmis mobilo telefonu, piezvanīja savam aģentam, kuru bija aizkomandējis uz Stokholmu. Sergejam Petrovam ar savu automašīnu vajadzēja izsekot, uz kurieni brauks furgons.

- Pagaidām Scania ar tādiem numuriem neredzu, - aģents ziņoja, - kaut gan pie transporta termināļa vārtiem vēroju kravas automobiļus jau kopš pulksten sešpadsmitiem.

- Gaidi. Gan atbrauks! - Igors izrīkoja un pārtrauca sarunu.

Kas bija noticis kopš dienas, kad viņš tikās ar majoru?

Četrpadsmitajā septembri bija aizvesta pirmā, vieglajā automašīnā Volvo-745 paslēptā krava. Pie stūres sēdēja kāds Hanss Larsens. Kā jau bija paredzams, muitnieki, saņēmuši pavēli "no augšas", mašīnu nepārbaudīja, bet viņa cilvēks bagāžniekā ielūkojās -tur bija kastes ar krievu militāro elektroniku. Otrs tāds reiss notika divdesmit pirmajā septembrī, kad uz prāmja bez šķēršļiem nogādāja "busiņu". Tātad pasažieru kuģī var ievest militārus izstrādājumus, ja to vēlas Aizsardzības spēku komandieris. Šī augstā amatpersona pastrādā briesmīgu noziegumu, pārkāpdama visas starptautiskās normas!

Un šajā dienā, veiksmīgi tikusi garām robežsardzes un muitas posteņiem uz Krievijas un Igaunijas robežas, terminālim bez šķēršļiem tuvojās masīvs automobilis ar tādu pašu kravu. Kurp sūtīs Krievijas jaunāko slepeno militāro tehniku un kā rokās tā nonāks, kļūs zināms nākamajā rītā.

Fakti un komentāri

Krievijas laikraksta Komsomoļskaja pravda korespondente Zviedrijā Natālija Gračeva

Stokholmas Taby rajons plešas GLEZNAINĀ APKAIME, KUR UZ AKMEŅAINAM PAKALNU NOGĀZĒM AUG MILZUM GARAS PRIEDES PAMĪŠUS AR KRŪMĀJU MUSTURIEM. VlETĀM SKUJU SIENA PĀRTRŪKST, ATSEGDAMA JURAS GLUDO SPOGULI. ŠAJA MEŽA PARKA VUAS FrēGATVEGENAS IELIŅA, KURĀ SLIENAS VAIRĀKAS DAUDZSTĀVU mājas. Vienā no tām dzīvoja MANA KOLĒĢE, KRIEVIJAS LAIKRAKSTA Komsomoļskaja pravda

KORESPONDENTE ZviEDRUĀ NATĀLUA GRAČEVA. VlŅA PUBLICĒJA RAKSTU SĒRIJU par prāmja Estonia bojāeju, un tas bua mūsu tikšanās iemesls.

- Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada septembrī, - viņa pastāstīja, - Baltua notika plaša padomju kara tehnikas izvešanas operācija. Zviedrijas televīzijas korespondentam to pavēstua Igaunijas armijas PULKVEDIS UrMASS ROZEMJAGI. IpAŠU PENTAGONA UZMANĪBU TOREIZ IZPELNĪJĀS TEHNISKI AUGSTVĒRTĪGAS PRETGAISA AIZSARDZĪBAS IEKĀRTAS.

- Padomju un amerikāņu speciālistu sacensībai šajā jomā ir sena vēsture. Jau Korejas militārās kampaņas laika amerikāņi savas lidmašīnās IERĪKOJA SISTĒMU, KAS ĻĀVA ŠĶĒRSOT PRETINIEKA TERITORIJU NEPAMANĪTIEM, TĀDEJĀDI IEGŪSTOT GAISA TELPĀ MILZU PRIEKŠROCĪBAS. PADOMJU ZINĀTNIEKIEM TAJA LAIKA BUA UZDOTS IZSTRĀDĀT LĪDZVĒRTĪGU SISTĒMU, UN ŠO UZDEVUMU VIŅI VEIKSMĪGI IZPILDUA. PĒDĒJOS GADOS KrIEVUAS PRETGAISA AIZSARDZĪBAS karaspēkā tika izmantots jaunums, kas krietni pārspēja AMERIKĀŅU ANALOGU. SPECIĀLISTI APRĒĶINĀJA, KA ASV ZINĀTNIEKIEM BUTU VAJADZĪGS APTUVENI DIVDESMIT GADU, LAI IZSTRĀDĀTU ŠĀDU IERĪCI.

- ĪĀ IR. Ja amerikāņi iegūtu krievu jaunumu, viņi ātri izveidotu analoģisku SISTĒMU, KAS ĻAUTU VIŅU LIDMAŠĪNĀM NEPAMANĪTAM LIDOT VIRS Krievuas teritoruas. Padomājiet, kāda laika un naudas ekonomija tā būtu!

- Tātad igauņu pulkvedis paredzēja Pentagona domu gājienu un

INFORMĒJA PAR TO PLAŠSAZIŅAS LĪDZEKĻUS?

- Pulkveža brīdinājums izraisīja Igaunijas Aizsardzības ministrijā sašutumu. Dažas dienas pēc zīmīgās intervijas es mēģināju ar Ro-

ZEMJAGI KUNGU TIKTIES, BET VIŅŠ NO SARUNAS ATTEICĀS, AIZBILDINOTIES, KA VADĪBA VIŅAM KATEGORISKI AIZLIEGUSI KOMUNICĒT AR ŽURNĀLISTIEM.

Septītā nodaļa. Ieroču tirgotājs

Nokļuvis Insbrukā, es atstāju automašīnu stāvvietā un kājām devos uz vecpilsētu, kas patiešām ir ļoti, ļoti veca. Šaurās viduslaiku ieliņas gluži kā iespiestas starp drūmiem māju blāķiem, un it visur - tūristu pūļi.

Biju norunājis ar Elzu tikties pie "Zelta jumta" - Insbrukas simbola. Šo vēsturisko pieminekli pirms kādiem pieciem simtiem gadu lika uzcelt tiroliešu visai cienīts imperators Maksimiliāns Pirmais, lai no savai varenībai atbilstošas ložas vērotu bruņinieku turnīru peripetijas, kas norisinājās lejā, laukumā.

Es spraucos cauri raibajai tūristu burzmai, kurā bieži bija dzirdama krievu valoda. Mani tautieši, brīvības eiforijas apreibināti, šajās siltajās 1994. gada augusta dienās pārpludināja Eiropu. Labi noregulētais kontinentālā tūrisma biznesa mehānisms uz eks-padomju faktoru nekavējoties reaģēja, viesmīlīgās gaidās plati ieplezdams rokas, turklāt visus bijušo sociālistisko valstu iedzīvotājus pielīdzinādams krieviem. Arī šeit, Insbrukā, modernās viesnīcas sāka ar patiku pieņemt darbā cilvēkus, kuri prot krievu valodu, un skaidrs, kāpēc. Neviens cits tūrists pasaulē tā nešķie-dās ar naudu, kā to darīja vēl nesen pieticīgie padomju darbaļaudis.

No pārdomām mani iztraucēja mobilā telefona zvans. Tā bija Elza.

- Esmu lidostā, - viņa ziņoja. - Tikko nolaidās lidmašīna ar krievu tūristiem. Starp viņiem ir cilvēks, kuru sagaidīja itālietis. Viņš ved ciemiņu uz savu automašīnu, un es viņiem sekoju.

Mani pārņēma neskaidras aizdomas. Prāts uzdeva jautājumus, uz kuriem es nespēju rast atbildes, un galvenais no tiem bija -

kāda velna pēc es šajā lietā iesaistījos? Man nebija ne jausmas, kas šis itālietis ir, un mani it nemaz neinteresēja viņa ciemiņš. Nākdams uz "Zelta jumtu", es jutu, ka mani māc nemiers. Ne jau par sevi es uztraucos, bet gan par kolēģi, kura medīja noslēpumainu un droši vien bīstamu informāciju. Vai kāds pasūtījis svarīgu informāciju? Ne tikai pasūtījis, bet arī dāsni samaksājis, jo dzīvošana Štūbajas ledāja dārgākajās viesnīcās prasa kaudzi naudas, bet Elza, cik man bija zināms, dzīvoja samērā pieticīgi, kā jau daudzi žurnālisti. No tā varēja secināt, ka viņa pilda ļoti bagāta un ietekmīga klienta uzdevumu.

Elza iznira no pūļa un nāca uz manu pusi.

- Negribēju tev pa telefonu teikt, ka šis itālietis ir ietekmīgs ieroču tirgotājs. Viņš reģistrējās viesnīcā ar uzvārdu Klains. Gandrīz bez akcenta runā vāciski, prot krievu valodu. Manam klientam kļuvis zināms, ka itālietis ved konfidenciālas pārrunas par slepenas krievu militārās aparatūras iegādi.

- Kas ir tavs klients?

Elza uz mirkli apjuka, bet tūlīt pat saņēmās.

- Nav svarīgi... Tagad viņi ir restorānā, kas atrodas pretim teātrim, - viņa steidzīgi runāja, mani aiz piedurknes vilkdama uz priekšu. - Tur nebija brīvu vietu, un man neatlika nekas cits kā iet pretim tev. Šis krievu tūrists acīmredzot ir svarīgs putns, ja jau viņa dēļ itālietis pametis lepnu viesnīcu Štūbajas ledājā un atbraucis uz Insbruku...

- Tavs klients acīmredzot apgādājis tevi ar pienācīgu summu. Numurs Eiropas slavenākajā slēpošanas kūrortā maksā...

- Dārgi, - viņa steigšus iestarpināja, mani pārtraukdama. - Taču mans laiks arī nav lēts.

- Toties es iepinos šajā netīrajā lietā sabiedrības interesēs, - es ironiski norādīju.

- Es tevi atalgošu no sava honorāra, - Elza apsolīja.

- Paldies par to pašu.

- Iesim! - Viņa paņēma mani zem rokas un ieveda plašā restorāna zālē. - Galdiņš pie loga kreisajā pusē.

Es ieraudzīju sportisku, tumšmatainu vīrieti, kas bija ģērbies dzeltenā kreklā ar zilganām rūtīm. Mēs lēni virzījāmies pa zāli uz priekšu, ik pa brīdim apstādamies un lūkodamies apkārt, it

kā meklējot brīvas vietas. Kad devāmies garām mūs interesējošo personu galdiņam, es saklausīju dažas krievu valodā izteiktas frāzes, ko izmeta cilvēks, kurš sēdēja pret mani ar muguru. Bija runa par kādu preci, ko pasūtījuši amerikāņi, apsolīdami lielu naudu.

- Mēs samaksāsim vairāk, - itālietis lauzītā krievu valodā sacīja.

Gaitu nepalēninājis, es turpināju ceļu, raudzīdamies uz visām pusēm. Brīvu vietu nudien nebija. Cauri dūmu gredzeniem pamanīju, ka Elza, pasteigusies uz priekšu, māj man ar roku.

- Galdiņš atbrīvojas, - viņa pačukstēja. - Klienti jau norēķinājušies.

Viesmīle atnesa atlikumu, un četri vācu tūristi, mundri sarunādamies, piecēlās un devās uz durvju pusi. Nelaizdama vaļā manu roku, Elza steidzās uz brīvā galdiņa pusi.

- Vajadzēja pagaidīt, kamēr novāks, - es noburkšķēju.

- Nepievērs uzmanību tādiem niekiem! Galvenais, ka esam iekārtojušies novērošanai ērtā vietā. Man viņi jā nofotografē.

- Pat nedomā, - es viņu apvaldīju. - Tie vis nav zaļi jaunekļi, kam vēl nedīgst ūsas...

- Tev taisnība. Atlikšu fotografēšanu uz izdevīgāku brīdi. Tagad pēc kārtas garām viņu galdiņam iesim uz tualetes telpu. Varbūt saklausīsim kaut ko vērtīgu. Es eju pirmā... - Pēc brīža atgriezusies, viņa čukstēja: - Mums uzsmaidījusi veiksme. Itālietis ielūdz sarunas biedru pavadīt dažas dienas slēpošanas kūror... -Elza aprāva teikumu pusvārdā, it kā notiktu kas neparedzēts. Pagriezies es ieraudzīju, ka itālietis pasniedz viesmīlei kredītkarti.

- Ko darīsim? - Es piesardzīgi palūkojos uz kolēģi.

- Sekosim viņiem, - Elza saspringti atbildēja.

Paņēmis sarunas biedru aiz elkoņa, itālietis vadīja viņu uz durvīm. Pēc neliela brīža mēs viņiem sekojām.

- Kur ir tava mašīna? - Elza pavaicāja.

- Maksas stāvvietā pie "Zelta jumta".

- Manējā ir netālu no itālieša BMW, - viņa steidzīgi sacīja. - Tu ar savu braucamo dodies uz slēpošanas centru... Te būs viesa karte! Tajā norādīti visi maršruti, kas ved uz manu viesnīcu. Tiksimies tur foajē!

Nebiju vēl visu aptvēris, kad Elza jau bija nozudusi. Man neatlika nekas cits kā doties uz stāvvietu un sākt ceļu uz kalnu slēpošanas kūrortu Štūbajas ledājā.

Šoseja bija pārpilna dārgiem automobiļiem, kas straumēm brauca uz kalnu trasēm. Tas nebija nekāds brīnums, jo tur atradās Eiropas vislabāk iekārtotais augstkalnu slēpošanas centrs, kur nedēļas nogali pavadīt vēlējās miljonāri ar savām ģimenēm. Trīstūkstoš trīssimt metru virs jūras līmeņa vilināja asu izjūtu cienītājus...

Es braucu nesteidzīgi, cenzdamies pēc iespējas dziļāk ieelpot Alpu floras burvīgo ekstraktu. Gluži kā lodes garām aiztraucās greznie Mercedes, Audi un citi mūsdienu autobūves lepnākie modeļi.

Kad piebraucu pie viesnīcas stāvvietas vārtiem, manā priekšā gluži kā no zemes izauga glītā formastērpā ģērbies tumšādains apsargs. Ieraudzījis viesa karti, viņš man uzsmaidīja un steigšus atvēra vārtus. Elzas automašīnu es nekur neredzēju, un tas darīja mani bažīgu.

Es iegāju tuvējā bārā. Simpātiska austriete, smaidīdama balti mirdzošiem zobiem, bez svārstīšanās man pasniedza ēdienkarti krievu valodā, it kā man uz sejas būtu padomju zīmogs. Es pasūtīju kafiju. Malkodams karsto dzērienu no trauslas porcelāna tases, es domās apbrīnoju bārmenes vērīgumu. Redz, kā mēdz būt! Tu, cilvēks, kādu novēro, domādams, ka šeit neviens tevi nepazīst, bet piepeši parasta vācu meitene nekļūdīgi nosaka tavu izcelsmi. Protams, viesmīļi un bārmeņi ir labi fizionomisti, bet tikšanās ar vēl vienu tādu lietpratēju varēja būt liktenīga spēlē ar itālieti.

Manas drūmās pārdomas pārtrauca itālietis, kas ienāca foajē un devās pie reģistratūras letes.

- Labvakar, Klaina kungs! - administratore glaimīgā balsī viņu sveicināja.

- Gribēju kaut ko lūgt, - itālietis sacīja. - Vai jūs nevarētu nodrošināt istabu manam draugam?

\

^ - Vienu mirkli, Klaina kungs! - Sieviete smaidīdama pasnie

dza viņam veidlapu. - Varu piedāvāt istabu blakus jūsējai. Divdesmit otrais numurs. Vai derēs?

- Ļoti labi, - itālietis noteica.

Man pārskrēja drebuļi - Elza bija apmetusies divdesmit ceturtajā numurā.

Itālietī jautās kaut kas durstīgs - vai nu asajā uzacu izliekumā, vai smailajā degunā, kas atgādināja putna knābi, vai vērīgajā plato melno acu skatienā. No viņa strāvoja saltums un spēks, kāds spēj aizvākt no ceļa jebkādus traucēkļus.

Vīrietis ērti iekārtojās uz ādas krēsla un nesteidzīgi izpildīja veidlapu. Viņš bija neliela auguma vīrs platiem pleciem. Glītajā sejā izcēlās deguns ar tikko manāmu kumpu. Ar brillēm zeltītā ietvarā viņš izskatījās pēc profesora.

- Es jums parādīšu numuru. - Administratore graciozi piecēlās. - Lūdzu, nāciet man līdzi, Klaina kungs!

Viņi devās uz kāpnēm, kas veda uz apartamentiem.

Nemiera pilns es gaidīju Elzu, ļaudamies satraucošiem minējumiem. Kā par brīnumu, mūsu numuri atradās blakus. Vai itālietis to zināja? Kur kavējas Elza? Ja nu viņa pieķerta un... Nē, es acumirklī aizgainīju briesmīgo domu. Ar viņu, protams, viss ir labi.

- Atvainojiet, - kā ēna pie mana galdiņa nostājās bārmene, - vai jūs kaut ko vēlētos?

- Paldies, nē, - es izklaidīgi atbildēju.

Viņa grasījās teikt vēl kaut ko, taču beidzot uzradās Elza. Viņai rokās bija krāsaini iepirkumu maisi. Mani ieraudzījusi, viņa tos nometa uz krēsla, piesteidzās man klāt un apkampa.

- Beidzot tu esi atbraucis! - viņa demonstratīvi skaļi iesaucās čehiski, glāstīdama manu roku. - Vai uz ilgu laiku?

Tikšanās ar mīļoto viņai izdevās visai pārliecinoša.

- Uz vienu dienu, dārgā, - es iesaistījos spēlē.

- Tikai uz vienu dienu? - viņa kaprīzi pārjautāja. - Un tā vienmēr!

- Darbs, mīļā, darbs.

Tā mēs dūdojām, gan iedami augšā pa kāpnēm, gan pa gaiteni līdz numura durvīm.

- Vai ir kādi jaunumi? - es nepacietīgi noprasīju, tiklīdz durvis bija aizcirtušās.

- Nē, nav, - Elza čukstus atbildēja. - Pārliecinājusies, ka viņi brauc īstajā virzienā, es iegriezos veikalā, lai sagādātu ēdienu. Maltīte šeit maksā bargu naudu, tāpēc mēs ieturēsimies numurā, bet līdz tam pastaigāsimies un apbrīnosim vakarīgos Alpus.

Viņa pacēla skatienu pret griestiem un parādīja sev uz ausi.

Sapratis es pamāju, vienlaikus nodomādams, ka mēs pārāk aizraujamies, tēlodami detektīvus, un izdomājam briesmas, kuru, iespējams, nemaz nav.

- Jā, dārgā, - es moži sacīju, - izbaudīsim saulrietu un brīnišķīgo kalnu gaisu, kas mums nepavisam nenāks par ļaunu.

Mēs izgājām uz ielas. Kalnu smailes izcēlās uz okera krāsas debesu fona, bet ledāja sniegotās nogāzes sārtojās gluži kā slacītas asinīm.

- Brīnums, ka viņi iekārtojušies mums blakus, - Elza domīgi ieminējās, it kā meklēdama atbildi uz saviem neskaidrajiem jautājumiem. - Tāda kaimiņu būšana rada neērtības. Gribot negribot mēs saistīsim uzmanību. Uz mums sāks raudzīties ar neuzticību, mūs novēros, par mums ievāks ziņas...

- Manuprāt, - es mēģināju viņu nomierināt, - būtu labāk, ja mēs mazāk atcerētos asa sižeta spriedzes filmas. Itālietis visticamāk nemaz nezina, ka blakus numurā esam apmetušies mēs.

Šķita, ka manu iebildi Elza nav dzirdējusi.

- Par spīti šīm neērtībām, - viņa turpināja savu domu, - atrašanās viņiem kaimiņos nozīmē arī šādas tādas priekšrocības. Ja, piemēram, man būtu vajadzīgā aparatūra, es varētu pavisam vienkārši sekot, kas blakus numurā notiek.

- Glabāt tādu aparatūru numurā būtu nepiedodama muļķība, -es atkal iebildu. - Jābūt pārāk lielam optimistam, lai uzskatītu, ka tavas prombūtnes laikā šeit neviens neienāks un to rūpīgi nepārmeklēs.

Manuprāt, kolēģe spītīgi sabiezināja krāsas, nepievērsdama uzmanību manām šaubām. It kā viņā būtu iemājojusi kāda pārdabiska burvestība. Es steigšus domās sasaucu kara padomi, kurā apspriedos pats ar sevi, - tas man ir visai noderīgs paradums, kurā dažs labs psihiatrs katrā ziņā saskatītu šizofrēnijas simptomu.

Skaidrs, ka mūsu avantūrai varēja būt neparedzamas sekas. Neziņa, kas īsti tie divi ir, trauksmes izjūtas pastiprināja. Bažas joprojām nepameta mani - es raizējos nevis par sevi, bet gan par Elzu.

Kad augusta vakara krēslas stundā izgājām laukā, mums apkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles. Pacēlāja tumšās virves pret pelēksārtajām debesīm izskatījās pēc rasējumiem. Cenzdamies saskatīt mūsu numura logu, es piepeši palēnināju soli, uz kādas apgaismotas lodžijas ieraudzījis divus pazīstamus siluetus. Vīrieši sēdēja pie galdiņa, un viņiem pirkstos vizēja glāzes.

- Redzi? Viņi uzdzīvo. - Es pieskāros Elzai pie pleca.

- Tā ir iespēja! - Viņas acis acumirklī iemirdzējās. - Mēs varam noklausīties, par ko viņi runā. Iesim!

Mīkstais paklājs gaitenī slāpēja mūsu soļu skaņu, un Elza bez trokšņa tika galā ar slēdzeni. Par laimi, mūsu logs bija atstāts pusvirus.

- Kas var garantēt, ka preci saņemšu es, - atskanēja itālieša balss, - ja krievi un amerikāņi ir savstarpēji vienojušies?

- Es garantēju, - krievs sausi atbildēja. - Mani cilvēki kontrolē darījumu.

- Kur jūs pārtversiet kravu?

- To vedīs pa jūru. Tur arī pārtversim. Jūs saņemsiet kravu valstī, ko es paziņošu vēlāk... Avansu pārskaitīsiet uz šo Lihtenštei-nas komercbankas kontu...

Es paskatījos uz Elzu. Kolēģes uzacis bija augstu uzrauktas, un man šķita, ka aiz briļļu stikliem mainījusies viņas acu krāsa -no gaišzilas uz tumšzilu. Lūpas bija nedaudz pavērtas, bet rādītājpirksts sastindzis gaisā.

Uz balkona iestājās klusums, kurā bija dzirdama tikai papīra čaukstēšana. Pēc tam atskanēja soļi un durvju aizciršanās troksnis. Balsis pagaisa, it kā mūsu klātbūtne tās būtu aizbiedējusi.

Beidzot es arī kļuvu piesardzīgs.

- Ož pēc grandiozas afēras, - Elza, paliekusies uz manu pusi, čukstēja. - Ne velti mani šurp atsūtīja.

Es noriju kamolu, kas bija sastājies kaklā, un piekrizdams pamāju ar galvu.

- Ak, es mirstu badā! - Elza iesaucās. - Kur ir mūsu maisi?

Viņa sāka kravāt uz zemā galdiņa pārtikas produktus, kādus parasti ēd cilvēki komandējumā, - desu, šķiņķi, sieru, sagrieztu maizi un augļus.

Kad ēdiena daudzums bija krietni sarucis, es mēģināju sākt sarunu, bet Elza pielika man pie lūpām pirkstu.

- Teci nu pirmais uz vannas istabu. - Ievērojusi manu neizpratni, viņa piebilda: - Dārgais, esmu nogurusi un gribu ieslīgt tavos apskāvienos.

Gulta bija plata, un mēs pārlaidām nakti, absolūti viens otru netraucēdami.

* * *

Pamodies pirmais, es izgāju uz balkona un bridi stāvēju, tīksminādamies par fantastiskajām Alpu ainavām, kas mani gluži vai apbūra. Atmestām galvām, ko rotāja pusmetru gari ragi, pa slideno nogāzi traucās kalnu aitu saime. Kā ruds traips uz sniegotā fona laistījās lapsas zeltainais kažoks.

- Tūlīt dosimies brokastīs, - es izdzirdēju Elzas balsi. - Viesnīcas klientiem atļauts pamielot savus ciemiņus.

Mūs gaidīja neskaitāmu ēdienu klāsts. Ikvienam apmeklētājam, lai cik izsmalcināta būtu viņa gaume, šeit bija iespējams izraudzīties savu iecienīto ēdienu, bet, ja viņš tomēr to neatrada, viņa pasūtījums tika steigšus pagatavots.

Pēc bagātīgajām brokastīm devāmies augšā, uz numuru. Es atkal izgāju uz balkona un acumirklī ieraudzīju itālieti ar savu darījuma partneri. Tērpušies iespaidīgos kostīmos, abi stāvēja uz kalna nogāzes un klausījās instruktora pamācībās. Es paaicināju Elzu un pamāju uz kaimiņu pusi.

- Butu pats par sevi saprotams, ja mēs paslēpotu viņiem blakus...

- Vai tu maz saproti, cik mums tas izmaksātu? Uz kalna jāiziet pareizā ietērpā, ar pilnu aprīkojumu, - viņa skaidroja, noliekusies pār cenrādi. - Virsjakas noma ir četri tūkstoši šiliņu. Par vesti, biksēm, cimdiem un slēpošanas kombinezonu jāmaksā desmit tūkstoši! Slēpes, stiprinājumi - vēl seši tūkstoši. Apdrošinā-

šana ari maksā prāvu summu. Kad būsi visu saskaitījis un pareizinājis ar divi, tu iegūsi skaitli, kas atvēsinās tavu degsmi pēc slaloma. Tādas Štūbajas ledājā ir cenas.

- Biju sapņojis vismaz vienu dienu padzīvot kā miljonārs. -Es šķērmi pasmaidīju.

- Tātad tev viss vēl ir priekšā. Mans maks nespēj tādus eksperimentus nodrošināt. - Paraudzījusies uz mani ar vieglu smīnu, viņa piebilda: - Es noiešu lejā pie administratores un mēģināšu no viņas izvilināt krieva uzvārdu.

Man neatlika nekas cits kā vien no balkona nolūkoties šīs pasaules vareno ziemas priekos. Izskatījās, ka itālietis ir vājš slalomists. Katru viņa kustību uzmanīja instruktors. Toties viesis iztika bez palīga un turējās uz slēpēm samērā droši.

Elza atgriezās sliktā garastāvokli.

- Darbiniece ziņas neizpauž. - Viņa nopūtās.

Pusdienlaikā, apkrāvušies ar ceļasomām, kaimiņi devās uz automašīnu. Mums tas bija negaidīts pārsteigums, jo krieva numurs, cik pamanījos ievērot, bija apmaksāts par divām diennaktīm.

Nekavējoties sakravājāmies arī mēs un steidzāmies uz stāvvietu.

- Es braukšu pirmā, - Elza pa ceļam mani instruēja, - tu viņam sekosi. Šie tipi katrā ziņā jā nofotografē. Tas ir galvenais.

- Varbūt tagad? - cenzdamies saglabāt mieru, es ierosināju. - Viņi kaut ko apspriež, izklājuši uz pārsega karti.

- Lieliski, - Elza izgrūda un, sameklējusi fotoaparātu, skrēja uz savu mašīnu.

Turpmāk viss notika saskaņā ar detektīvžanra noteikumiem. Elza no stāvvietas izbrauca pirmā. Itālietis lēni virzījās uz galveno šoseju, un es pienācīgā atstatumā viņam sekoju. Tā mēs cits pēc cita braucām pa bīstamo serpentīnu - vienā šosejas pusē slējās klints, otrā vīdēja stāva dziļas aizas krauja. īpaši uz akseleratora nespiezdams, es paturēju acīs BMW.

Pēc kādām četrdesmit nesteidzīgas braukšanas minūtēm es aiz pagrieziena ieraudzīju tādu kā sastrēgumu. Acīmredzot avārija. Automašīnu virsmas saulē laistījās, bet šurpu turpu skraidelējošie cilvēki atgādināja prusakus.

Piebraucis mašīnu rindas galā, es nobremzēju, izkāpu ārā un devos uz notikuma vietu. Piepeši man pamira sirds - priekšā es pamanīju Elzas automašīnu. Viņas Mercedes ar sadauzītu pakaļpusi stāvēja, ietriecies apmalē. Mana dzirde uztvēra aculiecinieku izteikumus.

- Vecs busiņš, apdzenot Mercedes, gribēja to piespiest pie apmales...

- Izskatās, ka Mercedes vadītājs tam nepakļāvās...

- Jums taisnība, vainīgs bija busiņš. Tas nevis centās "mersi" apbraukt, bet gan lielā ātrumā tajā ietriecās...

- Vai kāds busiņa vadītāju redzēja? - jautāja policists.

- Droši vien aizmucis, - izteica minējumu šauros svārkos ģērbusies apaļīga sieviete, ar nesatricināmu loģiku piebilzdama: - Kas gan cits viņam atlika?

- Tik nekaunīgi taranēja! - sašutis iesaucās septiņpadsmit gadus vecs panks, piekārtodams frizūru, kas atgādināja haizivs spuru.

- Ka es jums saku, - čāpstinādams pār lūpām vārdus vēla sirmgalvis, - mūsu acu priekšā notika slepkavība! Jā, jā, policista kungs! Pierakstiet manu uzvārdu, es liecināšu, kur vajadzīgs...

Policisti negadījuma vietu norobežoja ar sarkanbaltu lenti un centās novirzīt mašīnu plūsmu pa apbraucamo ceļu. Satiksme uz šosejas atdzīvojās.

Pa galvu pa kaklu es metos uz neatliekamās palīdzības automobiļa pusi... Sanitāri kādu nesa ar nestuvēm. Es līkumoju starp cilvēkiem, lai tikai pagūtu paskatīties uz cietušo. Un tad... uz mirkli man acu priekšā viss satumsa, sanitāri izplūda, automašīnas un šoferi pārvērtās par tumšsarkaniem apļiem... Uz nestuvēm asiņainu seju gulēja Elza.

- Kurp jūs viņu vedat? - es iesaucos.

- Uz Insbruku, - manu dzirdi sasniedza vadītāja balss.

Neatliekamās palīdzības automobilis izkustējās no vietas. Es

steidzos uz savu mašīnu, lai tai sekotu, bet nepaspēju.

* * *

Viss norisinājās kā sapnī. Automašīnas plūda vienmērīgā straumē. Ieķēries stūrē, es nedomādams pārslēdzu ātrumu, bremzēju, atkal pārslēdzu un atkal bremzēju. Kad priekšā nozibēja pazīstams numurs, es, gluži kā pamodies, uzspiedu uz bremzes pedāļa, paķēru montāžas stieni un metos uz itālieša spēkrata pusi. Caur BMW atvērto sānu logu es redzēju, kā braucēji bezrūpīgi sarunājas. Viņu sejas bija mierīgas. Es sastingu, papurināju galvu, kā aizgaiņādams neapdomības uzplūdu, un vilkos atpakaļ uz savu mašīnu. Prātā drūzmējās jautājumi. Vai Elza ir dzīva? Vai vajadzētu policijai stāstīt par ieroču tirgotāju? Tie taču droši vien bija viņi, kas izprovocēja avāriju? Bet... ja nu tā bija liktenīga nejaušība? Ja nu Elza pati vainojama negadījumā?

Uzstājīga taurēšana aiz muguras mudināja mani atsākt braukšanu. "Jānomierinās un jādodas uz Insbruku," es nolēmu. "Tur sameklēšu slimnīcu, kurā Elza ievesta, un tad izdomāšu, kā rīkoties."

Es traucos pa pazīstamo ceļu, bet domas visu laiku atgriezās pie sievietes, kas asiņainu seju gulēja uz nestuvēm.

Kad kļuva redzama pilsēta, es apstājos pie pirmās telefona kabīnes un sāku drudžaini šķirstīt telefona grāmatu. Zvanīdams uz dažādām slimnīcām, nosaucu Elzas uzvārdu.

- Jā, - beidzot izdzirdēju atbildi. - Volfas kundzi nesen pie mums atveda.

- Kā viņa jūtas? - es kliedzu, drudžaini meklēdams vācu vārdus. - Vai viņa ir dzīva?

- Mirkli uzgaidiet... es jūs savienošu ar īsto nodaļu...

"Mirklis" turpinājās visai ilgi, un es sāku šaubīties, vai ir vērts

turēt klausuli. Beidzot atskanēja tās nodaļas dežūrējošā ārsta balss, kurā bija ievietota mana kolēģe.

- Varat neuztraukties. Viņas dzīvībai briesmas nedraud.

- Vai varat pastāstīt ko sīkāk? - es nosēcu klausulē.

- Ar viņu viss būs labi. Smadzeņu satricinājums un dažas skrambas galvā. Viņu paglāba gaisa spilvens un drošības josta. Bažām nav pamata.

- Vai drīkstu viņu apciemot?

- Pagaidām nē.

Dežūrējošā ārsta vārdi bija kā veldze manai dvēselei. Atviegloti uzelpojis, es iedarbināju braucamo un pulējos visu uzmanību pievērst ceļam. Insbrukā novietoju automašīnu stāvvietā un

iztaujāju apsargu, kā varētu nokļūt pilsētas slimnīcā. Izrādījās, ka tā no autostāvvietas ir pavisam netālu. Mokošie jautājumi ne uz brīdi no manis neatstājās. Varbūt tie, kas viņu vēroja, nolēma izmantot izdevību un atbrīvoties no pārāk ziņkārīgās svešinieces? Uz samērā blīvās šosejas taranēt viņas braucamo nebija grūti. Tā bija ārkārtīgi nepatīkama versija, bet, par laimi, arī maz ticama. Ja sadursmē uz šosejas būtu iesaistīti rūdīti, apņēmības pilni vīri ar nodomu Elzu nogalināt, viņas vairs nebūtu starp dzīvajiem. Pāris šāvienu vai sitiens ar uzgriežņa atslēgu pa pakausi, un mērķis butu sasniegts.

Incidents vedināja uz domu, ka avāriju izraisījusi viena vai otra autovadītāja neprasme vai neuzmanība. Tā kā es nezināju, kas īsti noticis, varēju tikai minēt.

Mani, protams, pie Elzas neielaida. Es apgāju apkārt slimnīcas pagalmam, ko norobežoja dzelzs žogs. Iela bija tukša, un, pārlēcis žogam pāri, es nokļuvu slimnīcas parkā ar daudziem soliem. Mēģinādams izskatīties pēc parasta apmeklētāja, es iegāju slimnīcā un gaitenī sāku pētīt sarakstu. Kad biju atradis kolēģes uzvārdu, devos uz septīto palātu. Par laimi, apmeklētāju stundas bija sākušās, un es iejuku burzmā starp citiem viesiem.

Elza izskatījās briesmīgi - gandrīz visa viņas seja bija nosaitēta. Atsegts bija tikai deguns un acis, kas man pamirkšķināja.

- Kā tu jūties? - es čukstus jautāju.

- Kā redzi, pagaidām esmu dzīva, - viņa atbildēja.

- Tev veicas.

- Man vienmēr veicas. Mazliet sāp galva, ir daži viegli savainojumi... nekas liels. Kā izskatās mana mašīna?

- Gan jau varēs to salabot, - es mierināju.

- Labi, ka tā. Mašīna ir apdrošināta.

- Vai tevi gribēja novākt? - es pajautāju bez aplinkiem.

- Nedomāju vis, - viņa čukstēja. - Patiesībā to avāriju izraisīju es.

- Es pieļāvu domu, ka tas bija itālieša roku darbs.

- Visādi var būt. - Elza nopūtās.

Ienāca medicīnas māsa un stingri man palūdza netraucēt pacienti. Es atvainojos un izgāju no palātas ārā.

Fakti un komentāri

Pramja Estonia kapteinis Arvo AndresonsGreznā savrupmāja, kas atradas ezera krasta Somua, es tikos arTOREIZĒJO MAFUAS AUTORITĀTI, KAS VADĪJA ŠĪS STRUKTŪRAS DARBĪBU TALLINASostā. Starp citu, šī buusi mafuas autoritāte tagad ir veiksmīgs uzņēmējs.

- Vai prāmju un kuģu kapteiņi saņēma no jums atalgojumu? -

ES INTERESĒJOS.

- Saņēma. Taču es gribētu sīkāk paskaidrot vārdus "no mums". Mēs - tā bua atbildīgu Igaunuas valsts amatpersonu un bandītu apvienība. Mēs NEVARĒJĀM kapteiņiem dot pavēles bez šo amatpersonu sankcijas. Tādi laiki toreiz bua. Cits citu atbalstīdami, mēs kopā vairojām SAVU BAGĀTĪBU. Kopā pārvadājām narkotikas, kopā pakļāvām SPĪTĪGOS KAPTEIŅUS UN KOPĀ IZSNIEDZĀM VĪZAS KONTRABANDAI. MES DZĪVOJĀM UN DARBOJĀMIES KĀ SATICĪGA ĢIMENE, KURĀ STARP NOZIEDZNIEKU UN MINISTRU NEBUA NEKĀDAS ATŠĶIRĪBAS.

- KADAS PRECES KONTRABANDAS CEĻĀ JŪS NOSŪTUĀT UZ ĀRZEMĒM?

- Padomju kosmosa tehnikas detaļas, slepenas militāras aparatūras, RETZEMJU METĀLUS, SKALDĀMOS MATERIĀLUS, KARSTUMIZTURĪGUS TĒRAUDA IZSTRĀDĀJUMUS, DEFICĪTUS SAKAUSĒJUMUS, IEROČUS, ALKOHOLU, MINERĀLU RESURSUS, DĀRGMETĀLUS - TO VISU LIELOS DAUDZUMOS AR PRĀMJIEM

nogādāja Zviedrijā un Somuā.

- Cik jūs maksājāt kuģu kapteiņiem par kontrabandas pārvadāšanu?

- Tas bua atkarīgs no preču svarīguma un daudzuma. Ikviens kapteinis PAR KATRU TĀDU REISU SAŅĒMA NE MAZAK PAR DESMIT TŪKSTOŠIEM ZAĻO.

- Vai gaduās, ka reizēm kāds kapteinis atteicās?

- Ne. Viņi ļoti labi zināja, ka toreizējā neatkarīgajā Igaunuā neviens VIŅUS NEAIZSTĀVĒTU. VlŅI NOJAUTA, KA TAS IR KOPĪGS BIZNESS.

- Un policua?

- Mes nebaiduāmies, ka mus varētu vajāt par likumu pārkāpšanu.

MES DIKTĒJAM SAVUS LIKUMUS. TOLAIK IGAUNUAS POLICUA BUA SLIKTI ORGANIZĒTA, AR NEPIETIEKAMU TEHNISKO NODROŠINĀJUMU. TĀ NESADARBOJĀS ar Rietumu kolēģiem, un tai nebua ne jausmas, kā jācīnās ar mafiju. Tāpēc Tallina kļuva par galveno kontrabandas pārkraušanas punktu Baltua.

- Ko JŪSU APRINDĀS DĒVĒJA PAR MEŽSARGU? KAS BUA ŠIS CILVĒKS?

Tieši viņu uzskatua par vienu no ostas mafuas "krusttēviem".

- Viņš bija viens no Igaunuas valdības vadītājiem.

- Mani kolēģi apgalvo, ka tas bua toreizējais Igaunuas premjerministrs Marts Lārs.

- Prese vienmēr informēta labāk par citiem.

- Un kuru mafuas struktūrās sauca par Sašu?

- Igaunuas armuas virspavēlnieku, buušo Pentagona virsnieku.

- Ģenerāli Einselnu?

- Jūs visu zināt tikpat labi, cik es.

Astotā nodaļa. Prāmis ESTONIA, 1994. GADA 27. SEPTEMBRIS. Kalevs VlTRASS

Viņš uzkāpa prāmja visaugstākajā vietā, no kuras pavērās plašs skats uz termināli. No jūras cēlās pelēcīga dūmaka, apņemdama piestātnes un ostas zemās ēkas gluži kā audekls. Ik pa brīdim virs masta un radariem brāzās auksts ziemeļu vējš, it kā gribēdams noslaucīt no klāja visu dzīvo. Ietinies siltā virsjakā, Vitrass nenovērsa skatienu no transporta vārtiem, pacietīgi gaidīdams noslēpumaino autofurgonu ierašanos.

Tieši divpadsmitos tie lēni pierāpoja pie prāmja, no augšas atgādinādami mēslu vaboles. Šis salīdzinājums viņam nebija ienācis prātā nejauši - par mašīnām bija interesējies pats Kristapo-vičs, kurš gan padomju laikos, gan neatkarīgās Igaunijas muitas pārvaldes direktora vietnieka amatā bija nikni cīnījies pret kontrabandistiem. Ja viņš lūdza novērot aizdomīgus viesus, tātad bija uz pēdām noziedzniekiem. Kalevs bez domāšanas piekrita palīdzēt, jo bija šā cilvēka parādnieks. Tieši Kristapovičs, pēc kopīgu draugu lūguma, bija palīdzējis viņam iekārtoties darbā uz prāmja Estonia, un tas nemaz nebija tik vienkārši izdarāms. Puisis jau sen vēlējās kaut kā pateikties par protekciju, un šajā dienā tāda iespēja radās - labdaris bija vērsies pie viņa ar lūgumu.

Mašīnas apstājās pie priekšējiem vārtiem. Tām pretim izbrauca sargmatrozis, kas, ieskatījies dokumentos, sazinājās ar kādu pa telefonu. Pēc brīža lejā bija redzams vecākā sardzes virsnieka Juhana Herma stāvs. Pārmijis pāris vārdu ar furgona vadītāju, viņš gausi pavēzēja roku, tā teikt, brauciet iekšā.

No rīta uz borta bija piegādāts minerālūdens, bet Vitrass nesāka dzērienu izvadāt pa prāmja veikaliem, restorāniem un bāriem, tīši atstādams to uz automašīnu klāja. Šajā brīdi, paņēmis līdzi ratiņus, viņš izsauca liftu un nobrauca lejā. Tiklīdz kabīnes durvis atvērās, viņš puskrēslā ieraudzīja tumšu, neskaidru mikroautobusa siluetu. Bija dzirdams, ka svešinieki no tā salona steidzīgi sviež ārā maisus. Blakus stāvēja Herms.

- Labdien! - Vitrass viņu sveicināja.

- Sveiks, sveiks! - Herms māksloti smaidīja.

- Vai palīdzēt izkraušanā?

- Nē, nē, paši tiks galā.

Arēji sardzes virsnieks izskatījās mierīgs, taču lūpu kaktiņos trīsēja tāds kā apjukums.

Vitrass piegāja pie paliktņa, nocēla dažas minerālūdens pakas un ielika tās ratiņos. Pa to laiku nepazīstamie vīri iemeta maisus liftā un kopā ar Hermu iegāja kabīnē. Ar acs kaktiņu Vitrass vēroja, kura poga iedegas, - kravu veda uz astoto klāju. Tas acumirklī izraisīja aizdomas, jo parasti tīro veļu piegādāja divus stāvus zemāk, kur uzturējās apkalpojošais personāls un prāmja administrācija.

- Nu tad beidzot ūdens ir klāt! - pārdevēja Tīna Mūra atviegloti iesaucās, kad Vitrass iestūma pilnos ratiņus veikalā. - Zvanīja no konferenču zāles. Tur notiek svarīgs seminārs. Daudz kungu sabraukuši. Savām acīm redzēju Arni Valgmu.

- Kas viņš tāds ir? - Vitrass painteresējās.

- Nu gan brīnums! - pārdevēja čaloja. - Tu strādā uz prāmja un nepazīsti Igaunijas Jūras kuģniecības pārvaldes Drošības inspekcijas vadītāju? Tu neesi tālredzīgs.

- Skaidrs. - Vitrass pasmaidīja. - Vai tu, Tīna, tos visus pazīsti?

- Ne jau nu visus, - viņa sastomījās, - bet daudzus gan. Uz semināru atbraucis, piemēram, Pērnavas ostas vadītājs Uku Tiks, Hugo Inks no Sāmsalas un Andress Piri Kiva - Hāpsalas ostas galva.

- Dievs ar viņiem! - Vitrass atmeta ar roku. - Esmu parasts krāvējs, un diez vai kādreiz man ar šīm personām iznāks saskarsme.

- Katrs ierindnieks, - pārdevēja nobolīja acis, - reiz sapņo kļūt par ģenerāli!

- Labāk pasaki, - Vitrass kļuva lietišķs, - kur vēl jāpiegādā ūdens?

- Aizved ūdeni uz konferenču zāli un kafejnīcu, kur pašlaik mūsu maiņas kapteinis Avo Pihts pusdieno kopā ar svarīgām personām no Zviedrijas. - Viņa paņēma vizītkarti un nolasīja: - Ar Kārlu Gustavu Sundiusu un Danu Mīrbergu. Viņi tur sēž kopā ar sievām.

- Ko zviedri dara uz mūsu kuģa?

- Viņi eksaminēs kapteini Pihtu.

- Eksaminēs? - Vitrass brīnījās. - Kapteinim taču ir diploms!

- Rīt Pihts liks eksāmenu, lai iegūtu loča licenci mūsu prāmja ievadīšanai Stokholmas ostā pa Sēderarmas kanālu. - Redzēdama sarunas biedra izbrīna pilno sejas izteiksmi, viņa paskaidroja: - Tā ir ziemeļu ieeja Stokholmas ostā!

- Kā tu to visu zini? - Vitrass nosmīkņāja.

- Es strādāju beznodokļu veikalā, kur apgrozās plaša publika. Un vēl. Aiznes, lūdzu, vienu iepakojumu uz stūres māju!

- Labi, - Vitrass attrauca, apmierināts, ka viņam radies iegansts doties uz vajadzīgo klāju.

Augšā viņš sastapa kuģa ārstu Viktoru Bogdanu, kurš prāmja kreisā borta priekšgalā apmulsis grozījās pie glābšanas laivas, kas bija apsegta ar brezentu.

- Vai neesi manījis, kas gājis klāt šai laivai? - ārsts vērsās pie viņa ar jautājumu.

- Nē. - Vitrass paraustīja plecus. - Vai kas noticis?

- Operācijām paredzētais medicīnas komplekts ir atlauzts.

- Vai tad uz šīs laivas iespējams veikt operācijas? - Vitrass brīnījās.

- Kā gan citādi? - Ārsts sarauca uzacis. - Ja kuģis grimtu, no jūras izvilktos pasažierus, kas guvuši dažādas traumas, vajadzētu operēt. Tādēļ uz glābšanas līdzekļa jābūt medicīnas aprīkojuma komplektam. Taču nu es redzu, ka šeit ir kaut kādi tīstokļi un kārbiņas. Kas tajās ir iekšā? Tu būsi liecinieks, es paskatīšos...

- Neiesaku, - Vitrass satrauktā balsī iebilda. - Ja nu tas ir spridzeklis? Mūs taču brīdināja, kā jārīkojas, ja uz kuģa borta uzieti neiederīgi priekšmeti.

- Tev taisnība, matrozi. - Ārsts pamāja. - Jāziņo vadībai. Lai izlemj, kas ar tiem jādara.

- Es patlaban vedu minerālūdeni uz stūres māju. Ja satikšu sardzes virsnieku, pateikšu. Iesaku jums paiet no tās laivas tālāk... daudz kas mēdz gadīties, - Vitrass noteica un stūma savus

ratiņus tālāk.

/

Pagrūdis stūres mājas durvis, viņš ieraudzīja savādu ainu -zem kapteiņa tiltiņa bija saritināts biezs gumijas paklājs un atvērta lūka, par kuras esamību viņš līdz tam nenojauta. Vidēja auguma muskuļains tumšmatis ar lauztu degunu kā bokserim bāza šajā lūkā maisu. Sardzes virsnieks stāvēja ar muguru pret durvīm un runāja pa telefonu.

- Herma kungs, - Vitrass sacīja. - Pieņemiet pasūtījumu!

- Kādu vēl pasūtījumu? - viņš apjucis noprasīja.

- Minerālūdens. - Krāvējs pasniedza pavadzīmi. - Parakstieties šeit, ka prece ir saņemta.

Virsnieks vērīgi ieskatījās negaidītajam viesim acīs, it kā censtos tur kaut ko saskatīt, bet, neko aizdomīgu neieraudzījis, atviegloti nosēcās.

- Jā, protams, - viņš teica, paņēma pasniegto papīru un pavirši parakstījās. - Tas ir viss?

- Jā, viss.

Tajā brīdī maiss izslīdēja svešajam vīram no rokām un smagi nokrita kaut kur zem klāja.

- Uzmanīgāk! - Sardzes virsnieks saviebās. - Jūs sabojāsiet man kuģi!

- Atvainojiet! - autofurgona vadītājs noburkšķēja.

Vitrass pamāja sardzes virsniekam un steigšus devās uz durvīm. Pie tām ticis, viņš pagriezās.

- Aizmirsu jums pateikt. Kuģa ārsts Bogdans lūdza jūs pieiet pie pirmās glābšanas laivas.

- Kas tur nav kārtībā?

- Ārsts uzgājis aizdomīgus priekšmetus.

- Kādus priekšmetus? - sardzes virsnieks saspringti izgrūda.

- Tīstokļus un kārbiņas.

- Pasaki Bogdanam, lai neko neaiztiek! Es izsaukšu sapierus.

Izgājis uz klāja, Vitrass juta nemieru. Prātā jaucās dažādi pretrunīgi pieņēmumi, par kuriem domājot ķermenī ielija savāds karstums. Kā gan ne? Viņš nejauši bija ieraudzījis slēpni, kurā grasījās pārvadāt kontrabandu - turklāt ne mazos apmēros -, un tas notika ar kuģa vadības ziņu. Viņš bija kļuvis par nevēlamu liecinieku.

Pie laivas Vitrass ārstu neatrada. Brezents bija rūpīgi pārvilkts tai pāri. Vitrass vēlreiz ar liftu nobrauca uz automašīnu klāju, piegāja pie paliktņa, pacēla minerālūdens paku, bet nolika to atpakaļ, atcerējies, ka jāpiezvana Kristapovičam. Atstājis ratiņus, viņš lēni devās uz vārtu pusi. Pie apareļa viņš ieraudzīja kuģa ārstu, kurš sagumis smēķēja, lūkodamies uz tuvējo muliņu.

- Es paziņoju vecākajam virsniekam Hermam, - Vitrass garāmejot pavēstīja. - Viņš teica, lai neko neaiztiekot. Ieradīšoties sapieri.

- Skaidrs. - Kuģa ārsts nopūtās un turpināja: - Domāju, ka mēs velti ceļam trauksmi. Tās ir parastas kontrabandas preces.

- Sargi sevi pats, tad arī Dievs tevi sargās, - Vitrass noteica un devās uz pasažieru ostas pusi.

Galvenā termināļa bārā viņš pasūtīja kafiju un dzēra to lēniem malkiem, apsvērdams situāciju. Pēc tam piecēlās un apņēmīgi devās uz telefona kabīni, lai piezvanītu Kristapovičam.

- Tu esi jauns un skaists, - viņš izdzirdēja aizsmakušu balsi un juta, ka viņa plaukstas locītavu kāds cieši satver. - Pazīlēšu tev nākotni!

- Atšujies! - Vitrass noņurdēja, sākdams iet ātrāk.

- Nesteidzies, skaistulīt, no likteņa neaizbēgsi!

- Atšujies, ka tev saku! - puisis izgrūda un, pēkšņi palēninājis gaitu, uzmanīgi ieskatījās čigānietes brūnajās acīs ar zeltainiem lāsumiņiem. Tajās jautās kaut kas noslēpumains un vilinošs. - Lai notiek. Kas mani nākotnē sagaida? Pasaki!

-Ja tev nepatiks tas, ko teikšu, es naudu neņemšu.

- Labi, - Vitrass savaldīgi piekrita. - Ķeries pie darba, zīlniec! Pastāsti, kas mani sagaida jūrā!

Čigāniete saņēma matroža roku savās raupjajās plaukstās, ilgi tajā lūkojās, un viņas seja, kas atgādināja ceptu ābolu, pēkšņi sa-kritās. Trauslais augums salīka, lūpas sakniebās bālā, šaurā līnijā, un skatiens it kā apdzisa. Viņa saudzīgi palaida puiša roku vaļā.

- Nu, čigāniete, ko tu ieraudzīji? - Vitrass smaidīdams noprasīja.

Sieviete ieurbās viņā ar skatienu, gribēdama kaut ko teikt, bet tad pagriezās un steidzīgi devās prom.

- Es samaksāšu, zīlniece! - matrozis iesaucās. - Pastāsti...

Taču viņa gāja prom, atpakaļ neskatīdamās, un matrozis piepeši juta ko nelāgu... Saltums ledainiem pirkstiem apņēma dvēseli...

- Nu, pie velna! - puisis tikko dzirdami noburkšķēja, metās pie telefona un, piezvanījis Kristapovičam, izstāstīja par slepeno kravu.

- Tagad, Kalev, klausies uzmanīgi! - klausulē skanēja brīdinoša Kristapoviča balss. - Par to, ko uzzināji, nevienam ne vārda! Es jau gluži vai sāku nožēlot, ka lūdzu tevi izdarīt man šo pakalpojumu. Nekādu pašdarbību! Vai dzirdi? Aizmirsti, ko redzēji!

- Es jau pats arī saprotu, kur esmu iekūlies...

- Ceru, ka viss beigsies labi! - bijušais muitnieks viņu uzmundrināja.

* * *

Diena nebija no mierīgajām. Kamēr Vitrass skraidīja pa klājiem, nodrošinot ar produktiem izklaides vietas un veikalus, redzētais stūres mājā viņam no prāta pagaisa. Par čigānietes savādo izturēšanos arī viņš vairs nedomāja. Pusdienas pārtraukumā puisis savā kajītē atgūlās, lai uz brīdi atvilktu elpu. Taču drīz vien durvis atsprāga vaļā, un tajās, gluži kā portreta ietvarā, iestājās kuģa ārsts. Rokā viņam bija konjaka pudele.

- Vai drīkstu ieiet, kolēģi? - Viņš dīvaini smaidīja.

- Jā, nāciet iekšā! - Vitrass steidzīgi piecēlās.

Viesis brīdi ar neslēptu ziņkāri puisi pētīja, bālgano lūpu kaktiņus savilcis tādā kā vīpsnā. Pēc tam pameta skatienu uz pudeli.

- Iedzersim pa glāzītei?

Vitrass klusēdams paņēma no skapīša glāzes un nolika uz galda vīnogu ķekaru un pāris banānu.

- Tevi droši vien nodarbina doma, ar kādu merki esmu atna-cis, - cirsts klusi sacīja.

- Jāatzīst, ka jūsu vizīte man ir negaidīta, - Vitrass sakautrējies noteica.

Ciemiņš atkorķēja pudeli, ielēja glāzēs konjaku un, pamājis matrozim, savu glāzi iztukšoja. Kajītes saimnieks arī iedzēra.

- Lieta tāda... - Bogdans iesāka, bet teikumu nepabeidza. Viņš atkal piepildīja savu glāzi un, to izdzēris, nepārliecinātā balsī turpināja: - Kā lai tev pasaka... Vārdu sakot, pēc mūsu tikšanās pie glābšanas laivas es devos lejā, uz piestātni, uzsmēķēt.

Vitrass pamāja ar galvu.

- Kad atgriezos kajītē, man piezvanīja sardzes vecākais virsnieks Herms un lūdza ienākt stūres mājā. Tur mani gaidīja apsargs ar suni, mēs aizgājām pie laivas, es noņēmu brezentu un...

- Un kas?

- Tie neiederīgie priekšmeti bija nozuduši, - ārsts vārgā, izbrīna pilnā balsī pavēstīja.

- Kā "nozuduši"? - Matrozis nesaprata.

- Kāds bija tos paņēmis. Vai tu gadījumā neredzēji kādu pieejam pie laivas? - Bogdans jautāja, atkal nopētīdams puisi.

- Nē, dakter, - Vitrass pārliecinoši atbildēja un tad domīgi turpināja: - Tātad šo lietu īpašnieks mūs vēroja. Viņš zināja, ka esam uzgājuši kontrabandu.

- Iznāca tā, ka esmu tos cilvēkus maldinājis, bet es taču savām acīm tos priekšmetus redzēju, - ārsts nespēja rimties, it ka murgotu vai skaļi domātu. No sasprindzinājuma viņam uz pieres izspiedās sviedri.

- Es varu apstiprināt, - Vitrass sacīja, - ka tur patiešām bija prāvi tīstokļi un vairākas kastītes, kas atgādināja cigarešu kārbiņas.

- Tieši tā! - Ārsts gluži vai atdzīvojās.

- Tātad, - Vitrass rezumēja, - kontrabandists juta ko nelāgu un noslēpa šīs lietas citā vietā.

- Jā, jā. - Dakteris māja ar galvu. - Esmu nokļuvis muļķīgā situācijā. Lai priekšniecības acīs neizskatītos pēc muļķa, atnācu pie tevis pēc palīdzības. Apstiprini, balodīt...

Lai gan ārsts runāja mierīgi, viņa seja joprojām bija saspringta. Tajā bija manāma tāda kā neticība, it kā viņš tikai šajā brīdī būtu sapratis, ka atgadījies kas nepatīkams un vairs neko nevar labot.

- Protams, apstiprināšu. Turklāt es taču pats par tiem priekšmetiem ziņoju sardzes vecākajam virsniekam, - matrozis dedzīgi atgādināja.

- Brīnišķīgi. - Ārsts pasmaidīja, bet smaids tūlīt pat no viņa sejas pagaisa, un viņš sēcoši turpināja: - Ja vien tās bija kontrabandas preces. Ja nu spridzeklis? Mēs abi, balodīt, varbūt esam nonākuši uz pēdām bīstamiem cilvēkiem...

Ārsts ar pūlēm, it kā celdams kaut ko smagu, piecēlās, piegāja pie iluminatora un, rokas salicis aiz muguras, sāka raudzīties uz netālo muliņu.

- Tas jau nav nekas jauns, - Vitrass pārtrauca ieilgušo klusumu, - daudzi apkalpes locekļi piepelnās ar kontrabandu.

-Jā, juku laiki iestājušies... par algu nevar izdzīvot, - ārsts piebalsoja. - Katrs grozās, kā prot. Sākot ar matrožiem un beidzot ar virsniekiem.

- Klīst baumas, - Vitrass sacīja, - ka mūsu kapteiņi par katru izsniegto atļauju svešai automašīnai uzbraukt uz prāmja saņem kaudzi naudas zaļajos...

- Nav dūmu bez uguns... Pārvērtuši kuģi par caurstaigājamu pagalmu! - ārsts piepeši aizsvilās, bet tūlīt pat viņa sašutums noplaka un viņš klusi piebilda: - Taču es viņus nevainoju.

- Kāpēc ne? - Vitrass brīnījās.

- Kapteiņiem nekas cits neatliek. Ostā valda mafijas klanu kundzība, tie diktē noteikumus visiem, arī kuģu kapteiņiem. Diemžēl šie noteikumi jāievēro, citādi...

- Kas tad būtu, ja viņi nepakļautos? - matrozis neatlaidās.

- Mēs dzīvojam valstī, - ārsts lēni sacīja, it kā rūpīgi izvēlētos vārdus, - kurā nedarbojas likumi un nav neviena, kas varētu piespiest, lai tos ievērotu. Kurš gan spētu pasargāt godīgus kapteiņus no bandītiem?

Viņš tramīgi palūkojās pa iluminatoru un negaidīti sāka posties prom.

- Labi, es nu iešu. - Pārkāpis pār kajītes slieksni, viņš strauji pagriezās atpakaļ. - Tā ka, balodīt, mums jābūt visai uzmanīgiem. Ja nu kādam ienāk prātā doma mūs pārmest pār bortu...

* * *

Vitrass bija paradis vērot prāmja atiešanu no klāja. Viņu sajūsmināja bridis, kad kuģa gigantiskais organisms nodrebēja un sāka gausi kustēties, lai slīdētu no piestātnes prom, aiz sevis atstādams putu mežģīnes. Dzinējiem smagi kaucot, prāmis rūkdams un stenēdams apgriezās un tad, priekšgalu notēmējis uz aizjūras krastu, palielināja ātrumu, lai uztītu uz savām dzenskrūvēm neskaitāmas jūras jūdzes.

Milzīgā, četrpadsmit tūkstošus tonnu smagā šķirsta starta brīdis - uz tā borta bija apmēram tūkstoš cilvēku - viņā allaž izraisīja emociju vētru. Taču šajā dienā Vitrass vēroja apvārsni bez īpašas sajūsmas, nez kāpēc juzdams neparastas skumjas. Viņš palūkojās debesīs. Auksts ziemeļu vējš virs jūras dzenāja uzblīdušus mākoņus, kuri, steigdamies uz krasta pusi, bārstīja lietus lāses. Viņš pēkšņi vēlējās piezvanīt sievai, ļoti vēlējās. Paņēmis telefonu, Vitrass uzspieda numuru.

- Es atgāju no krasta, dārgā, - nosalušām lūpām viņš pastāstīja. - Uz tikšanos, Rute!

- Man nez kāpēc nepatīk tava balss. Vai noticis kas slikts?

- Viss ir normāli. Gluži vienkārši stāvu aukstā vējā...

- Es tikko mazliet iesnaudos un sapnī redzēju lielus ūdeņus, daudz, daudz ūdens, kurā tu peldēji. Nevis peldēji, bet slīdēji, plūdi... Ko tas varētu nozīmēt?

- Netici sapņiem! - Spazmas kaklā traucēja Vitrasam elpot. - Es tevi mīlu, Rute.

- Es tevi ari ļoti mīlu. Ar nepacietību gaidu, kad tu atgriezīsies.

- Atā! - Vitrass nočukstēja un sarunu beidza.

Jo ilgāk viņš viens tur, uz vaļējā klāja, kavējās, jo skaudrāk un neatlaidīgāk viņu vajāja domas par sievu. Netveramas priekšnojautas un neizprotams nemiers nemanāmiem diegiem caurauda dvēseli. Tādas emocijas viņš nekad agrāk, dodoties jūrā, nebija pieredzējis.

Vitrass pacēla skatienu pret debesīm un klusībā lūdza Dievu, lai reiss izdotos veiksmīgs. Viņam pāri brāzās tumšpelēku mākoņu skrandas, nesdamas lietu.

- Vainīga čigāniete, - viņš nočukstēja. - Ar savu dīvaino izturēšanos viņa man sabojāja garastāvokli...

Kad smaga roka uzgūla Vitrasam uz pleca, viņš satrūcies apcirtās - viņa priekšā stāvēja kuģa ārsts.

- Ko tu šeit čuksti? Lūdz grēku piedošanu? - viņš smaidīdams sacīja. - Sastindzis gluži kā statuja.

- Atliek vienīgi sastingt kā statujai... - matrozis rūgti nosmīkņāja, - ja dvēseli māc nemiers...

- Iesaku tev iedzert tasi karstas kafijas un kaut ko stiprāku.

- Man kajītē ir pusizdzerta pudele, ko jūs atnesāt...

- Es nedrīkstu. - Bogdans nopūtās. - Esmu dežurējošais mediķis. - To teicis, viņš aizsteidzās uz darba vietu.

Vitrass, paklausīdams vecākā kolēģa padomam, devās uz piekto klāju, kur kuģa pakaļgalā atradās karaoke bārs.

Tur valdīja jautrība. Publiku ar jokiem smīdināja zviedru populārais dziedātājs un šovu vadītājs Pērs īsaksons. Pasažieri smējās, aplaudēja un klausījās mūziku - visi jutās mājīgi un labi. Vienīgi Vitrasam smiekli nenāca. Viņš atkal un atkal atcerējās šīs dienas nepatīkamos notikumus. Pēc tam gara acu priekšā iznira Kristapoviča seja. Ar viņu Vitrass bija ticies pusstundu pirms prāmja atiešanas. Iespējams, šī tikšanās bija izraisījusi drūmās izjūtas. Taču nē - no prāta neizgāja noslēpumainā čigāniete un viņas piepešā steiga. Vitrass joprojām juta viņas klātbūtni un caur cigarešu dūmu gredzeniem, gluži kā caur viļņiem, redzēja viņas brūnās acis...

Apkārtējā līksme viņu nomāca, tāpēc viņš nolēma atgriezties kajītē un atpūsties. Iedams garām bāram, Vitrass manīja sev pievērstu ciešu skatienu un palūkojās atpakaļ. Putojošais alus kauss sastinga pie furgona vadītāja lūpām. Tas bija tips ar kādreiz pārsisto degunu, tas pats, kurš rosījās zem kapteiņa komandtiltiņa. Abu skatieni sastapās.

Vitrass steidzīgi devās tālāk. Aizvērdams durvis, viņš ar muguru, lāpstiņām un ādu juta svešā vīra naidu, kas mutuļiem viņu panāca un lipa klāt.

Fakti un komentāri

Oke Šēbloms, inspektors no Zviedrijas.

- Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada divdesmit trešajā

SEPTEMBRI PULKSTEN VIENOS DIENĀ JŪS KOPĀ AR KOLĒĢI GūNNARU SALI UZ

prāmja Estonia borta vadījāt praktiskās mācības.

- Jā, MANA KUĢNIECĪBAS KOMPĀNIJA AIZSŪTĪJA MŪS KOMANDĒJUMĀ UZ

Igaunuu, lai mēs sarīkotu Port State Control nodarbības.

- Ko tas nozīmē?

- Pārbaude, vai kuģu komandas ir sagatavotas profesionālo pienākumu pildīšanai. Igauņu ostu vadītāji, kapteiņi un virsnieki tolaik

NESPĒJA TO PILNVĒRTĪGI NOVĒRTĒT. ATBILSTOŠI LĪGUMAM STARP MŪSU KUĢNIECĪBAS KOMPĀNIJĀM ZVIEDRU SPECIĀLISTI MĀCĪJA IGAUŅU KOLĒĢUS TĀDAS PĀRBAUDES VEIKT.

- Ka ziņoja acuuecinieki, jusu nodarbībās bua klāt vairaki ostas ierēdņi ar Igaunijas Juras kuģniecības pārvaldes Drošības inspekcuas vadītāju Ārni Valgmu priekšgala. Jūsu vadībā viņiem bua japarbauda komandas sagatavotība un kuģa dokumentacua un jāfiksē atklātie trukumi.

- Diemžēl izrāduās, ka trukumu ir visai daudz.

- Kāpēc jus necēlāt trauksmi un neaizliedzāt prāmim doties jura?

- Es OFICIĀLI ziņoju Valgma kungam, ka kuģis jūrā nedrīkst iziet. Viņš nevēlējās patstāvīgi pieņemt lēmumu, bet apspriedās ar saviem šefiem, KURI UZSTĀJA, KA PLĀNOTO REISU ATCELT NEVAR. IZVĒRTĀS STRĪDS, JO ES BUU IESNIEDZIS SARAKSTU AR ATKLĀTAJIEM DEFEKTIEM UN TRŪKUMIEM, BET

Igaunuas puse pieņēma lēmumu, kas neatbilda elementāriem juras kuģošanas NOTEIKUMIEM.

- Jūs ESAT PIEREDZĒJIS INSPEKTORS. VAI JUMS NEVAJADZĒJA PASTĀVĒT UZ SAVU?

- ES CENTOS, BET MANI CENTIENI BUA VELTI. GALU GALĀ ES NOLĒMU VĒRSTIES PIE SAVA PRIEKŠNIEKA - ZviEDRUAS JŪRAS KUĢNIECĪBAS PĀRVALDES DROŠĪBAS INSPEKTORA BENGTA ĒRIKA STENMARKA. DlEMŽĒL MAN NEIZDEVĀS AR VIŅU SAZINĀTIES, JO VIŅŠ TAJĀ LAIKĀ ATRADĀS KONFERENCĒ ReIKJA-

vīkā. Tad piezvanuu savas kuģniecības pārvaldes ģenerāldirektoram

Kājām JaNEROSAM UN INFORMĒJU VIŅU PAR TEHNISKAJĀM PROBLĒMĀM UZ

pramja Estonia. Teicu, ka nedrīkst pieļaut pramja došanos reisā... Viņš sazinājās ar Stenmarku, kurš savukārt informēja Zviedrijas

TRANSPORTA UN SAKARU MINISTRU MATSU ŪDEĻU.

- Kādu lēmumu ministrs pieņēma?

- Viņš paziņoja, ka prāmim Estonia plānotais reiss jāveic.

- Kā gan prāmja kapteinis un sardzes vecākie virsnieki, zinādami

PAR ŠIEM TEHNISKAJIEM DEFEKTIEM, UZDRĪKSTĒJĀS DOTIES CEĻĀ? VlŅI TAČU ŠO NEPILNĪBU SARAKSTU BUA PARAKSTĪJUŠI, VAI NE?

- Nē, viņi atteicās parakstīt šo dokumentu, demonstrēdami liktenīgu tuvredzību. Domāju, ka viņi tā rīkojās, juzdami spiedienu no

AUGŠAS...

- Un tādejādi apzināti nolemdami sevi un pasažierus nāvei.

- Tā iznāk.

Devīta nodaļa. Tallina, 1994. gada 27.septembris. Sergejs Petrovs

Līdz prāmja Estonia atiešanai bija atlicis nedaudz vairāk par stundu, bet noslēpumainais kravas automobilis tā ari nebija uzradies. Nevarēja būt, ka Sergejs šo furgonu nebija pamanījis, jo jau ilgi stāvēja pie kompānijas Estline galvenā termināļa vārtiem.

Pār Tallinu gluži kā gigantiska šonera buras pletās drēgna mitruma pilnas debesis, nepagurdamas laistot pilsētas ielas ar lietu. Sergejam nebija lietussarga, un, skraidīdams gar mašīnu kolonnu, kas bija sarindojusies pirms robežsardzes kontroles posteņa, viņš izmirka caurcaurēm slapjš. Sanervozējies viņš nolēma piezvanīt bosam.

- Pagaidām Scania ar tādiem numuriem neredzu, - Sergejs ziņoja.

- Gaidi. Gan atbrauks! - viņš dzirdēja īsu atbildi.

Sergejs Petrovs centīgi pildīja slepeno misiju, par kuru nenojauta pat viņa tuvākie cilvēki. Šis dienests sākās neaizmirstamajā drēgnajā vakarā, kad viņš centās nozagt Mercedes, bet viņu pieķēra nozieguma vietā. Toreiz liktenis viņu saveda kopā ar visvarenās VDK darbinieku. Ari šajā brīdī Sergejs pildīja viņa kārtējo uzdevumu. Boss bija iedevis biļeti uz prāmi Estonia, komandējuma naudu un honorāru piecus simtus dolāru.

Bažīgi šaudīdams skatienu visapkārt, Sergejs vēl un vēlreiz pārlūkoja automobiļu kolonnu, ko veidoja no dažādām valstīm un kontinentiem ieradušās kravas mašīnas ar krāsainām, apjomīgām piekabēm. Noslēpumainais furgons bija gluži kā ūdenī iekritis.

Lietus nerimās. Brāzmainais ziemeļu vējš pastiprinājās, un Sergejs nolēma pasildīties ostas uzgaidāmajā zālē. Automāts izsniedza karstu kafiju. Iedzēris malku, viņš izdzirdēja pazīstamu balsi.

- Serž, vai tu uz prāmi? - tā vaicāja.

Viņam tuvojās Valentīna, skaistā vijolniece, kurā viņš reiz bija iemīlējies. Kādu laiku viņi satikās, bet tad meitene negaidīti apprecējās ar bagātu zviedru un aizbrauca svešumā. Valentīna raudzījās uz viņu un smaidīja.

- Uz Stokholmu vai Helsinkiem?

- Uz Stokholmu, - viņš apmulsis izmeta.

- Es arī. Brauksim kopā?

Senā paziņa tik graciozi šūpojās uz kurpju augstajiem papēžiem, viņas gurnu un krūšu aprises bija tik valdzinošas, ka Sergejs aizmirsa savu slepeno uzdevumu.

- Ar lielāko prieku! - viņš līksmi iesaucās, bet tad sastomījās: - Lai gan...

- Kas? Vai tu neesi viens?

Viņas acīs mirdzēja daudzsološs rotaļīgums.

- Viens! - Sergejs acumirklī izgrūda.

- Tad tiksimies pie robežsardzes kontroles punkta. Man vēl jānopērk biļete.

- Labāk tiksimies uz kuģa, kazino zālē. Es iziešu robežsardzes kontroli pie termināļa transporta vārtiem, pēc tam uzbraukšu savu mašīnu uz prāmja.

- Tu ceļo ar mašīnu? Lieliski! Stokholmā aizvedīsi mani uz mājām.

Viņa draiski pamāja viņam ar pirkstiem un devās uz biļešu kasi. Bridi Sergejs apjucis mīņājās, nespēdams novērst skatienu no viņas pievilcīgā auguma un lādēdams sevi par savaldības trūkumu. Taču viņa bažas driz pagaisa. Sergejs nolēma, ka būs interesanti īsināt laiku uz prāmja kopā ar Valentīnu, turklāt viņi varēs tēlot iemīlējušos pāri. Labāku maskēšanos nemaz nevar iedomāties!

Viņa iztēles ainas pārtrauca telefona zvans. Boss.

- Objekts pašlaik atrodas degvielas uzpildes stacijā pretī ostas terminālim. Mēģini uz klāja novietot mašīnu tam blakus.

- Centīšos, - Sergejs apsolīja. Viņš izskrēja ostas laukumā, lai paskatītos uz degvielas uzpildes stacijas pusi. No turienes

izripoja sudrabkrāsas autofurgons un lēni tuvojās kravas mašīnu kolonnai. Saskatījis numuru, Sergejs atviegloti nopūtās -tā bija noslēpumainā Scania ar svarīgo pildījumu. Ar kādu? Tas viņam nebija paziņots. Šā ārzemju markas automobiļa dēļ viņš dosies jūras ceļojumā no Tallinas uz Stokholmu un sekos tam pa Zviedrijas ceļiem, lai noskaidrotu furgona galamērķi. Par šo, kā viņam likās, vieglo un patīkamo darbu šefs bija labi samaksājis.

Sergejs nesteidzīgi pagāja autofurgonam garām. Kabīnē sēdēja tikai šoferis, kurš bija nolaidis sānu stiklu un acīmredzot kādu gaidīja. Sergejs pagājās sāņus, lai no attāluma vērotu. Viņa satraukums auga. Blakus kaut kas mirgoja, tecēja, trokšņoja, bet viņš nekā no tā visa ne dzirdēja, ne redzēja. Viņa skatiens bija kā piekalts furgona vadītāja profilam.

Pēkšņi pie kabīnes piegāja cilvēks ar portfeli rokā un pasniedza šoferim kaut kādus papīrus. Abi īsi apspriedās. Sergejs paguva pienācēju nofotografēt. Tad vīrietis pamāja furgona vadītājam ar roku un ātriem soļiem devās uz pasažieru termināļa pusi. Kravas automobilis lēni sāka apgriezties. Sergejs uz mirkli samin-stinājās. Vai sekot vīrietim ar portfeli vai skriet uz savu mašīnu, lai varētu iekārtoties furgonam blakus? Labi, kravas mašīna nekur nepazudīs, bet tips ar portfeli var aizvest pie līdzdalībniekiem. Sergejs steidzās uz ostas pasažieru zāli.

Lai gan ieraudzīt vajadzīgo cilvēku blīvajā pasažieru pūlī šķita bezcerīga doma, Petrovam laimējās. Cilvēks ar portfeli sarunājās ar diviem vīriešiem. Pirms iekāpšanas prāmī pie eskalatora, kas veda augšup, uz robežsardzes kontroles posteni, drūzmējās ļaudis, cieši spiezdamies cits pie cita. Izmantodams burzmu, Sergejs aizspraucās pie trim vīriem, lai noklausītos viņu sarunu. Tie čukstus apmainījās īsām frāzēm, un Sergejam no tām izdevās uztvert tikai vienu. Cilvēks, kuram rokā bija portfelis, klusi izmeta: "Būšu... trīsdesmitajā kajītē." Tajā brīdī atskanēja paziņojums, ka robežsardzes kontroles postenis sāk darbu, eskalators sakustējās un raibais pūlis slīdēja augšup. Ieskatījies pulkstenī, Sergejs brāzās uz savu mašīnu.

Veiksmīgi ticis garām muitas kontroles postenim, viņš piebrauca pie prāmja. Scania bija iestrēgusi rindā, un Sergejs nobrauca

malā, palaizdams citas automašīnas garām. Viss izdevās, kā cerēts, - uz klāja viņš iespraucās blakus Scania. Tās vadītājs aizslēdza kabīni un iestājās rindā pie lifta, kas nogādāja pasažierus dažādos prāmja stāvos. Sergejs iekārtojās aiz viņa.

Šoferis no lifta kabīnes izgāja piektajā stāvā un nozuda savā kajītē. Iegaumējis kajītes numuru, Sergejs devās augšup, uz kazino. Plašajā zālē nedaudzie apmeklētāji, malkodami dzērienus, tērzēja vai šķirstīja avīzes. Šeit bija ieradušies tikai tie, kas novietoja automašīnas prāmja transporta nodalījumā. Pārējie pasažieri ostas termināļa zālē vēl gaidīja iekāpšanu.

Sergejs atkal ielūkojās pulkstenī - pēc piecpadsmit minūtēm paziņos, ka sākusies iekāpšana, un tad daudzbalsīgais pūlis izplūdīs pa prāmi, piepildot kajītes, gaiteņus, zāles, veikalus un ikvienu stūri. Sergejam ap sirdi kļuva silti no domas, ka šajā ļaužu virpulī ir sieviete, kuru viņš kaislīgi mīl. Šķērsojis kazino zāli, viņš iekārtojās stūri pie skatuves, cerēdams, ka tur neviens viņam nepievērsīs uzmanību, toties viņš varēs netraucēts visus vērot. Lampu neuzmācīgajā gaismā spoži mirdzēja mūzikas instrumenti.

Izveicīgs viesmīlis zibenīgi atnesa tasi kafijas, un Sergejs, baudīdams uzmundrinošo dzērienu, ar nepacietību gaidīja Valentīnu. Izdzēris kafiju, viņš pasūtīja pudeli franču vīna un augļus un lūdza atnest divas glāzes. Ieskanējās mūzika, un patīkams tenors sāka dziedāt leģendāro meksikāņu dziesmu Bessa Me Mucho, raisīdams skumjas atmiņas. Kādreiz viņš pats bija dziedājis šo šlāgeri un blakus toreiz skanēja Valentīnas vijole.

Sergejs iztēlojās viņas seju. Augsti uzacu loki, tumšas, olīvkrāsas acis, izteiksmīgi vaigu kauli, paliela mute, un to visu ieskauj krāšņi kastaņbrūni mati. Ar tādu ārieni, ja vien gribētu, viņa varēja izlauzties uz lielā ekrāna vai vismaz filmēties reklāmās. Taču Valentīna nebija no tām, kam pietiktu ar pieticīgiem ienākumiem no reklāmas klipiem. Viņa bija maksimāliste it visā! Ari apprecējās nevis aiz mīlestības, kā apgalvoja kolēģi, bet izvēlējās bagātu ārzemnieku, lai tiktu aiz dzelzs priekškara un dzīvotu pienācīgā kapitālistiskā sabiedrībā. Pat tur, Prāgā, viņš bija nokļuvis neapskaužamā situācijā, jo sieviete, kas apsēdās pie viņa galdiņa, bija līdzīga Valentīnai. Atcerēdamies braucienu uz Čehiju, viņš saviebās un tūlīt pat ar pateicību atcerējās šefu, kas viņu

veikli bija aizvedis bandītiem no deguna priekšas. Šefs ne reizi vien bija viņu izpestījis grūtā brīdī.

- Pie velna! - Sergejs attapies klusi nolādējās. Domās viņš bija aizklīdis nepavisam ne tur, kur vajadzīgs. Atkal brunči pirmajā vietā! Koncentrējies, Romeo!

Sergejs papurināja galvu, ar skatienu pārbaudīdams zāli. Scania vadītāja šeit nebija. Cilvēks ar portfeli un viņa līdzdalībnieki acīmredzot ieradīsies uz kuģa kopā ar pasažieru pūli.

- Vai pudeli atvērt? - Blakus uzradās viesmīlis.

- Mazliet vēlāk. Es jums došu ziņu.

- Varbūt kafiju?

- Vēl viena tase kafijas nenāktu par ļaunu.

Kazino zāle pēkšņi atdzīvojās - tajā ieplūda raiba, trokšņaina ļaužu straume. Pasažieri steidzīgi ieņēma galdiņus un sastājās rindā pie bāra...

Sergeja kabatā sakustējās mobilais telefons.

- Autofurgona vadītāja uzvārds ir Gobiņš, - boss pavēstīja, - Gunārs Gobiņš. Spriežot pēc uzvārda, tas vīrs ir latvietis. Ja viņš uzrodas pie bāra vai apsēžas pie galdiņa, piesēdies viņam blakus. Pasūti pudeli konjaka un iedzer par iepazīšanos. Mēģini tēr-gāt ar viņu kā pasažieris, kurš aiz garlaicības mirst vai nost un kuram vajadzīgs klausītājs. Iespējams, kaut ko izdabūsi...

- Mēģināšu, - Sergejs apsolīja.

Saruna sabojāja viņam garastāvokli. Ja nu šeit ložņā, viņam ienāca prātā, vēl kāds Kristapoviča aģents un novēro mani? No šā minējuma pār muguru pārskrēja aukstas tirpas. Sergejs ārkārtīgi baidījās no sava saimnieka. Taču drūmās domas acumirklī pagaisa, tiklīdz viņš ieraudzīja Valentīnu. Jaunā sieviete stāvēja pie durvīm un skatījās uz visām pusēm, viņu meklēdama. Blakus mīņājās plecīgs vīrietis ar skūtu galvu. Viņš kaut ko sacīja Valentīnai, bet viņa tikai smaidīja un purināja galvu. Sergejs steigšus devās viņai klāt.

- Mani aicināja pie galdiņa, - viņa pažēlojās. - Labi, ka tiku vaļā.

- Kas tas ir par tipu? - Sergejs uzmeta spēkavīram skatienu.

- Kaut kāds sportists no Zviedrijas.

- Es ari tevi aicinu uz glāzi franču vīna, - Sergejs sacīja, galanti viņu paņemdams zem rokas. - Ceru, ka tu senas draudzības vārdā man neatteiksi.

- Kā lai atsaka specdienesta aģentam, - Valentīna nesatricināmā mierā atbildēja, taču viņas olīvkrāsas acīs jautās ziņkāras gaidas, kāda būs reakcija uz šiem vārdiem...

- Par ko tu runā? - Sergejs centās apvaldīt balsi, lai tā netrīsētu. - Kāda specdienesta?

- Serž, - jaunās sievietes skatienā bija manāma zobgalība,

- tavs šefs, drošībnieks Kristapovičs, mani par tevi iztaujāja toreiz, kad biju pavisam jauna un tik neuzmanīga, lai ar tevi sapītos.

Viņas vārdu nomākts, Sergejs bridi klusēja.

- Vai tu viņu pazīsti? - puisis beidzot klusi pavaicāja. Valentīna noslēpumaini pavīpsnāja un grasījās kaut ko teikt,

bet uzradās viesmīlis. Kamēr viņš piepildīja glāzes ar vīnu, Sergejs drudžaini centās novērtēt situāciju. Un pēkšņi viņš atskārta kaut ko svarīgu. Valentīna arī strādā VDK labā! Varbūt viņa aizbrauca uz citu valsti šīs organizācijas uzdevumā? Varbūt pat piedalās šajā operācijā? Ja nu Valentīnai uzdots viņu novērot?

- Par ko iedzersim? - Jaunā sieviete žilbinoši pasmaidīja.

- Par tikšanos, - Sergejs izmocīja un apjucis ielūkojās viņai acīs. Mūziķi sāka spēlēt tango. Lai atvairītu mulsinošās domas,

viņš uzlūdza Valentīnu dejot. Sergejs kustējās mūzikas ritma, pie-kļāvis sev klāt partneres trauslo augumu, un nedomādams bārstīja nejaušas, nevajadzīgas frāzes, mokpilni meklēdams atbildi uz jautājumu - kāda loma šajā operācijā paredzēta šai sievietei, ko viņš mīlēja?

Vadīdams Valentīnu atpakaļ pie galdiņa, Sergejs paskatījās ārā pa logu - uz klāja vīdēja vientuļas smēķētāju ēnas. Starp mākoņiem iznira mēness, uz mirkli apgaismodams pazīstamu seju. Varbūt viņam tikai šķita? Nē, visticamāk tas tomēr bija cilvēks ar portfeli.

- Atvaino, - Sergejs aši noteica, piestumdams viņai krēslu,

- es uz brīdi iziešu...

- Labi. Iespējams, es tevi pagaidīšu.

Spraukdamies caur blīvo pūli, viņš domāja par Valentīnas pēdējo frāzi. Nu viņam viss šķita aizdomīgs, un tas bija saprotams, jo viņš kalpoja VDK, un tas nozīmēja, ka jābūt gatavam uz visu un ne par ko nav jābrīnās.

Sergejs izgāja uz klāja. Prāmis neatlaidīgi šķēla putainos viļņus. Daži cilvēki, apvīstījuši šalles, smēķēja, klausīdamies murdošās jūras troksnī. Cilvēka ar portfeli starp šiem aso izjūtu cienītājiem nebija.

Pavērsis seju pret brāzmaino vēju, Sergejs devās uz priekšu pa garo bortu, un drīz vien jutās nosalis līdz kaulam. Noslēpumainais pasažieris bija gluži kā izkritis cauri klājam. Droši vien man tikai izskatījās, Sergejs nodomāja un devās atpakaļ iekštelpās. Gaiteņos, kas savienoja veikalus un restorānus, drūzmējās pasažieri, bet cilvēka ar portfeli nebija arī tur.

Kazino zālē skanēja mūzika, un virpuļojošie spoguļa gaismas apļi puskrēslā apspīdēja siluetus, sejas, spilgtās vīna un konjaka pudeļu etiķetes, visvisādus kokteiļus un alus kausus. Alkohola pārpilnība ir Skandināvijas reisu neatņemama sastāvdaļa, tāpēc jautrība strauji pieņēmās spēkā, izvilinādama deju laukumā viegli apreibušos, atslābināties kāros pasažierus. Pāri, viens otram pieplakuši, ritmā kustināja kājas, skaļi smējās un trokšņaini sarunājās. Starp dejotājiem Sergejs ieraudzīja Valentīnu un Zviedrijas sportistu ar noskūto galvu. Cieši viens otram piekļāvušies, viņi kustējās mūzikas ritmā, un atlēts kaut ko čukstēja Valentīnai ausī. Jaunā sieviete smaidīja.

Sergejs atgriezās pie galdiņa. Blakus vīnam uz tā stāvēja dārga franču konjaka pudele, kas bija līdz pusei tukša. "Redzu, ka bez manis tev nav bijis garlaicīgi," viņš drūmi nodomāja. Mūzika apklusa. Zviedrs pieveda partneri pie galdiņa, galanti palīdzēja viņai apsēsties un tad smagi atkrita uz blakus krēsla.

- Kur tu tik ilgi biji? - Valentīna viegli pārmetošā tonī painteresējās.

- Jūsu gaišība jau nemaz negarlaikojās, - Sergejs izvairīgi atbildēja.

- Vai tu runā par mūsu viesi? Viņš pienāca pie šā galdiņa un norādīja uz brīvo vietu, kā vaicādams, - Valentīna smaidīdama paskaidroja. - Es taču nevarēju viņam teikt, ka sēžu uz diviem krēsliem.

Zviedrs ielēja glāzēs konjaku un kaut ko savā valodā sacīja.

- Viņš piedāvā iedzert par miermīlīgu līdzāspastāvēšanu, -Valentīna iztulkoja.

- Karls, - jaunais galdabiedrs nokrāca un pastiepa plaukstu, kas bija plata kā lāpsta.

- Sergejs... - Petrovs noburkšķēja, viebdamies no stiprā rokasspiediena.

- Man galva griežas. - Valentīna iesmējās. - Laikam tāpēc, ka iedzēru pēc vīna konjaku...

Bija grūti uzminēt, vai zviedrs saprot vai nesaprot krieviski. Viņš sāka ātri runāt savā valodā, ik palaikam ieplezdams muti piedzēruša cilvēka smaidā.

Sergejs klusēdams malkoja konjaku un raudzījās apkārt. No trijotnes, kas apspriedās ostas terminālī, šeit neviena nebija. Valentīna bieži viņu uzrunāja krieviski, bet viņš tikai māja ar galvu. Pēkšņi viņa roka ar glāzi ceļā uz muti sastinga - durvīs, kas veda uz klāju, pavīdēja pazīstama seja. Cilvēks ar portfeli. Sergejs nolika glāzi uz galda un atvainojies izsteidzās no zāles ārā. Viņš skaidri redzēja, ka vīrs iziet uz klāja, un devās drēgnajā tumsā arī pats. Lampiņas blāvi apgaismoja metālā grīdu, uz kuras viļņi ik pa brīdim uzmeta savas putu cepures. Sergejs pavērās visapkārt, taču nevienu nemanīja. Pa mākoņu spraugu izlauzās mēnessgaisma. Klāja galā pazibēja un nozuda tumsā pazīstamā virsjaka. Sergejs viegliem soļiem lavījās uz klāja galu, slēpdamies aiz tērauda balstiem un glābšanas laivām, pārklātām ar brezentu. Kuģa priekšgalā no tumsas iznira tikko saskatāms cilvēka stāvs. Turēdamies ēnās, Sergejs svešajam vīram sekoja. Viņu pārņēma bailes, pār muguru skrēja nervozi drebuļi. Nav labi tā domāt, viņam iešāvās prātā, bet, dārdot viļņiem un dīzeļdzinējiem dūcot, pārmest pār bortu aizdomīgu, traucējošu personu būtu vienkāršāk par vienkāršu. Sergejs intuitīvi zināja, ka ne jau tāpat vien cilvēks ar portfeli izgājis uz klāja tik sliktos laika apstākļos. Skaidrs, ka viņu šeit kāds gaidīja. Vajadzēja noklausīties šo sarunu, lai arī ko tas maksātu. Sliktākajā gadījumā, viņš sevi mierināja, tēlošu piedzērušo - galu galā alkohola apreibināto uz kuģa ir papilnam. Skandināvijas reisi bija slaveni ar grandiozu dzeršanu.

Ik pa brīdim pārvietodamies rāpus, Sergejs piezagās pie laivas un nolikās garšļaukus gandrīz pie pašām kājām noslēpumainajiem sarunas biedriem, tēlodams aizmigušu pudeles brāli. Lai gan vēja brāzmas lielākoties sarunu apslāpēja, šo to viņš dzirdēja. Pusaprautās frāzes viņu satrauca.

- Mūsu draugiem izdevās salikt dāvaniņas nomaļās vietās.

- Kur?

- Uz automašīnu klāja, dīzeļa nodalījuma.

- Ja nu kāds tās uziet?

- Visādi var gadīties. - Runātāja balsī ieskanējās šaubas, bet tūlīt pat viņš ar pārliecību piebilda: - Taču domāju, ka ir droši.

- Vai kāds no apkalpes varēja jūs pamanīt?

- Diez vai. Lai gan...

- Iesim, es tev parādīšu kuteri. Ja neizdosies, nolaidīsim to ūdenī un trauksimies prom.

- Ko tad, ja kāds no prāmja personāla mūs traucēs?

- Jānovāc katrs, kurš stājas mums ceļā.

- Skaidrs, - balss nočukstēja.

Caur biezajiem mākoņiem atkal izspraucās mēnessgaisma. Sergejs redzēja, kā divas ēnas attālinās un apstājas pie laivas. Tā karājās virs klāja.

Kad abi nozuda, Sergejs pārsalis piecēlās no aukstā metāla seguma kājās. Tajā pašā brīdī vilnis ar negantu spēku atsitās pret bortu, apšļakstot viņu no galvas līdz kājām ar ledainu ūdeni. Puisis nolamājās, ar trīcošiem pirkstiem sameklēja telefonu un uzspieda labi zināmo numuru.

-Šef, - viņš drebēdams sēca, - uz pramja tiek gatavota operācijā, un to vada vīrs, kurš apmeties seštūkstoš divsimt trīsdesmitajā kajītē.

Tajā kajītē, - Kristapovičs sacīja, - ir reģistrēts Aleksandrs Vorons. Es pazīstu cilvēku ar tādu uzvārdu, viņš dzīvo Tallinā un nodarbojas ar ieroču tirdzniecību. Pēc taviem vārdiem šķiet, ka tas ir tas pats putns.

Sergejs pārstāstīja dzirdēto sarunu.

- Spridzeklis uz prāmja? - šefs pārsteigts pārjautāja. - Interesanti... Nenolaid acis no Vorona! Esi uzmanīgs, tas ir ļoti bīstams cilvēks.

- Paklausieties, - Sergejs trīcošā balsī piebilda, - prāmis ir mīnēts, un tas vairs nepavisam nav interesanti. Te ož pēc nāves.

- Necel paniku, draudziņ! - šefs centās savu aģentu nomierināt. - Līdz sprādzienam lieta nenonāks. Būtu muļķīgi nogremdēt dzelmē tik dārgu kravu... Turklāt uz prāmja ir apmēram tūkstoš pasažieru. Kaut ko tādu neviens neatļausies. Tici man, spridzeklis ir ievietots uzmanības novēršanai...

- No jūsu mutes Dieva ausī. - Sergejs nopūtās.

- Nomierinies un pildi uzdevumu! Sazināsimies vēlāk!

Sergejs brīdi cieši raudzījās uz noslēpumaino laivu, tad uz durvīm, aiz kurām nozuda cilvēks ar portfeli. Mēnesi atkal aizsedza tumšpelēki mākoņi. Savāda sastinguma pārņemts, puisis vērās nomācošajā, tumsas ielenktajā ainavā. Telefons plaukstā pīkstēja, bet viņš nekustējās, gluži kā sasaistīts ar neredzamu pavedienu. Skatiens apstājās pie laivas un vairs no tās nenovērsās. Sergejs intuitīvi juta, ka laiva paredzēta kaut kam svarīgam. Iespējams, tajā kaut kas noslēpts.

- Pie velna! - viņš nočukstēja. - Tāds ir mans liktenis. Jānoskaidro, kas tur ir...

Piesardzīgi lūkodamies uz visām pusēm, Sergejs lēni tuvojās laivai, pabāza roku zem brezenta, un... spēcīgs sitiens aptumšoja viņa apziņu.

Fakti un komentāri

Telefonsaruna ar Stokholmas muitas dienesta vadītāju Kārlu Hel-

LERMANI.

- Cik zinu, visi prāmji ievēro vispārzināmu noteikumu, ka transportlīdzekļi UN KONTEINERI, KAS UZŅEMTI UZ BORTA, TIEK REĢISTRĒTI KAR-GOPLANĀ.

- Tā ir. Šā dokumenta oriģināls paliek prāmī, bet kopua glabājas kompānijā Estline. Dokuments tūlīt pēc pramja iziešanas jūrā tiek nosūtīts pa faksu uz Stokholmu. Та buis vienmēr. Taču toreiz, tūkstoš

DEVIŅSIMT DEVIŅDESMIT CETURTĀ GADA DIVDESMIT SEPTĪTAJĀ SEPTEMBRĪ, IERAS-

Scania ar noslēpumaino kravu iekļauta kargoplana ar divpadsmito numuru

TAJĀ LAIKĀ MĒS KARGOPLĀNU NESAŅEMAM. ĪAS NEPIENĀCA ARĪ NAKAMAJĀ

diena, un mēs jutāmies ļoti pārsteigti. Pēc mūsu uzstājīga pieprasījuma DOKUMENTU BEIDZOT ATSUTUA. ĪAD MĒS ATKLAJAM, KA PAR IEKRAUŠANU ATBILDĪGAIS apkalpes loceklis pašrocīgi ierakstījis kargoplana ziņas par pēdējo TIR (Transports Internationaux Routiersļ karneti^2,

NENORĀDOT VISU NEPIECIEŠAMO INFORMĀCIJU...

_ Vai AVARuas izmeklēšanas komisua zināja par šiem pārkāpumiem?

- Jā, bet diemžēl ne komisua, ne policua vai prokuratūra nekad nav

SNIEGUSI INFORMĀCUU, VAI PAR ŠO FAKTU VEIKTA ATSEVIŠĶA IZMEKLĒŠANA.

- Kravas sarakstā ir ar roku rakstīta piezīme par mašīnu, kas nav minēta kompAnuas Estline kargopiānā. Skaidrs, ka ar šo furgonu

PĀRVADĀTAS KONTRABANDAS PRECES. ŠĶIET, KA JAIC KOMISUAI BŪTU JĀPIEVĒRŠ TAM UZMANĪBA, TAČU TĀ PAR ŠO FAKTU NELIKĀS NE ZINIS...

- Komisua darbojās pēc savas "nestandarta'" metodes, izmeklēdama TIKAI TOS FAKTUS, KO VĒLĒJĀS IZMEKLĒT.

Desmita nodaļa, Tallina, 27. septembris. Igors Kristapovičs

Līdz prāmja Estonia atiešanai bija atlicis stundas ceturksnis. Igors iegāja ostas pasažieru zālē un devās augšup. Tumšā ūdens, apmākušos debesu un ostas metāla, stikla un betona ietvarā viņa skatienam pavērās gigantisks kuģis. Tas elsa un čāpstināja, spiezdams no cisternām ārā gaisu un spļaudams pa borta atverēm ūdens strūklas, un tikko jaušami tricinājās no smago furgonu rūkoņas pie priekšējiem vārtiem un žēli čīkstināja trapu, pa kuru no termināļa kontroles zonas uz klāju virzījās cilvēku straume.

Igors kā apburts lūkojās uz milzu šķirstu, ko apspīdēja spoža starmešu un lampu gaisma. Neskaitāmu kajīšu, liftu, kāpņu, veikalu, kazino, restorānu, karaoke bāru, konferenču zāļu, baseinu un saunu burvju labirints solīja pasažieriem mājīgumu, mieru un līksmību.

- Labvakar! - viņš izdzirdēja balsi un pagriezās. Viņa priekšā mīņājās Kalevs Vitrass.

- Kāpēc neesi uz kuģa? - Igors brīnījās.

- Reiss kavējas, - puisis paskaidroja.

- Kāpēc?

- Kaut kādas problēmas! - jūrnieks nervozi atcirta.

- Kāpēc esi tik saīdzis?

Kalevs brīdi blenza uz viņu nespodrām acīm, mīņādamies no vienas kājas uz otru.

- Velns viņu zina! - puisis beidzot ar redzamu piepūli izmocīja. - Šodien visa apkalpe ir tāda kā aizkaitināta. Varbūt to noslēpumaino maisu dēļ? - Viņš ziņkāri paskatījās uz sarunas biedru, gribēja vēl kaut ko teikt, bet tad atmeta ar roku un smagiem soļiem devās uz robežsardzes zonu.

Igors pavadīja puisi ar skatienu, juzdams, ka dvēselē briest salta nenovēršamas nelaimes priekšnojauta. Atmiņā piepeši atausa baisais sapnis - no jūras dzelmes uznirstošie slīkoņi, sirdi plosošie kaiju ķērcieni, asiņainie acu dobumi... Gara acu priekšā saraustīti uzplaiksnīja rēgi un vīzijas, saplūstot vienā veselā un veidojot burvju cilpu, kas cieši savelkas ap prāmi.

- Sasodītais sapnis... - viņš nočukstēja, - vajā mani aizvien biežāk un biežāk. Ne jau velti, ne velti!

Drūmās domas nemanot pagaisa, kad klāja dzeltenajā gaismā pazibēja steidzīgs pazīstamas sievietes siluets. Lai gan slaidais augums viņa acu priekšā bija tikai mirkli, Igors nešaubījās, ka tā bija Valentīna.

Viņš nervozi paskatījās pulkstenī - prāmja atiešana patiešām kavējās. Domas atgriezās pie Valentīnas. Šķita, ka dzirdi sasniegusi tāla viņas vijoles skaņa. Igoram nebija ne jausmas, kā viņš varēja saklausīt šo skaņu no ļaužu pārpilna prāmja. No kurienes tā radās? Smalkā, stieptā skaņa it kā piepildīja viņu, atmiņā uzjundīdama neskaidras pagātnes ainas un tēlus. No faktiem un pieņēmumiem, murgiem un himerām viņa iztēle uzbūra milzu mozaīku - šeit, pie prāmja, kas nākamajā mirklī sakustēties un izzudīs, saplūzdams ar drūmo apvārsni.

Gluži kā apstiprinājums šai domai atskanēja griezīgs troksnis -daudzstāvu milzenis, kas pulsēja siltiem mehāniskiem sirdspukstiem, nodrebēja, grasīdamies doties nemierīgajā, putās sakultajā jūrā.

Igors ielūkojās pulkstenī - tas rādīja 19.27. Pēc tam pavērsa skatienu tālumā. Kaut kas draudīgs un traģisks jautās šajos trauksmainajos viļņos, tumšpelēkajos mākoņos un aukstā ziemeļu vēja brāzmās.

Prāmis Estonia devās naktī - pretī neizbēgamībai.

* * *

Pie ostas galvenās ieejas viņš saskrējās ar muitnieku Hugo Kohvu, kas, ieraudzījis bijušo šefu, veltīja viņam platu, mākslotu smaidu.

- Ko es redzu! - Hugo iesaucās un steidzīgi piebilda: - Atceros, atceros! Parādu atdošu nākamnedēļ.

- Es ceru, - Igors attrauca. - Vai tu nāc no dežūras?

- Mani šodien negaidīti nomainīja, tāpēc varu atslābināties. Šādas nomaiņas notiek, ja priekšniecība īsteno savas ieceres, turklāt par katru ieceri kāds maksā. Šodien atkal norisinājās dīvainas lietas...

Igors saspringa un acīmredzot tādējādi nodeva savu ziņkāri. Šis muitnieks, kaut gan viņam patika ieskatīties glāzītē, bija vērīgs cilvēks. Kristapovičs zināja, ka, manīdams sarunas biedra ieinteresētību, nekādu informāciju tas bez atlīdzības neizpaudīs.

- Par prāmi Estonia klīst tik daudz baumu, - Kohvs zīmīgi turpināja, - ka tu pat iedomāties nevari! Tur notiek kaut kas mīklains...

- Kas tur ir tik mīklains? - Igors nevērīgi jautāja.

- Nezinu, nezinu... - muitnieks nenoteikti novilka. - Varbūt aiziesim kaut kur iestiprināties? Te netālu ir mājīgs bārs... Varu pastāstīt šo to interesantu. Vai zini, kas šodien pie tā kuģa grozījās? Nekad neuzminēsi! Iemetis glāzīti konjaka, es apstulbināšu tevi ar tādiem jaunumiem!

- Labi, - Igors it kā negribīgi piekrita.

Viņam bija jāuzzina, ko slēpa muitnieka solījums "apstulbināt viņu ar tādiem jaunumiem". Iespējams, iedzēris tas pastāstīs par baumām, kas apvij prāmi Estonia.

- Varbūt aizlaidīsim uz viesnīcu "Viru"? - Kohvs bija aizrautības pilns. - Tur ir labākā nakts programma Tallinā.

- Tu gribi, lai visi tevi tur redz? - Igors izbrīnījies paskatījās uz kolēģi.

- Tev taisnība. Nav vērts nedraugiem acīs bāzties. Ved uz citu dzertuvi!

Igora žaketes iekškabatā iezvanījās telefons. Viņš pagājās sāņus un atvēra aparātu.

- Es pārbaudīju kajīšu numurus dažādos klājos, tos, kas beidzas ar "trīsdesmit", - ziņoja termināļa darbinieks, - tajās apmetušies šādi pasažieri...

- Vienu mirkli! - Igors pārtrauca runātāju. - Es pierakstīšu.

Pabeidzis sarunu, viņš atkal ar kādu sazvanījās un lūdza informāciju par minētajiem pasažieriem. Pēc tam no jauna pievērsās muitniekam.

- Tagad iesim iedzert.

* * *

Vēl nesen šī iestāde bija parasta ēdnīca padomju sabiedriskās ēdināšanas sistēmā, vieta, kur varēja pamieloties ar zupu, makaroniem flotes gaumē un kafiju no kannas, turklāt paēst šeit varēja lētāk nekā citur. Apmeklētāji galvenokārt bija studenti un strādnieki. Kad Igaunija pārtapa jaunā formācijā, šīs iestādes durvis slēdza. Taču seksuālā revolūcija bija aizsniegusi arī šo, agrāk strādnieku tik iecienīto vietu. Nu šeit bija nakts kazino, kur bohēmas cienītāji erotiskā gaisotnē varēja ļauties azartam. Interjers šeit bija pieticīgāks nekā slavenajā "Viru", un nevienā telpas stūrī nebija manāmi mūziķi, kas, protams, plēstu bargu naudu, toties plarkšķēja magnetofons. Skaņas pastiprinātāji pildīja zāli ar teju neizturamām, histēriskām popa skaņām. Decibelu bija krietni par daudz, bet apgaismojuma - par maz.

Viņi samērā ilgi klīda pa sārtas gaismas iekrāsoto pustumsu, līdz sameklēja brīvu galdiņu.

- Pieklājīgā vietā, - muitnieks kurnēja, - galdiņus ierāda galvenais viesmīlis, toties šeit ir pašapkalpošanās. Tagad mums stun-du būs jāgaida, kamēr viesmīlis mūs pamanīs.

Viesmīlis tomēr uzradās visai drīz un laipni nolika viņu priekšā uz galda lielas, ādas vākos iesietas ēdienkartes.

- Esmu pie stūres, - Igors sacīja, - tāpēc no alkohola atsakos.

- Paldies Dievam, ka man nav mašīnas! - Kohvs smaidīdams noteica. - Es pasūtīšu konjaku.

Viņš izņēma no etvijas cigareti un ielika starp lūpām.

- Tu taču atmeti smēķēšanu, - Igors pabrīnījās.

- Es jau nemaz nesmēķēju. Gluži vienkārši turu cigareti starp zobiem. Ja iegribas, pakošļāju, bet nesmēķēju.

Viesmīlis, ieraudzījis klientu sēžam ar neiedegtu cigareti zobos, laipni pienesa šķiltavas, bet Kohvs spēji parāvās sāņus, it kā liesma būtu apdedzinājusi viņam seju.

- Nevajag! Es nesmēķēju! - viņš asi izmeta.

- Atvainojiet... - viesmīlis stomījās, - droši vien agrāk smēķējāt?

- Smēķēju gan. Taču dakteris man izvirzīja ultimātu. Ja tik daudz smēķēsi, viņš teica, drīz aiziesi pie tēviem! Redziet, kaut kas man nav kārtībā krūtīs. Tāpēc viņa norādījumiem klausu.

Uzmācīgi telefona pīkstieni piespieda Igoru piecelties un iziet ārā no zāles.

- No pasažieriem, kas apmetušies minētajās kajītēs, - balss telefona aparātā sacīja, - vērts pievērst uzmanību uzvārdam Vorons, Aleksandrs Vorons. Viņš apmeties seštūkstoš divsimt trīsdesmitajā kajītē...

- Vai tas pats Vorons, - Igors domīgi sacīja, - ieroču tirgotājs, kurš iekļauts specdienestu sarakstos?

- Visticamāk tas ir viņš, - balss apstiprināja. - Ievākšu par viņu informāciju un ziņošu.

- Paldies! - Igors pateicās. Tātad ģenerāļi darbojas ar Vorona starpniecību, turklāt viņš personiski uzmana kravu.

Kad Igors atgriezās pie galda, muitnieks uz viņu daudznozīmīgi palūkojās.

- Vai zini, kāpēc Estonia aizkavējās? - Kohvs sacīja. - Es atrados pretējā muliņā, no kurienes bija labi redzams, ka pēdējā brīdī pie prāmja piebrauc fūre. Pulkstenis bija septiņi un desmit minūtes. Iznāk, ka prāmis aizkavējās tās fūres dēļ. Parasti tas iziet jūrā laikā, nekad nekavējas. Taču galvenais, ka novēlojušos fūri pavadīja militārais eskorts!

Igors ar interesi vērās uz kolēģi. Viņš zināja, ka uz reisu steidzas kāda svarīga persona apsardzes pavadībā, tādēļ bija slēgta pārējā satiksme ielās, kas veda uz kompānijas Estline termināli.

- Kolēģi domāja, - Kohvs stāstīja, - ka uz ostu brauc kādas valsts prezidents. Izrādījās, ka tā bija tikai kravas mašīna militāra eskorta pavadībā. Vai vari iedomāties, ar ko bija piekrauts šis transportlīdzeklis, ja to pavadīja militārpersonas?

- Varu iedomāties, - Igors novilka.

- Es jau arī saku, - muitnieks mundri turpināja, - droši vien piebāzts ar dārgām mantām. Es pajautāju kolēģim, vai viņš ielūkojās kravas automobiļa pavadzīmēs. Viņš man atklāja noslēpumu - kar-goplānā par kravu neesot bijis neviena vārda. Tātad šo mašīnu ielaida pēc valdības amatpersonu īpaša rīkojuma. Un vēl. Pie termināļa galvenajiem vārtiem esot manīta Aizsardzības spēku komandiera... kā viņu tur, aizmirsu uzvārdu... dienesta automašīna.

- Aleksandra Einselna?

- Jā. Šis cilvēks, kā man pačukstēja kāds paziņa, ne uz mirkli neesot no tās fūres novērsis skatienu.

Muitnieks piepeši apklusa un pamāja uz skatuvi, uz kuras bija uznākusi krāšņa auguma sieviete. Atskanēja austrumnieciska melodija, un viņa sāka dejot vēderdeju.

- Šis, protams, nav Casino de Paris, - Kohvs novērtēja, - bet skatīties var.

- Vai esi bijis Parīzes kazino? - Igors pabrīnījās.

- Jā. Reiz izdarīju pakalpojumu kādam uzņēmējam, un viņš par to izvizināja mani pa Franciju, bet viņa turienes darījumu partneris nolēma padižoties manā priekšā un uzaicināja mani uz Casino de Paris. Tur laidelējās tādas skaistules!

- Šai meitenei arī nav ne vainas. - Igors pamāja uz apgaismotā kvadrāta pusi.

- Tā nav meitene, bet veca grezele, un viņa ir atvesta nevis no Ēģiptes vai Persijas, bet no Uzbekistānas. Pārāk aptaukojusies...

Ap deviņiem vakarā atkal iezvanījās telefons. Igors paskatījās uz numuru, piecēlās un devās uz durvīm. Sergejs Petrovs ziņoja, ka prāmis, ļoti iespējams, ir mīnēts. To izdzirdējis, Igors sastinga kā pienaglots. Viņš bija gaidījis daudz ko, bet ne šādu informāciju. Kaut kā nomierinājis panikas pārņemto aģentu, viņš drūmā noskaņojumā atgriezās pie galdiņa.

- Skaties, cik graciozi viņa sev novelk tos gaisīgos plīvurus un atsedz visu, ar ko daba apveltījusi! Spoži! - muitnieks sajūsminājās. - Veikli gan viņa drebina gurnus... un krūtis kratās kā želeja!

Igors dega nepacietībā turpināt galdabiedra izvaicāšanu, bet puisis aizgrābts vēroja dejotājas erotisko priekšnesumu, un šajā brīdī viņam kaut ko jautāt bija bezjēdzīgi.

Igors pārdomāja aģenta sniegto informāciju, apsvērdams katru viņa vārdu un cenzdamies rast atbildi uz jautājumu - kas gan nolēmis uzspridzināt kuģi? Visticamāk ģenerāļi - gadījumā, ja operācija cietīs neveiksmi.

- Ko tu tur bubini? - Kohvs uz mirkli novērsa skatienu no dejotājas. - Met mieru problēmām! Priecājies par sievietes ķermeni! Vai redzi, ko šī feja prot darīt?

- Redzu, Hugo, redzu, - Igors attrauca un piebilda: - Tu teici, ka ap prāmi Estonia risinās kas noslēpumains?

- Jā. No Aizsardzības ministrijas tiek saņemti dīvaini rīkojumi. Šis resors it kā spēlē savu spēli un cenšas to slēpt no sabiedrības. Un tas viss saistīts ar prāmi. Vārdu sakot, šodien vēl viens kravas automobilis tika cauri bez muitas pārbaudes. Tam sekoja vieglā automašīna, kurā sēdēja atlētiski puiši formastērpos, kādus valkā amerikāņu armijā. Sarunājās viņi angliski...

- Vai tava dienesta pārstāvis ielūkojās tajā fūrē?

- Nē. Jo bija aizsardzības resora pavēle laist garām bez apskates.

Cik automobiļu ar kontrabandas kravu šodien īsti iebraucis šajā prāmī? Atbildes uz šo jautājumu Igoram nebija.

Viņa pārdomas iztraucēja galdabiedrs.

- Ko vēl tā sieviete izdomās? - viņš azartiski noprasīja.

Igors paraustīja plecus, nelikdamies ne zinis par ažiotāžu ap

izgaismoto laukumu. Atsegusi publikai visu iespējamo un atstājusi tikai kurpes sev kājās, apaļīgā dejotāja nozuda aiz aizkara, uz atvadām nogrozīdama smagnējo pēcpusi.

Svinīgas sitamo instrumentu rīboņas pavadījumā uz skatuves uznāca vēderdejotājas pretstats - visai slaida un žilbinoši gaiša ziemeļu rases pārstāve, tērpusies zīdā un kažokādā.

- Šai, - muitnieks pamāja uz skatuvi, - vajadzēs daudz vairāk laika, iekams viņa visu novilks... Starp citu, klīst runas, ka jau dienā prāmi apmeklēja nepiederīgas personas. Ko viņi tur darīja? Tikai Dievs to zina!

- Sargmatrozis svešos nepamanīja?

- Pilnīgi izslēgts. Domāju, ka viņš saņēma kapteiņa pavēli -ielaist... Man stāstīja kāds no apkalpes, - Kohvs murmināja, nenovērsdams skatienu no blondās, gaišādainās striptīzdejotājas, kas jau bija apakšveļā, - ka redzējis nepiederīgās personas automašīnu nodalījumā. Ko viņi tur darīja? Tie ir jautājumi, dārgais, jautājumi, uz kuriem mums nav atbilžu.

Beidzot novērsies no skatuves, kaut gan tieši tajā brīdī ziemeļu skaistule, apsēdusies uz krēsla nepiedienīgā pozā, sāka vilkt nost zeķes, Kohvs ar vienu malku iztukšoja glāzi.

- Tas viss ir ļoti aizdomīgi, dārgais Igor! - viņš aizsmakušā balsī sacīja. - Kāds grib vest slepenu kravu ar pasažieru prāmi, un valdība viņu atbalsta! Ja nu ar mūsu parlamenta svētību no Tallinas uz Stokholmu tiek vestas raķetes vai narkotikas?

- Jā, tas patiešām ir aizdomīgi, - Igors dobji noteica un iegrima savās domās.

Pa to laiku sieviete uz skatuves ar plašu vēzienu noņēma krūšturi, tuvodamās sava priekšnesuma kulminācijai - biksīšu nosli-dināšanai. Tā kā muitnieks tik saviļņojošā brīdī pat nepagrieza galvu uz skatuves pusi, Igors saprata, cik ļoti viņa bijušais kolēģis ir norūpējies.

- Domā, ka tā ir apjomīga narkotiku partija?

- Nē. - Kohvs nogrozīja galvu. - Narkotikas mūsu terminālī ir ierasta lieta. Pats esi strādājis muitā, tāpēc ne sliktāk par mani zini, ka prāmji ir lielisks kontrabandas preču pārvadāšanas līdzeklis. Manuprāt, ar prāmi tagad sūta uz Rietumiem svarīgu militāru kravu, un valdība to ne vien zina, bet arī piesedz!

- Tavos vārdos ir daļa patiesības, - Igors lēni noteica.

- Tur jau tā lieta! - Kohvs greizi pasmaidīja un apņēmīgi pastiepās pēc pudeles.

Garā blondīne no skatuves bija nozudusi, lai dotu vietu mulatei ar izteiksmīgiem ķermeņa dotumiem. Neticamā ātrumā pārvilkusi pār galvu vieglo katūna kleitu, viņa tikpat aši atbrīvojās arī no pārējā, kas viņai bija mugurā. Kā izrādījās, tas bija tikai pieticīgs ievads, jo viņas uzstāšanās nagla bija bezgala gara deja neprātīgas, spiedzīgas melodijas pavadījumā.

Kohvs pamazām kļuva aizvien ļenganāks un, pievēris acis, šūpojās uz krēsla. Kuru katru brīdi viņš varēja novelties uz grīdas. Igors paaicināja viesmīli.

- Pieskatiet, lūdzu, manu draugu, - viņš sacīja. - Es piebraukšu mašīnu.

- Lai notiek. - Viesmīlis pamāja. - Acis no viņa nenolaidīšu.

Kad kopā ar viesmīli Kohvs bija aizstīvēts uz automašīnu, atkal iezvanījās Igora mobilais telefons.

Fakti un komentāri

Ka liecina dokuments, 6230. kajīte bija apmeties Aleksandrs Voroņins

Vienā no kompānijas Estline kabinetiem es tikos ar darbinieci, kas BIJA SAGLABĀJUSI TO PASAŽIERU SARAKSTU, KURI 1994. GADA 27. SEPTEMBRI ar prāmi Estonia devās uz Stokholmu.

- Vai varat pateikt, kā sauca pasažieri, kurš mitinājās uz ceturtā

KLAJA SEŠTŪKSTOŠ DIVSIMT TRĪSDESMITAJĀ KAJĪTĒ? - ES JAUTĀJU.

- Mēs nedrīkstam izpaust presei nekādu dienesta informāciju, kas

SAISTĪTA AR PRĀMI ESTONIA, - VIŅA STINGRI PAZIŅOJA.

- Mani pie jums atsūtīja, - es nosaucu viņas radinieka vārdu,

- AR CERlBU, KA JŪS PALĪDZĒSIET.

- ТА IR CITA RUNA. - VlŅA IZŅĒMA NO GALDA ATVILKTNES PAPĪRU.

- Šaja kajītē brauca Voroņina kungs. Igaunijas pilsonis. Jā, ē-ē... -Sieviete saminstinājās. - Parasti šo kajīti aizņēma otrais kapteinis Avo Pihts. Kāpēc viņš to neizmantoja pēdējā reisā, nav skaidrs.

- Vai šis pasažieris brauca viens?

- Nē, kopā ar viņu kajītē bua vēl viens cilvēks, kura uzvārds sarakstā NAV NORĀDĪTS.

- LiDZ ŠIM ES DOMĀJU, KA JŪSU UZŅĒMUMS REĢISTRĒ VISUS PRĀMJA PASAŽIERUS.

- Līdz prāmja Estonia katastrofai pasažieru pārvadašanas praksē

NEEKSISTĒJA TĀDA NOTEIKUMA, KA JĀSASTĀDA PASAŽIERU SARAKSTS. Tā, PIEMĒRAM, ĢIMENES GALVA VARĒJA NOPIRKT BIĻETI SAVAS AUTOMAŠĪNAS PĀRVADĀŠANAI UN VISIEM ĢIMENES LOCEKĻIEM, KAS TAJĀ BRAUCA, NENORĀDOT

viņu vārdus. Kajīte ari tika noformēta, minot vienu uzvārdu. Pec prāmja Estonia bojāejas šī kārtība ir grozīta.

- Tātad, - es vairāk skaļi prātoju, nevis uzdevu jautājumu, - nopirkt UN NOFORMĒT BIĻETI UZ SAVA VĀRDA VARĒJA VIENS CILVĒKS, BET DOTIES CEĻOJUMA PAVISAM CITS?

- Tā mēdza gadīties.

- Cik pasažieru ir jūsu sarakstā?

- Deviņsimt astoņdesmit deviņi cilvēki, no kuriem simt sešdesmit

DIVI BUA APKALPOJOŠĀ PERSONĀLA ĻAUDIS.

- Vai šiem skaitļiem var ticēt?

- Grūti pateikt. Oficiāli šie skaitļi neapstiprinājās.

- Visticamāk tie nav pareizi, jo saskaņā ar zviedru prokurora Tomasa Lindstrata liecībām uz prāmja borta atradās konteiners, kurā

SLEPENI PĀRVADĀTI NELEGĀLI PASAŽIERI SKAITĀ NO SIMT ČETRDESMIT ASTOŅIEM LĪDZ SIMT SEPTIŅDESMIT ČETRIEM.

- Visādi var būt. Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit trešajā gadā, piemēram, GAISMĀ NACA SKANDALOZS NOTIKUMS. JŪRAS VELKOŅA KONTEINERĀ NELEGĀLI VEDA SEPTIŅPADSMIT KURDU BĒGĻU. ClLVĒKI TUR GANDRĪZ NOSMAKA UN TIKAI PĒDĒJĀ BRĪDĪ DEVA PAR SEVI ZIŅU KLIEGDAMI UN KLAUVĒDAMI.

Troksni izdzirdēja sargmatrozis, kas veica velkoņa apgaitu.

- Kopējais prāmja pasažieru un apkalpes locekļu oficiālais skaits

NESAKRĪT AR SARAKSTU, KAS BIJA ZVIEDRU APDROŠINĀŠANAS KOMPĀNIJAI, KURA IZMAKSĀJA KOMPENSĀCIJAS BOJĀGĀJUŠO RADINIEKIEM. ATBILSTOŠI APDROŠINĀTĀJU SARAKSTAM UZ ESTONIA BORTA BUA VAIRĀK CILVĒKU, NEKĀ OFICIĀLI ATZINA.

- Iespējams.

Vienpadsmitā nodaļa ASV, 1994. GADA SEPTEMBRIS. Leitnants Tomass Stenmarks

Amerikāņu specdienestu slepenā nometne slēpās kalnu ieplakā. Pirmajā stažēšanās dienā Tomass apbrīnoja mežonīgās dabas krāsu neprātu. Aiz klints sienas sākās tuksnesis, kura smilšu plašumi, balti laistīdamies spožajā saulē, žilbināja acis. Reizēm šķita, ka tuksnesi klāj sniegs, tik balts tas izskatījās. Stokholmā esot uzsnidzis īsts sniegs - tā pa telefonu teica māsa -, bet šeit, pie Meksikas robežas, valdīja karstums un sutoņa.

Drīz vien šis kontrastu kaleidoskops vairs neizraisīja sajūsmu -viņam līdz kaklam bija apnikusi neierastā svelme, lipīgie dzelkšņi, kas dūrās ādā, un nepārtrauktā armijas dresūra. Viņš nepacietīgi skaitīja dienas, nespēdams sagaidīt, kad beigsies šis skarbais pārbaudījums svešatnē. Tiesa, glābiņš no knišļiem un ērkšķiem, smilšu vētrām un karstās saules bija rodams okeāna dzīlēs, kurās viņš, Zviedrijas militārā resora slepenākās organizācijas KSI zemūdens peldēšanas īpašās grupas virsnieks, pavadīja daudzas stundas kopā ar amerikāņu kolēģiem. Viņam vajadzēja nolaisties pie kara laikā nogremdētiem kuģiem, nirt grotās un lagūnās, kur viņš ložņāja pa vrakiem un zemūdens klintīm, pildīdams kapteiņa Migela Nortona uzdevumus.

Šajā brīdī kapteinis, smagnējs un mazrunīgs, nekustīgi sēdēja nojumes ēnā, atgādinādams granīta bluķi. Tomasam šķita, ka daba šo liela auguma cilvēku radījusi samērā vienveidīgu - viss viņā bija stūrains un kantains. Gan piere, gan platais zods, gan pleci. Zem melno, sprogaino matu kumšķa mirdzēja šauras acis,

bieži ar skumjām vērodamas kalnu grēdu, kas atdalīja ASV no Meksikas.

- Kāpēc mūsu komandieris tik skumji raugās uz kalnu smailēm? - Tomass reiz jautāja seržantam Pakam.

- Droši vien tāpēc, - Paks atbildēja, - ka tur, aiz kalnu pārejas, aizritēja viņa laimīgā bērnība. Viņa tēvs savulaik Čikāgā pabeidza universitāti un pārvācās uz nelielu Meksikas pilsētiņu, lai tur mācītu angļu valodu. Viņš iemīlējās vēstures skolotājā un ASV vairs neatgriezās. Kad Migelam bija deviņi gadi, viņa vecāki gāja bojā autokatastrofā, un viņu uzaudzināja tēvocis, kadru karavīrs, kurš nosūtīja jauno brāļadēlu uz armijas skolu. Acīmredzot tāpēc viņš tik grūtsirdīgi raugās uz pierobežas kalnu grēdu...

Kapteinis, paskatījies pulkstenī, pietrūkās kājās.

- Seržant, sagatavo mašīnu! - viņš izrīkoja. - Pēc divdesmit minūtēm brauksim.

- Uz kurieni? - Tomass painteresējās.

Nortons grasījās atbildēt, bet pārdomājis atmeta ar roku un aizgāja. Tomasam radās iespaids, ka viņa komandieris uzskata par grēku atvērt muti, ja to neprasa pienākums. Drūmais, nekustīgais skatiens, cieši sakostie zobi un grumbu tīmekļi lūpu kaktiņos skaidri pauda, ka šis cilvēks ir klusētājs. Ticis pie dēļu būdas, kur uzturējās operatīvais dežurants, kapteinis apstājās un pagriezās atpakaļ.

- Leitnant, es jums parādīšu brīnumskaistu zemūdens alu, -viņš sacīja. - Sagatavojiet savu aprīkojumu!

- Vai tā ala ir tālu?

Neatbildējis kapteinis nospieda durvju rokturi un nozuda būdā.

- Runīgums nav tava šefa raksturīgākā iezīme. - Tomass palūkojās uz seržantu.

- Viņš bija leģionārs.

- Ar ko tad leģiona kareivji atšķiras no mums?

- Ar daudz ko. Viņi slēdz līgumu, tādējādi nonākdami verdziskā atkarībā, un dodas uz pasaules karstajiem punktiem, zinādami, ka tur var zaudēt dzīvību. Nortons karojis Āfrikā, arābu valstīs, vārdu sakot, izgājis caur uguni un ūdeni. Algotņi ir īpaši cilvēki - drosmīgi un skarbi, viņi ne vienmēr atzīst likuma nor-mas. Tādos apstākļos liekvārdība var maksāt dzīvību. Viņš ir profesionālis.

- Un tu?

- Es? - Smaidīgais neliela auguma seržants ar šķielējošām acīm mirkli aizdomājās un tad nopūties lēni turpināja: - Es armijā nokļuvu nejauši. Beidzu filoloģijas fakultāti un sāku strādāt par skolotāju ģimnāzijā, bet mans ķīniešu akcents bērniem izraisīja smaidu un viņi neuztvēra mani nopietni. Reiz mācību stundā kāds skolēns sāka mani skaļi mēdīt. Es liku viņam piecelties un iekrāvu pa fizionomiju. Puisis nonāca slimnīcā ar lauztu žokli, un man draudēja apsūdzēto sols. Es nobijos un, nespēdams izdomāt neko labāku, aizbēgu. Kad paziņa piedāvāja iestāties ASV Bruņoto spēku rindās, es piekritu. Tā armija mani izglāba no cietuma un es kļuvu par profesionālu karavīru.

- Vai nenožēlo?

- Tāds acīmredzot ir mans liktenis, - viņš samierinājies teica.

- No likteņa izbēgt nevar, tas tik un tā panāks un pavēlēs. Debesu kancelejas pavēles ir jāpilda, lai arī ko tas maksātu. Tā nu esmu brīvs strēlnieks bez sievas un ģimenes rūpēm.

- Ko dara tava māte un tēvs?

- Viņi ir pensijā un aizbrauca uz Ķīnu. Tur abi dzīvo laimīgi, kaut arī ir svešinieki savā zemē. Viņiem ir amerikāņu pases. - Pārtraucis savu stāstu, Paks sāka pētīt ārzemju likteņbiedra žokejcepuri.

- Leitnant, uz jūsu cepures ir burti KSI, - viņš sacīja, labsirdīgi smaidīdams, un painteresējās: - Kas tā ir par iestādi?

- Līdzīga tavējai, - Tomass attrauca, - tikai atrodas Zviedrijā.

- A-ā... - Paks pamāja ar galvu un tad mudināja: - Iesim iekrausim mantas mašīnā!

- Kurp tad īsti mēs dosimies? - Tomass gribēja zināt. - Tu taču visu zini, seržant!

- Protams, es visu zinu, - ķīnietis bez šaubu ēnas atbildēja.

- Mēs brauksim uz vietu, kur ir daudz applūdušu alu. Jums būs jārāda sava prasme orientēties applūdušā apkaimē. Lai tur nokļūtu, vajadzēs iet cauri džungļiem, bet tas, ticiet man, nav viegli.

Tomass sarauca uzacis.

- Sāksim kravāties! - Seržants pamāja uz noliktavas pusi, kur stāvēja armijas džips. - Ņemsim līdzi somas ar piederumiem, ūdens pudeles, lukturus, vārdu sakot, ierasto aprīkojumu. Es aizskriešu uz ēdnīcu pēc pārtikas...

- Ēdienu neņem, - atskanēja Nortona balss. - Pa ceļam uzkodīsim vietējā restorānā.

- Pusdienas ar papildu piedevām? - Seržanta balsī bija jaušams izbrīns.

- Mēs varam to atļauties, - komandieris paskaidroja un, paņēmis mobilo telefonu, spāniski ar kādu apspriedās.

Kad džipa motors jau ierūcās, viņš piepeši veikli izlēca no kabīnes laukā.

- Pagaidi, seržant! - komandieris uzsauca. - Esam kaut ko aizmirsuši.

Drīz viņš atgriezās ar audekla maisu, no kura ārā vīdēja tāda kā īsa zobena spals.

- Kas tas par ieroci? - Tomass brīnījās.

- Mačete, - Nortons paskaidroja. - Bez šā rīka džungļos nav ko meklēt.

* * *

Seržants bez grūtībām vadīja mašīnu pa nelīdzeno, akmeņaino kalnu ceļu, kas veda gan augšup, gan lejup. Riteņi lēkāja pa daudzajām bedrēm, liekot džipa metāla locīklām žēli čīkstēt. Kādā asā virāžā hampers aizķēra klints izciļņus un Paks aši grieza stūri uz otru pusi. Niršanas baloni lidoja pa salonu, draudēdami sadragāt mašīnu no iekšpuses. Ar krūtīm uzgūlis baloniem virsū, Tomass centās tos noturēt, bet smagie cilindri izslīdēja un aizripoja ar skaļu troksni pa salonu.

- Pak,! - kapteinis neapmierināts uzsauca. - Aprimsti! Tu taču nepiedalies ātruma sacīkstēs! Norausi trokšņa slāpētāju - labākajā gadījumā, bet sliktākajā...

- Ātrums nav lielāks par simt kilometriem stundā, - seržants taisnojās. - Citādi mēs līdz rītam to restorānu nesasniegsim. Tur mūsu viesi gaida pārsteigums...

- Kāds pārsteigums? - leitnants painteresējās.

- Kāds gan var būt pārsteigums karavīram, - Paks filozofiski atbildēja, - kuru no visa, kas cilvēcei nav svešs, norobežo kazarmu sienas?

Nepievērsdams uzmanību viņa vārdiem, Tomass caur vējstiklu vēroja apkārtni. Aiz klinšu sienas ceļš kļuva vēl grambaināks, un mašīna drudžaini kratījās. Stunda šādas braukšanas leitnantam šķita kā mūžība. Visbeidzot pamalē kļuva redzamas zemas lauku mājas ar ziedošiem dārziem un lopiem domātām piebūvēm.

Paks meistarīgi novietoja mašīnu un godbijīgi pamāja ar galvu paveciem vīriešiem, kuri ar platām cepurēm galvā sēdēja mājas paēnā un dzēra alu. Pie mašīnas pieskrēja bariņš bērnu, un seržants, plati smaidīdams, iedeva katram pa konfektei. Izskatījās, ka viņu šeit labi pazīst.

Tomass dzīvoja karabāzē gluži kā ieslodzījumā un visai reti nonāca starp civiliedzīvotājiem, tāpēc pusdienas lauku ciema restorānā viņam šķita kas īpašs.

- Šā kroga iekārtojums nebūt neatbilst jauno laiku vēstures periodam, - Paks labsirdīgi vērtēja, - bet virtuve, ticiet man, ir laba. Acīmredzot tāpēc, ka par šefpavāru šeit strādā mans tautietis un

ķīniešu virtuve...

/

Viņš nepabeidza sakāmo, jo no kroga, gluži kā lidodama, izsteidzās kāda jauna sieviete un iekārās viņam kaklā.

- Ak, Lora... - seržants maigi sacīja, - tu esi uzplaukusi kā lotoss...

Leitnants iegāja zālē. Galdi, masīvi krēsli, no modes izgājuši,

dārgi aizkari, lampa ar zīda abažūru - iekārtojums vēstīja par pagājušās godības nu jau nedaudz appelējušo greznību. Pie letes snauda tukls bārmenis. Tukšajā zālē sēdēja melnīgsnēja tumšmate, kas, ieraudzījusi kapteini, priecīgi pietrūkās kājās.

- Migel! - viņa iesaucās. - Mēs neesam tikušies veselu mūžību!

- Sveika, Gledisa! - Nortons samocīti pasmaidīja.

Tu apsolīji mani apciemot un pazudi, palaidnis tāds!

- Darbi, - kapteinis noburkšķēja. Viņš piegāja pie bāra un pasūtīja divas glāzes viskija. Pēc tam, pagriezies pret draudzeni, ar acīm norādīja uz dzeramo. Gluži kā to gaidījusi, viņa acumirklī pietraucās pie bāra letes.

Bārmeņa miegainums pagaisa kā aizslaucīts un, plati smaidīdams, viņš vērsās pie vīra, kuram no visiem ienācējiem bija augstākā dienesta pakāpe un kuru viņš pazina kā dāsnu savas iestādes apmeklētāju.

- Kapteiņa kungs, ko pasūtīsiet pusdienās?

- Pamatīgu porciju labi izceptas cūkgaļas ar sarkanajiem pipariem, bet viņi, - Nortons pamāja uz pārējiem, - izvēlēsies paši. -To teicis, viņš ar vienu malku iztukšoja glāzi. Meitene darīja tāpat un tad sāka pētīt ēdienkarti.

- Lūk, tev pārsteigums! - ķīnietis pačukstēja, ar galvu pamādams uz durvīm. Saules staru spožajā gaismā Tomass ieraudzīja slaidu stāvu. Gaišmatainā apmeklētāja pārkāpa restorāna slieksni un apstājās, raudzīdamās uz visām pusēm.

- Inga, iepazīsties, - seržants smaidīdams sacīja, - tas ir tavs tautietis leitnants Stenmarks no Zviedrijas.

Tomass iztaisnoja plecus un galanti palocīja galvu.

- Ļoti patīkami, - jaunā sieviete nervozi noteica lauzītā angļu valodā. - Esmu no Gēteborgas.

Viņa gribēja teikt vēl ko, bet sakautrējusies nodūra skatienu, strauji piegāja pie galdiņa, kas atradās pie loga, sameklēja cigareti un kāri aizsmēķēja.

- Kā viņa šeit nokļuvusi? - Tomass čukstus jautāja seržantam.

- Pirms kādiem trim gadiem pie mums kvalifikāciju papildināja jauns virsnieks, šķiet, no Norvēģijas. Inga atbrauca pie viņa. Viņi bija laimīgi. Runāja, ka drīz precēšoties. Taču notika citādi -niršanas treniņu laikā zemūdens alu apvidū viņš noslīka, un Inga palika bez iztikas līdzekļiem... Tā viņa iesprūda šajā nomalē, sāka meklēt mierinājumu alkoholā un drīz vien pievienojās to sieviešu pulkam, kuras meklē laimi pie karabāzes, cerēdamas ne tikai uz izdevību ar savu ķermeni nopelnīt, bet arī, ja laimētos, aizdabūt pie altāra kādu virsnieku vai sliktākajā gadījumā - kaprāli. Skaista sieviete. - Paks nopūtās. - Man viņas žēl.

- Kura ir skaista? - kapteiņa favorīte ieinteresēta noprasīja un valdonīgi paziņoja: - Es šeit esmu visskaistākā!

- Tā ir, Gledisa, - seržants samulsis viņai piekrita.

Viņa šķelmīgi palūkojās uz leitnantu. Gledisa bija dzīves jaukumus labi iepazinusi jauna sieviete ar nevainojamiem fiziskiem dotumiem, uzrautu deguntiņu un glītu seju. Viņa bija izlutināta pārtikušu zemnieku meita, kuras dzīslās ritēja meksikāņu asinis. Sekss bija Gledisas dzīves virzošais spēks un nakts bez vīrieša viņai šķita neomulīga un vientuļa. Šajā brīdī viņa arvien biežāk un biežāk šaudīja acis uz simpātisko blondīnu, kas bija šeit ieradies pirmo reizi. Kapteinis uztvēra viņas aicinošo skatienu un pasmīnēja.

- Gledisa, vai tev patīk mans padotais? - viņš spāniski sievietei pajautāja.

- Viņš ir... tā nekas, - viņa nekautrīgi novērtēja.

- Leitnant, - Nortons ar greizu smaidu angliski sacīja, - vai gribi ievilkt gultā šo tīģerieni? Es dāvinu...

Zviedrs iepleta acis un nosarka.

- Paldies, kapteini, bet... - viņš izstomīja.

Vadības grožus pārņēma Lora.

- Nē, nē, kungi! Katram sava! - Viņa pagriezās pret Nortonu un savā valodā to izrīkoja: - Tu priecājies ar savu favorīti, bet blondīnu atstāj man!

- Bet kā tad seržants?

- Ķīnietis pacietīsies līdz nākamajai reizei.

- Ja es tev atteikšu, Lora, baidos, ka tu man acis izskrāpēsi. -Kapteiņa lūpas savilkās dzēlīgā smaidā. - Ņem ārzemnieku!

Tomasam nebija ne jausmas, par ko viņi runā.

- Varbūt tu iztulkosi? - viņš vērsās pie Paka.

Tas paraustīja plecus.

- Es neprotu vietējo valodu.

Bārmenis, lai arī tukls, galdu servēja ātri un izveicīgi.

- Tā... Kungi, lūdzu pie galda! - viņš sacīja labā angļu valodā. - Tūlīt jums pasniegs aukstās uzkodas...

Prasmīgi salējis glāzēs alkoholu, viņš pamāja ar galvu un aizgāja. Kapteinis pacēla glāzi.

- Spogulī atspoguļojas ķermenis, bet vīnā dvēsele, - viņš svinīgi teica. - Tā apgalvoja Eshils.

- Vai tas ir tas impotentais ģenerālis, - Gledisa nodūdoja, - kas pagājušonedēļ bija uz šejieni atbraucis? Viņš mani nomocīja, likdams iedvest darbaspējas mīklas gabalam viņa kājstarpē.

- Eshils ģenerāļa pakāpi nepiedzīvoja, - Nortons paskaidroja.

- Kāpēc ne? Viņš aizgāja bojā?

- Kāda starpība! - iesaucās Paka draudzene. - Iedzersim beidzot un ķersimies klāt maltītei!

- Turklāt laika mums nemaz nav tik daudz. - Kapteinis paskatījās pulkstenī.

- Jā, jā! - Gledisa nerimās. - Nepaspēsim nodrāzties, cik patīk. Karavīri gan visu dara ātri. Gluži kā suņi.

- Ātri un nekvalitatīvi, - Lora rezumēja, veltīdama zviedram noslēpumainu skatienu.

- Nu un kas? - Nortons īgni noprasīja. - Galvenais, ka mēs jums par darbu dāsni maksājam.

Saruna pārtrūka. Klusi šķindēja naži un dakšiņas, līdz galdam atlidoja frāzes spāņu valodā. Tomass ik pa brīdim uzlūkoja eiropieti. Viņa gandrīz nemaz neēda, toties visu laiku smēķēja, ar savu klusēšanu pauzdama pilnīgu vienaldzību pret visu, kas apkārt notiek. Viņas pelnkrāsas mati bija kupli un skaisti, pelēkās acis, gluži kā izbalējušas Meksikas saulē, jauki mirdzēja, baltie zobi bija līdzeni un sejas vaibsti - pareizi. Viņu vērojot, Tomasam gribot negribot bija jāatzīst, ka šī savādā meitene viņam patīk. Viņa apātiski sēdēja, atspiedusies pret krēsla atzveltni. Izskatījās, ka viņa tūlīt iesnaudīsies.

- Kungi, - Nortons pavēlnieciskā tonī sacīja, - mūsu rīcībā ir divas stundas. Izmantosim tās!

Viņš piecēlās, pamāja Gledisai, un bārmenis pakalpīgi pasniedza trīs atslēgas.

- Numuri jūs gaida, kungi!

Nortons paņēma zem rokas savu mīļāko un devās uz kāpnēm, kas veda uz apartamentiem. Paks viņam sekoja, vilkdams aiz rokas nepaklausīgo Loru, kura šaudīja acis uz leitnanta pusi.

Tomass cieši lūkojās uz Ingu, kas joprojām klusēja, nodūrusi skatienu, it kā pētītu savas kājas. Tomasam šķita, ka šajā nomaļajā restorānā atrodas tikai viņas ķermenis, bet domās viņa ir kaut kur tālu prom. Pārvarējis kautrību, viņš sasprindzis paņēma istabas atslēgu.

- Inga... iesim?

Viņa klusēdama piecēlās un devās uz kāpņu pusi, it kā pildīdama pavēli. Tikko bija aizvērtas šaurās istabas durvis, meitene neizteiksmīgā, nogurušā balsī sacīja:

- Ja jūs zinātu, cik slikti es jūtos...

- Es neko neuzspiežu, - leitnants apjucis teica. - Mēs varam to nedarīt...

- Ne jau par to ir runa, - viņa steigšus puisi pārtrauca, - runa ir par ko citu...

Jaunā sieviete apklusa un paspēra soli viņam tuvāk.

- Jūs man patīkat, - viņa klusi sacīja. - Esmu ar mieru darīt visu, bet...

- Tad kas par vainu?

- Man vajadzīga deva... - Viņas balsī bija dzirdama tikko jaušama histērija. - Es ciešu, taču jūs to nespējat saprast. Palīdziet man!

- Kā? Kur lai es dabūju narkotikas?

- Jums nav jāiesaistās. Es pati no bārmeņa nopirkšu devu, ja vien... ja vien jūs man iedosiet naudu.

- Ja jau jūs tik slikti jūtaties... - Tomass klusi novilka, steidzīgi sameklēja naudasmaku, izņēma simt dolāru banknoti un pasniedza to partnerei.

- Paldies, - viņa pateicās un izgāja pa durvīm.

Palicis viens, Tomass nespēja atvairīt nepatīkamas izjūtas, gluži vai kaunu, ka rīkojies nepiedienīgi un pretlikumīgi. Inga drīz atgriezās, uzmanīgi nesdama glābēju ampulu.

- Paldies, liels paldies... - viņa čukstēja, piepildīdama šļirci. -Jūs mani izglābāt...

Meitene ar ierastu kustību iedūra sev locītavā šļirci, pēc tam apsēdās uz krēsla un aizvēra acis.

- Zinu, ka esmu draņķe... - viņa smagi vēla vārdus, it kā mēle piepamptu, - toties jūs esat labs... labsirdīgs...

Atspiedusi pakausi pret krēsla atzveltni, Inga ieslīga savā pasaulē. Vēl kaut ko miegaini novervelējusi, viņa pārbolīja acis gluži kā mēnessērdzīga.

Tomass ar šausmām vēroja šo metamorfozi un klusēja, jo viņam gluži vienkārši trūka vārdu. Viņš dusmojās uz sevi par mazdūšību, par to, ka bija ļāvies pēkšņai dziņai - nevis jūtām, bet dziņai, - gluži kā pusaudzis. Lai atbrīvotos no šīm pretīgajām izjūtām, Tomass izgāja no istabas - viņš neko vairs nevēlējās. Pēc kādām piecpadsmit minūtēm viņam ienāca prātā, ka šaurajā istabā var notikt traģēdija. Uzskrējis pa kāpnēm, viņš atgrūda durvis vaļā. Inga sēdēja uz krēsla un smēķēja. Ar nepacietīgu kustību viņa nodzēsa cigareti vecmodīgā māla pelnutraukā, piecēlās, novilka žaketi un sāka pogāt vaļā kleitu ar tādu mieru, it kā darītu kaut ko pašu par sevi saprotamu. Lēni un akurāti viņa novilka visu vai gandrīz visu, rūpīgi salikdama drēbes uz krēsla atzveltnes un dodama savam labvēlim pietiekami daudz laika viņas fizisko krāšņumu novērtēšanai. Taču priekšspēle pirms gaidāmā galvu reibinošā maigās baudas mirkļa nesekoja.

- Apģērbieties, Inga, - Tomass neveikli sacīja. - Es neko no jums vairs nevēlos. Iesim labāk lejā un kaut ko iedzersim!

Fakti un komentāri

Igaunijas prezidents (1992-2001)Lennarts Mēri

ES VAIRAKAS REIZES BRAUCU UZ ĪAL-UNU, LAI TIKTOS AR IGAUNIJAS PREZIDENTU Lennartu Mēri, taču mani braucieni bua veltīgi. Man laimējās tikai vēlāk,

KAD VIŅŠ VAIRS PREZIDENTS NEBUA. IfN-

narts Mēri piekrita atbildēt uz pāris

JAUTĀJUMIEM TIKAI TĀPĒC, KA MŪSU CEĻI BUA KRUSTOJUŠIES LITERATŪRAS LAUKĀ. PADOMJU GADOS REPORTIERA GAITAS MANI AIZVEDA UZ IGAUNUU, KUR ES VĀCU MATERIĀLU PAR VĀCU RAĶETĒM FAU. ĪUR,

Rakstnieku nama, mēs tikāmies, un

ŠO FAKTU ES EKSPREZIDENTAM ATGĀDINĀJU. Pastāstīju arī, ka grasos rakstīt

GRĀMATU PAR PRĀMI ESTONIA.

Par šo tematu viņš runāt nevēlējās, jo та bua viņa nedzīstošā brūce. Tieši viņš, Lennarts Mēri, bua Igaunuas valsts prezidents dienā, KAD NOTIKA Šī MILZU NELAIME. VlŅŠ BUA MORĀLI ATBILDĪGS PAR VISU, KAS TOLAIK IGAUNUĀ NOTIKA.

- Pētot dokumentus, kas saistīti ar prāmja Estonia katastrofas

IZMEKLĒŠANU, ES ATRADU TOREIZĒJĀ TRANSPORTA UN SAKARU MINISTRA ANDI

Meistera piezīmes, kurās viņš raksta: "Es saņēmu informāciju no iekšlietu ministra Heiki Arikes. Viņš man piezvanua pulksten vienos un

TRĪSDESMIT MINŪTĒS NAKTI UN INFORMĒJA, KA ESTONIA SASVĒRIES UZ LABĀ BORTA. ArIKE PIEĻĀVA, KA UZ KUĢA NOTICIS SPRĀDZIENS. VlŅŠ PAR TO BIJA UZZINĀJIS NO DROŠA AVOTA." RODAS LOĢISKS JAUTĀJUMS. KĀPĒC VALSTS GALVENAIS POLICISTS SIGNĀLU NO GRIMSTOŠĀ PRĀMJA SAŅĒMA PIRMAIS? No

KĀ? Pēc nozares piederības kuģa vadībai par problēmām bua jāziņo

SAVAM MINISTRAM, TAS IR, ANDI MēISTERAM.

- Tāda informācijā mušu valdības redzesloka parāduas, taču komisua,

KAS IZMEKLĒJA KATASTROFAS CĒLOŅUS, ŠIM FAKTAM ĪPAŠU UZMANĪBU NEPIEVĒRSA.

- Rodas iespaids, - es nerimos, - ka Igaunuas galvenais policists

UZMANĪGI SEKOJA, KA ŠIS REISS NORISINĀS. VARBŪT VIŅA CILVĒKS PAVADUA KĀDU KRAVU?

- Kāpēc jūs neuzdodat šo jautājumu Arikem pašam?

- Tas nav iespējams, - es atzinos. - Arikes kungs neieredz žurnālistus UN GLUŽI KĀ ĶĒDES SUNS METAS VIRSU IKVIENAM, KURŠ MĒĢINA VIŅU INTERVĒT. Nesen viņš visai rupji "norēja" kolēģi no Vācuas un viņas tulku.

- Heiki Arike ir savdabīgs cilvēks...

- Man gan šķiet, - es izteicu šaubas, - ka nevis savdabigums,

BET GAN BAILES NO ATMASKOŠANAS IZRAISA EKSMINISTRA RUPJĪBAS PLŪDUS.

- ĒS NEVĒLOS JŪSU SACĪTO KOMENTĒT.

- Liecinieki apgalvo, ka toreizējam iekšlietu ministram bua īpašs skatījums uz prāmi Estonia. Tieši viņš izmantoja visu savu ietekmi, lai tūkstoš deviņsimt DEVIŅDESMIT TREŠAJĀ GADĀ TIKTU PARAKSTĪTA ATĻAUJA IZVEST UN PIEGĀDĀT IEROČUS TREŠAJĀM VALSTĪM. NAV NOSLĒPUMS, KA IEROČUS PA APLINKU CEĻIEM PIEGĀDĀJA ČēČENUAI. TAS NOTIKA CAUR KOMPĀNUU ĒSTUNE, AR CIVILU KUĢI. IGAU-NUAS VALDĪBA UZ TO PIEVĒRA ACIS. Ja MILITĀRO PREČU IEKRAUŠANAS LAIKĀ RADĀS KONFUKTSITUĀCUAS, ARIKES KUNGS PERSONISKI IERADĀS OSTĀ, LAI TIKTU GALĀ AR SPĪTĪGAJIEM MUITAS DARBINIEKIEM, KURI, SAŠUTUŠI PAR MINISTRA VISATĻAUTĪBU, PAT IESŪDZĒJA VIŅU TIESĀ. DlEMŽĒL TIESVEDĪBU IZBEIDZA...

- Tolaik bua grūtības ar tiesvedību. Trūka kvalificētu speciālistu.

- Taču galvenais, ka neviena amatpersona ne par ko neatbildēja. Brīvības un neatkarības eiforija acīmredzot diktē savus likumus un

NOSTIPRINA SAVUS NOTEIKUMUS, KAS IR PRETRUNĀ AR VISPĀRPIEŅEMTĀM NORMĀM CIVILIZĒTĀS VALSTĪS.

- Jauna neatkarīgā valsts pieļava kļūdas, un to neviens nenoliedz.

Divpadsmitā nodaļa. Prāmis ESTONIA. Sergejs Petrovs

Svinīgi zvana baznīcu zvani. Viņš ieiet Dieva templī, pārmet krustu un ieinteresēts aplūko augstā kupola iekšpusi. Ierauga ercenģeli ar spārniem un... sava šefa seju. "Nu," Kristapovičs saka, "esi strupceļā?"

Viņš grib atbildēt, bet nespēj - it kā balsene būtu aizsērējusi. Pauri plosa mežonīgas sāpes. Vēl mirkli viņš redz šefa seju, kupolu un salīkušu vecenīti, bet tad tie pazūd un acu priekšā uzrodas ģeometriskas figūras, kas strauji ņirb. Tās uzplaiksni kā varavīksnes, saskrienas un pajūk gluži kā krāsainu dzirksteļu salūts, un šo neizturamo mirgu pavada zvanu skaņas. Beidzot ņirboņa pagaist, zvanīšana norimst un iestājas klusums.

Nākdams pie samaņas, viņš ar pūlēm atvēra acis... visapkārt bija tumsa. Baznīca, zvani, sejas - tā bijusi murgaina vīzija. Varbūt plakstiņi nemaz nav vaļā? Nolēmis to pārbaudīt, viņš mēģināja pacelt roku, lai plakstiņus atdarītu ar pirkstiem, bet tā atdūrās pret kaut ko cietu.

- Kur es esmu? - Sergejs novaidēja. Viņš vēlreiz pacēla roku, bet tā atkal atsitās vai nu pret betonu, vai metālu.

Viņš pakustināja kāju, un ceļgals atdūrās pret to pašu neizprotamo šķērsli. Caur prātu izšāvās trauksmaina doma - varbūt esmu zārkā? Varbūt esmu miris?

Šausmu pārņemts, viņš sāka savu sprostu drudžaini dauzīt ar dūrēm, un viņa izkoptā dzirde uztvēra metāliskas skaņas - tātad zārks tas nav. Zārki nemēdz būt no metāla. Vienīgi kritušos

karavīrus mājās pārved cinka zārkos un apglabā atbilstoši armijas tradīcijām - ar godu. Paldies Dievam, viņš nekad nebija vilcis mugurā armijas formastērpu, un viņu neapglabās cinka zārkā par sasniegumiem kaujās. Tātad viņš guļ nevis metāla zārkā, bet kaut kādā metāla kastē.

Ar sacietējušu mēli aplaizījis raupjās lūpas, Sergejs caur zobiem pa zilbēm izmocīja:

- Kas ma-ni šeit ie-pa-ko-ja?

Viņš centās atsaukt atmiņā, kas ar viņu noticis, taču, smak-dams no skābekļa trūkuma, no jauna iekrita nemaņā.

No baznīcas torņa atkal sāk plūst dobjas zvanu skaņas. Tās valdonīgi spiežas viņa prātā, kur papildus zvanu dārdoņai briest drudžaini jautājumi, kā izbiedēti putni sizdamies pret loģikas dzelzs sienām un nerazdami atbildes. Asiņainos apļos garām aizpeld šefs, Valentīna, zviedru sportists, kas piesēdies pie viņu galdiņa, furgona vadītājs, cilvēks ar portfeli...

Pēc kāda laika Sergejs atkal atguva samaņu.

Tātad viņš guļ piķa melnā tumsā, slēgtā kastē, kurā viņam ik palaikam aptrūkstas skābeklis. Iespējams, viņš ir kapā, bet nav miris. Pagaidām nav miris.

Kas bija noticis?

Šefa uzdevumā viņš ar prāmi Estonia devās uz Stokholmu. Uz atmiņas ekrāna parādījās saraustītas ainas - automašīnu klājs, lifts, rosīga kazino zāle, mūzika. Pie galda sēž viņš, Valentīna un kāds tips... Viņi dzer konjaku.

Vai tiešām viņš bija tik ļoti apreibis, ka vairs neatceras, kā nokļuvis šajā dīvainajā kastē? Vai viņš ielīda šeit pats vai kāds viņu te iestūma?

Zem muguras Sergejs juta kaut kādus negludumus. Pabāzis zem sevis roku, viņš sataustīja tādu kā saritinātu virvi vai tauvu un glābšanas riņķi.

- Apžēliņ! - Viņš atviegloti uzelpoja. Vēl viens pierādījums tam, ka šis nav nekāds zārks. - Ja jau zem manis ir tauva un riņķis, - Sergejs apspriedās pats ar sevi, - tātad šī ir kaste, kur glabājas kuģa piederumi. Taču viens nav skaidrs. Kas mani šeit iesprostojis? - Brīdi apdomājies, viņš izdarīja secinājumu: - Dzert vajag mazāk! Varbūt man sākušās halucinācijas?

Nepaklausīgiem pirkstiem viņš atglauda matus un acumirklī sajuta pakausī sūrstošas sāpes.

- Man pārsista galva, - Sergejs saviebies konstatēja. Viņš pārbaudīja, pēc kā ož mitrie pirksti. - Jā, asinis...

Sasprindzinājis atmiņu, viņš no fragmentiem mēģināja restaurēt, kas ar viņu noticis. Tātad viņš piezagās pie glābšanas laivas, centās atmest brezentu, un... pēkšņi debesis uzgāzās viņam uz galvas.

Kāds man uzbruka, Sergejs attapās. Kāds man iesita pa galvu, un es zaudēju samaņu. Pēc tam mani noslēpa šajā kastē. Pagaidām, paldies Dievam, neesmu nojūdzies, mana sirds vēl pukst un neesmu nosmacis no skābekļa trūkuma.

Taču elpot kļuva aizvien grūtāk un grūtāk. Slēgtā telpa pildījās ar paša izelpoto ogļskābo gāzi, un gaisa rezerves strauji saruka. Šajā neizprotamajā kuģa lādē viņu gaida nāve!

- Tepat blakus, - viņš čukstēja, - aiz metāla šķērssienas, cilvēki dejo un skūpstās, rij gaļu un ēdienam uzdzer šņabi, kajītēs nodarbojas ar seksu, bet man... man jāmirst no gaisa trūkuma!

Mobilais telefons, prātā kā glābiņš pazibēja doma. Viņš piezvanīs Valentīnai, un Valentīna sacels kājās visu kuģa apkalpi. Ļenganiem pirkstiem Sergejs aptaustīja kabatas - tās bija tukšas. Ne maka, ne pases, ne telefona, ne kajītes atslēgas.

Viņš sāka raudāt kā mazs zēns.

- Izbeidz! - Sergejs caur asarām sev pavēlēja. - Nedrīkst ļauties panikai! Jāsaņemas un savaldīgi jāapsver situācija. Kādai izejai taču jābūt!

Sergejs apklusa, it kā gribētu atvilkt elpu, - viņam trūka gaisa. Galvā joprojām pulsēja neizturamas sāpes.

Pagāja pāris minūšu, varbūt vairāk. Viņš negribēja lūkoties uz fosforizētajiem pulksteņa rādītājiem. Kādēļ lai viņš uz tiem skatītos, ja zina, ka viņu gaida vienīgi nāve? Uzbrucēji viņam atstājuši pulksteni, acīmredzot tādēļ, lai viņš varētu skaitīt savas pēdējās minūtes šajā pasaulē. Šī doma Sergejam izraisīja dusmas.

- Glābiet! Palīdziet! - viņš sēca, pūlēdamies rokām un kājām dauzīt metālu. Taču dzinēju troksnis un viļņu dārdoņa šīs nožēlojamās pūles padarīja veltīgas.

Skābekļa rezerves strauji izsīka. Sergejs grozīja galvu, bet šajā metāla kapličā nebija ne mazākā caurumiņa. Viņam šķita, ka tumsa kļūst aizvien biezāka un smagāka un pārvēršas nāves mijkrēslī, kas pilns neskaidrām vīzijām.

- Tātad, - Sergejs rezumēja, - mana dubultā dzīve tuvojas loģiskam galam. Atliek tikai skaitīt lūgšanas un gaidīt liktenīgo brīdi. Dievs izvērtēs manus grēkus. Būt par slepeno aģentu - tā ir papildu biļete uz elli. Vai Visaugstais ņems vērā, ka es gāju netīros ceļus ne savas gribas pēc? Apstākļi spieda... Muļķības! Gļēvums tev iedeva vīzu uz VDK. Tu esi gļēvulis, un labāku galu kā šajā mitrajā kastē tu neesi pelnījis. Nelietīgajam resoram tu kalpoji vairāku iemeslu pēc. Pirmkārt, tev par netīro darbu maksāja. Otrkārt, sociālisma laikos tu varēji braukt uz ārzemēm, bet parastajiem cilvēkiem tas bija liegts. Treškārt, tu varēji atļauties vaļības, par kurām citi būtu nonākuši cietumā, bet tavs šefs allaž tevi no visādām ķibelēm izpestīja. Un visbeidzot - tev šis slepenais darbs patika. Okšķerēdams tu izjuti kaifu, gluži kā narkomāns.

Lai pārtrauktu neizturamo grēksūdzi, viņš atvēra acis - atvēra mokoši, ar lielām grūtībām un centās domāt par kaut ko reālu. Taču realitāte bija tikai viena - viņa aiziešana no šīs pasaules bez tuviniekiem un lieciniekiem pie nāves gultas. Nervozi, ar pēdējiem spēkiem viņš spieda ceļgalus pret kastes vāku - tumsā tik tikko pavīdēja dzeltena gaismiņa, un iekšā ieplūda gandrīz nemanāma gaisa vēsmiņa. Mirāža, Sergejs nosprieda, atkal spiezdams ceļgalus pret kastes augšu. Taču kājas bija vārgas un sprau-dziņa tajā pašā mirklī pazuda. Viņš ar skatienu urbās tumsas maskētajā šķērslī, visiem spēkiem turēdamies pie dzīvības, bet tajā pašā laikā saprazdams, ka virs viņa ir necaursitams metāla vāks. Viņš maigi ar plaukstu to glāstīja, kā lūgdams paildzināt dzīvi, un šis nelaimīgais vāks pēkšņi sāka griezties. Tas griezās lēni, kā biezā miglā. Šī griešanās uzdzina Sergejam nelabumu, un viņš no jauna mēģināja spiest ar ceļgaliem metālu augšup, lai radītu glābjošo spraugu, taču viņa ķermenis bija kļuvis bezspēcīgs un nevadāms.

- Es beidzos nost, - viņš ar šausmām kliedza, - pelnītā soda vietā! Debesis ir pret mani! Ko lai dara, ja esmu no tiem, kas raduši paveikt iesākto līdz galam, izpildīt uzdevumu līdz pēdējam punktam, pat ja tas saistīts ar neatgriešanās risku? Ja uz to raugās no profesionālā aspekta, man tas bija jādara, pat ja nojautu, ka mani kāds izvēlējies par grēkāzi!

"Netērē spēkus! Guli mierīgi!" viņam čukstēja kāda balss, un viņš aizmiedza plakstiņus, taču acu priekšā, gluži kā dzeltena stieple, ņirbēja blāvais burvju gaismas pavediens. Šī svītriņa taču ir īstenībā! Tā ir, ir! Sergejs atkal spieda ceļgalus pret vāku. Dzeltenā stieple no satraucošās vīzijas apjoza viņu, izsūkdama no pārgurušā ķermeņa pēdējo spēka kripatu. Viss! Viņš bija vīzijas varā. Dzeltenā svītra viņu reizē vilināja un žņaudza. Baidīdamies, ka nosmaks, Sergejs atvēra acis.

Visapkārt bija piķa melna tumsa, un šajā tumsā virmoja purpursārti plankumi, bet starp tiem, kaut kur tālumā, gluži kā vientuļa zvaigzne laistījās gaismas svītriņa. Laistījās un nodzisa.

- Es nodevu cilvēkus, - pār Sergeja karstajām lūpām pārskrēja čuksts. - Manas vainas pēc viņus iesēdināja aiz restēm vai aizveda uz psihiatrisko slimnīcu. Labus, drosmīgus, skaidri domājošus cilvēkus. Šis ir sods, Dieva sods! Domāju, ka viņš, mans šefs, visvarenais Kristapovičs, arī ņems nelabu galu! Un Valentīna ari. Visi, kas uzticīgi kalpojuši velnam, kura vārds sastāv no trim burtiem-VDK!

Neatlaidīgi, līdz sāpēm locītavās, viņš taranēja vāku. Tas nepadevās. Viņš mēģināja vēlreiz. Veltīgi. Aiz nevarības Sergejs raudāja.

Tumsa no jauna sabiezēja. Necaurredzama tumsa. Tātad patiešām tās ir beigas. Tik daudz reižu viņš bija domājis par nāvi! Kā gan varēja nedomāt, ja tā visu laiku tepat vien bija? Kā varēja nedomāt, ja viņš zināja, ka vienā jaukā dienā tā neizbēgami apstāsies viņam līdzās? Pienācis laiks pašam ieraudzīt, kā tur, viņā saulē, ir.

Pēkšņi Sergejs nomierinājās. Ap sirdi viņam kļuva brīvi un viegli. Viņš pat centās iekārtoties ērtāk - pabīdīja malā tauvu, lai tā nespiestu muguru. Tajā brīdī roka sataustīja metāla priekšmetu. Pirksti pārskrēja tam pāri, cenzdamies noteikt tā apveidu un lielumu.

Tas bija āķis. Sakopodams pēdējos spēkus, viņš abām rokām tajā ieķērās, cenzdamies to izdabūt no tauvas vijumiem. Tas prasīja milzu pūles, taču pēc brīža viņa plaukstā bija glābjošais priekšmets.

- Dievs, - Sergejs sēca, - paldies par palīdzību!

Likteņa dāvanas iedvesmots, viņš atkal sakopoja atlikušos spēkus, un viņa pūles atalgoja šaurā svītriņa, kurā viņš nekavējoties iebāza āķa aso galu. Sprauga vairs nepazuda, un viņš pieplaka tai ar muti, juzdams savā kapličā ieplūstam dzīvības vēsmu. Gaisa pūsmiņa nokļuva viņa ķermenī, uzmundrinādama novājināto organismu, un viņš ar divkāršu enerģiju darbojās ar āķi, paplati-nādams gaismas strēli. Ak kungs, viņam vairs nedraud nosmak-šana!

Dažas minūtes pilnu krūti elpojis, Sergejs atguva spēkus. Asinsrite normalizējās, un domas kļuva skaidrākas. Domas par tiem, kuri, bez šaubām, viņu ārpusē gaidīja. Jārīkojas, Sergejs nolēma, - jākliedz un jāsauc palīgā.

Viņš grozījās, mainīdams pozas, lai iekustinātu sastingušo ķermeni.

t

Piepeši pie jostasvietas viņš sajuta nelielu, cietu priekšmetu. Pastiepis roku, Sergejs no prieka uzgavilēja. Tas bija mobilais telefons. Kā tas varēja tur nokļūt? Tad viņš atcerējās, ka žaketes sānu kabatā ir caurums, tāpēc viņš glabāja telefonu iekškabatā. Uz klāja steigā viņš bija iegrūdis aparātu caurajā kabatā, un tas acīmredzot aizslīdējis aiz oderes. Tāpēc uzbrucēji, pārmeklēdami viņa kabatas, mobilo telefonu neatrada.

- Esmu glābts! - viņš trīcošām lūpām čukstēja. - Glābts!

Ieslēdzis aparātu, viņš uzspieda Valentīnas numuru, ko nesen

bija ierakstījis telefona atmiņā.

- Jā. - Izdzirdējis viņas balsi, Sergejs nespēja noticēt, ka tas notiek īstenībā. - Serž, tas esi tu?

- Es, - viņš izmocīja.

- Kur tu esi pazudis? - Valentīnas balsī bija jaušama neapmierinātība.

- Valentīna, klausies manī un nepārtrauc! Tas ir ļoti svarīgi.

- Nu, nu! - viņa skeptiski izmeta.

- Valentīna, kad es izgāju uz klāja, man uzbruka.

- Nemuļķojies, Serž! - Viņa smējās. - Droši vien ar kādu izklaidējies. Vai tā ir?

- Man iesita pa galvu. - Sergejs uz mirkli apklusa un tad turpināja: - Es zaudēju samaņu un, kad attapos, biju iebāzts kaut kādā kastē... Tie cilvēki kuru katru mirkli var atgriezties. Tad man beigas.

- Sapratu, - Valentīna pēc īsa brīža atbildēja. - Es visu sapratu. Kur tu esi?

- Nezinu. Kā jau teicu, kastē uz klāja. Viena šurp nenāc, tas ir bīstami. Aicini līdzi kādu no prāmja apkalpes. Un pasteidzies!

- Skaidrs. Skrienu! - viņa satraukti noteica.

- Kaste, kur glabājas tauvas! - Sergejs vēl nokliedza, pirms Valentīna bija beigusi sarunu.

Viņš aizvēra acis un gaidīja. Šajā metāla zārkā viņš bija zaudējis laika izjūtu - apglabātos laiks neinteresē. Taču nu tā bija pagātne. Nu viņš nepacietīgi raudzījās pulkstenī, skaitīdams sekundes.

Nākamajā mirklī Sergejs intuitīvi juta cilvēku tuvošanos. Cauri viļņu troksnim dzirdi sasniedza balsis. Viņš pielika ausi pie spraugas - jā, tās bija balsis, un cilvēki nāca uz viņa pusi. Sergejs gandrīz jau iekliedzās, lai pievērstu runātāju uzmanību, bet kaut kas viņu no tā atturēja. Balsis bija dzirdamas aizvien skaidrāk, un saruna risinājās angliski.

- Kur jūs viņu noslēpāt? - kāds valdonīgi jautāja.

- Šeit, kastē, - cits atbildēja. - Uzradās smēķētāji, un mums vajadzēja viņu ātri kaut kur iegrūst.

- Kas viņš tāds ir?

/

- Sergejs Petrovs. No Igaunijas. Viņš aizdomīgi grozījās pie laivas, acīmredzot okšķerēja. Gandrīz zem brezenta palīda, bet tur... Nekas cits neatlika, vajadzēja viņu novākt.

- Metiet pāri bortam!

- Labi, šef.

Elpu aizturējis, Sergejs gaidīja. Sagatavojies sist ikvienam, kurš tuvosies, viņš tik cieši žņaudza āķi, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Sergejs negrasījās ceremonēties, jo no viņa turpmākās rīcības bija atkarīga paša dzīvība. Tie droši vien domā, ka viņš kastē nosmacis. Prātā pazibēja doma, ka šī, iespējams, ir viņa pēdējā cīņa. Sergejs zināja, kas viņu var glābt, - pēkšņums. Jāiebelž pirmajam, kurš pacels vāku, un tad jāpielec kājās, jābēg un jākliedz...

Vai ļenganās kājas viņu klausīs? Sergejs saspringa gluži kā plēsoņa pirms lēciena upurim pie rīkles.

- Šurp nāk cilvēki! - atskanēja satraukta balss. - Velns! Tie ir matroži...

- Pazūdam! - valdonīgā balss izrīkoja.

- Kā tad ar šo?

- Aizvāksiet pēc tam.

Sergejs atspieda galvu pret tauvu. No krūtīm izlauzās atvieglojuma pilna nopūta. Viņam atkal laimējās. Viņš čukstus pateicās Dievam, ka šajā dienā Tas stāvēja viņam klāt. Nāve atkal bija gājusi secen. Neticami, bet fakts. Taču šoreiz tā bija piezagusies tuvāk nekā citas reizes, tik tuvu, ka bija ieskatījusies viņam acīs. Un, nedaudz padomājusi, bija piešķīrusi viņam termiņa pagarinājumu.

Pazinis Valentīnas balsi, viņš sāka dauzīt ar āķi pa metālu.

- Es dzirdu klaudzienus, - kāds igauniski teica. - Manuprāt, tajā kastē!

Turpmāko Sergejs atcerējās neskaidri. Viņš ar pūlēm izrāpās no kastes un bridi stāvēja, atbalstījies pret Valentīnas roku. Pakustināja vienu kāju, tad otru, pārbaudīdams, vai tās vēl klausa.

- Nu, kā tu jūties? - Valentīna noraizējusies apvaicājās. - Vai paiet vari?

- It kā varu, - Sergejs attrauca. Pār vaigu viņam noritēja asara.

- Vedīsim viņu pie ārsta! - teica kāds formastērpā ģērbies vīrs.

- Jā, - Valentīna piekrita.

Viņš uzmanīgi gāja pa kāpnēm un tikpat uzmanīgi virzījās pa koridoru, atbalstīdamies pret Valentīnas roku.

Ārsta kabinets. Kamēr sieviete baltā virssvārcī tīrīja brūci un lika šuves, Sergejam pa vaigiem bez mitas plūda asaras.

- Nav nekas briesmīgs, - viņa teica. - Jums ir veicies. Brūce nav dziļa. Iespējams, ir smadzeņu satricinājums, taču, spriežot pēc jūsu acu reakcijas, tas nav bīstams. Iesaku jums doties uz savu kajīti un mazliet pagulēt. Miegs ir labākais dziedinātājs...

Valentīna gādīgi aizvadīja viņu uz kajīti. Pie durvīm Sergejs iebāza roku kabatā.

- Mana atslēga arī pievākta! - viņš izgrūda. - Vajadzēs doties augšup, uz administrāciju.

- Nē, dārgais, - Valentīna apņēmīgi teica. - To izdarīšu es, bet tu atpūties manā kajītē. Tā kā tavas kajītes atslēga ir nozagta, nav droši tur atgriezties. Iesim!

Viņai ir taisnība, Sergejs drūmi nodomāja. Cilvēki, kuri nolēmuši no viņa atbrīvoties, būs modri. Tie neizlaidīs viņu no redzesloka, un viņam būs grūti no tiem noslēpties. Turklāt Sergejs nebija pārliecināts, ka Valentīnas kajītē viņam briesmas nedraud.

Draudzene gādīgi viņu apguldīja.

- Atpūties! - viņa maigā balsī izrīkoja. - Es paziņošu par atslēgas pazušanu un palūgšu, lai apsardze tevi pieskata. Kuģa administrācijas pārstāvis teica, ka, tiklīdz būsi atpūties, viņam ar tevi būs nopietna saruna, kurā tev jāpastāsta, kas īsti notika. Viņš uzrakstīs protokolu un ierosinās lietu par uzbrukumu laupīšanas nolūkos. Cilvēki, kuri tev uzbruka, taču ir uz kuģa. Viņus var arestēt. Man izdevās pārliecināt prāmja amatpersonas, lai Jauj tev pāris stundu atpūsties.

- Tas patiešām man ir vajadzīgs, - Sergejs domīgi noteica. - Pagaidām vēl necelsim trauksmi.

- Viņiem ir pienākums ziņot par incidentu sauszemei, bet viņi nevar to izdarīt, iekams nav iztaujājuši tevi. Es nu iešu, bet tu ieslēdzies no iekšpuses.

- Pagaidi! - Sergejs viņu apturēja. - Pasēdi brīdi pie manis.

Tie nepavisam nebija tie vārdi, kas tobrīd aiz jūtu pārpilnības

drūzmējās viņa prātā. Saņēmis Valentīnas roku, Sergejs to glāstīja, juceklīgi bērdams nejaušas, nevajadzīgas frāzes, kaut gan viņa skatiens un drebošais ķermenis runāja pavisam ko citu. Viņš vēlējās piekļauties Valentīnai un ieelpot viņas smaržu.

Valentīna gluži kā uzminēja šo vēlēšanos.

- Labi, es pasēdēšu, - viņa apsolīja, maigi noglaudīdama puiša matus.

Sergejs pieslējās sēdus un viņu apskāva. Skurbīgs, atslābinošs siltums ieplūda viņa augumā, un pasaule visapkārt ieguva pavisam citādas skaņas, smaržas un krāsas. Iluminatorā pavīdēja mēnesnīca, gluži kā lieciniece kaut kam noslēpumainam un ilgotam. Viņš pievilka Valentīnu ciešāk sev klāt.

- Tu nedrīksti tagad piepūlēties, - viņa nomurmināja.

Šie vārdi viņā izraisīja labpatiku un kvēli. Karstie, nepacietīgie pirksti sakļāvās ap jaunās sievietes pakausi.

- Man ir vīrs... un meita, - Valentīna saraustīti čukstēja, - un tev vajadzīgs miers. Mēs nerīkojamies pareizi... Ko es teikšu vīram... un meitai...

Gluži kā apreibis, Sergejs klusēdams viņu izģērba. Viņš redzēja tikai Valentīnas mirdzošās acis. Gluži kā iekšējas zilas liesmas izgaismotas, tās vilināja viņu savā burvju virpulī... Nu gan pavērsieni, Sergejam prātā pazibēja doma, - no nāves ķetnām pasakainā burvībā.

Viļņu šalkoņas un dzinēju dunoņas pavadījumā viņu ķermeņi saplūda.

Fakti un komentāri

Bijušais Zviedrijas premjerministrs Karls Bilts

Mans sarunas biedrs - savulaik TUVA AMATPERSONA ZVIEDRIJAS PREMJERMINISTRAM KARLAM BlLTAM, KURŠ BUA VALDĪBAS GALVA 1994. GADĀ, KAD NOGRIMA prāmis Estonia. Es tikos ar šo

CILVĒKU UZ LEĢENDĀRĀ ŠONERA

"Vāsa", kas dižojas Stokholmā, Krastmalas bulvāri. Taču

MŪSU SARUNAS TEMATS BUA NEVIS VIDUSLAIKU šoneris, bet gan prāmis Estonia.

- Vai tas nav simboliski, - es

SAKU SARUNU, - KA MŪSU TIKŠANĀS NORIT UZ ŠĀ LEĢENDĀRĀ TRlSMASTU KUĢA AR SEŠDESMIT ČETRIEM LIELGABALIEM, KUĢA, KO JŪSU PRIEKŠTEČI PIRMS VAIRĀK NEKĀ TRĪSSIMT GADIEM IZCĒLA NO JŪRAS DIBENA UN PĀRVĒRTA UNIKĀLĀ

muzejā? Savukārt prāmi Estonia neizprotamu iemeslu pēc izcelt nevēlas...

- Juras dibenā tie nonāca atšķirīgu iemeslu pēc. Karakuģa "Vāsa" NOGRIMŠANĀ BUA VAINOJAMS CAURUMS, KO TAS GUVA JŪRAS KAUJAS

laikā, bet Estonia bua civilais kuģis, uz kura personām ar ieročiem AIZLIEGTS KĀPT. Taču militārpersonas, ignorēdami starptautiskās normas, ŠO TABU NEIEVĒROJA, UN VIŅU VAINAS PĒC GĀJA BOJĀ SIMTIEM CIVILO PASAŽIERU.

- Kā IZSKANĒJIS PRESĒ, PRĀMI IZCELT BAIDAS UN TAM ESOT SAVI IEMESLI.

- Tā ir.

- Slēpt patiesību sāka toreizējais Zviedruas premjerministrs Karls Bilts. Vai buāt viņam blakus, kad viņš saņēma ziņu par traģēduu?

- Jā. Kad grima Estonia, mums bua svinības valsts kancelejā Ro-

ZENBADĒ. Es BUU TUR KOPĀ AR PREMJERU.

- Kam par godu svinības notika?

- Mūsu PARTIJA ZAUDĒJA VĒLĒŠANĀS, UN PĀRIS NEDĒĻU VĒLĀK BUA GAIDĀMA VALDĪBAS MAIŅA.

- BlLTA KUNGAM, KURŠ ZAUDĒJA PREMJERA KRĒSLU, DROŠI VIEN BUA NOMĀKTS GARASTĀVOKLIS.

- Nē. Mēs jautri nosvinējām savu sakāvi, jo visiem bua garantēti

PIEKLĀJĪGI AMATI - ZviEDRUĀ NEATSTUMJ TOS, KAS REIZ BUUŠI PIE VARAS. Tā KA BEZDARBS NEVIENAM NEDRAUDĒJA UN MUMS NEBUA IEMESLA BUT SARŪGTINĀTIEM.

- Cikos premjeram paziņoja par traģēduu?

- Pulkstenis bua pustrIs nakti.

- Tātad ziņa pienāca četrdesmit minutes pēc pramja nogrimšanas? Premjers gan apgalvoja, ka viņš par to uzzinājis tikai truos nakti.

- Acīmredzot viņam bua savi apsvērumi, lai tā teiktu.

- No KURIENES ZIŅA PIENĀCA?

- Viņam piezvan'ua no mūsu valsts militārās izlūkošanas un drošības DIENESTA.

- Kāda bua valsts galvas rIcIba pirmajās stundās pēc traģēduas?

- Viņš paziņoja, ka informācuu par pramja Estonia bojāeju nedrīkst izpaust. Pats kopā ar dažām uzticības personām ieslēdzās vienā NO KANCELEJAS KABINETIEM UN LĪDZ SEPTIŅIEM RĪTĀ BEZ PĀRTRAUKUMA APSPRIEDĀS AR ĀRZEMNIEKIEM.

- Vai jūs zināt, par ko viņš runāja? Un kāpēc ar ārzemniekiem?

- Sarunas notika angliski. Par ko? Es nezinu.

- Vai iespējams, ka šajās sarunās ietekmīgas ārvalstu personas

BlLTAM PATEICA PRIEKŠĀ, KĀDI LĒMUMI JĀPIEŅEM?

- Pilnīgi iespējams. Jau savas pirmās publiskās uzstāšanās laikā

VIŅŠ UZSVĒRA, KA PRĀMIS NOGRIMIS TEHNISKU IEMESLU PĒC. VlŅAM NEVAJADZĒJA IZDARĪT TIK PĀRSTEIDZĪGU SECINĀJUMU.

- Tātad, - es rezumēju, - kāds no ārzemēm bua ieinteresēts slēpt prāmja bojāejas Īstos iemeslus un novirzīt komisiju pa nepareizām pēdām. Kurš no zviedriem šajās stundās, pēc telefona sarunām ar ārvalstīm, konsultēja premjeru?

- Transporta un sakaru ministrs Matss Odels ar saviem padomniekiem. Kopā ar viņiem premjers izstrādāja rIcIbas plānu, lai izveidotu KATASTROFAS IZMEKLĒŠANAS KOMISIJU, KURAS UZDEVUMS BIJA TRAĢĒDIJAS CĒLOŅU NOSKAIDROŠANA.

- Pusdienlaikā Bilta kungs steidzami izlidoja uz Somuu. Ar kādu mērķi?

- Kopā ar ārlietu ministra padomnieku Jūnasu Hafstremu un trešā RANGA KAPTEINI EMĪLU SvēNSONU, KAS DARBOJĀS ZVIEDRIJAS VALSTS PADOMES ANALĪTISKAJĀ GRUPĀ, PREMJERS IZLIDOJA UZ TURKU, LAI TUR TIKTOS ar Somuas valdības galvu Esko Aho un Igaunijas kolēģi Martu Laru. Vēršu jusu uzmanību uz to, ka ši tikšanās bua visai slepena

UN NOTIKA AIZ SLĒGTĀM DURVlM.

- Vai premjers pieļāva iespēju, ka noticis terora akts?

- Tādus pieņēmumus viņš noraidua jau pašā sākumā.

- Atgriezīsimies pie ilgajam premjera telefona sarunām pirmajās

STUNDĀS PĒC KATASTROFAS. VAI JŪS PIEĻAUJAT DOMU, KA GALVENIE VIŅA SARUNAS BIEDRI BUA PENTAGONA PĀRSTĀVJI?

- Tādu secinājumu izdaruuši daudzi - ne tikai manā valsti, bet ar!

ĀRZEMĒS.

.

Trīspadsmitā nodaļa. Prāmis ESTONIA. Martins Nilsens

Viņš sūca putojošu alu un vēroja plašo zāli. Uz apgaismotā deju laukuma nerimās kaislīga virpuļošana. Orķestris spēlēja cik jaudas, un iereibušie pasažieri skaļi tērgāja, cits citu ne dzirdēdami, ne redzēdami. Drudžainā uzdzīve gluži kā atvars sevī ievilināja gan tūristus, gan komandējumā braucošos, gan uzņēmējus, gan studentus un sirmus pensionārus. Jūras ceļojumos ar pasažieru kuģiem tā ir ierasta aina - piespiedu bezdarbībā cilvēki laiku īsina, bagātīgi patērēdami alkoholu nejaušās kompānijās.

Martinu viņa paziņas uzskatīja par atturībnieku. No alkoholiskajiem dzērieniem viņš lietoja tikai alu. Skolas un studiju gados Martins aktīvi nodarbojās ar sportu un, pildīdams sava peldēšanas trenera galveno bausli, neņēma mutē ne piliena stipro dzērienu. "Ja sportā gribi kaut ko sasniegt," treneris sacīja, "aizmirsti, ka pasaulē ir sievietes un alkohols." Sievietes Martinu neinteresēja, bet no alkohola viņš vairījās kā no mēra, jo sirds dziļumos sapņoja par sportista slavu.

Universitātē būt tik principiālam nebija viegli, jo studentu brālība nespēja iedomāties savu ikdienu bez lēta vīna. Uzsvērdami viņa stingro raksturu, kursa biedri viņu dēvēja par Atturībnieku.

- Cik daudz šeit vientuļu bābiešu! - sajūsmināts novilka iereibušais galdabiedrs. - Vēl mazliet iedzeršu un tad iešu dejot. Ja veiksies, ievilkšu kādu meiču savā kajītē. Jums arī iesaku pasteigties, kamēr vēl kāda ir brīva...

- Paldies par padomu, - Martins attrauca, - līdz vakaram vēl tālu.

- Nu, nu... - kaimiņš noņurdēja un vienā paņēmienā iztukšoja glāzi.

Martins atspiedās pret krēsla atzveltni un aizvēra acis. Iztēlē viņš redzēja savu mīļoto - jaunu puisi ar smalkiem sejas vaibstiem un lielām, brūnām, skumjām acīm, kas kontrastēja ar bālo ādu. Martins juta sevī izplūstam siltu vilni, kas izraisīja grūtsirdību. Šeit, uz trokšņainā prāmja, viņš pēkšņi juta, cik dārgs viņam ir Andrejs.

Viņi bija iepazinušies pirms četriem gadiem studentu tikšanās laikā Tartu. Iemīlējies šajā puisī no pirmā acu uzmetiena, Martins sāka bieži braukt uz Igauniju. Andrejs mācījās vecākās universitātes svešvalodu fakultātē, bet brīvajā laikā rakstīja publikācijas avīzēm un žurnāliem, kas labprāt tās publicēja. Honorāri jūtami papildināja plāno studenta maciņu. Viņa draugs bija tā aizrāvies ar rakstīšanu, ka apsvēra domu par pāriešanu uz žurnālistikas fakultāti.

Martins bija beidzis Stokholmas augstskolas sociālo zinātņu nodaļu un labi runāja angļu, vācu un somu valodā, tāpēc saziņas barjeras starp viņiem nebija.

Atcerējies universitāti, Martins smagi nopūtās. Pirms gada viņš bija ieguvis diplomu, bet diemžēl joprojām nebija atradis darbu, kur varētu savas zināšanas izmantot. Bagātajā Zviedrijā, viņš drūmi prātoja, nav ne mazākās iespējas pierādīt, ka esi ko vērts. Iznāk, diploms nieks vien ir, tam nav nekādas jēgas. Protams, varēja reģistrēties darba biržā un cerēt vismaz uz kaut kādu nodarbošanos. Bezdarbnieku pabalsts viņam nepienācās - viņš nekur nebija strādājis un nebija atlaists. Ja nekad neesi strādājis, nevari būt bezdarbnieks... Murgs...

Viņš atcerējās savu Igaunijas apmeklējumu. Andrejs gribēja, lai viņš pārvācas uz Tartu, kur abi varētu dzīvot kopā. Martins bija ar mieru pamest Stokholmu un doties pie mīļotā cilvēka. Taču... par kādu naudu viņi dzīvos?

Pirms nedēļas, kad viņš ar šo pašu prāmi brauca uz Tallinu, pie galdiņa piesēdās eleganti ģērbusies, aptuveni četrdesmit gadus veca sieviete. Abi sāka sarunāties, un viņš izstāstīja savas problēmas.

- Ar tādu ārieni kā jums, - viņa teica, - var dzīvot, cepuri kuldams. Ņemiet manu vizītkarti un piezvaniet man. Es centīšos jums palīdzēt ar darbu.

Martins paskatījās spogulī. Viņam pretī raudzījās gara auguma gaišmatis ar zilām acīm un Apollona augumu. Daudzas sievietes bija viņam teikušas ko līdzīgu un piedāvājušas labi atalgotu darbu, bet viņš labi zināja, ko no viņa par tādu pakalpojumu prasīs. Viņš nespēja apmierināt bagātās uzņēmējas iegribu, tāpēc ka... bija zilais. Gluži vai jāmaina orientācija, Martins skumji prātoja. No šīs domas viņam gandrīz vai kļuva nelabi.

Galdabiedrs, pusmūža soms, negausīgi dzēra degvīnu. Uztvēris Martina nosodošo skatienu, viņš nožagojās un, mēlei pinoties, atvainojās.

- Tikai šeit, uz jūras, - soms paskaidroja, - es varu dabūt šņabi, cik tīk. Tāpēc, piedodiet, es piedzeros. Taču ne jau tik ļoti, lai kristu zemē no krēsla un nespētu patērzēt ar cienīgu sarunu biedru.

Viņš miglainām acīm blenza uz Martinu, kas pasmaidīja un viegli pamāja ar galvu.

- Es atgriežos no Krievijas, - soms turpināja. - Parakstīju tur izdevīgu līgumu. Tagad krievi mūs, skandināvus, piebaro... Starp citu, visa Eiropa šodien barojas no Kremļa. Tur pieņem labus likumus, kas ļauj mums, ārzemniekiem, iedzīvoties bagātībā... Taču ne jau par to ir runa! Sakiet, kāpēc Rietumi uzspiež Krievijai demokrātiju? Tas ir neprāts! Demokrātija nav savienojama ar šīs valsts mežonīgajām tradīcijām. Tūkstoš deviņsimt septiņpadsmitajā gadā tumsonīgajā Krievijā ieviesa šo demokrātiju... Un kas iznāca? Asiņains slaktiņš, kurā dēls nogalināja tēvu, māte nodeva meitu... Piedodiet, bet vēsture pierādījusi, ka jēdzieni Krievija un demokrātija nav savienojami. Tur vajadzīgs cars ar stingru dūri!

Pie galdiņa sēdēja arī trešais pasažieris - aptuveni četrdesmit gadus vecs vidēja auguma vīrietis ar biezām uzacīm un tumšām, pārgalvīgām acīm. Viņu vērodams, Martins nodomāja, ka viņa dzīslās, iespējams, plūst dažas piles arī meksikāņu vai puertori-kāņu asiņu. Taču varbūt viņš gluži vienkārši piederēja nevis pie jeņķu kovboju tipa, bet cita - eiropeiskā. Šis cilvēks visu laiku klusēja, tāpēc Martins nespēja noteikt viņa nacionalitāti.

- Pie jums ir sausais likums, - melnacainais vīrs negaidīti ierunājās angliski ar kaukāziešu akcentu. - Alkohola trūkums ietekmē jūsu psihi, tāpēc jūs nespējat pareizi novērtēt Krieviju.

Soms, ieplestām acīm brīdi pētījis oponentu, iztukšoja glāzi.

- Jā, mēs nedabūjam pietiekami daudz šņabja, - viņš ņurdošā balsī teica. - Likums ir likums, un dzimtenē mēs to ievērojam. Mēs mīlam savu dzimteni. Toties ārpus tās mēs atslābināmies un atgūstam iekavēto.

- Kāpēc tad jūs strādājat Krievijā, ja jau tik ļoti mīlat dzimteni? - kaukāzietis ironiski jautāja.

Iekampis gaisu pēc kārtējā degvīna malka, soms pacēla gaisā rādītājpirkstu.

- Bizness ir atkarīgs no tirgus, - viņš paziņoja, - un pašlaik gan man, gan daudziem citiem eiropiešiem tas šķiet pievilcīgs Krievijā, kaut arī šajā valstī vienmēr valdījusi tumsonība un ne-kulturālība!

Martins ar smaidu klausījās dialogā, abu sarunā neiejaukdamies.

- Tātad jūs sakāt, ka Krievija ir nekulturāla, - kaukāzietis iekarsa, - un apgalvojat, ka tajā nav iespējams sēt demokrātijas sēklu?

- Jā, saku. - Soms pamāja. - Un tūlīt to pierādīšu...

Soms aprāvās. Viņa plakstiņi salipa, un viņš sāka slīdēt uz vienu sānu, bet oponents, demonstrēdams apskaužamu reakciju, laikā atbalstīja atslābušo ķermeni.

- Ko lai ar viņu dara? - Kaukāzietis neziņā palūkojās uz Martinu.

Soms, gluži kā šo jautājumu dzirdējis, negaidīti atguvās, vainīgi pasmaidīja un pastiepās pēc pudeles, taču pārdomājis atmeta ar roku.

- Man pietiek, - viņš novervelēja. - Iešu uz savu kajīti.

Grīļodamies viņš uzņēma kursu uz durvīm. Kaukāzietis, pateicies Martinām par kompāniju, arī piecēlās un aizgāja.

Palicis viens, viņš malkoja alu un klausījās mūziku.

- Vai šeit ir brīvs? - pēc brīža aiz muguras atskanēja mundra sievietes balss.

- Jā, lūdzu! - Martins pagriezdamies atbildēja.

Viņa priekšā stāvēja kalsna sieviete lietišķā melnā kostīmā. Viņas partneris, drukns gara auguma vīrietis, vērsās pie viņas, runādams vāciski.

- Dārgā kolēģe, atļaujiet man pabeigt savu domu, - viņš teica. - Fakts ir tāds, ka daudzu gadsimtu garumā cilvēka garīgo seju veidojušas reliģijas. Reliģija ir nepagurstošu savas būtības meklējumu produkts, meklējumu, lai rastu atbildes uz esības dziļākajiem jautājumiem.

- Beidzot, Hainer, tu esi nometis sociālisma mantiju un sāc runāt kā civilizēts zinātnieks, - sieviete smaidīdama sacīja.

- Tas ir tavs nopelns, Frīda. - Vīrietis maigi pieskārās viņas delmam. - Es atgriezīšos pie savas domas. Sākdams dzīves jēgas un savas sūtības meklējumus, cilvēks allaž nonāk pie reliģijas. Kā radīta pasaule? Kur ir visa sākums, kur - beigas? Un tad šis svarīgais jautājums. Kura reliģija sniedz pareizas atbildes? - Mirkšķinādams plakstiņus ar īsajām skropstām, viņš jautājoši lūkojās uz savu ceļabiedri.

- Dievs ir viens, dārgais profesor, - viņa nopūtās, - un nav jēgas dalīt reliģijas pareizajās un nepareizajās. Cilvēks agri vai vēlu nonāk pie atziņas, ka viņa dzīve un apkārtējā pasaule ir pakļauta mūžīgām likumsakarībām, no kurām daudzas nav viņa prātam saprotamas. Sā iemesla pēc viņš meklē simbolus nesaprotamajam un nezināmajam. Par tādu simbolu, kas sevī apvieno gan radošo, gan iznīcinošo faktoru, cilvēkiem visos laikos bijis Dievs. Taču Dievs kā Visuma ass ienāk cilvēku apziņā caur kaut kādiem ticējumiem, caur reliģijām, caur praviešu, šo reliģiju pamatlicēju, mācībām, kanoniem un baušļiem. Lūk, šo praviešu vārdi: Būda, Mozus, Jēzus Kristus, Muhameds...

- Dārgā, tu aizmirsi nosaukt pašu noslēpumaināko pravieti -Zaratustru!

- Es maz par viņu zinu, - sieviete atzinās un piebilda: - Ar kaunu jāatzīst.

- Frīda, - profesors aizrautīgi iesāka, - Zaratustras reliģija ir senāka nekā citas un nav pieejama dziļākai izpētei. Tieši tāpēc tā saistīja manu uzmanību. Jau desmit gadus es rūpīgi pētu Zaratustru. Mūsdienās zoroastrismu par savu reliģiju izvēlējušies vien neliela cilvēku grupa Indijā un Irānā. Viņi dēvē sevi par parsiem.

Es tikko biju Uzbekistānā, kur dzīvoja un darbojās dižais Zara-tustra.

Martins ar interesi klausījās abu galdabiedru - vai nu tie bija universitātes pasniedzēji, vai zinātnieki - dialogā. Par pravieti Za-ratustru viņš bija lasījis Fridriha Nīčes darbos, kas viņa interesi saistīja universitātes trešajā kursā. Šis vācu filozofs savās tēzēs Zaratustru aplūkoja kā "pārcilvēka" ideju sludinātāju. Nīče apgalvoja, ka noteicošais spēks dabā un sabiedrībā ir griba. Vēstures gaitu, pēc šā filozofa domām, veido varas alkstošu indivīdu griba. "Varas griba", pēc Nīčes domām, ir galvenais "pārcilvēka" - "cilvēka zvēra", "baltādainās bestijas", kas atrodas ārpus labā un ļaunā, - rīcības un dzīvesveida virzošais motīvs. Zaratustra, kā uzskatīja Nīče, arī bija pārcilvēks. Ja daba nebūtu apveltījusi vienu indivīdu ar tik daudz labas radošas enerģijas, cik tā iemiesoja, teiksim, Zaratustrā vai Būdā, Jēzū Kristū, Muhamedā vai Mozū, viņi neizceltos starp saviem laikabiedriem un nekļūtu par mesijām. Daba šiem praviešiem dāvāja pārdabiskas spējas un pārdabiskas jūtas, kas ļāva viņiem iet pie cilvēkiem ar jaunām idejām, paredzēt nākotni, iedvesmot ļaudis un vest viņus sev līdzi.

Klusībā Martins arī sevi uzskatīja par pārcilvēku, tāpēc studēja Nīči, Šopenhaueru un citus mācītos vīrus, kas sludināja stipras personības kultu. Galdabiedru saruna Martinu tik ļoti ieinteresēja, ka, aizmirsis savas neveiksmes, viņš uzmanīgi klausījās zinātnieku diskusijā.

- Gribu vērst tavu uzmanību, - profesors turpināja, - uz vienu raksturīgu iezīmi. Visi pravieši, lielo reliģiju pamatlicēji, nākuši no Austrumu valstīm. Būda dzīvoja un sludināja Indijā. Mozus piedzima Ēģiptē. Jēzus Kristus nāca pasaulē Betlēmē - netālu ņo Jeruzalemes. Muhameds piedzima vienā no Austrumu ievērojamākajām pilsētām - Mekā. Arī Zaratustra nebija izņēmums. Viņa dzimtene ir senā Horezma. Citādi nemaz nevarēja būt - dižs cilvēks vienmēr ierodas tur, kur dabas gars sagatavojis pamatu viņa atnākšanai. Horezma piederēja pie šādām burvju vietām. Tās nosaukums tulkojumā nozīmē "Saules zeme". Senā Horezma, kā liecina persiešu klinšu uzraksti un senie rokraksti Grieķijā, Ķīnā un citās valstīs, bija visnotaļ plaukstoša valsts ar augsti attīstītu materiālo un garīgo kultūru. - Profesors apklusa, domīgi palūkojās uz sarunas biedri, pasmaidīja un saviļņots pavēstīja: - Pirms piecām dienām pa šo svēto zemi es staigāju. - Viņš pacēla pret debesīm lepnuma un sajūsmas pilnu skatienu.

- Ak, Hainer! - profesora ceļabiedre iesaucās. - Tu biji senās civilizācijas vietās?

-Jā, Frīda. Es biju slavenajā Registāna laukumā Samarkandā, redzēju seno Chor-Minor kompleksu Buharā un Čelpiku - uguns dieva templi, kas atrodas Horezmas teritorijā un kur Zaratustra radīja...

- Tu esi izraisījis manī interesi par šo pravieti, - Frīda smaidīdama sacīja. - Pastāsti par viņu ko vairāk!

- Zaratustras spožā zvaigzne uzausa piektā un ceturtā gadsimta mijā pirms mūsu ēras. Tā nepavisam nebija nejaušība. Likumsakarīgi, ka ikvienā cilvēces attīstības lūzuma periodā uzrodas personības, kas iemieso sevī jaunas idejas un pārliecinoši ar savu piemēru, savu taisnumu un saviem sprediķiem iesakņo tās tautu apziņā. Šīs personības, vai tie būtu pravieši vai valstsvīri, ievieš liktenīgus jauninājumus, kas uz ilgu laiku nosaka valstu un tautu attīstības ceļus.

- Kādu dievu pielūdza cilvēki, kuri toreiz dzīvoja tajā teritorijā? - profesora ceļabiedre pārtrauca viņa stāstījumu ar jautājumu un tūlīt pat atvainojās. - Ak, Hainer, es iejaucos. Piedod, lūdzu!

- Kāpēc tu atvainojies, Frīda? - Profesors pasmaidīja. - Tava zinātkāre man ir pa prātam. Tātad asīriešu iekarotāji un viņu priesteri ieviesa Irānā, Horezmā un Babilonā savu dievu Molo-hu, kam it visur cēla tempļus, kuros upurēja bērnus un pieaugušos. Ar īpašu cītību priesteri savus asiņainos rituālus izpildīja, kad sākās kari vai iestājās sausums, vai tautu piemeklēja bads un slimības. Tajos grūtajos laikos Molohs ievāca baisu "ražu". Jo lielāks izmisums tautā valdīja, jo negausīgāks kļuva Molohs un jo dāsnākas veltes priesteri viņam dāvāja... - Aprāvies profesors ieklausījās melodijā un negaidīti sacīja: - Dārgā Frīda, man patīk lēnas dejas. Ļauj man novērsties no asiņainās senatnes un uzlūgt tevi uz tango!

- Ar lielāko prieku, Hainer. - Sievietes sejā atmirdzēja smaids, un, mundri piecēlusies, viņa ielika plaukstu profesora elkonī.

Martins sēdēja, vēsturisko ainu apburts. Profesora atspoguļotā pagātne sakļāvās ap viņu gluži kā pusaizmirsts sapnis, ko viņš redzējis, aizsnaudies skaņas atbalsojošā kinozālē, un šajā sapnī viņam garām plūda asiņaina straume... Viņš centās iztēloties asinskāro Molohu, bet tēls izplūda. Toties viņa mīļotais Nīče nostājās gara acu priekšā skaidri un nepārprotami un čukstēja viņam kaut ko par spēcīgas personības kultu, personības, kas nostatīja sevi pret reāli eksistējošām sabiedriskām attiecībām un morāles normām. Šī spēcīgā personība neko tamlīdzīgu neatzina un devās uz mērķi, noslaucīdama savā ceļā ikvienu šķērsli...

Dejotāji atgriezās pie galdiņa apmierināti un smaidīgi. Profesors aizturēja viesmīli un pasūtīja pa glāzītei konjaka, jautājoši paraudzīdamies uz Martinu.

- Paldies, nē, - Martins pateicās. - Es dzeru tikai alu, no spirtotajiem esmu atteicies.

-Jūs rīkojaties pilnīgi pareizi, - profesors paslavēja un oratora tonī turpināja: - Es stāstīju par Molohu. Ar jūsu atļauju pabeigšu. - Uzmetis skatienu savai ceļabiedrei un Martinām un sagaidījis no abiem galvas mājienu, viņš stāstīja tālāk: - Kartāgā slējās viņa statuja, kas bija īpaši uzbūvēta cilvēku upurēšanai. Tā bija visai iespaidīga - no vara, ar dobu vidu. Statujai bija vērša galva, jo vērsis ir spēka un saules simbols. Tēla rokas bija nesamērīgi garas, lai uz to milzīgajām, izplestajām plaukstām varētu likt upurus. Šīs rokas kustināja ķēdes no aizmugurē novietotiem bluķiem. Nāvei nolemto pacēla līdz atverei statujas krūtīs, kur iekšā zem režģa liesmoja ugunskurs. Dažās minūtēs upuris uz nokaitētajām restēm pārvērtās pīšļos. Pie kolosa kājām ātri auga pelnu kaudzīte.

- Tas ir tik šausmīgi, Hainer! - Frīda iesaucās un tad domīgi piebilda: - Kaut gan vēsturē ir daudz cietsirdīgu lappušu, kurās plosījušies nežēlīgi valdnieki.

- Tev taisnība, Frīda. Taču es atgriezīšos tajos laikos, kad plosījās Molohs. Kā jau teicu, cilvēkus, visbiežāk bērnus, dzīvus lika uz briesmoņa nokaitētajām plaukstām. Tuviniekiem, kuri piedalījās rituālā, bija stingri aizliegts paust bēdas un ciešanas. Mātes nedrīkstēja upurēšanas laikā savus bērnus apraudāt, lai neizraisītu Moloha dusmas. Ja sieviete neizturēja, sāka vaimanāt vai noģība, viņa sevi apkaunoja. Lai mātes un bērna raudāšana rituāla laikā nebūtu dzirdama, priesteri un tempļa kalpotāji sita bungas un spēlēja flautas, piešķirdami norisei vēl baigāku, mistisku pieskaņu...

- Vai tas notika bieži? - profesora ceļabiedre klusi jautāja.

- Jā, bieži. Moloham upurēja ne tikai pārbaudījumu stundās. Tā, piemēram, pēc uzvaras kartāgieši upurēja Moloham skaistākās gūstā saņemtās sievietes. Ka šī paraža bijusi cieņā Persijā un Horezmā, mēs varam uzzināt no sengrieķu vēsturnieka Hērodo-ta vēstījumiem. - Izvilcis no portfeļa pierakstus, viņš sāka lasīt: - "Kserksa Amestrīda sieva par godu dievībai, kas dzīvo pazemē, aiz pateicības par liela vecuma sasniegšanu divas reizes lika ierakt zemē pa septiņiem dižciltīgas izcelsmes persiešu jaunekļiem. Viņas vīrs, persiešu karaspēka vadonis Kserkss, pēc veiksmīgas Strīmonas šķērsošanas uzzinājis, ka apkaimi sauc par Deviņiem Ceļiem, lika ierakt zemē deviņus jaunekļus un tikpat daudz meiteņu no vietējiem iedzīvotājiem..."

- Kā gan viņi izskaidroja savu rīcību tautai? - Frīda iesaucās.

- Lai arī kā viņi skaidroja upurēšanas nepieciešamību, tas izraisīja vienkāršo ļaužu sašutumu. Reizēm cilvēki masveidā protestēja. Lielākie tautas nemieri bija Baktrijā un Horezmā pirmajā persiešu valdnieka Dārija valdīšanas gadā. Par to liecina Behis-tunas klintī^3 iekalts uzraksts. Sacelšanos nežēlīgi apspieda. Pēc Dārija pavēles, toreiz nogalināja piecdesmit piecus tūkstošus dumpinieku. Pēc vēstures liecībām, cilvēkus uz nepakļaušanos bija iedvesmojis pats pravietis Zaratustra. Savos sprediķos viņš nosodīja asiņainos upurēšanas rituālus, teikdams, ka nevienam nav tiesību atņemt cilvēkam dzīvību, ka tā ir svēta. Viņaprāt, alkatīgie valdnieki un asinskārā Moloha priesteri reālajā pasaulē pārstāvēja ļaunos spēkus. Zaratustra pieteica viņiem karu. Viņš aicināja visus bezbailīgi cīnīties pret šo ļaunumu, sludinādams, ka cilvēkam savas zemes dzīves laikā jādara labi darbi. Par ļaunajiem viņš nenovēršami atbildēs varenās tiesas priekšā. Tie bija jauni garīgie postulāti...

Elpu aizturējis, Martins klausījās. Pēc brīža profesors atkal negaidīti stāstījumu pārtrauca un uzlūdza dāmu uz deju. Tā kā Martina alus kauss bija tukšs, viņš devās uz bāru. Kāds viņu satvēra aiz žaketes piedurknes. Tā bija padrukna gara auguma sieviete. Acīmredzami iereibusi, viņa satvēra Martinu aiz rokas.

-Ja skan tāda mūzika, ir grēks staigāt vienam! - viņa paziņoja. - Tādā vakarā jākustas un jābauda dzīve. Iesim padejot, viking! Labi?

Martins saminstinājās.

- Jūs taču nevarat atteikt dāmai! - enerģiskā pasažiere skaļā balsī atgādināja.

-Jā, jā! Protams, - Martins apjucis noburkšķēja.

Viņš steigšus aizveda dāmu uz deju laukumu, kur abi acumirklī saistīja apkārtējo uzmanību, jo viņa partnere tik aizrautīgi sāka gorīt masīvos gurnus, ka pārējie nekavējoties paravas malā, lai netrāpītos temperamentīgajai dejotājai ceļā. Galu galā Martina partneres svars bija vismaz simt kilogramu, turklāt viņa bez kautrēšanās grūdās virsū visiem, kuri viņai traucēja izpildīt satriecošos dejas soļus.

Kad ritmiskās roka skaņas apklusa un viņš atvieglots grasījās pavadīt partneri līdz viņas galdiņam, orķestris sāka spēlēt lēno valsi. Dāma ar kaķenes veiklību notvēra viņu aiz rokas un cieši piespiedās klāt.

- Apskaujiet mani ciešāk, viking! - viņa kaisli nočukstēja.

Kustēdamās viņa aicinoši spiedās Martinām klāt, un tam neatlika nekas cits kā vien peldēt pa straumi.

- Es kajītē esmu viena, - dejas partnere čukstēja. - Vai negribat man pievienoties?

- Nākamreiz, - Martins noburkšķēja.

- Vai tāda pienāks? Šovakar esmu bez vīra. Nākamreiz būšu kopā ar viņu. Nesteidzieties ar atbildi, padomājiet... Dzīvojam tikai vienu reizi...

- Esmu nosvērts cilvēks, - Martins mēģināja atrunāties, - un parasti uzticos veselajam saprātam. Vai ir vērts ielaisties dēkā ar nepazīstamu partneri?

- Ir vērts! - dāma apņēmīgi noskaldīja.

- Tad es jums likšu vilties. - Martins nosmīkņāja. - Es, jaun-kundz, esmu citas orientācijas puisis.

- Zilais, vai? - Viņa spēji atrāvās.

- Uzminējāt.

- Esmu kļūdījusies savā izvēlē, - partnere apjukusi noteica, nopūtās un iejuka starp dejotājiem.

Martins atviegloti uzelpoja un atgriezās pie sava galdiņa.

- Upurēšanu dieviem, - profesors dedzīgi stāstīja, - šo asiņaino rituālu, nīda ikviens, kas bija vedis uz sadedzināšanu savu bērnu. Cilvēku sašutums bija vērsts ne vien pret priesteriem, kas bija galvenie elku gribas pildītāji, bet arī pret valdniekiem, kuri priesterus atbalstīja un deva piekrišanu upurēšanai. Zaratustra bija pirmais, kurš sāka pretoties šai postošajai tradīcijai. Pravietis teica, ka viņam esot dievu iedvesta pārliecība -cilvēku upurēšana dieviem ir grēcīga. Starp citu, teiciens, ka "savā tēvzemē pravietis nav cienīts", sakņojas tajos senajos laikos, kad Horezmas valdnieki, noskaitušies uz Zaratustru par viņa sprediķiem, sāka viņu ierobežot, draudēdami ar fizisku izrēķināšanos...

Tātad, lai arī kādā laikmetā pravietis dzīvotu, viņš sevī iemieso visu, ko cilvēce sasniegusi un pārcietusi līdz tā brīža attīstības stadijai, tāpēc spēj sniegt jaunus dzīves skaidrojumus un jaunu virzību cilvēces turpmākajai garīgajai attīstībai. Zaratustra, ieradies uz zemes Moloha pielūgšanas kulminācijā, pirmais ievēroja šīs tradīcijas cilvēknīšanas būtību un, apkopojis savus novērojumus ar dievišķu atklāsmi, devās pie tautas ar jaunu reliģiju, kuras pamatā bija mīlestība pret cilvēkiem, dievbijība, ticība labajam un pretošanās ļaunajam.

Profesors apklusis smagi nopūtās, it kā pats būtu nonācis tajos nežēlīgajos laikos.

- Ja daba nebūtu apveltījusi konkrētas personības ar labu, vitālu enerģiju tik dāsni, - viņa kolēģe sacīja to pašu, ko pirms brīža bija domājis Martins, - kā tā apveltīja, teiksim, Zaratustru vai Budu, Jēzu Kristu, Muhamedu vai Mozu, tad viņi neizceltos starp saviem laikabiedriem un nekļūtu par mesijām.

- Tev taisnība, Frīda, - profesors nogurušā balsī piekrita.

Martins vēlējās uzdot viņam jautājumu, taču jutās neiederīgs

abu mācīto cilvēku sabiedrībā. Profesors uz viņu vērīgi palūkojās.

- Jūs, jaunais cilvēk, - viņš sacīja, - ļoti uzmanīgi klausāties mūsu sarunā. Vai aizraujaties ar vēsturi?

- Tas, ko jūs stāstāt, ir ļoti interesanti. Mani patiešām saista vēsture. Nīčes darbos par Zaratustru es lasīju par kaut kādiem "klusēšanas torņiem", ko izveidojis šis pravietis.

- Ak! - profesors iesaucās. - Tos patiešām Zaratustra izveidoja. Uz šiem torņiem pēc nāves - no slimībām vai kaujas laukā -radinieki nesa savu piederīgo mirstīgās atliekas. Līķus novietoja tam paredzētā laukumā un, kad bija izpildīts bēru rituāls, tos turpat, atklātā vietā, atstāja. Putni, saule un gaiss izdarīja pārējo. Pēc neilga laika no ķermeņiem bija atlicis tikai dzeltens skelets. Piederīgie atgriezās pie "klusēšanas torņa", savāca mirušo kaulus un salika tos īpašos māla traukos - osuārijos, ko noglabāja uguns templī. Tāds apbedīšanas veids vislabāk atbilda Za-ratustras uzskatam par dvēseļu pārdzimšanu. Saskaņā ar pravieša sludināto aizgājēja ķermenis klajā vietā vieglāk atbrīvo dvēseli no iznīcībai lemto atlieku apskāvieniem, lai tā varētu aiz-traukties pie Dieva.

Profesors paraudzījās pulkstenī un pagriezās pret kolēģi.

- Nu tā, Frīda, ar tavu atļauju šo diskusiju beigšu. Laiks doties pie miera.

- Jā, protams. - Viņa pamāja.

Atvadījušies no Martina, abi lēni virzījās uz durvju pusi. Tajā brīdī ritmisku stepu uz skatuves dejoja dvīņumāsas.

Martins noskatījās deju līdz beigām un devās uz durvīm, kas veda uz klāju.

Nakts krēslā, šļākdamies pret apmākušajām debesīm, bangoja pelēki viļņi. Pūta brāzmains vējš, mezdams sejā ūdens pilienus. Viņš ielūkojās pulkstenī - rādītāji vēstīja, ka ir viens naktī. Klājs viegli trīsēja, kājas slīdēja, un Martins pieķērās pie aukstajiem re-liņiem. Stiprajā vējā acumirklī kļuva vēsi, un viņš atgriezās salonā. Garajā gaitenī, kura malās bija izvietotas neskaitāmas kajītes, Martins ieraudzīja galdabiedru - somu, kas nevarēja trāpīt slēdzenē atslēgu un aizkaitināts izgrūda nez kāpēc krievu "trīsstā-vīgos" lamuvārdus. Martins devās viņam klāt, lai nelaimīgajam palīdzētu, bet tajā mirklī atskanēja dārdiens un neizprotams spēks piespieda viņu pie sienas. Kuģa iekšas nodrebēja gluži kā dzīva radība, apšuvums plaisāja. Dzinēji kauca tik neganti un spalgi, ka aizkrita ausis. It kā tajās būtu sabāzta stikla vate.

Kas notiek? Martinam caur prātu izšāvās trauksmainas domas. Katastrofa!? Nevar būt!

It kā apstiprinādams viņa baiso pieņēmumu, neredzams spēks sakratīja kuģi un gāza to uz sāniem. Gaisma uz klāja nodzisa, un nomācošo tumsu pildīja brīkšķi, krakšķi un panikas pārņemto pasažieru šausmu kliedzieni.

Fakti un komentāri

- ĒS GULĒJU UZ PLOSTA UN IERAUDZĪJU GAIŠU, SLIDOŠU PLANKUMU.

Pēc tam saskatīju neliela kuģīša siluetu, kas attālinājās no prāmja. Tātad kaut kādi cilvēki jau iepriekš zinaja, ka prāmis grims, viņi

BIJA SAGATAVOJUŠI KUTERI, ĪSTAJA BRIDI NOLAIDA TO ŪDENI UN TĀDĒJĀDI

izglābās. Iespējams, tieši viņi bija diversuas dalībnieki.

- Vai jūs par to ziņojāt starptautiskajai komisijai, kas izmeklēja prāmja Estonia bojāeju?

- KOMISUAS PĀRSTĀVJI IZTURĒJĀS SAVĀDI. PASAŽIERU LIECĪBĀM VIŅI NEPIEVĒRSA UZMANĪBU. Es, piemēram, stāstīju PAR DĪVAINU skaņu, kas nāca NO KORPUSA LABĀS PUSES. Šī SKAŅA BUA GRIEZĪGA, IT KĀ PRĀMIS AR KAUT KO BUTU SADŪRIES. MANUPRĀT, KATASTROFA BUA SAISTĪTA AR ŠO SADURŠANOS. Un noslēpumaino kravu uz prāmja borta.

- Kāpēc komisua neņēma vērā jūsu liecību?

Pramja Estonia pasažieris Tūre Palmgrens

- Man radās iespaids, KA KOMISUAI UZDOTS STRĀDĀT PĒC IEPRIEKŠ IZSTRĀDĀTA SCENĀRUA, TĀPĒC TĀ ŅĒMA VĒRĀ TIKAI TO, KAS ŠAJĀ SCENĀRIJĀ IEDERĒJĀS. Man bija krietni JĀNOPŪLAS, LAI PIEDABŪTU KOMISIJAS LOCEKĻUS DOKUMENTĒT MANAS LIECĪBAS, UN LIELS BIJA

MANS PĀRSTEIGUMS, KAD UZZINĀJU, KA PROTOKOLA VIETĀS, KUR VAJADZĒJA BŪT IERAKSTĪTIEM MANIS MINĒTAJIEM SVARĪGAJIEM FAKTIEM, VĒLĀK BUA TIKAI

punktiņi. Acīmredzot manas liecības bua pretrunā ar komisuas secinājumiem, TĀPĒC GLUŽI VIENKĀRŠI BUA ATMESTAS KA NEDERĪGAS. KAS GAN PĒC KAUT KĀ TĀDA TICĒS ŠĪS KOMISUAS ATZINUMAM?

Četrpadsmitā nodaļa. ASV, 1994. GADA SEPTEMBRIS. Tomass Stenmarks

Kad lauku ciems palika aiz muguras un sniegbaltā stepe aprāvās pie meža joslas, mašīna atkal sāka kratīties pa grambām un bedrēm. Ceļš kļuva tik šaurs, ka džips vairs netika uz priekšu.

- Viss, seržant, bremzē! - Nortons pavēlēja. - Tālāk iesim kājām.

Tomass izlocījās no mašīnas un palūkojās apkārt. No saules sakarsētās zemes vietām cēlās tvaiki. Svelmes nogurdinātie tropu koki un krūmi izplatīja reibinošu, rūgtenu smaržu. Visapkārt, gluži kā piecus sešus metrus augsta siena, pletās savāds krūmājs. Tādu augu valsti Tomass redzēja pirmo reizi mūžā. Paks ievēroja eiropieša izbrīna pilno skatienu.

- Šeit sākas slavenā Meksikas selva, - seržants paskaidroja un, noslēpumaini pasmaidījis, piebilda: - Kas tā tāda ir, tūlīt iepazīsi uz savas ādas. Parastie džungļi salīdzinājumā ar šo ir nieks...

- Nebiedē viņu! - kapteinis aizrādīja padotajam. - Neliels izturības pārbaudījums, nekas vairāk. Toties galā mūs gaida pārsteigums.

Nortons nepaskaidroja, kas tas par pārsteigumu, bet leitnants saprata, ka pārgājiens nebūs viegls un jāsagatavojas uz visu. Viņš pārlaida skatienu meža ainavai. Koki šeit nebija augsti, to zari savijās ar krūmājiem tā, ka nevarēja saprast, no kurienes kas aug. Kā iespējams šiem biezajiem brikšņiem tikt cauri, laikam zināja tikai Visvarenais.

Kapteinis pētīja karti, ar sarkanu zīmuli ievilkdams ceļu.

- Sakravāsim aprīkojumu un balonus, - viņš sacīja. - Ņemsim līdzi tikai pašu nepieciešamo.

Kad bija sagatavotas trīs lielas mugursomas, seržants paņēma pretmoskītu šķīdumu, rūpīgi to sev uzpūta un pasniedza baloniņu leitnantam.

- Naktī lija lietus, - viņš sacīja, - un knišļi droši vien ir izbadējušies.

Kapteinis pirmais uzmeta plecos mugursomu un, pamājis ar pirkstu, aicinādams sekot, ieklumzāja kaktusu un agavju biezoknī. Jo dziļāk tajā viņi lauzās, jo niknāku faunas un floras uzbrukumu juta. Džungļiem nepatika svešinieki. Nepazīstami mazi zvēriņi ar asiem zobiem, ērmīgu augu ērkšķi, nebeidzami izsalkušu odu bari - tie visi apdraudēja drosminiekus, kuri bija uzdrīkstējušies traucēt džungļu mieru. Tomass sekoja kapteinim, bez mitas izlocīdams augumu, lai nesavainots aizsprauktos garām ērkšķiem un dzelkšņiem. Gluži kā ringā viņš cēlās uz pirkstgaliem un spēji liecās lejup, kā vairīdamies no veikla pretinieka, kurš uzbruka nevis ar mīkstiem cimdiem, bet gan ar asām knaiblēm, dzeloņiem un zobiem. Ne vienmēr izdevās izsprukt no mežonīgās dabas tvēriena, un drīz Tomass pamanīja uz ādas neskaitāmas skrambas.

Naktī bija lijis, un visapkārt augšup cēlās blīva garaiņu dūmaka. Bija grūti elpot. Ar ūdenslīdēju piederumiem pilnās mugursomas spieda gājējiem plecus, un tveice prasīja pēdējos spēkus.

- Tālāk vairs takas nav, - Nortons sacīja. Izvilcis no maksts mačeti, viņš sāka atbrīvot ceļu.

Saule virs galvas kveldēja gluži kā cepeškrāsns, radīdama apstākļus, kas daudz neatšķīrās no apstākļiem augstu kalnos, - viņu organisms strauji zaudēja ūdeni, elpot kļuva aizvien grūtāk, viegli reiba galva.

- Leitnant, nomainiet mani! - Nortons pasniedza mačeti Tomasam. - Iejūties bruņinieka Rolanda ādā!

- Protams, kapteini, - Tomass aizelsies noteica, noguris pastiepdams roku pēc neatdzisušā zobena.

Strauji elpodams vienā ritmā ar vēzieniem, Tomass cirta savijušās liānas, nepazīstamu koku zarus un dzelkšņainus krūmus. Izspraukušies caur biezo lapotni, saules stari rotājās acu priekšā un mirgoja blīvajos knišļu mākoņos. Džungļi gluži kā atmodās, pulcēdami savas ordas, lai aplenktu nelūgtos ciemiņus. Kareivīgie odi, uzmācīgi dīkdami, bariem riņķoja ap cilvēkiem. Tomass ilgojās nosviest mačeti, nokrist zemē un aizbāzt ausis, lai šīs skaņas nedzirdētu.

- Vai vēl ilgi jāiet? - viņš svelpjošā balsī elsdams jautāja Pakam.

- Nezinu. - Tas nopūtās. - Mūsu kapteinis visus jauniņos ved uz šejieni. Te atklājas, vai cilvēkam piemīt cīnītājam vajadzīgās īpašības vai ne.

Tomass neko neredzošu skatienu raudzījās uz liānām, kas apvija akmeņus, stumbrus un lapotnes, gluži kā prasmīgas skrode-rienes sašuvušas visu šo zaļo fantasmagoriju ciešā, izturīgā barjerā, kurā nebija iespējams atrast nevienu robu. Viņš cirta visu, kas gadījās ceļā, ik vēzienā ielikdams visu savu spēku, un drīz bija tā piekusis, ka labprāt sabruktu uz takas pats kā nocirsts. Acīs ņirbēja, karsti sviedri dedzināja ādu un tecēja pa zodu. Gluži kā sapnī, bez prāta līdzdalības, viņš truli kā robots cirta, cirta un cirta. Nīstams īlens spiedās viņa galvā, uz brīdi pierima, bet tad atsāka no jauna, arvien dziļāk un dziļāk urbdamies viņa nogurušajās smadzenēs... Acu priekšā viss peldēja, mainījās vietām, trīsēja - viņš vairs neko neievēroja. Tajā brīdī atskanēja šāviens. Tomass apstulbis sastinga. Vienīgi viņa acis gluži kā fotoaparāta objektīvs fiksēja kaut ko šausmīgu - gandrīz pie pašiem viņa deniņiem šūpojās čūska ar norautu galvu. Kad viņš lēni pagriezās, kapteinis lika atpakaļ makstī pistoli.

- Džungļos jābūt uzmanīgam, - viņš nesatricināmā mierā atgādināja. - Šeit, draudziņ, ienaidnieku ir papilnam.

Norijis lipīgu kamolu, kas bija aizžņaudzis kaklu, Tomass ar skatienu sāka meklēt čūskas galvu, it kā būtu svarīgi ieraudzīt indes zobus...

- Es tevi nomainīšu, - viņš izdzirdēja Paka balsi.

Tomass pasniedza seržantam darbarīku, cenzdamies aizmirst, izdzēst no atmiņas šo briesmīgo brīdi un iekšējā monologā pateikdamies kapteinim, kura zibenīgā reakcija bija izglābusi viņam dzīvību. No domas, ka čūska varēja iekost viņam deniņos, Martinām izspiedās auksti sviedri. Viņš stāvēja, kā no jauna atklādams sev džungļus, un viņam kļuva baisi.

- Vai šī elle vēl ilgi turpināsies? - viņš čērkstoši noprasīja kapteinim.

- Pārgājiens ir beidzies, - kapteinis atbildēja, smagi sēkdams. - Priekšā redzama gaisma!

Tomass neticēja savām acīm - skatienam patiešām pavērās pļaviņa, bet tai blakus slējās akmens siena, kam vidū rēgojās robs. Viņš atguva otro elpu. Kājās ieplūda vieglums. Vēl brīdi vilcies aiz kapteiņa pa biezokņa labirintu, viņš pēkšņi ieraudzīja ezeru. Negaidīdams pavēli, Tomass steigšus norāva sev drēbes un metās ūdenī. Pēc mokošā džungļu pārgājiena šī pelde bija kā debesu dāvana. Tomass juta, kā dzīvinošs vēsums veldzē viņa pārkarsušo ķermeni, cik patīkami atslābina pārpūlētos muskuļus. Viņš uzrāpās uz akmens terases un ienira vēlreiz. Saules stari, bezgalīgi lūstot un daloties pret ezera zilgmi un ūdens nogludinātu akmeni, ar grūtībām lauzās caur spožo virsmas spoguli, skopi sasildīdami dzelmi, kur neskaidri vīdēja tumšs plankums -ovāli vārti uz zemūdens alu valstību. Tomass jau zināja, ka viņi peldēs tieši caur šiem vārtiem un pētīs klinšaino labirintu. Kurp viņu aizvedīs pazemes ceļi?

Atkal izniris, viņš ieraudzīja, ka seržants izkravā mugursomu. Kapteinis runāja pa mobilo telefonu. Tomass piegāja pie savas nešļavas un sāka to atsaitēt, lai izņemtu ūdenslīdēja piederumus.

- Atlikt! - atskanēja Nortona balss. - Zemūdens maršruti atcelti. Tikko zvanīja ģenerālis. Mūs steidzami izsauc uz divīzijas štābu.

- Kāpēc tāda steiga? - seržants brīnījās.

- Nezinu, - kapteinis domīgi noteica. - Pēc mums nosūtīts helikopters.

Fakti un komentāri

- Ūdenslīdēju firmas Rockwater darbi, kas mūsu valstu izmaksāja MIUONUS KRONU, UN VISA Šī JEZGA SAISTĪBĀ AR KUĢA BOJĀEJAS IEMESLU IZMEKLĒŠANU BIJA TIKAI MASKĒŠANĀS, KURAS AIZSEGĀ VEIKTA SLEPENA

operācua. Nezināmi cilvēki nolaida kāpes, lai paceltu kaut kādu kravu.

Ar rokam to nav iespējams izdarīt! Tam vajadzīga jaudīga tehnika. Militārais aspekts, kas uzradies ŠAJĀ LIETĀ, MUDINA PASKATĪTIES UZ TRAĢĒDIJU NO JAUNA. Noslēpumu tajā ir daudz. Kāds ir traģēduas iemesls? Kas

Zviedrijas parlamenta deputāts Bjerns fon Derešs

TAJA VAINOJAMS? KAS APDRAUD MŪSU SABIEDRĪBU, KURAS PAMATĀ IR DEMOKRĀTIJA? Šie jautājumi prasa atbildes. Bez neatkarīgas izmeklēšanas MĒS PATIESĪBU NEKAD neuzzināsim. Patiesība atklāsies

TIKAI TAD, JA PRĀMI IZCELS. KRIEVI IZCĒLA ZEMŪDENI KlJRSK. ĪAS BUA DAUDZ GRŪTĀK, NEKĀ IZCELT PRĀMI, KAS GUĻ TIKAI ASTOŅDESMIT METRU DZIĻUMĀ. Es, DEPUTĀTS, UZSTĀJĪGI PIEPRASU IEKĻAUT ŠO JAUTĀJUMU PARLAMENTA SĒDES DARBA KĀRTĪBĀ. DAUDZI KOLĒĢI MANI ATBALSTĪS. NEDRĪKST PIEĻAUT, KA ŠO LIETU NOKLUSĒ!

Piecpadsmita nodaļa. Prāmis ESTONIA. Sergejs Petrovs

Kajītē iestājās smags klusums. Abi saprata, ka viņus gaida nenovēršama šķiršanās, bet ne viens, ne otrs nevēlējās sākt sarunu pirmais - pārāk daudz kas viņus tagad saistīja. Sergejs neatraudamies lūkojās ārā pa iluminatoru, un kajīte viņam atgādināja smacīgu kapliču ar skatu uz tumšu pekli, kurā lietus lāses saskrie-damās saplūda spokainā, kustīgā maisījumā.

- Tā arī klusēsim, Serž? - Valentīna nočukstēja. - Mirklis pagāja, un mums pat nav ko teikt?

Viņš novērsa skatienu no apaļā lodziņa un pavērās uz Valentīnu. Viņa gulēja uz muguras, ņurcīdama mežģīņu jaciņas stūri, un Sergejam šķita, ka ar katru minūti viņas burvīgā seja kļūst aizvien skaistāka. Viņš piepeši dedzīgi vēlējās pacelt šo sievieti uz rokām un bēgt - tālu, tālu prom. Un kaut kur tur, svešatnē, pārvilkt svītru pagātnei un sākt jaunu dzīvi kopā ar Valentīnu - viņa vienīgo mīļoto sievieti. To viņš bija skaidri sapratis šeit, uz kuģa, šajā drūmajā septembra vakarā.

- Zini, Valentīna, - Sergejs ierunājās viegli trīsošā balsī, - visu mūžu esmu gluži kā maldījies pats sevī. Es tērēju spēkus un veselību, pievērsdamies gan tam, gan citam. Daudz ko esmu atstājis pusdarītu, šo to paveicis līdz galam, taču dzīve allaž mani atgrieza īstenībā, bet īstenība bija pelēka un vienveidīga. Es jutu, ka mana personiskā dzīve ievirzās ne tā, kā gribētos...

- Es arī kūleņoju pa dzīvi, meklēdama kaut ko neparastu, -Valentīna pievienojās partnera grēksūdzei. - Ilgojos pēc miera, labklājības... Labklājību par katru cenu! Tā nu savaldzināju bagātu ārzemnieku un tiku prom, aiz priekškara. Viņš ir simpātisks cilvēks, bet nekādu īpašu jūtu man pret viņu nav. Viņš mīl mani un meitu un dāsni nodrošina mūs ar naudu, tā ka es dzīvoju bezrūpīgi... Bezrūpīgi un vientuļi.

- Tad kas mūs traucē, Valentīna? - Sergejs cerīgi sacīja. - Sāksim satikties!

- Kāpēc? - Viņa sarauca uzacis. - Lai reizēm slepeni liktos gultā un slīcinātu bēdas seksā?

Viņas vārdi ar neredzamu cilpu sažņaudza Sergeja sirdi. Viņš gribēja kaut ko teikt, bet sakāmais spriedās kaklā.

- Es atcerēšos šo nakti, - Valentīna turpināja, - un mirkli, kas pienāca un piešķīra gaišumu pelēkajai ikdienai. Mirkli, kas uzplaiksnīja starp dzimto un svešo jūras krastu... - Bridi klusējusi, viņa skumji pabeidza: - Mirkli, priecīgu un īslaicīgu, kas pagaisīs rīt, kad kuģis pietauvosies Stokholmā.

- Kas liedz tev šo mirkli atkārtot? - Sergejs ar plaukstu pieskārās viņas karstajam vaigam.

- Daudz kas. Mirklis un dzīve diemžēl ne vienmēr ir savienojami.

- Kāpēc?

- Man ir meita. Arī vīrs, bez kura es būtu gluži venkārši nabadzīga sieviete... -Valentīna noglāstīja viņa matus un klusi piebilda: - Tā ka, Serž, šī ir mūsu pēdējā nakts. Neko savā dzīvē grozīt nevēlos.

- Skaidrs, - viņš saspringti novilka.

Viņas lēmums satrieca Sergeja pēdējo cerības stariņu. Iznirusi no vispārējās, loģikai nepakļāvīgās, bezpersoniskās nejaušību masas, Valentīna bija pēkšņi nostājusies viņa priekšā kā atsevišķa pasaule aiz septiņiem viņam nezināmu tieksmju zīmogiem. No domas, ka viņš nekad, it nekad šo sievieti vairs neredzēs, Sergeju pārņēma līdz šim neizjusts rūgtums. Domas ķērās cita aiz citas juceklīgā, blīvā virpulī, paretam rimdamās, nerazdamas atbildi uz kādu jautājumu, līdz viņš nemanot aizmiga - pareizāk, nevis aizmiga, bet aizmirsās. Kad viņš pamodās, Valentīnas blakus vairs nebija.

- Valentīna? - Sergejs pasauca un ieklausījās, cerēdams klusumā sadzirdēt viņas balsi, bet atskanēja tikai spalga čirkstoņa, it kā milzu haizivs žokļi plosītu kuģa dibenu.

Sergejs sastinga. Dīvainais troksnis turpinājās. Piepeši kaut kas nodārdēja un nezināms spēks izmeta viņu no gultas... Kuģis, gluži kā dzīva būtne, uz bridi sastinga un tad sāka drebēt.

Nelaime, kā naža dūriens caur prātu izšāvās doma. Esam uz-sēdušies uz sēkļa - vai vēl sliktāk - saskrējušies ar citu kuģi!

Kajīte drebēdama sāka lēni celties augšup, un viņš no grīdas pārvēlās uz sienu... pēc tam nezināms spēks viņu atgrūda atpakaļ uz grīdas... Kuģa korpuss it kā atgriezās normālajā stāvoklī. Sergejs ar grūtībām piecēlās, drudžaini uzrāva bikses un džemperi un pieplaka iluminatoram, cenzdamies saskatīt, kas īsti apkārt notiek. Mēness, ietinies mākoņu lēveros, spīdēja nespodri gluži kā caur nokvēpušu stiklu, un šī blāvā, nedabiskā gaisma pildīja dvēseli ar saltām nolemtības izjūtām.

Novērsies no loga, Sergejs satriekts paraudzījās apkārt. Pie sienas vīdēja telefona aparāts, un viņš paķēra klausuli.

- Reģistrācija, - atbildēja satraukta sievietes balss.

- Sakiet, kas notiek? - Spazmas kaklā traucēja elpot.

- Nezinu, - dežurante nervozi sacīja. - Zvaniet uz stūres māju!

Tikai pēc desmitā mēģinājuma Sergejam atsaucās balss:

- Otrais sardzes virsnieks Tormi Einsals klausās.

- Kas notiek ar kuģi? - Sergejs kliedza.

- Ar kuģi viss ir kārtībā, - virsnieks sausi noteica. - Vētras viļņi, nekas vairāk. Nav pamata satraukumam.

- Paldies, - Sergejs izmeta, nopriecādamies, ka prāmis vairs nevibrē un aizdomīgie trokšņi rimušies. Viņš pārmeta krustu un pateicās Dievam. - Kur gan tu esi, Vaļečka? - viņš apjucis čukstēja. - Vai tiešām atkal restorānā? Esi atgriezusies pie sportista? - Viņā modās greizsirdība.

Brīdī, kad Sergejs izlēma doties uz kazino, no jauna atskanēja troksnis, it kā ar veseri kāds iebelztu pa kuģa apakšu, un prāmis atkal sāka drudžaini kratīties. Tajā pašā mirklī viņa izkoptā dzirde uztvēra ko tādu, no kā sametās karsti, - zem grīdas burbuļoja ūdens. Viņš nevarēja kļūdīties - skaņa vēstīja, ka ūdens šļācas aizvien stiprāk, turklāt kaut kur pavisam tuvu.

Sergejs atvēra durvis un... sastinga. Lielākā daļa gaiteņa bija applūdusi. Cilvēki no kajītēm pabāza izbiedētas sejas.

- Dievs redz, - ievaimanājās kāds bārdains pasažieris, mezdams krustus, - ka mūs nogremdē!

Ūdens strauji cēlās aizvien augstāk un augstāk, piepildīdams gaiteni un lauzdamies iekšā kajītēs.

- Kungs, - bārdainis sāka lūgties, - glāb mūsu dvēseles!

Prāmis atkal sasvērās, un Sergejs, zaudējis līdzsvaru, iegāzās

ūdenī... Acumirklī pielēcis kājās, viņš metās uz tuvāko trapu. Tajā brīdī apklusa dzinēju dūkoņa un nodzisa gaisma. Sergejs paskatījās uz sava pulksteņa fosforizētajiem rādītājiem - bija viens un piecpadsmit minūtes. Lai izglābtos, viņam iešāvās prātā, jāpieveic septiņi stāvi. Lifts diez vai strādā. Viņš steidzās uz kāpņu pusi.

Melno tumsu pildīja paniski pasažieru kliedzieni. Pēkšņi iedegās gaisma, balsis uz mirkli apklusa, un Sergejs ieraudzīja, ka no vairākām vietām izsprāgst putojoša ūdens šaltis. Desmitiem cilvēku ķepurojās ūdens mutuļos, no kajītēm ārā peldēja ceļasomas, čemodāni, kastes un maisiņi...

- Kurp es traucos? - Sergejs nočukstēja. - Jāsameklē Valentīna!

Šajā prātam neaptveramās traģēdijas brīdī gluži kā karsts vilnis viņā ieplūda atskārta, ka pats svarīgākais, ko viņš dzīvē tik ilgi meklējis, ir... Valentīna! Viņa bija tam dārgākais un nozīmīgākais cilvēks visā pasaulē.

Atkal iestājās tumsa. Cerību spārnots, Sergejs traucās augšup. Viņš sameklēs Valentīnu, visdārgāko viņam šajā pasaulē... Kājas intuitīvi atrada pakāpienus, plaukstas tvērās pie margām... Brīžiem viņš zaudēja pamatu, ar šausmām manīdams, ka kāpnes kaut kur pazūd un viņš iet pa sienu. Visbeidzot virs galvas iemirdzējās debesis ar šauru mēness sirpi. Kuģis atkal svērās uz vienu sānu, un Sergejs, krampjaini stiepdams rokas, paspēja pieķerties pie kāda izciļņa. Jauns puisis, kas pirms sekundes stāvēja blakus, kliegdams nokrita lejā.

Sergejs ar pūlēm uzvilka savu spēkus zaudējošo ķermeni uz klāja, sataustīja metāla stieni un, abām rokām to sagrābis, turējās. Atguvis elpu, viņš skaļi sauca Valentīnu, taču viņa balss saplūda ar pārējo pasažieru kliedzieniem un vaidiem.

Fakti un komentāri

Valērijs Teroganesovs, bijušais Latvijas biznesa žurnāla ".Karjera" galvenais redaktors

Mēs tikāmies viņa darba kabinetā Rīgā, Elizabetes ielā. Tā kā buām pazīstami DAUDZUS GADUS -kopā strādājām Latvijas

RADIO UN KOPĀ DIBINĀJĀM DAŽĀDAS SABIEDRISKAS ORGANIZĀCIJAS MŪSU SARUNA IZVĒRTĀS VISAI ATKLĀTA.

- Igaunijas žurnālisti

MAN TEICA, KA TU ESOT IERADIES Tallinā un interesējies par prāmi Estonia.

- Tā bua.

- Kāpēc tev pēkšņi radās interese par šo sāpīgo tematu?

- Kāds uzņēmējs, kura mīļotā sieviete šajā baisajā traģēdijā zaudēja DZĪVĪBU, LŪDZA MANI UZRAKSTĪT KRITISKU RAKSTU PAR STARPTAUTISKO KOMISIJU, KAS IZMEKLĒJA PRĀMJA BOJĀEJAS IEMESLUS. VlŅŠ BUA PĀRLIECINĀTS, KA DAŽI KOMISUAS LOCEKĻI BUA IEINTERESĒTAS PERSONAS UN DARĪJA VISU, LAI PATIESĪBA NENĀKTU GAISMĀ. PASŪTĪTĀJS APSOLUA MAN SAMAKSĀT PAR PUBLIKĀCUU SOLĪDU HONORĀRU, PIEŠĶĪRA KOMANDĒJUMA NAUDU, UN ES DEVOS uz Igaunuu, lai vāktu informācuu. Tallinā pazīstams kolēģis man

IETEICA NEPĒTĪT ŠO TEMATU, JO TIE, KURI PAR PRĀMJA BOJĀEJU BUA INTERESĒJUŠIES, GLUŽI VIENKĀRŠI IZGAISA. BEZ VĒSTS PAZUDA ARĪ DIVPADSMIT APKALPES LOCEKĻI, LAI GAN TOS IZGLĀBA UN VEIKSMĪGI NOGĀDĀJA KRASTĀ. KAD MAN PARĀDUA FOTOGRAFUU, KURĀ BUA REDZAMS CILVĒKS AR DAUDZIEM NAŽA DŪRIENIEM KAKLA, ES SAPRATU, KA ŠIS TEMATS PATIEŠĀM IR BĪSTAMS.

- Cik ilgi tu bui Tallinā?

- No RĪTA ŠAJĀ PILSĒTĀ IERADOS, VAKARA DEVOS PROM. ATGRIEZOS

Rīgā un paskaidroju pasūtītājam iemeslu, kāpēc atsakos par šo tematu rakstīt. Viņš saprata.

- Atgriezīsimies sarunas sākumā, - es teicu, - par kuriem komisijas LOCEKĻIEM UZŅĒMĒJS RUNĀJA?

- ĪSTI VAIRS NEATCEROS. - ĪEROGANESOVS ATVĒRA GALDA ATVILKTNI, ILGI TAJĀ RAKŅĀJĀS, LlDZ IZŅĒMA PAPlRA LAPU UN PASNIEDZA TO MAN. - VlŅŠ IEDEVA MAN ŠO. ĪE IR VAIRĀKI UZVĀRDI, BET ES NESĀKU AR ŠIEM CILVĒKIEM TIKTIES, NOSKAIDROT VIŅU AMATUS, VAINAS PAKAPI UN SAISTĪBU AR PRAMJA

Estonia bojāeju...

- Juka Hekmiss, - es skaļi lasīju un komentēju: - Šis cilvēks komisija PĀRSTĀVĒJA SOMUU. VISTICAMĀK VIŅŠ TUR BUA NOKĻUVIS KĻŪDAS PĒC.

Iespējams, viņu taja iekļāva tādēļ, lai kompānua Estline zinātu, ko

STĀSTA LIECINIEKI. TlEŠI JUKA HEKMISS IZGATAVOJA PRĀMIM ESTONIA VILTOTUS SERTIFIKĀTUS, KAS ĻĀVA TAM KURSĒT MARŠRUTĀ TaLLINA-StOKHOLMA.

- Kādu amatu viņš ieņēma?

- Viņš strādāja Somuas Jūras administrācuas kuģu inspekcijas nodaļā. Cits komisijas loceklis, Kalle Pedaks, - es turpināju, - vadīja Igaunuas Ūdensceļu kontroles departamentu. Starp citu, dienā

PIRMS KATASTROFAS TIEŠI VIŅŠ BUA ATBILDĪGS PAR KUĢA IZIEŠANU JŪRĀ. VlŅŠ BUA ATBILDĪGS PAR PRĀMJA TEHNISKO STĀVOKLI. STARPTAUTISKĀS IZMEKLĒŠANAS KOMISUAS PRIEKŠSĒDĒTĀJS IGAUNUAS TRANSPORTA UN SAKARU MINISTRS

Andi Meisters bua viens no kompānuas Estline valdes locekļiem. Ka

MAN IZDEVĀS NOSKAIDROT, ŠĪ KOMPANUA BUA PRĀMJA ESTONIA LĪDZĪPAŠNIECE. Protams, viņš visādiem līdzekļiem aizstāvēja tā uzņēmuma intereses, KŪRĀ SAŅĒMA SOLĪDU ALGU.

- TĀ NEBUA NEKĀDĀ STARPTAUTISKĀ KOMISUA, - KOLĒĢIS IESAUCĀS, - BET GAN NEGODiGU CILVĒKU APVIENiBA! UZŅĒMĒJS, KURŠ GRIBĒJA DARĪT ZINĀMU SABIEDRĪBAI ŠO, KĀ JURISTI TEIKTU, INTEREŠU KONFLIKTU, ACĪMREDZOT TO ZINĀJA.

- TO ZINĀJA NE TIKAI TEV PAZĪSTAMAIS UZŅĒMĒJS. To ZINĀJA DAUDZI JURISTI, ŽURNĀLISTI UN PAT ZviEDRUAS PARLAMENTA LOCEKĻI.

- Tad kāpēc šos krāpniekus neizdzenāja?

- Kādi ļoti ietekmīgi spēki darīja visu, lai slēptu prāmja bojāejas

PATIESOS IEMESLUS. Šā MĒRĶA SASNIEGŠANĀ TIKA IEGULDĪTA MILZU NAUDA...

Taču turpināsim analīzi. Enns Neidre strādāja par kompānuas Estline DROŠĪBAS DIENESTA VADĪTĀJU, BET STENS AnDERSONS BUA VIENS NO Zviedruas Jūras administrācuas galvenajām amatpersonām, tātad pārstāvēja IESTĀDI, KAS BUA ATBILDĪGA PAR PĀRBAUDI, KURĀ NOVĒRTĒJA PRĀMJA

GATAVĪBU IZIET JŪRĀ. NAV GRŪTI IEDOMĀTIES, KĀ ŠIE KOMISUAS LOCEKĻI IZTURĒJĀS LIECINIEKU NOPRATINĀŠANAS LAIKĀ. PROTAMS, VIŅI AR SAVIEM JAUTĀJUMIEM UZVEDINĀJA APKALPES LOCEKĻUS UZ VAJADZĪGAJĀM ATBILDĒM, JO JŪRNIEKI SAVĀ PRIEKŠĀ REDZĒJA SAVUS TIEŠOS PRIEKŠNIEKUS!

- Man tev, draugs, ir ieteikums. Ja vēlies dzīvot mierīgi, nevienam

TO NESTĀSTI.

- Paldies par labo padomu! - es atbildēju. - Та ir viela pārdomām.

Sešpadsmitā nodaļa. Zelta ceļojums

Stokholma mani sagaidīja ar nelāgu laiku. Auksts ziemeļu vējš virs jūras dzenāja pietūkušus mākoņus, kas peldēja uz krasta pusi, ik pa brīdim izgrūzdami bagātīgas lietusgāzes. Miglas un lietus plīvurā tītās Stokholmas lielākā baznīca, katedrāle Storki/rkan, un masīvā taisnstūra Kungliga slottet, plašākā karaļa pils pasaulē, izskatījās visai skumjas un nepievilcīgas. Šķita, ka debesis tās pārklājušas ar slapju linaudeklu.

Slēpdamies zem lietussarga un lādēdams slikto laiku, es pārvietojos pa vienu un to pašu maršrutu - no Kungsgātanas ielas, kur biju apmeties sava vientuļā kolēģa Karla Stivas dzīvoklī, uz Jūrniecības muzeju, kur vācu informāciju topošajai publikācijai. Šajā rakstā gribēju pastāstīt par to, kā 1944. gadā no Latvijas uz Gotlandes salu tika nogādāta daļa valsts zelta rezervju. No turienes saskaņā ar liecinieku versiju šī vērtīgā krava nokļuva kādā no Stokholmas bankām. Jūrmalā biju saticis vecu zvejnieku, kurš zvērēja un dievojās, ka nesis uz saviem pleciem kastes ar Latvijas Bankas emblēmām. Taču, jo ilgāk šo faktu es pētīju, jo vairāk mani māca šaubas par "zelta ceļojuma" patiesumu, tāpēc mans garastāvoklis bija tikpat drūms kā debesis virs Stokholmas.

Pēdējo reizi iedams uz Jūrniecības muzeju, lai tiktos ar zviedru kapteini, kurš par šo notikumu esot kaut ko dzirdējis, es nolēmu, ka nākamajā dienā došos mājup.

Es gāju, brizdams pa peļķēm, un mans savu laiku nokalpojušais lietussargs stiprajā vējā liecās un locījās. Iezvanījās mobilais telefons, un es iespruku pavārtē, lai varētu mierīgi parunāt.

- Priecājos, tevi dzirdot, - atskanēja līksma Elzas Volfas balss. - Man teica, ka tu Zviedrijā pūloties noskaidrot kādu nozīmīgu vēstures faktu. Vai tā ir?

- Eju pa maldu ceļu, - es drūmi atbildēju. - Velti būšu iztērējis naudu un laiku. Rit plānoju braukt mājās.

- Pakavējies līdz manai atbraukšanai, - viņa sacīja, kļuvusi nopietna. - Es tev kompensēšu finansiālos zaudējumus.

- Ja nabaga žurnālists uz tavas vizītes rēķina var nopelnīt, tad, protams, palikšu.

- Rīt izlidoju no Frankfurtes. Vakarā paziņošu, ar kuru reisu. Uz tikšanos, dārgais...

Kopš neaizmirstamā incidenta Alpos un manas vizītes Austrijas slimnīcā es nebiju ar Elzu ticies, tāpēc man šķita interesanti viņu atkal ieraudzīt. Ja jau viņa steidzami lido uz Stokholmu un lūdz manu palīdzību, katrā ziņā gaidāms jauns, bīstams piedzīvojums. Pēc garlaicīgajiem arhīva pētījumiem man nebija iebildumu nonākt satriecošas operācijas epicentrā, un tieši tādās bezbailīgā Volfas jaunkundze ar apskaužamu neatlaidību iesaistījās.

Nākamajā dienā pulksten vienpadsmitos es stāvēju pie termināļa Arlandas lidostā Stokholmā un gaidīju, kad nosēdīsies lidmašīna no Vācijas.

Elza, kā parasti, izskatījās eleganta.

- Ar kādu transportlīdzekli tu atbrauci uz lidostu? - viņa painteresējās.

- Ar autobusu. Kratījos kādas četrdesmit minūtes...

- Cik maksā biļete?

- Sešdesmit kronu.

- Tas nav dārgi. Kur autobuss pietur?

Es izbrīnījies uz viņu palūkojos.

- Tu taču teici, ka tevi dāsni finansē, - es teicu. - Vari atļauties arī taksometru.

- Kā jau būsi pamanījis, esmu vāciete, - viņa atbildēja, - un vācietes ir praktiskas sievietes, kas prot taupīt katru feniņu. Pagaidām apstākļi mūs nespiež steigties. Citiem vārdiem, to neprasa mana šefa dotais uzdevums. Iesim uz autobusu!

- Runājot par vācu praktiskumu, - es lietišķi sacīju, - tu vari ietaupīt, ja, izvēlēdamās apmešanās vietu, vērsīsies aģentūrā Bed 7 & Breakfast. Tur var dabūt jumtu virs galvas par četrsimt kronām. Taču vēl prātīgāk būtu, ja tu dotos uz Zviedrijas Tūristu informācijas centru. Tur piedāvā istabas jauniešu viesnīcā par simt kronām...

- Cik maksā numurs, - viņa vērīgi uz mani paskatījās, - kurā esi apmeties tu?

- Es bez maksas dzīvoju pie pazīstama kolēģa. Taču es nevaru tevi turp aicināt, jo mans draugs mitinās vienistabas dzīvoklī.

- Jūs guļat vienā gultā? - Elza dzēlīgi noprasīja. - Varbūt tu pa šo laiku esi mainījis orientāciju?

- Pagaidām neesmu. Karls guļ gultā, bet man pietiek ar dīvānu.

- Tagad jokus pie malas! - Smaids no viņas sejas nozuda. - Varbūt tu zini, kur šeit atrodas restorāns Bērns' Salonger?

- Nezinu, bet varu pajautāt draugam.

Es piezvanīju kolēģim.

- Nemaz nedomā tur spert kāju! - Karls brīdināja. - Tur ir neprātīgas cenas! Ja nu vienīgi kāds jaunais krievs tevi uz turieni uzaicina.

- Mani aicina vāciete, un naudas viņai netrūkst. - Es piemiedzu ar aci Elzai, kas uzmanīgi klausījās mūsu sarunā.

- Tā ir cita runa. Restorāns atrodas Berzelī parkā.

- Kāpēc tur viss ir tik dārgs? - es interesējos.

- Tā iestāde ir leģendāra un strādā kopš tūkstoš astoņsimt sešdesmit trešā gada. To savulaik atvēra karaļa konditors, vārdā Roberts Bernss.

- Skaidrs, - es noburkšķēju, zīmīgi pamādams kolēģei.

Elza noslēpumaini man uzsmaidīja.

- Es ielūdzu tevi uz šo restorānu, - viņa sacīja. - Šovakar mēs tur ēdīsim vakariņas. Tavu draugu arī ielūdzu. Man vajadzīgs cilvēks, kurš spētu atbildēt uz jautājumiem par šo pilsētu.

- Kā tad ar vācietes praktiskumu? - es gribēju zināt.

- Tagad mēs brauksim ar autobusu, - viņa nesatricināmi turpināja, it kā manu jautājumu nebūtu dzirdējusi, - uz viesnīcu Hilton.

- Tad nu gan manieres! - es brīnījos. - Uz tādu viesnīcu ar autobusu nebrauc.

Elza atkal izlikās to nedzirdam.

- Es tev piedāvāju iespēju uz dažām dienām nomainīt sava drauga dīvānu pret greznu gultu dārgā luksusviesnīcā, - viņa paziņoja. - Mēs esam iemīlējies pāris, saprati?

- Kāpēc gan ne? Viegls flirts, kā teicis kāds gudrs cilvēks, atvieglo sirdi.

- Lai tavu sirdi atvieglo uzticība sievai, - viņa attrauca. - Patiesībā vajadzēs krietni pastrādāt...

Nu protams. Elza atkal bija iepinusies aizdomīgā avantūrā un pildīja bagāta sponsora pasūtījumu.

- Kā labā tu strādā? - es uzstājīgi pajautāju.

- Nezinu, - viņa, smagi nopūzdamās, atbildēja.

- Elza, tu taču neesi skolniece, - es noskaitos, - lai strādātu anonīma cilvēka labā! Tas taču ir smieklīgi! Saki visu, kā ir!

- Es tiešām nezinu. Kāds man dod uzdevumus un dāsni maksā. Pēdējos mēnešos esmu nopelnījusi tik daudz naudas, ka varēju atdot visus parādus.

- Lielu naudu maksā par nopietniem darbiem.

- Vai tad Insbrukā nebija nopietns darbs? - Viņa lūkojās uz mani ar savām lielajām acīm, kurās bija jaušams apjukums. - Ar pasūtītāju nekad neesmu tikusies. Es vācu informāciju, ierakstu disketē un atdodu kurjeram, kurš to nogādā pasūtītājam. Kurjers ir mēms kā zivs - nesaka nevienu lieku vārdu. Mēģināju viņu izsekot un saņēmu saimnieka aizrādījumu. Viņš visu redz un dzird.

- No ietekmīga pasūtītāja tik viegli vaļā netiksi, - es norādīju.

- Piekrītu. Bet man nebija izvēles. - Elza sameklēja cigareti, ar trīcošu roku uzšķīla šķiltavas un, dziļi ievilkusi dūmus, turpināja: - Manai mātei ir vēzis. Vajadzēja lielu naudu operācijai. Es to aizņēmos, jāatdod būs ar procentiem. Vārdu sakot, biju neapskaužamā situācijā. Tagad tu manu stāstu zini. Vari doties prom...

- Izbeidz! - es viņu pārtraucu. - Man jau kļuvis interesanti. Neaizmirsti, ka es rakstu stāstus piedzīvojumu žanrā... Vai tu pat nenojaut, kas ir šis pasūtītājs?

Viņa atkal dziļi ievilka dūmus.

- Domāju, ka tas nav viens cilvēks, - Elza sacīja. - Iespējams, tā ir organizācija. Loti kompetenta un bagāta organizācija.

- Piemēram, CIP vai krievu FDD?

- Varbūt. Nezinu.

Pieripoja autobuss. Līdz centram mēs braucām klusēdami, katrs domādams savas domas.

Fakti un komentāri

Maskava. Es sarunājos ar Irinas Burakovas māti. Viņas meita Irīna noslīka kopā ar prāmi Estonia.

-Jūsu meita Irīna...

Sievietes sejas izteiksme acumirklī pārvērtās. Viņai bua grūti runāt

PAR TRAĢISKO DIENU, KAD VIŅAS MEITA GĀJA BOJĀ JŪRAS DZELMĒ. BRIDI KLUSĒJUSI, VIŅA TRĪCOŠĀ BALSĪ SACĪJA:

- Lai nolādēta Zviedruas valdība, kas dara visu, lai prāmi neizceltu! Sl VALDĪBA PIETEIKUSI KARU VISIEM, KURI CENŠAS NOSKAIDROT PRĀMJA

Estonia katastrofas cēloņus. Vācu žurnālistes grāmatā es izlasīju, ko dara Zviedruas specdienesti... Atgriezusies viesnīcas numurā, žurnāliste REDZĒJUSI, KA VIŅAS LIETĀS KĀDS RAKŅĀJIES. No RĪTA VIŅU GAIDUIS CITS NEPATĪKAMS PĀRSTEIGUMS. IESLĒGUSI FĒNU, BET NO TĀ IZŠĀVIES LIESMAS stabs. Iedomājieties! Fēna elektrības vads buis iegriehs, lai žurnālisti NOGALINĀTU... Uz VIŅAS MOBILO TELEFONU KĀDS NOSŪTUIS ĪSZIŅU AR DRAUDIEM. Ka VIŅA RAKSTA, ŠĪS ĪSZIŅAS NOSŪTĪTĀJS, SPRIEŽOT PĒC

TELEFONA NUMURA, STRĀDĀ ZVIEDRIJAS AIZSARDZĪBAS MINISTRIJĀ. Ar KO

šie Eiropas Savienībā uzņemtās valsts amatpersonas ir labākas par mūsu Maskavas bandītiem!?

Es KLUSĒDAMS VIŅAS SECINĀJUMAM PIEKRITU.

Septiņpadsmitā nodaļa. Prāmis ESTONIA. Martins Nilsens

Viņš izgāja uz klāja. Zem rudenīgajām debesīm cilājās pelēki viļņi. Martins paskatījās pulkstenī - tas rādīja nulle un četrdesmit minūtes. Kļuva auksti, un viņš atgriezās kazino. Orķestris spēlēja ritmisku melodiju, kuras pavadījumā divas ļoti līdzīgas meitenes no šova grupas, acīmredzot dvīņumāsas, uz skatuves aizrautīgi dejoja.

Martins piegāja pie bāra un pasūtīja alu. Ar putojošā dzēriena kausu rokā viņš devās pie galdiņa. Piepeši atskanēja čīkstoša skaņa, grīda sakustējās, un alus izšļakstījās viņam uz biksēm. Vispirms Martins nodomāja, ka viņam nejauši kāds uzgrūdies, bet tad prāmis nodrebēja vēlreiz, un kļuva skaidrs, ka tas kļuvis nevadāms. Dvīņumāsas sastinga uz spoži apgaismotās skatuves un lūkojās viena uz otru. Muzikanti, pārtraukuši spēlēt, neizpratnē skatījās uz visām pusēm. Kuģis pēkšņi asi sasvērās - galdi, krēsli, mūzikas instrumenti un cilvēki slīdēja uz pretējo sienu...

Visapkārt valdīja troksnis un haoss - plīsa un šķindēja trauki, ļaudis kliedza...

Iesprūdis starp restorāna mēbelēm, Martins pūlējās apjēgt, kas īsti notiek, un saspringti ieklausījās baisajos dārdienos, kas bija dzirdami kuģa iekšienē. Sānsvere turpinājās, un nu cilvēki nevis vairs slīdēja, bet gan lidoja uz pretējo pusi. Milzu spēks grieza kuģi ap savu asi, un tas, žēli čīkstēdams, gāzās uz priekšu, bet tad piepeši nostabilizējās. Pārbiedētie pasažieri cēlās kājās un nopurināja drēbes, cits citam jautādami, kas noticis.

Pie mikrofona piegāja sieviete prāmja apkalpes formastērpā.

- Dāmas un kungi! - viņa sacīja trīsošā balsī. - Tas bija tikai spēcīgs vētras vilnis... Lai jums laba izklaide. Turpiniet!

Tajā brīdī uz skatuves uzskrēja satraukts virsnieks un izrāva viņai no rokām mikrofonu.

- Uzmanību, kungi! - viņš iekliedzās. - Kuģim ir tehniski sarežģījumi! Lūdzu visus doties uz augšējo klāju. Tur ir glābšanas līdzekļi!

Zālē nodzisa gaisma, un tumsā šaudījās izbiedētas balsis.

- Kuģis grimst!

- Ko lai mēs darām?

- Kur ir mans saksofons?

- Domā par savu ādu!

- Portfelis, portfelis... tur ir nauda!

- Mana somiņa... mana kosmētika!

- Es nevaru atrast savu maku!

- Atradis, par ko domāt! Muļķis! Skriesim uz izeju!

Martinām šķita, ka viņš skatās šausmu filmu. Nevaldāmās stihijas pārsteigtie cilvēki, vēl neapjauzdami situācijas traģiskumu, juceklīgi izkliedza savas rūpes. Piepeši aptvēris draudošās briesmas, Martins traucās uz zāles durvīm, uzgrūzdamies galdiņiem, krēsliem un cilvēkiem. Pirmā doma bija paņemt no kajītes mantas, tāpēc viņš steidzās pa kāpnēm lejup. Blāvas luktura gaismas priekšā drūzmējās pasažieri. Matrozis, kurš zibināja sev virs galvas šo staru kūli, kaut ko kliedza, bet cilvēki viņā neklausījās. Tā bija dzīva siena starp guldzošo ūdeni un neapplūdušo prāmja daļu. Taču arī šīs sausās saliņas virzienā mērķtiecīgi cēlās ūdens.

Trokšņaini elpodama, jūra nāca aizvien tuvāk.

Martins vēl nesaprata, ka šajā liktenīgajā minūtē jau pārkāpis elles slieksni. Viņa acu priekšā pavērās nevis abstraktā Aīda valstība, bet gan reālas, miasmu piesātinātas šausmas. Cilvēki bezjēdzīgi skraidīja pa kajītēm un gaiteņiem, visi reizē kliegdami un cits citā neklausīdamies. Murdēšana aiz muguras Martinā tieši saasināja arvien augošo tukšuma izjūtu, kas it kā norobežoja viņu no apkārtējās postažas.

Matrozis joprojām turēja virs galvas lukturi.

- Visi augšup! - viņš aizsmakušā balsī kliedza. - Apakšējie klāji ir applūduši! Dodieties augšup! Tur jums izsniegs glābšanas vestes!

Nespodrajā gaismā Martins ieraudzīja profesoru orientālistu. Viņš sagrāba Martinu aiz rokas, izskatīdamies neizsakāmi pārsteigts.

- Vai tiešām mēs grimstam? Vai tiešām tas notiek? - profesors atkārtoja. - Tas nevar būt!

- Var gan. - Martins nopūtās.

- Man jāglābj savi pieraksti. Tie ir kajītē. Kā lai tur nokļūst?

- Izmetiet tos no prāta! - Martins deva padomu. - Jācenšas tikt augšup.

Profesors satraukti grozīja galvu, meklēdams savu draudzeni.

- Vai jūs neredzējāt Frīdu?

Martins neatbildēja, drudžaini meklēdams spraugu cilvēku sienā. Viņš parāva priekšā stāvošu vīrieti aiz pleca un ieraudzīja vecišķu seju un kruķi, kas tam izkrita no pirkstiem.

- Mans kruķis! Padodiet man kruķi! - zilganās lūpas čukstēja.

Nē, viņš nepalīdzēs! Šajā liktenīgajā stundā ikviens rūpējas tikai par sevi.

- Es jums palīdzēšu, - līdz Martinām atlidoja pazīstama balss.

Viņš pagriezās un ieraudzīja Frīdu, kas aizspiedās pie invalīda, pacēla kruķi un ielika to trīcošajā plaukstā.

- Paldies, paldies, - sirmgalvis čukstēja. - Lai Dievs jums palīdz!

- Jums arī! - Viņa pasmaidīja.

Caur plaisājošā apšuvuma troksni un juceklīgo kņadu Martina dzirdi sasniedza bērna smalkā balstiņa.

- Atvainojiet, vai jūs neesat redzējis manu mammu?

Aptuveni septiņus gadus veca meitenīte spiedās pie kajītes

durvīm, krampjaini ieķērusies rokturī.

- Nē, - viņš izmeta.

Atkal blakus uzradās Frīda, piespieda meitenīti pie krūtīm un maigi viņai pajautāja:

- Kur ir tavi vecāki?

- Es nezinu, kur ir mana mamma... - Bērns raudāja.

- Mēs viņu atradīsim.

Šī aina satrieca Martinu, piepeši izraudama viņu no stinguma. It kā atjēdzies no nemaņas, viņš noskurinājās un izbrīnījies palūkojās uz neseno sarunas biedri. Vispārējās panikas radītajā ellē šī trauslā sieviete spēja saglabāt savaldību un labsirdību. Viņa palīdzēja citiem, nevis domāja par to, kā izglābties pašai. Ap viņu plūda izmisušu cilvēku ēnas, kurās viņa centās iedvest cerību, ietērpt tās miesā un asinīs, piešķirt tām Radītāja doto apveidu.

Tas ir Debesu pārbaudījums, Martinām iešāvās prātā, bet mēs esam ar vāju raksturu un vārgi, tāpēc pirmām kārtām glābjam savu ādu! Zaudējam saprātu! Varbūt tas viss ir tikai slikts sapnis, kurā es, sev par kaunu, esmu izgāzies, kļūdams par savu baiļu gūstekni? Kungs, viņš domāja, stiprini sava kalpa Martina dvēseli!

Viņš apstājās, aizgaiņādams trulā sastinguma paliekas un tad apņēmīgi piespraucās pie Frīdas. Sieviete pasmaidīja, it kā būtu viņu gaidījusi, un pastūma uz viņa pusi bērnu.

- Jāsameklē viņas mamma.

- Es mēģināšu. - Martins pamāja.

- Atvainojiet! - meitenīte caur asarām teica. - Manu mammu sauc Erna. Atvainojiet!

- Mēs atradīsim tavu mammu. Noteikti atradīsim! - Martins stingri sacīja. - Mums jātiek ārā no šā haosa... Jāvirzās augšup -uz augšējo klāju...

- Vai mamma ir tur? - meitenīte iesaucās.

- Jā, - viņš sacīja, zinādams, ka māna bērnu.

- Dievs, es zināju, ka Tu esi... - Meitenīte nopūtās. - Es zināju, ka Tu palīdzēsi.

Martins paņēma viņu uz rokām.

- Viņš ir. Viņš palīdzēs, - puisis atkārtoja bērna teikto.

Acīmredzot Dievs viņam sūta šo bērnu, Martins domāja, lai

viņš atcerētos bausli - palīdzi savam tuvākajam! Šādā kritiskā situācijā, kad jāizlemj lielais dzīvības un nāves jautājums, cilvēks no dzīvnieka atšķiras ar to, ka saglabā krietnumu. Tu, Martin, taču sapņoji, ka būsi pārcilvēks! Tavā dzīvē pienācis brīdis, kad ir iespēja par tādu kļūt!

- Jūs kaut ko teicāt, kungs? Es nezinu jūsu vārdu.

- Esmu tēvocis Martins.

-Jūs kaut ko čukstējāt. Par manu mammu?

- Par tavu mammu arī. Mēs viņu atradīsim.

- Tā būs laimīgākā diena manā mūžā, - meitenīte noteica un noskūpstīja glābēja roku.

Kad viņi sasniedza augšējo klāju, Martinām šķita, ka nokļuvis trakomājā. Vieni, uz ceļiem nometušies, izmisīgi lūdza Dievu, citi pilnā balsī raudāja, daudzi skraidīja šurpu turpu, meklēdami glābšanas līdzekļus, vairāki metās no lielā augstuma ūdenī. Divi muskuļaini puiši kāvās par piepūšamo vesti, cīnīdamies tik nikni, ka no vestes pāri palika skrandas. Tad viens sagrāba otru pie rīkles un sāka pretinieku žņaugt.

Pārlaidis klājam vērīgu skatienu, Martins pieklumburoja pie borta. Lejā putoja jūra, augstie viļņi neganti šalca. Viņš nosprieda, ka jāvirzās uz gumijas tiltiņu, kura augšgals vīdēja borta otrā pusē, cerēdams, ka no tā varēs tikt uz plosta. Ar to bija saistīta vienīgā iespēja izdzīvot, nekādu citu glābšanas līdzekļu šeit vairs nebija.

Fakti un komentāri

- JŪS NESEN UZSTĀJĀTIES ZVIEDRU TELEVĪZIJAS RAIDĪJUMĀ "IZMEKLĒŠANA" AR SENSACIONĀLU ATZĪŠANOS, ATKLĀDAMS DIENESTA NOSLĒPUMU.

- JA, TĀ BUA.

- KO ĪSTI VEDA UZ PRĀMJA ESTONIA KLĀJA?

- Ar PASAŽIERU KUĢI UZ ZviEDRUU VEDA SLEPENU MILITĀRU KRAVU. TUK-STOŠ DEVIŅSIMT DEVIŅDESMIT CETURTĀ GADA ČETRPADSMITAJĀ SEPTEMBRI MANI

Lennarts Henriksons, bijušais Stokholmas ostas muitas dienesta priekšnieks, tagad pensionārs

IZSAUCA PRIEKŠNIEKS UN BRĪDINĀJA, KA AR

prāmi Estonia Stokholmā tiks nogādāta AUTOMAŠĪNA, ko NEDRĪKST PĀRBAUDĪT. Tā bua Volvo-745. Vadītājs nosauca savu vārdu - Hanss Larsens. Viņa dokumenti acīmredzot bua viltoti. Par spīti aizliegumam, es tomēr ieskatījos šis mašīnas salonā un bagāžniekā UN IERAUDZUU TUR ELEKTRONISKAS

ierīces. Skaidrs, ka tās bua paredzētas militāram vajadzībām...

- Kāpēc jūs par to klusējāt veselus

SEŠUS GADUS?

- Man vajadzēja nostrādāt lIdz

PENSUAI.

Astoņpadsmitā nodaļa. Liktenīgā vēsts

Restorāna intīmajā puskrēslā, kur gaisā virmoja dārgu cigāru un smaržu aromāti un sienas rotāja izcilu skandināvu gleznotāju darbi, bet uz galdiem laistījās senatnīgs kristāls un sudraba galda piederumi, es jutos tā, it kā būtu nonācis paša Zviedrijas karaļa ēdamistabā. Gluži kā ēna, klusi un svinīgi mums klāt pieslīdēja zāles pārzinis, lai ar Viņa Augstības kambarsulaiņa cienīgumu pavadītu mūs līdz galdiņam. Neviļus pagriezies, es sastingu kā statuja - pie loga samta aizkariem sēdēja... itālietis. Aizrautīgi žestikulēdams, viņš saviļņots kaut ko stāstīja galdabiedram. Klausītājs - kā varēja spriest pēc šokolādes krāsas ādas, vai nu kādas arābu valsts, vai Āfrikas iedzīvotājs, - bija ģērbies nevainojami šūtā uzvalkā un uzmanīgi klausījās ieroču tirgotājā. Elza uztvēra manu skatienu.

- Tu esi pārāk ziņkārīgs, - viņa pačukstēja.

- Jā, jā... - es samulsis attraucu. - Tagad man viss ir skaidrs. Nevajadzēja no tā visa taisīt noslēpumu.

Ieradās galvenais viesmīlis un nolika mums priekšā uz galda pa ēdienkartei greznos vākos ar šīs iestādes ģerboni zelta krāsā, un mana partnere, nereaģēdama uz manu aizrādījumu, iedziļinājās piedāvājuma izpētē. Es mehāniski pāršķirstīju smagnējo foliantu, kurā bija minēti neskaitāmi vietējie un citu zemju ēdieni. Nez kāpēc atcerējos kalnu viesnīcu, neprātīgo traukšanos pa Alpu serpentīnu un sadauzīto kolēģes Mercedes.

Elza pacēla skatienu no ēdienkartes.

- Izvēlies, ko gribi! - viņa mudināja ar bagāta tirgoņa dāsnumu.

Es pieticīgi izvēlējos franču salatus un bifšteku ar melnajiem pipariem.

- Ko dzersiet? - galvenais viesmīlis jautāja ar neviltotu interesi. Galu galā jebkurā restorānā lielāko robu apmeklētāju makā iecērt tieši dzērieni.

- Man vienalga, - es pavirši atbildēju.

- Acīmredzot man būs tev jāiemāca labas manieres, - Elza labsirdīgi noburkšķēja. - Vai tu patiešām domā, ka restorānā drīkst tā izturēties? Paziņot, ka tev ir vienalga, ko tu dzersi?

Viņas aizrādījuma iedvesmots, viesmīlis pārgāja uz krievu valodu un piedāvāja balto burgundieti no aizvadītā gadsimta ražas. Kad ieraudzīju, cik tas maksā, man sāka griezties galva. Elza uzsāka ar viesmīli aizrautīgu sarunu par franču vīniem, bet beigās tomēr pasūtīja to pašu burgundieti.

- Starp citu, - viņa beidzot pievērsās man, - vai tavs šejienes paziņa pagodinās mūs ar savu klātbūtni?

- Karls nepieder pie cilvēkiem, kuri neizmantotu iespēju par brīvu paēst vakariņas izsmalcinātā restorānā.

- Ja vēlaties, - viesmīlis acumirklī reaģēja, - es atnesīšu galda piederumus jūsu viesim.

Elza pamāja.Viesmīlim radās iemesls pie mūsu galdiņa uzkavēties, bet es ar nepacietību gaidīju, kad viņš beidzot dosies pasūtījumu izpildīt un es varēšu aprunāties ar kolēģi divatā.

- Varbūt šis ir tavs draugs? - Viņa ar skatienu norādīja uz durvju pusi.

-Jā, tas ir Karls, - es atbildēju un pamāju viņam ar roku.

Mans zviedru draugs nesteidzīgi pienāca pie galdiņa un nekautrīgi no galvas līdz kājām nopētīja Elzu.

- Karls Stiva, žurnālists, - viņš galanti stādījās priekšā.

- Elza Volfa, - mana paziņa viesim uzsmaidīja, - kolēģe no Vācijas.

Karls uz mirkli apjuka, jo bija iedomājies, ka viņa man ir nejauša paziņa, kurai nav nekāda sakara ar presi, bet tūlīt pat saņēmās un iebūra sejā smaidu.

- Kad satiekas dažādu valstu avīžnieki, allaž uzpeld interesanta informācija, - viņš nodūdoja. - Jūs, kolēģe, taču arī ieradāties šeit ar vienu mērķi - atrast zviedru zemē sensāciju, vai ne?

- Uzminējāt. - Elza graciozi paslēja gaisā pirkstu, nekavējoties pāriedama pie galvenā. - Mani interesē kontrabandas preces, ko no Krievijas ar prāmjiem nogādā jūsu valstī.

- Kas tieši jūs interesē?

- Ieroči un kara tehnika.

Karls pārsteigts mirkli raudzījās uz Elzu un tad mainīja sarunas tematu.

- Cienītie kolēģi, mēs sēžam slavenajā Sarkanajā istabā.

- Ar ko tad tā ir tik slavena? - Elzas balsī bija jaušams īgnums, jo Karls bija diplomātiski izvairījies no atbildes.

- Šeit bieži vakariņoja pasaules literatūras klasiķis Augusts Strindbergs, un viņš vienmēr sēdēja pie šā galdiņa. - Karls nolaida smagās plaukstas uz galdauta, un kristāla glāzes tikko dzirdami iedzinkstējās. - Šajā zālē dziedājusi Marlēna Dītriha un Edīte Piafa...

Tiklīdz Karls bija to pateicis, darbu sāka mūziķi. Pie mikrofona piegāja slaida gara auguma blondīne, tērpusies uzsvērti stingrā apģērbā - garos melnos svārkos un baltā, kruzuļotā mežģīņu blūzē. Gan viņas matu sakārtojums, gan apvaldītās kustības atbilda šai prestižajai iestādei.

- Atgriezīsimies pie kontrabandas. - Elza viegli pieskārās Kar-lam pie rokas. - Ko jūs man šajā sakarībā varat pastāstīt?

Veltījis Elzai caururbjošu skatienu, viņš brīdi klusēja, it kā prātodams, vai ir vērts skart šo slideno tematu.

- Zviedrijā patiešām pienāk militāras preces no Krievijas, -Karls beidzot domīgi iesāka. - Tās nelegāli ved ar civilo kuģi, un tas ir noziegums. Pēc igauņu kolēģa lūguma, es pētu šo tematu jau vairākus mēnešus. Es nebūtu par to runājis, - viņš uz mirkli apklusa un tad apņēmīgi turpināja, - taču apstākļi mani spiež pastāstīt šo to citu valstu kolēģiem. Kāpēc? Tāpēc, ka es piedāvāju savai avīzei atmaskojošu rakstu, par kuru sākumā šefs bija sajūsmināts un tūdaļ pat grasījās to publicēt, bet pēc stundas man piezvanīja un pavēstīja, ka raksts avīzes slejās nenonāks. Viņš pat nepaskaidroja šīs lēmuma maiņas iemeslus. Kad piedāvāju rakstu citai redakcijai, notikumi risinājās tāpat - sākumā manu publikāciju uzņēma ar sajūsmu, bet pēc neilga laika sekoja apjukuma pilns atteikums. Tātad kāda ietekmīga persona nevēlas, lai raksts par kontrabandu, ar kuru saistītas svarīgas manas valsts militārpersonas, ierauga dienasgaismu. Iespējams, tas ieinteresēs kādu vācu avīzi. Draugi mani brīdina, ka pievēršanās šim tematam ir veltīga un bīstama.

- Jebkura informācija kaut kad nonāk atklātībā, lai arī kā to slēptu, - es filozofiski norādīju un piedāvāju iedzert par taisnīgumu.

Tajā brīdī mūziķi atskaņoja skumju melodiju. Soliste dziedāja, raudzīdamās kaut kur telpas dziļumā, - varbūt gara acīm viņa skatīja likteni, varbūt traģēdiju, kas gaidīja kādu, kurš šajā brīdī bezrūpīgi priecājās, ēda un dzēra...

- Viņas balsī ir tik daudz izmisuma... - Elza nopūtās.

- Dziesma ir ļoti skumja, - Karls piekrita.

Noņēmusi no statīva mikrofonu, dziedātāja graciozi slīdēja starp galdiņiem, acīmredzot izraudzīdamās sev mērķi. Viņa izvēlējās Kārlu. Uzlikusi manam draugam uz pleca smalku plaukstu, viņa melanholiskā balsī dziedāja tam pie pašas auss. Pēc mirkļa, dāvājusi mums apburošu smaidu, soliste aizsteidzās tālāk un brīdi vēlāk apstājās pie mūsu seno paziņu galdiņa, ar pirkstu galiem skardama ieroču tirgotāja sarunas biedra sprogainos matus. Lai gan itālietis ar skatienu lika viņai saprast, lai iet prom no viņu galdiņa, dziedātāja juteklīgi kustējās, lūkodamās šokolādes krāsas kungam acīs. Viņas burvīgo tumšzilo acu skatiens skaidri pauda, ka dziesma veltīta vienīgi viņam...

- Viņa paredz nākotni, gluži kā čigāniete, - Karls, ieklausījies dziesmas vārdos, teica. - Man rodas iespaids, ka viņa brīdina šo cilvēku par briesmām.

- Vai tad šī dziesma ir tik drūma? - es neticīgi pajautāju.

- Jā. Viņa dzied par traģisku mīlestību, kas noved sievieti līdz neprātam, par ļaunu likteni un nāvi.

Kad melodija bija izskanējusi, zāli pāršalca vētraini aplausi. Tumšādainais vīrietis apjucis pasmaidīja, bet itālietis atviegloti nopūtās.

Izmantodama brīdi, Elza atkal pievērsās Karlam.

- Vai jūsu valdība zina par šīm militāristu afērām? - viņa jautāja.

- Protams. Vēl jo vairāk, Stokholmas muita saņēmusi no kara resora slepenu rīkojumu nepārbaudīt automašīnas ar armijas kravām. Taču tagad pievērsīsimies vakariņām, bet šo sarunu turpināsim vēlāk.

- Es ceru, - Elza noteica.

Tajā vakarā mēs baudījām izcilus ēdienus, dejojām un malkojām kafiju, slepus vērodami savus "draugus", kas visu laiku par kaut ko runāja, pareizāk - kaut ko apsprieda.

- Rakstīt par šo tematu, - Karls pēc krietna brīža atsāka, - mani pamudināja igauņu kolēģis, kurš rūpīgi pēta noziedzīgās darbības Tallinas ostā. Tieši caur šo ostu tiek vesta lielākā daļa deficīta preču no Krievijas. Igauņu kolēģa rakstus, tāpat kā manus šeit, turienes plašsaziņas līdzekļi ignorē. Viņš pārsūtīja informāciju man, cerēdams, ka to publicēs zviedri. Taču... šīs pasaules varenie dara visu, lai šis temats noklustu... Kāds no kontrabandas krietni iedzīvojas. Mūsu valstī ieved narkotikas milzu apjomos, retzemju vielas, Krievijas slepeno kara institūtu izstrādājumus un kosmosa tehnikas agregātus, un lielākā daļa šo preču tūdaļ tiek nosūtītas pāri okeānam. Tā, piemēram, četrpadsmitajā septembrī man piezvanīja kolēģis no Tallinas un lūdza izsekot kādu vieglo automašīnu, nosaukdams tās numurus. Un kas notika? So automašīnu mūsu muitnieki nepārbaudīja. Tā aizbrauca taisnā ceļā uz Arlandas lidostu. Kas bija tajā mašīnā, es nezinu. Toties es skaidri zinu, ka tā bez šķēršļiem iebrauca lidostas teritorijā un apstājās pie amerikāņu kara lidmašīnas. Varēja spriest, ka šo preci gaidīja! Kā man pačukstēja pazīstams muitnieks, kastes ar krievu militāro tehniku iekrāva ASV Gaisa spēku Boeing, kas tūlīt pēc tam pacēlās gaisā.

- Interesanti. - Elzas acis mirdzēja. - Un tālāk?

- Tieši pēc nedēļas, divdesmit pirmajā septembrī, man atkal piezvanīja igauņu kolēģis. Atkal pienāca kontrabandas preces, un atkal tās aizlidoja uz ASV. Šodien man paziņoja, ka no Tallinas ar prāmi atceļos kārtējā kontrabanda, ko amerikāņu kara piloti jau gaida. Agri no rīta, kad prāmis Estonia pietauvosies mūsu ostā, šo noslēpumaino automašīnu es izsekošu. Esmu pārliecināts, ka tā dosies pie amerikāņu kara lidmašīnas, kas tagad atrodas Stokholmā. - Karls ieskatījās pulkstenī. - Viss, mani draugi. Man jāatpūšas, jo no rīta jābūt ostā.

Steidzīgi atvadījies, viņš devās prom. Es uzmanīgi paskatījos uz Elzu.

- Iznāk, dārgā, - es domīgi teicu, - ka jūs interesē viens un tas pats.

- Tev taisnība. Mans saimnieks kaut kādā veidā ir informēts. Šurp tiek vesta kāda ļoti svarīga krava. Un šis, - viņa nemanāmi pamāja uz itālieša pusi, - visticamāk operācijā ir iesaistīts. Ne velti mani atkomandēja uz Stokholmu.

- Lai tu sagaidītu preci?

- Nē. Lai sekotu itālietim.

Elza grasījās teikt vēl kaut ko, bet tajā brīdī atskanēja restorāna administratora balss.

- Cienītās dāmas un godātie kungi, - viņš satrauktā balsī sacīja, - ar skumjām paziņoju traģisku vēsti. Pēc tikko saņemtās informācijas, prāmis Estonia, kas bija ceļā no Tallinas uz Stokholmu, cietis katastrofu...

Es satriekts paskatījos uz itālieti. Viņš nobālēja, sarāvās un saķēra galvu. Galdabiedra reakcija bija mazliet neparasta - tas pietrūkās kājās, ļauni palūkojās uz itālieti un sašķobītām lūpām kaut ko noteica. Pēc tam, izvilcis no kabatas mobilo telefonu, kādam piezvanīja. Itālietis apjucis plātīja rokas un kaut ko bubināja. Apgāzdams krēslu, melnīgsnējais vīrs apcirtās un steidzās uz durvīm. Itālietis izrāva no kabatas telefonu un drudžaini nospieda vajadzīgo numuru, taču līnijas pretējā galā acīmredzot valdīja klusums. Nometis uz galda banknoti, viņš izskrēja no zāles.

- Apturi taksometru un seko arābam! Ātri! - Elza nočukstēja. - Es braukšu aiz Klaina kunga...

Kad es izgāju no restorāna un apturēju taksometru, bija aptuveni trīs naktī.

Fakti un komentāri

- Sakiet, kolēģi, vai esat ticies ar Stokholmas ostas muitas dienesta BUUŠO PRIEKŠNIEKU LENNARTU HeNRIKSONU?

- Mums bua televīzijas raidījums, kurā viņš piedalījās. Pēc viņa sensacionālā PAZIŅOJUMA ES VEICU RŪPĪGU IZMEKLĒŠANU. IZRĀDĪJĀS, ŠĀJĀ LIETĀ

IEJAUKTS UZŅĒMUMS ERICSSON. Automašīna, ar kuru veda Krievijas militārās

ELEKTRONIERĪCES, PIEDERĒJA ŠIM UZŅĒMUMAM.

- Ši automašīna Zviedrijā NOGĀDĀTA ČETRPADSMITAJĀ SEPTEMBRI. Ir ziņas, ka PĒC SEPTIŅĀM DIENAM AR PRĀMI uz Stokholmu veiksmīgi

NOGĀDĀTS VEL VIENS AUTOMOBILIS AR SLEPENU KRAVU.

- Jā. Šis automobilis, pēc Zviedruas Aizsardzības ministrijas atbildīgu DARBINIEKU LŪGUMA, BEZ AIZĶERŠANAS IZGĀJA MUITAS KONTROLI.

- Tātad pretēji vispārpieņemtām starptautiskām normām ar pasa

žieru KUĢI SLEPENI VEDA ARMUAS KRAVU? ĪAS TAČU IR NOZIEGUMS!

- Turklāt kāds! Noziegums, ko uzraudzīja valdība. Šīs nelietīgās

AKCIJAS REZULTĀTS MUMS IR ZINĀMS - ASTOŅSIMT PIECDESMIT DIVU NEVAINĪGU CIVILIEDZĪVOTĀJU DZĪVĪBAS. KAS PAR TO ATBILDES?

Deviņpadsmitā nodaļa. Prāmis ESTONIA. Sergejs Petrovs

Viņš kaut kā sasniedza augšējo klāju. Kuģa korpuss čīkstēja, it kā to grieztu gabalos. Sienas bija sagriezušās augšup, plaukstas sniedzās pie rokturiem, bet satvēra gaisu. Nogāzies uz slapjā metāla, Sergejs kūleniski ripoja pa klāju. Viņš piecēlās kājās un nokrita atkal.

Beidzot blāvajā mēnessgaismā pavīdēja pazīstams siluets. Valentīna, gluži kā piesalusi, stāvēja pie borta, ar plaukstām pieķērusies pie troses. Sergejs metās pie viņas.

Pa īso laika sprīdi viņa bija manāmi pārvērtusies - seja sakri-tusies, pleci sagumuši. Apdzisušais skatiens, vainīgs un bezpalīdzīgs, atdūrās pret Sergeju.

- Beidzot es tevi atradu! - viņš aizelsies izgrūda.

- Kas notiek? - caur bālo, sakniebto lūpu šauro svītru izlauzās viņas ledainā balss.

- Kaut kas noticis ar prāmi, - Sergejs neveikli teica. - Šķiet, ka tas grimst...

- Es zināju... zināju, - viņa gurdi sacīja. - No paša pirmā brīža zināju, ka mūs gaida nelaime.

- No kāda brīža?

- No brīža, kad tavs šefs, pareizāk, mans šefs, - viņa izlaboja, - lika man atbraukt uz Tallinu.

- Kristapovičs?

- Nē, man tagad ir cits šefs. Es jutu, es zināju, ka tiek gatavota kāda afēra... Briesmīga afēra, kurā piedalās iestāde, kam mēs kalpojam... Šefs man lika neizlaist tevi no acīm un ziņot par tavām darbībām. Ja mūsu iestāde novēro kuģi, ar to ved kaut ko sevišķu... Vai tu zini, ko ar to ved?

- Kāda nozīme, ko ar to ved? - Sergejs saskaities iesaucās.

- Pie velna šefu! Vai tiešām tu nesaproti, ka prāmis grimst! Mums jāglābjas! - Viņš apskāva Valentīnu un savaldījies nočukstēja:

- Mēs izglābsimies.

Kad Sergejs ieraudzīja viņas seju tik tuvu, pavisam tuvu, baisā traģēdija, kas ap viņiem norisinājās, kaut kur pagaisa, it kā būtu nogrimusi šajās lielajās tumšajās acīs. Viņš sāka kaislīgi skūpstīt Valentīnas aukstās lūpas un matus...

- Es tevi izglābšu! Tici man! Tu man esi vajadzīga! Ļoti vajadzīga! - viņš drudžaini bēra.

Tajā brīdī caur skrejošajiem mākoņiem uz mirkli izlauzās mēnessgaisma, un Sergejs ieraudzīja uz klāja kuteri un apkārt tam cilvēku stāvus.

- Valentīna! - viņš iesaucās. - Tur ir laiva! Jāvirzās uz turieni!

Sagrābis Valentīnu aiz rokas, Sergejs vilka viņu sev līdzi. Slidenais klājs zem kājām kustējās. Kad Valentīna paklupa un palaida vaļā Sergeja plaukstu, mirkli vēlāk viņa no jauna cieši to saņēma, un šis uzticības pilnais tvēriens Sergejam izraisīja gan smeldzīgu žēlumu, gan deva spēku.

- Jātiek līdz kuterim! - viņš spītīgi atkārtoja. - Izlūgsimies vietu. Atdosim visu, kas ir. Es piedāvāšu zelta pulksteni...

- Es atdošu gredzenus un ķēdīti, - Valentīna atguvusies piebalsoja, - kaut tikai viņi mūs paņemtu... Ko meita bez manis darīs? Man jāizglābjas! Dzirdi, Serjoža, man jāizglābjas meitas dēļ!

- Viss būs labi! Nezaudē cerību, Valentīna! Ja mēs izglābsimies, es vairs nekad tevi nelaidīšu prom!

- Es nekur neiešu no tevis prom. Es būšu ar tevi kopā! - viņa steidzīgi apsolīja.

-Jā, būsim kopā!

Uzmācīgā doma izglābties ar kuteri gluži vai aptumšoja Sergeja prātu, apslāpēdama loģisko domāšanu. Viņš redzēja cilvēkus, kuri rosījās ap laivu, un pazina tajos savus ienaidniekus, bet tik un tā tiecās uz turieni, pie svešajiem vīriem, zinādams, ka var saņemt lodi pierē.

Mēness atkal paslēpās, un sāka līt lietus. Raupjām, aukstām lāsēm tas sitās pret galvu, it kā gribēdams to atvēsināt, vest pie prāta - vai ir vērts traukties bandītiem tieši nagos?

- Kuteris! - Sergejs sēca. - Mums jātiek tajā iekšā, lai ko tas maksātu! Kuteris... tas ir glābiņš.

Viņš redzēja, kā spēcīgi vīri norauj laivai brezentu un sāk kaut ko tajā kraut.

- Ņemiet mani! - viņš angliski iekliedzās. - Es jums izstāstīšu slepenu informāciju. Es zinu daudz, ļoti daudz...

Spēcīgs sitiens pa žokli pārtrauca viņa kliegšanu. Sergejs saļima uz klāja, bet acumirklī pielēca kājās. Satracinātais vīrs ieblieza viņam ar dūri vēlreiz, un viņš atkal nokrita zemē.

- Ko tu ar viņu auklējies? - Sergejs izdzirdēja pazīstamu balsi. Tas bija galvenais. - Nobeidz to muļķi! Un sievišķi ari!

Masīvais tips uzmeta viņam niknu skatienu, izrāva nazi un pieliecās, grasīdamies viņu nodurt, taču Sergejs iespēra viņam pa seju. Vīrs instinktīvi piešāva plaukstu pie pārsistās lūpas, un tajā brīdī Sergejs ar otru kāju trieca viņam pa vēderu. Pretinieka nelielais apjukums ļāva Sergejam pietrūkties kājās. Negaidīti no tumsas iznira varena dūre, kas ķēra viņa deniņus... Puisis uz mirkli zaudēja apjēgu, bet tūlīt pat atguvās un raidīja spēcīgu sitienu pa uzbrucēja cirksni. Tas iekviecās kā aizkauta cūka...

Divi pārējie metās bandītam palīgā, taču klājs piepeši sasvērās un viņi nogāzās zemē. Sergejs pieslīdēja pie laivas, cenzdamies ar roku ieķerties kutera brezentā. Viņš saprata, ka šo cīņu zaudēs, jo spēcīgo pretinieku bija pārāk daudz. Cīņas karstumā viņš ieraudzīja Valentīnas baiļpilnās acis.

- Bēdz, Valentīna! - Sergejs paguva iesaukties. - Bēdz, citādi viņi tevi nogalinās!

Sergejs ar neizskaidrojamu spītību cīnījās par vietu laivā. Kad viņš pieslējās rāpus, sāpīgs sitiens ar smagu priekšmetu pa pakausi no jauna iegremdēja viņu tumsā.

Atjēdzies viņš ieraudzīja virs sejas nazi. Tajā pašā mirklī Valentīnas pirksti iegrābās bandītam matos. Gluži kā saniknota tīģeriene, viņa iecirta zobus varmākas ausī, tas iekaucās, pūlēdamies no sievietes atbrīvoties un tai iebelzt... Viņas drosme uz

Sergeja ļengano ķermeni iedarbojās gluži kā dzīvības eliksīrs. Viņš pietrausās kājās, ieņurdējās un notrieca bandītu no kājām.

Klājs šūpodamies sasvērās vēl mazliet. Valentīna nokrita zemē un aizvēlās prom. Tas izglāba viņas dzīvību, jo galvenā bandīta rokās pavīdēja pistole. Tverdamies pie laivas malas, tas izlaida ieroci no rokām...

- Laid kuteri lejā! - vīrs aizsmakušā balsī pavēlēja. - Dodamies prom!

Vairāki cilvēki ietrausās laivā. Sergejs atkal metās tiem klāt, kaut gan sīkā smadzeņu šūnā patvēries veselais saprāts brīdināja, ka viņš rīkojas aplam, ka pūles ir veltas un viņš neko nepanāks. Taču Sergejs cīnījās kā jucis, nodarīdams pretiniekiem vērā ņemamu kaitējumu, par spīti viņu skaitliskajam pārsvaram, un saņēma par to belzienus ar uzviju. Nevaldāmas atriebības alkas un nepārvarama vēlēšanās tikt laivā, lai glābtu mīļoto sievieti, gluži vai apstulbināja viņu, pārvērzdama par zvēru. Viņš ņurdēja, skrāpēja un koda, līdz iekrita nemaņā.

Attapies viņš ieraudzīja virs sevis bālu Valentīnas seju.

- Serjoža, tu esi dzīvs? - atskanēja viņas balss. - Paldies Dievam!

Sergejs pagrieza galvu. Kutera vairs nebija.

- Kur ir laiva? - viņš izgrūda.

- Aizpeldēja. Bandīti ir prom.

Pēkšņi viņu pārņēma dziļa vienaldzība pret visu, kas apkārt notika. Viņš juta sāpes pilnīgi visā ķermenī, it kā būtu samalts. Vajadzēja piezvanīt saimniekam. Gluži kā dresēts suns, viņš rīkojās instinktīvi, lai cik vārgs jutās. Sergejs pacēla roku pie kabatas, lai izņemtu telefonu un... atkal zaudēja samaņu.

Fakti un komentāri

ES KLAUSĪJOS ZVIEDRU KOLĒĢA HeIKI TaNNA STĀSTĪJUMĀ UN SAPRATU, KĀDAS SĀPES VIŅŠ JŪT.

- Sieva brauca uz Tallinu, - viņš dobjā balsī lēni sacīja. - Atceros viņas pēdējos vārdus: "Es atstāju ēdienu, tā ka, MĪĻAIS, gatavot

TEV NEVAJADZĒS. PĒC PĀRIS DIENAM BŪŠU MĀJĀS..."

Apklusis viņš aizmiglotu SKATIENU LŪKOJĀS UZ Kl-NOĻAUDĪM, KAS ROSĪJĀS BLAKUS, GATAVODAMIES UZŅEMT FRAGMENTU FILMAI PAR KUĢA KATASTROFU. GRIBĒDAMS MIERINĀT KOLĒĢI, ES NOMURMINĀJU DAŽAS LĪDZJŪTĪBAS FRĀZES, TAČU MANI VĀRDI TIEŠI PADZIĻINĀJA VIŅA ATSVEŠINĀTĪBU PRET VISU APKĀRTĒJO.

Zviedru žurnālists Heiki Tanns

- NO TĀS DIENAS ES VIŅU VAIRS NEESMU REDZĒJIS. -

Tanns nopūtās, un viņa acīs vīdēja tādas skumjas, ka man ap sirdi

KĻUVA PAVISAM NELĀGI.

- Cik Zviedrijas pilsoņu gāja bojā šajā katastrofā? - es klusi

JAUTĀJU, VĒLĒDAMIES KLIEDĒT NOMĀCOŠO GAISOTNI.

- Piecsimt viens cilvēks. Valstu, kas saglabāja neitralitāti un nezaudēja cilvēkus Otrajā pasaules karā, tas ir milzum liels zaudējums.

- Žurnālista darba gaitās jūs bieži apmeklējāt Igaunuu, tāpēc droši

VIEN ZINĀT SITUĀCUU, KĀDA DEVIŅDESMITO GADU SĀKUMĀ BUA TĀS MUITĀ.

- Krievuas armua pameta šo valsti, un armuas priekšnieki pārdeva

VISU, KO VIEN VARĒJA PĀRDOT... Šī BALTUAS VALSTS MAN TOLAIK ATGĀDINĀJA TĀDU ARMUAS PREČU VEIKALU. ATCERIETIES, PADOMJU VALSTĪ BUA TĀDAS PĀRDOTAVAS, KURĀS TIRGOJA GAN KARAVĪRU APĢĒRBU, GAN SADZĪVES PRIEKŠMETUS UN VISĀDAS SAIMNIECĪBAS PRECES. IGAUNUĀ PĀRDEVA VISU, AR KO TAJĀ LAIKĀ BUA APGĀDĀTA KRIEVUAS ARMUA. ĪAS BUA LIELS BIZNESS. VlSU, KO ĀRZEMNIEKIEM IZDEVĀS IEPIRKT, AR PRĀMJIEM PĀRSŪTĪJA UZ ĒIROPU UN TĀLĀK.

Divdesmitā nodaļa. ASV. Tomass Stenmarks

Debesu zilgmē lidinājās helikopters, te nolaizdamies aizā, te mezdams līkumus ap klinšu smailēm. Kapteinis Nortons smīnēdams vēroja lidaparāta manevrus.

- Esam kļuvuši par svarīgām personām, - viņš zobgalīgi sacīja, - tik svarīgām, ka pēc mums sūta "gaisa ekspresi"! Tā parasti notiek, ja pavēlniecība iecerējusi sevišķi svarīgu militāru operāciju un steidzami meklē tās izpildītājus.

- Kas tā par operāciju, komandieri? - seržants Paks saspringti jautāja.

- Pagaidām viss ir noslēpumā tīts. - Nortons noplātīja rokas. - Ceru, ka pilots mums kaut ko paskaidros.

Helikopters apgriezās un, pārlidojis pār granīta nogāzi, izslēdza ātrumu un palika karājamies virs lagūnas.

- Viņš meklē mūs. - Ķīnietis pavīpsnāja. - A-ā, pamanīja!

Lidaparāts sašūpojies laidās uz viņu pusi un brīdi vēlāk mīksti piezemējās, izplatīdams sadedzinātas degvielas smārdu un propelleru troksni. Kad spalgā tarkšķēšana apklusa, no kabīnes izlēca pilots. Viņš piegāja pie Nortona.

- Kapteiņa kungs, - pilots ziņoja, - man pavēlēts jūs nogādāt Sanantonio pilsētā.

- Kam mēs tur esam ievajadzējušies? - Kapteinis jautājoši lūkojās uz ciemiņu. - Un kāpēc tāda steiga?

- No turienes jums pavēlēts izlidot uz Vašingtonu! - pilots noskaldīja.

- Draugi, - kapteinis uzlūkoja padotos, - man saka intuīcija, ka esam vajadzīgi Viņa Augstībai Pentagonam.

Lidotājs nenoteikti paraustīja plecus.

- Tagad dosimies uz bāzi, - viņš teica, - kur jūs sagatavosieties ceļam.

Tomass klausījās šajā dialogā, juzdams trauksmainu nemieru. Klusēdams viņš iekrāva kabīnē aprīkojumu, cenzdamies uzminēt, kurp viņu aizvedīs karavīra liktenis. Diez vai viņu, citas valsts pārstāvi, sūtīs kaujās. Lai gan... armijā gadās visādi. Pārdomas pārtrauca griezīgas propelleru skaņas.

- Lūdzu, kabīnē, kungi! - pilots, pārkliegdams troksni, mudināja. - Celsimies gaisā!

Lidaparāts sakustējās un virzījās augšup, piesardzīgi apmezdams līkumu ap klinšu grēdu.

Ar muguru juzdams degvielas cisternas auksto virsmu, gaisa masu viļņošanos un helikoptera korpusa vibrācijas, Tomass noraudzījās uz ūdenstilpi ar zemūdens alu kaskādi, ko viņam tā arī neizdevās iepazīt. Pēc tam skatienam pavērās ieleja, un caur bru-ņustiklu Tomass pamanīja pazīstamo ciematu un zemo restorāna ēku. Leitnants pieplaka pie stikla, cenzdamies vairāk saskatīt no zaļā plašuma, kas pagaisa aiz helikoptera astes, un, iespējams, ieraudzīt meiteni, kura viņam bija sagādājusi tik daudz raižu.

Gara acu priekšā piepeši nostājās tautietes seja. Kupli un skaisti pelnkrāsas mati, pelēkas, gluži kā Meksikas saulē izbalējušas acis. Lai gan šeit, helikoptera kabīnē, meitenes nebija, Tomass juta viņas klātbūtni un dzirdēja vārdus, ko viņa teica viesnīcas numurā.

- Ja jūs zinātu, cik slikti es jūtos...

- Es neko neuzspiežu. Mēs varam to nedarīt...

- Ne jau par to ir runa...

- Tad kas par vainu?

- Man vajadzīga deva... Es ciešu, taču jūs to nespējat saprast. Palīdziet man!

- Kā? Kur lai es dabūju narkotikas?

- Jums nav jāiesaistās. Es pati no bārmeņa nopirkšu devu, ja vien... ja vien jūs man iedosiet naudu.

Atmiņas pārtrauca komandiera balss.

- Zem mums ir pazīstamais krogs un mūsu draudzenes. Viņas pēc mums ilgojas.

- Spriežot pēc visa, kapteini, - teica Paks, - mēs brauksim ļoti tālu. Vajadzētu apciemot mūsu draudzenes. Galvaspilsētā tādi pakalpojumi ir daudz dārgāki.

- Mēs jau šodien viņas apciemojām, - kapteinis noburkšķēja.

- Tā bija iesildīšanās, - ķīnietis nerimās. - Pēc mūsu terminoloģijas, kaujas izlūkošana.

- No kurienes tev, seržant, tik daudz spermas? - Nortons nosmīkņāja. - Lai gan tev taisnība. Atvadu vakariņas ar papildu piedevām mums nekaitētu.

Tomass atkal atcerējās, kas bija noticis viesnīcas numurā. Atcerējās, kā meitene ar ierastu kustību iedūra sev locītavā šļirci, kā apsēdās uz krēsla un, aizvērusi acis, neskaidri noburkšķēja:

- Zinu, ka esmu draņķe. Toties jūs esat labs... labsirdīgs...

Viņa vārdus vēla stomīgi, it kā mēle pamazām piepamptu. Atspiedusi pakausi pret krēsla atzveltni, jaunā sieviete ieslīga savā pasaulē. Vēl kaut ko miegaini novervelējusi, viņa pārbolīja acis gluži kā mēnessērdzīgā un sēdēja, it kā grasītos iesnausties. Tomasam šķita, ka šaurajā istabiņā ir tikai viņas fiziskais ķermenis, bet gars aizlidojis prom.

Vai tiešām tas notika šodien? Tomasu šī doma izbrīnīja, jo viņam šķita, ka tikšanās bijusi pirms simt gadiem. Kāpēc es par viņu domāju? Atbildes nebija. Esmu iemīlējies? Nē. Acīmredzot viņu gluži vienkārši pārņēmusi parasta, cilvēciska līdzjūtība. Meitene nav dumja - ieguvusi augstāko izglītību, bet viņas dzīve svešatnē iegrozījusies tik neveiksmīga...

Komandieris, gluži kā uzminējis ārzemju karavīra domas, iekliedza Tomasam ausī:

-Aizmirsu tev pateikt, ka zvanīja Gledisa. Tu Ingai esot iepaticies. Nebiju domājis, ka tu esi meistars gultas lietās! Tai jaunkundzei neviens nav bijis pa prātam.

Tomass nosarka un noņurdēja kaut ko nesakarīgu.

- Nekautrējies, puis! - Nortons smaidīdams drošināja viņu. - Tu esi iekvēlinājis noslēpumaināko un saltāko šejienes skaistuli, tādējādi kļūdams slavens visā ciematā.

- Man ar viņu nekas nebija, - Tomass nokaunējies atzinās.

- Dīvaini, - kapteinis nobrīnījās. - No kurienes tādas baumas? -Brīdi klusējis, viņš sirsnīgi piebilda: - Inga ir laba meitene. Savā

Zviedrijā nodarbodamās ar zemūdens peldēšanu, viņa esot sasniegusi visai labus rezultātus. Tieši baseinā viņa iepazinās ar savu draugu, ari lielisku peldētāju, kurš diemžēl manu acu priekšā aizgāja bojā. Es gribēju pieņemt viņu darbā, bet vadība aizliedza uzņemt dienestā ārzemnieci...

Tomass pagriezās pret logu, tādējādi likdams manīt, ka šis temats viņu it nemaz neinteresē. Aizvēris acis, viņš pēc brīža gandrīz iegrima snaudā, bet piepeši juta, ka helikopters sāk trīcēt. Lidaparāts, neganti trokšņodams, parāvās sāņus no klinšainas nogāzes un sāka nosēsties.

Juzdams spiedienu slīpi lidojošajā aparātā, Tomass ieķērās pilota krēsla atzveltnē un caur izliekto stiklu ieraudzīja tumšu asfalta lenti, kas veda uz bāzi. Viņa skatiena priekšā atkal pazibēja pazīstamais meitenes stāvs. Viņš izberzēja acis, un vīzija pazuda.

- Nosēžamies! - pilots brīdināja.

Helikopters smagi, gluži vai ar apakšu skardams nogāzes akmeņus, traucās uz kvadrātu, uz kura baltoja nosēšanās zīme, krusts.

Kad propelleru svilpšana apklusa, kapteinis vērsās pie pilota.

- Cik laika mums ir, lai sagatavotos?

- Pietiekami. Jūsu reiss ir divos naktī.

- Lieliski. - Nortons atplauka. - Mēs varēsim pavakariņot ciema restorānā. Es jūs ielūdzu uz brendija glāzi. - Kad pilots paraustīja plecus, kapteinis turpināja: - Tātad norunāts! Un lidosim mēs turp ar tavu aparātu. Kā svarīgas personas.

* * *

Vakarpusē helikopters piezemējās netālu no restorāna, izraisīdams vietējos iedzīvotājos apjukumu. Viņi apstāja Nortonu, uzdodami satrauktus jautājumus, bet viņš tikai smējās, teikdams, ka situāciju paskaidros Gledisa.

- Ko jūs te kladzināt? - viņa apkārtējiem uzsauca. - Karavīri atbraukuši uz satikšanos ar savām mīļotajām. Vai tāpēc jāceļ panika? Ejiet visi mājās!

Viņa paņēma Nortonu aiz rokas un veda uz restorānu. Tomass, abiem sekodams, juta, ka viņam pie pleca kāds pieskaras. Pagriezies viņš ieraudzīja Ingu.

- Sveiks! - viņa mulsi sacīja. - Gribu jums pateikties... Jūs mani izglābāt.

- Vai tagad ari jūs jāglābj?

- Nē. - Meitene smagi nopūtās un steigšus piebilda: - Tas ir... jā. Vēlos ar jums parunāties. Vai varat man veltīt desmit minūtes? Restorānā ir trokšņains, tāpēc es gribētu aprunāties šeit. Paiesimies mazliet! Tur, starp krūmiem, ir sols...

- Vai jums vajadzīga nauda devai? - Tomasa balsī ieskanējās nepatika.

- Man nav vajadzīga nauda devai, - viņa čukstus attrauca, ar trīcošām rokām sameklēja cigareti un aizsmēķēja.

Tomass klusēja, it kā šī atbilde būtu viņu pārliecinājusi, un brīdi izklaidīgi vēroja, kā cigarete iekvēlojas un apdziest, ik palaikam apgaismodama viņas seju ar blāvu sarkanīgu gaismu.

- Sols ir tur. - Viņa pamāja uz krūmu pusi.

Tomass jutās tā, it kā būtu atnācis apciemot ar vēzi slimu cilvēku un mocītos ar domu, ka vajadzēs uzkavēties palātā, nezinot, uz ko lai vērš skatienu, par ko lai runā, jo galveno, sāpīgo tematu skart nedrīkst, turklāt jācenšas saglabāt mundrumu. Protams, ja Tomass būtu pārliecināts, ka ar savu ierašanos pie slimnieka viņš to glābs vai vismaz atvieglos tā mokas, viņš dotos pie sirdzēja daudz labprātāk un apņēmīgāk. Taču pavisam citādi ir, ja tu skaidri zini, ka nes viņam nevis ilgoto glābiņu, bet gan pildi obligātu, par tradīciju kļuvušu pienākumu.

- Par ko tad mēs runāsim? - Tomass pavirši apjautājās, raudzīdamies tālumā.

- Zini... Ir tā, ka... - Uzmetusi viņam šaudīgu skatienu, viņa klusi, it kā pēkšņi justos nogurusi, pabeidza: - Es gribu tikt prom no šīs vietas.

- Tas ir pareizs lēmums. Ziniet, Inga, šis dzīvesveids jums nepiestāv. Narkotikas... tā ir nāve, - Tomass sacīja, bet viņam šķita, ka šīs frāzes izklausās tukšas un bezjēdzīgas un izkūp gaisā, nenonākdamas līdz meitenes apziņai. Viņš to juta, bet tik un tā nespēja apklust un didaktiskā tonī turpināja: - Cik daudz cilvēku zaudējuši dzīvību no baltās nāves! Starp citu, jūs esat izglītota sieviete un pati visu brīnišķīgi saprotat.

Inga rāmi palūkojās uz viņu, pēc tam atkal nodūra skatienu.

- Jā, es saprotu, - viņa klusi sacīja, it kā sarunādamās ar sevi, - tāpēc arī lūdzu jums palīdzību. Man ir grūti tikt no šejienes prom. Es mēģināju krāt naudu lidmašīnas biļetei, bet velti, jo visu, kas man bija, iztērēju narkotikām. Taču prom no šejienes man jātiek. Ja jūs man tagad palīdzētu ar naudu, es apsolu, ka Stokholmā jums parādu atdošu. Pēc profesijas esmu ekonomiste un mājās varēšu atrast darbu. Gēteborgā visi mani pazīst. Es veicu sarežģītas zemūdens operācijas, par ko man labi maksāja... Parādu es jums katrā ziņā atdošu! Taču, nē... naudu man labāk nedodiet, jo es varu neizturēt un nopirkt par to narkotikas. Ja jūs tas pārāk neapgrūtinātu, nopērciet uz mana vārda biļetes...

- Kur jūs mācījāties? - Tomass noprasīja, gribēdams iegūt laiku, lai apsvērtu atbildi.

- Es pabeidzu Čalmera Tehnoloģiju universitāti Gēteborgā.

- To, kas atrodas Svena Hultina ielā? - viņš precizēja.

- Kā jūs zināt? - Inga izbrīnījusies iepleta acis.

- Mana māsīca dzīvo pretim šai universitātei. Vai jums ir brāļi vai māsas?

- Tikai māte. Viņa dzīvo Gēteborgā. Divas reizes sūtīja man naudu ceļam, bet...

- Varu iedomāties, kur tā palika. - Tomass nopūtās.

Neļaudama sarunai pārtrūkt, viņa nervozi sacīja:

- Šajā nomaļajā lauku ciemā, kur ierastajā pussnaudā cilvēki cits citu nekad nedzird, man var palīdzēt tikai brīnums. Un šis brīnums - tas esat jūs, leitnant! Tāpēc es jūs lūdzu, pazemīgi lūdzu, palīdziet man! - Viņas balsī jautās izmisuša cilvēka uzstājība. - Es uzrakstīju savus datus: adresi, telefona numuru un visu pārējo... Lūdzu, ņemiet! Man neviena cita nav, uz ko cerēt.

Tomasu pārņēma spējš žēlums pret šo sievieti.

- Jūsu liktenis ir neapskaužams, - viņš nočukstēja.

Inga neatbildēja. Plati ieplestām acīm viņa raudzījās uz sarunas biedru, it kā vēlēdamās to iegravēt savā atmiņā. Starp abiem piepeši sākās citāda saruna - mēma, bet abiem saprotama. Tomass nenovērsa no jaunās sievietes skatienu, pūlēdamies novērtēt, vai viņas vārdi ir patiesi. Šķita, ka ikviena viņas nervu šūna cieta, smeldza no mokām. Tomass atcerējās kapteiņa vārdus, ka viņa bijusi lieliska sportiste, tātad - cilvēks ar stingru raksturu.

Kā gan viņa kritusi tik zemu? Nespēdama tikt galā ar mīļotā cilvēka zaudējumu? Iespējams.

Viņa prātojumus pārtrauca Paka balss, kas atskanēja no restorāna puses.

- Leitnanta kungs, kur jūs esat? Man pavēlēts nogādāt jūs pie galda!

- Mēs ejam, seržant! - Tomass atsaucās. Viņš pieskārās Ingai pie pleca. Jaunā sieviete trīcēja, viņas acīs mirdzēja asaras. - Es jums palīdzēšu, - atvairījis šaubas, Tomass apsolīja. - Rīt nopirkšu biļetes.

Laika apstākļi šajā vakarā bija nepastāvīgi un trauksmaini. Siltais vējš te norima, te no jauna iešalcās ciemata dārzos un ēkās. Mākoņi virs galvas te sabiezēja, ietinot apkārtni tumsā, te izklīda, atsegdami zvaigžņu lauku.

* * *

Tiklīdz viņi ielidoja Vašingtonā, Tomass uzreiz lidostas kasē nopirka biļetes. Pēc tam piezvanīja uz Ingas telefona numuru.

- Pierakstiet pasūtījuma numuru, - viņš sausi sacīja. - Biļetes saņemsiet Sanantonio lidostā un lidosiet uz Ņujorku. Tur pārsēdīsieties skandināvu lidsabiedrības SAS lainerī, kas jūs nogādās Stokholmā. Par biļeti no Stokholmas uz Gēteborgu arī ir samaksāts. Lai jums veicas!

- Paldies! - atskanēja tikko dzirdams pateicības čuksts. Viņš nolika klausuli.

Tomasam nebija pārliecības, ka parādu Inga atdos. Taču viņa centienus glābt cilvēku varbūt ņems vērā vismaz debesu kancelejā.

Savus dienesta biedrus Tomass atrada bārā pie alus kausiem. Par savu rīcību viņš tiem neko nestāstīja. Tiklīdz Tomass pielika pie lūpām putojošā dzēriena kausu, iepīkstējās Nortona mobilais telefons.

- Jā. Skaidrs, - viņš īsi atbildēja. - Kāds ir mašīnas numurs? Atradīsim.

Tumšādains armijas džipa vadītājs ziņoja, ka viņus gaidot Pentagonā. Taču pa ceļam viņš saņēma jau citu pavēli un, atstājis aiz muguras ASV kara resora iespaidīgo galveno celtni - bezgaumīgu arhitektūras paraugu aizstūrēja uz modernu rajonu, kur zaļumos grima greznas kotedžas.

Kad mašīna nobremzēja pie sniegbaltas mājas čuguna vārtiem, pienāca apsargs un steidzīgi tos atvēra, ar pirkstu pamādams uz platiem pakāpieniem. Kalpotājs metiss, kura lielajās acīs un nesteidzīgajās, graciozajās kustībās jautās kaut kas sievišķīgs, pavadīja ciemiņus līdz kabineta ozolkoka durvīm un augstā balsī gluži vai nodziedāja:

- Lūdzu, kungi, ģenerālis jūs gaida!

Plašajā kabinetā, kur pie sienām karājās batālā žanra gleznas un liela pasaules karte, sēdēja aptuveni četrdesmit gadus vecs vīrs, ģērbies gaišpelēkā uzvalkā un spodri baltā kreklā. Apģērbs labi piestāvēja pie viņa gludās sejas un biezajiem melnajiem matiem. Skarbs tumšu acu skatiens, spīdīgi, glīti apgriezti mati ar celiņu, gluži kā tikko no frizētavas. Tomass nodomāja, ka šis vīrs vairāk atgādina Brodvejas švītu, nevis karotāju.

Ģenerālis viņus sagaidīja, pieceldamies kājās, un skatījās viņiem kaut kur pāri.

- Kungi, jūs tagad esat manā pakļautībā, - viņš vienaldzīgi paziņoja un, uzmetis acis vecam sienas pulkstenim, piebilda: - Pēc trim sļ^mdām jums jāizlido uz Stokholmu.

Galda otrā pusē pār karti bija nolīcis pavecs majors ar lielu, kumpu degunu. Uzrautie pleci mudināja domāt, ka visu mūžu viņš cītīgi pētījis operatīvos ziņojumus un slepenos dokumentus. Mazās, miklās acis bija bruņotas brillēm.

Ģenerālis pamāja uz viņu.

- Majors Gafts jums paskaidros uzdevumu.

Novērsies no kartes, majors visus uzmanīgi nopētīja.

- Baltijas jūrā nogrimis kuģis, - viņš sacīja, neskaidri izrunādams vārdus. - Jūsu uzdevums ir izdabūt no šā nogrimušā kuģa militāro kravu. Sīkākus norādījumus par operāciju jums sniegs mūsu Zviedrijas kolēģi.

- Cik dziļi kuģis atrodas? - Nortons jautāja.

- Aptuveni astoņdesmit metru dziļumā.

Tomass klausījās strupajā sarunā un iekšēji priecājās, ka varēs atgriezties mājās. Savā ziņā viņam bija laimējies, ka kuģis gulēja Zviedrijas ūdens teritorijā.

- Tas ir viss, kungi, - majors pabeidza sakāmo. - Tagad jūs aizvedīs uz Pentagonu, kur jūs saņemsiet vismodernākos zemūdens darbu piederumus, lai varat izpildīt atbildīgo uzdevumu.

- Valstiski svarīgu uzdevumu, - ģenerālis uzsvēra. - Lai izdodas, kungi! Stokholmā jūs sagaidīs, un tur jūs būsiet KSI rīcībā.

Tomass sarāvās. Tā bija viņa iestāde.

- Kungi, - ģenerālis pirmo reizi sarunas laikā pasmaidīja, - es ielūdzu jūs pusdienās un aicinu iedzert par veiksmīgu atbildīgā uzdevuma izpildīšanu.

* * *

Pie lidmašīnas trapa viņu pārsteidza zvans no Stokholmas.

- Tomas, - viņš izdzirdēja trīsošu māsas balsi, - man tev jāpaziņo kaut kas ļoti slikts... - Māsa apklusa, un viņš izdzirdēja šņukstus. - Tante Helga gājusi bojā...

- Kā! Kad? - Tomass iesaucās.

- Viņa brauca mājās no Tallinas ar prāmi Estonia... Prāmis avarēja... Par šo traģēdiju runā visā pasaulē...

- Jau diennakti neesmu ne ieslēdzis radio, ne lasījis avīzes, -Tomass apdzisušā balsī noteica. - Varbūt viņu vēl atradīs?

- Lai Dievs dod! - Māsa nopūtās. - Pagaidām ziņo, ka no tūkstoš pasažieriem izglābies tikai simts. Cerēsim uz brīnumu...

- Es šodien lidošu uz Stokholmu.

- Gaidīšu tevi.

Tomass devās augšā pa trapu gluži kā apstulbis. Tiklīdz laineris atrāvās no betonētā starta ceļa, viņš satriekts pagriezās pret iluminatoru. Pārējie ievēroja viņa drūmo noskaņojumu.

- Vai slikta ziņa? - Nortons klusi apjautājās.

- Jā, - leitnants, notrausdams asaru, nočukstēja. - Gājusi bojā mana tante. Es viņu ļoti mīlēju. Mana māte agri nomira, un viņa mani uzaudzināja kā savu dēlu...

Slēpdams emocijas, viņš atkal pagrieza galvu pret iluminatoru.

Debesis no drēgnuma un mitruma it kā piebrieda, un caur tumšo priekškaru Tomass neko vairs nevarēja saskatīt - ne sauli, ne sevi pašu. Ārpusē pletās milzu tukšums, tikpat miglains un biezs kā rūgtuma kamols viņa dvēselē. Viņš ielūkojās ciešāk tumšajā debesu muklājā, it kā vēlētos tajā saskatīt kādas noslēpumainas likteņa zīmes. Taču acu priekšā pavīdēja nevis likteņa zīmes, bet gan līdz sāpēm pazīstamā tantes seja.

Viņā piepeši kaut kas aizlūza un pārtrūka. Bēdas lauzās ārā, un viņš nespēja tās apklusināt.

Fakti un komentāri

Prāmis Marielia viegli šūpojās Stokholmas ostas piestātnē. Es devos UZ ŠO KUĢI, LAI TIKTOS AR KAPTEINI JANU TURI ĪERNRŪSU, KAS VIENS NO PIRMAJIEM PRAMJA ESTONIA KATASTROFAS MINŪTĒS PAR KUĢA GRIMŠANU ZIŅOJA SOMUAS GLĀBŠANAS DIENESTIEM. Ar RADARIEM UN OSTAS CELTŅU STRĒLĒM IZRAKSTĪTĀS GRAFĪTA KRASAS DEBESIS PIKTI MUTUĻOJA, BRIEDINĀDAMAS

VĒTRU. Tajā neaizmirstamajā katastrofas diena laiks bua tikpat drums. Jūrā plosījās vētra, tāpēc glābšanas dienestiem bua jāstrādā pastiprinātas modrības režīmā, taču tas nenotika. Ne velti Zviedruas kolēģi

IZTEICA MRCC^4 SOMUAS DIENESTAM SKARBUS PĀRMETUMUS. VlŅI VAINOJA SOMUS, KA TRAUKSMES SIGNĀLS UZ ZviEDRUU NEBUA PĀRRAIDĪTS UZREIZ. Šā IEMESLA PĒC TIKA ZAUDĒTS DĀRGAIS LAIKS, KURA VARĒTU IZGLĀBT DAUDZU CILVĒKU dzīvības. Patiešām - Zviedruas glābējus par katastrofu informēja

TIKAI PULKSTEN VIENOS UN PIECDESMIT DIVĀS MINŪTĒS, TAS IR, GANDRĪZ 56 MINŪTES VĒLĀK, NEKĀ TRAUKSMES SIGNĀLU BUA SAŅĒMUŠI SOMI.

Tādas bua manas pārdomas, kad tuvojos kuģa aparelim. Man

KABATĀ BUA IERAKSTS, KURĀ FIKSĒTA MaRIELLA KAPTEIŅA TELEFONA SARUNA AR ZVIEDRU INSPEKTORU ĒARSU ĒRIKU AnDERSONU, KAS VADĪJA PRĀMJA ESTONIA KATASTROFAS IZMEKLĒŠANU.

- TERNRŪSA KUNGS, - ES VĒRSOS PIE KAPTEIŅA, - VAI AR JUMS TELEFONISKI SAZINĀJĀS IZMEKLĒTĀJS ANDERSONS?

- Jā. Mēs tajā brīdī buām jūrā, un viņš man piezvanīja, lai uzdotu

DAŽUS JAUTĀJUMUS.

- Vai atceraties datumu, kad tas notika?

- Tas bua tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada sestajā oktobrī.

ES PAŅĒMU DIKTOFONU UN ATSKAŅOJU ŠO NEKLĀTIENES IZJAUTĀŠANU. Tulkojumā šī saruna SKAN ŠĀDI.

Kapteinis: Nosaukšu apstākļus, KO, MANUPRĀT, VĒRTS MINĒT UN KO JUMS KATRĀ ZIŅĀ VAJADZĒTU ņemt vērā. Pēc tam kad Estonia BUA RAIDĪJUSI BRIESMU SIGNĀLU, UZ TO NEKAVĒJOTIES ATSAUCĀS

tikai Siua Europa un mūsu kuģis. Mums TIEŠĀM bua GRŪTI NO- Kapteinis Jans Tūre Ternrūss

DIBINĀT KONTAKTU AR KRASTA APSARDZI. Taču aplams būtu apgalvojums, ka krasta apsardze arī SAŅĒMA TRAUKSMES SIGNĀLU, KĀ TAS BUA RAKSTĪTS AVĪZĒS. PAR TRAĢĒDUU VIŅI UZZINĀJA TIKAI TAJĀ BRIDI, KAD VIŅIEM PA MOBILO TELEFONU PIEZVANĪJĀM mēs. Izmantodama mobilo telefonu, Siua Europa izsauca Turku, UN MĒS PIEZVANUĀM UZ HELSINKIEM. Uz PRĀMJA ESTONIA RAIDĪTO BRIESMU SIGNĀLU ATBILDĒJĀM TIKAI MĒS UN PRĀMIS SlUA ĒUROPA.

Izmeklētājs: Tatad krasta apsardzes dienests neapstiprināja, ka saņēmis SIGNĀLU?

Kapteinis: Viņi to neapstiprināja.

Izmeklētājs: Neapstiprināja ziņojuma saņemšanu?

Kapteinis: Katrā ziņā viņi to neizdarīja, pirms mēs viņiem paziņojām PAR KATASTROFU PA MOBILO TELEFONU. SĀKUMA MĒS VISPĀR NESAPRATĀM, AR KO MUMS JĀSAZINĀS, TAČU ZIŅOJĀM PAR TO UZREIZ, TIKLĪDZ BUĀM SAŅĒMUŠI NO PRĀMJA ESTONIA DATUS PAR ТА ATRAŠANĀS VIETU. KAD SAKARI AR PRĀMI PĀRTRŪKA, MĒS, TAS IR, SlUA ĒUROPA UN MaRIELLA, PŪLĒJĀMIES SAZINĀTIES AR MRCC, HELSINKU RADIO UN MaRIANHAMINAS RADIO, SĀKUMA AR UĪV 16. KANĀLU, KAS INFORMĒ PAR NELAIMES GADĪJUMIEM UZ

juras. Taču nekāda reakcija nesekoja. Neviens mūs nedzirdēja, kur nu vēl Stokholmā. Mus izsauca vēl kāds. Vēlāk šis "kāds" sazinājās ar SlUA Europa. Tas dzirdēja mūsu izsaukumus, un mēs dzirdējām, KA TAS IZSAUC MŪS, TAČU NO KRASTA NEKĀDA REAKCIJA NESEKOJA.

Izmeklētājs: Rezumējot var teikt, ka Estonia pārraidīja briesmu signālu, KO TIEŠI SAŅĒMA TIKAI MaRIELLA UN SlLJA EUROPA. TATAD TIKAI ŠIE KUĢI APSTIPRINĀJA, KA SAŅĒMUŠI SIGNĀLU?

Kapteinis: Jā, tas bua tas, ko mēs visu laiku dzirdējām.

Izmeklētājs: Pēc tam jūs centāties paziņot par kuģa grimšanu krasta GLĀBŠANAS DIENESTIEM?

Kapteinis: Jā.

Izmeklētājs: Zviedrijas un Somuas dienestiem?

Kapteinis: Jā.

Izmeklētājs: Taču atbildi nesaņēmāt.

Kapteinis: Ne.

Izmeklētājs: Tad jūs izmantojāt mobilo telefonu, lai sazinātos ar Somuas glābšanas dienestiem.

Kapteinis: Lai izsauktu glābējus no Somuas. Un Siua Europa neatkarīgi NO MUMS RĪKOJĀS TĀPAT. VlŅI NOLĒMA PIEZVANĪT UZ TURKU, BET

mēs zvanījām uz Helsinkiem. Sākumā Helsinku radio parraidua signālu Pan Pan, kas nozīmē "cilvēks aiz borta", un tikai vēlāk pārraidīja signālu Mayday.

Izmeklētājs: Kas tie par signāliem?

Kapteinis: Pan Pan? Tas nav īpaši svarīgs ziņojums. To parraida,

PIEMĒRAM, KAD PĀR BORTU PĀRKRITIS CILVĒKS, TAČU KUĢIM BRIESMAS NEDRAUD.

Izmeklētājs: Tātad Helsinki pārraidīja tādu signālu.

Kapteinis: Jā, tas nāca no Helsinkiem, un es zinu, ka vēlāk viņi nosūtūa arī signālu Mayday, ko mēs nedzirdējām, toties dzirdēja Siua Europa.

Izmeklētājs: Labi. To mēs apspriedīsim sīkāk, kad jūs atgriezīsieties Stokholmā.

Kapteinis: Jā.

Izmeklētājs: Man kļuvis skaidrs, ka nodibināt sakarus ar Somijas KRASTA GLĀBŠANAS DIENESTIEM BUA ĀRKĀRTĪGI GRŪTI.

Kapteinis: Esam sadarbojušies ar viņiem vairākkārt, un šī nebua pirmā REIZE, KAD MUMS NEATLIKA NEKAS CITS KĀ IZMANTOT MOBILO TELEFONU.

Izmeklētājs: Jā? Vai tāpat gaduās ar Zviedruu arī?

Kapteinis: Ja. Taču biežāk mēs atradāmies Somuas ūdeņos un ne-

UZSKATUĀM PAR VAJADZĪGU CELT TRAUKSMI ZviEDRUĀ, PROTAMS, IR BUUŠI IZņēmumi... Vienīgais, ko mēs sapratām skaidri, ziņodami krasta glābšanas DIENESTIEM PAR ESTONIA NELAIMI, BUA TAS, KA VIŅIEM JĀPĀRRAIDA

signāls Mayday. Tiesa, tobrīd mēs vēl nespējām iedomāties, kas notiks ar prāmi Estonia, vēl redzējām to lokatora ekrānā. Par grūtībām sazināties ar glābējiem mēs nepateicām plašsaziņas līdzekļiem, apspriedām TO TIKAI SAVĀ STARPĀ, TĀPĒC ŠIS FAKTS TĀ ARĪ NENONĀCA AVĪŽU LAPPUSĒS.

Izmeklētājs: Tas nemaz nav slikti.

Tā IR TIKAI DAĻA NO TELEFONA SARUNAS IERAKSTA, KO MAN SAGĀDĀJA KOLĒĢI NO SKANDINAVUAS, BET, NOKLAUSOTIES ŠO FRAGMENTU, KĻŪST

skaidrs, ka Somuas un Zviedruas krasta glābšanas dienesti liktenīgajā NAKTI NEBUA UZDEVUMU AUGSTUMOS. RODAS IESPAIDS, KA GLĀBĒJI TAJA BRĪDĪ NEBUA SAVĀS DARBA VIETĀS... VAI ARI GLUŽI VIENKĀRŠI NELIKĀS NE ZINIS PAR BRIESMU SIGNĀLU, LAI, PIEMĒRAM, LĪDZ GALAM NOSKATĪTOS TELEVĪ-ZUAS RAIDUUMU VAI SAPNI. VlŅU VAINAS PĒC BOJĀ GĀJA SIMTIEM CILVĒKU, KURI, IESPĒJAMS, BŪTU DZĪVI, JA GLĀBĒJI RĪKOTOS OPERATĪVI. STARP CITU, IZMEKLĒTĀJS Andersons iesniedza šīs sarunas ierakstu starptautiskajai

KOMISUAI, BET TĀ DIEMŽĒL NEPIEŠĶĪRA ŠIM VILCINĀŠANĀS FAKTAM NEKĀDU NOZĪMI.

.

Divdesmit pirmā nodaļa. Prāmis ESTONIA. Kalevs Vitrass

Iznācis no bāra, Vitrass jutās nomākts. Svešinieks, kurš pavadīja viņu ar skatienu, Vitrasam šķita aizdomīgs, un vīra sejā viņš paguva izlasīt sev spriedumu. Vitrass gan mierināja sevi, ka, iespējams, to visu tikai iztēlojies. Kad vajā bailes, var rēgoties daudz kas. Sevišķi, ja cilvēks nepieder pie varoņu plejādes...

Hallē viņš apstājās un nopētīja sevi spogulī. Acīs sarkans tīklojums, seja sakritusies, lūpas viegli trīcēja. Nospriedis, ka jāizmet no prāta nepamatotas aizdomas, tāpēc jāatlaižas un jāatpūšas, viņš garām lielai veikala vitrīnai, aiz kuras vīdēja pasažieri ar iepirkumiem rokās, devās uz lifta pusi. Tīna Mūra, caur stiklu ieraudzījusi preču piegādātāju, ar mājienu aicināja viņu iekšā. Vitrass iegāja plašajā zālē un devās pie kases.

- Šodien cilvēki iepērkas gluži kā jukuši, - pārdevēja nogurusi teica, - plaukti jau gluži kā izslaucīti. It kā būtu pienācis pasaules gals! Dzeramais ūdens arī beidzies. Šeit, pavadzīmē, ir viens skaitlis, bet īstenībā tu man atvedi par desmit fasējumiem mazāk. Kā lai to saprot?

Vitrass izbrīnījies palūkojās uz pārdevēju, bet tūlīt pat atcerējās paliktni, ko bija atstājis automašīnu telpā.

- Neuztraucies, Tīna, - viņš sacīja, - šie iepakojumi atrodas apakšējā klājā. Tūdaļ atvedīšu.

- Atved nekavējoties! - pārdevēja viņu steidzināja. - Tauta aiz slāpēm mirst nost.

Vitrass ievēroja, ka pie kājām pārdevējai stāv prāva ceļasoma, kam virsū uzlikta salocīta virsjaka. Tīna manīja viņa skatienu.

- Tā ir soma ar manām lietām, - viņa paskaidroja.

- Kāpēc šeit, nevis kajītē? - matrozis pārsteigts jautāja.

- Vai tad neesi dzirdējis, kādas runas klīst mūsu jūrasbraucēju saimē?

- Kādas runas?

- Baumo, ka apkalpes locekļiem jābūt gataviem visādiem neparedzētiem pavērsieniem, - pārdevēja tarkšķēja. - Daudzi mūsējie sakravājuši savas mantas čemodānos, lai nebūtu jātērē laiks to vākšanai...

- Kādai vākšanai? - Matrozis nespēja vien nobrīnīties par Tīnas vārdiem.

- Gadījumam, ja prāmis noies dibenā, - viņa bez aplinkiem pavēstīja.

- Ko tu mels? Mācības gaidāmas, vai? - Vitrass noprasīja.

- Varbūt mācības, bet varbūt - pa īstam. Ja jau tik daudzi mūsējie pirms laika sakravājuši somas, gaidāma nelaime. Iespējams, tas viss ir jūrasbraucēju fantāzijas auglis, bet nemēdz būt dūmu bez uguns. Tā ka... ja pats sevi sargāsi, arī Dievs tevi sargās. -Pieliekusies sarunas biedram pie auss, viņa čukstus piebilda: - Es ostā dzirdēju mūsu priekšniecības un zviedru instruktoru sarunu par prāmja defektiem. Zviedrs tā arī pateica... tehnisko trūkumu esot tik daudz, ka prāmis reisā nemaz nedrīkstētu doties.

- Vai tad minerālūdens vairs nav? - viņus pārtrauca padzīvojusi igauniete.

- Būs, kundze, pēc desmit minūtēm, - pārdevēja atbildēja, pamādama sarunas biedram, lai tas piegādā viņai preci.

Vitrass aizsteidzās pēc ratiņiem.

1 Automašīnu klāja apmeklēšana reisa laikā bez īpašas atļaujas jebkurai personai bija instrukcijas pārkāpums. Tā kā ienācēju acumirklī fiksēja elektroniska actiņa, Vitrass uzbrauca uz stūres māju un brīdināja sardzes virsnieku par došanos uz aizliegto zonu. Saņēmis atļauju, viņš steidzās uz liftu. Pie borta uz negaisa mākoņu fona pavīdēja ārsta stāvs. Ieraudzījis matrozi, viņš pienāca klāt.

- Mani nez kāpēc māc skumjas. - Bogdans nopūtās.

- Man arī sirds nav mierīga, - Vitrass atbildēja. Viņa gara acu priekšā pazibēja dzeltenīgā, ceptam ābolam līdzīgā čigānietes seja. Papurinājis galvu, matrozis turpināja: - Daži apkalpes locekļi rīkojas savādi... sakravājuši mantas, it kā gatavotos ārkārtējai situācijai.

- Es zinu. Mani ari brīdināja, bet es nesteidzu kravāties. Esmu fatālists un ticu liktenim. Ja lemts kļūt par barību zivju pulkiem, tici man, nekādas mantas tad nebūs vajadzīgas.

- Ja nu izdodas izglābties un jūs nonākat uz plosta?

- Tātad Dievs būs palīdzējis. Uz plosta arī bez mantām būs, par ko priecāties. Paklausies, brāl, mēs abi esam visai drūmi noskaņoti! Varbūt patiešām ir vērts iztukšot tavā kajītē atlikušo konjaku? Lai uzlabotu omu. Ko tu par to saki?

- Labi. - Vitrass pasmaidīja.

- Iesim?

- Pēc kādām piecpadsmit minūtēm, - matrozis apsolīja. - Man vispirms jāpiegādā veikalam minerālūdens.

- Norunāts. Kad būsi paveicis darāmo, piezvani! Es būšu savā kabinetā.

Vitrass nobrauca uz automašīnu klāju un sāka likt sasaiņotās pudeles uz ratiņiem. Sākumā viņš nepamanīja, ka viena fasējuma celofāns saplēsts - acīmredzot kāds minerālūdeni bija nobaudījis. Vairākas pudeles izslīdēja pa caurumu ārā un aizripoja pa grīdu. Viņš steigšus tās vāca kopā, bet trīs pudeļu trūka. Palūkojies visapkārt, Vitrass notupās rāpus, pavērās zem kravas automobiļa un tur pudeles ieraudzīja. Lādēdamies viņš palīda zem piekabes, pasniedzās pēc noklīdušajām pudelēm un tajā brīdī no durvju puses atskanēja troksnis. Ieradies vēl kāds, Vitrasam pazibēja prātā.

Durvis atvērās. Divi vīrieši, pusbalsī sarunādamies, uznāca uz klāja un, lūkodamies uz visām pusēm, devās uz borta pusi. Tās bija nepiederīgas personas. Viens bija neliela auguma vīrs ar platiem pleciem un resnu kaklu kā cīkstonim, otram, garākajam, bija noskūta galva. Abi pārvietojās klusi un zaglīgi. Kriminālās pasaules pārstāvji, Vitrass novērtēja.

- Mūs jau fiksēja. - Spēkavīrs pamāja uz elektronisko actiņu.

- Nesaspringsti! - plikgalvis deva padomu. - Šefs ir visu nokārtojis.

Viņi sarunājās igauniski.

- Vai esi pārliecināts, ka mēs ierakstos nerēgosimies?

- Es tev teicu, ka viss ir nokārtots. - Pārinieka balss tonis paaugstinājās. - Kur ir tā kravas mašīna?

- Man ir pierakstīti numuri. - Spēkavīrs steidzīgi izvilka no kabatas papīra lapiņu.

Meklēdami vajadzīgo mašīnu, svešie lēni tuvojās kravas automobiļu rindai. Vitrass sastinga. Noslēpies aiz riteņiem, viņš lūdza Dievu, lai noziedznieki viņu nepamanītu. Ja tie ieraudzīs nevēlamu liecinieku, Vitrass domāja, nāve būs neizbēgama. Pat ja pilnā kaklā šeit sauktu pēc palīdzības, neviens nedzirdētu. Tā ka viņa dzīvība karājās mata galā.

- Redzi? Šī Scania ir īstā! - augumā zemākais vīrs iesaucās.

- Numuri sakrīt. Starp citu, tie ir Latvijas numuri.

- Es nospļaujos uz numuriem, - pārinieks īgni noņurdēja.

- Ņem instrumentu! Jāuzlauž durvis. Tā, lai nepaliek pēdas.

- Skaidrs.

Izrādījās, ka īstais treilers ir gluži vai blakus Vitrasa slēptuvei. Viņš pieplaka pie grīdas un pamira kā skudra, drudžaini domādams, ko lai iesāk. Visvairāk viņš vēlējās izlīst no mašīnas apakšas un brāzties uz liftu. Nē! Nevajag ļauties panikai! Viss rūpīgi jāapsver, puisis sevi atvēsināja.

- Nesabojā plombu! - kaut kur līdzās atskanēja klusa balss. Zemo metāla šķērssienu atbalsots, telpā bija dzirdams katrs vārds.

- Nomierinies, uzliksim tādu pašu jaunu.

Plomba noknikšķēja, un durvis čīkstēdamas atvērās.

- Te ir kastes... vesels lērums. Kamēr visas nofotografēsim, prāmis jau būs Stokholmā.

- Fotografēsim pa vienai no katra lieluma. Turklāt nevis kastes, bet preču zīmes, kas uz tām ir.

- Kuras īsti? Te daudz kas ir salīmēts!

- Izstrādājuma nosaukumu, datumu, kodu, numurus, ražošanas vietu...

Viņi iekāpa lielajā piekabē, no kurienes atskanēja kartona čaukstēšana, kastu pārkravāšanas trokšņi, nopūtas un īsas piezīmes. Vitrass to visu dzirdēja kā caur ūdeni. Viņš vairs neklausījās bandītu klusajos izteikumos, bet mokpilni prātoja, kā lai no klāja nozūd, iekams nav ievērots. Bija divi ceļi, pa kuriem bēgt, - lifts un durvis, kas veda uz kāpnēm. Tuvāk bija lifts. Kamēr tie abi cītīgi pārcilā kravu, viņš varētu nepamanīts aizkļūt līdz liftam un tikt prom. Ja vien, protams, viņam izdosies uzreiz iesprukt kabīnē un durvis aizvērsies... Kurā stāvā diez pašlaik ir kabīne? Kamēr tā pienāks, svešie liecinieku var pamanīt, un tad... Vitrasam pār muguru pārskrēja skudriņas. Skaitļošanas aparāts viņa smadzenēs, apstrādājis visus "par" un "pret", ierosināja ko citu - nomierināties, palikt guļam un paļauties uz likteni. Jābūt fatālistam, kā prāmja ārstam. Vitrass ar šausmām atskārta, ka ārsts jebkuru brīdi var piezvanīt un atgādināt par konjaku. Trīcošiem pirkstiem sataustījis aparātu, Vitrass izslēdza zvana pogu.

Noslēpumainajā kravas automobilī ik pa brīdim uzplaiksnīja zibspuldzes gaisma, it kā tur notiktu metināšanas darbi. Vitrass juta, ka pamazām atbrīvojas no baiļu gūsta un viņa spriedze pamazām noplok. Domās vēlreiz atgriezies pie lifta, viņš mēģināja pakustēties, bet nespēja - neredzams pavediens viņu turēja pie riteņa. Atlika gulēt un gaidīt. Patvērums galu galā bija drošs. Diez vai viņi sāks skatīties zem kravas mašīnām.

Laiks vilkās lēni, gausi skaitīdams sekundes. Nekustīgajā pozā viņam notirpa vai viss ķermenis. Beidzot zibšņi rimās, abi svešie vīri izlēca no furgona ārā, ar blīkšķi aizcirta abas kravas konteinera durvis, un brīdi vēlāk atskanēja uzliktās plombas knikšķis.

- Vai esi pārliecināts, ka neviens mūs nemanīja? - Druknā vīra balsī bija jaušams nemiers.

- Šefs visu ir nokārtojis, - plikgalvis atkārtoja ierasto frāzi.

Kad abi gāja Vitrasam pavisam tuvu garām, druknais ieminējās:

- Minerālūdens mētājas.

Vitrass sarāvies gluži vai pamira. Vīrs pacēla pudeli un sāka klunkšķinādams dzert ūdeni.

- Iedod man arī malku!

- Tur, pie riteņa, ir vēl viena. Redzi?

Aizturējis elpu, Vitrass ar šausmām vēroja, kā spraugā starp riteņiem parādās plata plauksta. Raupjie pirksti pieskārās pudelei, un... tā lēni aizripoja pa grīdu un apstājās Vitrasam pie kājām. Ledaina cilpa savilkās ap matroža sirdi.

- Ne velna es tur neaizsniegšu! - svešais nošķendējās.

- Paņem citu! - spēkavīrs deva padomu. - Te ir vesela noliktava ar to ūdeni.

Abi piegāja pie paliktņa.

- Tā ir samērā dārga militārā elektronika, - viens sacīja. - Uz kurieni to ved?

- Nav tava daļa. Mazāk zināsi, ilgāk dzīvosi.

- Piekrītu. Paķersim pa pudelei sev līdzi.

- Labāk katrs pievāksim paku! Pietiks arī atpakaļceļam.

Kad svešinieki nozuda aiz lifta durvīm, Vitrasam kaulos ielija tāds vājums, it kā viņš sastāvētu no vates gabaliem. Atmeties uz muguras, viņš brīdi gulēja, krādams spēkus. Baidīdamies, ka noziedznieki kuru katru brīdi var atgriezties, viņš izlīda no mašīnas apakšas tikai pēc kādām desmit minūtēm un tad grīļodamies devās uz liftu. Ieraudzījis savus ratiņus, Vitrass apstājās un atsāka kraušanu. Rokas un kājas drebēja. Jāaizved krava un tūdaļ jāpiezvana ārstam, matrozis domāja. Lai tiktu galā ar satraukumu, vajadzēja steidzami piedzerties. Vitrass izsauca liftu.

Veikalā pircēju bija tikpat daudz, cik iepriekš. Ārzemnieki kastēm pirka degvīnu. Ļaudis trokšņoja, smējās un apsprieda cenu. Ierasta aina uz jebkura prāmja, kas peld no Baltijas jūras austru-mu puses uz Skandināvijas krastiem.

- Kur tu biji pazudis? - pārdevēja asi noprasīja, bet, vērīgāk uz puisi palūkojusies, raižpilnā balsī turpināja: - Tu galīgi neizskaties pēc sevis. Kas noticis?

- Nekas, - Kalevs attrauca, juzdams, ka sviedru straumītes notek pa zodu. - Gluži vienkārši esmu noguris. Iešu uz savu kajīti. Ja esmu vajadzīgs, zvani uz turieni!

- Ej, ej, mīļais, atpūties! - Pārdevēja pamāja. - Es arī drīz vēršu ciet.

Aiz vitrīnas tikko bija laistījies mēness, bet nu to aizklāja biezi mākoņi. Cits citam grūzdamies virsū, tie itin kā svina blāķi saplūda, tad atkal atdalījās un aiztraucās pār bangojošo jūru. Vitrass nez kāpēc gaidīja pērkonu un zibeni, bet saklausīja dīvainu šņirkstoņu. Neticēdams savām acīm, viņš manīja, ka vitrīna piepeši ceļas augšup, kā sapnī ievēroja izbiedēto Tīnas seju, kurā bija sastindzis pārsteigums. Nākamajā mirklī viņa tādā kā šausmu filmā kopā ar kases aparātu sāka slīdēt kaut kur lejā, aizvien ātrāk un ātrāk... Soma aizripoja viņai līdzi... Cilvēki sagāzās cits citam virsū, nu jau triekdamies uz pretējā borta pusi... Arbūzi un banāni, alkoholisko dzērienu pudeles, smalkmaizītes un maizes kukuļi, makaroni un cukurs, ikru kārbiņas un sviesta paciņas, konfektes un suvenīru kastītes - viss krita no plauktiem ārā vienā jūklī ar cilvēku ķermeņiem. Vitrass saprata, ka tas nav nekāds sapnis. Tas notiek īstenībā! Viņus bija piemeklējusi nelaime! Tā pati nelaime, pat* kuru cilvēki cits citu brīdināja. Nelaime, ko juta čigāniete, kad metās no viņa prom. Laikus sakravādama somu, Tīna bija rīkojusies pareizi...

Vitrass slīdēja kopā ar saviem ratiņiem. Kaut kas smags trāpīja viņam pa galvu. Acu priekšā noņirbēja raibi apļi, uzplaiksnīdami visās varavīksnes krāsās un pašķīzdami spilgtu dzirksteļu salūtā...

Kad Vitrass atguva samaņu, viņam apkārt dažādās valodās un dialektos skanēja vaimanas, saplūzdamas vienotā pirmsnāves korī.

Fakti un komentāri

Kari Letoia, Somijas pārstāvis Starptautiskajā katastrofas izmeklēšanas komisijā, jurists

Kari Letoia vada iestādi, kas no-

DARBOJAS^AR NELAIMES GADUUMU IZMEKLĒŠANU. Šim cilvēkam patIk pozēt fotoobjektīvu UN TELEVĪZIJAS KAMERU PRIEKŠĀ, PAR KO LIECINA DAUDZAS FOTOGRĀFIJAS VIŅA PERSONISKAJĀ INTERNETA mājas lapā. Ari šajā fotogrāfijā

VIŅŠ DEMONSTRĒ PASAULEI, KA PATS REĀLI PIEDALĪJIES AR PRĀMJA ESTONIA KATASTROFU SAISTĪTAJĀ IZMEKLĒŠANA.

Vai viņš patiešām tur rokās

GLĀBŠANAS RIŅĶI NO NOGRIMUŠĀ PRĀMJA?

Daudzi par to šaubās. Kāpēc? Letolas kungam ir grūti noticēt,

JO SAVU DARBĪBU JAIC VIŅŠ SĀKA AR GRANDIOZU MALDINĀŠANU, KAS IZRAISĪJA NE VIEN BOJĀGĀJUŠO PASAŽIERU RADINIEKU UN DRAUGU SAŠUTUMU, BET SATRIECA ARĪ ŽURNĀLISTUS, GARĪDZNIEKUS, SABIEDRISKOS DARBINIEKUS -VISUS TOS CILVĒKUS, KURI PIEDALĪJĀS SVINĪGAJĀ PIEMIŅAS PASĀKUMĀ. I.ETO-LAS KUNGA VAINAS PĒC GARĪDZNIEKI SKAITĪJA LŪGŠANAS UN IELAIDA JŪRĀ VAINAGUS PAVISAM CITĀ VIETĀ, NEVIS TAJĀ, KUR NOGRIMUŠAIS PRĀMIS ESTONIA PATIEŠĀM ATDUSAS.

Kāpēc Letolas kungs tīši norādua nepareizu vietu? Saruna ar viņu

ES CENTOS TO NOSKAIDROT.

- Intervijā, kas publicēta laikraksta Dagens Nyheter tūkstoš deviņsimt DEVIŅDESMIT CETURTĀ GADA TREŠĀ OKTOBRA NUMURA, JŪS TEICĀT, KA "videoierakstu attēlu KVALITĀTE ir teicama, tāpēc mēs varam droši APGALVOT, KA TAJOS REDZAMS VISS KUĢIS NO KNIEDES LĪDZ KNIEDEI...".

- JA, bua tada intervija.

- Jūs, Starptautiskās katastrofas izmeklēšanas komisuas pārstāvis, PIRMAIS DEMONSTRĒJĀT SABIEDRĪBAI NOGRIMUŠA PRAMIA ESTONIA FOTOGRĀFIJU UN OFICIĀLI PAZIŅOJĀT TĀS VIETAS KOORDINĀTAS, KUR JŪRAS DIBENA GUĻOT PRĀMIS, - 59 GRĀDI 23 MINŪTES 9 SEKUNDES ZIEMEĻU PLATUMA UN 21 GRĀDS 42 MINŪTES 9 SEKUNDES AUSTRUMU GARUMA. Tur ari notika svinīgais piemiņas pasākums, kurā, starp citu, piedalījāties ARI JUS, KAUT GAN SKAIDRI ZINĀJĀT, KA AVARĒJUŠAIS PRĀMIS GUĻ CITĀ

vietā. Kāpēc jūs maldinājāt ne vien bojāgājušo pasažieru radiniekus UN baznīcas pārstāvjus, bet arī visu pasaules sabiedrību?

- Atļaušos uz šo jautājumu neatbildēt.

- Kā rakstīts avīzes Dagens Nyheter tūkstoš deviņsimt deviņdesmit CETURTĀ GADA TRĪSDESMITĀ SEPTEMBRA NUMURĀ, JŪS ZIŅOJĀT ZVIEDRIJAS PĀRSTĀVIM JAIC Ūlofam Forsbergam, ka nogrimušais prāmis atrodas VIETĀ, KUR TAS NEMAZ NEATRADĀS. VĒLĀK IZRĀDĪJĀS, KA PRAMJA KAPAVIETAS PAREIZĀS KOORDINĀTAS IR 59 GRĀDI 22,9 MINŪTES ZIEMEĻU PLATUMA UN 21 GRĀDS 40,9 MINŪTES AUSTRUMU GARUMA. Ar SAVĀM MELĪGAJĀM ZIŅĀM JŪS PAMATĪGI APMĀNĪJĀT ZVIEDRU KOLĒĢUS.

- TĀ BUA MANA KĻŪDA.

- Pievērsīsimies citam faktam. Kad Zviedruas kuģniecība rīkoja konkursu PAR TIESĪBĀM VEIKT ŪDENSLĪDĒJU DARBUS, PIEDĀVĀJUMOS, KO NOSŪ-TUA UZŅĒMUMIEM, KURI NODARBOJAS AR KUĢU IZCELŠANU, ATKAL BUA NO-

RĀDĪTAS APLAMAS KOORDINĀTAS. JŪSU VAINAS PĒC ŪDENSLĪDĒJI GLUŽI VIENKĀRŠI NEVARĒJA PRĀMI ATRAST, JO NORĀDĪTAJĀ VIETĀ TĀ NEBUA. NOGRIMUŠO KUĢI ATRADA TIKAI PĒC VAIRĀKU STUNDU ILGIEM MEKLĒJUMIEM AR HIDRO-

lokatoru. Daudzi speciālisti, juristi un plašsaziņas līdzekļu pārstāvji

NORADA, KA AR SAVU MALDINĀŠANU JŪS PALĪDZĒJĀT KOMISIJAI IEGŪT LAIKU.

- Ticiet man, tā tas nebua.

- Rodas iespaids, ka jūs sniedzāt nepareizas koordinātas ar vienu MĒRĶI - LAI TURĒTU NOSLĒPUMA ĪSTO NOGRIMUŠĀ PRAMJA ATRAŠANĀS

vietu. Vai jūs tā rīkojāties pēc savas gribas vai jūs kāds spieda to

DARĪT?

- Kā jau teicu, šo jautājumu es negrasos komentēt. - Mans

SARUNAS BIEDRS IZKLAUSĪJĀS AIZKAITINĀTS.

- Faksā, ko jūs tūkstoš deviņsimt deviņdesmit piektā gada vienpadsmitajā JANVARI NOSŪTĪJĀT SOMIJAS TRANSPORTA MINISTRAM, JŪS ATZĪSTAT: "Slēpdams prāmja vraka atrašanas vietu, es visticamāk pārkāpu SAVAS KOMPETENCES ROBEŽAS..."

- Iespējams.

- Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada pirmaja oktobri Somijas AVĪZĒ BUA LASĀMA ZIŅA, KA PRĀMIS ESTONIA NOVIRZĪJIES NO KURSA UN TAM RADUŠIES SAREŽĢĪJUMI AR MANEVRĒŠANU. SAVUKĀRT JUS, ŠĪS KOMPETENTĀS KOMISIJAS PĀRSTĀVIS, TO KATEGORISKI NOLIEDZĀT, NODĒVĒDAMS ŠO VĒSTI PAR IZDOMĀJUMU UN VAIRĀKKĀRT ATGĀDINĀDAMS KOMISIJAS VIEDOKLI, KA PRĀMJA KATASTROFAS IEMESLS BUIS VIZIERA BOJĀJUMS. JAUNIE PIERĀDĪJUMI APSTIPRINA VERSUU, KA PRĀMI PA LIELU CAURUMU, KAS RADIES KORPUSĀ ZEMĀK PAR AUTOMAŠĪNU KLĀJU, SPĒJI IEKĻUVA MILZUM DAUDZ ŪDENS.

Speciālisti norada, ka caurumu korpusa varēja radīt sprādziens vai

SADURSME AR CITU KUĢI. KĀPĒC JŪS KATEGORISKI NOLIEDZĀT ŠO VERSUU?

- Šī VERSUA KOMISUU NEPĀRLIECINĀJA.

- Varbūt JAIC to noraidua citu iemeslu pēc? Varbūt šī versua

NEIEDERĒJĀS TAJĀ SCENĀRUĀ, KAS TO APMIERINĀJA?

- Katram ir tiesības uz saviem uzskatiem.

- Rodas iespaids, ka jūsu komisua no kāda saņēma visiem zināmo, MALDINOŠO VERSUU UN KOPŠ PIRMAJĀM SAVA DARBA DIENĀM IEVĒROJA KATRU ŠĪS VERSUAS RINDIŅU, KAUT GAN DAŽI JAIC LOCEKĻI NOJAUTA, KA TAS IR APMĀNS. Gan speciālisti, gan izglābtie pasažieri un apkalpes locekļi LIECINĀJA, KA ŪDENS PLŪDA NEVIS CAUR AUTOMAŠĪNU KLĀJU, KA UZ-stAjīgi apgalvo komisua, bet kaut kur no apakšas, tātad pa kādu caurumu, KAS ATRADĀS ZEMĀK PAR ŪDENS LĪMENI. JŪS ŠO FAKTU PRINCIPIĀLI

noliedzāt. Kāpēc?

- Tie visi ir nepamatoti pieņēmumi. Komisuas lēmums ir pareizs, par

TO NEVAR BŪT ŠAUBU.

- Kad izrādījās, ka esat sniedzis melīgas koordinātas, Zviedruas Transporta un sakaru ministrija saņēma prasību par vainīgās personas SAUKŠANU PIE ATBILDĪBAS. Šo PRASĪBU PĀRADRESĒJA JUMS, UN JŪS TIKĀT SVEIKA CAURI AR ATVAINOŠANĀS VĒSTULI, KURĀ RAKSTĪJĀT, KA, IESPĒJAMS, ESAT PĀRKĀPIS SAVAS PILNVARAS, CENZDAMIES IZOLĒT PRĀMI NO NEPIEDERĪGU PERSONU ZIŅKĀRES. KĀPĒC TĀDA "iZOLĀCUA" BUA VAJADZĪGA?

- Kļūdīties ir cilvēciski.

- Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada pirmaja oktobrī jūs nosūtījāt Forsberga kungam hidrolokatora pašrakstītaja pierakstus

UN FOTOGRĀFIJAS NO RADARU EKRĀNIEM. SASKAŅĀ AR PAŠRAKSTĪTĀJU PIERAKSTIEM PRĀMIS GULĒJA UZ LABA BORTA, BET KORPUSA PRIEKŠGALĀ BUA REDZAMS PALIELS TUMŠS PLANKUMS... VAI JŪS TO TĪŠI NOKLUSĒJĀT VAI GLUŽI VIENKĀRŠI PLANKUMU NEPAMANUĀT?

- ES NEATCEROS.

- Tad, lūdzu, atbildiet uz citu jautājumu! Laikraksta Svenska Dag-

BLADET TŪKSTOŠ DEVIŅSIMT DEVIŅDESMIT CETURTĀ GADA PIRMĀ OKTOBRA NUMURĀ ES IZLASUU HIDROLOKĀCUU EKSPERTA DOKTORA RUORTEVA SKAIDROJUMU, KURĀ VIŅŠ NORĀDA, KA BLAKUS PRĀMJA PRIEKŠGALAM ATRADIES KĀDS LIELS PRIEKŠMETS, KAS BUIS VAI NU ATRAUTS NO KORPUSA, VAI KARĀJIES VIRS

tā. Pēc viņa vārdiem, tas varēja būt bojātais vizieris vai tā daļa. Kāpēc KOMISUA SLĒPA ŠO FAKTU NO SABIEDRĪBAS?

- Tas nebua nozīmīgs.

Letolas kunga strupās un nepārliecinošās atbildes liecina par citu FAKTU, KO MĒĢINĀJA SLĒPT KOMISUA. VlZIERI BUA PAREDZĒTS UZSKATĪT PAR "VĒL NEATRASTU", KAUT GAN KĀDS KOMISUAS LOCEKLIS JAU BUA PAZIŅOJIS Lloyd's List korespondentam, ka prAmja vizieris atrasts piecpadsmit METRU ATTĀLUMĀ NO KORPUSA. ACĪMREDZOT KOMISUA BUA NOLĒMUSI, KA VlZIERI "ATRADĪS" PATĀLĀK NO KUĢA, LAI VĒLĀK SACERĒTU ATBILSTOŠU SKAIDROJUMU. Ja KOMISUA ATZĪTU, KA VIZIERIS GUĻ KORPUSAM BLAKUS, TĀ NONĀKTU PRETRUNĀ AR SAVU IEPRIEKŠ SNIEGTO NOTIKUMU HRO-

NOLOĢUU UZ PRĀMJA ESTONIA BORTA. ATKLĀTOS, KA PRĀMJA KATASTROFAS REKONSTRUKCIJA NO PAŠA SĀKUMA NEATBILST PATIESĪBAI NE NOTIKUMU LAIKA, NE SECĪBAS ZIŅĀ.

Analizējot šo situācuu, es sliecos domāt, ka Letoias kungs nebūtu SABIEDRĪBU MALDINĀJIS, JA TAS VIŅAM KAUT KĀDĀ ZIŅĀ NEBŪTU IZDEVĪGI.

Divdesmit otrā nodaļa. Pakaļdzīšanās

Es metos pie garderobes, pa ceļam meklēdams numuriņu. Ar acs kaktiņu vēroju, ka portje pakalpīgi atver itālieša partnerim durvis. Lēni piebrauca grezns Mercedes, vadītājs attaisīja durvis, un, kad saimnieks nervozi bija iespraucies iekšā, mašīna izkustējās no vietas. Es pieskrēju pie tuvākā taksometra. Saprotoši pamājis, šoferis iedarbināja automašīnu.

- Vorzvdrts! - Es bakstīju ar pirkstu uz vējstikla pusi. - Schneller! Schneller!

Taksists uz mani paskatījās.

- Varat runāt krieviski, - viņš teica ar poļu akcentu. - Es dobže saprotu.

- Lieliski. - Es atviegloti nopūtos. - Tajā mašīnā sēž mana sieva ar mīļāko, tāpēc man viņi jāizseko.

Šoferis noslēpumaini pasmaidīja un palielināja ātrumu. Garām zibēja baznīcu smailes un kupoli, jahtu kontūras starp senatnīgām ēkām un retu garāmgājēju sejas - slapjas un saviebtas lietū un aukstajā vējā. Mani nepameta nojauta, ka itālieša un tā vīra, kurš traucās mums pa priekšu, gaitas ir kaut kā saistītas ar prāmja Estonia traģēdiju.

Vai tiešām ar pasažieru kuģi veda ieročus? Vai narkotiku partiju, ar ko saistīti šie divi? Diez vai. Pēc Elzas vārdiem, itālietis ar narkobiznesu nenodarbojās. Tātad ieroči.

Mercedes izbrauca uz ārpilsētas šoseju, gar kuru kāpu zonā slējās dārgas villas. Nogriezusies no maģistrāles, automašīna apstājās pie kaltiem vārtiem. Tie acumirklī atvērās, un es paguvu ievērot, ka braucamais pieripoja pie pelēcīgas, ar granītu apdarinātas mājas fasādes.

- Jusu sievai ir laba gaume, - taksists dzēlīgi noteica. - Tada villa maksā miljonus.

- Man ir grūti sacensties ar viņas mīļāko, - es nopūtos, - tāpēc ceru, ka viņa drīz pārcelsies uz šejieni un atstās mani vienu.

- Bet bērni? - vadītājs saprātīgi painteresējās. - Cik to jums ir?

- Nav neviena.

- Tad tā ir Dieva griba, ka jums jāšķiras, - polis rezumēja un sāka griezt mašīnu apkārt. - Uz kurieni tagad?

- Uz mājām, - es gurdi atbildēju un nosaucu sava drauga adresi.

Kad iebraucām pilsētas centrā, bija apmēram trīs naktī. Es tīši nepateicu viesnīcas adresi. Vadītājs varēja par attiecīgu samaksu brīdināt villas saimnieku par "ragainā vīra" vizīti. Kolēģis dzīvoja netālu no viesnīcas Hilton, un, kad kļuva redzams pazīstamās mājas siluets, es lūdzu apturēt mašīnu un iegāju pa durvīm iekšā. Bridi kāpņu telpā pastāvējis, izgāju ārā un devos uz viesnīcu.

Nakts stundā ielas bija tukšas. Es aši soļoju pa slapjo ietvi, kas stiepās gar krāšņi apgleznotu sienu, uz kuras bija attēlota satriecoša sieviete, kas, pavilkusi augšup kleitas malu, demonstrēja savas garās, baltās kā naftalīns zeķbiksēs tērptās kājas. Man blakus piepeši gluži kā no zemes izauga tāda pati sieviete, taču dzīva un, tiesa, ne tik skaista kā uz panno. Viņa pieskārās man pie piedurknes.

- Seksu vajag? - viņa piedāvāja lauzītā angļu valodā. Spriežot pēc izrunas, meiča bija no Ukrainas.

- Cik? - es krieviski pajautāju.

- Sarunāsim, draudziņ. - Viņas balss it kā atdzīvojās.

- No kurienes esi?

- No Harkovas. A kas?

- Nekas. Es esmu no Latvijas.

- Tur ir tāda pati nabadzība kā Ukrainā. - Meičas dedzība noplaka. - Šeit daudzas jūsu sievietes strādā bordeļos... Tad ko, iesim?

- Ja nu vienīgi bez maksas. - Es pasmaidīju.

- Bez maksas tikai kaķi drāžas, bet man kaut kas jānopelna, biedri, - viņa nikni nočukstēja, apcirtās un aizsoļoja uz pavārti, no kuras bija iznirusi.

Cik gan tādu sieviešu no kādreiz varenās PSRS mūsdienās slaistās pa Rietumu pilsētu ielām klientu meklējumos, lai ar savu ķermeni nopelnītu iztiku sev un savai ģimenei! Strādādams par korespondentu Eiropā, esmu viņas redzējis Parīzē un Madridē, Briselē un Helsinkos, vārdu sakot, ar slāvu skaistulēm pārpildītas kapitālistiskās pasaules pilsētas un ciemati, un viņas ir ar mieru par zemāko maksu izklaidēt seksuālām vēlmēm pārņemtus kungus - vai tas būtu nevarīgs vecis vai ģimnāzists, kroplis vai izvirtulis.

Tādas skumjas domas nodarbināja manu prātu, kad tuvojos izgaismotajai Hilton. Pa gabalu redzēju, ka atveras greznās durvis, iznāk šveicars un, pamājis ar roku taksistam, pakalpīgi atdara durvis viesnīcas klientam. Es sastingu kā zemē iemiets - tas bija neviens cits kā ieroču tirgotājs. Steidzīgi piegājis pie mašīnas, viņš tajā iekāpa un aizbrauca.

Uz kurieni viņam tādā agrumā jādzenas, es nervozi nodomāju. Vajadzētu traukties itālietim pakaļ, brīvu taksometru šeit bija pietiekami. Taču tūdaļ pat es klusībā atzinu, ka sekot viņam pa tuksnesīgajām ielām nozīmētu - sevi nodot.

Es devos uz numuru.

* * *

Kad pamodos, Elza sēdēja atzveltnes krēslā un saspringti raudzījās televizora ekrānā. "Kopš Otrā pasaules kara tā ir lielākā jūras traģēdija Eiropā," diktors drūmi ziņoja. "Pagaidām izdevies glābt ne vairāk par simt cilvēkiem. Pārējo astoņu simtu pasažieru liktenis nav zināms..."

Mana mobila telefona zvans nekaunīgi pārtrauca sēru vēsti.

- Tu, protams, dzirdēji ziņas, vai ne? - atskanēja steidzīga Karla balss. - Briesmīga katastrofa! Neitrālajai Zviedrijai, kas Pasaules kara laikā nosargāja savus vīriešus, divsimt cilvēku zaudējums ir valsts mēroga traģēdija! Drīz Ārlietu ministrijā sāksies preses konference. Vai gribi paklausīties, ko teiks valstsvīri?

- Jā, labprāt. Vai drīkstu paņemt līdzi vācu kolēģi?

- Jā. Nāciet uz valdības mājvietu, uz Rozenbadi. Es jūs sagaidīšu. Neaizmirstiet paņemt līdzi žurnālista apliecību!

Elza nenovērsa skatienu no televizora ekrāna. Šķita, ka iespēja vaigā redzēt Zviedrijas valdības galvenās amatpersonas viņu it nemaz neiedvesmo.

- Es netieku vaļā no domas, - viņa klusi sacīja, - ka itālietis ar prāmja Estonia katastrofu ir saistīts.

- Iespējams, - es piekritu. - Kad restorānā atskanēja šī ziņa, es uz viņu palūkojos - reakcija bija savāda... Tumšādainais veltīja itālietim tik naidīgu skatienu, it kā šajā katastrofā būtu zaudējis dārgāko cilvēku...

- Vai tas ir cilvēks, ko viņš zaudēja? - Elza pavīpsnāja. - Varbūt dārga prece? Teiksim, ieroči.

- Iespējams, - uztvēris kolēģes domu, es piekritu. - Starp citu, kad atgriezos viesnīcā, es itālieti redzēju. Tas bija ap četriem no rīta. Viņš izsteidzās no viesnīcas, iesēdās taksometrā un aizbrauca.

Elza jautājoši uz mani palūkojās.

- Dīvaini. Ļoti dīvaini. Acīmredzot bija svarīgs iemesls, lai tādā stundā pamestu viesnīcu.

- Parunāsim par to vēlāk. - Es ieskatījos pulkstenī. - Saposies, pēc divdesmit minūtēm iesim!

Valdības mājas preses centrā nebija kur adatai nokrist. Šķita, ka visi pasaules žurnālisti ir šeit, šajā telpā, kur satraukti apsprieda prāmja Estonia bojāeju. Tā bija vēsts, ko ik pa brīdim atkārtoja ziņu dienesti visos kontinentos. Vēsts, kas satrieca pasauli.

Zviedrijas premjerministrs Karls Bilts skumjā balsī paziņoja par upuriem, kuru skaits esot mērāms simtos.

- Pagaidām izdevies glābt tikai nedaudzus, - viņš piebilda.

- Cik pasažieru bija uz kuģa? - kāds jautāja.

- Apmēram tūkstotis. Skaits tiek precizēts.

- Cik ilgi prāmis turējās virs ūdens?

- Ne vairāk kā četrdesmit minūtes. Kad pirmais kuģis nokļuva katastrofas vietā, virs ūdens nebija ne prāmja, ne pasažieru. Naktī divpadsmitos un divdesmit trijās minūtēs ēterā atskanēja SOS signāli. Drīz katastrofas vietā ieradās kuģis Selia, bet nevienu tur vairs neatrada.

- Kā modems prāmis, - jautāja Karls, - četrdesmit minūtēs varēja nogrimt dzelmē? Ja atmiņa mani neviļ, slavenais Titanic noturējās uz ūdens virsmas četrarpus stundas. Lai nogrimtu tik īsā laikā, pusei prāmja apakšas jābūt sacaurumotai... Varbūt katastrofu izraisīja sprādziens vai sadursme ar zemūdeni?

- Pilnīgi izslēgts, - valdības galva stingri sacīja. - Prāmis Estonia nogrima tehnisku iemeslu pēc.

- Premjerministra kungs, - atskanēja kāda žurnālista izbrīna pilna balss, - jūs tik pārliecināti nosaucat traģēdijas cēloni, lai gan kopš katastrofas brīža pagājušas ne vairāk kā septiņas stundas. No kurienes tāda informētība?

- Cita iemesla nevar but, - Bilta kungs atbildēja.

- Jūrā viss var gadīties, - žurnālists nerimās. - Piemēram, torpēda, ko palaidusi amerikāņu zemūdene.

- Pilnīgi izslēgts, - premjerministrs pārliecinoši atkārtoja.

Elza uzmanīgi klausījās sarunā.

- Izklausās, ka Bilta kungs sniedz šo paziņojumu saskaņā ar instrukciju, ko viņam kāds nodiktējis, - viņa čukstēja man ausī. - Kāpēc viņš tik uzstājīgi norāda uz tehniskiem iemesliem, ja kopš katastrofas brīža pagājis tik maz laika?

- Esmu devis rīkojumu izveidot starptautisku komisiju, lai noskaidrotu prāmja Estonia bojāejas iemeslus, - premjerministrs paziņoja. - Ticiet man, kungi, šajā komisijā strādās kompetentas personas, kas noteiks katastrofas cēloni.

- Premjerministra kungs, - atkal atskanēja Karla balss, - es uzmanīgi klausījos šai briesmīgajai nelaimei veltītos televīzijas raidījumus un ievēroju kādu faktu. Rīta ziņu raidījumā parādīja izglābtā kapteiņa Pihta seju. Esmu ar viņu personiski pazīstams un zinu, kāds viņš izskatās. Turpmākajās pārraidēs Pihta kungu vairs nerādīja. Man radās iespaids, ka šī epizode ir tīši izņemta no televīzijas ziņām... Acīmredzot kāds no augšas devis tādu rīkojumu. Vai tā varētu būt?

- Uzdodiet šo jautājumu televīzijas ziņu veidotājiem! - premjerministrs aizkaitināts noteica un, pateicies žurnālistiem, steigšus pameta zāli.

Mes turpinājām sarunu par katastrofu neliela kafejnīca Hamn-gātanas ielā. Es klausījos Karlā un Elzā, tikpat kā neiesaistīdamies sarunā. Mani māca neizprotamas nelaimes izjūtas. Kādas nelaimes? To es neizpratu. Visapkārt valdīja bēdas, ko izraisīja simtiem cilvēku nāve šajā sēru naktī. Taču nemieru manī radīja arī kas cits - saistīts personiski ar mani.

- Kāpēc esi tāds pieklusis? - Karls uzmanīgi paraudzījās uz mani.

- Šodien visa pasaule ir pieklususi, - es izvairīgi atbildēju.

- Tas tiesa. - Karls nopūtās, paskatījās pulkstenī un paaicināja viesmīli. - Atvainojiet, draugi, bet man ir neatliekami darbi.

Kad atgriezāmies numurā, Elza ieslēdza televizoru. Nākamajā mirklī mēs sastingām gluži kā pienagloti pie grīdas. Ekrānā bija redzama itālieša iepriekšējās dienas melnīgsnējā sarunas biedra seja. "Ar šāvienu galvā nogalināts uzņēmējs no Tuvajiem Austrumiem Mahmuds Ibrahims," diktors ziņoja. "Nāve iestājusies aptuveni piecos no rīta. Mirušo uzgāja mājkalpotāja, kas ieradās mājā ap deviņiem un tūdaļ pat izsauca policiju. Pēc aculiecinieku apraksta, izveidots šajā noziegumā aizdomās turētā cilvēka portrets."

Kad šo portretu parādīja, man pamira sirds - es pazinu sevi! Elzas seja tajā brīdī atgādināja apstājušos pulksteni. Ieplestām acīm vērdamās ekrānā, viņa kaut ko bez skaņas čukstēja.

- Mani vaino slepkavībā? - es apjucis izgrūdu, lūkodamies uz savu attēlu.

Guži kā apstiprinājums manam minējumam televizora ekrānā parādījās taksometra šoferis, kam es biju izstāstījis muļķīgo stāstu par neuzticīgo sievu.

- Šo cilvēku, - viņš pārliecinoši sacīja, - es pievedu pie mājas, kurā atrasts līķis. Pasažieris man uzreiz šķita aizdomīgs.

- Kāpēc? - jautāja kriminālpolicijas izmeklētājs.

- Kad šis melnais... atvainojiet, - viņš sastomījās, - kad šis tumšādainais kungs pie restorāna Bērns' Salonger iekāpa savā Mercedes, manā taksometrā ielēca šis tips un lika dzīties pakaļ melnajam... atvainojiet, tumšādainajam kungam.

- Cikos tas bija?

- Ap trijiem naktī.

- No kurienes jūsu pasažieris uzradās?

- Iznāca no tā paša restorāna.

- Viņš bija viens?

-Jā.

- Kas notika talak?

- Es palielināju ātrumu un Mercedes pie luksofora panācu.

- Vai pasažieris paskaidroja pakaļdzīšanās iemeslu?

- Viņš teica, ka priekšējā mašīnā esot viņa sieva, kas aizbraukusi kopā ar mīļāko. Tiesa, es Mercedes salonā sievieti nesaskatīju. Viņš teica, ka gribot noskaidrot, uz kurieni abi dosies drāzties... atvainojiet, mīlēties. Kad Mercedes nozuda aiz vārtiem, viņš lika man atgriezties centrā.

- Tātad pie villas viņš no jūsu mašīnas neizkāpa?

-Nē.

- Kurā ielā viņš izkāpa?

- Kungsgātanas ielā. Mājas numuru neatceros. Viņš izkāpa no mašīnas un iegāja kāpņu telpā.

- Vai jūs varētu šo māju parādīt?

- Bez problēmām.

- Cikos viņš izkāpa no jūsu mašīnas?

- Četros un piecpadsmit minūtēs. Es to skaidri zinu, jo paskatījos pulkstenī.

Pēc tam uz ekrāna parādījās prostitūta no Ukrainas.

- Cikos jūs satikāt šo pilsoni? - Policists pamāja uz zīmējumu.

- Četros trīsdesmit, - viņa krieviski atbildēja, un tulks atbildi pārtulkoja zviedriski. - Es pie savas mājas pastaigājos, viņš pienāca man klāt, ierosināja nodarboties ar seksu un apsolīja dāsni samaksāt. Es kategoriski atteicos.

- Vai nebija pārāk vēls pastaigai? - Izmeklētājs pavīpsnāja.

- Man nenāca miegs.

- Skaidrs. Kas notika tālāk?

- Es viņu atšuvu un atgriezos mājās.

- Uz kuru pusi viņš aizgāja?

- Uz viesnīcas Hilton pusi. Redzēju, ka viņš tajā ieiet iekšā... Tā kā esmu godīga Stokholmas viešņa, es uzreiz, tiklīdz ieraudzīju slepkavas portretu, devos uz policiju, lai paziņotu, kur šis nelietis meklējams.

Ar to kriminālās vēstis beidzās, un sākās kārtējais ziņu raidījums par jūras katastrofu. Elza sapurināja galvu un savādi man uzsmaidīja.

- Uzmācies sievietēm?

- Viņa melo, - es nočukstēju. - Pati pienāca pie manis un piedāvāja izpriecas par attiecīgu samaksu.

Elza ar savām debeszilajām acīm lūkojās uz mani tā, it kā pēc tik daudzām tikšanās reizēm būtu mani pirmo reizi ieraudzījusi. Šis savādais skatiens pastiprināja manu apjukumu un izraisīja bezcerību - Elza man neticēja. Es gribēju viņai teikt vēl ko, bet tajā brīdī atvērās durvis un uz sliekšņa nostājās vīrietis ar tumšu mēteli mugurā un rūtainu naģeni galvā. Vilcinādamies viņš tur stāvēja un urbās manī ar piemiegto acu skatienu. Nelūgto viesi nodeva neizdibināmā sejas izteiksme un slēptā neuzticība, ko tā pauda, - tas bija policists.

- Ko jums vajag? - Elza aizkaitināta noprasīja.

Vienīgi likuma sargs ar tādu saspringtu uzmanību tvertu viņas vārdus, un vienīgi likuma sargs pirms atbildes tik ilgi klusētu. Ar aizdomām uz mani skatīdamies, viņš čērkstošā balsī - ar tādu skaņu zem zolēm čirkst jūras smiltis - ierunājās.

-Jums jānāk man līdzi uz policijas iecirkni, - vīrs teica.

- Kas noticis? - Elza, ar pūlēm valdīdama dusmas, piegāja viņam tuvāk.

-Jums, kundze, arī, - uzsvērti lietišķi policists piebilda, nelikdamies zinis par Elzas jautājumu.

Smacējošs kamols aizžņaudza man kaklu, un es tikai piekrītoši pamāju ar galvu. Kaut kur prāta dzīlēs pulsēja doma, ka šajā dienā man būs jāpārvar kāda likteņa sarūpēta robeža.

Fakti un komentāri

Mana saruna ar Sillamē ostas kapteini Erihu Moiku.

- Vai jūs labi pazināt prāmja Estonia maiņas kapteini Avo Pihtu?

- Jā. Mēs kopā mācījāmies Ļeņingradas jurskoiā un buam labi draugi.

- Pēc katastrofas pēdējā ziņa par viņu izskanēja divdesmit astotā

SEPTEMBRA RĪTĀ IGAUNIJAS RADIO. GLĀBŠANAS HELIKOPTERA PILOTS INTERVIJĀ APGALVOJA, KA UZŅĒMIS UZ BORTA KAPTEINI PlHTU UN VEIKSMĪGI NOGĀDĀJIS VIŅU KRASTA. Vai jūs dzirdējāt šo informāciju?

Ēriks Moiks, Sillamē (Igaunija) ostas kapteinis

- Nē, bet es lasuu par to avīzēs, kur bua pat ievietotas kolēģa

FOTOGRĀFIJAS. PAVĪDĒJA ARĪ ZIŅA, KA PlHTS SNIEDZIS LIECĪBAS SPECIĀLAI KATASTROFAS IEMESLU IZMEKLĒŠANAS KOMISIJAI. PĒC TAM VIŅŠ PAZUDA GLUŽI

kā aka iekritis. Runa, ka Pihts rādīts Zviedruas televīzuā. Taču kolēģi no Stokholmas vēlāk man stāstua, ka šie kadri neizprotamu iemeslu PĒC NO ZIŅU RAIDĪJUMA NOZUDUŠI.

- Man izdevās sameklēt šos noslēpumainos kadrus. Vai jus varētu TOS KOMENTĒT?

- Jā. Tā ir viņa seja. Pihts redzēja, ka televīzuas operatori filmē

ATRAS PALĪDZĪBAS MAŠĪNU, KURA VIŅU AIZVEDA. REDZAMS, KA VIŅŠ TĪŠI PIELIECAS PIE LOGA, LAI PIEVĒRSTU REPORTIERU UZMANĪBU. TAPAT VIŅŠ IZTURĒJĀS, KAD KĀPA NO MAŠĪNAS ĀRĀ.

- Rūpīgi pētot šos kadrus, man radies iespaids, ka maiņas kapteinis JUTA NĀVES DRAUDUS.

- Man arī tā šķiet. Viņa acu skatienā ir sauciens pēc palīdzības. Viņš darīja visu, lai saistītu plašsaziņas līdzekļu pārstāvju uzaaanību.

- Zviedrijā radās versua, ka prāmja Estonia kapteinis Pihts aizvests UZ ASV, JO VIŅŠ BUA SVARĪGS LIECINIEKS. PARASTI ŠĀDIEM LIECINIEKIEM IZSNIEDZ JAUNU PASI, UN VIŅI AR CITU VĀRDU DZĪVO KĀDĀ VALSTĪ STINGRĀ AMERIKĀŅU TēMĪDAS UZRAUDZĪBĀ.

- ĒS LABI PAZĪSTU PlHTU. VlŅŠ BŪTU ATRADIS VEIDU, KĀ SAZINĀTIES AR SIEVU VAI CITIEM TUVINIEKIEM. ĪAČU VIŅŠ NAV SAZINĀJIES. ĪAS LIECINA, KA VIŅA VAIRS NAV STARP DZĪVAJIEM.

Divdesmit trešā nodaļa. Prāmis ESTonia plkst. 00.45. Sergejs Petrovs

Viņš atvēra acis. Starp violetiem padebešiem trīsēja blāvas zvaigznes. Uz mirkli tās aizsedza izplūdis apveids - aizsedza un tūdaļ pat pagaisa. Viņš izberzēja acis un ieraudzīja Valentīnu.

- Viss būs labi, - viņa teica.

Sergejs juta, ka viņā iedegas iekšēja liesma. Apkārt viss pagaisa, gluži kā pārstādams eksistēt, un viņš redzēja tikai Valentīnas acis. Sergejs pievilka viņu sev klāt tik saudzīgi, it kā viņa būtu kaut kas ļoti trausls.

- Cik labi, ka tu atjēdzies! - Valentīna nopriecājās un satraukti piebilda: - Jāglābjas!

- Vai tu proti peldēt?

- Kaut kā uz ūdens turos.

- Vismaz. Es arī neesmu nekāds labais peldētājs.

Paslējies augšup, viņš nopētīja klāju. Kāda sieviete bija krampjaini ieķērusies salona durvju rokturī un turējās. Neviena cita pasažiera uz klāja nebija.

- Kur ir pārējie? - Sergejs jautāja Valentīnai.

- Visi nolēca no borta. Tur bija pāris glābšanas laivu un liels piepūšamais riņķis.

- Kāpēc tu nelēci?

- Negribēju atstāt tevi. - Viņa samocīti pasmaidīja.

Sergejs domīgi pamāja, piecēlās un nedrošā gaitā devās uz salona durvīm. Ceļā ar seju lejup gulēja vecs vīrs. Viņam mugurā bija glābšanas veste.

- Vectēv, mosties! - Sergejs pieskārās viņam pie kakla.

Kad vīrs nekustējās, Sergejs viņu pagrieza otrādi. Sirmgalvja seja bija zila. Pulss nebija sataustāms. Blakus mētājās kapsula ar nitroglicerīnu. Iespējams, veco vīru bija piemeklējis infarkts. Sergejs novilka viņam vesti.

- Valentīna! - viņš pasauca. - Uzvelc šo!

Jaunā sieviete minstinājās, nenovērsdama baiļpilnu skatienu

no līka.

/

- Velc, velc! Viņam tā vairs nav vajadzīga.

Sergejs pēkšņi atminējās kasti, kur bija iespundēts. Viņš skaidri atcerējās, ka tajā bija glābšanas riņķis. Cik ātri spēdams, viņš metās uz turieni, pacēla vāku... tumsā bija saskatāma tikai gaišā tauva. Sergejs drudžaini svieda laukā visu, kas vien kastē bija. Visbeidzot pirksti sataustīja riņķi, pēc tam pieskārās kaut kam mīkstam - tās bija piepūšamās vestes.

Izcēlis no kastes riņķi, viņš to aiznesa sievietei, kas bija pieplakusi pie durvīm.

- Ņemiet šo!

Pasažiere, acīmredzot angliski neprazdama, tikai purināja galvu. Sergejs ar pirkstu rādīja uz riņķi, bet viņa uz to pat nepaskatījās. Kad Sergejs atrāva no roktura sievietes savilktos pirkstus, viņa aiz izbīļa sāka kliegt, rāpodama pa sienu prom. Asins dzīsliņu tīklotajās acīs valdīja apjukums.

Sergejs pacēla glābšanas riņķi un aplika to viņai ap kaklu. Sieviete atguvās, pēkšņi priecīgi pamāja ar galvu un vācu valodā sāka bērt pateicības vārdus. Pēc tam, noskūpstījusi Sergeju uz vaiga, pieskrēja pie klāja malas un kliegdama pārvēlās pār bortu. Kad viņš paskatījās lejup, blāvajā mēnessgaismā sieviete jau peldēja un pagriezusies pamāja viņam ar roku.

Valentīna knosījās ap vesti, nesaprazdama, kā pareizi tā jāuzliek.

- Ja no tās sāk zust gaiss, - Sergejs pamācīja, nostiprinādams vesti, - piepūt pa šo caurulīti. Saprati?

-Jā.

- Tagad leksim ūdenī. Prāmis tūlīt nogrims.

Viņš aši piesita pie bikšu kabatas.

- Vai tu meklē telefonu? - Valentīna jautāja. - Tas ir pie manis. Tev tas izkrita no rokas, kad zaudēji samaņu.

Nepaklausīgiem pirkstiem Sergejs spieda telefona pogas, līdz uz ekrāniņa parādījās vajadzīgais vārds.

- Beidzot! - atskanēja dusmīga balss. - Kas ar tevi notiek?

- Prāmis grimst, - Sergejs apbrīnojami mierīgā balsī pavēstīja.

Mirkli valdīja neticības pilns, nomācošs klusums.

- Tas nevar būt! Tas gluži vienkārši nevar būt! - sarunas biedrs izgrūda.

- Un kā vēl var... - savilcis asinīm apkaltušās lūpas rūgtā grimasē, Sergejs novilka un sarunu pārtrauca.

- Tas bija viņš? - Valentīna nervozi noprasīja.

-Jā. - Sergejs nopūtās. - Dod roku! Lēksim!

Tiklīdz viņi bija iekrituši ūdenī, prāmis, gluži kā ievilkdams elpu, pēdējo reizi nodrebēja un strauji nogrima, atstadams uz ūdens virsmas vien tūkstošiem burbulīšu. Vietā, kur pirms mirkļa šūpojās gigantisks mehānisms, sevī slēpdams automašīnas, spēļu zāles, neskaitāmas izklaižu vietas, skatuvi un dzīvus cilvēkus, sakļāvās jūras ūdens.

- Man ir bail! - Sergejs cauri viļņu šalkoņai izdzirdēja Valentīnas balsi. - Vēl mirklis, un mēs būtu nogājuši dibenā kopā ar prāmi...

No viņas krūtīm izlauzās raudas. Sergejs straujiem vēzieniem piepeldēja Valentīnai klāt un viņu apkampa - sievietes augums raustījās histērijā. Tajā brīdī viņš redzēja, ka no ūdens izšaujas roka un ieķeras Valentīnas matos. Raudas pārvērtās skaļā izbīļa kliedzienā. Viss šķita nereāls, gluži kā Hičkoka filmās. Rokai sekoja vīrieša galva.

- Laid mani vaļā! - Valentīna kliedza. - Sergej, palīdzi! Viņš mani noslīcinās!

Sergeja acu priekšā piepeši bija seja platiem vaigu kauliem un izvalbītām acīm. Vīrietis krampjaini kampa gaisu. Viņa mati bija sapīti bizē.

Sergejs norāva sev vesti un ienira. No mugurpuses sagrābis vīrieti aiz bizes, viņš vilka to dziļumā. Juzdams, ka no skābekļa trūkuma tūlīt, tūlīt deniņos pārplīsīs asinsvadi, viņš iespēra ar kāju pa smagnējo ķermeni un drudžaini sāka darboties ar rokām. Viņam trūka elpas.

- Sergej, kur tu esi? - Valentīna svešādā balsi kliedza. - Te ir tava veste!

- Šeit, - viņš izgrūda, iznirdams no ūdens un tverdams gaisu. - Jāpeld prom no šejienes... tas jukušais var atgriezties!

Kā apstiprinādams viņa vārdus, virs ūdens atkal parādījās bāla roka. Pirksti vārgi kustējās, taču seja vairs nebija redzama. Burbuļi liecināja, ka briesmas ir garām.

Tajā brīdī virs viļņiem atskanēja neprātīga sievietes balss. Vietā, kur Sergejs pirms brīža bija redzējis sievieti ar glābšanas riņķi, notika nežēlīga cīņa. Nespodrajā mēnesnīcā varēja saskatīt dusmu izķēmotu vācietes seju. Viņa visiem spēkiem pretojās kādam vīram, kas mēģināja atņemt viņai glābšanas riņķi. Sergeja acu priekšā norisinājās kaut kas šausmīgs - vāciete gluži kā šķēpu iegrūda vīrietim acī savu smalko pirkstu. Pār bangām aizviļņoja mežonīgs sāpju kliedziens... Ar plaukstu atgrūdusi asiņaino seju, vāciete kaut ko nikni nokliedza.

- Sergej, mēģināsim tikt prom no šejienes! - Valentīna lūdzošā balsī sauca. - Vienalga uz kurieni! Vai arī es noslīcināšos pati!

Viņi peldēja prom no šīs elles.

Fakti un komentāri

Svens Anērs daudzus gadus PĒTĪJIS PRAMJA BOJĀEJAS APSTĀKĻUS. Anērs ir ļoti drosmīgs UN GODĪGS REPORTIERIS, KAS PROT ATŠĶETINĀT SAREŽĢĪTU NOZIEGUMU TĪMEKĻUS.

- Jums izdevies noskaidrot,

KA AUTOMOBIĻI AR MILITĀRU KRAVU, KURI TŪKSTOŠ DEVIŅSIMT DEVIŅDESMIT CETURTĀ GADA ČETRPADSMITAJĀ UN DIVDESMIT PIRMAJĀ SEPTEMBRI UZBRAUCA UZ PRAMJA ESTONIA UN KONTRABANDAS CEĻĀ BIJA nogādāti Zviedrijā, bez pārbaudes izgāja muitas kontroli. Kurp tālāk virzuās šis mašīnas?

- Uz Arlandas lidostu Stokholmā, - Svens Anērs atbildēja,

- kur tās gaidīja amerikāņu Gaisa kara spēku lidmašīnas. Tātad slepenā KRAVA DEVĀS PĀRI OKEĀNAM. Ar PĀRLIECĪBU VARU APGALVOT, KA SCANIA FŪREI, kas veda tādu pašu kravu un ko tūkstoš deviņsimt deviņdesmit CETURTĀ GADA DIVDESMIT SEPTĪTAJĀ SEPTEMBRI IGAUNIJAS MUITNIEKI ATKAL TĪŠI NEPĀRBAUDĪJA, ARĪ BUA PAREDZĒTS BRAUKT UZ ARLANDAS LIDOSTU, KUR KRAVU GAIDUA ASV KARA LIDMAŠĪNA.

- Tātad šīs trīs ar slepenu Krievijas militāro elektroniku piekrautās MAŠĪNAS BUA VIENAS ĶĒDES POSMI?

- Jā. Četrpadsmitajā septembri, kad veiksmīgi gala bua nogādāta

VIEGLĀ AUTOMAŠĪNA VOLVO, NOSŪTĪTĀJI PĀRLIECINĀJĀS, KA KONTRABANDAS KORIDORS DARBOJAS LABI. DIVDESMIT PIRMAJA SEPTEMBRI BEZ ŠĶĒRŠĻIEM TIKA CAURI MIKROAUTOBUSS, BET GALVENO KRAVU - ĻOTI LIELĀ DAUDZUMĀ

- VEDA TRAĢISKAJĀ DIENĀ AR FURI.

- Vai jūs zināt, kas Zviedruā uzraudzua šos pārvadājumus?

- Speciālisti uzskata, ka militāri pārvadājumi ir KSI ziņā - tā ir

SLEPENĀKĀ ZviEDRUAS BRUŅOTO SPĒKU VIENĪBA, DAĻA NO ZVIEDRU MILITĀRĀS IZLŪKOŠANAS UN DROŠĪBAS DIENESTA. Šl VIENĪBA CIEŠI SADARBOJAS AR

koncernu Ericsson un tā meitas uzņēmumu Access AB. Vēl es gribu VĒRST UZMANĪBU UZ TO, KA ANGĻU ŪDENSLĪDĒJI PAR SIMTIEM TŪKSTOŠU DOLĀRU SEŠTŪKSTOŠ DIVSIMT TRĪSDESMITAJĀ KAJĪTĒ MEKLĒJA PORTFELI. KAS NOTIKA AR ŠO PORTFELI? STARPTAUTISKĀS KOMISIJAS ZIŅOJUMA TAS NAV PAT

minēts. Ne vārda par tā saturu. Viss ir gluži ka miglā tīts.

Divdesmit ceturtā nodaļa. Pratināšana

Metāla durvis aizcirtās, un es atkal biju viens policijas iecirkņa šaurajā kamerā. Skatījos uz pasauli pa kvadrātveida lodziņu, kam priekšā bija dzelzs restes, aiz kurām aizvien lielāks brieda violets mākonis. Es vēroju šo mākoni, un man šķita, ka gabals no tā iekritis tieši manā ķermenī - tas spieda mani no iekšienes un neganti grozījās gluži kā ledus gabals, izraisīdams žņaudzošu sajūtu.

Tas nebija nekāds joks - mani apsūdzēja slepkavībā!

Gara acu priekšā rēgojās miroņa uzpampusī seja ar brūci deniņos. Biju nonācis likuma sargu rokās svešā valstī, īsti neprazdams valodu! Sliktāk vairs nevarēja būt.

No šīm domām man gura kājas, un es smagi noslīgu uz lāvas. Šausmas, raupjiem pirkstiem apgrābstīdamas mani no iekšpuses, pieskārās sirds muskulim, izraisot asas sāpes. Vienu infarktu jau biju pārcietis, un nu eksistēja visi priekšnoteikumi, lai šajā aizjūras kamerā sirds atkal sadumpotos.

Es atcerējos to nelaimīgo dienu, kad sirds sāka degt kā ugunī, it kā pret maniem dzīvajiem audiem kāds būtu apdzēsis cigaretes izsmēķi. Karstais taifūns pienagloja mani pie gultas, un briesmīgas sāpes paralizēja ķermeņa kreiso pusi. Es gribēju saukt palīgā, bet manas lūpas kā nozvejotas zivs žaunas bez skaņas pavērās un aizvērās. Sieva, acīmredzot ar sesto prātu saklausījusi manu mēmo saucienu, steigšus ienāca istabā.

- Vai izsaukt "ātros"? - viņa izmocīja, ieraudzījusi manu seju.

- Pagaidi, - es ar pūlēm izdvesu, - varbūt pāries...

Dūrieni sirdī bija sākušies pēc neaizmirstamās odisejas Prāgas algotņu tirgū un katorgas darba mantrausīgā čehu fermera saimniecībā. Lēkmes mani piemeklēja uz ielas, automašīnā un lidmašīnā, izplatīdamas ķermeņa kreisajā pusē neizturamas sāpes. Viebdamies es tad uzdevu sev jautājumu: cik sekunžu vai minūšu ilgs šis kritiskais brīdis būs? Varbūt jāpalūdz, lai kāds izsauc ārstu? Kad sāpes norima, es tās aizmirsu līdz nākamajai reizei, lai gan man, muļķim, vajadzēja nekavējoties vērsties pie mediķiem. Taču saspringtais ikdienas ritms allaž pārcēla šo vizīti uz vēlāku laiku.

Tajā dienā kritiskais brīdis ievilkās tik ilgs, ka mans ķermenis sāka atdzist, un tā notiek pirms nāves... Tveicīgajā augusta naktī mani kratīja drebuļi - nāve jau tina mani savā ledainajā autā. Novērtējusi manu stāvokli, sieva vairs neprasīja manas domas, bet izsauca neatliekamo palīdzību. Man veica kardiogrammu, un es pēc ārsta sejas izteiksmes sapratu, ka ar mani ir bēdīgi.

- Dakter, kas viņam kaiš? - sieva svešādā balsī jautāja.

- Pacients steidzami jānogādā slimnīcā, - ārsts atbildēja un sarosījās. - Māsiņ, ievadiet vēnā šķīdumu!

Pēc tam mani uzlika uz nestuvēm un nesa pa kāpnēm, bet ārsts turēja virs manas galvas trauku, no kura pa tievu gumijas caurulīti un adatu, kas bija iedurta man vēnā, pilēja kaut kāds šķidrums sabiezējušo asiņu šķīdināšanai.

- Vajadzēja mūs izsaukt agrāk, - ārsts pārmetoši sacīja manai sievai.

- Viņam ne pirmo reizi sirds niķojas, - viņa aizkritušā balsī taisnojās. - Lēkmes pārgāja...

- Šoreiz var nepāriet, - ārsts viņu pārtrauca, bet tūlīt pat attapies nomurmināja: - Atvainojiet! Viss liecina, ka viņam ir plašs infarkts...

Es klausījos viņu sarunā un morāli gatavojos lēcienam viņpasaulē.

Neatliekamās palīdzības mašīna traucās pa ielām, griezīgi gaudodama. Uzmirdzēja skatlogi, garām zibēja māju silueti un garāmgājēju smaidi, un es skumji domāju, ka, iespējams, redzu to visu pēdējo reizi.

Trīs diennaktis slimnīcas reanimācijas nodaļā es biju ne īsti dzīvotājs, ne mirējs, kamēr Visuma tālēs dievi izlēma manu likteni. Ausīs zvanīja, acu priekšā bija tumsa, kurā reizēm iespraucās spilgts gaismas kūlis, un tad es no malas redzēju savu ķermeni nekustīgi atdusamies gultā vai švīkstot lidināmies pa kaut kādiem savādiem cilindriskiem gaiteņiem...

- Mēs izdarījām visu, ko spējām, - kā caur miglu es dzirdēju ārsta balsi un sievas šņukstus. - Tagad atliek vienīgi gaidīt.

Trešajā dienā debesu kancelejā izlēma, ka viņā saulē man pagaidām nav ko meklēt. Nāve gāja secen, kaut gan ar visām sava ķermeņa šūnām biju jutis tās baiso elpu.

Pēc tam es no jauna mācījos staigāt un, pirmo reizi izgājis slimnīcas pagalmā, sapratu, cik skaista ir šī pasaule. Kad pienāca laiks no slimnīcas izrakstīties, ārsts vērīgi uz mani paskatījās.

- Šoreiz izķepurojāties, - viņš stingri sacīja. - Iesaku jums pamest darbu un ievērot vienmērīgu ikdienas ritmu. Jums vajadzīgas regulāras ēdienreizes, pilnvērtīgs miegs un ilgas pastaigas svaigā gaisā. Tikai miers jūs pasargās no nākamā infarkta, kas var būt letāls...

Ārsts instruēja sievu, kā man turpmāk jādzīvo un kas jāēd. Vārdu sakot, man bija jāatsakās no ierastajiem ēdieniem un kafijas un gluži kā kazai jāgremo vienīgi zaļumi. To visu izvērtējis, es nospriedu, ka eksistēt kā dzīvam mironim nav jēgas, tāpēc nospļāvos uz visiem aizliegumiem un iegrimu iepriekšējā režīmā - mālos pa pasauli un pa naktīm rakstīju grāmatas. Un vēl - es dzīvoju mūžīgās kārtējās sirdslēkmes gaidās.

Vai tiešām te, es ar šausmām domāju, šajā svešas zemes kambarī ar restēm pie loga tas atkārtosies? Nomirt tālu no mājām bez vainas vainīgam - ļaunāks sods nemaz nevar būt!

Manas drūmās domas pārtrauca durvju aizbīdņa šņirkstoņa, un kamerā ienāca nedaudz sakumpis, aptuveni piecdesmit gadus vecs gara auguma vīrietis ar kautru smaidu kalsnajā sejā.

- Esmu jūsu tulks, - viņš stādījās priekšā. - Drīz jūs aicinās uz pratināšanu. Vai ir kādas sūdzības, par ko būtu jāziņo policijas administrācijai? Vai vēlaties, lai informēju Latvijas vēstniecību?

- Nav vajadzības traucēt diplomātus, - es pārliecināti atbildēju. - Pārpratums drīz noskaidrosies.

- Iespējams, iespējams, - viņš domīgi sacīja. - Esmu dzīvojis Rīgā un lasījis jūsu rakstus, arī klausījies radioaprakstus. Es cienu jūs kā žurnālistu. Esmu ari pārliecināts, ka viss noskaidrosies, bet brīdinu, ka jūsu situācijā katra mazākā neapdomība var jums maksāt dārgi. Taču... atvainojiet! Esmu tikai tulks, un man nav tiesību dot padomus. Uz tikšanos izmeklētāja kabinetā!

Viņš mulsi palocījās un aizgāja. Metāla šņirkstoņa atkal atgādināja, ka esmu ieslodzīts. Paldies Dievam, es nodomāju, vizīte beigusies. Man vajadzēja palikt vienam, lai apjēgtu notikušo un izdomātu, kā izturēties un ko teikt, lai nedotu iemeslu un iespēju izmantot manas atbildes pret mani.

Šķiet, pirmo reizi mūžā biju nokļuvis situācijā, kam atbilda teiciens "zeme deg zem kājām". Policijai patiešām bija pamats, lai piedēvētu šo slepkavību man. Galu galā veseli divi liecinieki apgalvoja, ka tieši es varēju pastrādāt briesmīgo noziegumu. Šis secinājums manī izraisīja prostrāciju. Pēc brīža mani sasniedza policista balss.

- Jūs aicina izmeklētājs, - pieklājīgā tonī viņš sacīja. - Lūdzu, sekojiet man!

Garajā gaitenī es manīju sēžam narkomānus, prostitūtas, masīvus vīrus rētainām sejām un bezpajumtniekus, kuri oda pēc izgāztuves. Viņu sejas zibēja man gar acīm un balsis saplūda kopīgā dūkoņā, bet prātā man šaudījās viena doma. Kā lai pierādu, ka neesmu ar šo slepkavību saistīts?

Kriminālās nodaļas izmeklētājs, samērā jauns gaišmatis ar pāragrām plikpaurības pazīmēm un dzidri zilām acīm, mani cieši nopētīja un pagriezās pret tulku.

- Paskaidrojiet kungam, - izmeklētājs stingrā balsī sacīja, - ka jāsaka patiesība un tikai patiesība. No viņa atbilžu patiesuma būs atkarīgs pratināšanas tonis un reglaments. Viņam aizliegts spriedelēt un darīt zināmus savus pieņēmumus. Es uzdošu jautājumus, un viņam jāatbild pēc būtības un īsi.

Es nopūtos un pamāju ar galvu.

- Vai jūs pazināt šo cilvēku? - Viņš rādīja man nogalinātā vīra fotogrāfiju.

- Pirmo reizi redzēju viņu restorānā.

- Vai jūs tur bijāt viens?

- Biju kopā ar kolēģi no Vācijas.

- Vai varat nosaukt kolēģes uzvārdu?

-Jā, varu. Elza Volfa.

- Kā sauc šo cilvēku? - Viņš pamāja uz fotoattēlu.

- Es nezinu.

- Un to, ar kuru viņš sēdēja pie viena galdiņa?

- Klaina kungs. Vārdu nezinu.

- Vai jūs dzināties pakaļ attēlā redzamajam vīrietim?

-Jā.

- Карее?

- Es pildīju žurnālista pienākumu.

- Nu, nu. - Viņa acīs pazibēja izsmiekls. - Draudzene pačukstēja "uz priekšu!" un jūs metāties pildīt pavēli.

Es kaut ko sapratu. Elza acīmredzot bija runājusi ar policiju, lai mani izpestītu vai vismaz mazinātu manu nozīmi šajā nodarījumā.

- Apmēram tā bija, - es gurdi noteicu.

- Vai agrāk, - viņš ieskatījās protokolā, - jūs esat ticies ar Klaina kungu? Kur, ja esat?

Elza, iespējams, izstāstījusi par Alpu incidentu, es nodomāju. Nebija jēgas kaut ko slēpt.

- Pirmo reizi es viņu redzēju Austrijā.

- Precīzāk?

- Precīzāk, kādā Insbrukas restorānā.

- Ko viņš tur darīja?

- Sarunājās ar tūristu no Krievijas.

- Ko jūs tajā restorānā darījāt?

- Vēroju viņu, - es īsi paskaidroju un, ievērojis izbrīnu izmeklētāja sejā, piebildu: - Manā rīcībā bija informācija, ka Klaina kungs nodarbojas ar ieroču tirdzniecību un tiekas ar personu no Krievijas.

- Kur jūs tādu informāciju guvāt?

- Plašsaziņas līdzekļu pārstāvji neatklāj savus informācijas avotus, - es apņēmīgi sacīju.

- Pieņemsim, - izmeklētājs novilka. - Vai jūs zinājāt, kāds ir krieva vizītes mērķis?

- Nojautu. Ja cilvēks, kurš ieradies kopā ar tūristu grupu, pēkšņi to pamet un dodas uz visai dārgu kalnu viesnīcu, tas var izraisīt žurnālista interesi.

- Vai jus ar kolēģi izsekojat šo cilvēku?

-Jā.

- Kurš to ierosināja?

- Tā bija mūsu kopīga izmeklēšana.

Brīdi klusējis, viņš rāmi piecēlās no krēsla un piegāja pie loga. Pētīdams pilsētas panorāmu, acīmredzot izvērtēja manus vārdus.

- Kad jūs pēdējo reizi redzējāt Klainu? - izmeklētājs noprasīja, strauji pagriezies pret mani.

- Vakarnakt. Tas bija... četros un četrdesmit piecās minūtēs. Tādu laiku rādīja pulkstenis uz viesnīcas Hilton ēkas. Viņš iesēdās taksometrā un aizbrauca.

Izmeklētājs klausījās manās atbildēs, izskatīdamies garlaikots, it ka lieliski zinātu, ko es teikšu, un nepiešķirtu maniem vārdiem lielu nozīmi. Tulks acīmredzami simpatizēja man, un tas bija redzams viņa sejā. Viņš tulkoja lēni, it kā ikvienu manu vārdu analizēdams un meklēdams kādu nelielu izdevību, kas varētu atvieglot manu likteni. Nereti valdīja klusums, un man bija iespēja apdomāties.

Izmeklētājs nemanāmi piespieda galdā paslēptu zvana pogu, un gandrīz tajā pašā mirklī uz sliekšņa nostājās ruds policists. No pusvārda saprazdams kolēģi, viņš ieveda kabinetā taksometra šoferi.

- Vai jūs pazīstat šo cilvēku? - izmeklētājs sausi viņam jautāja.

- Jā, komisāra kungs. Tas ir pasažieris, par kuru es jums stāstīju.

- Es neesmu komisārs, - kabineta saimnieks viņu īgni izlaboja, - esmu vecākais izmeklētājs.

Taksists pamāja ar galvu un palūkojās uz mani ar tādu skatienu, it kā man ap krūtīm būtu apvijušās odzes.

- Kad viņš iekāpa manā taksometrā, es pat iedomāties nevarēju, ka tas ir slepkava...

- Izvēlieties vārdus! - tulks dusmīgi viņam aizrādīja. - Pagaidām žurnālista kungs ir tikai aizdomās turētais, un tikai tiesa...

- Žurnālists? - šoferis pārsteigts iesaucās. - To es nezināju. Man viņš teica, ka esot vīrs, kuram sieva uzlikusi ragus...

- Nosauciet vēlreiz laiku, - izmeklētājs aprāva viņa vārdu plūdus, - kad aizdomās turētais iesēdās jūsu mašīnā un kad no tās izkāpa! Kā sauc ielu, kur viņš izkāpa?

Taksists nobēra atbildi, uz mani vairs neskatīdamies. Es klausījos pratināšanā un jutu, ka man kaklā sprūst rūgts kamols. Viss bija iegrozījies pret mani, un es - ak šausmas! - izmeklētāja acīs kļuvu par īstu noziedznieku, kuru viņš bez sirdsapziņas pārmetumiem nosūtīs uz apsūdzēto sola.

- Paldies, - izmeklētājs vienaldzīgā tonī noteica. - Jūs varat iet.

Rudais policists, it kā no gaiteņa būtu dzirdējis vecākā kolēģa balsi, tūdaļ pat atvēra durvis un, kad taksists bija izgājis ārā, ieveda kabinetā man pazīstamo prostitūtu.

- Esmu Oksana Kovaļa, Leonīda meita, - viņa jau no sliekšņa daļēji zviedriski, daļēji angliski sāka bērt, - neprātīgi mīlēt, tā teikt, Zviedrija un gatavs meklēt un vienmēr ziņot policijai par noziedzniekiem...

Ienācēja runāja tik nepareizi, ka izmeklētājs saviebies viņas tarkšķēšanu asi pārtrauca:

- Lūdzu, kundze, uz brīdi aizmirstiet savu angļu valodu un runājiet krieviski! Tulks izdarīs pārējo.

- Bet lūdzu... - viņa apjukusi izmeta.

- Vai jūs pazīstat šo cilvēku? - Izmeklētājs pamāja uz manu pusi.

- Jā, es ieraudzīju viņu un piegāju... Atvainojiet, - viņa sastomījās. - Viņš man piesējās, izteikdams nepiedienīgu piedāvājumu. Es, protams, uzreiz atteicu...

- Kur un cikos tas notika? - Šķita, ka izmeklētājs ir lietas kursā par šīs sievietes nakts gaitām. - Un kāpēc jūs tur bijāt tik vēlā stundā?

- Es? - bijusī novadniece, juzdama pratinātāja nepatiku, pikti nogrozīja galvu. Ar atbildi viņa vilcinājās.

- Es jūs klausos, - izmeklētājs pasteidzināja.

- Es ciešu no bezmiega, - ielasmeita paskaidroja, mezdama nemierpilnus skatienus te uz likuma sargu, te tulku, - tāpēc naktīs pastaigājos... Tā nu es viņu ieraudzīju. Tas ir, viņš mani ieraudzīja. Tas bija četros un piecpadsmit minūtēs...

Uz pārējiem jautājumiem viņa atbildēja juceklīgi, vienīgi teikums "ieraudzīju pa televizoru un tūlīt gāju uz policiju pildīt savu pilsones pienākumu" skanēja pārliecinoši.

- Kad šis kungs jums vairs neuzmācās, - izmeklētājs dzēlīgi sacīja, - uz kuru pusi viņš devās?

- Uz viesnīcu Hilton. To es redzēju savām acīm. Greznajā viesnīcā apmetas ļoti bagāti cilvēki, bet viņš neizskatījās pēc jaunā krieva, tāpēc jutos pārsteigta.

Kad izmeklētājs grasījās uzdot nākamo jautājumu, uz galda melodiski iezvanījās telefons. Pacēlis klausuli, viņš bridi klusēdams klausījās, un viņa sejā atspoguļojās aizvien lielākas raizes.

- Es visu sapratu. Braucu, - viņš īsi un skaidri noteica un pagriezās pret tulku. - Pratināšanu turpināsim vēlāk. Jūs varat iet. Kad radīsies vajadzība, jūs uzaicinās.

Kabineta saimnieks izsauca dežurējošo policistu, un tas aizveda mani uz kameru.

Fakti un komentāri

Zviedrijas pilsonis Lennards Nords

- Mēs, kas šaja katastrofā esam zaudējuši tuviniekus, gribam tikai VIENU - APGLABĀT VIŅUS. ĪAČU MĒS NEVARAM TO IZDARiT. VALDĪBA, NOLEMDAMA ŠO CILVĒKU MIRSTĪGĀS ATLIEKAS NEIZCELT, SAVUS PILSOŅUS IR PIEVĪLUSI.

Divdesmit piektā nodaļa Baltijas jūra. Martins Nilsens

Prāmis grima, bezpalīdzīgi pavērsis pret debesīm labo bortu, stenēdams un valstīdamies kā ievainots zvērs. Viļņi jau skalojās pāri korpusa priekšējai daļai, virs ūdens slējās vairs tikai pakaļgals. Niknas bangas noslaucīja no klāja pasažierus, kuri nebija paguvuši pie kaut kā pieķerties...

Martins nekustīgi stāvēja, piespiedis bērnu pie krūtīm. Varbūt viņš redz murgainu sapni un tas viss nemaz nenotiek īstenībā?

Panikas pārņemtie cilvēki vaimanādami un kliegdami rāpās uz prāmja pakaļgala, slīdēja lejup un rāpās atkal, jo tur gaisā slējās daļa gumijas tiltiņa, kas savienoja kuģi ar plostu. Tā bija pēdējā glābšanās iespēja, un izmisušie pasažieri, neganti grūzdami cits citu malā, pie šā tiltiņa lauzās. Tie, kuriem laimējās, noripoja pa slīpo virsmu un nokrita uz plosta. Viņiem radās cerība izdzīvot.

Martins atjēdzies traucās uz prāmja pakaļgalu, bet tajā pašā mirklī viņa sirds sarāvās - tiltiņa augšgals, kas vēl tikko rēgojās virs borta, bija nozudis! Ar skatienu viņš drudžaini meklēja vietu ūdenī, kur varētu ielēkt, lai pēc tam peldus panāktu prom slīdošo plostu.

- Tēvoci Martin, - meitenīte blakus ieminējās, - vai mēs nokavējām?

- Nē, mīļā, nē! - Viņš centās bērnam uzsmaidīt. - Mēs tūlīt panāksim plostu. Katrā ziņā panāksim!

Nometis bikses, viņš izvilka no tām siksnu un piesēja meitenītes ķermeni sev pie krūtīm. Tad pieskrēja pie borta un paskatījās

lejup - viļņi skaļi dauzījās pret prāmja metāla apšuvumu, un kuģis pēdējiem spēkiem pretojās dzīļu velkošajai varai. Visapkārt te uzpeldēja, te nozuda cilvēku augumi, un dzelme tos iesūca sevī kopā ar daudzu tonnu smago, gigantisko šķirstu.

- Vai mamma ir tur, uz plosta? - Meitenīte ar cerībām lūkojās uz Martinu.

- Visticamāk ir. - Noskūpstījis bērnu uz pierītes, viņš turpināja: - Cieši apķeries man ap kaklu un nelaid to vaļā. Norunāts?

- Jā, tēvoci Martin, - meitenīte nočukstēja. - Es tā darīšu.

- Tagad aizver acis, ievelc elpu un aiztaisi muti. Mēs lidosim...

Pārmetis krustu, Martins ielēca vētras mutulī.

Stindzinoši auksts ūdens apsvilināja ķermeni. Kaut viņa neapsaldētos, Martinām prātā pazibēja doma. Dievs, izglāb šo bērnu! Viņš iztaisnojās un straujiem vēzieniem peldēja augšup. Kāds mēģināja pie viņa pieķerties, bet viņš veikli izvairījās un iznira virs ūdens. Līdz plostam bija kādi piecdesmit metri. Martins kraulā būtu ātri to panācis, bet kopā ar meitenīti... Nolaidies uz muguras, viņš sāka plašiem vēzieniem irties. Bērns gulēja uz krūtīm, un aukstais ūdens viņu gandrīz neskāra, toties sildīja Martina ķermenis. Ar acs kaktiņu Martins vēroja ūdeni, no kura ik brīdi varēja izšauties palīdzību meklējoša roka, krampjaini viņā ieķerties un novilkt lejup, dzelmē. Attālums starp grimstošo kuģi un glābšanas plostu bija pārvērties arēnā, kur norisinājās nežēlīga cīņa par dzīvību. Karā kā jau karā! Viņš pārkodīs rīkli jebkuram, ja tas mēģinās pieķerties. Kad svaru kausos likta dzīvība, nav vērts prātot par sirds trulumu un morālu pagrimumu. Pašsaglabāšanās instinkts ņem virsroku.

Martins piepeši atcerējās profesora ceļabiedri, sievieti, kas ekstremālā situācijā bija spējīga uz cilvēkmīlestību un sirsnību, it nemaz nedomādama par sevi. Viņa bija ticīgā! Viņai tā lika Debesis! Es esmu no citas mīklas!

Kamēr viņš tuvojās mērķim, prātā šaudījās visvisādas domas. Tas bija briesmīgākais peldējums viņa mūžā. Augstie viļņi nesa plostu brīžiem tuvāk, brīžiem - tālāk, it kā ķircinādami peldētāju. Trenētajā ķermenī pamazām ielija smagums, un brīdī, kad pirksti beidzot skāra gumijas riņķi, spēka ietrausties iekšā vairs nebija. Pretim pastiepās rokas un ievilka pārgurušo puisi plostā.

Acis aizvēris, Martins gulēja uz muguras, juzdams, ka siksnu kāds atsprādzē un paceļ uz rokām meitenīti.

- Nabadzīte, - viņš izdzirdēja kādu sakām, - sarijušies ūdeni.

- It kā elpo. Jā, elpo!

- Plakstiņi notrīsēja...

- Kur es esmu? - atskanēja pazīstama balstiņa.

- Kā tevi, meitenīt, sauc?

- Son ja.

- Viss ir labi, Son ja. Tavs tētis ir šeit. Redzi? Viņš guļ.

- Man nav tēta. Viņš nositās ar automašīnu.

- Kas tad ir šis vīrietis, ar kuru kopā tu peldēji?

- Kāda starpība! - dusmīga balss prašņātāju apsauca. - Bērns trīc. Viņš tūlīt jāpārģērbj!

Martins nespēja dabūt plakstiņus vaļā. Gluži kā svina pieliets, viņš gulēja plosta dibenā, klusībā pateikdamies ļaudīm, kas aprūpēja meitenīti.

- Ņemiet manu virsjaku! - kāda sieviete piedāvāja. - Ietiniet tajā bērnu!

-Jūs aukstajā vējā pārsalsiet! - raizējās vīrietis.

- Nekas, nekas. Galvenais, ka esam tikuši ārā no ūdens. Par turpmāko lai Dievs lemj. Vai nu noslīksim, vai nosalsim, vai sagaidīsim glābējus.

- Kā jums izdevās tikt uz plosta ar visām mantam? - kāds sašutis iesaucās. - Kas jūs brīdināja? Es neko nepaguvu paņemt no kajītes! Kāpēc dažus brīdināja, bet citus - ne? Vai tas ir taisnīgi? Es sūdzēšos kompānijā Estline un pieprasīšu kompensāciju!

- Vispirms izdzīvojiet! - cits nikni nosēca.

Martins ar pūlēm paslējās augšup un paskatījās uz meitenīti. Pazinusi savu glābēju, viņa mēģināja smaidīt.

- Redzi nu, Son ja, - viņš nočukstēja. - Mēs panācām plostu.

- Kur ir mamma? Viņa nevarēja noslīkt, jo labi peld.

Martins pavērsa skatienu sāņus, nezinādams, ko lai saka.

- Atradīsies tava mamma, atradīsies, - svešā sieviete mierināja. - Viss būs labi...

Jūra trakoja, skaļi krākdama un apšļākdama plosta pasažierus ar aukstām ūdens šaltīm un baltām putām... Mēness iznira no mākoņiem, pārliedams apkārtnei nedzīvu gaismu, gluži kā tīksminādamies par traģēdiju. Meitenīte trauksmaini skatījās uz visām pusēm, tad pēkšņi pietrūkās kājās.

- Tur ir mana mamma! - bērns iekliedzās. - Es redzu viņas galvu! Tur...

Apmēram desmit metru attālumā no plosta Martins ieraudzīja galvu, kas brīžam iznira no viļņu galotnēm, brīžam pazuda. Bija redzams, ka sievietes spēki izsīkst.

- Martina kungs, izglābiet viņu! Izglābiet! Lūdzu... - meitenīte kunkstēja.

Nevilcinādamies Martins metās ūdenī un peldēja uz to pusi, kur virs ūdens palaikam parādījās roka. Kad viņš līdz tai vietai tika, sievietes tur vairs nebija. Dziļi ievilcis elpu, Martins ienira. Zem ūdens bija melna tumsa, kurā viņš intuitīvi mēģināja sataustīt ķermeni, taču pūles bija veltas. No skābekļa trūkuma galvā dunēja un acu priekšā sāka peldēt sarkani apļi. Raudamies augšup, viņš kādam uzgrūdās, sataustīja matus un vilka sev līdzi.

Kad abi iznira, sieviete drudžaini kampa gaisu un pateicīgi viņam māja. Blakus iznira vēl kāds nelaimīgais, cenzdamies pieķerties pie sievietes kleitas, bet Martins viņu atgrūda, saprazdams, ka divus cilvēkus izglābt nespēs. Tajā pašā mirklī Martins viņu pazina - tas bija profesors.

- Patlaban es nevaru jums palīdzēt, - Martins kliedza, - bet zvēru, ka nogādāšu sievieti uz plosta un atgriezīšos pēc jums. Turieties!

- Palīdziet viņam! - sieviete trīcošā balsī sacīja. - Es tikšu līdz plostam.

Martins metās pie profesora, paņēma viņu aiz rokas un peldēja ar smago nastu uz plosta pusi. Uztrausies uz tā malas, viņš bez spēka tajā ievēlās un aizvēra acis. Pusnomodā viņš izdzirdēja igauņu valodu. Sarunājās divi vīrieši. Šķita, ka tie ir prāmja apkalpes locekļi.

- Tajā brīdī es biju uz pirmā klāja, - sacīja jauna cilvēka balss, - un savām acīm redzēju, kā no ventilācijas cauruļu spraugām ar milzu spēku izlauzās ūdens strūklas. Tā notiek, ja kuģa korpusā ūdens iekļūst no borta viņas puses! Un iekļūt tas var tikai tad, ja kuģa dibenā radies caurums.

- Tad jau iznāk, ka mūs taranējis kāds kuģis? - otrs zemā balsī sprieda. - Varbūt zemūdene?

- Grūti pateikt, - pirmais šaubījās. - Caurumu varēja radīt arī sprādziens. Es pavisam skaidri dzirdēju dārdienu kaut kur uz apakšējā klāja.

- Kāpēc jau pašā sākumā netika ziņots par avāriju? Kuģis jau sāka svērties, bet nebija nekādu trauksmes signālu...

- Patiesībā virsnieki uzvedās dīvaini. Kur bija kapteinis An-dresons?

- Dzīroja. Ap vieniem naktī es redzēju viņu restorānā. Pie viņa galdiņa sēdēja zviedru loči. Kad kuģis nodrebēja, kapteinis nobālēja, pielēca kājās un aizskrēja...

Martins ar interesi klausījās matrožu sarunā, kas atklāja nianses katastrofas gaitā.

- Uz prāmja norisinājās kaut kas neizprotams. Vecākais virsnieks lika man iedarbināt liftu un nogādāt uz automašīnu klāja krāvēju, lai viņš varētu paņemt minerālūdeni. Es viņu atstāju automašīnu telpā un lūdzu man piezvanīt, kad būs iekrāvis. Jau biju gandrīz viņu aizmirsis, kad viņš beidzot piezvanīja. Ienāca lifta kabīnē bāls kā krīts, lūpas trīcēja. Viņš teica, ka divi aizdomīgi tipi slepus pa durvīm iekļuvuši tajā klājā un uzlauzuši fūri.

- Bet automašīnu klāja durvis taču bija bloķētas! Kā viņi varēja tur iekļūt? Bez īpašas atļaujas tur neviens nevarēja tikt!

- Es arī tā domāju un devos uz administrāciju. Jautāju dežurantei, kurš ar distances vadības pulti atvēra automašīnu klāja durvis. Viņa apjukusi raustīja plecus un penterēja, ka esot jauniņā un visus apkalpes locekļus pēc sejas nepazīstot. Tas esot bijis kāds no virsniekiem.

- Iespējams, šī jauniņā ir tīši paņemta reisā un nosēdināta pie pults, lai, izmantojot viņas pieredzes trūkumu, iekļūtu slēgtajā zonā un ievietotu tur spridzekli. Vai tev tāda doma neienāk prātā?

- Pēc matroža Vitrasa vārdiem, noziedzniekiem bijis cits mērķis - viņi uzlauzuši kādas fūres durvis un fotografējuši kravu.

- Varbūt prāmi vajadzēja nogremdēt šīs kravas dēļ? Turklāt viņi, iespējams, ne tikai fotografēja, bet arī atstāja spridzekli.

- Visādi var būt. - Sarunas biedrs nopūtās. - Ja spridzeklis patiešām kaut kur bija ievietots, tas varēja būt apakšējā stāvā. Savām acīm monitorā redzēju, kā ūdens šļācas pa abām automašīnu klāja rampas malām...

- Tātad sūce bija zemāk. Es tomēr sliecos domāt, ka prāmī ietriecās zemūdene.

- Diez vai. Ticamāk, bija sprādziens. Atceros, inženieris Sil-laste uzbrāzās man virsū un satraukts kliedza, ka kaut kur sprādzis.

- Man nedod mieru doma, ka prāmis nogrima tik ātri. Apmēram pusstundas laikā...

- Jā, tas ir savādi. Šajā reisā daudz kas bija savāds. Izgājām jūrā ar nokavēšanos. Gaidījām kaut kādu fūri. Pēc tam aizdomīgi vīri iekļuva automašīnu klājā...

- Un tā lidmašīna? Tā atlidoja no mūsu krasta puses.

- Kāda lidmašīna?

- Vai tu to nepamanīji? No austrumiem uzradās neliela lidmašīna, dažas reizes aplidoja ap grimstošo kuģi un aizlidoja prom. Tā bija igauņu lidmašīna.

- Es to neievēroju. Taču kuteri gan redzēju. Izdzirdējis motora troksni, pagriezu galvu, nopriecādamies, ka ieradušies glābēji, bet mani gaidīja vilšanās - kuteris strauji devās no grimstošā prāmja prom. Ūdenī ielēkušie cilvēki māja ar rokām, sauca palīgā, bet tie, kas bija kuterī, izturējās dīvaini - viņi neuzņēma nevienu pasažieri.

- Maitas tādi! - matrozis nosēca. - Glābās tikai paši!

Jūrnieku saruna pārtrūka. Pie Martina pierāpoja profesors un,

slaucīdams asaras, skumji nopūtās.

- Visu mūžu mana mīļotā Frīda bija uzticīga Dievam un, kā redzējāt, pārbaudījuma stundā pildīja bausli - palīdzi savam tuvākajam. Jūs, Martin, bijāt liecinieks, ka viņa palīdzēja visiem.

- Jā, profesor. Es sajūsminos par šo sievieti. Kāpēc jūs domājat, ka viņas nav starp dzīvajiem?

Profesors, valdīdams šņukstus, uzlūkoja Martinu ar smagu skatienu.

- Mēs bijām uzrāpušies gandrīz pašā augšā, - viņš stāstīja, - kad prāmis strauji sasvērās... Kāds vīrietis nokrita un palika karājamies uz šahtas malas. Frīda stiepa viņam roku, un... abi nogāzās lejā. Līdz pēdējam brīdim viņa palīdzēja citiem, nedomādama par sevi... un aizgāja bojā! Acīmredzot tāda bija Visaugstā griba. Cilvēks agri vai vēlu nonāk pie atziņas, ka viņa dzīve un apkārtējā pasaule pakļauta kaut kādām mūžīgām likumsakarībām, no kurām daudzas nav viņa prātam aptveramas. Sā iemesla pēc viņš meklē simbolus visam nesaprotamajam un neizzinātajam. Par šādu simbolu, kas sevī apvieno gan radošo, gan iznīcinošo, cilvēkiem visos laikos ir Dievs. Taču Dievs, Radīšanas kodols, vienmēr ienāk cilvēku apziņā caur kaut kādām ticībām, caur reliģijām, caur praviešu, šo reliģiju veidotāju, mācībām, kanoniem un baušļiem...

Vārdi, kas vēlās pār viņa iekritušajām lūpām, kļuva aizvien grūtāk saprotami un atgādināja murgus, no kuriem nebija iespējams izlobīt jēgu. Martins nodomāja, ka profesoram aptumšojies prāts. Vecais vīrs sagumis uz brīdi apklusa, bet nākamajā mirklī sparīgi izslēja galvu, tā ka viņa nozilējušās sejas āda saspringa. Profesora skatienā bija tik daudz izmisuma un bēdu, ka Martins nespēja noturēties, neuzmundrinājis viņu ar labu vārdu.

- Tādiem cilvēkiem kā Frīda Dievs palīdz. Varbūt viņa ir dzīva.

- Nē, - profesors novaidēja. - Viņa ir mirusi! Tāda ir Dieva griba!

- Profesor, - Martins teica, - Dievs ne vienmēr rīkojas taisnīgi. Viņa vārdā simtiem tūkstoši ir sadeguši un pārvērtušies pelnos. Un katoļu priesteri? Dieva vārdā viņi sūtīja tūkstošus uz sārta! Tā paša dieva Moloha vārdā... pats taču stāstījāt par neskaitāmiem upuriem. Un šodien? Simtiem cilvēku guļ jūras dibenā! Kur ir jūsu Dievs? Kāpēc Viņš ir akls?

- Ticiet, Martin, Viņš nav akls! - profesors dedzīgi iebilda.

- Visaugstais ar nolūku mūs, grēciniekus, sapulcināja uz šā kuģa, lai mēs dzelmē noslīktu. Mēs esam to pelnījuši. Dieva sods!

- To varētu teikt par pieaugušajiem, jā, - Martins iekarsis atcirta, - bet ko gan nogrēkojies bērns? - Viņš pamāja uz Sonju.

- Par kādiem grēka darbiem nevainīga meitenīte nonākusi uz šā Debesu nesaudzētā šķirsta?

- Viņa ir bez grēka! - profesors iesaucās. - Tāpēc viņa ir dzīva! Dievs viņu saudzējis. Iespējams, māte izpelnījās Dieva dusmas un bērns bija viņai blakus... Visus, kas atrodas uz šā plosta, Dievs ir apžēlojis.

- Un Frīda? Kādos grēkos gan viņa bija iestigusi?

- Frīda, Frīda! - profesors vaidēja. - Viņa bija pilnība. Ak, kāpēc... kāpēc Dievs viņu paņēma? To es nesaprotu...

Asaras aizžņaudza viņam kaklu. Izmocītais vecais vīrs brīžiem savilkās krampjainā sāpju kamolā, brīžiem bez spēka gulēja uz plosta dibena. Martins, noguris no abu sarunas, klusēja. Piepeši caur vēja un viļņu šalkām viņš izdzirdēja priecīgu saucienu.

- Skatieties! Skatieties! - kāds kliedza. - Šurp lido helikopters! Urā, mēs esam glābti!

Fakti un komentāri

Žurnālista meklējumi mani aizveda uz Somijas pilsētu Turku. Es piezvanīju uz slimnīcu un, izmantodams tulku, uzdevu dažus jautājumus GALVENAJAM TERAPEITAM ATI JaRSKALAINENAM.

- Vai pēc pramja katastrofas pie jums atveda Igaunijas pilsoni matrozi Kalevu Vatrasu?

- JĀ, BUA TĀDS PACIENTS, - ĀRSTS PĒC ILGAS APDOMĀŠANĀS ATBILDĒJA. - Taču mēs viņu pārsūtuām uz Zviedriju.

- Kapec?

- JaDA BUA SAKARA AR TRAĢĒDUU IZVEIDOTĀS SPECIĀLĀS KOMISUAS PRASĪBA. ŠO DOKUMENTU MAN UZRADUA ZviEDRUAS KOLĒĢIS.

- Vai jūs zināt, ka šo pacientu nogaunaja un izmeta Somuas piekrastē?

- Es LASĪJU PAR TO AVlZĒS. MAN ĻOTI ŽĒL.

- Pirms nogalināšanas viņš bua nežēlīgi spīdzināts. Pēc tā visa

VAR SPRIEST, KA MATROZI NO JUMS AIZVEDA NEVIS ZVIEDRU KOLĒĢI, BET GAN BANDĪTI VAI SPECDIENESTU AĢENTI.

- Hm... Man trūkst vārdu.

- Jarskalainena kungs, jūs taču nenoliegsiet faktu, ka Kalevs Vatrass bua izglābts un nogādāts jūsu slimnīcā.

- Nē, es to nenoliedzu. Tas ir fiksēts dokumentos.

- Kāpēc tad jūsu valsts struktūras safabricēja melīgu ziņu? Citēju: "Nāve iestājusies slīkstot, no hipotermuas." Tā rakstīts

MIRŠANAS APLIECĪBĀ, KO IZSNIEDZA SOMUAS TIESU MEDICĪNAS EKSPERTĪZE.

- ES NEESMU ATBILDĪGS PAR VALSTS STRUKTŪRU DARBĪBĀM.

- Kalevs Vatrass bua izglābto sarakstā, bet vēlāk viņa vārdu no tā izsvītroja. Pēkšņi izrādījās, ka viņš ir slīkonis, kurš izskalots Somijas krastā. Pārsteidzoša metamorfoze! Vai varat iedomāties, kā

JUTĀS MIRUŠA RADINIEKI?

- Man patiešām ļoti žēl. Taču mušu slimnīcai ar šo incidentu

NAV NEKĀDA SAKARA. TlE, KAS VIŅU AIZVEDA, BUA NO ZviEDRUAS. VlŅI UZRADĪJA OFICIĀLUS DOKUMENTUS.

Divdesmit sestā nodaļa. Kamera

Pulkstenis bija apmēram vienpadsmit naktī, kad atkal nošņirkstēja aizbīdnis. Biju piegājis pie loga un nekustīgi stāvēju, ar aizmiglotu skatienu vērdamies debesu tālumos. Aiz restēm pletās zvaigžņots bezdibenis, kura dziļumā salti laistījās gaišais Piena Ceļš. "Kāds ir mans ceļš?" es klusībā sev skumji jautāju. Prātā iedarbojās trauksmainu domu transportieris, vienmuļi un rūpīgi izvērtēdams plusus un mīnusus liecinieku atbildēs, un šajā analīzē neko mierinošu es neatradu. Vientulība slēgtajā telpā nomāca. Kameras dobjais klusums sakļāvās ap mani no visām pusēm, līdz mani pārņēma sajūta, ka es, kamolā sarāvies, sāku šajā klusumā izšķīst un saplūst ar tā nomācošo tukšumu. Bija brīži, kad neizturēja nervi un es vēlējos nomirt, lai tikai atbrīvotos no drūmajām domām un bailēm, kas ložņāja visapkārt.

Ieslodzīts kamerā, es caur restēm alkaini raudzījos uz zvaigžņu lauku, domās atvadīdamies no brīvības.

Pēc tam nolikos uz lāvas un ieurbos ar skatienu sienā. Zem svaigā krāsas slāņa bija manāms nesalasāms uzraksts. Iepriekšējais kameras iemītnieks acīmredzot bija mēģinājis cilvēcei kaut ko pavēstīt. Ko? Es centos izsekot latīņu burtu izliekumiem un savienot tos vārdos, līdz šie ķeburi man acu priekšā sāka griezties. Tie griezās aizvien ātrāk un ātrāk, man uzdzīdami nelabumu. Taču es ar neizprotamu spītību atkal un atkal pūlējos atminēt šarādi, ko bija atstājis vai nu rūdīts noziedznieks, vai nevainīgs cilvēks, kurš kādreiz gulējis uz šīs lāvas un skrāpējis sienu, gribēdams pateikt kaut ko ļoti svarīgu.

Beidzot biju sapratis katru teikumu, kas skarbi apsūdzēja Zviedrijas valdību nodevībā. Lūk, ko vēstīja kāds vēsturnieks I.

Dalīns, kurš bija uzturējies šajā kamerā: "1946. gadā mūsu valdība, pēc PSRS pieprasījuma, izdeva Maskavai 146 latviešus, igauņus un lietuviešus, kas bija karojuši Vācijas pusē. Uz PSRS ar varu deportēja divus tūkstošus citu bijušo karagūstekņu. Man izdevās uzzināt šos faktus, lai gan manas valsts valdība tos rūpīgi slēpa. Zviedrija nekad nenomazgās šo kauna traipu!"

Aizmirsis savas likstas, es sāku domāt par to laiku.

Karš... Pagājis jau tik daudz gadu, bet pat šajā neitrālajā valstī, kam globālais slaktiņš meta likumu, cilvēki joprojām atgriežas pie traģiskajām vēstures lappusēm. Es arī saskāros ar karu -kad biju vēl bērns. Manā atmiņā šis nelietīgais karš iespiedies savā, īpašā veidā.

Domas aizveda mani uz piefrontes Rīgu. Biju ieradies šajā pilsētā kopā ar māti četrdesmit ceturtajā gadā. Tēvs atbrīvoja Latviju, un viņa aviācijas pulka štābs bija dislocēts Pārdaugavā, Baldones ielas 7. namā^5. Virsnieku ģimenes ar īpašām atļaujām drīkstēja iebraukt frontinieku dienesta vietā. Atceros, ka Maskavā toreiz sprēgāja novembra sals, tāpēc mums kājās bija velteņi un mugurā aitādas puskažociņi, bet šeit bija silts, lija lietus. Tā kā māte bija nodevusi mantas armijas bagāžas vagonā un tas pa ceļam bija kaut kur nozudis, mums nebija ko pārvilkt, tāpēc pirmos soļus pa Latvijas zemi es spēru, brizdams ar velteņiem pa peļķēm. Vietējie iedzīvotāji, uz mums raudzīdamies, smīkņāja, tā teikt, krieviem ir savas dīvainības.

Nākamajā dienā tēvs bruņota ziņneša pavadībā aizveda mūs uz Daugavas krastmalu. Lai gan man bija tikai pieci gadi, manā bērna atmiņā uz visiem laikiem gluži kā tetovējums iespiedušies fragmenti no piefrontes pilsētas. Es ar izbrīnu pētīju metāla laternas stabu, kas ar sprādziena spēku bija savīts spirālē, klausījos pretīgajā čīkstēšanā, ar kādu vējā šūpojās balkona armatūras gabali, vēroju tumšos caurumus, kas vīdēja senatnīgo māju mūra sienās. Majestātiskā Svētā Pētera baznīca, ložu un lādiņu sacaurumota, slējās bez koka torņa, kura pārogļojies karkass gulēja turpat blakus uz bruģa... Sadragāto tiltu konstrukcijas virs Daugavas viļņiem izskatījās nožēlojamas, no ūdens sērdienīgi ārā slējās nogrimušo kuģu dūmeņi...

Pagātnes ēnas! Tās drūzmējās ap mani, pieteikdamas savas tiesības sevi atgādināt ar fragmentāriem notikumiem, kas iespiedušies atmiņā.

Dienas es vadīju kazarmā, kur uzturējās mana tēva rota. Sešu gadu vecumā es mācēju izjaukt un salikt PPŠ^6 un vingrināju soli ierindas laukumā. Atceros, kā četrdesmit piektā gada rudenī trīs smagās mašīnas ar kareivjiem brauca uz mežu sagādāt malku. Es tik ļoti gribēju braukt kopā ar viņiem, ka noslēpos kravas kastē zem brezenta. Tēvs mani pamanīja, kad bijām jau ceļā, un sadusmojās ne pa jokam.

- Dimov, tu nesaproti, kurp mēs braucam? - viņš strostēja star-šinu, kam klēpī biju ieritinājies. - Mežs ir pilns ar bandītiem!

- Tieši tā, biju piemirsis! - tas noskaldīja. - Atvainojiet!

- Tēti, nebar Vectēvu! - es iečinkstējos. - Viņš nav vainīgs. Es pats ierāpos mašīnā un paslēpos zem brezenta...

- Labi, - tēvs kļuva pielaidīgāks. - Izsēdināt puišeli ir par vēlu. Nenolaid no viņa acis!

- Neuztraucieties, biedri komandieri! Es uzņemos atbildību par viņu!

Staršinam bija pāri piecdesmit gadiem. Drukns, platiem kauliem un baltiem kā ābeļziedi matiem viņš skatījās uz mani un laipni smaidīja. Viņš mīlēja mani kā mazdēlu. Kazarmā es visu laiku grozījos ap paveco kareivi un mīļi dēvēju viņu par Vectēvu. Staršinas ģimene bija gājusi bojā pie Vjazmas, un viņš bija man pieķēries. Dimovs bieži stāstīja par saviem bērniem, un tad pa viņa grumbainajiem vaigiem ritēja asaras. Es arī raudāju, paslēpis seju viņa raupjajās plaukstās. Pirms kara Dimovs bija strādājis par skroderi un prata man uzšūt formas kreklu, galifē bikses, šineli un laiviņu, bet rotas kurpnieks uzmeistaroja man zābakus. Tā ka savos sešos gados es biju ieģērbts formastērpā kā īsts kareivis.

* [6] [6]

Mūsu mašīna brauca pa priekšu. Tēvs sēdēja kabīnē. No attāluma pamanījis uz ceļa nogāztu koku un sapratis, ka tas ir slazds, viņš pavēlēja nekavējoties bremzēt. Ienaidnieki acīmredzot nebija to gaidījuši un nodeva sevi ar šāvienu. Mūsu kareivji izlēca no kravas mašīnām un sagatavojās kaujai.

- Biedri komandieri, - rotas izlūks ziņoja, - tie ir mežabrāļi, bet kopā ar viņiem, spriežot pēc formām, ir vēl nesakautie esesieši.

- Ieņemt lokveida aizsardzības pozīcijas! - tēvs pavēlēja. - Radist, paziņo par situāciju štābam! Lai atsūta papildspēkus!

Un sākās kauja... Neprātīgā šāvienu virpulī mežs stenēja gluži kā dzīvs. Koki stāvēja līdz pēdējam - šāviņi tos plosīja, pāršķēla uz pusēm, smalcināja skaidās. Šķembas svilpdamas kapāja nost no stumbriem to pinkainās ķetnas no saknēm līdz pat galotnēm. Ložmetēji kala kā milzu dzeņi, mīnmetēji rīstījās kā diloņ-slimnieki klepus lēkmē, spļaudami kvēlojošu metālu. Esesieši, gluži kā pelēki_viļņi, vēlās uz mūsu pozīcijām, bet, it kcTafdurusies prēt^ērēdzamuItķOTšli, palīkā'niTņājaiiiiēS'už vietas.

dišfjutu,l<a Vecfevs,Taidīdams no automāta īsas šāvienu kārtas, ar savu ķermeni visu laiku mani piesedz. Tajā dienā mums veicās. No netālu braucošās tanku kolonnas dažas kaujas mašīnas, saņēmušas pavēli, nogriezās uz lauku ceļa un nāca mums palīgā.

Šaušana apklusa, uz brīdi iestājās klusums. To negaidīti pārtrauca vientuļš šāviens. Vectēvs sarāvās, un automāts izkrita viņam no rokām. Viņš savādi uz mani paskatījās, pūlējās pasmaidīt, bet tad piepeši gluži kā pārakmeņojās. Skatiens acīs sastinga, un tās atgādināja stikla gabaliņus... Uz viņa kreisā pleca es ieraudzīju plešamies asiņu plankumu.

- Tu esi dzīvs, dēliņ! - tēvs, iznācis no krūmiem, nopriecājās.

Es gribēju pateikt viņam par nelaimi, bet kakls šķita kā aizsprostots, un es vienīgi ar acīm norādīju uz nekustīgo staršinu. Kad tēvs pagrieza galvu un ieraudzīja padotā asiņaino plecu, smaids uz viņa lūpām apdzisa. Pēc tam viņš ar tādu kā neko neredzošu skatienu brīdi vērās kaut kur tālumā, aiz apvāršņa, aiz pasaules malas, un viņa svešādā seja atgādināja neapstrādāta māla gabalu. Tēvs pietupās pie mirušā staršinas.

- Piedod man, - viņš klusi teica. - Tu divas reizes izglābi man dzīvību un nu atdevi savējo, ar savu augumu sargādams manu dēlu... - Sakņupušais tēvs, izskatīdamies lempīgs un neveikls, it kā viņa muskuļi būtu zaudējuši visu stingrumu, trīcošā, stostīgā balsī turpināja: - Vakar staršinam izrakstīja demobilizācijas dokumentus un biļeti uz Vjazmu. Šorīt es viņam teicu, lai paliek kazarmā, bet viņš uzstāja, ka pirms došanās uz dzimteni vēl pēdējo reizi pastaigāšoties pa Latvijas mežu... Nu, lūk... pastaigājās... -Tēvs apklusa un gluži kā neizpratnē lūkojās uz kareivi. Viņa acu zīlītes iepletās un pirksti sāka knibināt šineļa pogas. Tajā brīdī es sapratu, cik dziļas ir mana tēva bēdas. - Redzi nu, kāds rūgts liktenis, - viņš nočukstēja. - Nomirt pēc uzvaras! Lai tev mūžīga piemiņa...

Viņam kļuva grūti runāt, vārdi kā raupji pikuči ar pūlēm izspraucās caur nepaklausīgo balseni. Tēvs sagumis kavējās pie nekustīgā staršinas, neizturama izmisuma, apjukuma un neremdināmu sāpju pārņemts. Beidzot es arī īsti apjautu, ka Vectēva vairs nav, un man no krūtīm izlauzās spalgas elsas. Viss mans augums drebēja, it kā nevis staršinu, bet mani būtu ķērusi tā nolādētā lode.

Tādas atmiņas manā bērna prātā atstāja karš.

Tajā kaujā dzīvību zaudēja seši no astoņpadsmit kareivjiem. Viņi krita pēc uzvaras.

Baisā diena tik ļoti ietekmēja manu psihi, ka es smagi saslimu. Kara ārsts, mani izmeklējis, ieteica tēvam aizvest mani pēc iespējas tālāk prom no Latvijas.

- Šeit ir ne vien drēgns klimats, bet arī saspringta gaisotne. Tu pats stāstīji, ka automāta šāvienu kārta sacaurumoja tavu logu slēģus. Tas viss atstāj iespaidu uz bērna psihi! Ved viņu uz dzimteni. Uzbekistānā ir ierastais klimats, naktīs nešauj un ļaudis ir labestīgi...

Šai tūkstoš deviņsimt četrdesmit piektā gada oktobra asiņainajai dienai bijusi īpaša loma manā literārajā darbībā - esmu rūpīgi pētījis kara vēsturi un uzrakstījis vairākas grāmatas par Otro pasaules karu.

Nervozitāti nomainīja miegainums, un es iegrimu snaudā. Sapnī man rādījās vienas un tās pašas ainas - apšaude mežā, staršinas dziestošais skatiens, brūce arāba galvā, izmeklētāja caururbjošais skatiens, ukraiņu padauzas bezkaunīgais smaids un poļa, taksometra vadītāja, smīns. Lai atbrīvotos no šīm vīzijām, es pūlējos atvērt acis - tas man izdevās lēni, ar grūtībām. Pamodies mēģināju sagatavoties gaidāmajai sarunai ar izmeklētāju, bet manas domas smadzeņu labirintā nepaklausīgi klīda. Nenovērsdamies es lūkojos kameras vienmuļajā sienā, uz kuras zviedru vēsturnieks Dalīns bija atstājis savas liecības.

Tajā brīdī es izdzirdēju soļus, durvis čīkstēdamas atvērās, un tajās iestājās pinkains, aptuveni sešdesmit gadus vecs vīrietis. Viņš uzmanīgi mani nopētīja.

- Es nekļūdīgi pazīstu savus tautiešus, - viņš negaidīti sacīja krieviski. - Sveicināts! Mani sauc Igors Petrovičs. Man ir augstākā izglītība, esmu matemātiķis. Šeit strādāju par grāmatvedi. Ar ko man ir tas gods dalīt kameru?

Fakti un komentāri

Kaut kur netālu, aiz Londonas ostas torņa celtņu un kuģu radaru SIENAS, SASAUCĀS TUVOJOŠOS LAINERU SIRĒNAS. MANS SARUNAS BIEDRS, ANGĻU FIRMAS ROCKWATER ŪDENSLĪDĒJS, KLAUSĪDAMIES DAŽĀDAJAS SKAŅĀS, KAS IT KĀ PULĒJĀS CITA CITU PĀRSPĒT, UZ MANIEM JAUTĀJUMIEM ATBILDĒJA KŪTRI, IT KĀ NEVĒLĒTOS ATCERĒTIES SAVAS DZĪVES TRAĢISKAS LAPPUSES, KURAS SAISTĪTAS AR PRĀMJA ESTONIA BOJĀEJU.

- Vai jums nelikās dīvaini, - es jautāju, - ka tieši jūsu firma uzvarēja KONKURSA PAR ŠO DARBU VEIKŠANU, LAI GAN SĀNCENŠI PIEDĀVĀJA GAN ZEMĀKU CENU, GAN LABĀKU TEHNIKU?

- Manuprāt, nozīme bua diviem faktoriem, - viņš domīgi atbildēja. - Pirmkārt, pie mums strādāja tikai angļu un amerikāņu speciālisti, KAS GARANTĒJA, KA PĒTĪJUMA REZULTĀTI NENONĀKS ATKLĀTĪBĀ. OTRKĀRT, MĒS ZINĀJĀM, KA MŪSU FIRMAI IR TIEŠA SAISTĪBA AR AMERIKĀŅU KONCERNU

Halliburton, kas daļēji pieder ASV viceprezidentam Dīkam Ceinuam. Krustojās lietišķās un militārās intereses, un tas bua izvēles pamata.

- Es rūpīgi izanalizēju jūsu videokameru zemūdens ierakstus. Kad

JUS JAU BUĀT TIKUŠI NOGRIMUŠAJĀ PRĀMI, PĒKŠŅI SAŅĒMĀT RĪKOJUMU UZLAUZT KAJĪTES CETURTAJĀ KLĀJĀ UN KATRĀ ZIŅA SAMEKLĒT NOSLĒPUMAINO PORTFELI.

- Tāda pavēlē bua. Portfeļa meklēšana patiešām neietilpa ūdenslīdēju OPERACUAS PLĀNĀ. MUMS VAJADZĒJA UZLAUZT VAIRĀKU KAJĪŠU DURVIS, LĪDZ TO ATRADAM.

- Vai atceraties, kura kajītē šī bagāža atradās?

- Atceros. Seštūkstoš divsimt trīsdesmitajā kajītē.

- Skatīdamies ierakstus, es dzirdēju kādu jūsu kolēģi aizkaitinātā

BALSĪ IZSAKĀMIES, VAI PATIEŠĀM KAUT KĀDA PORTFEĻA DEĻ BIJIS VĒRTS TĒRĒT TIK DAUDZ ENERĢIJAS UN LAIKA.

- Mani un manus kolēģus šis mušu vadītāju ekspromts pārsteidza.

- Starp citu, - es sacīju, - jūsu ziņojumā par veikto operāciju

NORĀDES PAR NOSLĒPUMAINO PORTFELI UN TĀ SATURU IR NOZUDUŠAS.

- TO ES NEZINĀJU.

- Vai šīs kajītes pasažiera uzvārdu jūs zinājāt?

-Ne.

Divdesmit septītā nodaļa Baltijas jūra. Sergejs Petrovs

Viļņi nesa viņu. Tie piepūtās un neganti šņāca, celdami cilvēka ķermeni savā putojošā mugurā. Brīžiem vētra kļuva rāmāka, un tad Sergejs varēja palūkoties visapkārt, lai izprastu situāciju. Valentīnas vestes spuldzīte blāvi mirgoja kādus desmit metrus tālāk. Kādu laiku viņi bija turējušies rokās, taču spēcīgs vilnis tvērienu pārrāva un aizsvieda katru uz savu pusi.

- Esmu šeit! - Sergejam no krūtīm izlauzās sauciens, un viņš mēģināja peldēt turp, pie Valentīnas, cerēdams, ka viņa nebūs nosalusi. Pats viņš no aukstuma bija pavisam stīvs. Tikai tad, ja drudžaini kustināja rokas, Sergejs juta, ka ķermenī ieplūst vāji siltuma pavedieni.

- Ja viņa ir mirusi, - Sergejs vervelēja zilām lūpām, - man nav jēgas cīnīties par savu dzīvību. Es viņu meklēšu līdz pēdējam elpas vilcienam pat jūras dibenā, lai apkamptu un nomirtu viņai blakus.

Kad līdz ilgotajam mērķim bija atlikuši kādi trīs metri, no pelēkā mākoņu jūkļa izlauzās mēness, un blāvajā gaismā Sergejs ieraudzīja Valentīnas seju. Tā bija bāla kā mironim, aizvērtām acīm un zilā svītriņā sakniebtām lūpām.

- Va-len-tī-na! - viņš kliedza. - Esmu tepat, blakus! Es tev palīdzēšu! Turies! - Piepeldējis viņai klāt, Sergejs sāka skūpstīt viņas aukstos vaigus, zilo degunu un pieri, bez mitas atkārtodams: - Tas esmu es, Vaļuša! Tūlīt es tevi sasildīšu!

Valentīnas plakstiņi notrīsēja, un viņa atvēra acis.

- Tas esi tu, - viņa murmināja. - Esmu briesmīgi nosalusi. Man ir tik ļoti auksti...

- Valentīna, turies! Kustini rokas un kājas, tad saglabāsi siltumu.

- Kālab? - viņa čukstēja. - Tik un tā mēs noslīksim.

Sergejs ar šausmām redzēja, ka viņas plakstiņi atkal aizkrīt ciet un galva nevarīgi noslīgst uz vestes apkakles. Gluži vai raudādams, viņš sāka pliķēt Valentīnai pa vaigiem.

- Saņemies taču, es tevi lūdzu! - Sergejs kliedza. - Saņemies!

Valentīnas plakstiņi trīsēdami nedaudz pacēlās augšup.

- Braši, Vaļuša! - viņš iesaucās. - Tagad no visa spēka kustini rokas un kājas! Kustini! Nepadodies! Atceries meitu!

Pēdējais arguments bija iedarbīgs, un Valentīna sāka māt ar galvu.

- Mana meita... mana mazulīte... - jaunā sieviete tikko dzirdami izdvesa.

Ieelsojusies viņa sāka ķepuroties pa ūdeni. Uz violeto mākoņu fona Sergejs pēkšņi ieraudzīja uguntiņu. Viņš nodomāja, ka tās ir halucinācijas, tāpēc paberzēja acis - tumšajās debesīs vibrēja sarkans punkts. Viņš izdzirdēja attālu dūkoņu.

- Helikopters, Vaļa, helikopters! - Sergejs iekliedzās.

Valentīna arī paraudzījās debesīs - turp, no kurienes tuvojās

tērauda putns.

- Dārgā, mēs esam glābti! Glābti! - Sergejs līksmi klaigāja. - Dievs mūs ir atcerējies!

Helikopters aplidoja apli un... sāka virzīties prom, uz rietumiem. Nebilzdama ne vārda, Valentīna ieplestām acīm to pavadīja ar skatienu. Lidaparāts izgaisa tumsā.

- Kā tad tā? Kas tad mums palīdzēs? - Sergejs aizkritušā balsī nočērkstēja. - Vai tad drīkst pamest cilvēkus nelaimē?

- Tu teici, ka esam glābti... - Valentīna čukstēja, un viņas acis pieplūda asarām. - Ja palīdzība neieradīsies divdesmit minūšu laikā, mēs nosalsim.

- Es tevi apkampšu un mēģināšu sasildīt ar savu ķermeni. Taču tu kusties, kusties!

- Manī ir tāda apātija, - Valentīna gurdi sacīja, kad Sergejs viņu apskāva, - tāda vienaldzība pret visu, pat pret savu dzīvību. Es vēlos aizvērt acis un neko neredzēt.

- Valentīna! - viņš no jauna ieaurojās. - Vai tiešām tu nesaproti, ka sāc nosalt! Ka tev tuvojas nāve...

- Sergej, - Valentīna apbrīnojami mierīgā balsī viņu pārtrauca, - manas rokas un kājas jau ir kā vate. Es gribu tās kustināt, bet nevaru.

Ūdenī sataustījis viņas roku, Sergejs sāka to sparīgi purināt. Pēc tam otru. Tad pacēla augšup viņas kājas un sāka tās berzēt.

- Vaļuša, mīļā, tu nedrīksti padoties! - viņš neatlaidīgi centās Valentīnu pārliecināt. - Cīnies par savu dzīvību! Tevi taču gaida meita!

- Meita, - viņa gurdi atkārtoja un atkal ieraudājās.

Tajā brīdī pret tumšo apvārsni Sergejs saskatīja kuģa siluetu.

- Valentīna! Skaties! - viņš iesaucās. - Tas ir kuģis!

- Helikopters jau bija, - Valentīna dziestošā balsī sacīja, - bet aizlidoja, mūs atstādams. Mēs esam nolemti. Tāda ir Dieva griba.

- Tu maldies, - ar cerībām balsī viņš attrauca. - No helikoptera kāds paziņoja tuvākajam kuģim mūsu atrašanās vietu... un nu šis kuģis peld pie mums.

Sergejs sacīja šos vārdus, bet pats tiem neticēja. Helikoptera nozušana bija pārāk sāpīgs trieciens. Runādams viņš vērās tumsā, kur patiešām mirguļoja uguntiņas. Taču viņa teiktais acīmredzot bija izklausījies visai pārliecinošs, jo Valentīna sasparojās.

- Tev taisnība, - viņa teica. - Tas ir kuģis. Ja nu tas arī pabrauks garām?

- Nē, nepabrauks, - Sergejs sēca, - uguntiņas tuvojas. Skaties, jau var saskatīt lielgabalus... Tas ir karakuģis! No turienes mūs redz! Uz mūsu vestēm deg spuldzītes!

Kuģa siluets nudien kļuva aizvien lielāks. Sergejs saprata, ka viņi ir pamanīti un viņiem nāk palīgā. Acis piepeši apžilbināja spējš gaismas kūlis.

- Tas ir starmetis, Vaļa! Viņi mūs ieraudzījuši! Esam glābti! Jā!

Valentīnas nespodrajās acīs pavīdēja cerības liesmiņa, un viņa sāka māt ar rokām.

- Mēs esam šeit! - viņa kliedza. - Palīdziet! Glābiet!

Sergejs apkampa Valentīnu ciešāk un, piespiedis seju pie viņas vaiga, raudāja. Valentīna arī šņukstēja, no asarām rīstīdamās. Tās bija prieka asaras...

- Dievs mūs pamanīja! - Sergejs ar milzu atvieglojumu izel-soja.

- Jā, Dievs pastiepa palīdzīgu roku, - viņa caur asarām piebalsoja.

Tas bija zviedru karakuģis. Kad dzinēji apklusa, uz ūdens nolaidās neliela laiva.

- Peldēsim viņiem pretī, Vaļuša!

Drīz atskanēja rupora pastiprināta balss.

- Vai jūs runājat angliski? - šī balss jautāja.

-Jā, jā, - Sergejs rīstīdamies atbildēja.

- Vai esat prāmja Estonia pasažieri?

- Jā, esam no turienes.

Turpmākais norisinājās klusējot. Sergejs pieķērās pie laivas malas, un spēcīgas matrožu rokas ierāva viņu iekšā. Kad laivā bija ievilkta arī Valentīna, jauno sievieti piepeši pārņēma histērija. Viņas rokas un kājas raustījās, acis izvalbījās, no krūtīm lauzās gārdzošas elsas. Sergejs cieši viņu apskāva un turēja, apjucis lūkodamies uz matrožiem.

- Viss kārtībā, kungi! - viņš teica. - Viss kārtībā! Tas viņai no prieka...

Matroži klusēdami skatījās uz viņiem un smaidīja.

* * *

Pēc brīža viņus nogādāja kuģa lazaretē.

- Jūs esat veiksminieki! - kara ārsts brīnījās. - Vēl kādas desmit, piecpadsmit minūtes, un iznākums būtu letāls organisma pārmērīgas atdzišanas pēc. Taču jūs esat jauni, ar milzu dzīvotgribu, tāpēc izturējāt. Taču tagad, kungi, laiks gulēt! Miegs ārstē vislabāk. Ņemiet, te būs miegazāles, un labi atgūstiet spēkus!

Sergejs acumirklī ieslīga miegā, tajā pašā brīdī nonākdams svina pelēko viļņu ielenkumā. Ļauni šalkdami, tie vēlās viņam virsū, izstrāvodami ledainu aukstumu. Viņš trauksmaini grozīja galvu, meklēdams Valentīnu, līdz pamodās no sava kliedziena.

Nelielajā kajītē atradās tikai četras šauras lāvas pacientiem, un vienā no tām gulēja Valentīna. Viņai arī rādījās murgi - viņa miegā svaidījās, kaut ko nesaprotamu murmināja un brīžiem izmisīgi vaidēja.

Sergejs piegāja pie iluminatora. Jūra bija pārvērtusies - norimusi tā pletās viņa acu priekšā noslēpumaina, bezpersoniska un mēma, tīdamās tumsā. Sergejs pēkšņi juta, ka viņa smadzeņu šūnu labirintā kāds enerģētikas impulss kaut ko pārbīda, pavērdams jaunas, līdz šim slēptas izpratnes iespējas. Viņš nevis ieraudzīja, bet gan ar visiem ķermeņa receptoriem apjauta šajā bezgalīgajā ūdens panorāmā kaut ko maģisku, un tas izraisīja apmulsuma un baiļu izjūtas. Sirds sāka dauzīties tik strauji, it kā to stimulētu milzu adrenalīna deva, ko asinīs būtu ievadījis mīklains jūras šļaksts. Viņš centās saklausīt sevī domu, kas sekoja viņam šeit, uz kuģa. Jūra pletās acu priekšā, maigi skalojās un aicināja, kā vilinādama uz jauniem, pasakainiem krastiem. Šī skalošanās pulsēja iekaisušajās smadzenēs gluži ka dievišķs signāls. Sergejs piepeši saprata, ka nejūt mīlestību pret valsti, kurā dzīvo. Viņš to nemīlēja. Itin nemaz. Pirms pāris dienām viņā mājoja patriotisms, taču nu viss bija citādi. Šai metamorfozei visticamāk bija divi iemesli - mīļotā sieviete un jūra, kas bija viņu atvēsinājusi un piespiedusi palūkoties uz sevi no jauna...

- Pie velna pagātni! - viņš nočukstēja. - Tās vairs nav. Vajadzēs sākt visu no sākuma. Bet kā? No kā?

Sergejs cieši raudzījās jūrā, it kā prasīdams tai padomu. No tumšā bezdibeņa līdz viņam atplūda likteņa čuksts: izdari savu izvēli, muzikant... Un piepeši viņš skaidri saprata, ka ir ar mieru sekot šai sievietei, Valentīnai, vienalga uz kurieni. Nolemts! Viņš neatgriezīsies dzimtenē. Viņš paliks svešatnē!

Šajā apskaidrības brīdī Sergejs juta pateicību pret jūru, kas izskatījās gluda un spīdīga kā spalva uz plēsoņas mugurkaula.

- Jāsāk ar svešatni, - viņš saviļņots čukstēja. - Jālūdz patvērums un jādzīvo viņai blakus. Jādzīvo blakus, tāpat kā bija blakus rakstnieks Turgenevs, Polina Viardo-Garsija un viņas vīrs. Jāpieķeras Zviedrijai, lai arī ko tas maksātu! - Viņš atkal paskatījās uz Valentīnu, un atskārta ieplūda viņā gluži kā karsts vilnis. - Pats svarīgākais, ko tik ilgi esmu meklējis, ir viņa, Valentīna. Viss pārējais, kas pagātnē noticis, ir tikai sapnis. Man ir profesija. Varu iekārtoties darbā par muzikantu jebkurā krogā. Tā kā protu valodas, varu strādāt par tulku. Es iemācīšos zviedru valodu. Man ir rokas, lai apgūtu ikvienu darbu. Nospļaušos uz tiem, kuri iedomāsies man traucēt. Lai viņi visi iet pie velna! Lai iegūtu politisko patvērumu, es izstāstīšu noslēpumus, kas Zviedrijas izlūkdienestu ieinteresēs! Ja saraušu saites ar VDK, man, protams, draudēs briesmas, un tas ari būs iegansts bēgļa statusa iegūšanai.

* * *

Valentīna, ievīstījusies siltā armijas virsjakā, atkal pameta uz Sergeju iesāņus skatienu. Šajos ašajos skatienos jautās gan nožēla, gan satraukums. Sastapis vienu no tiem, Sergejs pamāja uz zemes strēli, kas pletās pie apvāršņa.

- Brullinas kundze, - atskanēja ārsta balss, - kad būsim krastā, neaizmirstiet atdot man virsjaku. Tas, pirmkārt. Otrkārt, piestātnē jūs gaida meita un vīrs. Viņi ir ļoti uztraukušies.

Viņš zīmīgi palūkojās uz Sergeju, kas acumirklī nodūra skatienu. Lai slēptu, cik nepatīkami jūtas, Sergejs māksloti mundri sacīja:

- Zviedrijai ir daudz salu. Nekad neesmu dzīvojis uz salas, bet gribētu...

Ārsts aizgāja, un Sergejs uzmanīgi nopētīja Valentīnu. Pie pulsējošas dzīsliņas deniņos viņai bija pielipis mats un elpoja reizē ar viņu gluži kā dzīvs - ritmiski un drudžaini.

- Tā nu mūsu ceļojums ir galā, - viņš nervozi turpināja. - Šis reiss mums sagādāja tik daudz šausmu, bet es izjūtu prieku. Jojo satiku tevi!

Valentīna klusēja. Viņas lūpas bija sakniebtas kopā kā gliemežvāki. Sergejs arī apklusa un nenovērsdamies lūkojās uz pilsētas panorāmu.

Kuģis pagriezās un tuvojās piestātnei. Gotlandes sala viņus sagaidīja ar pamatīgu cietokšņa mūri, kas gluži kā gigantiskas, izplestas rokas stiepās vairāku kilometru garumā - ar draudīgiem sargtorņiem un neieņemamiem kaltiem vārtiem.

- Kas tā ir par pilsētu, kas slēpjas aiz cietokšņa mūra? - Sergejs pārtrauca ieilgušo klusumu.

- Tā ir Visbija. - Valentīna nopūtās. - Zviedrijas Karalistes pērle.

- Acīmredzot sena pilsēta?

- Kādreiz tā ietilpa varenajā Hanzas savienībā un bija bagātākā Ziemeļeiropas pilsēta.

- Atceros, ka esmu kaut ko tādu lasījis, - Sergejs domīgi noteica, vērodams dakstiņu jumtu un baznīcu smaiļu panorāmu. - Šķiet, ka šajā savienībā ietilpa arī mūsu Dižā Novgoroda?

- Krievu tirgotāji šeit ieradās daudz agrāk, jau vikingu laikos, -Valentīna neizteiksmīgi stāstīja, bet tad, piepeši atplaukusi, iesaucās: - Tur ir mana meita! Viņa mums māj...

- Un viņai blakus, - Sergejs dobji sacīja, - tavs vīrs?

- Jā, - viņa izdvesa, vairīdamās no Sergeja skatiena.

Kuģa dīzeļdzinēji nočāpstināja un aprima. Līdz krastam bija atlicis apmēram simt metru.

- Kungi, - kuģa komandieris laipni sacīja, - piestātnē jūs nogādās kuteris, kas jau virzās šurp. Apsveicu jūs sakarā ar izglābšanos un novēlu, lai turpmākajos jūras ceļojumos ar jums vairs neatgadās nekas slikts!

Kad kuteris apstājās pie kuģa borta, uz klāja uzkāpa divi vīrieši. Par kaut ko apspriedušies ar kapteini, viņi vērīgi paskatījās uz pasažieriem un tad piegāja tiem klāt.

- Statens invandrarverk! - abi stādījās priekšā.

- Valsts imigrācijas pārvalde, - Valentīna iztulkoja.

- Vai jums ir dokumenti?

- Mums nav dokumentu, - viņa atbildēja. - Tie nogrima kopā ar prāmi.

-Jūsu uzvārds, kundze?

- Brullina, Valentīna Brullina.

Viņš izņēma no somas datoru, ievadīja izglābtās pasažieres datus un apmierināts pamāja ar galvu.

- Ar jums viss kārtībā, Brullinas kundze. Kāds ir jūsu paziņas uzvārds? No kurienes viņš ir?

- Sergejs Petrovs, no Igaunijas.

Izdzirdējis savu uzvārdu, Sergejs ierunājās angliski. Migrācijas dienesta darbiniekus tas iepriecināja. Kādas divdesmit minūtes viņi apbēra Sergeju ar jautājumiem.

- Krastā jūs izmeklēs ārsts, - beidzot viens lietišķi sacīja, - un, ja ar veselību viss būs labi, varēsiet braukt mājās. Tas attiecas tikai uz jums, kundze. - Varas pārstāvis uzsmaidīja Valentīnai un, pievērsies Sergejam, citādā tonī turpināja: - Taču jums, kungs, būs jābrauc mums līdzi.

- Kāpēc? - Valentīna neizpratnē noprasīja. - Vai jūs viņu arestējat?

- Nē, - ierēdnis viņu nomierināja. - Mēs viņu nodosim Igaunijas vēstniecības pārstāvim.

- Atļaujiet man par viņu parūpēties! Viņš mani izglāba. Esmu viņam pateicību parādā.

Ierēdņi apspriedās un, pieņēmuši lēmumu, to paziņoja.

- Kad mūsu iestādē būs izpildīti oficiālie dokumenti, - viens sacīja, - jūs droši vien varēsiet ņemt viņu savā aprūpē. Brullinas kundze, vēršu jūsu uzmanību uz to, ka jums būs jāgarantē mūsu valstij...

-Jā, protams. Es būšu par viņu atbildīga.

Kad viņus beidzot nogādāja krastā, Valentīnas meitiņa metās mātei ap kaklu, bet vīrietis ar nepatiku raudzījās uz Sergeju. Valentīna manīja šo skatienu.

- Šis cilvēks man izglāba dzīvību, - viņa stingri sacīja. - Es mūžam būšu viņam pateicīga.

- Piedod, dārgā. - Viņš samulsis pastiepa Sergejam roku un nosauca savu vārdu: - Brullins. Magnuss Brullins.

- Petrovs, - Sergejs angliski sacīja. - Tāpat kā jūsu sieva, es biju uz prāmja Estonia...

- Jā, jā! Tas ir briesmīgi. Mēs tā uztraucāmies! - viņš Sergeju pārtrauca, pāriedams uz angļu valodu. - Jūs palīdzējāt manai sievai. Paldies! Kaut gan ar pateicību vien būs par maz. Es jums pasūtīšu numuru mūsu viesnīcā.

- Tas būtu tieši tas, kas vajadzīgs, - Valentīna iestarpināja.

- Manam glābējam nav ne dokumentu, ne naudas. Tāpat kā man.

Magnuss Brullins saprotoši pamāja, steidzīgi izvilka viesa karti, uzlika brilles un sāka spiest mobilajā tālrunī viesnīcas telefona numuru.

- Es visu nokārtošu un par visu samaksāšu, - viņš apsolīja.

- Mēs esam jūsu parādnieki...

- Piedodiet, kungi, - migrācijas dienesta pārstāvis pārtrauca sarunu. - Mēs aizvedīsim jūsu viesi uz oficiālām pārrunām.

- Kā es varēšu ar viņu sazināties? - Valentīna satraukta jautāja. - Kur lai mēs viņu meklējam?

- Atstājiet savu telefona numuru, - ierēdnis sausi noteica. -Mēs jūs informēsim.

Fakti un komentāri

Tallina, 2006. gads. Pramja Estonia katastrofas jaunatklāto apstākļu IZMEKLĒŠANAS KOMISIJAS SĒDE.

No Igaunijas parlamenta pārstāvja, BUUŠĀ ĀRLIETU MINISTRA ĪRIVIMI VEL-LISTES UZSTĀŠANĀS:

- Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtajā gada Igaunija piedaluas militāras TEHNIKAS PĀRVADĀŠANĀ UZ ZviEDRUU AR PRĀMI, KAS NOGRIMA, UN ES ZINU, KAS ŠOS PĀRVADĀJUMUS ORGANIZĒJA...

Igaunijas premjerministrs 1994. gadā Marts Lārs

Igaunijas parlamenta Konstitucionālās KOMISIJAS PRIEKŠSĒDĒTĀJA VIETNIECE Evelīna Sepa:

- Uzskatu, ka par to ir atbildīgs

BIJUŠAIS PREMJERMINISTRS MARTS LaRS...

Šo Igaunijas plašsaziņas līdzekļos izskanējušo sensacionālo ziņu ATSPOGUĻOJA DAUDZAS INFORMĀCIJAS AĢENTŪRAS VISĀ PASAULĒ. CēRI-BU PILNI JUTĀS PRĀMJA ESTONIA KATASTROFAS UPURU TUVINIEKU APVIENĪBAS

Memento Mare dalībnieki, kuri visus šos gadus alkst uzzināt īsto

KUĢA NOGRIMŠANAS IEMESLU.

Divdesmit astotā nodaļa Somija, 1994. gada 29. SEPTEMBRIS. Kalevs Vitrass

Zem trim segām Vitrass jutās kā pele slapjā tabakmakā. Šķita, ka viņš viscaur mirkst ūdenī, taču mutē bija sauss un rūgts. Viņš pagrūda nost vilnas slāni un pabāza galvu ārā - sterili baltajā plašumā iezīmējās pazīstama seja. Blakus gultā, kājas sakrustojis, sēdēja matrozis Silvers Lunde un šķirstīja avīzi.

- Kā tu jūties? - viņš painteresējās.

- Man salst, - zobus klabinādams, Vitrass atbildēja. - Nevaru sasildīties.

- Tas no pārliekas ķermeņa atdzišanas. Tāpēc esi ievīstīts segās.

- Kādā pilsētā mēs esam? - Vitrass jautāja, ar dvieli slaucīdams sviedriem klāto seju.

- Turku. Mūs šeit nogādāja somu glābēji. - Matrozis nolika avīzi malā, palūkojās uz kaimiņu un, smagi nopūzdamies, piebilda: - Tu vismaz guli kā murkšķis, bet es nevaru aizmigt. Tiklīdz aizmiegu, rādās murgi...

- Man arī, - Vitrass atzinās. - Es redzu vienu un to pašu sapni. Nebeidzamus aukstus viļņus. Tie laužas manī iekšā, un es gluži vai par ledu pārvēršos...

- Tas pāries, - Lunde viņu mierināja, pamādams uz fotogrāfijām avīzē. - Skaties, cik līķu izcelts no ūdens! Visi - no mūsu prāmja. Šeit rakstīts, ka izglābušies tikai apmēram simt cilvēku... bet uz kuģa bija gandrīz tūkstoš pasažieru!

Vitrass skatījās uz baisajiem fotoattēliem, un doma, ka viņš izdzīvojis un guļ slimnīcas palātā, pildīja ķermeni ar tīkamu siltumu. Kādu laimi sniedza apziņa, ka viņš ir izglābts un nekas viņam vairs nedraud!

- Mēs esam veiksminieki, - viņš nočukstēja.

- Un kādi vēl! - Lunde piebalsoja. - Ne traumu, ne lūzumu. Ārsti konstatēja vien pārmērīgu ķermeņa atdzišanu. Mēs abi esam laimes lutekļi...

- Patiešām. Laimes lutekļi... - Vitrass piekrita, taču smaids no viņa sejas pagaisa. - Kas notika ar prāmi? Tu tajā laikā biji sardzē un droši vien esi lietas kursā.

-Jā, es biju sardzē. Taču joprojām nespēju saprast, kas notika. Ap vieniem naktī, precīzāk, četrdesmit piecas minūtes pēc pusnakts, es iegāju "Admirāļu" bārā un izdzirdēju griezīgas skaņas. Pēc pāris minūtēm tās atkārtojās. Kuģis kratījās. Mani pa rāciju steidzami izsauca uz stūres māju, kur es saņēmu pavēli noiet lejā, uz automašīnu klāja, un paskatīties, kas tur notiek. Es uzmanīgi visu pārbaudīju. Ūdens tur nebija, un es ziņoju par to priekšniecībai.

- Kāpēc viņi tevi dzenāja? - Vitrass brīnījās. - Kapteinis un sardzes virsnieki taču stūres mājas kontroles monitorā redzēja automašīnu klāju un visu, kas tur notika.

- Dīvaini, - Lunde domīgi sacīja, - bet tajā naktī nesaprotamu iemeslu pēc monitors nedarbojās. Es turpināju kuģa apgaitu un saskrējos ar puskailu pasažieri, kas pastāstīja, ka esot no tūkstoš deviņdesmit sestās kajītes un tur ūdens jau sniedzoties līdz gultai. Es tūdaļ pat ziņoju par to priekšniecībai. Pēc tam sākās sānsvere...

- Es tobrīd biju veikalā, - Vitrass atcerējās. - Tur norisinājās kaut kas prātam neaptverams... Kāpēc uzreiz neizziņoja trauksmi? Kurš virsnieks bija sardzē?

- Tormi Einsalu un Kaimars Kikass. Viņi nezināja, kāpēc sākusies sānsvere! Teica, ka vaina esot automašīnu telpā, bet es savām acīm redzēju, ka tur ūdens nebija. Man lika vēlreiz turp nokāpt un pārbaudīt, vai vizieris ir labi aizvērts un vai viss ir kārtībā ar priekšējo apareli... Man lika turp doties kopā ar bocmani Vēlo Rubeņu, kas bija atbildīgs par vizieri. Tā kā bocmani nevarēju nekur atrast, aizgāju viens pats. Triecieni bija asi un spēcīgi, un korpuss tik ļoti drebēja, ka es ar grūtībām turējos kājās... - Lunde apklusa un aizvēra acis, it kā vēlreiz atsauktu atmiņā katru sava gājiena niansi. Pēc brīža viņš turpināja: - Es pārbaudīju noslē-dzēja fiksācijas signālspuldzītes. Dega tikai zaļās, un nekā neparasta es tur neredzēju... Taču priekšniecība uzstājīgi pieprasīja, lai meklēju avārijas situācijas iemeslus automašīnu telpā. Nesaprotu, kāpēc viņi dzina mani tieši uz turieni...

Palātā ienāca medicīnas māsa.

- Pēc pusdienām ieradīsies policists, - viņa brīdināja. - Tā ka nekur neejiet!

- Būsim šeit, - Lunde apsolīja.

- Šī somiete bez akcenta runā igauniski, - Vitrass nobrīnījās.

- Viņa nav vis somiete, bet gan mūsu tautiete, kura šajā slimnīcā praktizējas, - matrozis paskaidroja un, uzvilcis rītasvārkus, devās uz durvīm.

- Iešu pameklēt mūsējos, - uz sliekšņa viņš izmeta. - Ārsts teica, ka uz šejieni nogādāti cilvēki no avarējušā prāmja apkalpes.

Vitrass palika viens, un palātā'i'estājās klusums. Bija dzirdams, kā aiz loga plosās vējš. Brāzmas te noklusa, te ar jaunu spēku šaustīja sienas, bārstīdamas logā knaukšķošus smilšu putraimus. Viņš ciešāk ievīstījās segās un aizvēra acis, atsaukdams atmiņā brīžus no baisās nakts. Dejotājas dvīņumāsas Veides nobālējušām sejām izbīlī tveras viena pie otras... Kapteinis Pihts vienīgais no virsniekiem nezaudē savaldību un palīdz pasažieriem, dalīdams tiem glābšanas vestes un rādīdams, kurp jāiet... Simpātiskā bāra saimniece Karita nenoturas un piepeši ar pirmsnāves kliedzienu ielido šahtas dziļumā... Ārsts Bogdans cenšas palīdzēt pavecam pasažierim, kas paklūp un krīt, un ūdens noskalo viņu no klāja...

Pārgurušajās smadzenēs cita pēc citas uzplaiksnīja saraustītas ainas no pieredzētās traģēdijas. Vitrass redzēja šausmu izķēmotas sejas, dzirdēja sirdi plosošus kliedzienus, metāla krakšķus un jūras aurus. No šīs kakofonijas viņu atbrīvoja snauda.

Pusmiegā viņš manīja, ka palātā ienāk medicīnas māsa un ārsts un abi par kaut ko spriež. Vitrass necik daudz no sarunas nesaprata, kaut gan centās uztvert, par ko ir runa.

- Kā viņš jūtas? - ārsts apvaicājās.

- Es viņu satinu siltās segās, - māsa atbildēja patīkamā, augstā balsī.

- Pēc viņa sūta helikopteru no Zviedrijas.

- Viņam ir gultas režīms. - Medicīnas māsas balsī jautās viegls nemiers.

- Man tas viss nepatīk, - ārsts īgņojās. - Kāpēc tā jāsteidzas? Viņš taču nav virsnieks, kas atbildīgs par kuģi, bet parasts matrozis. Un piepeši - īpašs helikopters no kaimiņvalsts. Neko nesaprotu.

- Tad man viņš ir jāgatavo ceļam vai nav? - māsa noprasīja.

- Kas mums cits atliek, ja saņemts rīkojums no augšas?

Vārdi čaukstēja Vitrasam pie auss kā sakaltušas lapas. Viņš

pūlējās izprast mediķu dialogu, intuitīvi juzdams briesmas. Pēc tam nomierinājās un atkal ieslīga miegā.

* * *

Kaut kur skanēja sveša valoda. Šī klusā, pieglaimīgā balss Vitrasam šķita pretīga. Viņš atvēra acis, izbāza no segas apakšas galvu un ieraudzīja savā priekšā baltu virsvalku un augstāk - gaļīgu, kā steigā no māla veidotu seju.

Slimnīcas ārsts uzmanīgi uzklausīja viesi, un Vitrass redzēja ārsta sejā izbrīnu. Abi sarunājās somu valodā, tāpēc Vitrass nesaprata, ko atbraukušais mediķis grib. Beidzot kabinetā ienāca pazīstamā medicīnas māsa.

-Jūs pārvedīs uz Stokholmas slimnīcu, - viņa paskaidroja.

- Silveru Lundi arī? - Vitrass pamāja uz blakus gultu.

- Nē, tikai jūs.

- Kāpēc tā? - Vitrass pārsteigts jautāja.

- Pēc jums atsūtīts helikopters, - māsa turpināja. - Mēs atdodam jūs zviedru kolēģim.

Atbraucējs atkal ierunājās savā pretīgajā balsī. Šī balss it kā savilkās ap matrozi, un viņš juta, ka smok tajā gluži kā biezā un lipīgā zirnekļa tīklā. Raugoties uz gaļīgo seju, Vitrasa nemiers auga ar katru sekundi.

- Varbūt šis kungs man tomēr paskaidros, - viņš pagriezās pret tulci, - kādā nolūkā mani vedīs uz Zviedriju?

No nelūgtā viesa mutes atkal sāka plūst vārdi, cits citam uzgrūzdamies un saplūzdami vienmērīgā dūkoņā.

- Patiesībā, - igauniete čukstēja, - es ari nespēju saprast, kādēļ jūs vajadzētu pārvest uz citu slimnīcu. Zviedru ārsts daudz runā, bet neko konkrētu nepasaka. Viņš atsaucas uz oficiāliem dokumentiem, saskaņā ar kuriem viņam esot pienākums jūs nogādāt Stokholmas klīnikā.

Zviedrs ieskatījās pulkstenī un, kāpdams pār slieksni, kaut ko noteica.

- Helikopters gaida, - medicīnas māsa iztulkoja. - Jūs ar slimnīcas automašīnu aizvedīs līdz pacelšanās laukumam.

Vitrass pašķielēja uz gaiteņa pusi. Atbraukušais sanitārs stāvēja, pagriezis pret viņu profilu un atbalstījies ar plecu pret sienu. Tas bija muskuļains gara auguma vīrs ar stūrainu zodu.

Automašīnā viņi brauca klusēdami. Ārsts un sanitārs vienaldzīgi lūkojās ārā pa logu, ne reizi nepagodinādami pacientu ar skatienu. Toties helikoptera kabīnē viss bija citādi. Pavadoņu sejas tik ļoti pārvērtās, ka Vitrasam šķita, ka tie ir gluži citi cilvēki.

Kad propelleri iedūcās un apšuvums ievibrējās, sanitārs apsēdās viņam blakus un pagriezās pret logu.

Viņi lidoja uz krasta pusi. Lejā mirdzēja palsas viļņu galotnes. Vitrass pavērās lejup uz jūru, un ūdens virsmā piepeši atspoguļojās pazīstama seja. Čigāniete raudzījās uz viņu un šūpoja galvu.

* * *

Turpmākie notikumi atgādināja ļaunu murgu. Vitrasu aizveda uz pamestu ēku, igauniski pratināja un nežēlīgi sita. Kādā brīdī atjēdzies, viņš pagrāba krēslu un trieca to pret varmākas galvu -tikpat cietu kā viņa dūre. Krēsls izjuka, taču vīrs tikai salīgojās, bet nekrita. Nokrita Vitrass, jo viņa pakausi ķēra truls priekšmets. Vairākas reizes viņš mēģināja no grīdas piecelties, taču tas neizdevās - no visām pusēm viņu gaidīja satracinātā "sanitāra" dūre vai kurpe.

Kad Vitrass atguva samaņu, viņam nebija ne jausmas, cik ilgs laiks pagājis un kas noticis ar viņu, pirms viņš nokļuva šeit. Ja šīs mežonīgās sāpes ir dzīve, viņam ienāca prātā, tad dzīvot nav vērts. Telpā bija ļoti drēgns, tajā svilpoja vējš. Tikai pēc krietna brīža viņš atvēra acis un saprata, ka guļ uz aukstas grīdas, bet blakus stāv tas pats tips, kurš pie kapteiņa tiltiņa bija metis lūkā maisus un kura saspringto skatienu viņš bija ievērojis prāmja bārā.

- Nabadziņš pārvērsts par kotleti, - kaut kur augstu virs sevis, gluži kā sapnī, Vitrass izdzirdēja "ārsta" pretīgo balsi. Viņš runāja igauniski.

- Tagad viņam ir tikai viens ceļš, uz morgu, - otrs pavēstīja, arī igauniski. - Man rodas iespaids, ka viņš patiešām neko nebija redzējis un neko nezina. Mēs velti viņu spīdzinām.

- Un kā vēl redzēja! - kontrabandists noskaldīja. - Viņš redzēja, kā mēs izkrāvām preci. Kapteiņa tiltiņu viņš redzēja un lūku, to pašu, kur preci paslēpām. Pacel viņu augšup! Es atsvaidzināšu viņa atmiņu... Saņem, gnīda!

No pēkšņā sitiena sajutis asas sāpes saules pinumā, Vitrass saļima uz grīdas, gurdi nodomādams, ka ne viens, ne otrs no šiem varmākam žēlsirdīgos brāļus vis neatgādina. Ja raudzījās no apakšas, abi izskatījās īpaši draudīgi. Lai gan viens bija garāks un otrs īsāks, abi šķita vienlīdz plecīgi, abiem bija vienādas, zemas pieres un spēcīgi žokļi. Tumšo acu cietsirdīgais skatiens pauda vēsu ziņkāri.

- Manuprāt, viņš atgūstas, - garākais vīrs izteica minējumu.

- Tātad. Kam tu izstāstīji to, ko redzēji? - siekalas šķaidīdams, noprasīja kontrabandists. - Kas tevi atsūtīja? Kas lika mūs izsekot?

Vitrass vārgi papurināja galvu.

- Esi nolēmis klusēt? Saņem vēl! - kontrabandists noņurdēja, ar kājas spērienu aptumšodams Vitrasa apziņu.

Pusnemaņā viņš juta, ka galvā kaut kas nebeidzami zum un acis ir gluži kā aiztrieptas ar zābakziedi. Tumsa bija kļuvusi vēl biezāka un melnāka nekā pirms tam. Tik lipīga, ka matrozis vairs nespēja sasniegt virsmu.

- Šef, - atskanēja balss, - nenāktu par ļaunu uzsmēķēt. Un iedzert arī.

- Lasieties! - otrs atļāva.

Puslīdz atguvies, Vitrass mēģināja paskatīties apkārt. Caur putekļainu loga rūti telpā blāvi spīdēja ielas luktura gaisma. Nespodrie stari viņam atgādināja milzum liela zirnekļa taustekļus, kas nenovēršami sniedzas pēc viņa nevarīgā ķermeņa, lai to satvertu un nožņaugtu.

Nočīkstēja durvis.

- Pietiek ar viņu noņemties! - "ārsts" sacīja. - Velciet uz mašīnu! - Piezvanījis kādam pa mobilo telefonu, viņš izmeta: - Pēc divdesmit minūtēm būsim pie helikoptera.

Pēc tam viņš iebāza telefona aparātu kabatā un pamāja "sanitāram". Spēcīgas rokas bez īpašas piepūles pacēla Vitrasu augšup un gluži kā klēpi malkas kaut kur nesa. Atšķirībā no malkas šķilām, kas neko nejūt, Vitrass svešā vīra rupjajā tvērienā atkal zaudēja samaņu.

Viņa turpmākās izjūtas bija atkarīgas no tumsas un gaismas mijas, turklāt tumsas brīži bija patīkamāki, jo tie dāvāja aizmiršanos, toties gaismas brīži bija mokošu sāpju piesātināti. Ciešanas bija vienīgais apstiprinājums tam, ka viņš vēl ir dzīvs. Kaut kur tālumā atskanēja pretīgā balss, kas piederēja cilvēkam ar balto virsvalku.

- Lieciet viņu helikopterā! - tā izrīkoja.

Atkal trokšņaini sāka griezties propelleri. Pēdējais, ko Vitrass ar acs kaktiņu manīja, bija naža saltais zalgojums garākā vīra plaukstā. Pēc tam? Pēc tam virs pleca ietriecās asa sāpe... Viņš kaut kur grima, bet vēl dzīvoja ar pavisam nelielu sevis daļiņu -ar smadzenēm, skaitīdams naža dūrienus un juzdams pulsējam savu asiņu strūklu. Matrozim bija skaidrs, kāpēc viņu aizveda no Somijas slimnīcas... Viņu aizveda, lai nogalinātu! Lejā bangoja viļņi. Viņš piepeši jutās kā muša, kas izšķaidīta uz jūras milzum plašās spoguļa virsmas. Prātam cauri izšāvās neticama, šausmīga doma - šī ir tava pēdējā sekunde šajā pasaulē -, kam sekoja lidojums galvu reibinošā nekurienē.

Rudenīgās debesis sašūpojās un viņa nespodrā acu skatiena priekšā pārvērtās akmens monolītā, kas uzvēlās viņam uz pleciem ar visu sava mūžīgā aukstuma smagumu...

Fakti un komentāri

Ruta Vatrasa sava vira bojāejas stāstu darīja zināmu žurnālistiem, KAS NESKAITĀMĀS PUBLIKĀCIJĀS CĒLA GAISMĀ NOSLĒPUMAINO NOTIKUMU, IZRAISĪDAMI nervozitāti valsts darbiniekos, kuri patiesību slēpa. Drosmīgo sievieti centās iebiedēt - viņai zvanua pa telefonu un draudēja IZRĒĶINĀTIES, JA VIŅA NEMITĒSIES RUNĀT ATKLĀTI. ĪAČU RUTA VATRASA ARI TURPMĀK TIKĀS AR ŽURNĀLISTIEM.

- Kad izskanēja ziņa par prāmja Estonia nogrimšanu, es tūdaļ pat piezvanīju uz Tallinas Jūrnieku slimnīcu, - Ruta Vatrasa stāstīja.

- "JŪSU ViRS IR DZlVS," MANI NOMIERINĀJA, "UN ATRODAS SOMUĀ, ĪURKU PILSĒTAS SLIMNĪCĀ." Es NOSKAIDROJU ADRESI UN NEKAVĒJOTIES DEVOS UZ

Somuu. Turku slimnīcā man teica, ka vIrs pārvests uz kādu Zviedrijas ārstniecības iestādi. Neko ļaunu nedomādama, atgriezos mājās. Tad man pa telefonu paziņoja, ka mans virs noslīcis un viņa līķis

ATRASTS SOMUAS PIEKRASTĒ.

- No KURIENES JUMS PIEZVANĪJA?

- NO NEATLIEKAMĀS PALĪDZĪBAS SLIMNĪCAS, KURP NO SOMUAS BUA ATVESTI ZĀRKI AR BOJĀGĀJUŠO MIRSTĪGAJAM ATLIEKĀM. Uz TURIENI AICINĀJA RADINIEKUS, LAI TIE ATPAZĪTU SAVUS PIEDERĪGOS.

- Kāds jūsu virs izskatījās?

- Zarka vāku pacēla mans brālis. Viņš ieskatījās iekšā un neticēja savām acīm. Mans virs bua tik ļoti izkropļots, ka šķita - zārkā

GUĻ CITS CILVĒKS. SĀKUMĀ BRĀLIS MAN NEKO NETEICA, LAI NESAGĀDĀTU PAPILDU CIEŠANAS. VĒLĀK VIŅŠ PASTASTUA, KA LĪĶIM ZĀRKĀ NAV NE MAZĀKĀS LĪDZĪBAS AR CILVĒKU FOTOGRĀFIJĀ, KO SAŅEMAM NO SOMUAS POLICIJAS. Par to es pārliecinājos, kad baznīcas kapelā pati pacēlu zarka

VĀKU.

- Ko JŪS IERAUDZĪJĀT?

- Rūpīgāk papētuusi, es redzēju, ka vIrs daudzās ķermeņa vietās ir sadurts. Sejā bua zemādas asinsizplūdumu Esmu pārliecināta, ka pirms

NĀVES VIŅŠ BUA SISTS UN CITĀDI SPĪDZINĀTS.

- Vai Somuas tiesu medicīnas eksperta izsniegtajā miršanas apliecībā BUA ZIŅAS PAR SIŠANAS PĒDĀM?

- Nē. Tur bua teikts, ka nāves iemesli ir noslīkšana un hipotermua.

- Vai jūs kaut kur vērsāties, lai atmaskotu šo falsifikācuu?

- Es AIZVEDU ZĀRKU UZ MĀJAM UN IZSAUCU PROFESIONĀLU FOTOGRĀFU, LAI TAS FIKSĒTU DAUDZĀS BRŪCES UN ZILUMUS. PĒC TAM ES PARĀDĪJU ŠOS FOTOATTĒLUS TIESU MEDICĪNAS EKSPERTAM. SAVAINOJUMUS UZ MANA VlRA ĶERMEŅA VIŅŠ KVALIFICĒJA PAR SITIENU PĒDĀM UN DURTĀM BRŪCĒM. So INFORMĀCIJU ES NODEVU PLAŠSAZIŅAS LĪDZEKĻU PĀRSTĀVJIEM.

- Kādu rezonansi šie fakti izraisīja Somuas valsts iestādēs, kur

BUA SAFABRICĒTA MELlGĀ MIRŠANAS APLIECĪBA?

- Kad presē par to bua lasāmi raksti, es vērsos Somuas varas

IESTĀDĒS, LAI SAŅEMTU PASKAIDROJUMUS. MAN ATSŪTĪJA JAUNU MIRŠANAS APLIECĪBU, KURĀ BUA NORĀDĪTS, KA MANS VĪRS NOSLĪCIS TŪKSTOŠ DEVIŅSIMT DEVIŅDESMIT CETURTĀ GADA DIVDESMIT ASTOTAJĀ SEPTEMBRĪ. ĪAJĀ BUA MINĒTI IEKŠĒJIE UN ĀRĒJIE MIESAS BOJĀJUMI, TAČU NEBUA NE PROTOKOIA, NE ARI KĀDU CITU DOKUMENTU, KAS VĒSTĪTU, PIEMĒRAM, KUR PĒC ATRAŠANAS PIEKRASTĒ MIRSTĪGĀS ATLIEKAS NOGĀDĀTAS, TO EKSPERTU UZVĀRDI, KURI KONSTATĒJA MIESAS BOJĀJUMUS, UN DAUDZ KO CITU. Es NOSŪTUU UZ SOMUU PIEPRASUUMU VĒLREIZ. DRĪZ PIENĀCA NESKAIDRA ATBILDE, KURĀ DAUDZĀS BRUCES UN SASITUMI BUA IZSKAIDROTI AR TRIEKŠANOS PRET ASIEM RIFIEM, PIRMS ĶERMENIS IZSKALOTS KRASTĀ.

- Vai šis atzinums jūs apmierināja?

- Nē. Igauņu speciālisti paskaidroja, ka miesas bojājumi, ko rada TRIEKŠANĀS PRET RIFIEM, IZSKATĀS CITĀDI.

- Kādā avīzē es lasuu, ka uz jūsu vīra drēbēm BUUŠI ASINS TRAIPI.

- Man atsutua vīra apģērbu - gaišu bezpiedurkņu sporta kreklu

UN BIKSES. Uz APKAKLES UN BIKSĒM ES ATRADU ASINS TRAIPUS. TlE BUA REDZAMI AR NEAPBRUŅOTU ACI. ŠlS FAKTS IR ĻOTI SVARĪGS. Ja ĶERMENIS BUTU ILGSTOŠI ATRADIES JŪRĀ, ŪDENS ASINIS IZSKALOTU. SOMUAS VALSTS DARBINIEKI, KURI CENTĀS NOSLĒPT MANA VĪRA NĀVES ĪSTO IEMESLU, STEIGĀ BUA PIEĻĀVUŠI ACĪMREDZAMAS KĻŪDAS.

- Vai žurnālisti jums palīdzēja atklāt patiesību?

- Jā. Taču viņi panāca arī pretēju rezonansi. Jo vairāk es informēju ŽURNĀLISTUS, JO BIEŽĀK MAN DRAUDĒJA NEZINĀMAS PERSONAS. VlŅI ZVANUA PA TELEFONU UN SOLUA MANI NOGALINĀT...

P s.

Drīz Ruta Vatrasa bua tik ļoti iebiedēta, ka pārstāja tikties ar žurnālistiem. Bua skaidrs, ka viņa baidas par savu dzīvību.

Divdesmit devītā nodaļa Kameras biedrs

Pie sliekšņa mīņājās vīrietis gados un klusēdams mani vēroja. Plānās lūpas bija sakniebtas, un šķita, ka to kaktiņos slēpjas smīns. Viņam bija plati pleci, smagnējs augums, īsi apgriezti, sariem līdzīgi mati un grumbām izvagota seja. Viņš man atgādināja smagatlētu, kurš sen zaudējis savus laurus, bet ne muskuļus.

- Mums vajadzēs dalīt kameru, - viņš teica zemā, mazliet sēcošā balsī.

- Iekārtojieties, - es pieklājīgi mudināju. - Jūtieties kā mājās.

Svešais vīrs joprojām lūkojās uz mani ar neuzticību. Iespējams,

neuzticību pauda viņa acis - tās bija piemiegtas, it kā viņam nepatiktu mana persona. Viņa piesardzīgais skatiens skaidri vēstīja: "Nemaz netēlo no sevis labsirdīgu inteliģentu! Es taču zinu, ka tu esi slepkava! Redzēju tavu fizionomiju televīzijā."

- Man nu gan mēle neklausītu šo kapliču saukt par mājām, -atnācējs īgni noņurdēja.

Es vēroju svešo vīru, būdams pārliecināts, ka viņš ar nolūku iesūtīts šajā kamerā, lai izmānītu no manis informāciju. Šim mērķim zviedru izmeklētājs bija atradis visnotaļ kolorītu tipu. Šā vīra kuplās miesas īsti neietilpa visai saburzītajā uzvalkā, jo tas viņam bija pāris izmēru par mazu. Iespējams, viņš to bija iegādājies nocenoto preču veikalā. Tā kā žakete bija par šauru, to nevarēja aizpogāt, tāpēc apjomīgo vēderu sedza tikai svītrains krekls, gluži kā autiņi zīdaini. Viņš ar troksni atkrita uz lāvas.

- Atvainojiet, lūdzu, - kameras biedrs sāka pieklājīgu sarunu, - no kuras valsts jums labpaticis šeit ierasties?

- No Latvijas.

- Tātad latvietis? - viņš lēni, gluži kā pa zilbēm pārjautāja.

- Man nepatīk latvieši, jo viņu sarkanie strēlnieki ar saviem durkļiem palīdzēja sifilitiķim un impotentam Ļeņinam noturēt varu un iepīt Krieviju komunistiskā terora tīklos. Pēc tam tie paši latviešu strēlnieki palīdzēja izrēķināties ar cara ģimeni.

- Pēc tautības esmu uzbeks, - es paskaidroju, - un man nav nekāda sakara ar sarkano teroru.

- Kādas valsts pilsonis jūs esat? - viņš prokurora tonī jautāja.

- Latvijas.

- Kā gan stepes dēlam izdevies iegūt Latvijas pilsonību? Viņi taču dod savas pases tikai par īpašiem nopelniem.

- Ļoti vienkārši. - Kameras biedra ziņkārība mani kaitināja.

- Nokārtoju eksāmenu un kļuvu par pilsoni.

Viņš piecēlās un sāka smagnēji soļot šurpu turpu, acīmredzot pūlēdamies savā masīvajā smadzeņu podā aptvert manus vārdus.

- Jūs tātad esat matemātiķis? - es it kā nejauši izmetu, nākamajā mirklī saprazdams, ka esmu trāpījis desmitniekā. Cerēju, ka viņš liks mani mierā, jo runās par sevi.

- Tieši tā, - viņš apstiprināja, sparīgi saraustīdams augšup no vēdera nošļukušās bikses.

- Tad parunāsim par skaitļiem, - es piedāvāju.

- Lai notiek! - kaimiņš mundri piekrita. - Vai jūs, godātais, zināt, ka Zviedrijā uz vienu cilvēku ir vidēji četrdesmit septiņi kvadrātmetri dzīvojamās platības, un tas ir viens no augstākajiem rādītājiem pasaulē? Četrdesmit seši procenti zviedru ģimeņu dzīvo atsevišķās mājās.

- Vai jums ir atsevišķa māja?

- Es neesmu nekāds jaunais krievs, bet gan godīgs pārbēdzējs, kam vietējās varas iestādes piešķīrušas divistabu dzīvokli sociālajā mājā. Paldies par to pašu! Minskā es divdesmit gadu nodzīvoju kopā ar māti, sievu un bērnu piecpadsmit kvadrātmetru lielā istabā komunālajā dzīvoklī. Mums, divdesmit personām, bija viena tualete.

- Kā jūs nokļuvāt Zviedrijā?

- Esmu svarcēlājs un sasniedzu labus rezultātus. Reiz atbraucām uz Gēteborgu, uz sacensībām. Ap mani sāka grozīties kāds tips, slavēdams manas spējas. Viņš piedāvāja man, lai palieku

Zviedrijā un pārstāvu šo valsti. Es atcerējos Marksa izteikumu, ka proletariātam nav ko zaudēt, vienīgi savas važas... Tā es nomainīju sociālismu pret kapitālismu.

- Kā tad sieva? Un bērns?

- Viņi, protams, padomju valstī dabūja ciest par to, ka tēvs neatgriezās. Pēc pāris gadiem sieva atbrauca pie manis, bet dēls palika Baltkrievijā...

- Kādi bija jūsu sportiskie sasniegumi kapitālisma valstī?

- Neko īpašu neesmu sasniedzis. Sākumā man pievērsa uzmanību, bet pēc tam atmeta ar roku. Šeit ir cita metodika, citas iespējas. Pieļauju, ka Baltkrievijā es būtu sasniedzis vairāk. - Viņš bridi klusēja un tad atgriezās pie iepriekšējā sarunas temata. - Jā, par skaitļiem. Vai zināt, ka zviedru vidusmēra ģimenes galva saņem algā apmēram divdesmit tūkstošus kronu? Tad vēl otra alga -vienpadsmit tūkstoši kronu. Tad vēl bērnu pabalsts, vairāk nekā pusotrs tūkstotis kronu...

- Labi dzīvo! - es iestarpināju.

-Jā, jā. Taču pārāk nesajūsminieties! Saskaitīsim izdevumus. Maksa par dzīvokli - 5240, par bērnudārzu - 2830, automašīnas izmaksas - 2050, citi nepieciešamie izdevumi - 9400. To visu atņemot, nemaz tik daudz pāri nepaliek. Ar šādu saldo cilvēks dzīvo valstī, kas dzīves līmeņa ziņā ir astoņpadsmitajā vietā pasaulē.

- Jūs droši vien esat pensionārs?

- Esmu gan. - Viņš pavīpsnāja.

- Kādi ir jūsu ienākumi un izdevumi?

- Saņemu ikmēneša pensiju - 17 158 vietējās valūtas vienības. No šīs summas piectūkstoš simt deviņdesmit kronu samaksāju nodokļos. Pēc visiem izdevumiem pāri paliek ne vairāk par trim tūkstošiem. Jāatzīst, ka man un večiņai tas ir par maz. Tāpēc es piestrādāju par grāmatvedi kādā krievu firmā. - Viņš atkal uz bridi apklusa, saraustīja bikses un tad skumji piebilda: - Pareizāk, piestrādāju līdz šai dienai.

- Kas tad notika?

- Saimnieks, bagātnieks no Pēterburgas, centās visādi izlocīties, lai nebūtu jāmaksā nodokļi. Es ar to nebiju mierā. Pārskaities viņš metās man virsū ar dūrēm. Tad nu es viņam arī iesitu. Viņa kļūda bija tāda, ka viņš nezināja, pret ko paceļ roku, - es taču agrāk biju svarcēlājs. Tagad viņam ir zilums zem acs, bet es esmu šeit un nezinu, ar ko tas viss beigsies. Ceru, ka viņš aši pārdomās un atsauks savu iesniegumu.

- Kāpēc jūs tā domājat?

- Es taču zinu visus viņa tumšos darbus...

Šā amizantā vīra klātbūtne kaut kādā ziņā kliedēja manas drūmās domas, un vienu brīdi man pat kļuva jautri.

- Tagad izstāstiet par sevi. Par ko jūs, es atvainojos, nošāvāt cilvēku?

Jautājums mani pārsteidza nesagatavotu gluži kā auksta ūdens šalts uz galvas. Izrādījās, vai visa Zviedrija zina, ka slepkava esmu es. Ievērojis manu apmulsumu, kameras biedrs bridi mani vērīgi pētīja.

- Ja gribat, atzīstieties, ja negribat - nevajag! - viņš steigšus sacīja. - Es neuzstāju, cienītais!

- Kāpēc jūs domājat, ka esmu kādu nošāvis? - es pēc brīža izgrūdu.

- Jūsu portretu rādīja pa teļļuku kriminālajā hronikā. Es labi atceros sejas.

- Īstenībā, - es rūgti sacīju, - esmu šeit nonācis bez vainas. Es nenogalināju... nenogalināju...

- Bet uz ekrāna taču bija jūsu attēls... - kaimiņš sabozies noņurdēja.

-Jā, mans, - es piekritu. - Taču noziegumu pastrādājis neesmu.

- Lai nu tas paliek Dieva ziņā, - mans sarunas biedrs nenoteikti sacīja. - Viņš visu redz, visu zina un ikvienu sauc pie atbildības... Ja neesi vainīgs, tevi atbrīvos. Ja esi vainīgs, sodīs. Nez kāpēc jūtos noguris. Laiks atpūsties. Labi, ka šeit vismaz var izslēgt gaismu. Līdzīgās padomju iestādēs spuldzīte dega visu diennakti. Dosimies pie miera.

- Jā, - es atbildēju, klusībā atkal nodomādams, ka viņš iesūtīts, lai izmānītu no manis informāciju. Šis vīrs šķita pārāk mierīgs, lai gan uzturējās vienā kamerā ar slepkavu.

Pagriezies pret sienu, es centos aizmigt. Bija dzirdams, kā aiz loga gaudo vējš. Sīks mēnessgaismas stars, izlauzies caur biezo āra mijkrēsli un dzelzs restēm, ielūkojās kamerā. Svarcēlājs krāca, gulēdams ērmīgā pozā - apvijis rokas ap vēderu, it kā sargātu, lai kāds to nenozog. Gaismas kūlītis skāra viņa seju, izraisī-dams negaidītu reakciju - krākšana mitējās, gulētājs sarāvās un pacirta galvu augšup. Tā palika gaisā, it kā meklēdama, pie kā pieķerties, taču vienīgais, pie kā pustumsā varētu tverties, bija debesu sūtītais gaismas stariņš.

- Biedri, vai jūs guļat? - viņš čukstus jautāja.

- Cenšos aizmigt, - es noburkšķēju.

- Es biju iesnaudies un pamodos, - viņš atzinās. - Rādījās murgi, ka esmu saslēgts roku dzelžos un mani ved uz cietumu. Tas nav uz labu!

- Jūtu līdzi, - es nopūtos, - bet nevaru jums palīdzēt.

- Kas jūs esat pēc profesijas?

- Žurnālists.

Druknais vīrs atspieda masīvos plecus pret sienu.

- Es kaut kur lasīju, - viņš teica, - ka mūsu domas neizzūd bez sekām. Tās lidinās gaisā un piepilda telpu. Ko jūs, preses pārstāvis, par to sakāt?

- Ir tāda hipotēze... - es nenoteikti atbildēju.

- Katrā ziņā ir, - kaimiņš iededzies apstiprināja. - Iedomājieties, ka miljardiem cilvēku domas lidinās gaisā... Lielākā daļa, esmu pārliecināts, netīras...

- Nesapratu... - es iestarpināju.

- Kas gan tur ko saprast? Varat man ticēt, ka slikto domu uz zemes ir vairāk nekā labo, un tās lidinās ap mums, piesārņodamas atmosfēru.

- Varbūt, - es nosmīkņāju, - ka melnie caurumi tās uzsūc?

- Nedomāju vis, - viņš domīgi noteica, lūkodamies uz aizrestotā loga pusi.

- Vai jūs esat zaļo partijā? - es turpināju sarunu.

- Nē. Pēc neveiksmīgas piederības komunistiskajai partijai es vairs nekādās organizācijās nestājos. Taču atgriezīsimies pie apkārtējās vides. Esmu pārliecināts, ka tā ir piesārņota domām... Tā ir prāta izgāztuve!

- Smadzeņu motori tātad arī izdala izplūdes gāzes, - es rezumēju, brīnīdamies, kādu tematu kameras biedrs sācis iztirzāt. Acīmredzot viņu ietekmēja slēgtā telpa vai arī vainojams bija sīkais mēnessgaismas stars, kas uz viņu iedarbojās, mudinādams izdarīt savādus atklājumus.

- Nezinu, vai tās ir izplūdes gāzes vai kāds cits smārds, bet pamēģiniet iedomāties, ko šajā brīdī izdala miljoniem cilvēku! Kādas domas piepilda Visumu! Cik daudz tajās ir naida, niknuma, nežēlības, skaudības, alkatības un iekāres! Un tas viss lidinās atmosfērā!

- Vai jūs izstrādājat jaunu tehnisku ierīci, kas šķiro domas?

- Nē. Taču esmu pārliecināts, ka zinātnieki tādu aparātu drīz izgudros. Es domāju par kaut ko citu. Zibens uzliesmojuma laikā neredzamais kļūst redzams, - viņš turpināja. - Domām, lai tās kļūtu pamanāmas, jāīstenojas darbībā. Citādi tām gluži vienkārši nav iespējams ielauzties apkārtējā vidē.

- Šajā ziņa jus kļūdāties, - es iebildu. - Elektrība, kaut ari nav redzama, eksistē, darbojas un spēj pat nogalināt.

- Piekrītu. - Viņš pamāja ar puspliko galvu. - Es kaut kur lasīju, ka ikviens pateiktais vārds, niecīgs skaņas vilnis, ilgi turpina ceļu pa Visumu. Tāpat kā, piemēram, mūs sasniedz pirms miljoniem gadu nodzisušu tālu zvaigžņu gaisma. Vārds ir tikai cilvēka domu bāla ēna. Mēs atzīstam ēnas esamību, bet neredzam, kas to met. Tikai tad, ja mūs trāpa zibens, mēs saprotam, ka dabā eksistē elektrība.

- Ko jūs ar to gribat pateikt? - es jautāju, apbrīnodams šā vīra zināšanas.

- Cilvēku izstrāvotās domas, - aizvien vairāk aizraudamies, viņš skaidroja, - lidinās Visumā, tās apņem mūsu planētu, kļūdamas aizvien blīvākas un iedarbodamās uz mums kā indīga gāze...

- Jūs runājat par sliktajām domām, - es iestarpināju, - bet ir taču ari labās domas! Ja jau sliktās domas atmosfēru piesārņo, labās acīmredzot mūsu vidi attīra.

Mans kameras biedrs brīdi klusēdams kaut ko apsvēra.

- Nu jūs trāpījāt desmitniekā, - beidzot viņš paziņoja savu secinājumu.

- Tātad, - es smaidīdams turpināju, - vienas domas neitralizē citas. Līdz ar to satraukumam nav pamata.

- Esmu ekonomists, tāpēc mani interesē skaitļi. Tā teikt, matemātiskā proporcija. Cik labo domu starp nelāgajām varētu būt? Viena pret desmit? Vai varbūt - viena pret tūkstoti?

- To nav iespējams izmērīt, - es teicu, - tāpēc mums nav pat aptuvenu datu.

- Es jums nepiekrītu. - Piecēlies viņš paliecās ar visu savu draudīgo ķermeni uz manu pusi. - Aptuvenus datus var iegūt. Lai to izdarītu, nav jālido kosmosā, bet gluži vienkārši jāapsēžas bulvārī uz sola un jāpaklausās, ko cilvēki runā. To vien jūs dzirdēsiet, kā viņi nomelno savus tuviniekus un paziņas vai nopulgo priekšnieku. Vīrieši dižojas, kā pavedina jaunas meitenes, vai stāsta neķītras anekdotes... Ja paklausās ļaužu sarunās, proporcija ir šāda. Gaišās domas - trīsdesmit procenti, pelēkās - divdesmit, bet melnās - piecdesmit.

- Fantastiska statistika! - es iesaucos ar mākslotu sajūsmu. - Tagad es zināšu, cik daudz domu produkcijas iznāk uz vienu iedzīvotāju.

Svarcēlājs pamāja ar galvu un grasījās pasmaidīt, bet viņa muti sašķobīja žāvas.

- Sāk nākt miegs. Ar jūsu atļauju es mazliet pasnaudīšu.

Nolaidies guļus uz lāvas un iztaisnojis vareno augumu, no kā

guļvietas dēļi žēli iečīkstējās, svarcēlājs acumirklī sāka krākt.

Fakti un komentāri

Juta Rabe daudzus sava radošā darba gadus veltījusi prāmja Estonia katastrofas iemeslu izmeklēšanai. Viņa tikusies ar daudziem

TRAĢĒDUAS ACULIECINIEKIEM, TOSTARP AR MATROZI SlLVERU LlNDI.

"Intervijā, ko Linde man sniedza 2001. gada mauā," Juta Rābe

RAKSTA SAVĀ GRĀMATĀ, "VIŅŠ ATZINA KO INTERESANTU - PRETRUNAS VIŅA LIECĪBĀS ESOT RADUŠĀS TĀPĒC, KA IZMEKLĒŠANAS KOMISUA NEPĀRTRAUKTI IZDARĪJUSI UZ VIŅU SPIEDIENU."

"Pret mani izturējās kā pret noziedznieku. Es neatsāku strādāt

UZREIZ PĒC PRĀMJA BOJĀEJAS - GANDRĪZ GADU BUU BEZDARBNIEKS. PĒC TAM MANI SĀKA APCIEMOT VĪRI NO DROŠĪBAS DIENESTA, REGULĀRI TERORIZĒDAMI GAN MANI, GAN MANU ĢIMENI. REIZĒM VIŅI IERADĀS PĒC DEVIŅIEM VAKARĀ. Tajā laikā es strādāju Tartu. Vienreiz viņi pat aizveda mani sev līdzi. Man, izrādās, bua viņiem jāpaskaidro, KĀPĒC MANA PIRMĀ LIECĪBA ATŠĶIRAS no otrās. Taču nekādas atšķirības nebua. Gluži vienkārši viena bua

Vācu televīzijas žurnāliste Juta Rābe

TULKOTA NO SOMU VALODAS, BET OTRA SNIEGTA IGAUNUĀ DZIMTAJĀ VALODĀ. Tā BUA VIENĪGĀ ATŠĶIRĪBA.

Kādu dienu viņi man pieprasua, lai uzrakstu vārdus: "Es nemeloju, kad stāstu." Visu laiku viņi man piekasījās

UN IZDARUA UZ MANI PSIHOLOĢISKU SPIEDIENU. Galu gala to teikumu uz kaut

KĀDAS PAPĪRA LAPIŅAS ES UZRAKSTUU.

Pēc tam, 1995. gada pavasarī,

KAD JAU STRĀDĀJU UZ CITA PRAMJA, ES BIEŽI AR TO DEVOS UZ SOMUU UN ATPAKAĻ.

Reiz kāds policists mani tieši no ostas aizveda uz Tallinas transporta policuu.

Tur pratināšanas laikā uz mani atkal izdarua spiedienu. Es vēlreiz

IZSTĀSTĪJU VISU, KO ZINĀJU UN BUU REDZĒJIS, TAČU POLICISTI MAN PAVĒSTĪJA SAVU NOTIKUŠĀ VERSUU, JO MANAM LIECĪBĀM NETICĒJA. VlŅI GRIBĒJA NO MANIS KAUT KO UZZINĀT, BET ES TĀ ARĪ NESAPRATU, KO ĪSTI VIŅI GRIB DZIRDĒT.

Viņi visu laiku minēja kaut kādas "piecas minūtes", kas veidojot laika

STARPĪBU AR KĀDA PASAŽIERA APSTĀJUŠOS MODINĀTĀJPULKSTEŅA RĀDĪJUMU.

Es TEICU, KA AAAN APNICIS NEMITĪGI IET UZ POLICUU. Es TEICU: "DARIET,

ko gribat! Jūs par to saņemat piemaksu pie algas, bet es - neko." Viņi gluži vienkārši bua mani nomocījuši ar savu prašņāšanu. Sāku

JAU NOŽĒLOT, KA NEESMU NOSLĪCIS KOPĀ AR CITIEM.

Mani vēl divas reizes nogādāja policuā, un abas reizes viņi sarīkoja TRĪS STUNDAS ILGU PRATINĀŠANU JAUTĀJUMU KRUSTUGUNĪS. VlSI JOPROJĀM ANALIZĒJA TO IDIOTISKO NESAKRITĪBU PAR PIECĀM MINŪTĒM, UN ES, ATKLĀTI SAKOT, TĀ ARĪ NESAPRATU, KĀDA TAM IR NOZĪME IZMEKLĒŠANĀ. GALU GALĀ MAN VISS BUA PILNĪGI VIENALGA. ĒS GRIBĒJU TIKAI VIENU - LAI VIŅI LIEK MANI MIERA. Es VIŅIEM TEICU, LAI RAKSTA SAVOS PAPĪROS, KO GRIB, BET LAI LIEK MIERA MANI UN MANU ĢIMENI."

Tādējādi kļūst skaidrs, ka nebua neviena liecinieka, kurš raksturotu KATASTROFAS APSTĀKĻUS TĀ, KĀ TIE APRAKSTĪTI KOMISIJAS GALA ZIŅOJUMĀ.

Silveru Lindi ieslodzīja Somijas cietuma uz pieciem gadiem par to,

KA VIŅŠ IT KA AR PRĀMI VEDIS NARKOTIKAS, KAUT GAN TIESAS RĪCĪBĀ NEBUA NE LIECINIEKU, NE LIETISKO PIERĀDĪJUMU. TURKLĀT TIESA PAT NEPŪLĒJĀS VIŅAM PĀRTULKOT SPRIEDUMA TEKSTU NO SOMU VALODAS IGAUŅU VALODĀ. TlE-

sas sēžu laikā Lindēm nebua nodrošināts tulks, tāpēc tiesvedība norisinājās APSŪDZĒTAJAM NESAPROTAMĀ VALODA, UN TAS IR RUPJŠ CILVĒKTIESĪBU PĀRKĀPUMS.

Intervuā, ko Silvers Linde man sniedza 2001. gadā, viņš paziņoja: "Viņi gribēja man aizbāzt muti, centās izslēgt mani no spēles. Lai es nevarētu izstāstīt, ka viņi mani piespieda ik reizi mainīt liecības,

CENZDAMIES PANĀKT, LAI TĀS IR IZDEVĪGAS VIŅU SAFABRICĒJUMAM.""

Kad izlasUu kolēģes gramata šo nodaļu, es nodomāju, ka šajās IT KĀ DEMOKRĀTISKAJĀS VALSTĪS PRATINAŠANAS METODES NE AR KO NEATŠĶIRAS NO PAŅĒMIENIEM GESTAPO VAI STAĻINA VDK.

Par kādu demokratuu šeit var but runa?

Trīsdesmitā nodaļa Gotlandes sala. Sergejs Petrovs

Pēc ilgas un nogurdinošas sarunas ar Imigrācijas pārvaldes inspektoru Sergejs izgāja no kabineta pilnīgi iztukšots. Kamēr Valentīna konsultējās ar ierēdņiem, viņš klīda pa garo gaiteni, ko pildīja raiba publika. Svešzemnieki šeit ieradās ar cerību, bet prom devās, kā Sergejs paguva ievērot, bez īpaša prieka acīs. Viņš izklaidīgi vēroja norūpējušos apmeklētāju sejas un centās atbildēt uz jautājumu - vai es rīkojos pareizi, tik spēji pārraudams saikni ar dzimteni? Vai tas nozīmē, ka viņš turpmāk smaks trimdas retinātajā gaisā, netikdams sadzirdēts apkārtējo kurluma un stindzinošas vienaldzības pēc? Kaut gan, Sergejs prātoja, Valentīna to visu ir pārcietusi un tagad dzīvo pārticībā. Taču viņai bija vieglāk, jo visas rūpes uzņēmās bagātais un cienījamais zviedru uzņēmējs. Kas palīdzēs man? Ja nu, zaudējis dzimteni, emigrācijā sastopos ar vēl lielāku bezgaisu nekā tas, no kura bēgu?

Sergejs apstājās pie loga. Smidzināja lietus, un tumši mākoņi, kas atgādināja fabrikas skursteņu dūmus, kavējās pavisam zemu, gandrīz skardami jumtus. Svina pelēkās, rāmās debesis - bez jebkādām dzīvības pazīmēm, gluži kā mirušas, - viņam atgādināja Smoļenskas nomali, kur vecā mājiņā dzīvoja māte. Tur, Pokrov-kas rajonā, kam vienā pusē pletās militārais lidlauks, bet otrā -aviācijas rūpnīca, bija pagājusi viņa jaunība. Viņš uzauga strādnieku kvartālā, kur valdīja huligānisms un kur viņš izgāja zādzību un kautiņu skolu. Šajā apkaimē reti iebrauca milicijas patruļmašīnas, jo baidījās no vietējiem kārtības uzraudzītājiem bandītiem.

Dzīve kļuva citāda, kad māte viņu aizveda uz pilsētas Dzelzceļnieku klubu un pieteica mūzikas pulciņā. Kluba masīvā ēka ar kolonnām majestātiski slējās uz pakalna. Nedaudz zemāk stiepās tramvaja sliedes, bet vēl zemāk pletās dzelzceļa sazarotais tīkls. Sergejs tik ļoti aizrāvās ar mūziku, ka aizmirsa draugus, toties bijušie sabiedrotie nespēja piedot neuzticību, tāpēc viņš bieži ieradās nodarbībās ar zilumiem. Reiz pasniedzējs, pamanījis viņa nobrāzto seju, teica:

- Mūsu klubā ir boksa sekcija. Apvieno mūzikas nodarbības ar sportu - iemācīsies sevi aizstāvēt.

Tā viņš pārmaiņus apmeklēja abas nodarbības - gan slidināja pirkstus pār klaviatūru, gan, tos nosaitējis un uzstīvējis rokās boksa cimdus, kaldināja izturību sporta zālē.

Kādu vakaru barvedis ar saviem rokaspuišiem sagaidīja jauno mūziķi tumšā sānielā.

- Tu vairs neesi ar mums? - barvedis nošņāca.

- Nav laika. - Sergejs izvairīgi attrauca.

- Tātad esi mūs nodevis? Vajadzēs tevi pārmācīt.

- Nu, mēģini, - Sergejs rāmi atbildēja. - Taču cīnīsimies viens pret vienu.

- Lai notiek! - pretinieks bija ar mieru.

Pārējie saspringti nogaidīja. Barvedis atvēzējies no visa spēka krāva nodevējam pa seju un... jutās pārsteigts, jo nebija trāpījis. Sergejs, izvairījies no viņa dūres, ar ašu sitienu no sāniem notrieca varmāku zemē. Tas saviebies gulēja uz bruģakmeņiem ar pārsistu lūpu, tāpēc viņa mute izskatījās koši sarkana kā izkrāšļotai prostitūtai. Sergejs jau atvēzēja kāju, lai barvedi neglābjami sakautu, taču pārdomājis pagriezās un devās uz mājas pusi. Baumas par šo incidentu izplatījās visā apkaimē, un mūziķi sāka cienīt.

Bērnības gadi bija kā mākoņi debesīs - ļoti līdzīgi, bet vienlaikus visai dažādi... Tēvu Sergejs neatcerējās. Viņš bija pametis ģimeni, aiziedams pie citas sievietes, un aizbraucis uz Ziemeļiem, kad dēlam nebija pat gads. Māte dzīvoja viena, sargādama karsti mīlēto dēliņu no saviem uzmācīgajiem preciniekiem...

- Šie ierēdņi, - viņš izdzirdēja aizkaitinātu Valentīnas balsi, - prot izvest cilvēku no pacietības! Jautājumu par tavu pagaidu uzturēšanos Zviedrijā izlems Ārlietu ministrijā. Taču pirms tam Igaunijas vēstniecībā jānokārto dokumenti. Tā ka mums jālido uz Stokholmu.

Viņa piezvanīja vīram un izskaidroja situāciju.

- Nākamais reiss, - uzņēmējs pēc īsa klusuma brīža sacīja, - ir divdesmit divos trīsdesmit. Vai nopirkt biļetes?

- Jā, - Valentīna atbildēja, ieskatīdamās pulkstenī. Pagriezusies pret Sergeju, viņa sacīja: - Mums ir atliku likām laika. Dosimies uz viesnīcu. Tur varēsi no vannoties un atpūsties.

- Vai viesnīca ir tālu no šejienes?

- Nē. Iesim kājām! Pēc šīs apnicīgās birokrātijas es labprāt ieelpotu svaigu gaisu.

Kaut arī bija lietains rudens, Visbijā netrūka tūristu.

- Šeit uz visiem stūriem dzirdama krievu valoda! - Sergejs brīnījās.

- Izsenis šī sala bija vidusposms tirdzniecībā starp Krievijas Ziemeļiem un Rietumeiropu, - Valentīna pastāstīja. - Šeit cēla pareizticīgo baznīcas un krievu tirgoņu tirdzniecības namus. Vietējie iedzīvotāji joprojām šad tad atrod zelta monētas ar cara simboliem.

- Vai šeit ir krievu restorāni arī?

- Kā gan citādi?

- Es labprāt iedzertu glāzīti šņabja, - Sergejs atzinās, - tieši krievu restorānā.

Valentīna palūkojās apkārt un pamāja uz ķieģeļu ēku ar stāvu dakstiņu jumtu un platu, senatnīgu skursteni, virs kura vējā grozījās zaļgans vējrādis ar gadskaitli "1903".

- Sāksim ar alkoholu, - Sergejs angliski sacīja, kad pie galdiņa pienāca melnīgsnēja viesmīle.

- Vai vēlaties degvīnu vai konjaku? - viņa lauzītā krievu valodā jautāja.

Izdzirdējis dzimto valodu, Sergejs jutās pārsteigts.

- Kur jūs, skaistulīt, apguvāt krievu valodu? - viņš pavaicāja.

- Mācījos Maskavā. - Viesmīles sarkanās lūpas šokolādes krāsas sejā savilkās smaidā. - Medicīnas institūtā.

- Par ko izmācījāties?

- Par ķirurgi.

- Vai bija vērts urbties zinībās universitātē, - Sergeja balsī ieskanējās pamācoša nots, - lai strādātu šeit par viesmīli?

- Tas ir tikai pagaidām, - meitene paskaidroja. - Patlaban es pārkvalificējos. Padomju diplomam te lielas nozīmes nav, tāpēc jāmācās no jauna. Ja veiksmīgi nokārtošu eksāmenu, tad, iespējams, kļūšu par ķirurgi.

Sergejs ar bažām iedomājās, cik daudz laika viņam būs jātērē pārkvalifikācijai, iekams šajā vilinošajā valstī viņš jutīsies pilnvērtīgs cilvēks. Taču, lai arī kādas likstas viņu gaidītu uz ērkšķainā neatgriešanās ceļa, lēmums bija pieņemts.

Viesmīle atnesa degvīnu un sarkanos ikrus, klusēdama piepildīja glāzes un pameta viņus divatā.

- Par izglābšanos! - Sergejs svinīgi uzsauca tostu, vienā paņēmienā iztukšoja glāzi ar dedzinošo šķidrumu un, greizi smaidīdams, noteica: - Šņabis... tā ir dzīve.

Savā ziņā viņam bija taisnība. Pēc otrās glāzītes viņā ieplūda dzīvinošs siltums un raizes par daudzajiem jautājumiem, kas viņu tirdīja, pagaisa kā ar roku atņemtas. Nākotne šķita stabila un pārskatāma.

- Varēji gan pagaidīt uzkodas. - Valentīnas skatiens pauda nosodījumu.

Sergejs izlikās to nedzirdam.

- Šo glāzi es iedzeršu par gaidāmajām pārmaiņām savā dzīvē, - viņš pateica nākamo tostu.

- Kādām pārmaiņām? - Valentīna neizpratnē sarauca uzacis.

- Es palikšu Zviedrijā, - viņš uzsvērti pavēstīja. - Lūgšu politisko patvērumu.

- Kāpēc pēkšņi tā?

- Vai tu nenojaut, kāpēc? - Sergejs cieši lūkojās uz Valentīnu, gluži vai caururbdams viņu ar skatienu. - Ir daudz iemeslu. Pirmkārt, tu. Otrkārt, man apnicis dažam labam slepeni kalpot. Treškārt, gribu dzīvot kā cilvēks.

- Tev šeit arī būs jākalpo iestādei ar trim burtiem. - Viņa nosmīkņāja. - Tāds ir mūsu liktenis, mans dārgais draugs!

- Tu mani slikti pazīsti, Vaļuša. - Sergejs māksloti pasmaidīja. - Dzīvosim, redzēsim.

Viņa klusēja, jo pie galdiņa sākt strīdu par šo jautājumu bija bezjēdzīgi. Klusēja arī Sergejs, un brīdi abi sēdēja, raudzīdamies katrs uz savu pusi. Galdabiedres seja ar jutekliskajām lūpām un tumšajām acīm zāles krēslainajā gaismā Sergejam šķita dīvaina un nereāla - nesatricināma un balta kā antīkas dievietes vaigs. No kaut kurienes atplūda melodija no krievu dziedātāja emigranta Ļeščenko repertuāra.

- Čubčik, čubčik, čubčik kučerjavij, - Sergejs dziedāja līdzi. - Es kādreiz izpildīju šo dziesmu Tallinas restorāna. Kur es tagad spēlēšu un dziedāšu? Paldies Dievam, krievu izklaides vietas aug kā sēnes pēc lietus. Viņiem taču ir vajadzīgi labi muzikanti, vai ne? Kā tu domā?

Valentīna sarauca pieri.

- Vai tu vispār saproti, kādu soli sper? - pēc brīža viņa noprasīja.

Sergejs ar ļenganu galvas kustību pamāja, un viņa acu skatiens arī bija tikpat ļengans, un sejas izteiksmē bija manāma tāda kā izklaidība vai kūtrums, bet varbūt tas bija nogurums.

- Tu, dārgumiņ, taču arī izvēlējies Rietumus, vai ne? - beidzot viņš jautājoši novilka.

Valentīna domīgi lūkojās uz pretējās mājas fasādi, kur mirdzēja krāsaina reklāma - visnotaļ noslēpumains uzraksts, jo trīs burti bija izdeguši, tādējādi aptumšodami arī vārda jēgu. Manā dvēselē ir tāds pats juceklis kā tajā reklāmā, Valentīna nodomāja.

- Kāpēc tu klusē? - Sergeja balsī bija jaušams aizkaitinājums. - Pameti dzimteni un dzīvo savam priekam.

- Tik vienkārši gluži nebija. Man bija sākuma kapitāls - grezna māja, bagāts līgavainis...

Sergejs pamāja, nodomādams, ka liktenis saveda viņus uz kuģa kopā, lai pēc tam uz visiem laikiem saistītu ar smago emigrācijas ķēdi. Kas zina, kā beigsies viņa odiseja svešatnē? Taču, lai arī kā tā beigtos, viņš līdz kapa malai atcerēsies šo tikšanos ar Valentīnu un būs pateicīgs vismaz par to, ka šī sieviete, pati to neapzinādamās, bija dāvājusi viņam maģisko kristālu, caur kuru viņam pirmo reizi pavērās jauni apvāršņi.

- Igaunijā man šķita, - Valentīna turpināja, - ka ļaudis citās valstīs, tie, aiz priekškara, dzīvo labāk. Es arī tiecos uz labklājību,

bet, kad to ieguvu, man, iedomājies, nebija nekāda prieka. Vēl jo vairāk - dzīve man šķita vientuļa un tukša. Un es atkal sev uzdodu to jautājumu: vai citi patiešām dzīvo labāk?

- Paskaidro, ko tu gribi teikt, dārgā... - Sergejs klusi mudināja.

- Viņi tikai iedomājas, ka dzīvo citādi. Mēs visi šajā pasaulē ierodamies tukšām rokām un aizejam no tās tukšam rokām. Tātad nav nemaz tik svarīgi, ko cilvēks pagūst šajā laika sprīdī sakrāt. Dažiem šķiet, ka dzīve būs lieliska, ja nopirks māju un mašīnu. Kā viņi maldās! Esmu nonākusi pie secinājuma, ka dzīve ir ceļš. Tu izstaigā sev paredzēto maršrutu un izgaisti, dodot vietu nākamajam.

Sergejs domīgi klausījās. Tur, uz kuģa, Valentīna nebija ierunājusies par šādiem jautājumiem, jo acīmredzot neuzskatīja par vajadzīgu dalīties ar viņu savos uzskatos.

- Tev ir laimējies, - viņš atgādināja, - esi tikusi pie ideāla vīra.

Valentīna pavīpsnājusi no jauna palūkojās uz reklāmu ar izlaistajiem burtiem.

- jā, tev taisnība, - viņa nopūzdamās sacīja. - īpaši ideāli viņš pārvalda ģimenes budžetu - ar saviem mūžīgajiem kritiskajiem komentāriem. Ar pūlēm spēju no viņa izlūgties jaunu vasaras apģērba gabalu. Kad beidzot izlūdzos, vasara jau pagājusi.

- Pati vainīga, - Sergejs noteica. - Ja prasītu jaunu vasaras apģērbu jau ziemā, līdz sezonai būtu paspējusi saposties.

Valentīna sarunas biedra dzēlību izlikās nedzirdam.

- Vīrs ir strādīgs un lēnprātīgs, nespētu nodarīt pāri pat mušai, - viņa īgni turpināja. - Rūpīgi aprēķina ikdienas izdevumus, pāršķirsta avīzi, paskatās televīziju un liekas gulēt. Man nav ar viņu par ko runāt, vienīgi par saimniecības izdevumiem, vai saproti? Brullina kungu interesē tikai nauda, nekas cits! Varētu nelikties par to zinis, bet, pie velna, - viņas balss tonis paaugstinājās, - par ko lai es runāju ar vīrieti, kam nav nekādu interešu!

- Varbūt tu varētu viņā izkopt kādas intereses? Teiksim, par kultūru, - Sergejs smaidīdams deva padomu.

Valentīna brīdi klusēja, it kā dzirdēto apdomādama, bet tad pavīpsnāja.

- Tās būtu veltas pūles! - viņa iesaucās. - Plaša un ērta māja, kur katrs savā nodabā klusē, kļūst par kapliču! It kā laimīga lau-

lība, - jauna sieviete skumji rezumēja, - bet vienlaikus... pilnīga katastrofa!

- Un meita? - Sergejs ieminējās, vēlēdamies viņu uzmundrināt.

- Tu gribi teikt, ka sievietei pietiek ar mātes jūtām un nekas vairāk nav vajadzīgs?

- Nē, es tā nedomāju. Gluži vienkārši esmu ievērojis, kā tev iemirdzas acis, tiklīdz tu ierunājies par meitu.

Valentīna raudzījās uz Sergeju, taču šķita, ka domās viņa ir tālu prom.

- Mainīt dzimteni pret svešu zemi, - viņa piepeši asi paziņoja, - nav tas labākais barters! Tici man.

Sergejs klusēdams paraustīja plecus. Slēpdama īgnumu, Valentīna arī vairs neteica ne vārda. Viņa dusmojās ne uz vienu citu kā vien uz sevi, jo bija izpļāpājusi noslēpumu, ko rūpīgi glabāja. Vēl brīdi viņa nenovērsdamās skatījās uz reklāmu ar trūkstošajiem burtiem, it kā izvērtēdama savu dzīvi ārzemēs, dzīvi, kurā arī trūka priecīgu dienu. Pēc tam viņa pasauca viesmīli un palūdza rēķinu.

Izgājuši laukā, abi soļoja pa noklusušo bulvāri, nebilzdami ne vārda. Sergejs izklaidīgi lūkojās uz viņu ēnām, kas ielas laternu gaismā kļuva aizvien garākas, tad pēkšņi saruka, lai atkal stieptos garumā un atkal saruktu. Divas ēnas, ko meta vīrietis un sieviete, divi cilvēki, kurus nejaušība bija savedusi kopā, izšķīrusi un vēlreiz savedusi kopā, lai atkal izšķirtu...

Boeing aiztraucās pa betona klajumu, ieslīpi atrāvās no zemes, un nākamajā mirklī zem spārna jau virmoja bieza tumsa, kurā debesis un jūra šķita saplūdušas kopā. Sergejs skatījās pa iluminatoru, un gara acu priekšā no tumsas iznira līdz sāpēm pazīstamā mātes seja.

Māmuļa... māmulīte... Viņš juta, ka sirds sažņaudzas. Raizes par vienīgo tuvo cilvēku viņu beidza vai nost. Sergejs atcerējās pēdējo reizi, kad bija māti apciemojis. Viņš gāja pa labi zināmo bruģi, līdz ieraudzīja sašķiebušos sētu ar rēgainiem caurumiem un tad nosēdušos baļķu māju - tik pazīstamu un reizē tik ļoti

svešu. Pieklauvējis pie vecajām durvīm, viņš izdzirdēja šļūkājošus soļus un balsi, ko labi atcerējās. Šķita, ka māte augumā kļuvusi vēl mazāka. Pa istabu viņa pārvietojās lēni, ar pūlēm. Grumbainajā sejā atspoguļojās viss garās dzīves grūtums...

No šīm atmiņām Sergejam acīs sariesās asaras.

- Kam īsti saskaņā ar šīs valsts likumiem piešķir pastāvīgu patvērumu? - viņš jautāja Valentīnai, gribēdams atbrīvoties no drūmajām domām.

- Patvērumu? Piemēram, personām, kuras dzimtenē vajā vai kurām draud briesmas to rases vai nacionālās piederības dēļ, politiskās vai reliģiskās pārliecības dēļ, - viņa paskaidroja un, mirkli klusējusi, piebilda: - Vārdu sakot, cilvēkiem, kuriem vajadzīga aizsardzība.

- Kā tas jāsaprot?

- Tiem, kuriem dzimtenē draud nāve. Vai spīdzināšana, vai citāda nehumāna izturēšanās.

- Vai mani var pieskaitīt šai kategorijai?

- Grūti pateikt, - viņa šaubīdamās sacīja. - Visticamāk nē. Pie šīs kategorijas pieder bēgļi, kas pametuši dzimteni militāra konflikta vai pilsoņu kara laikā. Vēl arī personas, ko vajā seksuālās orientācijas dēļ...

- Varbūt man vajadzētu izlikties par zilo?

-Neiesaku. Prasīs pierādījumus.

- Ja iegādāšos māju?

- Nekustamais īpašums Zviedrijā nevar būt par pamatu, lai saņemtu atļauju pastāvīgai dzīvošanai.

- Tātad man nav izredžu?

- Zviedrija patvērumu piešķir to valstu pilsoņiem, kurās valda autoritāri režīmi un kur regulāri tiek pārkāptas cilvēktiesības vai risinās karadarbība. Igaunija ir oficiāli atzīta demokrātiska valsts, tāpēc tās pilsoņu lūgumu piešķirt patvērumu mūsu valsts noraida.

- Atliek fiktīvas laulības.

- Tāda iespēja ir. Ja esi jaunlaulātais, tu vari iegūt īslaicīgas uzturēšanās atļauju - uz sešiem mēnešiem.

- Tik vien?

- Pēc tam, ja spēsi pārliecināt, ka tava laulība nav fiktīva, to pagarinās vēl uz sešiem mēnešiem. Pēc tam vēl...

- Kad tad es beidzot varēšu noformēt pastāvīgas uzturēšanās atļauju?

- Pēc diviem gadiem. Ja šajā laikā laulība izirs, šķirtajam vīram Zviedrija būs jāpamet.

- Tas neder. Un kā ar darbu?

- To tev labāk mācēs paskaidrot Magnuss. - Valentīna pieskārās snaudošajam vīram pie rokas un kaut ko zviedriski viņam teica.

- Šajos laikos ārzemniekam, kurš nav no Eiropas Savienības valstīm, bet, piemēram, no Igaunijas, nav viegli iegūt darba atļauju, - viņš bez īpašas dedzības angliski sacīja. - Mana firma nereti ar to nodarbojas, un, ticiet man, tas nepavisam nav viegli. Kāpēc? Darba devēji, izvēloties darbiniekus, priekšroku dod savas valsts pilsoņiem un tiem imigrantiem, kas jau apmetušies Zviedrijā, kā arī citu Skandināvijas valstu un Eiropas Savienības valstu iedzīvotājiem...

- Magnus, - Valentīna viņu pārtrauca, - tavā uzņēmumā strādā cilvēki no Baltijas un pat no Krievijas.

- Tā ir.

- Vai tu vari pieņemt darbā Sergeju?

- Mēģināšu, - brīdi klusējis, viņš nenoteikti apsolīja. - Taču, kā jau teicu, ikvienam darba devējam tas sagādā papildu raizes. Lēmumu viņi pieņem, izvērtējot, cik pretendentu uz konkrēto amatu vai specialitāti ir vai nav pašā Zviedrijā. Ja es, piemēram, esmu ar mieru pieņemt Petrova kungu darbā savā uzņēmumā, man par to būs jāziņo mūsu vēstniecībai Igaunijā un tai jānosūta rakstisks uzaicinājums. Darba atļauja jāsaņem un tas jāatzīmē viņa pasē pirms ierašanās Zviedrijā, respektīvi, viņa dzimtenē. Darba atļauju izsniedz uz laiku, ne ilgāku par četriem gadiem, un tā ir spēkā tikai attiecībā uz to profesiju, kas norādīta līgumā par pieņemšanu darbā, un tikai attiecībā uz to darba devēju, kurš slēdzis šo līgumu.

- Cik ilgs ir viss šis process? - Valentīna jautāja.

- Tas velkas kādus sešus septiņus mēnešus. Iespējams, arī vairāk.

Sergejs klausīdamies kļuva aizvien drūmāks. Beidzot viņš nogrozīja galvu.

- Paldies jums, Brullina kungs, par rūpēm, - viņš apņēmīgi teica, - taču tik ilgs laiks mani neapmierina.

Brullina kungs paraustīja plecus, atspieda muguru pret krēsla atzveltni un atkal aizvēra acis.

Valentīna novilka vilnas jaku, apsedza aizmigušo meitu un tad no jauna pagriezās pret Sergeju.

- Es neatbilstu nevienai no priviliģētajām grupām, kādas minētas likumā, - viņš domīgi sacīja, - taču ir kaut kas tāds, kas nav ierakstīts imigrācijas kodeksā, bet var man palīdzēt.

- Tu izsakies pārāk mīklaini, - Valentīna aizrādīja. Viņas skatiens pauda izbrīnu.

- Es zinu prāmja katastrofas iemeslu, - Sergejs pavēstīja un, brīdi klusējis, turpināja: - Un varu pastāstīt, kādi cilvēki ar to saistīti.

- Tie, kas vajāja tevi uz kuģa? Kas ieslēdza tevi kastē?

- Ne tikai. Pavediens no Igaunijas ved uz Krieviju.

- Es nojaušu, kurp. - Viņa pavīpsnāja. - Uz iestādi, kam mēs kalpojam?

Sergejs veltīja sarunas biedrei ilgu skatienu.

- Vai zini, kāds būs mans pēdējais arguments bēgļa statusa iegūšanai? - viņš bija sācis runāt čukstus. - Es izpaudīšu vērtīgu informāciju, kas palīdzēs atklāt katastrofas iemeslus, ja valdība man par to piešķirs pastāvīgas uzturēšanās atļauju. Pilnīgi normāls darījums, pēc kura es nekādā ziņā nedrīkstēšu atgriezties dzimtenē.

- Un tu nebaidies par savu dzīvību? - Valentīna nočukstēja. - Ja gribēs, viņi tevi atradīs jebkurā pasaules malā, un tu to zini labāk par mani.

- Esmu izlēmis. Kad ieradīsimies Stokholmā, aizved mani uz policijas iecirkni!

- Ar tādiem jautājumiem nodarbojas nevis policija, bet specdienesti. Lai gan... - Kaut ko atcerējusies, viņa turpināja: - Manam vīram tur strādā paziņa.

* * *

Nakamaja rīta Valentīna lūdza vīru, lai viņš saziņas ar savu paziņu no militārā izlūkdienesta un uzaicina viņu uz svarīgu sarunu.

- Šodien esmu ļoti aizņemts, - viņš pārmetoši teica. - Atbraukuši partneri no Francijas, tāpēc laika man tikpat kā nav.

- Es saprotu, Magnus, es to labi saprotu, - Valentīna neatlaidās. - Mans glābējs nolēmis palikt Zviedrijā, un mums jāpalīdz viņam. Neaizmirsti, ka man par savu dzīvību jāpateicas šim cilvēkam!

Magnuss piemiegtām acīm brīdi pētīja sievu, it kā cenzdamies izdibināt igauņa negaidītā lēmuma īsto iemeslu.

- Vērtīga informācija apmaiņā pret bēgļa statusu... tas ir non-senss, - viņš nenoteikti sacīja.

Valentīna izstāstīja vīram, kāda informācija ir Sergeja rīcībā. Jo ilgāk Magnuss klausījās, jo vairāk pārvērtās viņa seja.

- Premjerministrs tikko kā televīzijā paziņoja, ka prāmis nogrima tehnisku iemeslu pēc! - viņš beidzot iesaucās.

- Sergejs pierādīs, ka valdības galva kļūdās.

- Ja tā ir, - Brullins apjucis murmināja, - tad, protams, viņa liecībām būtu jāpievērš uzmanība.

Viņš kādam piezvanīja un ilgi pa mobilo telefonu par kaut ko runāja.

- Mans paziņa atbrauks pēc piecpadsmit minūtēm, - sarunu beidzis, Magnuss paziņoja sievai.

Tas arī viss, Sergejs satraukti nodomāja. Pēc iepriekšējās dienas negaidītā lēmuma viņam vēl bija iespēja pārdomāt - atgriezties vai neatgriezties, toties nu viņa liktenis bija izlemts, jo sadarbība ar ārvalstu specdienestiem nozīmēja, ka atpakaļceļš uz Krieviju viņam slēgts uz visiem laikiem. Kā teicis dižais Cēzars, kauliņi ir mesti. Caur atmiņu sārņiem, apsteigdama viņa bēgšanu pašam no sevis, atskanēja šefa balss. Tā triecās pret bungādiņām, draudēdama gan viņam, gan mātei, un bailes gluži kā sārms apņēma dvēseli.

Valentīna šīs piepešās pārmaiņas viņā ievēroja.

- Es saprotu, draugs, ka tev nav viegli pieņemt lēmumu. - Viņa nopūtās.

- Tev taisnība. Pat ja es iegūšu pastāvīgas uzturēšanās atļauju, kuru katru brīdi pie manis vizītē varēs ierasties mūsu iestādes pārstāvji. Ar tādu nastu nebūs viegli dzīvot. Taču cita ceļa nav.

- Apdomājies, kamēr nav par vēlu!

Sergejs veltīja viņai sirsnīgu skatienu.

- Ir par vēlu, - viņš apņēmīgi noteica.

* * *

Atskanēja durvju zvans, un Brullinu mājā ienāca civilā apģērbā tērpies slaida auguma vīrs ar inteliģentiem sejas vaibstiem. Sergejs nosprieda, ka ciemiņš neizskatās vis pēc slepenā dienesta aģenta, bet vairāk ir līdzīgs zinātniekam - ar savu vērīgo skatienu, sudrabotajiem deniņiem un brillēm tumšā, masīvā ietvarā. Viņš noskūpstīja Valentīnai roku un nopētīja ārzemnieku, it kā teikdams, lai tas liek galdā savas kārtis.

- Valentīna, - Sergejs, nedaudz samulsis, teica, - tu man tulkosi, jā?

- Jums nevajadzēs sevi apgrūtināt, Brullinas kundze, - ciemiņš, lūkodamies kaut kur viņai pāri, krieviski paskaidroja. - Es varu iztikt bez tulka. Pildīdams dienesta pienākumus, esmu dzīvojis Krievijā. Ko jūs vēlaties man pavēstīt... kungs?

- Petrovs, - Sergejs nosauca savu vārdu un, saņēmis drosmi, turpināja: - Es pastāstīšu jums svarīgu informāciju. Mans šefs, bijušais augsta līmeņa darbinieks VDK, deva man uzdevumu izsekot noslēpumainu kravas mašīnu, ar ko veda kontrabandas preces.

- Kādas preces?

Sergejs zīmīgi pavīpsnāja, likdams saprast, ka negrasās uzreiz atklāt savas kārtis.

- Tātad jūs strādājat FDD labā? - Viesis sakārtoja brilles.

- Es strādāju viena cilvēka labā, cilvēka, kurš saistīts ar šo organizāciju. Viņš precīzi zināja gan to, cikos no Krievijas ieradīsies kravas mašīna, kas veda slepenas militāras iekārtas, gan arī šīs mašīnas borta numuru.

- Vai jūs arī zināt šo numuru?

- Kā gan citādi? Mans uzdevums bija Zviedrijā šo mašīnu izsekot.

Valentīna, kas uzmanīgi klausījās Sergeja atbildēs, pēkšņi ierunājās zviedriski. Pēc sejas mīmikas šķita, ka viņa vai nu dedzīgi apstiprina bijušā novadnieka vārdu patiesumu, vai arī kaut ko atnācējam lūdz.

- Var gadīties, - tas pārgāja uz krievu valodu, - ka mēs jūsu sniegto informāciju atzīstam par ļoti svarīgu un pieņemam lēmumu gādāt, lai valdība piešķir jums bēgļa statusu. Lai tā notiktu, jums jāpaziņo mums kaut kas patiešām ļoti svarīgs.

- Pirmkārt, - Sergejs mierīgi sacīja, - kuģis bija mīnēts.

Ciemiņa sejas izteiksme spēji pārvērtās. Novērsies no sarunas

biedra, viņš palūkojās laukā pa logu, cenzdamies slēpt savu pārsteigumu.

- Otrkārt, - Sergejs turpināja, - seštūkstoš divsimt trīsdesmitajā kajītē bija apmeties zināms ieroču tirgotājs, kas bija tieši saistīts ar noslēpumaino kravas mašīnu. Treškārt, uz prāmja bija kaujinieki. Ceturtkārt, kravu pavadīja amerikāņu militārā komanda, kas aizbēga no grimstošā prāmja ar iepriekš sagatavotu kuteri. Piektkārt, uz prāmja notika sprādziens, un kuģis nenogrima tehnisku iemeslu pēc, kā, atsaucoties uz premjerministru, ziņo jūsu televīzija.

- Kādu iemeslu pēc tad tas nogrima? - Jautātāja balss trīcēja.

- To es jums pastāstīšu, ja jūs man piešķirsiet patvērumu. Jūs labi saprotat, ka pēc slepenas informācijas izpaušanas man Igaunijā un Krievijā draudēs briesmas. Uzvārdus, mašīnas numuru un pārējo informāciju es atklāšu, kad būšu saņēmis no jums garantijas.

Kalsnais vīrietis piecēlās un, salicis rokas aiz muguras, brīdi klusēdams pastaigājās pa istabu. Apstājies viņš pagriezās pret Sergeju.

- Jūsu informācija pelna ievērību, - viņš aizsmakušā balsī izteica savu vērtējumu. - Man nav tādu pilnvaru, lai jums kaut ko apsolītu. Par visu ziņošu savai priekšniecībai, kas lems par mūsu turpmāko rīcību. Kur esat apmeties?

- Nekur.

- Pagaidām palieciet šeit. Magnus, vai tev nebūs iebildumu?

- Nē, - mājas saimnieks steidzīgi noteica.

- Tad ir labi.

Pēdējā frāze nozīmēja, ka saruna pabeigta. Ar vienu malku iztukšojis kafijas krūzi, lai dzēriens neietu zudumā, viesis piecēlās no krēsla.

Fakti un komentāri

Bengts Šagers, Starptautiskās katastrofas izmeklēšanas komisijas loceklis

Biju aizbraucis uz nelielo Zviedrijas

DIENVIDU PILSĒTIŅU HaLMSTĀDI, KAS ATRODAS Ziemeļjūras piekrastē, lai tiktos ar

SLAVENO ^ZINĀTNIEKU UN PSIHOLOGU

Bengtu Šageru. Viņš bija iekļauts

JAIC SASTĀVĀ, JO IR IZCILS SPECIĀLISTS KUĢU KOMANDU UN JŪRAS KOMPĀNIJU DARBINIEKU PSIHOLOĢISKĀS SAGATAVOTĪBAS PROBLĒMJAUTĀJUMOS. Kā IEPRIEKŠ STOKHOLMĀ UZZINĀJU NO ŽURNĀLISTIEM, ŠIS ZINĀTNIEKS BUA ATKLĀTI PAUDIS SAVU SAŠUTUMU PAR METODĒM, KĀDAS KOMISIJA IZMANTOJA DARBĀ AR LIECINIEKIEM. MANS NOLŪKS BUA IZJAUTĀT BUUŠO JAIC LOCEKLI, KAS ĪSTI ŠAJĀS METODĒS BIJA DĪVAINS.

Firmu Marine Profile AB, kurā

STRĀDĀJA ŠIS ZINĀTNIEKS UN SABIEDRISKAIS DARBINIEKS, ZINĀJA GANDRlZ VISI HALMSTĀDES IEDZĪVOTĀJI. BēZ GRŪTĪBĀM ATRADIS VAJADZĪGO ĒKU, ES IEPAZINOS AR ŠO PATĪKAMO UN INTERESANTO CILVĒKU UN UZDEVU VIŅAM JAUTĀJUMUS, LAI GŪTU IESKATU STARPTAUTISKĀS IZMEKLĒŠANAS KOMISUAS DARBĀ.

- Šagera kungs, kā man stāstua dažādu valstu juristi, kuri, pēc

BOJĀGĀJUŠO PASAŽIERU TUVINIEKU LŪGUMA, IZMEKLĒ PRAMJA KATASTROFU,

Zviedrijas, Igaunuas un Somuas valdība iekļāva JAIC tikai pārbaudītus

CILVĒKUS, PAR KURIEM VARĒJA BŪT DROŠI, KA TIE STRĀDĀS, PILDĪDAMI SAVU SAIMNIEKU gribu. Izrādījās, ka prestiža un skata pēc komisuā vajadzēja iekļaut arI psihologu, jo Eiropa lielākās pramja katastrofas izmeklēšanā GLUŽI VIENKĀRŠI BEZ Šis PROFESUAS PĀRSTĀVJA NEVARĒJA IZTIKT.

- Iespējams. Sakumā es labprat piekritu, jo no profesionālā skat-

PUNKTA MAN BUA INTERESANTI STRĀDĀT AR PASAŽIERIEM UN KOMANDAS LOCEKĻIEM, KURIEM, KĀ PAR BRĪNUMU, BUA IZDEVIES IZGLĀBTIES. ĪAČU DRlZ, VĒROJOT KOMISUAS DARBU, JUTOS VĪLIES.

- Kāpēc?

- ES IEROSINĀJU IZVĒLĒTIES VISMAZ PIECPADSMIT LIECINIEKUS NO TIEM, KURI SAVĀM AClM BUA REDZĒJUŠI, KAS NOTIKA KUĢA GRIMŠANAS LAIKĀ, JO BUA ATRADUŠIES TĀDĀS PRĀMJA VIETĀS, KUR ŠO TO VARĒJA IEVĒROT. SāRUNĀS AR VIŅIEM BUU NOSKAIDROJIS, KA VIŅU LIECĪBĀS IR DAUDZ INTERESANTU NIANŠU, KAS ĻAUTU RESTAURĒT PATIESO TRAĢĒDIJAS AINU.

- Vai jūs par to informējāt komisuas priekšsēdētāju?

- Kā gan citādi?

- Kāda bua Andi Meistera reakcua?

- Viņš manu ierosinājumu pieklājīgi noraidua, paskaidrodams, ka

ši KOMISUA JAU SĀKUMĀ DAUDZUS IZGLĀBTOS PASAŽIERUS ATZINUSI PAR DILETANTIEM UN PĀRCIESTĀS TRAĢĒDUAS SATRIEKTIEM CILVĒKIEM, AR KURIEM NAV VĒRTS NOŅEMTIES.

- Tik viegli un vienkārši viņš atbrīvojās no svarīgiem lieciniekiem?

- Man radās iespaids, ka komisuas vadītājs dara visu, lai es nepaliktu DIVATĀ AR SVARĪGIEM LIECINIEKIEM. Ar IKVIENU ĶERMEŅA ŠUNU ES NERETI JUTU, KA LIECINIEKU LIECĪBAS KOMISUU NEAPMIERINA. DAŽI KOMISUAS LOCEKĻI VISAI NEKAUNĪGI UZSPIEDA LIECINIEKAM SAVU VIEDOKLI. Ja TAS NEIZDEVĀS, VIŅI PĀRTRAUCA LIECINIEKU PUSVĀRDĀ UN PAZIŅOJA, KA LIECĪBAS SNIEGŠANAI PAREDZĒTAIS LAIKS BEIDZIES.

- Vai varat nosaukt to izglābušos cilvēku uzvārdus, kuri izklās-

TUA SVARĪGUS FAKTUS, TAČU KOMISUAS VADĪTĀJI NEPIEŠĶĪRA VIŅU VĀRDIEM PIENĀCĪGU NOZĪMI?

- Lūdzu! Šie liecinieki ir Karls Ūbergs, Karls Ēriks Reintams, Bengts Nilsons, Rolfs Sermanis, Pērs Eriks Ernstens, Marua Fe-gerste, Tuns Spūls un citi... Bua vērts ieklausīties viņu sacītajā.

- Vai komisua kādu apkalpes locekli ari uzklausīja?

- Tik ilgi, kamēr komisuu apmierināja liecinieka liecība. Tiklīdz radās PRETRUNAS STARP LIECĪBĀM UN KOMISUAS SECINĀJUMIEM, IZTAUJĀŠANU TŪDAĻ PĀRTRAUCA. GALU GALĀ PAR GALVENAJIEM LIECINIEKIEM ATZINA TOS, KURU LIECĪBAS SASKANĒJA AR KOMISUAS ATZINUMIEM.

- Tas mani nepārsteidz. Nav noslēpums, ka par komisuas priekšsēdētāju NORĪKOJA "ērtu" CILVĒKU, KURA PIENĀKUMS BUA AIZSTĀVĒT SAVAS VALSTS - ZVIEDRUAS, SOMUAS VAI IGAUNUAS - INTERESES. TĀPĒC ŠIE VADĪTĀJI (DAŽĀDOS LAIKPOSMOS VIŅI BUA VAIRĀKI!) DARĪJA VISU, LAI TRAUCĒTU TRAĢĒDUAS ĪSTO IEMESLU UN VAINĪGO PERSONU NOSKAIDROŠANU. DAUDZUS sabiedrības pārstāvjus interese, vai komisuas sedes apsprieda ari JAUTĀJUMU, KĀDA KRAVA ATRADĀS UZ PRĀMJA.

- Tādu jautājumu sēdēs neapsprieda ne reizi. Jau pirmajās komisijas DARBA DIENĀS TIKA CĪTiGI AKCENTĒTA VERSUA, KA PRĀMJA NOGRIMŠANĀ VAINOJAMS VIZIERIS, KAS IT KĀ KUĢA PILNAS GAITAS LAIKĀ ATVĒRIES, TĀPĒC AUTOMAŠĪNU NODALUUMĀ IEKĻUVA JŪRAS ŪDENS.

- Taču bua fakti, kas šo versuu apstrīdēja!

- Komisuas priekšsēdētāju tie neintereseja.

- Rodas priekšstats, ka viņš jau komisuas pirmajās darba dienās

BUA SAŅĒMIS SCENĀRUU, KĀ VISAM JĀNOTIEK, UN TO ĪSTENOJA BEZ MAZĀKAJAM ^NOVIRZĒM.

- ŠO DOMU ES NEKOMENTĒŠU.

- Esmu dzirdējis, ka jus formulējat savus secinājumus visai savdabīgi -

JŪSU IESNIEGTAJOS DOKUMENTOS PARSVARA BUA CILVĒKU CIEŠANU APRAKSTI.

- Kas gan cits man atlika, ja komisua manus priekšlikumus ignorēja? Apnicīgo sēžu laikā vismaz kaut ko vajadzēja rakstīt, jo citādi ŠĪS GARĀS STUNDAS ES BUTU LEMTS PILNĪGAI BEZDARBĪBAI.

- Vai tā ir taisnība, ka izmeklēšanas komisuas darbu rūpīgi slēpa

NO SABIEDRĪBAS?

- Diemžēl jā.

- Ka jūs jutāties, redzot, cik saliedēti ir pārējie JAIC locekļi?

- Ne īpaši labi.

- Kāpēc?

- Katras valsts pārstāvis centās attaisnot savus vadītājus un

SPECIĀLISTUS UN NOVELT VAINU UZ KĀDU CITU. IGAUŅI NEMITĪGI UZSVĒRA, KA PRAMJA KOMANDAS VAINOŠANAI NAV ITIN NEKĀDA PAMATA. ZVIEDRIEM SVARĪGĀKAIS BUA, LAI NETIKTU PIEŠĶIRTA ĪPAŠA NOZĪME JAUTĀJUMAM PAR VIŅU SPECIĀLISTU ATBILDĪBU PAR VEIKTO PORT STATE CONTROL (KUĢA TEHNISKĀ STĀVOKĻA NOVĒRTĒŠANA PIRMS TĀ IZIEŠANAS JŪRĀ). PĒDĒJO INSPEKCUU TŪKSTOŠ DEVIŅSIMT DEVIŅDESMIT CETURTĀ GADA DIVDESMIT SEPTĪTAJĀ SEPTEMBRĪ VEICA TIEŠI ZVIEDRU INSPEKTORI, ATZĪDAMI, KA PRĀMIS NAV DARBA KĀRTĪBA UN REISĀ NEVAR DOTIES. SOMI CENTĀS PANĀKT, LAI KOMISUA NEVELTĪTU PĀRĀK DAUDZ UZMANĪBAS VIŅU GLĀBŠANAS DIENESTU DARBA ANALĪZEI. VĒL VIŅUS UZTRAUCA, LAI KOMISUAS GALA ZIŅOJUMĀ NEBŪTU MINĒTS FAKTS, KA TIEŠI VIŅU SPECIĀLISTI BUA VEIKUŠI PRĀMJA VIZIERA SLĒDZOŠO MEHĀNISMU DROŠĪBAS PĀRBAUDI.

Dažbrīd tādi strīdi norisinājās tik atklāti un tik saspringtos toņos, KA ES SĒDĒJU UN UZDEVU SEV JAUTĀIUMU, KUR ATRODOS - TRAKOMĀJĀ VAI STARPTAUTISKĀS KOMISIJAS SĒDĒ?

- Vai jūs varat minēt vēl kādus piemērus, kas norādītu uz JAIC

LOCEKĻU NEKOMPETENCI?

- Es BUU LIECINIEKS TAM, KĀ KOMISIJAS LOCEKĻI STUNDĀM STRĪDĒJĀS, VAI KAPTEINIS BUA STŪRES MĀJĀ VAI NEBUA UN KĀ LAI TO PAREIZI NOFORMULĒ GALA ATZINUMĀ. MAN GRIBĒJĀS IESAUKTIES: "El, CILVĒKI MĪĻIE, KUĢIS TAČU IR NOGRIMIS, UN JUSU ILGĀ DISKUSIJA ŠO FAKTU VAIRS NEVAR GROZIt!"

- Tātad starptautisks absurda teātris, kura galvenais režisors paliek ĒNĀ?

- Apmēram tā tas izskatījās. Nevēlēdamies but atbildīgs par komisijas GALA ATZINUMU, KURĀ BUA PAPILNAM MELU UN PUSPATIESĪBAS, ES NOLĒMU ATTEIKTIES NO SAVĀM PILNVARĀM.

- Kurā brīdi jūsu pacietības mērs bua pilns un jūs iesniedzāt atlūgumu?

- Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit septītā gada astotajā septembri

ES UZLIKU UZ KOMISUAS PRIEKŠSĒDĒTĀJA GALDA IESNIEGUMU PAR AIZIEŠANU

NO JAIC.

Trīsdesmit pirmā nodaļa Stokholma, 1994. GADA OKTOBRIS. Martins Nilsens

Miegā viņš saklausīja neredzama urbja skaņas, kas uzstājīgi grauzās iekšā prātā - vienu, otru, trešo reizi. Neatvēris acis, Martins pastiepa roku uz naktsskapīša pusi. Šis urbis viņam bija labi pazīstams. Martins pacēla telefona klausuli un pielika pie auss.

- Nilsena kungs? - atskanēja nepazīstama balss.

- Jā, tas esmu es. Kas zvana?

- Žurnālists Karls Stiva. Atvainojiet, ka traucēju tik agrā stundā...

- Nezinu, kāda stunda patlaban ir, - Martins aizkaitināts burkšķēja, - jo, kad guļu, es pulkstenī neskatos.

- Ak, vēlreiz atvainojos... Es vēlētos jums uzdot pāris jautājumu saistībā ar prāmja Estonia bojāeju...

- Visu, ko zinu, esmu izstāstījis jūsu kolēģiem un kuģniecības un specdienestu pārstāvjiem, - Martins viņu pārtrauca, neslēpdams dusmas savā balsī. - Ticiet, man vairs nav atlicis pilnīgi nekā tāda, ko es nebūtu pateicis.

- Nedusmojieties, Nilsena kungs! Jūsu telefona numuru man iedeva mans sens draugs - peldēšanas treneris Ēriks Vasbergs. Viņš brīdināja mani, ka šodien jūs braucat no Stokholmas prom, tāpēc uzdrošinājos jūs traucēt...

- Labi, - Martins samierinājies teica, - uzdodiet savus jautājumus!

- Es tos negribētu uzdot pa telefonu, - svešinieks saminsti-nājās.

- Tad atnāciet pie manis! - bridi apdomājies, Martins uzaicināja. - Vai zināt adresi?

- Jā. Vai jums būtu ērti, ja es ierastos pēc divdesmit minūtēm?

- Norunāts. - Martins nolika klausuli.

Istabas durvis nočīkstēja, un parādījās salīkušais profesora stāvs. Lūkodamies uz Martinu ar savām tuvredzīgajām acīm, viņš mīņājās aiz sliekšņa.

- Es jūs klausos, profesor, - Martins laipni sacīja, nopētīdams vecā vīra iekritušos vaigus un nodomādams, ka viņš visu nakti droši vien nav aizvēris acis.

- Es visu nakti strādāju, - kā atbildēdams uz šo pieņēmumu, profesors paskaidroja. - Uzrakstīju mūsu akadēmiskajam žurnālam rakstu par seno Upsalu. Lai gan pavadīju tur tikai vienu dienu, es uzzināju daudz interesanta. Tiešām vēsturisks stūrītis -Zviedrijas Karalistes šūpulis. Tur atdusas dižo vikingu mirstīgās atliekas... Pastaigādamies es iztēlojos sveju pagānisko panteonu un svētvietu, kur zviedri upurēja Odinam, Toram un Freijai. - Viņš aizlūzušā balsī pabeidza: - Un viņa, mana Frīda, arī atdusas Zviedrijas teritorijā... taču nevis sauszemē, bet jūras dibenā...

Profesora pleci nodrebēja, un viņš sāka raudāt kā mazs bērns.

Kopš tās neaizmirstamās dienas, kad glābēji izcēla viņus no jūras, profesors izteica vēlēšanos kādu laiku pavadīt Stokholmā un lūdza Martinu, lai tas sameklē viņam ne pārāk dārgu viesnīcu. Martins redzēja, cik sāpīgi profesors pārdzīvo tuvā cilvēka nāvi, un saprata, ka nedrīkst viņu tik satriektu atstāt vienu, tāpēc uzaicināja veco vīru paviesoties pie sevis. Profesors labprāt piekrita, jo tikai ar šo zviedru viņš varēja ilgstoši gremdēties atmiņās par mīļoto sievieti, ko bija zaudējis baismīgajā jūras katastrofā.

- Profesor, - Martins pārmetoši grozīja galvu, - jums jāsaņemas! Pašlaik sēro visa Skandināvija! Ne tikai Skandināvija! Visa Eiropa! Simtiem cilvēku ir zaudējuši savus tuviniekus...

- Es saprotu. - Profesors šņukstēdams pamāja. - Jums taisnība, man jāsaņemas. Atgriezīšos pie datora un turpināšu darbu. Tikai strādājot es uz brīdi aizmirstu bēdas.

Martinām bija žēl profesora, un viņš darīja visu, lai novērstu zinātnieka domas no drūmā notikuma. Viņš tīši mainīja sarunas tematu.

- Lai gan mūsu vakardienas diskusija bija ilga, es tomēr īsti nesapratu, kā gan jūs, Austrumvācijas universitātes profesors, pēkšņi pievērsāties reliģijai. Tajā laikā tāds solis profesoram sociālistam bija bīstams!

- Jā, jā... - Vecais vīrs smagi nopūtās. - Tas bija izšķirošs pavērsiens manā dzīvē. Es mācīju studentus augstskolā, kur galvenie priekšmeti bija zinātniskais komunisms un PSRS komunistiskās partijas vēsture. Maskavas diktāta ietekmē radās marksisma-ļeņi-nisma filozofija, kurā, protams, nebija vietas kristīgajam pasaules redzējumam. Mēs, dārgais Martin, dzīvojām skepticisma, reliģiskās polemikas laikā, vārdu sakot, tas bija lielu šaubu un neticības laiks.

- Taču bija pareizticīgo baznīcas Maskavā, katoļu baznīcas Viļņa, Rīgā un Ļvovā, arī musulmaņu mošejas, - Martins sacīja. - Tās bija pilnas ar dievlūdzējiem, savām acīm redzēju.

-Jums taisnība. Vienkāršie ļaudis apmeklēja dievnamus. Taču tas, kas bija atļauts strādnieku šķirai, bija kategoriski aizliegts inteliģences pārstāvjiem, kuri strādāja augstskolās, skolās un citās svarīgās valsts iestādēs. Es dzīvoju laikā, kad ticība Dievam un patiesās kristietības galvenās dogmas bija pakļautas nikniem tumsonīgo materiālisma piekritēju uzbrukumiem. Mūs gluži vai applūdināja pret reliģiju vērstās literatūras jūra, un tās izdošanai sociālistiskā valsts nežēloja līdzekļus. Protams, tas ietekmēja cilvēku domāšanu. Izlasījis daudzas antireliģiskas grāmatas es, sev par kaunu, kļuvu ateists, un tas beidzās ar morālu degradāciju. Tad es satiku Frīdu, kas bija dziļi ticīgs cilvēks. Viņa veidoja savu dzīvi nevis uz ļaužu izdomājumu smiltīm, bet gan uz dievišķās atklāsmes akmens. Viņas ietekmē es pievērsos Dievam. Frīdas vīram piederēja vairākas viesnīcas Šveicē, viņa dzīvoja pārticīgi, bet vīru nemīlēja. Mēs iepazināmies zinātniskā konferencē Prāgā un tajā pašā mirklī jau tiecāmies viens pie otra. Slepus sākām satikties dažādās sociālistiskās nometnes valstīs, jo uz kapitālisma zemi tolaik mani nelaida. Tātad Dievam mani pievērsa viņa, apgādādama ar reliģisku literatūru, ko es slepus lasīju. Kāpēc slepus? Ja to uzzinātu universitātes rektorātā, es varēju zaudēt darbu, un visi mani zinātniskie pētījumi pārvērstos pelnos...

Gaitenī atskanēja zvans. Profesors sarāvās, trauksmaini paskatījās uz durvīm, un viņa skatienā pavīdēja bailes. Acīmredzot viņam šķita, ka visvarenā Stāsi joprojām noklausās katru viņa vārdu.

- Pie manis. - Martins steigšus piecēlās, vērtējoši palūkojās uz savu pidžamu, bet atmeta ar roku, nodomādams, ka interviju var sniegt arī tādā apģērbā, un pievērsās profesoram, teikdams: - Lūdzu, piedalieties sarunā, lai varat pasargāt mani no viltīgiem žurnālista jautājumiem...

- Ar prieku jums palīdzēšu, Martin. - Profesors pamāja un devās atvērt durvis.

Agrīnais viesis bija tukls neliela auguma vīrietis ar salmu krāsas matiem, biezu bārdu un caururbjošu skatienu.

- Mani interesē, - viņš iesāka sarunu, - prāmja maiņas kapteiņa Avo Pihta liktenis. Izmeklēšana mani atveda pie jums, Nil-sena kungs. Vieni apgalvo, ka viņš esot miris, citi, ka redzēts krastā starp izglābtajiem - sveiks un vesels... Ko jūs par to varētu sacīt? Šeit būs viņa fotogrāfija. - Žurnālists izņēma no kabatas attēlu un iedeva to Martinām.

- Es palīdzēju šim cilvēkam uzrausties uz plosta, - Martins sacīja un pasniedza fotogrāfiju profesoram.

- Vai esat pārliecināts, ka tas bija Avo Pihts? - žurnālists saspringti jautāja.

-Jā. Uz plosta pie viņa pierāpoja kāds no padotajiem un sāka ar viņu runāt igauniski. Es protu šo valodu.

- Par ko viņi runāja? - Atnācēja balsī jautās dedzība. - Tas ir ļoti svarīgi.

- Viņi apsprieda situāciju uz kuģa. Pihts sirdījās, jo kapteinis Andresons esot piepeši nozudis un viņam, Pihtam, kritiskajā brīdī vajadzējis uzņemties prāmja vadību. Pihts arī gaudās, ka jau pirms iziešanas jūrā nojautis ko nelāgu. Viņš stāstīja par nepiederīgiem cilvēkiem, kuri iekļuvuši prāmī, kad tas stāvējis Tallinas ostā, un kurus pavadījis Igaunijas Aizsardzības spēku pārstāvis, piebilzdams, ka šīs personas ieradušās uz prāmja ar kapteiņa An-dresona personisku atļauju. Matrozis stāstīja Pihtam, ka kaut kādi vīri uz prāmja klāja iepriekš sagatavojuši kuteri, ar kuru aiz-traucās nezināmā virzienā, tiklīdz prāmis sasvērās. Viņi neuzņēma savā laivā nevienu nelaimē nokļuvušo pasažieri! Prāmja kapteinis drūmi atzīmēja, ka tāda kaunpilna gadījuma viņa jūrnieka mūžā neesot bijis...

- Atvainojos par neticību, - žurnālists, kam acis aizrautīgi mirdzēja, Martinu pārtrauca, - bet vai jūs tiešām skaidri zināt, ka tas bija maiņas kapteinis Avo Pihts?

- Par to nav nekādu šaubu, - sarunā iesaistījās profesors.

- Kāpēc esat tik pārliecināts?

- Es protu krievu valodu. Kapteiņa kungs runāja arī šajā valodā. Es painteresējos, kā viņš apguvis tik lielisku izrunu, un viņš atbildēja, ka beidzis Ļeņingradas jūrskolu... Un vēl kas. - Profesors, kaut ko atcerējies, turpināja: - Kad glābēji nogādāja mūs krastā, viņi mūsu uzvārdus rūpīgi pierakstīja. Es stāvēju aiz šā kunga un skaidri dzirdēju, ka viņš nosauca sevi par Avo Pihtu. Viņš teica, ka esot maiņas kapteinis.

- Kas notika pēc tam? - Žurnālists pieskārās profesoram pie rokas, mudinādams viņu turpināt stāstu.

- Šo cilvēku tūdaļ pat kaut kur aizveda...

- Kas aizveda?

- To es neatceros, - profesors vainīgi noteica.

- Pie viņa pienāca divi vīri baltos virsvalkos, - Martins stāstīja. - Domāju, ka tie bija ārsti. Viņi vedināja kapteini uz ātrās palīdzības automašīnu, un kapteinis, kā man šķita, nelabprāt, kaut kā savādi atskatīdamies, tajā iekāpa, un automašīna acumirklī aizbrauca. Starp citu, tur bija televīzijas operatori, kas visu filmēja, arī maiņas kapteini.

- Tieši tas ir mīklaini, - žurnālists domīgi sacīja. - Zviedrijas televīzijas ziņu rīta izlaidumā pavīdēja Avo Pihta seja un komentētājs nosauca viņa uzvārdu, bet nākamajā ziņu raidījumā šo kadru vairs nebija. Es cenšos saprast - kāpēc? Vai drīkstu jums uzdot vienu dīvainu jautājumu?

- Uz priekšu! - Martins atmeta ar roku.

- Vai Zviedrijas vai citu valstu specdienesti jūs gadījumā nav brīdinājuši, lai neizplatāt informāciju par maiņas kapteini?

- Pagaidām nē, - Martins atbildēja un piesardzīgi piebilda: - Tajā visā patiešām ir kaut kas ļoti savāds.

- Iespējams, brīdinās, - žurnālists satrauktā balsī norādīja. - Es jums ieteiktu labāk neskart šo tematu. Notiek kaut kas neizprotams... Izglābtie un krastā nogādātie cilvēki pēkšņi pazūd. Pārsvarā tie ir prāmja apkalpes locekļi.

- Vai kāds viņus nogalina? - profesors, iepletis acis, nočukstēja.

- Nezinu, nezinu, - žurnālists domīgi attrauca. - Pihta sievai, piemēram, nav ne jausmas, kur ir viņas vīrs. Pagaidām, protams, viņa vēl tic brīnumam, taču morāli gatavojas smagam zaudējumam...

- Ak Dievs, cik daudz bēdu nesusi šī katastrofa! - profesors klusināti iesaucās.

- Nesusi? - Viesis pasmīnēja. - Cik var spriest pēc notikumiem, tā joprojām nes bēdas un nesīs arī nākotnē. Es nebūtu ar jums tik atklāts, bet mums ir kopējs draugs, kuru es cienu, tāpēc jūtu vēlēšanos pasargāt jūs no nepatikšanām. Noslēpumu šajā lietā ir pārāk daudz... Kāds paziņa no televīzijas sagādāja man fragmentu, ko rādīja rīta ziņās. To viņš izdarīja slepus, jo televīzijas darbinieki esot brīdināti par dienesta noslēpumu neizpaušanu. Rīkojums nācis no paša premjerministra. Nav grūti uzminēt, ka šīs pasaules varenie, ļoti varenie, diktē mūsu varasvīriem, kādā mērcē šī traģēdija sabiedrībai jā pasniedz... Es jūs nebiedēju, tikai gluži vienkārši cenšos pasargāt. Paldies par informāciju. Ar jūsu atļauju tagad došos prom.

Kad žurnālists bija aizgājis, Martins sameklēja ceļasomu. Pirmais klusumu pārtrauca profesors.

- Martin, vai jūs brauksiet prom? Es to nezināju.

- Vakar piezvanīja mans draugs no Tallinas, un es apsolīju, ka aizbraukšu pie viņa.

- No Tallinas? Vai brauksiet ar prāmi?

- Ar prāmi ir lētāk nekā ar lidmašīnu. Taču ne jau tas ir svarīgākais. Patiesībā esmu nolēmis pārbaudīt savus nervus - vai, izturējis baiso pārbaudījumu, es vēl spēju uziet uz prāmja.

- Man jums ir lūgums, - profesors steigšus sacīja. - Nopērciet man arī biļeti uz šo reisu. Man vēlreiz jāredz vieta, kur gāja bojā mans dārgākais cilvēks. Lūdzu...

Tas bija kas vairāk par vienkāršu lūgumu. Tas bija kluss sauciens pēc žēlastības dāvanas, pēc saudzības un līdzjūtības. Ne ar vardu nevērtēdams vecā vīra lēmumu, Martins piegāja pie telefona un piezvanīja uz ostu.

- Mēs dosimies ceļā ar vakara reisu, - nolicis klausuli, viņš norūpējies pavēstīja. - Šodien esmu apsolījis apciemot izglābto meitenīti un viņas mammu. Būšu atpakaļ stundu pirms prombraukšanas. Iesaku jums pirms reisa izgulēties.

- Mēģināšu, - profesors apsolīja.

Fakti un komentāri

Zviedrija, 2006. gads. Geteborgas Tehnoloģiju universitāteŠis augstskolas zinātnieki gadu strādāja, lai noskaidrotu prāmja Estonia katastrofas iemeslus. Saskaņā ar viņu secinājumiem kuģa NOGRIMŠANAS CĒLONIS NEVARĒJA BŪT VIZIERA DEFEKTS, KĀ APGALVOTS STARPTAUTISKĀS KOMISIJAS ZIŅOJUMĀ. PRĀMIS NOGRIMA, JO TĀ KORPUSA LEJASDAĻĀ BUA MILZU CAURUMS.Pie tāda paša secinājuma nonāca ari kuģu būvniecības katedru speciālisti Skotijas un Nīderlandes augstskolā.

Trīsdesmit otrā nodaļa. Verdikts

Nemierīgas snaudas plūstošajās vīzijās manu acu priekšā mijās gan zvaigžņu musturi aiz loga restēm, gan kameras pelēkās sienas, gan lāvas aprises, kur varēja sazīmēt kaimiņa vareno augumu. Es mierināju sevi ar domu, ka tas ir tikai murgains sapnis, taču kādā tālā smadzeņu kambarī pulsēja iebilde - tas nav nekāds sapnis, bet visīstākā realitāte! Šī realitāte, gluži kā sakaltusi krāsa uz veca audekla, bez mitas plaisāja manā apziņā, izraisīdama drūmas bez vainas vainīgā arestanta izjūtas.

Gandrīz jau biju ieslīdzis nemaņā, kad no kaut kurienes, no šā mēmā kino tumšajām dzīlēm mani uzlūkoja kolēģes Elzas Vol-fas acis - tajās bija tik daudz ticības! Elzas apņēmīgais skatiens it kā pauda: es dabūšu tevi ārā, dabūšu, dabūšu...

- Nekā, nedabūsi vis! - Es bezcerīgi nopūtos.

- Vai jūs kaut ko teicāt? - atskanēja kameras biedra balss.

- Runāju pats ar sevi, - es noburkšķēju.

- Es arī nevaru aizmigt. - Viņa platā plauksta pastiepās pie gaismas slēdža. - Varbūt mēs varētu kaut kā interesanti pakavēt ieslodzījuma laiku?

- Kā? - es šaubu pilnā balsī noprasīju. - Šeit nav ne šaha, ne kāršu, ne spēļu automātu.

Domīgi pakasījis zodu, viņš piepeši mundri, ar lielajam ķermenim negaidītu veiklumu pielēca kājās un piegāja pie durvīm. Pēc brīža varenās dūres kā divas svaru bumbas piedauzīja pie metāla.

Kad durvju lodziņā parādījās pikta policista seja, atlēts kaut ko zviedriski tam pateica. Policists pamāja, atļaudams doties sev līdzi.

Svarcēlājs man noslēpumaini piemiedza ar aci un izslēdza gaismu. Kamerā atkal iestājās klusums, un man uzvēdīja nakts melnais drēgnums, kas krūtīs izraisīja saltas trīsas. Es te iekritu snaudā, te pamodos no smagām domām, bet kaimiņa kā nebija, tā nebija. Viņš atgriezās pēc kādām četrdesmit minūtēm ar saini rokās.

- Ir tāda anekdote, - apsēzdamies uz lāvas, viņš sacīja. - Satiekas divi ebreji, un viens saka: "Vai tu atceries Haimu, kurš dzīvo pretī cietumam?" - "Atceros," otrs atbild. "Vai ar viņu kas noticis?" - "Zini, tagad viņš dzīvo pretī savai mājai..." Es arī dzīvoju pretī policijas iecirknim. Piedāvāju dežurantam piecdesmit dolāru, lai varētu piezvanīt sievai. Viņš piekrita. Es piezvanīju savai otrai pusei, un viņa atnesa cienastu.

Izņēmis no saiņa degvīna pudeli, minerālūdeni, desu, maizi un gurķus, viņš tam visam ar tādu kā nevērību izbrīvēja starp avīzēm vietu uz galda. Pēc tam salēja papīra glāzēs alkoholu un salika uz salvetes desas un maizes gabaliņus.

- Padarīsim mūsu ieslodzījumu tīkamāku. - Viņš svinīgi pacēla glāzi.

Es paskatījos uz pudeles etiķeti. Uz tās bija rakstīts: Stoļičnaja.

- No Maskavas, - kaimiņš paskaidroja. - Draugi atved. Tādējādi viņi maksā par naktsmītni manā mājā. Sakrājušās jau kādas trīsdesmit pudeles.

Es reti lietoju alkoholu, bet šajā reizē pat nopriecājos. Tādā situācijā neatliek nekas cits kā piedzerties un vismaz uz brīdi aizmirsties. Protams, muļķība, taču cita terapija man tajā brīdī nebija pieejama.

- Šņabis jums nekaitēs, - kameras biedrs filozofēja. - Alkohols visos laikos spējis sasildīt daudzu domātāju prātus.

- Es neesmu domātājs. Esmu bez vainas vainīgais, - es drūmi atgādināju un izdzēru glāzi dedzinošā šķidruma.

- Kaut ko uzkodiet. Nav labi dzert tukšā dūšā. - Svarcēlājs pasniedza man sviestmaizi ar desu. Pats viņš uzkodām nepieskārās. Lēni, ar acīmredzamu labpatiku iemalkojis degvīnu, viņš tikai pakošļāja gurķa gabaliņu.

- Vai tiešām tik viegli var pierunāt zviedru policistu, lai tas pārkāpj instrukciju? - es painteresējos.

- īsts zviedrs nebūtu ņēmis kukuli. Šis ir naturalizēts pilsonis no Polijas, un polis naudas dēļ ir gatavs uz visu, tāpēc jau viņš ir polis.

Es klausījos kameras biedrā un domāju par to, cik cītīgi viņš tēlo savu lomu pēc izmeklētāju sacerēta scenārija. Droši vien tīši cenšas mani piedzirdīt, lai uzzinātu informāciju, kas interesē viņa saimnieku. Ja nu es maldos, nākamajā mirklī man ienāca prātā. Ja nu velti viņu uzskatu par ziņotāju?

- Par ko tad jūs īsti to arābu novācāt? - kaimiņš it kā starp citu pajautāja. - Vai nelaiķis zināja ko tādu, kas saistīts ar kuģa nogrimšanu? Vai tā bija?

Beidzot sevi nodeva, es nodomāju.

- Kādi "mēs"?

- Man arī nav skaidrs - kādi "jūs", - kameras biedrs atbildēja.

- Tad jautājiet tam, kurš noslepkavoja to cilvēku...

-Jūs noslepkavojāt, - viņš pārliecināti noteica.

- Jūs esat velnišķīgi vērīgs. - Es pavīpsnāju. - Taču man nav ko jums pastāstīt, jo Dieva un pasaules priekšā esmu šķīsts.

- Nu, nu, - viņš smīnēdams novilka. - Kā jau teicu, lai tas paliek Visaugstā ziņā...

Man gar acīm sāka virmot, un reibuma prostrācijā es visu redzēju un dzirdēju kā caur biezu stiklu. Kaimiņš arī bija noguris.

- Tagad gan varēsim aizmigt, - viņš žāvādamies noburkšķēja un izslēdza gaismu.

Šie vārdi sasniedza manu dzirdi jau caur snaudu, kas strauji mani pievārēja. Kamerā sabiezēja tumsa, un es jutu, ka pavisam drīz atkal došos klaiņot sapņu biezokņos. Šajā sapnī bezgalīgā rindā augs Jūrmalas piekrastes priedes, kas lēni iznirs mana miegainā skatiena priekšā. Šo skuju sienu es ik dienas redzu pa sava mājokļa logu Bulduros.

- Vai jūs guļat? - manos pusnomoda redzējumos ielauzās kaimiņa balss.

- Tikpat kā... - es nočukstēju, grimdams aizvien dziļāk aizmirstībā. Dīvaini, ka prāts joprojām rosījās realitātē. Domās es apbrīnoju atlēta neticamās spējas noorganizēt cietuma kamerā svētku mielastu. Cik viegli tas viņam bija izdevies! Aizdomīgi viegli! Protams, arī pārtikušā valstī var gadīties pērkami policisti... Tā bija mana pēdējā doma, pirms ieslīgu priežu virpulī. Adatainie zari savijās un pārvērtās kustīgā zaļā miglā, kas iesūca sevī visu, mani arī.

- Vai jūs guļat? - kameras biedrs žāvādamies apjautājās.

Es mēģināju atbildēt, bet nespēju, jo klīdu starp adatainām mežģīnēm. Piepeši jutu, ka mani urda draudīga briesmu nojauta. Ja nu mani piedzirdīt patiešām bija viņa mērķis? Izbeidz būt tik aizdomu pilns, es domās kurnēju. Aizturētais Maslovs ir normāls vecis. Nokaunējies, ka esmu kritis tik zemu, jo nevienam vairs neuzticos, es atkal atgriezos savā sapnī, savas mīļotās Jūrmalas priežu silā, kur, uzgrūzdamies kokiem, klīdu ilgi jo ilgi, nesaprazdams, kurp un kādēļ dodos.

- Vai jūs guļat? - atkal atskanēja kaimiņa balss.

Es to dzirdēju, jo sapņu mežs vēl gluži nebija pārņēmis mani savā varā, tāpēc atņurdēju kaut ko neskaidru. Es gāju starp priedēm uz priekšu, un augsto koku vainagi trīsēja spilgtajā dienas gaismā. No kaut kurienes atplūda cilvēka runāšanas skaņas, un tās izraisīja manī nepatiku.

- Vai jūs guļat? - svarcēlājs uzmācīgi prasīja, jau kuro reizi atsaukdams mani atpakaļ no aizmirstības.

Es kaut ko atbildēju, un sēcošā balss manā sapnī pamazām izgaisa. Priežu sils kļuva aizvien blīvāks, un drīz tas bija īsts mežs, dziļš un drūms, un es nemanot atkal iegrimu šajā krēslainajā klusuma un aizmirstības biezoknī.

Sapnī es spītīgi soļoju uz priekšu, lauzdamies starp krūmiem un bronzas krāsas stumbriem. Beidzot skuju sienā bija redzams robs, un nākamajā mirklī es ieraudzīju klajumu, kura vidū baltoja liela armijas telts. Man pretim steidzās cilvēks aizsargtērpā ar ļoti bālu seju.

- Viņi atpūšas, - tas ziņoja.

Kādi "viņi"? Kāpēc - viņi? Biju neizpratnē, kaut gan apjautu, ka atrodos aizliegtajā zonā, kur lieks vārds var nozīmēt nāvi.

- Pārliecinieties pats! - mans pavadonis noskaldīja un atrāva plašās telts priekškaru vaļā.

Es iegāju iekšā, un viņi tiešām tur bija, visi gulēja savās gultās, blakus nolikuši šaujamos ar optiskajiem tēmēkļiem. Prāts man čukstēja, ka tie ir slepkavas atpūtā.

- Priekšā ir svarīgs darbs, - cilvēks ar bālo seju paskaidroja. - Jānovāc visi, kas okšķerējas tajā noslēpumā.

- Kādā noslēpumā? - es prašņāju.

- Prāmja Estonia katastrofas noslēpumā. Vispirms pavēlēts novākt visus žurnālistus...

Es grasījos jautāt, vai mani arī, bet tajā brīdī ar kādu attālu prāta nostūri sajutu ieslodzītā Maslova ātro elpu... un acumirklī pamodos. Pārliecies pār mani, kaimiņš stāvēja pie manas lāvas. Kreisajā rokā viņam bija spilvens, bet labās rokas pirksti sniedzās pie mana kakla. Mēnessgaismā viņa saspringtā seja ar piemiegtajām acīm izskatījās spokaina un nereāla. Spēcīgi pirksti, sataustījuši manu kaklu, sažņaudza to gluži kā spīlēs... Man acu priekšā satumsa, un es krampjaini pūlējos ievilkt elpu...

Pēkšņi no atmiņas dzīlēm, no pusaizmirstām prāta slēptuvēm mani gluži kā murgā sasniedza kapteiņa Nikišina, daudzkārtējā PSRS čempiona sambo cīņā, tēls. Viņš mani trenēja, kad dienēju PSRS Gaisa desanta spēkos.

- Neviena situācija nav bezcerīga, - viņš apgalvoja. - Pat ja pretinieks tev uzbrucis negaidīti un viņam ir pārsvars. Atkārtoju, neviena situācija nav bezcerīga. Tev tikai jāatceras īstie paņēmieni, kas liktenīgā brīdī tevi izglābs...

Es saspringu un triecu kājas īkšķi tajā virzienā, kur bija kameras biedra acs. Pirksti ap manu kaklu atslāba. Pustumsā parāvies uz kreiso pusi, es raidīju īsu sānu sitienu pa uzbrucēja stūraino zodu. Viņa mirklīgais apjukums ļāva man novelties uz grīdas, bet, acumirklī pietrūcies kājās, es no aizmugures zibenīgi triecu ar labo dūri viņam pa sānu, kur atrodas aknas. Masīvais vīrs no sāpēm iekaucās un, sašķobījis seju grimasē, noliecās uz priekšu, gandrīz nokrizdams rāpus. Mēnessgaismā ievērojis degvīna pudeles spīdumu, es sagrābu to aiz kakliņa un belzu no visa spēka varmākam pa galvu. Pudele sašķīda lauskās, mans kameras biedrs ar klusu vaidu saļima uz grīdas un palika guļam bez dzīvības pazīmēm.

Ieslēdzis gaismu, es redzēju, ka atlētam no brūces pakausī plūst asinis, veidodamas ap galvu tādu kā ovālu... Es pieskrēju pie durvīm un sāku ar papēdi tās dauzīt...

Dežurants palūkojās pa actiņu un atslēdza durvis. Viņa skatiens apstājās pie zemē guļošā svarcēlāja.

- Viņš man uzbruka, - es stomīdamies paskaidroju. - Man vajadzēja aizstāvēties.

- Un jūs pievārējāt šo milzeni? - policists brīnījās.

- Ne jau es, tā bija pudele... - es vervelēju trīcošām lūpām. - Tas ir, es iesitu viņam ar pudeli...

Policista skatiens kā blusa lēkāja no stikla lauskām uz brūci svarcēlāja pakausī, un piepeši, it kā tikko būtu ieraudzījis asinis, viņš paniski iekliedzās. Acīmredzot policists aptvēra, ka tieši viņš bija ļāvis ienest kamerā alkoholisku dzērienu, tādējādi neievērodams instrukciju.

- Vai viņš ir miris? - sargs caur sakniebtām lūpām izgrūda.

- Nezinu, - es nočukstēju.

- Steidzami jāizsauc ārsts. - Nedaudz atjēdzies, viņš pa mobilo telefonu sāka zvanīt.

Pēc tam viņš sagrāba mani aiz delma un aizvilka uz citu kameru. Kas notika tālāk, es atceros visai miglaini, jo tūdaļ pat iekritu miegā.

* * *

Tiklīdz atvēru acis, doma par šaušalīgo nakts incidentu acumirklī sažņaudza man sirdi. Šausmu pārņemts, es apjēdzu, ka esmu izdarījis slepkavību, un tāpēc man būs ilgi jāpūst šajā aizjūras cietumā. Ar bailēm gaidīju, kad mani sauks pie izmeklētāja, kurš droši vien jau pieņēmis lēmumu. Un tas viss - kolēģes Vol-fas dēļ. Kāda velna pēc viņa ievilina mani savās avantūrās? No visām viņas izsekošanām man jau metās nelabi. Katram dzīvē gadās piedzīvojumi, taču Volfas jaunkundze bija īsta dēku meklētāja, turklāt šīs dēkas bija cita par citu neprātīgākas. Kopš viņa bija ienākusi manā dzīvē, tajā sākās vienas vienīgas nepatikšanas. Pat vairāk - traģēdijas ar neparedzamām sekām.

Ritēja stunda pēc stundas, taču pie manas kameras durvīm neviens nenāca. No mokpilnās gaidīšanas mani kratīja drebuļi. Beidzot slēdzene nošņirkstēja, un policists ar rokas mājienu pavēlēja, lai viņam sekoju.

Kriminālmeklēšanas nodaļas izmeklētājs pārlaida savu dzidri zilo acu skatienu manai izmocītajai sejai.

- Lai pastāsta, kas šonakt notika kamerā! - viņš izrīkoja, pagriezis galvu uz tulka pusi.

- Kameras biedrs man uzbruka, - es trīcošā balsī sacīju, - tāpēc biju spiests aizstāvēties.

- Kāpēc viņš tā pēkšņi jums uzbruka?

Es sakopoju domas, vēlēdamies izteikties pēc iespējas īsāk un skaidrāk.

- Viņš mēģināja mani nožņaugt... viņš gribēja mani nogalināt! -es izgrūdu.

- Ej nu ej! - Pratinātāja acīs pavīdēja izsmiekls. - Taču iznāca otrādi...

- Es aizstāvēju savu dzīvību. - Izmeklētāja zobgalīgais skatiens padarīja manu balsi aizvien nepārliecinošāku.

- Pieņemsim, ka tā bija, - viņš teica, vienaldzīgi noklausījies manu atbildi. - Taču mani interesē, kāds bija aizturētā Maslova rīcības motīvs. Jūs taču pirms tikšanās kamerā viens otru nepazināt, vai ne?

Es paraustīju plecus.

- Tieši tā. Man arī nav skaidrs uzbrukuma iemesls. - Tā kā izmeklētāja attieksme mani bija aizkaitinājusi, es pārgāju uzbrukumā: - Izmeklētāja kungs, kā jūs izskaidrojat faktu, ka arestantam atļauj ar kādu sazināties pa telefonu, pēc tam viņam atnes šņabi un dod iespēju mani piedzirdīt? Vai jums neienāk prātā, ka tas viss bija iepriekš izplānots? Tātad šo operāciju koordinēja kāda ietekmīga persona, ja jau jūsu darbinieki apzināti rīkojās tik bezatbildīgi. Diez vai policists uzņemtos tādu risku kāda aizturētā iegribas pēc... - Manīdams pratinātāja sejā vieglu apjukumu, es apņēmīgi turpināju: - Es nodarbojos ar nopietnu žurnālistisko izmeklēšanu, un kādam tas acīmredzot nepatīk. Turklāt manu pētījumu pavediens aizved pie personām, kas saistītas ar prāmja Estonia katastrofu, par kuru pašlaik runā visā pasaulē. Fakti rāda, ka Klaina kungam un nogalinātajam vīrietim bija tieša saikne ar kuģa nogrimšanu. Uz prāmja bija prece, ko viņi gaidīja!

Izmeklētājs piecēlās no krēsla un piegāja pie loga. Brīdi nolūkojies pilsētas panorāmā, acīmredzot apsvērdams dzirdēto, viņš strauji pagriezās pret mani.

- Jūs esat liels fantasts, žurnālista kungs! Taču jūsu izvēlētā aizstāvības metode ir visai primitīva, jūs gluži vienkārši pūlaties uzsvērt savu nozīmīgumu. Fakts ir tāds, ka pagājušajā naktī jūs pastrādājāt vēl vienu noziegumu - ielauzāt kameras biedra galvaskausu. Tas ir kriminālnoziegums.

To pateicis, viņš atkal pagriezās pret logu, acīmredzot ļaudams man apjēgt viņa vārdus. Es nokāru galvu.

- Vai viņš ir miris? - es nočukstēju.

- Viņš ir dzīvs! - tulks priecīgi iesaucās, bet, sastapis nikno izmeklētāja skatienu, steigšus ierunājās zviedriski. No viņa monologa es sapratu, ka nav humāni turēt aizturēto neziņā un ka tas var izraisīt psihisku traumu. Izmeklētāja sejas izteiksme neko labu nesolīja.

-Jūsu pienākums ir tikai tulkot! - viņš noskaldīja. - Nevis komentēt, izteikt savu viedokli un palīdzēt aizturētajam. Tikai tulkot!

- Atvainojiet! - mans bijušais novadnieks vainīgi noteica.

Izmeklētājs pacēla telefona klausuli un painteresējās par izmeklēšanas gaitu. Es iekšēji līksmoju - kameras biedrs bija dzīvs! Man atkal bija uzsmaidījusi veiksme.

- Pieņemsim, ka tā bija pašaizsardzība, - viņš atsāka pratināšanu nedaudz citādā tonī. - Mani interesē, kā norisinājās jūsu cīņa.

Es sīki aprakstīju katru sadursmes sekundi. Izmeklētājs uzmanīgi klausījās, mani nepārtraukdams.

- Manuprāt, kameras biedra rīcībai ir divi izskaidrojumi, - es beigās teicu. - Vai nu viņš bija piedzēries un neapjēdza, ko dara, vai arī bija saņēmis uzdevumu mani nogalināt.

-Jūs maldāties, - pratinātājs paziņoja. - īstais uzbrukuma motīvs ir cits. Viņš mēģināja jūs izvarot.

- Ko? - es pārsteigts izgrūdu. - Es taču neesmu sieviete!

- Sievietes viņu neinteresē, - izmeklētājs paskaidroja. - Viņu interesē zēni...

- Es jau sen vairs neesmu zēns!

- Vārdu sakot, aizturētais Maslovs cieš no pederastijas.

- Tad kāpēc viņš mani žņaudza? Ārsts, kurš no rīta apskatīja manu kaklu, konstatēja žņaugšanas pēdas. Ceru, ka šis fakts ir minēts protokolā! Kāpēc viņš centās man uz sejas uzspiest spilvenu?

Kad izmeklētājs no jauna ierunājās, šķita, ka manus vārdus viņš nav dzirdējis.

- Aizturētais Maslovs savu rīcību skaidro citādi. Viņš bijis pārliecināts, ka jūs esat homoseksuālists, tāpēc dzērumā zaudējis savaldību un grasījies apmierināt savu iekāri. Jūs atvēsinājāt viņa kaisles uzplūdu, iebelzdams ar pudeli pa galvu. Par to jūs varētu saukt pie atbildības pēc attiecīga panta, taču Maslova kungs nez kāpēc pretenzijas pret jums neizvirza. Kāpēc? Ar to būtu jātiek skaidrībā, bet pagaidām atgriezieties kamerā.

Restotajā telpā es no prieka sāku dziedāt. Taču drīz mana līksme noplaka - es atcerējos, ka joprojām esmu aizdomās turamais arābu biznesmeņa slepkavībā un palaist brīvībā neviens mani negrasās. Taču ap sirdi tik un tā bija labāk. Atgūlies uz lāvas, es nopētīju kameru - galu galā tā bija pilnīgi no ārpasaules izolēta vieta ar ideāliem apstākļiem radošam darbam. Daudzi rakstnieki radījuši savus labākos literāros darbus ieslodzījuma vietās. Aizmirsis neveiksmes, es sāku prātot par jaunā stāsta kārtējo nodaļu, ko biju iesācis pirms došanās šajā nelaimīgajā komandējumā.

* X- *

Laiks ritēja gausi, minūti pa minūtei, un neviens mani netraucēja. Šī nogurdinošā gaidīšana beidza mani vai nost. Es gan trū-kos augšā no lāvas un nervozi staigāju pa kameru, gan apdomāju sižetu, gan ieslīgu nemierīgā snaudā.

Ap septiņiem vakarā nošņirkstēja durvju slēdzene un mani aizveda pie izmeklētāja. Kad pārkāpu viņa kabineta slieksni, mani gaidīja patīkams pārsteigums. Blakus izmeklētājam stāvēja mani kolēģi Elza Volta un Karls Stiva. Mani ieraudzījuši, abi atplauka smaidā, un tajā brīdī es jutu, ka man uzvēdī brīvība.

- Viņi tevi pavisam nomocījuši, dārgais! - Uzmetusi man maģisku skatienu, Elza nodūdoja. - Taču nu viss ir galā... Viss ir galā. Mēs sacēlām kājās presi un sameklējām lieciniekus, kuri apstiprināja tavu nevainīgumu. Vārdu sakot, paveicām milzu darbu.

- Paldies Dievam! - es krampjaini izgrūdu, notrausdams asaru.

- Neraudi, dārgais! - Viņa noskūpstīja mani uz vaiga un pasniedza salveti. - Žurnālistam nāk par labu izpētīt ieslodzījuma

vietas no iekšienes. Tā teikt, uz savas ādas izjust cietuma dzīves rūgtumu! Es jau sen sapņoju nonākt aiz restēm, lai iepazītu arestantu pasauli, bet līdz šim man nav laimējies.

- Vai tu uzskati, ka man ir laimējies? - es nosēcu.

- Elza, - atskanēja Karla balss, - vai tu neredzi, ka viņš ir pusdzīvs? Liec viņu mierā!

Man nudien bija slikti. Galva vai pušu plīsa no sāpēm, acu priekšā peldēja riņķi, acis asaroja un lūpas drebēja. Brīžiem man patiešām šķita, ka pauris tūlīt pārsprāgs. Karls piegāja pie galda, ielēja glāzē minerālūdeni un pasniedza to man. Es vienā malkā iztukšoju glāzi un dziļi ievilku elpu.

- Tātad es neesmu vainīgs... - bez skaņas nočukstēju.

- Bez šaubām, neesi, dārgais! - Elza iesaucās un pagriezās pret Kārlu. - Lai izmeklētājs apstiprina, ka mūsu kolēģim ar slepkavību nav nekāda sakara! Lai apliecina, ka neviens viņu vairs netur aizdomās un viņš ir brīvs!

Izmeklētājs klausījās Karla satrauktajos vārdos, viegli māja ar galvu un gausi, it kā negribīgi atbildēja. Pēc tam viņš apsēdās un skatījās nevis uz mani, bet uz otru pusi, it kā tur, malā, stāvētu kāds neredzams sarunas biedrs, ar kuru viņš domās apspriestos. Beidzot, klusēdams piecēlies, izmeklētājs piegāja pie loga. Acīmredzot logs viņa kabinetā bija vieta, ko viņš īpaši iecienījis. Pēc krietna brīža viņš tomēr ierunājās, gausi veldams vārdus, bet viņa zilajās acis bija lasāma pilnīga vienaldzība pret manu likteni.

- Tā kā slepkavības lietā atklājušies jauni fakti, - Karls tulkoja, - žurnālista kungs vairs nav aizdomās turētā persona. Atvainojos par sagādātajām neērtībām.

- Nu gan... neērtības! - es neizturējis iesaucos. - Ne par ko marinējat cilvēku smirdīgā kamerā, kur viņu gandrīz nožņaudz...

- Mūsu iestādē visādi gadās, - izmeklētājs filozofiskā mierā sacīja, mani pārtraukdams. - Galu galā taču viss beidzās labi... beidzās labi...

Es nodomāju, ka diez vai viņu tas uztrauktu, ja es patiešām būtu nožņaugts. Iespējams, viņš pats to atlētu bija iesūtījis... Pareizāk, nevis viņš personiski, bet kāda augsta amatpersona, kam es traucēju. Taču tie bija tikai pieņēmumi.

- Ja policista kungam vairs jautājumu nav, - es apņēmīgi sacīju, - es labprāt pamestu šo Dieva aizmirsto un cilvēku nolādēto vietu. Tā arī viņam, Kari, pasaki!

Karls saminstinājās, acīmredzot meklēdams atbilstošu tulkojumu, un tad kaut ko aši nobubināja.

- Šodien jautājumu nav, - izmeklētājs saviebies atbildēja, - taču tie jebkurā brīdī var rasties, un tad žurnālista kungam šeit jāierodas pēc pirmā aicinājuma. Ja viņš apsolīs, ka tā notiks, man nebūs iemesla viņu vairs aizturēt.

- Vai es drīkstu doties uz Latviju?

- Uz jebkuru vietu pasaulē, - sekoja atbilde. Izmeklētājs pavīpsnāja, izsauca dežurantu un izrīkoja: - Izsniedziet viņam personiskās mantas, viņš ir brīvs.

♦ * *

Tik drūmas debesis, kādas bija tajā dienā, sinoptiķi sauc par "lielu mākoņu daudzumu". Man tās atgādināja aizkaru, ar ko debesu velve aizklāta pārkrāsošanas laikā. Taču, lai arī kādi būtu laika apstākļi, iznākot brīvībā pat no visai īslaicīga ieslodzījuma, pasaule šķiet tik skaista, ka aiz laimes gribas kliegt.

- Tu droši vien esi izsalcis, vai ne? - Elza apvaicājās, kliksti-nādama man blakus, un, ievērojusi manu īgno skatienu, vainīgi turpināja: - Piedod, dārgais, piedod! Zinu, ka tu iekūlies šajās nepatikšanās manis dēļ. Vai es varu tev to kaut kā kompensēt?

- Kā nu ne? Vari! - Karls pasteidzās ar atbildi. - Aizved cietušo uz pienācīgu restorānu, jo ieslodzījuma vietās dod tikai sapuvušus kartupeļus un sausiņus.

- Esmu ar mieru, - viņa mundri attrauca. - Uz kurieni iesim?

- Kungi, - Karls svinīgi sacīja, - vai atceraties mūsu jauko vakaru restorānā Bērns' Salonger?

- Tikai ne uz turieni! - Elza šo domu steigšus noraidīja.

- Es izbraukšu no stāvvietas automašīnu, - Karls rosīgi teica, - un mēs dosimies uz centru. Pa ceļam apstāsimies pie kāda kroga.

Karaļu ielā viņš pamāja uz milzum lielu stikla un metāla celtni, kuras fasādi rotāja tumši cipari "44".

- Kungshallen! Tieši tas mums ir vajadzīgs. - Karls pamirkšķināja man ar aci. - Šeit ir daudz dažādu ēdienu jebkurai gaumei -sākot ar ķīniešu virtuvi un beidzot ar meksikāņu virtuvi.

Pēc neilgas tielēšanās ar zāles pārzini, kas grasījās mūs piesēdināt pie citas kompānijas, Karlam izdevās panākt, ka mums ierāda atsevišķu galdiņu. Pēc tam sekoja vēl viena īsa saruna ar viesmīli, kas atnesa iespaidīgu ēdienkarti, kurā ņirbēja neskaitāmi ēdienu nosaukumi. Tā kā ar nosaukumiem vien ir par maz, lai justos paēdis, Karls lūdza viesmīli atnest to, kas ir jau pagatavots, turklāt pēc iespējas ātrāk.

- Šodien es jūtu dziļu cieņu, - es svinīgi iesāku, - pret saviem draugiem atbrīvotājiem, kuri darīja visu iespējamo, lai dabūtu mani laukā no ieslodzījuma. Atļaujiet man izmaksāt konjaka pudeli...

- Vienu mirkli! - Volfas jaunkundze pārtrauca manu runu. - Maksāšu es. Nemaz nestrīdies!

Kad alkohols bija atnests, es piecēlos.

- Par jums, mani draugi! Paldies, ka palīdzējāt man tikt brīvībā... - es teicu, un man aizlūza balss.

- Tā gluži vienkārši bija žurnālistu solidaritāte, - Elza, plati smaidīdama, novilka un piebilda: - Turklāt tu neesi man vienaldzīgs, dārgais! Tevis dēļ es ietu caur uguni un ūdeni.

Karls piekrizdams pamāja, iztukšoja glāzi un pievērsa man ziņkāru skatienu.

- Kas īsti kamerā notika? - viņš jautāja.

- Mani mēģināja nožņaugt.

- Kā? Kāpēc? Kas? - Elza neticīgi iesaucās.

- Kameras biedrs. Mūsu bijušais novadnieks, bijušais svarcēlājs, emigrants, uzvārdā Maslovs. - Es izstāstīju nakts notikumus un pabeidzu ar vārdiem: - Izmeklētājs man paziņoja, ka tas bijis tikai mēģinājums apmierināt iekāri. Vārdu sakot, kameras biedrs esot zilais, viņš piedzēries un iededzies kaislē...

Elza iesmējusies zobgalīgi uz mani palūkojās.

- Ceru, ka viņam neizdevās tevi izvarot, - viņa pajokoja.

- Nē. Es izmisīgi aizstāvējos un pārsitu izvirtulim pakausi ar pudeli. Atjēdzies cietuma slimnīcā, viņš esot atzinis savu kļūdu un pretenzijas pret mani neizvirzot...

- Kādas vēl pretenzijas... - Elza atkal iesmējās. - Tu sargāji savu nevainību!

- Tevi gribēja nogalināt, - Karls domīgi teica.

Acumirklī kļuvusi nopietna, kolēģe pārsteigta paraudzījās uz viņu.

- Nav šaubu, - Karls turpināja, - ka tu pēti jautājumu, ko pētīt ir kategoriski aizliegts. Šis uzbrukums to skaidri parāda.

- Es neesmu vairs pilnīgi pārliecināts par motīvu, kāpēc viņš man uzklupa, - es teicu. - Varbūt patiešām viņa apreibušajā prātā pamodās iekāre un viņš nolēma izmantot situāciju...

- Tas ir primitīvs aizbildinājums! - Karls nepiekrita. - Manā rīcībā ir fakti, kas apstiprina versiju par uzbrukumu. - Viņš izņēma no kabatas bloknotu, steidzīgi pāršķirstīja lapas un turpināja: - Vai gribat zināt, kas notiek ar cilvēkiem, kuri vairāk vai mazāk saistīti ar prāmi Estonia? Maiņas kapteinis Avo Pihts pēc sarunas ar policistiem bez pēdām pazuda. Matroža Kaleva Vitra-sa līķi atrada Somijas piekrastē ar daudzām durtām brūcēm. Oficiālās amatpersonas paziņoja, ka viņš esot noslīcis, kad nogrima prāmis. Tie ir nekaunīgi meli, ko tīši izplata valsts dienestu pārstāvji. Patiesībā viņš katastrofas naktī nenoslīka. Viņu izglāba somu helikopters un nogādāja Turku pilsētas slimnīcā. Es biju tajā slimnīcā un skaidri zinu, kurā palātā matrozis Vitrass gulēja sveiks un vesels. Atkārtoju - viņu tajā naktī izglāba. Taču vēlāk viņa vārds bija lasāms noslīkušo sarakstā. Kļūdas pēc viņš bijis pasludināts par izglābtu.

- Kāpēc tā? - es brīnījos.

- Es arī uzdodu sev šo jautājumu. Un esmu spiests atzīt, ka manas valsts valdība apzināti izplata melus, lai slēptu patiesību. Un patiesība ir tāda, ka prāmja nogrimšanas iemeslus tā nevēlas atklāt. Kāpēc? Esmu daudz ko izdibinājis un varu ar pārliecību teikt, ka ar prāmi veda ļoti, ļoti vērtīgu kravu un vairāki apkalpes locekļi to zināja. Tāpēc viņi pēkšņi pazuda, lai gan bija izglābti un veiksmīgi nogādāti krastā. - Karls brīdi šķirstīja bloknotu un, sameklējis vajadzīgo ierakstu, nolasīja vārdus: - Galvenais mehāniķis Lembits Leigers, estrādes grupas dejotājas dvīņumāsas Hannele un Hannika Veides, kuģa ārsts Viktors Bogdans, pārdevēja Tīna Mūra, mehāniķis Agurs Targama, ceturtais sardzes virsnieks Kaimars Kikass. Visi šie cilvēki laimīgi nokļuva krastā, jo viņus izglāba! Vēlāk viņi bez pēdām pazuda Zviedrijā vai Somijā. - Apklusis viņš uzmanīgi uz mani paraudzījās un tad gurdā balsī turpināja: - Kapteiņa Pihta, sardzes virsnieka Kikasa un galvenā mehāniķa Leigera pazušanu vēl varētu saprast, jo viņi saistībā ar darba pienākumiem varēja zināt kaut ko slepenu vai redzēt vaigā noziedzniekus. Taču kādas briesmas varēja sagādāt dejotājas Veides vai pārdevēja Tīna Mūra? Kāpēc viņas pazuda, kad bija nogādātas krastā? Neizpratnē ir mani Igaunijas kolēģi arī. Viņi apber mani ar jautājumiem, tādēļ, pēc viņu lūguma, esmu šo to izpētījis. Tallinā, piemēram, parādījās informācija, ka māsas Veides izglābtas un nogādātas Stokholmas slimnīcā. Māte to uzzināja no dēla, kurš dzīvo Londonā. Kad māte zvanīja uz Glābšanas centru, viņai paskaidroja, ka meitenes nevarot pienākt pie telefona, jo tajā brīdī tās pratinot izmeklēšanas komisijas pārstāvji... Virsmāsa, ar kuru māte runāja, ieteica piezvanīt vēlāk. Kad māte piezvanīja otru reizi, viņai paziņoja, ka izglābto sarakstos cilvēku ar uzvārdu Veide neesot. Meitenes bija pazudušas!

- Vai viņas nogalinātas? - Elza satriekta minēja.

- Domāju, ka jā, - Karls atbildēja un pievērsa skatienu man. - Un esmu pārliecināts, ka nakts uzbrukums, par ko tu mums stāstīji, bija specdienestu rūpīgi izplānots. Tāpēc es jums, kolēģi, silti iesaku, pazūdiet no Stokholmas pēc iespējas ātrāk... Šeit notiek medības!

- Tev taisnība, Kari! - Elza nervozi sacīja. - Jāņem kājas pār pleciem!

- Un tu? - Es ieskatījos Karlam acīs.

- Es? - viņš vīpsnādams pārjautāja. - Pirmkārt, man nav kurp bēgt. Otrkārt, esmu spītīgs un savu izmeklēšanu turpināšu. Treškārt, man jāpierāda, uz ko ir spējīga manas valsts pašreizējā valdība... un kāda vara diktē mums, skandināviem, kā pasniedzama šī traģēdija sabiedrībai.

- Mums jādodas prom tūlīt pat! - Elza piepeši kļuva steidzīga. - Kari, pasūti mums, lūdzu, lidmašīnas biļetes...

- Es domāju, - viņš sacīja, mirkli kaut ko apsvēris, - ka no Stokholmas nevajadzētu lidot. Lidostā daudz kas var notikt. Iesaku jums īrētā automašīnā doties uz Kopenhāgenu. Cik zināms, Dānija šajā netīrajā spēlē nepiedalās. No turienes jūs varēsiet izlidot bez īpaša riska.

Fakti un komentāri

ES DEVOS UZ HUDINGES UNIVERSITĀTES SLIMNĪCU, CERĒDAMS UZ SARUNU AR PROFESORU Bu BRISMARU, KAS TRAĢISKAJĀS DIENĀS PĒC PRĀMJA ESTONIA KATASTROFAS VADĪJA GLĀBŠANAS CENTRU, KURP NOGĀDĀJA IZGLĀBTOS PASAŽIERUS UN KOMANDAS LOCEKĻUS. TlEŠI TUR VIŅUS NOPRATINĀJA, UN TIEŠI TUR RAKSTĪJA PROTOKOLUS. TlEŠI UZ TURIENI BUA AIZVESTAS MĀSAS VeIDES.

KO ES ZINĀJU PAR PROFESORU BRISMARU? VlŅU UZSKATĪJA PAR VIENU NO LABĀKAJIEM ZVIEDRIJAS EKSPERTIEM KATASTROFU IZVĒRTĒŠANĀ. ŠlS ZINĀTNIEKS ieguldījis lielu darbu Černobiļas atomelektrostacuas avāruas apstākļu PĒTĪŠANĀ UN ANALIZĒJIS VAIRĀKAS APJOMĪGAS AVĀRUAS ĒIROPĀ. VlŅŠ BUA ATZĪTS ZINĀTNIEKS, KAS DEMONSTRĒJA IZCILU ATMIŅU, STĀSTĪDAMS PAR CITĀM PLAŠĀM KATASTROFĀM, BET KĻUVA APBRĪNOJAMI AIZMĀRŠĪGS, KAD SARUNA IEVIRZĪJĀS PAR PRAMJA ESTONIA BOJĀEJU.

- Brismara kungs, vai jūs atceraties simpātiskās dvīņumāsas Vei-

DES, KO GLĀBĒJI ATVEDA UZ JŪSU SLIMNĪCU?

- Tur bua tik daudz cilvēku un valdua tāds juceklis...

- Pavisam izglāba tikai simt trīsdesmit septiņus cilvēkus, un lielākā DAĻA NONĀCA SOMUAS SLIMNĪCĀS. Uz JŪSU KLĪNIKU ATGĀDĀJA SAMĒRĀ maz izglābto. Ļoti maz salīdzinājumā ar bojāgājušo skaitu - astoņsimt PIECDESMIT DIVIEM CILVĒKIEM...

- Tas ir briesmīgi, - profesors piekrita. Viņa sejas izteiksme pauda

SĀPES UN NOŽĒLU.

- So MĀSU VECĀKI VĒRSĀS JŪSU CENTRĀ UN INTERESĒJĀS PAR SAVĀM

meitām. Virsmāsa pārliecinoši viņiem paskaidroja, ka māsas ir sveikas UN VESELAS, BET TAJĀ BRIDI AR VIŅĀM SARUNĀJOTIES IZMEKLĒŠANAS KO-MISUAS PĀRSTĀVJI. Pēc tam izrāduās, ka viņu uzvārdi no izglābto saraksta pazuduši. Meitenes gulēja palātā, medicīnas māsas deva viņām

ZĀLES, AR VIŅĀM SARUNĀJĀS ĀRSTI UN SANITĀRES, BET PIEPEŠI... VISAM PERSONĀLAM VIŅAS PAGAISA NO ATMIŅAS?

- Ka jau teicu, šeit valdīja juceklis, - profesors atkārtoja. - Taču, TICIET MAN, CENTRS MALDĪGU INFORMĀCIJU NEIZPLATUA. Jā TIKA OFICIĀLI PAZIŅOTS, KA VIŅU MŪSU SLIMNĪCĀ NEBIJA, TĀTAD - NEBUAĪ ATVAINOJIET, - VIŅŠ NEGAIDĪTI SĀKA STEIGTIES, - MANI GAIDA PACIENTI.

Hamiele un Hannika Veides

ES DEVOS PROM NO UNIVERSITĀTES SLIMNĪCAS AR DOMU, KA VISAM ŠĪS IESTĀDES MEDICĪNISKAJAM PERSONĀLAM VĒROJAMI ATMIŅAS ZUDUMA SIMPTOMI, TIKLĪDZ IR RUNA PAR PRĀMJA ESTONIA APKALPI. VAI PATIEŠĀM VISUS ŠĪS SLIMNĪCAS MEDICĪNAS DARBINIEKUS SKĀRUSI AMNĒZIJA?

Trīsdesmit trešā nodaļa. Baltijas jūra, 1994. GADA OKTOBRIS. Profesors

Baisā katastrofa Baltijas jūrā nebija mazinājusi pasažieru skaitu prāmja reisā Stokholma-Tallina. Komerciālie ienākumi nodrošināja kuģu īpašniekiem pienācīgu peļņu, un viņi darīja visu, lai ļaudīm ātrāk aizmirstos sēras un prāmja pasažieri atkal baudītu ierasto gaisotni, kurā valdīja jautrība un mūzika. Raibajā alkohola apreibināto un dejot kāro jūrasbraucēju pūlī Martins un profesors, nespēdami ļauties vispārējai līksmei, izskatījās pēc baltajiem zvirbuļiem.

- Es labprāt iedzertu glāzīti degvīna, - profesors negaidīti paziņoja, Martins pārsteigdams.

- Man šķita, - Martins sacīja, - ka jūs alkoholu ne mutē neņemat.

- Tā ir. - Profesors nopūtās. - Es dzeru ļoti reti, bet šodien tāds brīdis ir. Gribu pieminēt nabaga Frīdu. Lai viņai jūras dzelmē nesalst... - Viņš paaicināja viesmīli un pasūtīja glāzīti degvīna. Zāle strauji pildījās, un brīvo vietu kļuva aizvien mazāk. Pie viņu galdiņa pienāca jauns tumšmatis un, palūdzis atļauju, apsēdās brīvajā krēslā, pirms tam, kā Martinām šķita, vērīgi nopētīdams profesoru, kurš, nepievērzdams jaunajam kaimiņam uzmanību, turpināja: - Vakar mēs līdz pusnaktij runājām par Dievu un dvēseli.

- Kas īsti ir dvēsele? - Martins sarauca uzacis. - Agrāk nebiju par to domājis. Esmu fatālists un ticu vienīgi liktenim. Liktenim, ko ikviens veido pats bez Dieva un sabiedrības palīdzības.

„ Profesors daudznozīmīgi paskatījās uz sarunas biedru.

- Reliģiozi zinātnieki, - viņš sacīja, - pie kuriem piederu arī es, ar dvēseli saprot visu cilvēka jūtu nedalāmu kopumu. Tā ir... kā lai to labāk pasaka, tā ir mūsu domu, gribas un atmiņu glabātava. Dvēsele - tas ir mūsu apziņas avots. Gluži kā saistviela, tā padara indivīdu par vienotu veselumu un organizē viņa būtību, kurā koncentrētas viņa īpašības un spējas. - Profesors brīdi kaut ko saspringti domāja un tad, ar savām tuvredzīgajām acīm lūkodamies sarunas biedrā, pabeidza: - Tā ir augstāka, mums slēpta vara, tas ir Dieva atspoguļojums mūsos.

- Zinātnes džungļi, profesor, - Martins nopūtās, - kuros ne katrs mirstīgais spēj rast atbildes. Acīmredzot, lai tas būtu pa spēkam, jāizurbjas cauri reliģiskās literatūras kalniem.

- Esmu veltījis daudzus gadus, meklēdams pārbaudītus faktus un informāciju dažādos zinātnes virzienos, līdz nonācu pie šiem secinājumiem. Franču domātājs Mišels Montēņs, pabeigdams kādu savu kārtējo darbu, nobeigumā rakstīja: "Esmu šeit tikai savācis buķeti ar svešzemju ziediem, un man pieder vienīgi pavediens, ar kuru tās sasietas..." Dvēsele ir substance, kas rodas brīdī, kad gars saplūst ar ķermeni. Tā saista mūsu garīgo pamatu ar fizisko, materiālo. Dvēsele - tas ir Dieva templis, kurā gars un miesa apvienojušies vienā veselā.

-Ja nu šis "veselais" ir pakļauts sātana gribai, dēmoniskajiem spēkiem? Kas tad notiek ar dvēseli? - Martins vīpsnādams jautāja.

- Nezinu, - brīdi klusējis, profesors atzinās. - Šaubīties par savas dvēseles esamību ir tas pats, kas sevis noliegšana. Tādu atzinumu izteicis franču filozofs Renē Dekarts. Lielais domātājs paziņoja, ka cilvēks, lai cik tālu sniegtos viņa šaubas, nevar šaubīties pats par savu esamību, jo šaubas jau pašas par sevi liecina, ka eksistē "kāds" - tas, kurš šaubās. Neuzdrošinos apgalvot, ka precīzi citēju dižo francūzi, taču ceru, ka viņš man piedos brīvo skaidrojumu. - Profesors pasmaidīja. - Taču Dekarts nebija vienīgais, kas nonāca pie tāda secinājuma. Pie tā nonāk ikviens domājošs cilvēks... Lūdzu piedošanu, - profesors piepeši pārtrauca savu zinātnisko skaidrojumu, - es gribu lūgt nelielu informāciju prāmja administrācijai.

Viņš piecēlās un izsteidzās no zāles. Martins caur stikla starpsienu redzēja, ka profesors aptur vīrieti jūrnieka formastērpā un žestikulēdams ar viņu kaut ko apspriež. Pēc brīža, savādi smaidīdams, viņš atgriezās pie galdiņa, iemeta savu glāzīti un paskatījās pulkstenī.

- Katastrofas vietā mēs būsim pēc stundas un četrdesmit minūtēm. Tātad... pie kā mēs palikām?

Martins nodomāja, ka profesors manāmi pārvērties, turklāt uz labo pusi, - no izmocītās sejas bija pagaisis bālums, rokas vairs netrīcēja. Vai nu tā iedarbojās alkohols, vai gaidāmā tikšanās ar liktenīgo vietu.

- Materiālisti noliedz cilvēka dvēseli tikai tāpēc, ka tā nav materiāla, - profesors turpināja filozofēšanu. - Ateisti gluži vienkārši nezina, kas tā dvēsele tāda ir. - Viņš viegli pasmīnēja. - Izklausās tā, it kā viņiem viss pārējais šajā pasaulē būtu skaidrs, tikai dvēsele ne. Kas ir gars, un kas ir matērija? Ticiet, Martin, zinātnei šīs kategorijas allaž būs neatminams noslēpums. Imanuēls Kants lika manīt, ka cilvēka saprāts nekad neizzinās dvēseles būtību, jo homo sapiens nav apveltīts ar tādiem izziņas orgāniem, kas spētu izprast visu dvēseles varenības daudzveidību. Domas, izjūtas un griba ar mūsdienu ierīcēm un aparātiem nav izpētāmas. Iespējams, nākotnes tehnoloģijas dos iespēju cilvēcei gūt atbildes uz visiem šiem jautājumiem, bet tas būs nākotnē. Mūsdienās šos jēdzienus var izzināt tikai caur iekšēju pieredzi, kas saistīta ar ticību dievišķai atklāsmei.

Martins ievēroja, ka galdabiedrs visu laiku uzmanīgi klausās, ik palaikam vērīgi uzlūkodams profesoru. Pēkšņi viņš ieklepojās un greizi pasmaidīja.

- Atvainojiet, kungi, ka iejaucos jūsu sarunā, bet es gribu uzdot jums jautājumu, - puisis sacīja, neskaidri izrunādams "r" ska_7 nu un cieši vērdamies uz profesoru. - Dialektiskā materiālisma lekcijās Leipcigas universitātē jūs stāstījāt pavisam ko citu, apgalvodams, ka nekāda Dieva nav un tas viss esot kapitālistiskās pasaules zinātnieku izdomājums...

Profesors apjucis raudzījās uz puisi.

- Jūs klausījāties manas lekcijas? - vecais vīrs beidzot pārjautāja. - Toreiz bija citi laiki... toreiz es vēl nebiju pievērsies Dievam. Pareizāk sakot, biju pievērsies, bet šo faktu slēpu...

- Jūs izaudzinājāt īstus ateistus un pareizi darījāt. Es, piemēram, klausoties jūsu lekcijas, kļuvu par pārliecinātu bezdievi un savus uzskatus grozīt negrasos, - mūsu galdabiedrs aši sacīja, it kā bijušā pasniedzēja pārvērtības joprojām viņu satrauktu un pārsteigtu. Uz mirkli apklusis, lai ievilktu elpu, viņš steigšus turpināja: - Es neticu, ka cilvēka ķermenī līdztekus miesai eksistē arī gars, un vēlos norādīt, profesor, ka izjūtas, iztēle, griba, domas un citas dvēseliskās jeb psihiskās norises ir tikai smadzeņu atspoguļojumu jeb tā dēvēto refleksu rezultāts. Jūs pārgājāt darbā uz Berlīnes universitāti, bet es Leipcigā pabeidzu aspirantūru, aizstāvēju disertāciju un tagad varu atļauties jums paziņot, ka tieši ārējas ietekmes rezultātā mūsu smadzenes izraisa šai ietekmei atbilstošas psihiskas izpausmes. Esmu pārliecināts, ka smadzenes ietver visu, kas cilvēkam piemīt, - apziņu, dvēseli un nervu mehānismu...

Profesors bija atguvies. Uzmanīgi, viegli šūpodams galvu, viņš klausījās oponentā. Kad tas bija beidzis, viņš mierīgā balsī sniedza atbildi.

- Izzinot pasauli mums visapkārt, būtu grūti nepiekrist, ka uz mūsu planētas būtne, kas pelnījusi vislielāko apbrīnu, ir homo sapiens un ka svarīgākais cilvēkā ir viņa dvēsele. Kas ir dvēsele? Kas ir matērija? Mēs to nezinām. Mēs varam spriest par matēriju un garu tikai pēc to izpausmēm, kā mēs spriežam par elektrību un magnētismu. Gara izpausmi sevī spēj novērot tikai tie, kas piedzimuši no Svētā Gara. Vai atceraties apustuli Jāni, kurš apgalvoja, ka Gars dveš, kur gribēdams, un tu dzirdi tā balsi, bet nezini, no kurienes tas nāk un kurp aiziet...

- Es neesmu lasījis Bībeli, - oponents aizkaitināts iestarpināja, - un negrasos to lasīt. Tā ka jūsu Jānis man nav nekāda autoritāte.

- Nav brīnums, ka jūs, ateisti, neko nezināt par cilvēka garīgo pusi, - profesors skumji sacīja. - Tādi ļaudis kā jūs, kas noliedz dvēseli un Dievu, man atgādina kurlu cilvēku, kurš cenšas pierādīt ar izcilu dzirdi apveltītam mūziķim, ka Čaikovska un Mocarta skaņdarbi ir tikai parasti melni punktiņi un kātiņi, kas nez kāpēc izmētāti pa nošu papīru. Diez vai kurlajam izdosies to iestāstīt dzirdīgajam, kuram ir normāla dzirde un kuru šo komponistu skaņdarbi sajūsmina.

- Smadzenes, - nejaušais sarunas biedrs runāja savu, - ir likumsakarīgs matērijas attīstības produkts, bet dvēseliskās izpausmes ir tikai šo smadzeņu refleksi.

- Kas ir "likumsakarīga matērijas attīstība"? - profesors jautāja, pūlēdamies savaldīties. - Un kas dāvāja matērijai spēju attīstīties? Jūs, materiālisma piekritēji, savu prātu ar tādiem jautājumiem nenodarbināt. Jūsu grēcīgā, komunistiskās patvaļas aptraipītā dvēsele ne uz kādiem smadzeņu refleksiem vairs nereaģē. Pats to nemanīdams, jūs no saprātīga, ar veselīgu uztveri un izjūtām apveltīta cilvēka, kurš spēj darboties un patstāvīgi spriest, pārvēršaties par robotu! Par robotu, kas akli reaģē uz kaut kādiem nejaušiem ārējiem impulsiem. Pēc jūsu pārliecības, šie impulsi noslēpumainā veidā liek cilvēkam domāt, just un cerēt? - profesors iekarsis noprasīja un, gluži kā iedzīdams dēlī beidzamo naglu, pabeidza: - Vai jūs, jaunais cilvēk, patiešām nedomājat, ka šī teorija ir absurds un nekas vairāk?

Martinām bija apnikusi šī polemika, un viņš gaidīja izdevīgu bridi, lai, neaizvainojot vārdu divkaujas dalībniekus, pieceltos un dotos no zāles ārā ieelpot svaigu gaisu. No divu pretēju pasaules uzskatu aizstāvju dedzīgajām runām viņam reiba galva.

- Atvainojiet, kungi, - viņš pieklājīgi sacīja, - es jūs uz bridi pametīšu...

- Jā, jā, protams, - profesors, nenovērsdams skatienu no oponenta, izmeta.

Martins devās lejā uz kajīti un, uzvilcis vējjaku, izgāja uz klāja, kur acumirklī nokļuva vēja brāzmu apkampienos. Debesis virs jūras bija izpletušās gan platumā, gan dziļumā. Gluži kā rudenīga panno ietvarā viņa priekšā bija jūras bezgalība, no kuras cauri laikam un realitātei viņam spēji uzvēdīja ass Visuma sēru aromāts. Šķita, ka viļņi kuru katru brīdi izskalos no dzelmes to cilvēku ķermeņus, ar kuriem viņš nesen mēroja jūras ceļu no Tallinas uz Stokholmu. Martins ar pirkstiem neviļus ieķērās aukstajā apmalē un nenovērsdamies raudzījās ūdenī, atcerēdamies tos, kurus nebija spējis izglābt. Gluži kā hipnotizēts viņš vērās viļņos, nemanīdams, ka blakus nostājas profesors.

- Nevajag ilgi skatīties bezdibenī, patiešām, - viņš domīgi sacīja, - jo tad bezdibenis var ieskatīties tevī.

Martins satrūcies palūkojās uz draugu un pārsteigts ieraudzīja, ka profesors aukstajā vējā stāv plānā kreklā.

- Kur jūsu žakete? - Martins noprasīja, pārkliegdams viļņu šalkoņu.

- Karājas uz krēsla atzveltnes. Kas tad ir?

- Jūs saaukstēsieties!

- Es jau tikai uz mirkli iznācu svaigā gaisā. - Profesors pasmaidīja. - Pagaidām tikai uz mirkli, bet pēc tam...

- Kas būs pēc tam?

- Ziniet, Martin, - profesors teica, - es jūtu, ka šai traģēdijai nav ne sākuma, ne beigu, tā ir sevī noslēgta bezgalība, no kuras vienīgā izeja būtu pilnīga saplūšana ar to... tas ir, nāve.

- Kāpēc tādas runas, profesor? - Martins brīnījās.

- Memento mori, - viņš izklaidīgi attrauca un, nepaskaidrojis savu domu, strauji pagriezās un nozuda saltajā tumsā. Martins nepievērsa viņa vārdiem uzmanību, jo gremdējās savās atmiņās. Prātā pavīdēja gaistoša doma, ka tikai Dievs zina, kādas vīzijas profesors redzējis un kādu patiesību atskārtis. Šūpodamies palsajās viļņu galotnēs, garām aiztraucās zvejnieku kuteris, par sevi atgādinādams ar spalgiem svilpieniem. Martins sarāvās un palūkojās visapkārt, bet profesora uz klāja nebija. Satraukts atgriezies kajītē, viņš novilka jaku un tad devās augšup, uz lielo zāli. Jau pa gabalu Martins atvieglots pamanīja, ka draugs sēž pie galdiņa un, acīmredzot gribēdams sasildīties, iztukšo glāzīti degvīna. Lavierēdams starp pāriem, kas kustējās sambas ritmā, Martins piegāja pie galdiņa un apsēdās savā vietā. Profesors viņam uzsmaidīja un tajā pašā mirklī atkal pievērsās sarunas biedram.

- Ļaudis velti pūlas atminēt cilvēka dvēseles noslēpumu, - zinātnieks teica. - Viņi meklē mūķīzerus un mēģina tos izmantot garīgos jautājumos. Patiesā atslēga ir Kristus, Viņš viegli un vienkārši atklāj neredzamās dzīves noslēpumus cilvēkā. Bībele pasaka mums priekšā, ka cilvēks sastāv no gara, dvēseles un miesas.

- Pēc jūsu vārdiem iznāk, - viņa sarunas biedrs iebilda, - ka Dievs radīja cilvēku, skaidri nodalīdams viņā trīs jomas: fizisko, dvēselisko un garīgo... Jūs dziļi maldāties, profesor!

- Lai atspēkotu šo acīmredzamo faktu, - profesors nepadevās, - jūs, materiālistu zinātnieki, piedēvējat visas dvēseles īpašības un izpausmes cilvēka smadzenēm. Jā, jā. Jūsuprāt, smadzenes ir likumsakarīgs matērijas attīstības produkts, bet dvēseles izpausmes ir tikai šo smadzeņu refleksi.

Profesors piepildīja savu glāzi, uzmeta abiem klausītājiem dedzīgu skatienu un glāzi iztukšoja. Martins pārsteigts ievēroja, ka galda vidū uzradusies prāva degvīna pudele.

- Vai jūs šodien nedzerat pārāk daudz? - viņš pārmetoši vaicāja.

- Nē. Kā redzat, es jūtos lieliski un domas pavedienu nezaudēju. Vai ne, Genoese?

- Tas nenozīmē, ka jūs spējat mani pārliecināt, - puisis noburkšķēja un ielēja savā glāzē konjaku no nelielas karafes.

- Es viņam piedāvāju degvīnu, taču biedrs atteicās, - profesors jautri paskaidroja.

- Tieši tā - biedrs, nevis kungs! - puisis atcirta.

Profesors, nelikdamies par dzēlību ne zinis, atgriezās pie sarunas temata.

- Pieņemsim, ka uz mani vērsts spēcīgs ultravioletais starojums, kas man ļauj, izmantojot spoguļu atspulgus, vērot atomu pārmaiņas un molekulu kustību savās smadzenēs atkarībā no tā, kādas ir manas jūtas un emocijas. Iztēlosimies, ka es vēroju šīs pārmaiņas savās smadzenēs brīdī, kad tās rada dusmas vai sajūsmu. Rodas loģisks jautājums - kas to visu vēro? Protams, ne smadzenes, jo smadzenes pašas tajā brīdī tiek vērotas. Kas tad to vēro? Svētie Raksti šo "vērotāju" sauc par dvēseli jeb iekšējo cilvēku. Un mūsu dažādie dvēseles noskaņojumi, kas nav atkarīgi ne no veselības, ne slimības, nedz vispār saistīti ar mūsu ķermeni? Kādi smadzeņu refleksi tos izraisa? Svētajos Rakstos minēta, piemēram, "dvēseles sērdienība", "dvēsele, kas atsakās no mierinājuma", "alkatīga dvēsele", "novājināta dvēsele" un tamlīdzīgi jēdzieni. Šajos pašos Rakstos ir runa par "iepriecinātu", "mierpilnu", "laimes pārpilnu", "līksmojošu", "modru" dvēseli un tā tālāk. Vai tie ir no ārpasaules saņemto impulsu rezultāti?

Kas gan nezina, cik ļoti mūsu laime un panākumi darbā ir atkarīgi no šīm dažādajām un bieži pretrunīgajām izjūtām un noskaņojumiem! Tā, piemēram, nesavaldīgs, dusmīgs un nesaticīgs cilvēks bojā dzīvi gan sev, gan citiem. Turpretī cilvēks, kurš pret visiem izturas labestīgi, ir iecietīgs pret citu trūkumiem, nekad netaisa no mušas ziloni un nedramatizē sīkas nejaušības vai nejaušus sīkumus, ir gluži kā ārstniecisks balzams gan apkārtējiem, gan sev. Kādi refleksi izraisa šīs dvēseliskās izpausmes?

- Fakts, ka cilvēka ķermenis ietekmē smadzenes, nav pierādīts. -Oponenta mēle pinās un seju izraibināja sārti plankumi.

- Filozofu kungi! - Martins nopūzdamies iejaucās. - No jūsu gudrajām domām dveš liels rūgtums. Varbūt šodien pietiks strīdēties un dzert? No pārāk lielas alkohola devas sāks streikot gan jūsu miesa, gan dvēsele.

Profesors nelikās viņa vārdus dzirdam.

- Šis fakts ir pierādīts, - viņš turpināja skaidrot savu patiesību. - Cilvēka dvēseliskais noskaņojums izraisa radikālas pārmaiņas viņa organismā. Visiem zināms, ka spējas dusmas traucē vielmaiņas procesu. Traģiska ziņa dvēselē rada dziļu satricinājumu, kas var beigties ar nervu sabrukumu vai pat nāvi. Mūsu acis, balss, poza, sejas vaibsti mainās atkarībā no emocijām. 'Tad Dievs sacīja Kainam: "Kāpēc tu esi apskaities? Kāpēc tavs vaigs raugās nikni? Vai nav tā: ja tu esi labs, tu savu galvu vari pacelt?"" Kas gan spēj to noliegt? Lai cik tas būtu dīvaini, galvenais arguments dvēseles noliegšanai jums, materiālistiem, ir nodeldētais princips: "Es ticu tikai tam, ko redzu!"

Martins tikai daļēji klausījās profesorā. Viņam neizgāja no prāta frāze, ko profesors bija pateicis uz atklātā klāja. Šai traģēdijai neesot ne sākuma, ne beigu, tā esot noslēgta bezgalība, no kuras vienīgā izeja būtu saplūšana ar to jeb... nāve. Ko viņš ar to gribēja teikt?

- Mēs jau runājām par neskaitāmiem noslēpumainiem dabas spēkiem un parādībām, - profesora balss rāmi plūda, un Martins tajā nesaklausīja ne mazāko satraukumu, tāpat kā nemanīja trauksmi viņa skatienā, - ko ar savu ierobežoto redzi mēs nespējam saskatīt, tomēr tās ir reālas.

- Faktus, profesor, faktus, - oponents nošļupstēja.

- Lūdzu. Mēs neuztveram skaņu, kam ir mazāk par sešpadsmit vai vairāk par četrdesmit tūkstošiem vibrāciju sekundē. Tātad aiz cilvēka dzirdes uztveramo augsto un zemo vibrāciju barjeras gan vienā, gan otrā pusē mūsu ausij ir klusuma valstība, bet ne tādai būtnei, kam ir ausis ar citādām uztveres spējām. Kurls cilvēks vispār neuztver skaņas, bet tas taču nenozīmē, ka skaņu dabā nav. Vēl viens fakts. Mēs neredzam elektrisko strāvu, magnētiskos viļņus un radioviļņus, taču tie eksistē. Izgājuši uz ielas, mēs neredzam televīzijas attēlus, ko pārraida galvenās stacijas un kas pārvar lielus attālumus, līdz mēs tos ieraugām mājās uz ekrāna. Mēs neredzam mūsu domas, atmiņas, sirdsapziņu un daudz ko citu, par kuru esamību ik dienas pārliecināmies. Varu minēt vēl vienu faktu, kas saistīts ar mūsu redzi. Atbilstoši ateistu devīzei "es ticu tikai tam, ko redzu" mums būtu jāšaubās par mikrokosma un to bezgala daudzo zvaigžņu esamību, kas atrodas aiz mūsu dabiskā redzesloka, taču ir atklātas un nofotografētas, izmantojot astronomijas ierīces. Turklāt mūsu acis redz tikai tos priekšmetus, kas atrodas gaismas viļņu gammā, kura sākas ar īsajiem ultravioletajiem stariem un beidzas ar garajiem sarkanajiem stariem. Tos viļņus, kas atrodas viņpus violetajiem un sarkanajiem viļņiem, mūsu redzes orgāns neuztver. Taču mums nav tiesību vai pamatojuma šo mūsu acīm neredzamo staru esamību noliegt. Naktsputni un nakts dzīvnieki naktī visu redz gluži kā dienā, toties mēs naktī redzam tikai priekšmetu siluetus. Piekrītu viedajam, kas teicis: "Visvarenākais pasaulē ir tas, kas nav redzams, nav dzirdams un nav sataustāms..." Pie šā "varenā, bet neredzamā" pieder arī mūsu dvēsele. Tā dzīvo ķermenī, taču nav atkarīga no ķermeņa. To pierāda neskaitāmi fakti. Es aprobežošos ar vienu, norādīdams uz cilvēka gribas pārdabiskajām izpausmēm nāves briesmu brīdī. Atcerēsimies, kā izturējās Jans Huss, Zanna d'Arka un citi publiski uz sārta sadedzinātie. Atcerēsimies kuģa Titanic kapteiņa un komandas rīcību mirklī, kad viņiem draudēja nāve, - šie cilvēki palīdzēja pasažieriem sakāpt glābšanas laivās un līdz pēdējam brīdim piedalījās ļaužu glābšanā, lai gan varēja izvēlēties, vai doties nāvē kopā ar kuģi vai aizmirst pasažierus un vispirms gādāt par sevi. Šie varoņi nolēma pildīt savu morālo pienākumu. Veselais saprāts, tikai saprāts vien nekad nepieņemtu tik pretdabisku lēmumu... Jūs, materiālisti, ja vēlaties, varat uzskatīt šos apgalvojumus un faktus par nepierādītiem un noliegt dvēseles esamību cilvēkā, un jums mūsu vārdi, pat visai "zinātniskie", vienmēr būs tikai meli. Taču cilvēka loģika nekad nespēs apstrīdēt dvēseles esamības faktu, jo šis fakts ir ārpus jebkādas loģikas un ārpus dabaszinātnēm. Ir bezjēdzīgi pierādīt vai izskaidrot to, kas ikvienam ir acīmredzams bez jebkādiem skaidrojumiem un pierādījumiem.

Martins apvaldīja žāvas. Profesora vārdi viņam plūda gar ausīm, jo, tango lēno skaņu ieaijāts, viņš grima snaudā. Kādā brīdī, gandrīz jau aizmidzis, viņš uztrūkās augšā.

- Es krītu no kājām, tāpēc ar jūsu atļauju iešu gulēt, - viņš sacīja profesoram.

- Protams, kāda runa. - Zinātnieks ieskatījās pulkstenī. - Pēc divdesmit minūtēm es arī došos pie miera.

* * *

Plānā kreklā, ar atpogātu žaketi, skumjš un bāls profesors stāvēja, vērdamies jūras dzelmē. Aiz stikla sienas mutuļoja apreibušu, līksmu cilvēku bakhanālija, ko papildināja sirdi plosošs džezs. Šeit, uz vaļējā klāja, apkārtne grima nemīlīgā novembra drēgnumā. Debesis atkal bija zemas, un šķita, ka tās tūlīt aizķersies aiz masta un radariem. Pār jūru valdīja nelāgs, rudenīgs laiks. Viļņi lēca pāri bortam, it kā ar saviem glāstiem vilinādami viņu savos saltajos apskāvienos.

- Frīda, - zilās lūpas čukstēja, - manas bēdas un mana rūgtā nasta. Tava nāve sakļāvusies ap mani gluži kā neatvairāms miegs klusā kinozālē. Tikai Dievs zina, kādas vīzijas man rādās...

Profesors atvadījās no dzīves, to nomaukdams no savas izmocītās čaulas tikpat viegli kā čūska nomet savu veco ādu. Saprāts un loģika sastinga nāvei lemtajā ķermenī, un viņš metās ūdenī, patraukdamies garām gaiši mirdzošiem iluminatoriem, kuros vīdēja smaidošas un nopietnas sejas, puskaili un apģērbti ķermeņi, mutes, kas malkoja dzērienu, un mutes, kas skūpstījās...

Jūra sagaidīja viņu ciešiem, ledainiem skāvieniem.

* * *

Martins pamodas no neredzama pieskārienā. Viņam šķita, ka aiz iluminatora stikla kaut kas nošalcis. Nelaimes nojauta uzrāva viņu kājās, lika steigšus apģērbties un brāzties uz zāli. Pie viņu galdiņa sēdēja citi cilvēki. Viņš metās lejā pa kāpnēm uz stāvu, kur bija profesora kajīte. Pieklauvēja vienu reizi, otru, tad pakustināja durvis - tās atvērās. Profesora mantas bija savā vietā. Nākamajā mirklī viņu ķēra gluži kā strāvas trieciens - uz galda bija zīmīte. Pagrābis papīra lapiņu, Martins ar skatienu pārskrēja rindiņām.

"Paldies Tev, Martin, par visu! Nemeklē mani! Esmu pie VIŅAS. Tāda bija mana vēlēšanās, jo nespēju izturēt zaudējuma smagumu. Lēmumu doties uz liktenīgo vietu, lai rastu mieru jūras dzīlēs turpat, kur VIŅA, pieņēmu jau Tavā istabā. Ardievu, mans pēdējais, labais draugs!"

Fakti un komentāri

Ša jūrasbraucēja traģiskais liktenis joprojām ir noslēpuma ms. Dažādu VALSTU PLAŠSAZIŅAS LĪDZEKĻOS IK PALAIKAM TIEK MINĒTS VIŅA UZVĀRDS, UN PUBLIKĀCIJU AUTORI CENŠAS RAST ATBILDI UZ JAUTĀJUMU - KĀPĒC LAIMĪGI IZGLĀBTAIS UN KRASTA NOGADATAIS KAPTEINIS PĒKŠŅI PAZUDA? KUR PALIKA APKALPES LOCEKĻI, KURUS IZGLABA KOPĀ AR VIŅU UN NOGĀDĀJA SOMIJAS

un Zviedrijas slimnīcās? Šo valstu amatpersonas un policua izturas,

MAIGI SAKOT, DĪVAINI. VlSPIRMS IZSKANĒJA PAZIŅOJUMI, KA ŠIE CILVĒKI IR DZlVI UN ĀRSTĒJAS DAŽĀDĀS KLĪNIKĀS, BET VĒLĀK PIEPEŠI IZRĀDUĀS, KA DZĪVO SARAKSTOS VIŅI BUUŠI IEKĻAUTI KĻŪDAS PĒC, BET PATIESĪBĀ PRĀMJA KATASTROFAS NAKTĪ NOSLĪKUŠI. ŠīS PRETRUNĪGAS ZIŅAS IZRAISĪJA NE TIKAI RADINIEKU SAŠUTUMU, BET ARI NEIZPRATNI STARPTAUTISKAJĀ SABIEDRĪBĀ.

Kas patiesībā notika ar kapteini Avo Pihtu un citiem pramja Estonia APKALPES LOCEKĻIEM?

Dažādu valstu plašsaziņas līdzekļos esmu lasījis un redzējis daudzas VERSIJAS PAR ŠO JAUTĀJUMU. ĪAS PIEDĀVĀ AUTORI, KAM MĪKLAINI PAZUDUŠO Igaunijas jūrnieku liktenis nav vienaldzīgs.

Noskaidrotas nianses, kas acīmredzami liecina par to, ka Avo

PlHTA NĀVĒ VAINOJAMI ZVIEDRIJAS UN SOMIJAS SLEPENIE DIENESTI. ŠAJĀS VALSTĪS VIŅŠ DZĪVS REDZETS PĒDĒJO REIZI.

Tallinā tikos ar kapteiņa kolēģiem un saruna ar viņiem uzzināju,

KA Avo PlHTS BUIS GODĪGS UN PRINCIPIĀLS CILVĒKS. VlŅA KOLĒĢIM KAPTEINIM Andresonam bua pakļāvīgāks raksturs un prāmja īpašnieki viegli

VARĒTU AR VIŅU VIENOTIES PAR KĀDĀM NELIKUMĪBĀM, TOTIES AR KAPTEINI PlH-TU NEKAS TĀDS NEBŪTU IESPĒJAMS.

- AVO PlHTAM BIEŽI AR KOMPANUAS NORDSTROM & ĪHULIN AMATPERSONĀM RADĀS NESASKAŅAS, - MAN PASTĀSTĪJA VIENS NO ESTLINE DARBINIEKIEM.

- Par ko bua šīs nesaskaņas? - es interesējos.

- PrAmja Estonia saimnieki centās gūt no kuģa darbības pēc iespējas LIELĀKU PEĻŅU, TAČU NERŪPĒJĀS PAR TĀ TEHNISKO STĀVOKLI. REIZĒM PRĀMIS IZGĀJA REISĀ, KAUT GAN TAM BUA DEFEKTI, TAČU SAIMNIEKI PAR TIEM ĪPAŠI NEUZTRAUCĀS. TOTIES KAPTEINIS PlHTS UZTRAUCĀS. Šā IEMESLA PĒC RADĀS KONFLIKTSITUĀCUA, UN SAIMNIEKI AR SPĪTĪGO DARBINIEKU NEBUA APMIERINĀTI. Klīda runas, ka viņu grasās nomainīt.

- Tātad kapteinis Pihts zinaja par kuģa tehniskajam nepilnībām un

VARĒJA DAUDZ KO IZSTĀSTĪT?

- Jā gan. Prāmja īpašniekiem viņš bua bīstamākais liecinieks. Tāpēc

Pramja Estonia maiņas kapteinis Avo Pihts

DAUDZI KOLĒĢI UZSKATA, KA TIEŠI KOMPĀNUAS NORDSTROM & ĪHULIN VADĪTĀJUS VISVAIRĀK BIEDĒJA ŠĀ LIECINIEKA IESPĒJAMAS LIECĪBAS, UN VIŅI DARUA VISU, LAI AVO PlHTS PAZUSTU. Ja APSTIPRINĀTOS, KA PRĀMIS IZGĀJA JŪRĀ AR TEHNISKIEM DEFEKTIEM, APDROŠINĀŠANAS KOMPANUAS VISU ATBILDĪBU UZVELTU PRĀMJA ĪPAŠNIEKIEM. RUNA BUA PAR TIK LIELĀM SUMMĀM, KURU DĒĻ CILVĒKI RISKĒ PASTRĀDĀT NOZIEGUMUS.

- Novāc liecinieku un noslēpj PĒDAS?

- Es NEVARU ATBILDĒT UZ ŠO JAUTĀJUMU, BET...

- Bet kas?

- Es LABĀK KLUSĒŠU, JO ŠAJA LIETĀ LIEKS VĀRDS VAR MAKSĀT DZĪVĪBU. Atvainojiet!

Nedaudz paanalizēsim 1994. GADA 28. SEPTEMBRA NOTIKUMUS, KAS RISINĀJĀS TŪLĪT PĒC PRĀMJA NOGRIMŠANAS.

Agri no rīta 28. septembri kapteini Pihtu uzņēma helikopters un nogādAja Somuas karabāzē Utes salā. To radioreportierim pavēstīja GLĀBĒJS, KAS PERSONISKI BUA SARUNĀJIES AR MAIŅAS KAPTEINI AVO PlH-

tu. Kapteinis viņam pastāstījis, ka esot dzimis Huumā - Igaunijas piekrastes SALĀ, KUR JOPROJĀM DZĪVOJOT VIŅA MATE. Šo INTERVIJU PĀRRAIDĪJA

Igaunijas radio, un to dzirdēja arī Avo Pihta sieva Sirje, kas tajā brīdī pateicās Dievam, ka viņas vīrs baisajā kuģa katastrofā izdzīvojis. Arī buušais JAIC priekšsēdētājs Andi Meisters oficiāli paziņoja,

KA MAIŅAS KAPTEINIS IZGLĀBTS. LŪK, KO VIŅŠ RAKSTUA GRAMATĀ "NEPABEIGTAIS kuģa žurnāls": "Helikopters Y-64 izcēla Avo Pihtu no Ūdens UN NOGĀDĀJA UZ ŪTES SALU, BET NO TURIENES - UZ ĪURKU SLIMNĪCU."

Agri no rīta Igaunuas Transporta un sakaru ministrijas oficiāls pārstāvis nolasīja izglābto sarakstu, kurā izskanēja arī kapteiņa Pihta UZVĀRDS.

Kapteiņa sievai tūlīt pat piezvanīja cits Estline kapteinis Erihs Moiks, kas tobrīd Vacuas pilsēta Rostokā pieņema kuģi. Viņa kolēģi Enns Lē-ne un Teņu Poiakess viesnīcā skatījušies Vācuas televīzijas raidījumu, kurā parādīts kapteinis Avo Pihts. Kopā ar viņiem šo raidījumu vērojis ari kompānijās Nordstrom & Thulin padomnieks Ulfs Hobro, kas, ieraudzījis

EKRĀNĀ KAPTEINI, IZTURĒJIES ĻOTI DĪVAINI - METIES PIE TELEFONA, PIEZVANUIS KĀDAM NO SAVAS KOMPĀNIJAS UN NESAVALDĪGI KLIEDZIS (KOLĒĢI TO SKAIDRI DZIRDĒJA!): "Kāpēc viņš vēl ir tur? Viņu jau sen vajadzēja aizvākt!"

1: oktobri Sirje Pihta devās uz kompanuas Estline biroju, kur viņai PARĀDĪJA OFICIĀLU FAKSU NO SOMIJAS. TAJĀ STARP IZGLĀBTAJIEM BIJA MINĒTS ARĪ VIŅAS VĪRS. TAČU... MĀJĀS AVO PlHTS NEATGRIEZĀS.

Toreizējais Igaunuas premjerministrs Marts Lārs ari izturējās savādi. Slimnīcas personāls apgalvoja, ka viņš esot apmeklējis palātu, kur ārstējās Avo Pihts, taču Lara kungs to noliedz.

Tatad kapteini Pihtu ar automašīnu aizveda no Turku slimnīcas uz Helsinkiem un viņš... pazuda uz visiem laikiem. No televīzuas raidījumiem (Vacuā, Igaunuā un Zviedruā) pagaisa visi videokadri, kuros

KAPTEINIS BijA REDZAMS.

Trīsdesmit ceturtā nodaļa Tallina, 1994. gada oktobris. Igors Kristapovičs

Ieplestām acīm viņš lūkojās televizora ekrānā un neticēja tam, ko redz. Kārtējā ziņu raidījumā rādīja izglābto prāmja pasažieru novārgušās sejas, no ūdens izvilktos un brezentā ietītos līķus...

- Prāmis Estonia nogrimstot paņēma sev līdzi astoņsimt piecdesmit divu cilvēku dzīvības, - diktors sacīja. - Izglābti simt trīsdesmit septiņi pasažieri. Tā ir lielākā jūras katastrofa kopš Otrā pasaules kara...

Traģiskie skaitļi šaudījās viņa prātā gluži kā biljarda bumbas, izraisīdamas te apjukumu, te vainas izjūtu. Pat vismurgainākajā sapnī viņam nebija rādījušās tādas beigas!

Zviedrijas premjerministrs Karls Bilts televīzijas ziņu raidījumā paziņoja, ka prāmis nogrimis tehnisku iemeslu pēc. Nojauzdams katastrofas patieso cēloni, Igors viņa vārdiem neticēja. Nevis nojauta, viņš skaidri zināja šo cēloni!

Gluži kā karsts vilnis, viņam caur prātu izšāvās vairākas, cita par citu pretrunīgākas versijas. Majors nebija ar viņu sazinājies. Savu telefona numuru nebija atstājis, apsolīdams, ka piezvanīs pats. Sergejs Petrovs arī klusēja. Visticamāk noslīcis. Tātad rūpīgi plānotā operācija izgāzusies! Un tas nozīmē, ka visus, kuri ar šo milzu izgāšanos saistīti, piemeklēs sods, arī viņu. Tie, kas šajā noziegumā vainojami, nogalinās lieciniekus - tāds ir kriminālās pasaules un valstu slepeno dienestu likums. Šajā ziņā to metodes ir līdzīgas kā divi ūdens pilieni.

Pirmo reizi mūžā viņš juta īstas bailes. Naktīs aizvien biežāk rādījās neaizmirstamais sapnis ar sirdi plosošajiem kaiju ķērcieniem, kas dobji cirtās viņa prātā, apklusa un cirtās atkal, ar katru reizi dziļāk urbdamies satrauktajās smadzenēs un atdzīvinādami šausmīgo ainu - putns sēž slīkonim uz galvas, un mirušā cilvēka acu vietās rēgojās asiņaini caurumi...

Ne velti šī vīzija bija rādījusies tūlīt pēc sarunas ar majoru, Igors ar šausmām domāja. Visaugstais mani brīdināja, bet es nepievērsu tam uzmanību. Lūk, sods par to! Par visu ir jāmaksā!

Kaklā iespriedās rūgts kamols un tur sastinga - smags un neizkustināms kā akmens. Igors staigāja šurpu turpu, baiļu un panikas pārņemts kā tramdīts zvērs. Domas par traģēdiju grauza viņa dvēseli, nojaukdamas priekšstatus par labo un ļauno, par tumsu un gaismu, par meliem un patiesību. Viss viņam svarīgais aprobežojās ar jūras dibenu, kur atdusējās nogrimušais kuģis, kas bija kļuvis par kapu simtiem cilvēku.

Naktis pārvērtās par murgu. No rīta viņam vajadzēja krietni nopūlēties, lai pirms došanās uz darbu kaut kā saņemtos. Tur viņš centās rast mieru - rūpīgi pildīja savus pienākumus un bezrūpīgi tērgāja ar draugiem. Taču velti - vētra viņa dvēselē nenorima ne uz bridi. Vētra, ko izraisīja gan morāla atbildība par bojāgājušajiem, gan bailes par savu kailo dzīvību.

* * *

Tajā novembra vakarā laukā valdīja slapjdraņķis, no jūras pūta vējš un lietus lāses krita slīpi, smalkām līnijām sašvīkādamas pelēkās debesis. Igors iekāpa mašīnā un ieslēdza lukturus. Gaismas stari izrāva no tumsas melna lietussarga kupolu, no kura apakšas iznira majora seja. Tas notika nevis iztēlē vai pussnaudā, bet nomodā, spilgtā automašīnas lukturu gaismā. Negaidītais viesis pamāja uz salona durvīm, un Igors tās steigšus atvēra. Majors ielocījās sēdeklī, rūpīgi salocīja slapjo lietussargu un tikai tad, nolicis to sev pie kājām, vērīgi palūkojās uz bijušo kolēģi. Igors uzreiz ievēroja, ka viesis no Krievijas izskatās slikti - seja bija zilgani bāla, iekritušo acu skatiens nespodrs, lūpu kaktiņi nervozi raustījās. Acīmredzot nesenais baisais notikums bija atstājis savas pēdas arī šajā, allaž tik pašpārliecinātajā sejā.

- Kas notika uz prāmja? - viņš dobji noprasīja.

- To pašu es gribētu jautāt tev, - Igors atbildēja.

- Jā-ā... - viesis novilka. Bija grūti uzminēt, ko tas nozīmēja.

- Visa nelaime ir tajā, - Igors uzsvērti sacīja, - ka es nespēju ar tevi sazināties. Biju savācis daudz svarīgas informācijas, bet diemžēl nevarēju tev to nodot.

- Tu taču zini, - majors gurdi atgādināja, - ka piederu pie tiem cilvēkiem, kuru telefona sarunas Krievijā noklausās.

- Uz prāmja bija mans aģents. Es jau pirms katastrofas zināju, ka kuģis ir mīnēts.

- Tas nevar būt! - majors nočukstēja.

- Var gan, - Igors attrauca. - Man bija informācija, ka uz prāmja pirms tā iziešanas jūrā ieradās kaut kādi cilvēki un šo vizīti nodrošināja visnotaļ augstas Igaunijas amatpersonas. Jautājums, ko viņi tur darīja. Turpmākie notikumi gan parādīja, ka laiku velti tērējuši viņi nebija.

- Vai šīs ziņas sniedza uzticami cilvēki?

- Prāmja atiešanas dienā man to pastāstīja muitnieks. Turklāt mans cilvēks, kurš devās šajā reisā, no kuģa pa mobilo telefonu apstiprināja, ka tur ievietots spridzeklis.

- Iespējams, ģenerāļi bija izlēmuši nodrošināties, lai neveiksmes gadījumā noslēptu galus ūdenī.

- To varēja izdarīt arī pircēja ļaudis.

- Varbūt arī tā. - Majors nopūtās un piebilda: - Varu teikt tikai vienu. Mani cilvēki to neizdarīja. Gluži vienkārši uz kuģa nebija manu cilvēku. Tu taču piekritīsi, ka ir muļķīgi nolaist dibenā kravu, kas maksā... - Nepabeidzis teikumu, viņš atmeta ar roku un apklusa.

- Cik var spriest, uz kuģa darbojusies kaujinieku grupa - bruņota un labi sagatavota. Profesionāļi, kas savstarpēji sazinājās angļu valodā.

- No kurienes tu to zini? - Majors sarauca uzacis.

- No mana aģenta. Uz prāmja bija iepriekš sagatavots kuteris, ar ko viņi īstajā brīdī nozuda.

- Nogremdēt kravu, kas maksā miljonus dolāru... tas ir non-senss! Kāpēc viņi to darīja?

- Iemesli varētu būt divi. Vai nu viņi juta uz kuģa kaut ko nelāgu, teiksim, manīja konkurentus, kuri dzina pēdas šai kravai, gribēdami to iegūt, vai ari par šo darījumu bija uzzinājusi Krievijas valdība, tāpēc sākās pakaļdzīšanās, kas beidzās ar katastrofu. Iespējams, Krievijas zemūdene izšāva torpēdu vai gluži vienkārši taranēja kuģa korpusu... Nejauši vai tīši - tas nav zināms. Nav izslēdzama ari sadursme ar citas valsts zemūdens objektu, jo tajās dienās Baltijas jūrā notika NATO mācības.

- Iespējams, - majors čukstēja, - viss ir iespējams. Sasodītie amerikāņi! Varbūt viņi nobijās, ka viss nonāks atklātībā? Padomā pats! Sūtīt militāru kravu ar civilu kuģi - tas taču ir visu starptautisko normu pārkāpums! Tie maitas varbūt nolēma no šā kauna traipa atbrīvoties par pasažieru dzīvības cenu? Bagātajiem amerikāņiem nogremdēt desmitiem miljonu dolāru nav tā lielākā nelaime. Viņi vairāk baidās, ka darījums kļūs zināms sabiedrībai un izraisīs reakciju! Lai gan šī atklātība vēl bīstamāka būtu Igaunijas un Zviedrijas valdībai, kuras vaiga sviedros darbojās par starpniecēm Tēvoča Sema labā!

- Tā gan, tā gan... - Igors domīgi novilka.

- Kā viņi varēja uzzināt, ka uz prāmja ir konkurenti? - Majors piemiedza acis. - Varbūt tavi cilvēki izpļāpājās?

- Es galvoju par saviem cilvēkiem, - Igors stingri sacīja.

- Kaut kas tomēr nogāja greizi.

- Vai nevarētu būt tā, ka tavi cilvēki iekļuva tilpnē un sāka pārkraut preci savā transportlīdzeklī, nenojauzdami, ka automašīnu klājs ir mīnēts?

- Nē! - Majors, uzsvērdams savu atbildi, dusmīgi pameta gaisā rokas. - Mēs bijām izstrādājuši plānu, kā pārtvert kravu uz sauszemes. Atkārtoju, uz prāmja nebija neviena mana cilvēka. Mani cilvēki gaidīja šo kravas mašīnu Stokholmā. Būtu muļķīgi kaut ko pārkraut tilpnē, ja to novēro ar videokamerām.

- Es arī tā domāju, - Igors piekrita. - Ticamāk Krievijas valdība pēdējā brīdī kaut kā par darījumu uzzināja un nosūtīja zemūdeni, lai prāmi panāk. Tagad taču neviens nezina, kāpēc prāmis nogrima. Pat ja tur bija ievietots spridzeklis. Pēc oficiālās Zviedrijas parlamenta versijas, katastrofas nogrimšanas cēlonis bijušas tehniskas nepilnības kuģa konstrukcijā. Par sprādzienu pagaidām neviens neieminas. Prāmis varēja nogrimt gan no kravas telpā ievietotām mīnām, gan no torpēdas...

- Man neiziet no prāta krava. - Majors nopūtās. - Galu galā tā netika nevienam.

- Kāpēc gan? - Igors domīgi noteica. - Tā var tikt jebkuram.

- Nesaprotu. - Sarunas biedrs ieinteresēts paliecās uz viņa pusi.

- Manuprāt, krava nav zudusi. Tā ir jūras dibenā, un to no tilpnes var izvilkt.

- Esi pārliecināts? - Majora acu skatiens, ko slēpa briļļu stikli, saspringti vēroja sarunas biedru.

- Mēs taču no vēstures zinām, ka no jebkura nogrimuša kuģa var izcelt dārgumus.

- Piebremzē, draugs! - majors negaidīti pavēlēja. - Man šeit jāizkāpj. Drīz ar tevi sazināšos!

Viņš izlēca no automašīnas un, aizmirsis savu lietussargu, nozuda aiz stūra.

* * *

Kopš negaidītās tikšanās bija pagājis jau paris nedeļu, bet no majora nebija ne ziņas, ne miņas. Kristapovičs saspringti gaidīja. Reiz darbā, vērodams kādu zviedru televīzijas programmu, viņu piepeši ķēra gluži vai zibens šautra - starp prāmja Estonia izglābtajiem pasažieriem pavīdēja Petrovs. Un viņam blakus - to nu viņš bija gaidījis vismazāk - pazibēja glītā Valentīnas seja. Tātad Sergejs bija dzīvs! Kāpēc gan viņš nedeva par sevi ziņu? Izglābtie pasažieri jau sen bija atgriezušies... Savādi, ļoti savādi...

Kaudamies ar smagām domām, viņš izgāja no kabineta un kā akls soļoja pa ietvi, uzgrūzdamies cilvēkiem, mehāniski tiem atvainodamies un instinktīvi apstādamies pie luksoforiem, it kā viņu vestu neredzams pavadonis.

Kā tas var būt, viņš lauzīja galvu, ka šie aģenti ir kopā? Petrovs pildīja uzdevumu, taču Valentīna šajā operācijā nepiedalījās. Kāpēc abi brauca ar šo prāmi? Tātad Valentīna bija Tallinā, bet viņš, bijušais aģentes šefs, to nezināja. Ar kādu mērķi viņa bija ieradusies Igaunijā? Tajā nav nekā pārsteidzoša, Kristapovičs mēģināja sev iestāstīt, Valentīnai šeit ir radinieki un draugi. Ja nu viņa bijušie aģenti strādā citu labā? Par Sergeju viņš nešaubījās, toties Valentīna, kas dzīvoja citā valstī, atkal varēja būt savervēta.

No visām šīm mīklām reiba galva. Tajā brīdī ar klusu signālu sevi atgādināja mobilais telefons.

- Paklausies, draugs, - viņš izdzirdēja muitnieka Kohva balsi, - vai negribi aiziet uz koncertu?

- Kādu koncertu?

- Es īsti nezinu, kādu. Sieva nopirkusi biļetes, bet pati apslimusi un nevar iet... Satiksimies, apspriedīsim jaunumus, iedzersim pa glāzītei... Vienu mirkli, sieva man kaut ko saka... Mocarts! Vai vēlies paklausīties Mocartu? - Kohvs skaļi noprasīja un tad čukstus piebilda: - Ir informācija, kas tevi interesēs.

- Kur satiksimies?

- Pie filharmonijas. Pēc četrdesmit minūtēm...

- Norunāts, - Igors piekrita, nodomādams, ka jaunā informācija, iespējams, viesīs skaidrību prāmja noslēpumainajā bojāejā.

Cik varēja spriest pēc lielā melomānu pūļa, gaidāmais koncerts solījās būt īpašs. Igoru tas atstāja vienaldzīgu, jo viņu vairāk saistīja vieglā mūzika un džezs, nevis klasiskā mūzika.

Viņš uzreiz pamanīja bijušā kolēģa vareno stāvu.

- Ierosinu pirms koncerta iedzert par Mocartu, - Kohvs lietišķi piedāvāja, uzlikdams draugam uz pleca savu lielo plaukstu.

- Dižais Mocarts ir tā vērts. - Igoram nebija iebildumu.

Filharmonijas kafejnīcā saruna risinājās ap prāmi.

- Toreiz, naktsbārā, tu man sacīji, ka uz kuģa viesojušies nepiederīgi cilvēki. Kā viņi tur tika?

- Mans šefs stingri jo stingri aizliedza par šo prāmi runāt. Tā arī paziņoja - nekavējoties atlaidīšot katru, kurš atbildēs kaut vai uz vienu žurnālista jautājumu. Taču tu neesi žurnālists, tāpēc tev pateikšu... Uz prāmja patiešām bija sveši cilvēki, kaut gan, kā tu labi zini, bez kapteiņa un robežsardzes dienesta atļaujas neviena nepiederīga persona tur iekļūt nevar.

- Tātad kapteinis Andresons zināja par ciemiņiem? - Igors sacīja.

- Šķiet, ka jā. Kā apgalvo mani paziņas no apkalpes, kapteinis tajā laikā bija uz kuģa... Aizdomīgi, ka svešie runāja angliski un brīvi pastaigājās pa tilpnēm un zālēm. Man nav ne jausmas, kāds bija viņu vizītes mērķis. Taču notika traģēdija, un es domāju, ka šie cilvēki ar to ir saistīti.

Igors gribēja uzdot vēl vienu jautājumu, taču zālē jau dzisa nost gaisma, un viņi steidza ieņemt savas vietas. Aplausu vētras pavadībā, plati smaidīdams un dziļi klanīdamies, uz skatuves uznāca vakara vadītājs. Pēc tam uzradās diriģents ar sniegbaltu ža-bo, sažņaudza ar plaukstu pults malu, it kā no turienes smeltos spēku, pamāja klarnetistam un sāka vēzēt zizli. Gaisā uzvirmoja negaidīti spēcīgas, nevaldāmas skaņas. Klarnetes solo pievienojās stīgu instrumenti, un skaņas saplūda simetriskā, melodiskā zīmējumā. Drīz vien mūzikas maģija valdonīgi pakļāva publiku savai burvībai. Sākumā Igors, savu domu pārņemts, skaņdarbā neklausījās, bet brīdi vēlāk attapās, ka viņa domas, tāpat kā melodiskās skaņas, te cēlās debesu augstumos, te krita bezdibenī, te vienmērīgi plūda nezināmā virzienā.

- Mana sieva teica, - muitnieks čukstēja, - ka Mocarts bijis brīnumbērns, kas sacerējis brīnišķīgus skaņdarbus, būdams vienpadsmit gadus vecs. Toties tas otrs, kā viņu sauc, Bēthovens, jau divdesmit sešu gadu vecumā sācis zaudēt dzirdi. Nepatīkamā kaite ierobežojusi viņa saskarsmi ar cilvēkiem. Viņš pat bijis spiests atteikties no muzikāla pavadījuma. Taču tik un tā sarakstījis vienreizīgu mūziku. Tā vismaz saka mana sieva.

- Bet es jums saku, - viņu sarunā iesaistījās kalsns pavecs vīrs, kas izskatījās pēc profesora, - ka trūkums un vientulība ģēniju nespēja salauzt. Tāpēc viņa mūzikā atspoguļojas dzīves pretrunu cīņa. Cīņa ar sevi un grūto likteni spilgti jaušama daudzos viņa skaņdarbos.

t /

- Vai jūs to teicāt par Bēthovenu? - muitnieks gribēja noskaidrot.

- Protams, - vecais kungs noburkšķēja.

Tuvākie klausītāji sašutuši lūdza ievērot klusumu. Gaisā lidinājās klarnetes smeldzīgās skaņas. Tai atkal pievienojās orķestris, un majestātisko mūzikas skaņu lavīna viļņojās augšup un lejup gaišā harmonijā. Igoram šķita, ka mūzika vēsta par kādu citu pasauli, kurā cilvēks var smieties, raudāt un sajūsmināties, būdams brīvs kā ērglis savā lidojumā. Tur nav ne sprādzienu, ne slepeno dienestu, ne cilvēku nekrietnības, ne visvareno dolāru un zelta.

- Vai jums, jaunie cilvēki, nešķiet, - sirmais vīrs atkal čukstēja, - ka mūzika valda pār mūsu smadzenēm? Šeit, šajā zālē, prāts zaudē saikni ar elementāro, materiālo pasauli. Es jūtu, ka ar mani notiek brīnumaina metamorfoze. Lietus mākoņi izklīst, un manā dvēselē ielaužas spilgti un līksmi saules stari. Vai ar jums, jaunie cilvēki, tā nenotiek?

- Nē, - muitnieks godīgi atzinās un gribēja teikt vēl kaut ko, taču klausītāji atkal dusmīgi viņus apsauca.

Igors iebakstīja savam pavadonim sānos, lai tas klusē, un tad centās uzminēt, par ko gan domājis komponists, šo mūziku radīdams. Ko Mocarts ar to cilvēkiem gribēja pavēstīt? Gara acu priekšā pēkšņi izpletās jūras virsma, no kuras - ak Dievs! - atkal iznira noslēpumainās galvas ar zilajām sejām un apdzisušajiem skatieniem. Virs slīkoņiem riņķoja kaiju bars... un knābis pāršķēla aci...

- Tas briesmīgais sapnis, - Igors nočukstēja, - tā bija Dieva zīme!

- Nesapratu... - Muitnieks pagrieza pret viņu galvu.

- Es sarunājos ar sevi.

- Bīstams simptoms. - Kohvs kā šausminādamies piešāva roku pie lūpām. - Pastāsti par to ārstam!

Igors neatbildēja. Mūzikas skaņas virpuļoja ap viņiem, gluži kā vētras nestas. It kā negribīgi, taču neatlaidīgi atdzīvojās atmiņas, atgādinādamas viņam to, ko viņš bija pūlējies aizmirst uz visiem laikiem. Prieka izjūtas, ko tikko bija izraisījusi mūzika, nomainīja bailes. Šīs bailes uzjundīja atmiņu ainas no bijušās iestādes tumšajām kamerām, kur ik palaikam ieslodzīja nevainīgus cilvēkus. Cik daudzus toreiz tur iemeta bez tiesas un izmeklēšanas! Nē, viņš ne. Viņš cīnījās ar kontrabandistiem. Taču iestāde bija tā pati...

Acīmredzot Igors bija sācis domāt skaļi - skatītāji jau atkal dusmīgi sačukstējās. Atvainodamies pamājis ar galvu, viņš piespieda sevi ļauties mūzikai. Taču tas nebija viegli. Viņu no jauna ietina iztēles migla, un, gluži kā metināšanas dzirksteles, izmocītajā prātā cita pēc citas uzplaiksnīja dziļi atmiņā iespiedušās murga ainas. Zilganas slīkoņu sejas cēlās augšup, ārā no ūdens, un kaijas mielojās ar cilvēku acīm...

Igors piecēlās un devās uz zāles durvīm. Kohvs vilkās viņam līdzi.

- Pie velna to mūziku! - Kohvs nolādējās, klusi aizvērdams durvis. - Iesim uz kafejnīcu. Būtu grēks neiedzert par tiem, kuri palika jūrā!

- Piekrītu, - Igors atbildēja, domādams savas domas. Savā dzīvē viņš bija daudz grēkojis. Viņš bija grēkojis, pakļaudamies valsts stabulei. Viņš bija grēkojis, nesaprazdams, ka grēko. Taču vislielākais grēks bija darījums ar majoru.

Lielāko koncerta daļu, bārmenim un viesmīlēm par brīnumu, viņi pavadīja filharmonijas kafejnīcā, par labāku atzīdami alkoholu, nevis dižā Mocarta muzikālo kokteili. Abi krietni apreiba. Pēc tam grīļodamies devās uz garderobi, kā nebūt apģērbās un streipuļoja mājup. Pa ceļam, nespēdami pārvarēt uzmācīgu kārdinājumu pie glāzītes atkal un atkal spriest par prāmja bojāeju, iegriezās tuvākajā bārā. Pēc tam iegāja vēl kaut kur... Tajā vietā telpu pildīja kodīgi cigarešu dūmi, taču viņi dabiski un pašsaprotami to pieņēma, pēc kārtējās konjaka devas pilnīgi iekļaudamies šajā nakts uzdzīves gaisotnē.

Tajā vakarā ne viens, ne otrs nenojauta, ka reibuma cauraustā saruna tabakas dūmos un apkārtējā kņadā būs viņu pēdējā, ka pēc šīs nakts viņi nekad vairs nesatiksies. Viņiem ne prātā nenāca, ka pēc šā drūmā oktobra vakara nekad vairs kopā neiedzers.

Kad beidzot, sasiluši no alkohola un dedzīgajām sarunām, abi izgāja uz ielas, aukstumu viņi nejuta. Nedaudz atskurbis, Kohvs apturēja taksometru. Pirms iekāpšanas kāds daudz lielāks spēks par tradīciju pastūma viņus vienu pie otra un kluss eņģelis abus sakļāva apkampienā, uz mirkli vienodams domās, elpā un garā.

- Ardievu, brāl, - Igors, iesēdinādams izklaides biedru taksometrā, drūmi nočukstēja, it kā juzdams savu tuvo nāvi.

- Kāpēc esi tik skumjš, draugs? - Kohvs, mēlei pinoties, pajautāja. -Ja Dievs dos, būs atkal jauna diena un jauna iedzeršana...

* * *

Kad taksometrs aizbrauca, Igors attapās viens vāji apgaismotā, šaurā ieliņā. Starp jumtu korēm lejup raudzījās retas, blāvas zvaigznes. Klusums un nakts, kas viņam pēdējā laikā tik ļoti nepatika, nu šķita gluži neizturami. Viņš vēlējās dzirdēt cilvēka balsi vai kāda gājēja soļu troksni akmeņiem bruģētajā ieliņā, ko ieskāva senatnīgu, drūmu ēku fasādes. Kluss troksnis patiešām atskanēja.

Laternas nespodrajā gaismā viņš ieraudzīja, ka pie kādām durvīm sakustas divi neskaidri silueti, kas acīmredzot bija uzradušies vai nu no krustojuma, vai pagalma puses. Kad Igors pa ietvi bija piegājis tuvāk, no ēnām iznāca divi jauni vīrieši un tuvojās viņam. Viens izvilka no virsjakas apakšas tādu kā metāla cauruli. Kaut gan Igors bija piedzēries, reakcija viņam bija pietiekami laba, lai izvairītos no sitiena. Ar elkoni iebelzis uzbrucējam pa kaklu, viņš piespieda to atpakaļ pie sienas, bet otram spēra ar kāju, taču netrāpīja. Veikli atlēcis sāņus, tas ar cietu priekšmetu spēcīgi iesita Igoram pa galvu. Acu priekšā satumsa, un viņš ieslīga nemaņā. Dvēsele uz mirkli it kā izlidoja no ķermeņa un planēja starp krēslas apņemtajām, senatnīgajām celtnēm. Viņš pirmo reizi ieraudzīja sevi no malas - bālu seju guļam uz nakts melnā audekla.

Sadrumstalotos murgainu vīziju fragmentos Igors redzēja Tallinas vecpilsētas aprises - glumus bruģakmeņu kvadrātus, tumšas logu acis, baznīcu smailes ar krustiem augstajās debesīs un īsas sānielas, kas beidzās ar strupceļu.

Vīzijā viņš redzēja, ka pieceļas un klibo prom, klupdams krizdams neizprotamās bedrēs, bet allaž celdamies un cerēdams sastapt kaut vienu dzīvu dvēseli. Taču visapkārt slējās vien viduslaiku noliktavu sienas ar masīvām, dzelzi apkaltām durvīm un sīkiem lodziņiem tumšsarkanajos mūros... Iela bija pilnīgi tukša. Ak Dievs, cik ļoti bail viņam bija! Kādā mirklī šķita, ka tālā logā vīd pazīstams siluets, un viņš aizelsies metās uz turieni, taču apveids pagaisa un izrādījās, ka tas bijis tikai redzes māns. Kungs, viņš mēmi lūdzās, grimdams sava akluma glābjošajā tumsā, žēlo mani!

Kad samaņa atgriezās un acu priekšā iemirdzējās zvaigznes, Igors saprata, ka guļ pie kādas mājas uz aukstām akmens plāksnēm. Pakausī smeldza - viņš sataustīja tur asinis. Sakopojis gribasspēku, Igors piesvempās kājās. Tajā pašā mirklī sareiba galva, un viņš spēji pieķērās pie aplodas, ievērodams, ka logi aizslēpti aiz slēģiem, tātad neviens viņu šajā vājuma un kauna brīdī nevēro.

Igors devās uz priekšu, cerēdams uz glābiņu taksometru. Roka vārgi ieslīdēja kabatā, bet naudasmaku tur nesataustīja. Nebija arī mobilā telefona un pulksteņa. Uzbrucēji bija pagrābuši visu, ko vien varēja. Rūgti pasmaidījis, viņš pielika soli. Sīkais lietus pārvērtās sniegpārslās. Iedams cauri slapjdraņķa pārņemtajai pilsētai, viņš pieņēma lēmumu, kas krasi grozīs viņa dzīvi.

- Zvanīšu uz Maskavu! - viņš čukstēja. - Uz Maskavu! Izstāstīšu visu savam senajam draugam, tagad FDD ģenerālim, godīgam un neuzpērkamam virsniekam...

Krustojumu nolaizīja gaismas stars. Drīz viņš ieraudzīja taksometra vējstiklu un zaļu uguntiņu. Taksometra vadītājs, uzklausījis savādo klientu, pameta ar roku - kāp iekšā, katram var gadīties!

Kaut gan mājās nokļuvis visai vēlā stundā, Igors uzreiz piezvanīja savam senajam dienesta biedram, kas bija laikus aizbraucis no Igaunijas un Krievijas galvaspilsētā kļuvis par atbildīgu amatpersonu federālajā slepenajā dienestā. Tas negaidīti ātri pacēla klausuli.

- Atvaino, ka traucēju nakts laikā, - Igors saspringti ierunājās.

- Tikko atgriezos no biroja, - atskanēja pazīstama balss. - Tā ka tu mani neiztraucēji. Ja jau esi izlēmis zvanīt naktī, jautājums droši vien ir svarīgs.

- Neviens vairs ne par ko citu nerunā kā tikai par prāmja Estonia bojāeju, - Igors iesāka, bet tūdaļ aprāvās, atcerējies, ka telefona sarunu varbūt noklausās.

- Ceru, ka tu ar to nebrauci, - bijušā kolēģa balsī ieskanējās zobgalība, - un nezvani man no jūras dibena.

- Daudz netrūkst, - Igors nenoteikti attrauca un piebilda: - Rīt došos uz Maskavu, lai tiktos ar tevi.

Sarunas biedrs visu saprata.

- Dod man ziņu, ar kuru reisu ieradīsies, - viņš citādā balsī sacīja. - Es sagaidīšu.

- Norunāts. - Igors atviegloti nopūtās.

Ģērbjoties nost, viņš nodomāja, ka izstāstīs dienesta biedram visu, ko zina. Lai iestāde izdara secinājumus. Tā būs pēdējā dāvana bijušajai struktūrai, kam viņš uzticīgi un patiesi bija kalpojis daudzus gadus. Pēc vizītes uz Maskavu viņš no tās atvadīsies uz visiem laikiem un sāks jaunu dzīvi.

Pieņēmis negaidīto lēmumu, Igors jutās atvieglots un acumirklī aizmiga. No rīta pacilātā garastāvoklī viņš izgāja no mājas un devās uz automašīnu. Izrādījās, ka tai ir caura riepa. Lādēdamies viņš atvēra bagāžnieku, izņēma domkratu un, likdams to zemē, ar muguru juta, ka draud briesmas. Pagriezties viņš nepaguva - karsts gaismas kūlis iegrūda viņu tumsā. Vēl mirkli viņa smadzenes dzīvoja, analizēdamas pēdējās šajā pasaulē pavadītās sekundes. No visām pusēm viņu ieskāva dziļa klusuma pilns pagalms, un viņam šķita, ka, sarāvies kamolā, viņš ar šo sērīgo klusumu saplūst un tajā izkūst. Nez no kurienes uzradušās, pie viņa traucās draugu un paziņu, nedraugu un ienaidnieku sejas. Ap viņu drūzmēdamās, tās cita caur citu sauca, ka tām esot tiesības uz kapa runu viņa bērēs...

Pēc tam acu priekšā savērpās straujš kaleidoskops, varavīk-šņains pagātnes notikumu karuselis. Dūmakainā mirāžā viņš ieraudzīja Sergeja un Valentīnas seju, tik tikko tās pazīdams. Igors nesaprata, vai patiešām tās redz vai viņam rādās halucinācijas, taču, gulēdams uz rudenīgi slapjā asfalta, viņš ar visu savu gaistošo būtību juta šo cilvēku klātbūtni. Tie bija šeit, viņam blakus, un viņš dzirdēja abu balsis...

Tad debesis piepildīja kaijas. Spalgi ķērkdami, putni metās ūdenī, kur šūpojās cilvēku galvas, tupās uz šīm galvām un trieca knābjus acu dobumos...

Ne velti pēc sarunas ar majoru viņam rādījās šī vīzija, Igoram atkal prātā pazibēja pazīstamā doma. Visaugstais mani brīdināja, bet es nepievērsu tam uzmanību. Pelnītais sods ir klāt.

Jo par visu ir jā maksā.

Fakti un komentāri

Tallinas policijas kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks paņēma

MAPI, UZ KURAS BUA RAKSTĪTS IGORA KRIŠTAPOVIČA VĀRDS.

- Viņu nošāva savas mājas pagalma, - policists gausi sacua. - Krištapoviča kungs ieraudzīja, ka VIŅA AUTOMAŠĪNAI pārdurtā riepa, UN, ATVĒRIS BAGĀŽNIEKU, PAŅĒMA REZERVES RIEPU. ĪAJA BRIDI PIELAVUĀS ALGOTS SLEPKAVA UN IEŠĀVA KRIŠTAPOVIČAM PAKAUSI.

- Vai esat pārliecināts, ka

Igors Krištapovičs, bijušais VDK darbinieks

TAS BIJA ALGOTS SLEPKAVA, NEVIS KĀDS NOZIEDZNIEKS VAI AUTOMAŠĪNU ZAGLIS? - ES JAUTĀJU.

- Izmeklēšanā noskaidrots,

KA SLEPKAVA BUA PROFESIONĀLIS.

- Vai, izmeklējot šo noziegumu, JUMS RADĀS PIEŅĒMUMS, KA Šī

slepkavība varētu būt saistīta ar prāmja Estonia katastrofu?

- Radās. Komercuzņēmuma

APSARDZES DIENESTA PRIEKŠNIEKS

Igors Krištapovičs bua nokiausi-

JIES PRAMJA KAPTEIŅA SARUNU AR KĀDU cilvēku. Runa tajā buusi par svarīgas KRAVAS PĀRVEŠANU UN PRĀVU NAUDAS SUMMU PAR PAKALPOJUMU...

- Kā jūsu rīcībā nokļuva tāda informācija?

- Mums ir savi informatori.

- Vai jus šo faktu parbauduāt?

- Nē. Mes nodevām šo informacuu attiecīgām iestādēm. Mušu

DARBS IR IZMEKLĒT KRIMINĀLNOZIEGUMUS, KAS PASTRĀDĀTI TALLINĀ.

Lai arī kā es centos uzzināt par šo slepkavību ko vairāk, gan Iekšlietu MINISTRIJAS INSTANCĒS, GAN IGAUNIJAS DROŠĪBAS DIENESTĀ DARBINIEKI PAR ŠO TEMATU BUA VISAI MAZRUNĪGI. ĪAS IR SAPROTAMS - GALU GALĀ ŠĪS IESTĀDES BUA NEMANĀMI PĀRRAUDZUUŠAS SLEPENU MILITĀRU KRAVU NOSŪTĪŠANU UZ ĀRZEMĒM AR PASAŽIERU KUĢI.

Trīsdesmit piektā nodaļa. Zviedrija, armijas bāze. Tomass Stenmarks

Aptuveni trīsdesmit piecus gadus vecs, kalsns tumšmatis ar garenu seju iepazīdamies nodēvēja sevi par pulkvedi, lai gan bija ģērbies zilganā uzvalkā ar tumšsarkanām rūtiņām. Viņš uzmanīgi nopētīja auditoriju, it kā pārliecinādamies, vai visi ir klāt.

- Kungi, mēs esam šeit sapulcējušies, - viņš sacīja, - lai apspriestu sevišķi slepenas operācijas plānu. Man uzticēts šo operāciju vadīt...

Tomass nesaprata ne to, kas viņam uzticējis šo operāciju vadīt, ne arī to, kuras armijas pulkvedis viņš ir. Šis cilvēks runāja nevainojamā angļu valodā, lai gan auditorijā lielākajai daļai klausītāju mugurā bija Zviedrijas Jūras spēku formastērpi. Citādi bija ģērbušies kolēģi no ASV un Somijas.

- Jūs visi esat šīs operācijas dalībnieki, - pulkvedis turpināja, - un protat angļu valodu, tāpēc es izteikšos šajā valodā. -Kad viņš ieslēdza projektoru, uz ekrāna parādījās iespaidīgi liela pasažieru kuģa daudzstāvu korpuss. - Tas ir prāmis Estonia. Jā, jā, virsnieku kungi. Tas pats prāmis, kas nesen nogrima Baltijas jūrā.

Tomass sarāvās. Gara acu priekšā pavīdēja tantes Helgas seja un viņas allaž dzīvespriecīgais smaids. Viņa tā arī nebija atrasta. Droši vien atdusas kaut kur uz šā prāmja.

- Kuģis guļ astoņdesmit metru dziļumā, - pulkvedis stāstīja. - Mūsu grupas uzdevums ir iekļūt automašīnu klājā un izcelt ļoti svarīgu kravu, kas atrodas transportlīdzekļa konteinerā. Taču sākumā jums vajadzēs pārvietot vizieri.

- Kas ir vizieris? - Paks čukstēja.

- Velns viņu zina, - Nortons atbildēja.

Pulkveža dzirdīgās ausis amerikāņu dialogu bija saklausījušas.

- Vizieris, - viņš paskaidroja, - ir prāmja priekšējie vārti. Redziet, - viņš vilka ar rādāmkociņu pa ekrānu, - šis vizieris ir liels kā māja un sver piecdesmit piecas tonnas.

Tomass klausījās pulkvedī, un viņa neizpratne auga. Daudzas avīzes ziņoja, ka vizieris atvēries un viļņi to norāvuši, kuģim pilnā gaitā dodoties uz priekšu, tāpēc tas guļ tālu no nogrimušā prāmja. Taču nu viņš dzird, ka vizieris atrodas kopā ar kuģa korpusu un to vajadzēs kaut kur vilkt. Kas tās par muļķībām? Ja priekšējie vārti ir klāt pie prāmja korpusa, - kāds tad bija šā kuģa nogrimšanas īstais iemesls? Viņš uzmanīgi nopētīja pārējos klausītājus, redzēdams, ka daudzu sejās lasāms izbrīns, taču neviens pulkvedim neko nejautāja. Tas bija saprotams. Organizācijā, kurā viņi kalpoja, liekus jautājumus neuzdod. Šeit viss bija noslēpumā tīts. Ja jau uz kuģa borta bija slepena militāra krava, skaidrs, kāpēc tas nogrima jūras dibenā. Tātad militāristu vainas pēc gāja bojā simtiem nevainīgu pasažieru? Un viņa tante Helga arī...

Pulkveža vārdi Tomasa dzirdi sasniedza klusināti, it kā caur stiklu.

- Līdz operācijai mēs pētīsim viziera konstrukciju tik rūpīgi, cik vien iespējams. Pievērsiet uzmanību, kungi, ka augšā atrodas tā pacelšanas svira. Lejā, pie automašīnu klāja, ir atlantiskais slēgs. Ir divi cilindri - viens atrodas augstāk, un tas ir viziera hidrauliskā pacēlāja cilindrs, otrs, rampas pacēlāja cilindrs, atrodas zemāk. Jums jāiegaumē šīs uzbūves nianses tāpēc, ka jūras dibenā jums būs jādemontē priekšējie vārti, lai, kā jau teicu, izceltu svarīgu kravu. Jo labāk mēs teorētiski pārzināsim konstrukciju, jo mazāk laika prasīs tā izjaukšana zem ūdens...

Tomass neizturēja.

- Plašsaziņas līdzekļi ziņoja, - viņš vērsās pie pulkveža, - ka viļņi vizieri norāva, prāmim pilnā gaitā braucot, un tas bijis prāmja bojāejas iemesls. Ja tas tā nav, - kāpēc radās tāda versija?

Auditorijā sacēlās piekrītoša murdoņa, jo šis jautājums acīmredzot interesēja daudzus. Pulkvedis pikti palūkojās uz leitnantu, bet tūdaļ savaldījās un pasmaidīja.

- Mūs, militāristus, - viņš atbildēja, - neinteresē civiliedzīvotāju versijas vai žurnālistu pieņēmumi. Ar jautājumu, kāpēc īsti prāmis nogrima, lai nodarbojas izmeklēšanas komisija. Es varu jums pateikt vienu - vizieris nav atrauts, tas joprojām ir savā vietā.

- Tātad žurnālisti, - leitnants nelikās mierā, - izplata maldīgas ziņas?

- Reizēm jāizsaka tādi apgalvojumi, kas atbilst nacionālajām interesēm, - pulkvedis paskaidroja, slēpdams aizkaitinājumu. - Valdība zina, kādas versijas jāizvirza. Mums, armijas cilvēkiem, jāpilda savas valsts griba, valsts, kam mēs uzticīgi kalpojam! Piedodiet, - viņš izlaboja sevi, - mums jāpilda triju valstu, Zviedrijas, Somijas un ASV, griba. Mēs atšķiramies no parastajiem pilsoņiem ar to, ka esam informēti par vienu otru mūsu valdības slepenu soli, kas tiek sperts, kā jau teicu, atbilstoši valsts interesēm...

Lai dabūtu šo milzeni prom no kuģa, Nortons vērpa savas domas, būs vajadzīgs vesels pulks speciālistu un daudz dažādas tehnikas. Cik tas izmaksās organizācijai, kas iecerējusi šo operāciju?

Saklausījis Nortonu aiz muguras kaut ko burkšķam, Tomass šeit jutās aizvien neiederīgāks. Viņš mēģināja ņemt talkā psihoanalīzi, lai izprastu pulkveža izteikumus un visu šo absurda teātri. Kāpēc, viņš netika gudrs, jādemontē nogrimuša prāmja priekšgals? Nūjā, jāizceļ kaut kāda krava...

- Sīkāk ar viziera konstrukciju jūs iepazīstinās mūsu pieredzējušie speciālisti, - pulkvedis sacīja, - bet pagaidām pasludinu desmit minūšu pārtraukumu...

Jaunumu satraukts, Tomass atstāja zāli un apsēdās ārā uz sola. Abās pusēs bāzei slējās pelēkas klintis, ko apspīdēja oktobra dienvidus aukstā saule. Kapteinis Nortons apsēdās blakus un klusēdams aizsmēķēja cigareti, pavērsis skatienu uz krasta aizsargmūri, aiz kura šalca jūra. Jūras spēku bāze atradās uz salas, kur nelīdzenais, klinšainais plato slēpa tikko samanāmus betona bunkurus un aizsargkrāsā maskētas elektroniskas actiņas no mākslīgiem pauguriem modri vēroja ūdens virsmu. Tālumā mirdzēja pret debesjumu vērstas radaru iekārtu metāla ausis. Tuksnesīgā,

klusā ainava jebkuru bridi varēja eksplodēt un izspļaut uz jūras pusi kvēlojoša metāla lavīnu. Pakalnu nogāzēs te pavīdēja, te nozuda tikko saskatāmi, gluži kā miglā tīti karavīri.

- Vai tu kaut ko saproti? - Nortons pagriezās pret leitnantu.

- Nē, - Tomass atzinās. - Vietējās avīzēs lasīju, ka esot izveidota starptautiska izmeklēšanas komisija, kas tikšot ar visu skaidrībā un izdibināšot prāmja bojāejas īstos cēloņus.

- Kāds naivums! - Nortons nosmīkņāja. - Ja mums pavēlēts no prāmja korpusa demontēt priekšējos vārtus, ir vairāk nekā skaidrs, ka vajadzīgi fakti, kas apstiprinātu valdības amatpersonu pausto oficiālo versiju. Tici man, leitnant, jebkura komisija pavēstīs, ka vizieris atrauts, prāmim traucoties uz priekšu, un tieši tas bijis prāmja nogrimšanas iemesls. - Greizi pasmaidījis, viņš piebilda: - Kaut gan mans skaidrais saprāts vedina mani uz domu, ka tieši tā būs, aiz cieņas pret Kantu es tomēr mēģināšu savu tīro prātu pakļaut nelielām šaubām un pagaidīšu komisijas lēmumu. - Kapteinis iemeta izsmēķi atkritumu tvertnē, pamāja uz mācību korpusa pusi un mudināja: - Iesim, šefs sauc! Apgūsim kuģa uzbūvi, citādi zem ūdens nozāģēsim ne to, ko vajag, un mūs pašus noslīcinās vizierim blakus.

- Tu gribi teikt, ka mums neļaus iznirt virs ūdens?

- Tāds ir mūsu liktenis, - Nortons noslēpumaini attrauca.

* * *

Pēc trīs dienas ilgām nodarbībām Tomass par nogrimušo prāmi bija daudz ko uzzinājis. Kuģis bija 155 metrus garš un 25 metrus plats un svēra vairāk nekā piecpadsmit tūkstošus tonnu. Viņš bija uzzinājis daudz ko, taču katastrofas iemeslu nezināja. Plaš-saziņas līdzekļi joprojām vēstīja, ka prāmis Estonia nogrimis, jo spēcīgi viļņi atrāvuši no stiprinājumiem vizieri un klājos ieplūdis jūras ūdens. Kādas blēņas! Kuģis guļ jūras dibenā kopā ar vizieri, kas patiesībā nemaz nav atrauts! Un specvienība, kurā dienēja arī viņš, leitnants Tomass Stenmarks, drīz sāks šā nelaimīgā viziera demontēšanu...

Tādas domas nodarbināja Tomasa prātu, kamēr šefs auditorijas priekšā atgādināja slepenās operācijas svarīgumu.

- Viss, kungi, - pulkvedis noguris sacīja, - līdz vakaram jūs esat brīvi, bet pulksten divdesmit divos dosimies pildīt uzdevumu.

- Mums ir papilnam laika, - pie viņa vērsās kapteinis Nortons. - Vai drīkstam aizbraukt uz Stokholmu un aplūkot pilsētu?

- Drīkstat. Taču divdesmit vienos trīsdesmit lai visi būtu šeit!

- Līdz Zviedrijas galvaspilsētai ir krietns gabals! - seržants Paks žēlojās. - Kā mēs varam apsolīt, ka atgriezīsimies bāzē laikā?

- Būšu viesmīlīgs, - pulkvedis smaidīdams atbildēja, - un došu rīkojumu, lai jūs turp nogādā ar ātrgaitas kuteri.

- Vēlams turp un atpakaļ, - Nortons norādīja.

- Bez šaubām, - pulkvedis sausi noteica un piebilda: - Ar vienu noteikumu. Ekskursijas laikā nepieskarsieties ne alkoholam, ne sievietēm. Naktī gaidāms visai atbildīgs, atkārtoju, ļoti atbildīgs darbs.

- Mēs beidzot savām acīm ieraudzīsim nelaimīgo prāmi Estonia? - Nortons vērīgi palūkojās uz pulkvedi.

- Iespējams. Iespējams... - viņš izvairīgi atbildēja.

* * *

Kad kuteris apstājās pie granīta krastmalas, viņi uzgāja pa mitrajiem pakāpieniem augšup un devās uz pilsētas centru. Sejā pūta salts vējš, kas nesa sev līdzi sīku lietus pilienu miriādes. Seržants Paks gāja, tīstīdams seju siltā šallē.

- Draņķīgs laiks, - viņš noburkšķēja. - Ja būtu zinājis, ka Stokholmā valda tāds aukstums, paliktu kazarmā.

- Reizēm, - kapteinis možā balsī sacīja, - cilvēkam jāatsakās no ērtībām garīgās higiēnas vārdā. Baudi Eiropas arhitektūru, priecājies par zviedru skaistulēm! To šeit netrūkst.

- Viņas ir pārāk garas, - seržants ņurdēja. - Salīdzinājumā ar viņām es esmu liliputs.

Tomass sarunā nepiedalījās. No prāta viņam neizgāja prāmja kontūras, kas pēdējās dienās bieži bija redzamas televizora ekrānā, un viņš ar skumjām domāja par savu tanti Helgu, kas, iespējams, atdusas uz kāda klāja vai iesprostota kajītē... Tiesa, starptautiskās komisijas locekļi daudzās intervijās apgalvoja, ka

prāmī iekšā līķu neesot. Ūdenslīdēji cilvēku mirstīgās atliekas no turienes esot izcēluši. Taču Tomass tam īsti neticēja, tāpēc ar nepacietību gaidīja nakts vizīti uz nogrimušo kuģi. Viņa drūmās pārdomas pārtrauca mobilā telefona zvans.

- Sveiks! - caur vēja brāzmām viņš saklausīja patīkamu sievietes balsi.

- Sveika! - viņš attrauca. - Kas zvana?

- Inga. Gribēju jums pateikties par biļetēm.

- Vai zvanāt no Amerikas lidostas?

- Nē, tajā pašā dienā, kad jūs man palīdzējāt, aizlidoju uz Zviedriju. Es zvanu, lai uzzinātu adresi, uz kuru nosūtīt parādu.

- Tik ātri! - viņam izspruka.

- Es satiku savu bijušo treneri, un viņš man izlīdzēja ar naudu. Tātad... uz kurieni lai nosūtu jums parādu?

- Es patlaban esmu Stokholmā, - Tomass paskaidroja.

- Lieliski! - meitene priecīgi iesaucās. - Es arī esmu Stokholmā. Varu atdot jums parādu tūlīt pat. Kurp lai es to nogādāju? Sakiet, un es būšu klāt...

- Nē, nē, Inga! Es aizbraukšu pie jums. Kur jūs atrodaties?

- Esmu pie Drotningholmas Galma teātra.

- Gaidiet mani pie durvīm! - Tomass aši sacīja. - Būšu tur pēc divdesmit minūtēm.

Kamēr viņš runāja pa telefonu, pārējie jau bija gabalu viņam priekšā. Tomass viņus panāca.

- Es jūs pametīšu, kungi! - viņš paziņoja, nepaskaidrodams iemeslu. - Sazvanīsimies! Ja ne, tiksimies pie kutera.

- Kas būs mūsu gids? - Nortons kurnēja. - Tu taču apsolīji parādīt mums Stokholmu!

- Tik ļoti jāsteidzas ir tikai tad, - Paks apcerīgi izvērtēja situāciju, - ja zvana mīļotā sieviete.

- To es saprotu, brāl. - Kapteinis noplātīja rokas. - Tas ir svarīgs iemesls, un man pret tavu prombūtni nav iebildumu. Tikai nenokavē darbu!

Tomass pamāja un devās uz pieturu. Kad autobuss līgani izkustējās, viņš apsēdās pie loga un centās atsaukt atmiņā Ingas seju. Toreiz, kad viņi pirmo reizi tikās Meksikas ciematā, tā bija apātiska, un viņam šķita, ka tajā nomalē mīt tikai meitenes ķer-

menis, bet gars ir tālu prom. Pēc tam šaurajā viesnīcas istabā atskanēja viņas neizteiksmīgā, nogurusī balss. Tomass labi atcerējās, ko viņa teica: "Ja jūs zinātu, cik slikti es jūtos! Es ciešu, taču jūs nespējat to saprast!" Toreiz šo meiteni mocīja atkarība. Kā Inga izskatās tagad, viņš domāja, šeit, dzimtenē?

Viņa stāvēja pie teātra durvīm - slaido augumu slēpa garš tumšs mētelis, un kuplie mati mirdzēja gluži kā kviešu kūlis.

- Jūsu zvans bija tik negaidīts! - Tomass teica, iedams viņai klāt.

- Ar jūsu gādību esmu atgriezusies dzimtenē, - viņa atbildēja. - Paldies!

- Šodien ir auksts, - viņš nodrebinādamies sacīja. - Ieiesim kaut kur siltumā! Es labprāt izdzertu tasi karstas kafijas.

Viņi iegāja vecmodīgā kafejnīcā, kas atradās netālu, un iekārtojās telpas stūrī. Tomass pasūtīja Ingai tēju, bet sev - kafiju un glāzīti degvīna. Viesmīle pierakstīja pasūtījumu un aizgāja, bet viņš vērīgi ielūkojās bijušās narkomānes sejā. Inga izskatījās daudz labāk, nekā viņš to atcerējās, - bija kļuvusi skaistāka. Viņas seja bija mazliet piesarkusi.

- Vai esmu mainījusies? - manīdama viņa skatienu, meitene samulsusi vaicāja.

- Jā. - Tomass pasmaidīja. - Jūs izskatāties ļoti labi.

- Paldies, - Inga klusi noteica.

Tomass nodomāja, ka pārvērtusies arī viņas balss. Toreiz, viesnīcas istabā, kur Inga dūra vēnā adatu, viņa nevis runāja, bet, aizvērusi acis, kaut ko nesakarīgu vervelēja. Viņa stostījās, it kā viņas mēle ar katru mirkli aizvien vairāk piepamptu. Saņēmusi devu, viņa atspieda pakausi pret krēsla atzveltni un ieslīga savu tēlu pasaulē. Pēc tam, pārgriezusi acis gluži kā mēnessērdzīga, viņa it kā pārakmeņojās, un Tomass ar šausmām vēroja šo metamorfozi.

Sameklējusi cigareti, Inga aizsmēķēja. Tomass ievēroja, ka viņas pirksti vairs netrīc.

- Atbrīvošanās no atkarības man maksāja ļoti dārgi, - viņa sacīja, smagi nopūzdamās, un steigšus piebilda: - Paldies Dievam, šeit, dzimtenē, man apkārt ir brīnišķīgi cilvēki. Un tagad arī jūs... -Uz brīdi apklususi, viņa iedzēra malku tējas un tad turpināja:

- Tajā dienā, kad man rokā bija biļetes un iekāpu lidmašīnā, es nozvērējos, ka nekad vairs narkotikām nepieskaršos. Es teicu sev -tu esi sportiste un tev ir pietiekami liels gribasspēks. Izmanto iespēju un saņemies! Nekad neaizmirsīšu to lidojumu... man tas izvērtās par šausmīgām mocībām. Acis pārgriezusi, es drebēju. Ar plaukstu aizspiedu sev muti, lai neviens nedzirdētu manus vaidus. Lūpas sakodīju līdz asinīm un pirkstus sažņaudzu dūrēs tik cieši, ka nagi iecirtās plaukstā, dzīvā miesā, izraisot sāpes... Jūs jau droši vien zināt, kas ir lēkme... Un tad Dievs manā izmocītajā organismā ielēja kaut kādas jaunas sulas. Vārdu sakot, es izturēju un kopš tā liktenīgā brīža, kad saņēmu biļetes, narkotikām vairs neesmu pieskārusies.

Viņa steidzīgi atvēra somiņu, izņēma aploksni un to pasniedza Tomasam.

-Jūsu nauda. Vēlreiz paldies!

- Kāpēc tā steidzaties? - viņš apmulsis sacīja. - Es varu pagaidīt. Jums tagad droši vien noderētu šī nauda...

- Ņemiet, ņemiet! - Inga smaidīdama mudināja. - Esmu jums ļoti pateicīga.

- Vai esat jau iekārtojusies darbā?

- Pagaidām nē. Taču man apsolīja vietu Gēteborgas Izstāžu centrā.

- Zinu. - Leitnants pamāja. - Tā atrodas Svenska Massan ielā?

- Jā. - Viņa pamāja un turpināja: - Mans bijušais peldēšanas treneris Ēriks Vasbergs palīdzēja. Viņš aizdeva man naudu, norunāja ar Gēteborgas paziņām par darbu un ievietoja mani īpašā klīnikā, kur neilgā laikā speciālistu uzraudzībā es atguvos. Tikai vakar no šīs klīnikas izrakstījos un tūlīt atbraucu pie trenera, lai pateiktos. Nezināju, ka jūs ari esat šeit. Labi, ka satikāmies. No domas, ka esmu atdevusi parādu, man uzreiz ap sirdi kļuva vieglāk. Tā ka no elles esmu izkļuvusi, un tas ir īstu draugu nopelns. Vēlreiz jums pateicos par palīdzību.

Tomass ieskatījās pulkstenī.

- Vai jūs steidzaties? Atvainojiet, ka atņēmu jums tik daudz laika!

- Jāatzīst, ka steidzos gan. Mani gaida. - Tomass sastomījās un tad piebilda: - Kapteinis Nortons un seržants Paks.

Sarunas biedres acis iepletās.

- Vai viņi ari ir šeit? - Inga čukstus jautāja. - Kā viņi te nokļuva? Ko viņiem šeit vajag?

- Viņus atsūtīja komandējumā uz Zviedriju... praktizēties, - Tomass noburkšķēja. - Vai vēlaties viņus satikt?

- Nē! - Inga apņēmīgi atbildēja. - Visu veco es vēlos aizmirst... pavisam. Es vairs nekad nedošos uz Ameriku. Es ienīstu šo valsti, jo tā man sagādāja daudz ciešanu... Tur aizgāja bojā mans mīļotais cilvēks, un tur es iepinos narkomānijas tīklos...

- Es jums piezvanīšu, - Tomass atvadoties sacīja.

Viņas sejā atplauka smaids.

- Par to es ļoti, ļoti priecāšos.

Starmeša gaismas stars ik palaikam pāršķēla vakara krēslu, atsedzot dzeltenbrūnas klintis, dzeloņstieples un porainus akmeņus, starp kuriem bija izvietotas plāksnes ar brīdinošu uzrakstu "Uzmanību! Aizliegtā zona" - ikvienas armijas bāzes neatņemama sastāvdaļa. Līkumota taka veda uz piestātni, pret kuru nevaldāmi dauzījās jūra, tīdama viļņus gluži kā papirusa vīstokļus. Pie krasta pa bangām lēkāja apsardzes kuteris.

- No tādas jūras, - seržants Paks nopūtās, - man jau metas nelabi. Varējām gan pagaidīt, kad vētra beigsies. Esmu pieradis plunčāties pa siltu ūdeni, bet šeit ir nežēlīgs aukstums. Brr... plaušu karsonis garantēts.

- Priecājies! - Nortons pavīpsnāja. - Nonāksi šejienes lazaretē, un tevi aptekās simpātiskas zviedru žēlsirdīgās māsas. Samīļos un pažēlos...

- Ja jau tā būtu, - Paks bija neticības pilns, - bet viņas visas ir garas.

- Kas vainas? Ieliksi galvu tādai starp krūtīm un kaifosi no prieka... Tevi samīļos gluži kā bērnu...

- Nebūtu slikti, kapteiņa kungs, ja jūsu vārdi piepildītos, - ķīnietis nodungoja.

- Par to nešaubies, seržant! Tā arī būs. Tiesa, visas sievietes iegūt nav iespējams, - Nortons filozofiski norādīja, - taču uz to jātiecas, dārgo Pak! Galvenais ir, lai tu nokļūtu šejienes lazaretē.

- Šis prāmis ir interesants, - kapteinis turpināja. - Tur ir ne vien līķi, bet arī kaut kas tāds, kura dēļ šurp sūtīti labākie NATO speciālisti. Mēs ielīdīsim tur iekšā un šo noslēpumu ieraudzīsim...

- Ja nu tur personālā ir pārsvarā vīrieši? Tad velti būšu saķēris plaušu karsoni!

- Statistika liecina, ka visās Eiropas valstīs sieviešu ir nedaudz vairāk nekā vīriešu. Domāju, ka vietējā lazarete nav izņēmums.

-Jūs mani nomierinājāt, - Paks vīpsnādams teica. - Atliek lūgt Dievu, lai es patiešām tajā paradīzes stūrī nokļūtu.

- Lūdz gan. - Nortons pamāja un pagriezās pret leitnantu. - Pirms pieciem gadiem es biju Eiropā un izložņāju Titanic tilpnes. Vai esi bijis tajā kuģī?

- Nē, - Tomass atzinās. - Kaut gan esmu sapņojis nolaisties pie leģendārā kuģa.

- Varu likt galvu ķīlā, - Paks sacīja, - ka šis prāmis ik mirkli ir krievu amfībijas uzmanības lokā. Klīst baumas, ka ar to vesta Krievijā iegādāta, slepena militārā aparatūra.

- Tu, brāl, esi attapīgs. - Kapteinis pasmīnēja. - Iespējams, krievu ūdenslīdēji jau saimnieko tajā prāmī.

- Un kas tad ir? - ķīnietis nerimās. - Mēs varam satikties jūras dzelmē un paspiest viens otram roku. Mani tautieši stāstīja, ka Krievijā esot tāda dziesma: "Krievs un ķīnietis ir brāļi uz mūžu." Tā ka pret mani viņiem ir draudzīgas jūtas. Ja dziļumā sakausimies, krievi mani saudzēs...

Tomass, cenzdamies noturēt līdzsvaru uz slidenās, akmeņainās takas, tikai daļēji klausījās abu tērgāšanā. Amerikāņu kolēģi, apkrāvušies ar aparatūru, pleznām, lukturiem un baloniem, blāvajā mēnessgaismā atgādināja ciemiņus no citām planētām.

Pulkvedis sagaidīja akvalangistu grupu krastā pie dēļu mājiņas, kuras plakano jumtu rotāja antenu puduris.

- Kāpēc jūs paši nesat aprīkojumu? - ieraudzījis apkrautos amerikāņus, viņš noprasīja. - Varējāt iekraut džipā!

- Varējām, - Nortons atbildēja, - bet neuzdrīkstējāmies.

- Kāpēc? - pulkvedis brīnījās.

- Tā ir modernākā zemūdens darbu aparatūra. Par to interesējas sveši izlūkdienesti. Tāpēc es nevaru to nevienam uzticēt.

- Pat NATO virsniekiem ne? - Pulkvedis samiedza acis.

- Pat viņiem, - kapteinis rāmi apstiprināja. - Esmu Pentagonā parakstījies, ka jaunās ierīces nenonāks ienaidnieka izlūkdienestu rokās. Tāpēc visu, kas ir mans, nēsāju sev līdzi.

- Mums nav veicies ar laika apstākļiem, - pulkvedis nosūkstī-jās, mainīdams sarunas tematu un paskatīdamies debesīs, - bet atlikt uzdevuma izpildi mēs nedrīkstam. Lūdzu, kāpiet kuterī, kungi!

Ierūcās dzinēji, un nelielais kuģis, līdz klīzei iegrimis baltās putās sakultajā ūdenī, rāvās uz priekšu, aiz sevis atstādams dzel-tenbrūnās klintis, kas vertikāli ietiecās gludajā līča virsmā un tur, zem ūdens, pārvērtās dziļa kanjona sienās. Kapteinis Nortons vērīgi nopētīja kuteri.

- Šis krasta apsardzes kuģītis, - viņš atzinīgi sacīja, - aprīkots ar modernu militāro tehniku, un tajā ir viss, lai akvalangisti un ūdenslīdēji varētu normāli strādāt - šeit ir īsti mūsdienīgs amerikāņu hidrolokators un lieliska datorizēta navigācijas sistēma...

- Lūdzu visus doties uz kopkajīti! - skaļruņos atskanēja sarg-kuģa kapteiņa balss.

Tomass iegāja šaurajā telpā, kur pie neliela galda sēdēja pulkvedis un citi grupas dalībnieki. Līdztekus amerikāņiem grupā bija divi armijas ūdenslīdēji no Somijas.

- Virsnieku kungi! - Grupas vadītājs uzmanīgi nopētīja katru akvalangistu un turpināja rāmā balsī, tik rāmā, it kā viņi gatavotos svinīgai parādei, nevis riskantam ceļojumam astoņdesmit metru dziļumā: - Drīz mēs nonāksim vajadzīgajā vietā un savām acīm ieraudzīsim nogrimušo prāmi.

- Pulkveža kungs, - sargkuģa kapteinis ziņoja, - es saņēmu informāciju, ka mums vajadzīgajā kvadrātā uzradusies nezināma zemūdene.

- Nezināma? - Pulkvedis nosmīkņāja. - Tātad krievu. Dodiet rīkojumu, lai akustiķi to uzmanīgi vēro! Ziņojiet man par katru neiederīgu skaņu. Vai prāmja nogrimšanas vietu joprojām apsargā?

-Jā, pulkveža kungs. Mūsu karakuģi tur dežurē cauru diennakti.

- Tas ir labi. - Pulkvedis piecēlās un piegāja pie iluminatora. Viņš vērās stiklā, aiz kura bija iespējams saskatīt vienīgi zvaigžņu

laukus, kas uzmirdzēja vietās, kur pašķīrās mākoņi. īsu bridi tur pastāvējis, viņš strauji pagriezās atpakaļ.

- Krievu puiši ir pārgalvīgi. - Pulkveža balsī bija jaušamas raizes. - Viņu akvalangisti var izlīst caur torpēdu aparātiem un iekļūt prāmī, un mūsu jūrnieki augšā to pat neuzzinās. Virsnieku kungi, lūdzu, gatavojieties ieniršanai!

- Tātad iespējams, - Nortons sacīja, - ka nogrimušajā prāmī mēs sastapsimies ar krievu kolēģiem. Viņi varbūt meklē to pašu, ko mēs.

Pulkvedis saspringts uz viņu paskatījās, bet neatbildēja.

Fakti un komentāri

Glābējs Kennets SvensonsKā vēstīja populārais Zviedrijas laikraksts Aftonbladet, 28. septembri APTUVENI TRUOS NO RiTA SVENSONS IZLIDOJA AR HELIKOPTERU Y-64 UN UZŅĒMA UZ BORTA DEVIŅUS PRĀMJA ESTONIA PASAŽIERUS, STARP TIEM ARI KAPTEINI AVO PlHTU. SVENSONS TO PAZIŅOJA TELEVĪZIJAS KORESPONDENTAM, NOSAUKDAMS ARĪ HELIKOPTERA UZŅEMTO CILVĒKU SKAITU. ĪAS NOTIKA AGRI NO RĪTA, UN VĒLĀK VIŅŠ ŠOS VĀRDUS, KO BUA TEICIS PĒC PIRMĀ LIDOJUMA UZ TRAĢĒDIJAS VIETU, NEKAD VAIRS NEATKĀRTOJA.

Tātad Kennets Svensons nogādāja krastā deviņus pasažierus.

JAIC GALA ZIŅOJUMĀ ŠIS FAKTS IR APZINĀTI SAGROZĪTS. ĪAJĀ MINĒTS, KA ŠIS PILOTS PIECOS NO RiTA IZGLĀBIS TIKAI VIENU CILVĒKU UN SAŅĒMIS PAR TO

medaļu no Zviedrijas bruņoto spēku virspavēlnieka rokām. Kļuvis zināms, KA PĒC APBALVOŠANAS CEREMONIJAS VIŅŠ STINGRI JO STINGRI BRĪDINĀTS PLAŠSAZIŅAS LĪDZEKĻIEM NEKĀDU INFORMĀCIJU PAR IZGLĀBTAJIEM PASAŽIERIEM NESNIEGT.

Trīsdesmit sestā nodaļa Stokholma, 1994. GADA OKTOBRIS. Sergejs Petrovs

Caur aizkaru spraugu telpā ielauzās blāvi gaismas stari, izdzenādami ēnas, bet Sergejam rīta krēslā izskatījās, ka nelielās guļamistabas aveņkrāsas sienas notraipītas asinīm. Viņš pievērsa skatienu gleznai dārgā, apzeltītā ietvarā. Tajā bija attēlots viduslaiku karakuģis. Tā ka nespodrajā gaismā krāsas zaudēja sulīgu-mu, viņam šķita, ka fregate peld nevis pa jūras ūdeni, bet gan asins straumēm.

- Velns zina, kādi salīdzinājumi nāk prātā, - Sergejs noburkšķēja. Viņš piecēlās no gultas un atvilka aizkarus, lai paraudzītos, kāds ārā laiks. Smidzināja lietus. Apkārtne izskatījās drūma un nemīlīga. Skats uz mitro ielu raisīja skumjas. - Kas mani šodien gaida? - viņš nočukstēja, juzdams nemiera trīsas.

Tajā brīdī atskanēja klauvējiens pie durvīm.

- Sergej, brokastis ir galdā! - Valentīna sauca.

- Paldies, es tūlīt iešu lejā, - viņš atbildēja, steigdamies uz van-nasistabu.

Kad Sergejs nogāja lejā pa greznajām ozolkoka kāpnēm, Valentīna plašajā ēdamistabā viena rosījās pie plīts.

- Labrīt, dārgā! - Sergejs smaidīdams sveicināja viņu.

Valentīna pagriezās un laipni pamāja, bet tad sadrūma.

- Man visu laiku šķiet, - viņa satraukti sacīja, - ka es šūpojos viļņos, cīnīdamās par dzīvību... - Brīdi klusējusi, viņa piebilda: - Acīmredzot biju pārāk tuvu nāvei.

Sergejam atmiņā atausa šaušalīgās ledainajā ūdenī pārciestās minūtes.

- Taču mēs abi to laimīgi pārdzīvojām, - viņš klusi teica.

- Nomirt aukstos viļņos... Brrr! - Valentīna noskurinājās.

- Kāda starpība, dārgā, kur mirt? - viņš filozofiski noprasīja.

- Daudz svarīgāk ir, kādēļ tu dzīvo.

Sergeja banālā replika Valentīnu aizkaitināja.

- Vai tev pašam bieži gadījies aizdomāties, kādēļ tu dzīvo? -viņa pikti izmeta.

- Kurš gan par to nedomā? Esmu virzījies pa dzīvi tāpat, kā mēs ķepurojāmies pa viļņu galotnēm, šūpodamies ūdenī starp dzīvību un nāvi. Mēs nespējām iesākt neko citu kā vien gaidīt, lai mūs kāds izglābj. - To teikdams, Sergejs piegāja pie fotogrāfijas, kurā bija redzama Valentīna spēlējam vijoli. - Sieviete un mūzikas maģija! - viņš sajūsmināts novilka. - Kur tu spēlēji?

- Baltijas konkursā Tallinā, - viņa gurdi paskaidroja. - Cerēju uzvarēt, bet...

- Nesaprotu.

- Ko tu nesaproti? - Valentīna nesavaldīgi izgrūda. - Ka starp dzīves mērķiem mēdz but arī tādi, ko nav iespējams sasniegt? Ka man, tāpat kā ikvienam, gadījies pieredzēt, kā sabrūk cerības un lieli plāni cieš neveiksmi?

- Tavs lielais plāns ir īstenojies, - Sergejs klusi atgādināja.

- Tu dzīvo kā karaliene. Tev visapkārt ir greznība - dārgas gleznas, modernas virtuves ierīces. Dzīvo un priecājies!

- Es labāk dzīvotu puspagraba istabā un caurām dienām vingrinātos vijoļspēlē, ja vien...

-Ja vien... kas?

- Ja vien... uzlēktu mana zvaigzne. Es reiz sapņoju kļūt par slavenu vijolnieci!

- Tātad mēs esam līdzīgi kā divas ābola puses. - Sergejs nopūtās.

- Kādā ziņā?

- Sabrukušo cerību ziņā. Es arī reiz sapņoju par kaut ko kļūt. Par slavenu pianistu. Fantazēju, ka man tas izdosies, spēlēju līdz apnikumam, beigdams sevi vai nost, taču...

Lūkodamies uz fotogrāfiju, viņš domās mēģināja analizēt savus nepiepildītos sapņus. Kas tie īsti bija? Varbūt tikai sens karsoņa murgs, kas joprojām nelaiž viņu vaļā? Kas no viņa bija iznācis? Nulle!

- Nezinu, kādi bija tavas dzīves mērķi, - viņa balss skanēja rūgti kā vērmeles, - taču skumjais fakts nav noliedzams. Mēs abi esam neveiksminieki. Dievam - Dieva gods, ķeizaram - ķeizara, bet atslēdzniekam - atslēdznieka... Tālāk par deju laukumu piesmēķētā restorānā mēs neesam tikuši.

Valentīna, it kā tikko atjēgusies, nodrebēja.

- Jā, es spēlēju vijoles solo restorānā, - viņa asi sacīja, - taču sapņoju pavisam par ko citu... par kaut ko ievērības cienīgu. Es dzīvoju ar cerībām par lielo skatuvi...

- Tu sapņoji par pasaules slavu, - Sergejs tādā pašā tonī precizēja.

- Varbūt ne gluži par pasaules slavu. Lai gan... kurš mākslinieks sirds dziļumos par to nesapņo? Par jēgpilnu dzīvi, kas veltīta mūzikai, jēgpilnu mākslu... Lai tu varētu strādāt šīs mūzikas dēļ, lai tev nebūtu jāgaida alga mēneša beigās vai nožēlojama dzeramnauda vakara gaitā. Manā priekšā diemžēl atvērās tikai restorāna durvis...

- Kāpēc tu domā, ka visas citas durvis tavā priekšā bija ciet?

- Tur nav ko domāt... Es zinu. Esmu par to pārliecinājusies ne reizi vien. Ar rokām, kājām un galvu esmu dauzījusi pie filharmoniju un koncertzāļu vadītāju un simfonisko orķestru diriģentu kabinetu durvīm...

- Vajadzēja būt neatlaidīgākai, cīnīties līdz galam, - Sergejs pamācīja. - Mērķtiecības tev netrūkst.

- Tev arī ne! - viņa atcirta. - Taču tu arī esi no kaut kā atteicies. No sava sapņa, no mērķa. Nezinu, kāpēc, bet tu atteicies.

Valentīna, šī sirēna ar samtaino balsi, bija uztaustījusi viņa vājo vietu. Taču nebija jēgas runāt par pagātni, ja viņam nebija ne jausmas, kas notiks ar viņu nākamajā dienā. Un vēl mazāk viņš zināja, kas notiks aiznākamajā.

- Ko gan es varēju darīt? - Valentīna turpināja. - Visur dzirdēju vienu un to pašu: "Dārgā, mūsdienās par zvaigznēm kļūst septiņpadsmit gadu vecumā, jūs jau visu esat nokavējusi!" Man septiņpadsmit bija pirms desmit gadiem, no kuriem deviņus es veltīju, staigādama pie mūzikas bosiem...

- Varbūt tev bija vajadzīgs savs repertuārs? - Sergejs minēja.

- Man bija repertuārs! - viņa dedzīgi iesaucās. - Vai tu maz zini, kā es izpildīju Franča Šūberta Ceturto sonāti? Un Brāmsa Trešo sonāti? Un Čaikovska Valsi skerco? Reiz Tallinas konservatorijā mani noklausījās pats Dāvids Oistrahs. Viņš uzaicināja mani uz Maskavu.

- Un kā tas beidzās?

- Es aizbraucu. Mani noklausījās un... ieteica atgriezties mājās. Visur bija vajadzīga protekcija, ietekmīgi sakari, kādu man nebija, vai kukulis.

- Vai tad Oistraha rekomendācija nelīdzēja?

- Tajā dienā viņš koncertēja Parīzē. Man aplinkus ļāva noprast, lai piedāvāju kukuli vai maksāju natūrā, tas ir, liekos ar kādu gultā. Naudas man nebija, bet atdoties vecam kraķim es negribēju. Tā nu atgriezos restorānā, kur vakaros pelnīju naudu iztikai.

Viņa apklusa, it kā piepeši būtu aizmirsusi, kas vēl sakāms.

- Tagad tu dzīvo ārzemēs. Atsāc vingrināties un mēģini parādīt, uz ko esi spējīga. Tu taču esi talantīga vijolniece!

- Nu jau modē ir cita mūzika, - viņa gurdi atbildēja, - narkomānu mūzika, tā dēvētā psihodēliskā mūzika... Tā ka, dārgais, esmu atvadījusies no jaunības lielā sapņa uz visiem laikiem.

- Tad nevajag man gausties par neizdevušos dzīvi! Vai tu domā, ka viens, kurš cietis neveiksmi, var palīdzēt otram? Kā?

- Nekā. - Viņa nopūtās.

- Dzīves triecienus jāmāk pārciest.

- Šī tava runāšana, - Valentīna atbildēja, - mani neuzmundri-na. - Dusmas viņas skatienā pagaisa, seja sakritās, un balsī vairs nebija dzirdams nekas cits, vien apjukums. Palūkojusies uz Sergeju, viņa centās tam uzsmaidīt. - Kas tevi tik ļoti nomāc? - viņa jautāja.

- Rītdiena.

- Kas tieši tajā rītdienā?

- Viss, - Sergejs atzinās un kaislīgi piebilda: - Es nespēju par to runāt, jo tavas acis man gluži vienkārši neļauj koncentrēties.

Gluži kā slīcējs, kas ķeras pie salmiņa, Sergejs izmisis pārvarēja attālumu starp abiem un pieplaka Valentīnai pie lūpām. Izrāvusies Valentīna kampa gaisu.

- Vai tu esi aizmirsis, kur atrodies? - viņa sašutusi izgrūda. - Mana vīra mājās!

- Mājās taču neviena nav, - Sergejs attrauca.

- Ari sienām ir acis! - viņa pavēstīja.

- Nezinu, kāpēc tā, bet dzīvē bieži gadās, ka cilvēkam pēc pārdzīvotām šausmām uzlabojas raksturs. Par tevi gan to nevarētu sacīt.

Valentīna kaut ko nesaprotamu noburkšķēja, un tajā brīdī priekšnamā atskanēja durvju zvans. Uz sliekšņa nostājās jau redzētais civilās drēbēs ģērbies vīrietis ar inteliģentajiem sejas vaibstiem. Tāpat kā pirmajā tikšanās reizē, atnācējs noskūpstīja Valentīnai roku un ziņkāri uzlūkoja ārzemnieku.

- Petrova kungs, mana priekšniecība aicina jūs uz sarunu! -viņš pavēlnieciskā tonī sacīja.

* * *

Sergejs sēdēja plašā kabinetā, kura balto sienu rotāja kāda imperatora portrets. Tas bija brašs vīrs ar augšup uzvirpinātām ūsām un smailu bārdu, ģērbies dzeltenā paltrakā - tādā kā garā vestē ar lielu mežģīņotu apkakli.

- Tas ir karalis Gustavs Otrais Ādolfs, - kabineta saimnieks, ievērojis Sergeja skatienu, angliski paskaidroja, ar apbrīnu piebilzdams: - Es noliecu galvu viņa priekšā, jo viņš bija kareivīgākais Zviedrijas karalis.

- Kurā gadsimtā viņš dzīvoja?

- Septiņpadsmitajā. Viņš guva daudzas spožas uzvaras, bet tūkstoš sešsimt divdesmit pirmajā gadā ieņēma Rīgu. Viņš bija īsts karotājs, kas ar savām darbībām veicināja Zviedrijas nozīmi visā Eiropā.

Sergeja sarunas biedrs bija kalsns gara auguma vīrietis, ģērbies uzvalkā. Viņa plikā galva atgādināja biljarda bumbu, un neparasti zilās acis cieši pētīja ienācēju. Sergejs nosprieda, ka tik zilas acis nepiedien cilvēkam, kurš strādā izlūkdienestā.

- Taču pievērsīsimies citiem karotājiem, - kabineta saimnieks negaidīti mainīja sarunas tematu, - tiem, kurus jūs redzējāt uz prāmja Estonia. Tātad jūs apgalvojat, ka viņi runāja angliski?

- Gluži tāpat kā mēs, - Sergejs apstiprināja.

- Sāksim visu no gala, - kabineta saimnieks teica. - Jūs sacījāt, ka automašīnu nodalījumā bija slepena militāra krava. Kā jūs to uzzinājāt?

- No sava šefa, kurš mani nosūtīja komandējumā ar uzdevumu izsekot kādu kravas automašīnu.

- Vai jūs varat nosaukt sava šefa vārdu un ieņemamo amatu vai dienesta pakāpi? Automobiļa, ar ko veda šo kravu, reģistrācijas numuru? Pavadoņu skaitu?

- Es to nosaukšu, tiklīdz saņemšu no jums garantiju, ka varēšu likumīgi dzīvot Zviedrijā.

- Kādu tieši garantiju?

- Kā jau teicu jūsu kolēģim, es mainu vērtīgu informāciju pret politisko un sociālo aizsardzību. Es vēlos saņemt uzturēšanās atļauju un noteiktu naudas summu, kas ļautu man kādu laiku Zviedrijā iztikt, līdz sameklēšu darbu.

- Gluži vai apburtais loks, - izlūks lēni sacīja, it kā skaļi domādams. - Jūs pieprasāt atlīdzību par vērtīgu informāciju, taču mēs nezinām, cik vērta šī informācija ir. - Viņš brīdi lūkojās uz sarunas biedru, it kā gribēdams kaut ko saprast, un tad piebilda: - Iesaku jums par to labi padomāt, lai nākamreiz mūsu saruna būtu produktīvāka un mēs varētu konkrēti par kaut ko vienoties.

- Labi. Es izanalizēšu jūsu padomu un izdarīšu secinājumus.

- Norunāts. Jūsu rīcībā ir tieši diennakts, lai izlemtu savu likteni. Pēc tam jūs vai nu atgriezīsieties Igaunijā, vai paliksiet Zviedrijā. - Viņš piecēlās, likdams saprast, ka audience beigusies.

Sergejs pamāja un devās uz durvīm.

- Vienu mirkli! - izlūks viņu apturēja. - Lai mūsu tikšanās nebūtu pilnīgi neauglīga, mūsu iestāde sarūpējusi jums nelielu dāvanu. To teikdams, viņš pasniedza aploksni. Sergejs mirkli šaubījās, ņemt vai neņemt. - Ņemiet, ņemiet! - Vīrietis smaidīja. - Tā ir vienreizēja kompensācija prāmja katastrofā cietušajam. Pat ja mums vienoties neizdosies, nauda jums jāatdod nebūs.

- Paldies! - Sergejs pateicās, nodomādams, ka šī iestāde neko par velti nedod. Specdienestu darba metodes visā pasaulē bija vienādas - vai tas būtu FDD, FIB vai KSI.

Sergejs lēni vilkās uz autostāvvietu, kur Valentīna bija novietojusi mašīnu. Parka alejā bērni rakņājās glītās smilšu kastēs. Dīķa zaļganajā ūdenī, ko izraibināja dzeltenu lapu lāsumiņi, peldēja vientuļš gulbis. Parka klusumā Sergejs vēl un vēlreiz domās atkārtoja, ko bija teicis specdienesta darbinieks, un, jo ilgāk viņš par to prātoja, jo smagāki kļuva soļi un lielāks nemiers gruzdēja krūtīs. Kāpēc es paņēmu to naudu, viņš klusībā sūkstījās, un tādējādi pārdevu sevi verdzībā? Nu viņi neliks mani mierā, iekams nebūs izdibinājuši visu informāciju, bet pēc tam aizsūtīs labi tālu. Kādēļ lai es viņiem vairs būtu vajadzīgs? Vēl pēc mirkļa Sergeja nemiers pārvērtās visīstākajās bailēs. Tas atgādināja sapni, kad cilvēks neapzināti apjauš, ka viņa bailes ir tikai ilūzija, bet vienlaikus nav spējīgs tām pretoties. Visapkārt bija rudenīgs parks un virs galvas pletās pelēcīgi violetas debesis, taču Sergejs neko no tā neredzēja, jo viņa gara acu priekšā joprojām kavējās izlūka spīdīgā galva. Šis virsnieks, iespējams, darbojies ar radioaktīvām vielām, Sergejam ienāca prātā. Uz tādu domu vedināja viņa plikā galva. Iespējams, ar prāmi Estonia veda tieši tādas preces. Šajā jaunajā pieņēmumā bija kaut kas tik draudīgs, ka Sergejam uz mirkli aizcirtās elpa un sirds sažņaudzās stindzinošās priekšnojautās. Svešzemju trūdu inde jau skāra viņa dvēseli, mēģinādama sagraut priekšstatu par šo valsti. Viss svarīgais viņam nu aprobežojās ar slepeno kabinetu, kura sienu rotāja brašais karalis. Sergejs jutās kā apdullis. Visapkārt ņirbēja jauno māmiņu un tēvu sejas - mierīgas, laimīgas sejas, kurās nebija ne miņas no raizēm.

- Pietiks ņaudēt! - Sergejs nočukstēja. - Kā būs, būs!

Cenzdamies izrauties no drūmo domu tīmekļiem, viņš paraudzījās apkārt un ieraudzīja uz sola sēžam Valentīnu.

- Nu? - viņa sagaidīja Sergeju ar jautājumu. - Vai tev apsolīja uzturēšanās atļauju?

- Pagaidām viss ir miglā tīts. - Viņš greizi pasmaidīja un iedziedājās: - Virs mums peld oranža migla...

- Iesim uz mašīnu! - Valentīna pārtrauca draugu. - Es apsolīju meitai, ka aizvedīšu viņu uz kino. Rāda labu filmu. Tu nāksi kopā ar mums.

Viņa pagrieza aizdedzes atslēgu, lai iedarbinātu braucamo. Motors klusēja. Neizdzirdējusi ierasto skaņu, viņa atkal un atkal centās iedarbināt mašīnu, taču pūles bija veltīgas.

- Atver pārsegu, - Sergejs sacīja. - Es paskatīšos.

- Pēdējā laikā niķojas, - Valentīna burkšķēja. - Sen jau grasos iebraukt servisā, bet joprojām neesmu to izdarījusi.

Brīdi darbojies, Sergejs pārsegu nolaida.

- Nevaru saprast, kur ir vaina, - viņš noteica.

- Liecies mierā! Es izsaukšu evakuētāju. Mājās vajadzēs braukt ar sabiedrisko transportu.

Kad mašīna bija aizvilkta, abi devās uz autobusu pieturu. Aiz parka teritorijas metāla žoga norobežotā laukumā stāvēja dažādas vieglās automašīnas.

- Vai tur tirgo automašīnas? - Sergejs painteresējās.

- Nē, tur braucamos var noīrēt.

- Lieliski, - viņš nopriecājās. - Es noīrēšu mašīnu uz pāris dienām. Mani apgādāja ar naudu, tā ka man ir ko tērēt.

- Gluži kā puišelis! - Valentīna nočukstēja.

- Kāpēc puišelis? Es aizvedīšu jūs uz kinoteātri. Vakarā visi trīs, tu, tavs vīrs un es, aiziesim uz restorānu. Taču man ir lūgums -īres papīros minēsim tavu vārdu, jo man nav nekādu dokumentu. Un nemēģini mani atrunāt, jo tas būtu bezjēdzīgi.

- Ja pusaudzim uznāk untumi, tiem jāizdabā, - viņa mātišķi noteica un devās uz zemo namiņu, kur atradās automašīnu īres kantoris. Sergejs steigšus viņai sekoja.

Laukumu pildīja dažādu mārku automašīnas. Viņš lēni starp tām staigāja, uzmanīgi pētīdams modeļus un apsvērdams, kuru lai izvēlas. Galu galā viņam iepatikās sudrabots Ford. Sergejs atvēra tā durvis, iekārtojās sēdeklī un sāka regulēt sānu spoguli, kas atstaroja gan apmākušās debesis, gan kailo koku zarus. Piepeši viņš ievēroja pazīstamu profilu un sasprindzināja atmiņu, vēlēdamies atcerēties, kur īsti šo seju redzējis. Gara acu priekšā uznira cementa maisi, zemnieka viensēta un skopā čehu pana kuplās ūsas. Jā, tas bija viņš - bēdubrālis no kaimiņvalsts Latvijas. Kā vēlāk noskaidrojās, viņš bija žurnālists un publicēja lielisku rakstu par viesstrādnieku vergu darbu.

Sergejs aši izlocījās no salona un steidzās paziņam pretī, uz mirkli pat zaudējis runas spējas - vien māja ar rokām, tad apstājās un smaidīja.

- Vai tas esat jūs? - rīdzinieks pārsteigts noprasīja.

-Jā, biedri žurnālist, tas esmu es, toreizējais bēdubrālis. Kādi vēji jūs šurp atpūtuši?

- Atbraucu pie draugiem. - Viņš pamāja uz slaidas blondīnes un drukna bārdaina vīrieša pusi, kas rosījās pie tumšzila Mercedes. - Un ko tu šeit dari?

- Es... - Sergejs sastomījās un pēkšņi izgrūda: - Braucu ar prāmi Estonia, kas nogrima... Kā redzat, man atkal laimējies -sveiks un vesels nokļuvu uz sauszemes...

Bārdainais vīrietis strauji pagriezās un, kā Sergejam šķita, vērīgi uz viņu paskatījās.

-Jūs bijāt prāmja Estonia pasažieris? - viņš ar akcentu pārjautāja.

- Jā. Kas tad ir?

- Nekas, - bārdainis noņurdēja un, atkal pievērsies simpātiskajai ceļabiedrei, apvaicājās: - Vai esat nolēmusi ņemt šo?

- Man ir tāds pats "mersis". Noformē, Kari!

- Elza! - rīdzinieks iesaucās. - Vai atceries manu braucienu uz vergu tirgu Prāgā?

- Kā gan varētu aizmirst tavu skandalozo rakstu par viesstrādniekiem! - Blondīne smaidīja. - Pat mana avīze to pārpublicēja un samaksāja tev solīdu honorāru.

Sergejs, aptverdams šo informāciju, iekšēji saspringa.

- Tātad, - viņš lēni sacīja, - jūs visi esat žurnālisti?

- Iznāk, ka esam. - Rīdzinieks viņam uzsmaidīja.

- Par jums es to sapratu, kad izlasīju rakstu par Prāgu Latvijas avīzē...

- Vai tu biji Rīgā? Kāpēc nepiezvanīji?

- Es nebiju Latvijā. Jūsu avīzi var nopirkt Tallinas kioskos. Es izlasīju rakstu par viesstrādniekiem, kas vergojuši turienes pana saimniecībā, un atpazinu sevi, kaut gan manu uzvārdu jūs nebijāt nosaucis. Nūjā, jūs jau to nemaz nezinājāt. Tātad jūs mani apmānījāt, teikdams, ka esat aplaupīts?

- Tā vajadzēja, - žurnālists paskaidroja. - Paldies Dievam, ka mums izdevās izsprukt no mafijas nagiem.

- Vai Zviedrijā ari kaut ko izmeklējat? Droši vien pētāt prāmja bojāeju. Vai tā ir? Par to es varu jums šo to pastāstīt.

- Mani tas ļoti interesētu. - Bārdainis pienāca abiem tuvāk.

- Sergej, iepazīsties, - rīdzinieks sacīja, - Karls Stiva, pazīstams zviedru žurnālists. Bet šī, - viņš pamāja uz blondīnes pusi, - ir Elza Volfa, pārdroša reportiere no Vācijas.

- Ļoti patīkami. - Sergejs pasmaidīja. - Ierosinu pacelt glāzes par mūsu veiksmīgo bēgšanu no verdzības un šodienas tikšanos. Es pacienāšu jūs un jūsu draugus.

- Atvainojiet, bet mēs steidzamies, - ierunājās blondīne.

- Es būtu ar mieru iedzert glāzīti vai divas, - bārdainis paziņoja.

- Bet Kari! - Žurnālistei tāds lēmums nebija pa prātam.

- Nekādus "bet"! - druknais vīrs atcirta. - Mani interesē viss, kas saistīts ar prāmi Estonia.

Blondīne neatbildēja, it kā būtu ar likteni samierinājusies.

- Kā jūs izglābāties? - bārdainis turpināja. - Ikviens šis laimīgais gadījums ir brīnums, jo lielākā daļa pasažieru aizgāja bojā. Es labprāt dzirdētu jūsu stāstu.

- Kungi, - Sergejs neslēpa prieku par šo tikšanos, - piedāvāju turpināt mūsu sarunu tuvējā krodziņā. - Viņš ar skatienu uzmeklēja Valentīnu, kas lēni gāja gar automašīnu rindu, ik pa brīdim pamezdama skatienu uz viņa pusi. Ataicinājis jauno sievieti šurp, Sergejs viņu iepazīstināja ar pārējiem: - Tā ir mana draudzene Valentīna, arī nogrimušā prāmja pasažiere. Mēs izķepurojāmies kopā... Iesim, draugi, es vēlos pacelt glāzi par godu tam, ka esam satikušies...

- Vai tu izvēlējies automašīnu? - draudzene viņu pārtrauca.

- Ak jā! Valentīna, lūdzu, nokārto papīrus. Es ņemu šo, - viņš rādīja uz sudrabaino Ford, - un tad nāc uz restorānu! - Viņš pamāja uz divstāvu koka ēku ar mirdzošu reklāmu uz stāvā jumta.

Pie galda Sergejs labprāt atbildēja uz žurnālistu jautājumiem, jo pirmo reizi mūžā bija nonācis starptautisku preses izdevumu pārstāvju uzmanības lokā. Tukšodams glāzi pēc glāzes, viņš kļuva aizvien runīgāks. Izbaudīdams brīdi un savas personas svarīgumu, viņš tērgāja bez mitas, apraudamies tikai paretam, kad ievēroja draudzenes pārmetošo skatienu.

- Ar prāmi Estonia veda slepenu militāru kravu... - viņš dižmanīgi paziņoja, iemalkojis alkoholu. - Es to skaidri zinu. Un Valentīna ari zina.

- Tie ir tikai pieņēmumi, nekas vairāk, - viņa pikti noteica.

- Tāpēc nav vērts to apspriest.

Valentīna ievēroja, ka jaunie draugi glāzēm tikpat kā nepieskaras, toties uzmanīgi klausās Sergejā, ik pa brīdim uzdodami jautājumus. Sergejs aizrautīgi dalījās informācijā, uzsvērdams to, kas, viņaprāt, bija svarīgākais. Viņam bija pilnīgi vienalga, ko šie žurnālisti uzrakstīs. Valentīnu Sergeja atklātā tērgāšana satrauca aizvien vairāk. Viņas profesionālais skatiens bez grūtībām lasīja klausītāju sejās, kurās atspoguļojās dzirdētās informācijas svarīgums.

- Es ceru, - viņa bažīgi sacīja, - ka rakstos nebūs minēti mūsu uzvārdi.

- To es jums apsolu, - bārdainis atbildēja. Uz brīdi iestājās klusums, ko viņš satrauktā balsī pārtrauca: - Sergeja kungs, es jums iesaku steidzīgi atgriezties mājās. Palikt Stokholmā ir bīstami.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka vairāki izglābtie pasažieri pazuduši bez pēdām.

- Kā tas ir... pazuduši? - Valentīna sarāvās.

- Lūk, tā, - bārdainais žurnālists domīgi atbildēja. - Daži no slimnīcas aizvesti nezināmā virzienā, citi izskaloti piekrastē... Un neviens nespēj paskaidrot, kur palika šie pasažieri un apkalpes locekļi, kas bija izglābti un nogādāti krastā, un kāpēc viņi pazuda.

- Paldies par cienastu, - blondā žurnāliste steidzīgi piecēlās,

- taču nu mums jādodas ceļā.

- Jūsu rīcībā, Sergej, ir bīstama informācija, - Karls Stiva atvadoties brīdināja puisi vēlreiz. - No sirds jums iesaku nevienam to nestāstīt. Kā jau teicu, jums nekavējoties jābēg no šejienes. Jo ātrāk, jo labāk! Ņemiet, te būs mans telefona numurs. Katram gadījumam. Ja vajadzīga palīdzība, zvaniet!

- Tici manam kolēģim, - rīdzinieks piebalsoja. - Viņš zina, ko runā. Pašlaik Zviedrijā cilvēka dzīvība nav ne graša vērta, ja šis cilvēks saistīts ar prāmi Estonia...

Kad jaunie draugi bija prom, Sergejs pasūtīja vēl degvīnu. No prāta neizgāja žurnālistu brīdinājums. Valentīna izskatījās nomākta, un abu turpmākā saruna pie galda bija tikai nenozīmīgas frāzes. Kad nelielā degvīna karafe bija tukša, viņa apņēmīgi piecēlās kājās.

- Tev šodien pietiks. Brauksim mājās!

Esmu iedzēris par daudz, Sergejs sev pārmeta, sēdēdams mašīnā. Aprimusī, ar neona ugunīm izraibinātā milzu pilsēta atsedza savus nepievilcīgākos vaibstus. Sergejam tā piepeši šķita sveša un vienaldzīga. Viņš redzēja graustus, kuros mitinājās bezpajumtnieki, un redzēja, ka starp mirdzošajām vitrīnām un spožām reklāmas ugunīm pie pārtikas atkritumu konteineriem rosās cilvēki, un tas liecināja, ka ne visi pārtikušajā Eiropas valstī dzīvo labi... Kur ir garantija, Sergejs drūmi domāja, ka pats nebūšu spiests nakšņot uz slapja asfalta?

Drīz viņu apņēma tāda kā viegla vēsma, ķermenī ielija salds vājums, it kā viņš stāvētu uz bezdibeņa malas. Apkārt viss pagaisa, un Sergejam šķita, ka viņš lido. Viņš iekrita nemaņā.

- Mosties! - pēc brīža viņu sasniedza Valentīnas balss. - Saņemies! Man tevis dēļ būs jākaunas no kaimiņiem. Viņi visu redz un dzird.

- Sapratu, - Sergejs noburkšķēja. - Visu sapratu.

Kaut kā viņš izdabūja savu ļengano ķermeni no automašīnas sēdekļa, grīļodamies, tomēr patstāvīgi uzgāja pa kāpnēm, aizstreipuļoja līdz gultai un nenoģērbies tajā iegāzās, iegrimdams miegā gluži kā stāvošā ūdenī, lai tur peldētu bez mērķa un virziena.

Pirmais, ko viņš atmodies ieraudzīja, bija Valentīnas seja.

- Būtu vismaz noģērbies! - viņa pārmetoši sacīja.

- Atvaino, - Sergejs izmocīja, - man griezās galva.

Realitāte atgriezās caur svina smagām galvassāpēm. Jūras ainava zeltītajā ietvarā trīsēja, un fregates matrožu skatieni bija zobgalīgi, pat ļauna prieka pilni, turklāt šķita, ka jūrasbraucēji lūkojas tieši uz viņu, Sergeju.

- Kur ir tavs vīrs? Ko viņš teiks, ja ieraudzīs tevi rītakleitā pie manas gultas?

- Viņš aizlidoja uz Parīzi, - Valentīna gurdā balsī atbildēja.

- Vajadzētu izmantot izdevību, - Sergejs viebdamies sacīja, - bet es, kā redzi, neesmu labākajā formā.

- Ne tāpēc es atnācu, - viņa asi paskaidroja. - Izlasīju avīzē rakstu par to, ko stāstīja zviedru žurnālists.

- Par ko tad?

- Ka daži prāmja Estonia pasažieri, lai gan izglābti un laimīgi nogādāti krastā, tik tiešām pazuduši. Manuprāt, tajā iejaukti Zviedrijas specdienesti.

Sergejs acumirkli atskurba. Viņam kļuva baisi. Piepeši viņš nožēloja, ka vērsies pie militāristiem pēc palīdzības. Nedramatizē, nākamajā mirklī viņš sevi mierināja, nav vērts pirms laika trīcēt un drebēt. Iespējams, viss būs labi.

- Intuīcija man saka, - Valentīna gausi turpināja, - ka tev jābēg. Jābēg prom no šīs valsts.

Viņa uzlūkoja Sergeju ar gaidošu skatienu, it kā vēlēdamās, lai viņš bilst kaut ko izlēmīgu, kaut ko tādu, kas beidzot saliktu visus punktus uz "i".

- Tātad, - viņš nepārliecinoši sacīja, - esmu velti sapinies ar jūsu ģimenes draugu, kurš strādā kara izlūkdienestā?

- Es nezinu, - viņa nočukstēja.

- Man neatliek nekas cits kā vien pazust.

- Domāju, ka tas būtu pareizākais solis. Ja tev ir dārga dzīvība.

- Uz kurieni lai es dodos? - Sergejs iekliedzās. - Ja atgriezīšos Tallinā, dabūšu lodi pierē. Dokumentu ari man nav. Specdienesti droši vien jau brīdinājuši Igaunijas vēstniecību par mani... Un tu? Kas notiks ar tevi?

- Par mani neuztraucies. Vīram ir sakari visaugstākajās varas aprindās. - Mirkli klusējusi, Valentīna sacīja: - Zviedru žurnālists iedeva tev savu telefona numuru. Varbūt viņš palīdzēs?

Fakti un komentāri

1994. GADA 28. SEPTEMBRIS. ZviEDRUAS TELEVĪZIJAS KANĀLA RITA ZIŅU IZLAIDUMĀ diktors ziņoja: "Prāmja Estonia kapteinis Avo Pihts ir izdzīvojis

UN ĀRSTĒJAS SOMUAS SLIMNĪCĀ..." NaKAMĀJĀ INFORMATĪVAJĀ RAIDĪJUMĀ ŠĀ KADRA vairs nebua. Tas noslēpumaini pazuda un izgaisa. Kaut arī daudzu valstu ŽURNĀLISTI CENTĀS ŠO ZIŅU ATRAST, VIŅU PŪLES BUA VELTĪGAS. IZTAUJĀTIE ZviED-

RUAS TELEViZUAS DARBINIEKI IZTURĒJĀS DĪVAINI UN, APJUKUŠI NO KOLĒĢU NEATLAIDĪGAJIEM PIEPRASĪJUMIEM, ATBILDES SNIEGT VAIRĪJĀS.

Man izdevās šo

KADRU ATRAST. LŪK, TAS

ir! Kāpēc īsti šis kadrs

NO ZIŅĀM PAZUDA? KĀPĒC PAZUDA IZGLĀBTAIS UN VEIKSMĪGI KRASTĀ NO

GĀDĀTAIS KAPTEINIS AVO PlHTS? VlŅŠ UZTURĒJĀS SLIMNĪCĀ, DAUDZI VIŅU REDZĒJA, MEDICĪNAS MĀSAS MĒRĪJA VIŅAM TEMPERATŪRU, VAIRĀKI PASAŽIERI UN KOMANDAS LOCEKĻI PAGUVA AR VIŅU APRUNĀTIES. Un TAD PĒKŠŅI -MEDIĶI VIŅU "NAV REDZĒJUŠI", NO IZGLĀBTO SARAKSTIEM VIŅA VĀRDS PAGAIST, UN TIE APKALPES LOCEKĻI, KURI BUA PASPĒJUŠI AR VIŅU APRUNĀTIES, PAZŪD TĀPAT KĀ VIŅU KAPTEINIS AVO PlHTS. VlSUS ŠOS CILVĒKUS NOLAUPĪJA UN NOGALINĀJA, JO VIŅI ZINAJA PRĀMJA KATASTROFAS IEMESLU UN ZINĀJA PAR KAPTEIŅA PlHTA IZGLĀBŠANOS. APKALPES LOCEKĻUS APKLUSINĀJA, JO VIŅI BUA GALVENIE LIECINIEKI, JO VIŅI ZINĀJA, KO TAJA DIENA VEDA AR PRĀMI

Estonia un kāds bua pramja tehniskais stāvoklis bridi, kad tas izgāja REISA.

Tā bua noziedzīga sazvērestība, kura apzināti piedaluās gan Igau-

NUAS, ZviEDRUAS UN SOMUAS VALDĪBAS PĀRSTĀVJI, GAN ŠO VALSTU POLICUA.

Neviens no viņiem nav saukts pie atbildības par 852 pasažieru bojāeju. Lai glābtu savu reputācuu, viņi izrīkojās tā, lai neviens nevarētu TAI KAITĒT. Šīs NOZIEDZĪGĀS SAZVĒRESTĪBAS DALĪBNIEKI JOPROJĀM DZĪVO, CEPURI KULDAMI, UN DIEZ VAI VIŅIEM NAKTĪS RĀDĀS MURGI.

Trīsdesmit septīta nodaļa. Tallina, 1994. gada oktobris. Martins Nilsens

Tajā traģiskajā naktī viņš vairs nespēja aizmigt. Acu priekšā, gluži kā iemūžināta viņa redzokļos, rēgojās profesora seja. Vēl pirms pāris stundām abi sprieda par dzīvi, bet nu viņa ķermenis gulēja kaut kur jūras dzelmē. Smagi nopūties, Martins piecēlās, apģērbās un izgāja uz klāja.

- Dārgais profesor, kāpēc tu to izdarīji? - viņš ar rūgtumu sirdī čukstēja, raudzīdamies viļņos.

Kā meklēdams atbildi uz savu jautājumu, Martins cieši vērās tumšajā ūdenī, līdz atkal gara acīm skatīja profesora sejas veidolu, ikvienu viņa vaibstu, ko glabāja atmiņa. Martins it kā ieskatījās profesoram acīs - gudrās un mazliet skumjās, juzdams, ka šo acu īpašnieks nodzīvojis piesātinātu, taču ne vienmēr priecīgu mūžu. Lūkodamies tumšajās bangās, viņš atcerējās, ko profesors kādā sarunā bija teicis.

- Ja patiešām ir tā, kā šodien ziņoja žurnālists, tas ir kaut kas prātam neaptverams! Gandrīz tūkstoš prāmja Estonia pasažieru gājuši bojā slepena militāristu darījuma pēc! Šie nevainīgie upuri! Tici man, Martin, mēs, nāves elpu sajutušie un brīnumainā kārtā izdzīvojušie katastrofas aculiecinieki, vairs nekad netiksim prom no šīs traģēdijas. Nekad, pat ja aizbrauksim uz citu pilsētu vai aiz trejdeviņām zemēm...

- Laiks daudz ko izdzēš no atmiņas. Izdzēsīs arī šo notikumu, - Martins toreiz teica.

- Nē, nē, tas nenotiks! - profesors iebilda. - Tieši otrādi. Jo vairāk laikā un telpā mēs attālināsimies no bojāgājušajiem, jo skaudrāk jutīsim viņu klātbūtni. Es joprojām redzu nāvei nolemto bērnu sejas! Viņi ir kā asinsvadu mezgliņi uz mana ķermeņa... Kā nodzisušas zvaigznes, kas joprojām izstaro savu īpašo gaismu. Kā gadsimtiem skalojušos bangu šalkoņa jūras gliemežvākā. Šīs izjūtas mūs pavadīs vienmēr, cik ilgi vien dzīvosim.

Martinām toreiz šķita, ka profesoram apmiglojies prāts, tāpēc viņš runā tik nesakarīgi. Tikai šajā brīdī, stāvēdams pie borta malas, viņš saprata, ko nelaiķis gribēja teikt. Tikai šajā brīdī viņš saprata, cik dziļi zinātnieks pārdzīvoja nelaimīgo cilvēku nāvi.

- Šā prāmja traģēdija, - profesors turpināja gluži kā drudža murgos, - ir daudz ļaunāka par frontes mīnu laukiem un Hitlera koncentrācijas nometņu karātavām. Toreiz bija karš, un ļaudis bija morāli sagatavojušies pieņemt nāvi. Taču miera laikā, Martin, miera laikā mums blakus, kā izrādās, dzīvojuši armijas formastērpos ģērbušies bendes, kas spēj apzināti nosūtīt nāvē simtiem nevainīgu cilvēku! Turklāt mani ārkārtīgi pārsteidz tas, ka šķietami civilizētu Eiropas valstu valdības viņu rīcību atbalsta. Es runāju par Igaunijas, Somijas un Zviedrijas augstām amatpersonām, kas šajā noziegumā iejauktas. Un uzdodu sev jautājumu - vai ir vērts dzīvot blakus tādiem bendēm?

Toreiz viņš nebija piešķīris nozīmi profesora teiktajam un nu sev to pārmeta.

Martins palūkojās debesīs - tās bija savādas un draudīgas. Bālajā mēnessgaismā, ar pūlēm vilkdamas savas mākoņu skrandas, debesis izskatījās sapluinītas, it kā tikko būtu izrāvušās no neganta zvēra nagiem. Trauksmaina nemiera pārņemts, Martins domāja par to, kādus vēl pārsteigumus viņam gatavo liktenis. Vērojot mutuļojošo jūru, sirdi māca rūgtums. Gurdi papurinājis galvu, it kā cenzdamies aizgainīt smagās domas, viņš devās uz kajīti, apņēmies kaut mazliet vēl pagulēt.

* * *

Lietus, kas bija aplencis visu Igaunijas piekrasti, pavadīja prāmi līdz pašai Tallinai. Pretim braucošie kuģi, smagnēji peldēdami, spokaini iznira no pelēkā priekškara, miklās lietus dūmakas un prāmja logu slapjo stiklu ķēmlgi izplūdināti. Tālumā sarežģītā, neskaidrā zigzagā bija saskatāmas pilsētas kontūras. Nepacietīgākie pasažieri sāka virzīties uz izeju. Aptuveni septiņus gadus vecs zēns ar vijīgām kastaņbrūnām matu cirtām vilka smagu čemodānu. Paklupis pār Martina kāju, viņš pakrita un palaida vaļā savu nastu.

- Atvainojiet! - puišelis nomurmināja, vainīgām zilām acīm palūkodamies uz Martinu.

- Viss kārtībā, puis! - Martins pasmaidīja un palīdzēja puišelim piecelties. Tajā brīdī viņa dvēselē kaut kas notrīsēja. Viņš piepeši juta tādu pašu nemieru, kādu bija jutis skolas gados, pa logu ieraudzīdams nepazīstamu pusaudzi, kurš bija atnācis ciemos pie kaimiņiem un kuram bija tādas pašas zilas acis un vijīgas cirtas kā šim puišelim. Toreiz glītais zēns ar savu ārieni gluži vai nobūra divpadsmit gadus veco Martinu...

Tajā dienā pirms daudziem gadiem norisinājās kas neiedomājams. Martins piepeši juta, ka neizprotams enerģijas impulss kaut ko sakustina viņa smadzeņu šūnu labirintā, pavērdams jaunas, līdz šim slēptas emociju krātuves. Viņš nevis ieraudzīja, bet ar visiem dvēseles receptoriem sajuta kaut ko maģisku tajā skaistajā zēnā, kurš pagalmā spārdīja bumbu. Sirds sāka dauzīties gluži kā jukusi, asinīs ieplūda adrenalīns, un to visu izraisīja jaunā svešinieka zilo acu noslēpumainais skatiens.

Tā viss sākās. Martina izturēšanās kļuva citāda, it kā to ietekmētu kāds mistisks spēks. Skaistā zēna tēls pulsēja viņa domās gluži kā tāds dievišķs signāls. Nometis kreklu, viņš izņēma no skapja mātes kleitu un uzstīvēja to sev mugurā. Pēc tam sameklēja viņas kosmētiku un uzkrāsoja lūpas.

Tajā neaizmirstamajā, neparastajā dienā viņš no pirmā acu uzmetiena svešajā zēnā iemīlējās. Un mīlēja viņu ilgus gadus, kaut gan nekad vairs šo zēnu nesatika. Tas dzīvoja viņa dvēselē kā alkas, kā sapnis...

Liktenis pavērsās tā, ka sapnis kļuva par īstenību - Igaunijas universitātes aktu zālē kādu dienu viņa priekšā stāvēja jauneklis un lūkojās uz viņu ar tā zēna zilajām acīm. Viņu sauca Andrejs. Un Martins brauca pie viņa.

Kad prāmis bija pietauvojies, Martins nesteidzīgi devās lejā pa ļodzīgo tiltiņu, izgāja cauri robežsardzes postenim un, braukdams lejā ar eskalatoru, nopētīja pasažieru zāli. Viņa skatiens acumirklī sameklēja raibajā pūlī pazīstamo stāvu. Tas bija puisis ar augstu pieri, pagariem, vijīgiem, kastaņbrūniem matiem un slaidu augumu kā vingrotājam. Viņš bija ģērbies šauros džinsos, ar jaunām, populāras firmas sporta kurpēm kājās. Tā bija Martina dāvana, ko viņš atveda draugam iepriekšējā apciemojuma reizē. Andrejs arī viņu ieraudzīja un, plati smaidīdams, nāca pretī. Martins atkal ievēroja Andreja neparasto acu krāsu. Tās bija spilgti zilas un atgādināja pļavas rudzupuķes.

- Sveiks! - Viņš sirsnīgi apskāva draugu.

- Esmu tik priecīgs, ka tu atbrauci, - Andrejs sacīja skanīgā, maigā balsī. - Es par tevi uztraucos!

- Par ko tad bija jāuztraucas? - Martins smaidīja.

- Tu jautā, par ko? - Andrejs brīnījās. - Vai tad tik ātri esi aizmirsis prāmja traģēdiju? Vai tu maz zini, ka jebkurš pasažieru prāmis, kas mūsdienās dodas maršrutā Tallina-Stokholma, jebkurā brīdī var nogrimt? Tici man, es zinu, ko runāju. - Puisis pārvērtās. Viņa biklums pagaisa, vaibstos iegūla pašpārliecinātība.

- Kāpēc tu tā domā? - Martins ziņkāri palūkojās uz draugu.

- Es taču nodarbojos ar žurnālistiku. Esmu šo to izpētījis. Zinu, piemēram, ka uz Rietumiem nelegāli transportē narkotikas lielos apjomos. Zinu, ka Tallinas ostā darbojas vairāk nekā desmit noziedzīgu grupējumu, ar kuriem valsts ierēdņi vienojas par kontrabandas pārvadājumiem. Spītīgiem kapteiņiem piedraud ar nāvi...

- Tad, lūk, ar ko tu nodarbojies! - Martins neapmierināts novilka. - Pēdējo reizi, kad biju atbraucis, tu par to neieminējies ne vārda.

- Toreiz vēl prāmis Estonia nebija nogrimis, - Andrejs attrauca.

- Vai tu nebaidies?

- Tas ir mans darbs. - Andrejs pasmaidīja. - Patlaban gatavoju publikāciju par kontrabandas rūpalu Tallinas ostā, tādēļ uz laiku esmu pametis mācības, lai pilnīgi varu nodoties žurnālista darbam.

- Kad tavu sacerējumu publicēs?

- Diemžēl, - draugs smagi nopūtās, - šejienes avīzes tādus rakstus nepublicē. Es gribēju lūgt tavu palīdzību, lai varētu savu atmaskojošo materiālu ievietot kādā Stokholmas izdevumā. Vai tavu draugu lokā ir kāds preses pārstāvis?

Martins atcerējās korespondenta vizīti iepriekšējā dienā. Iepazīstoties viņš bija sevi nodēvējis par trenera Ērika Vasberga draugu. Tātad viņam varēja uzticēties.

- Es pazīstu savā pilsētā žurnālistu, kas pēta prāmja katastrofu.

- Gribētu ar viņu iepazīties un apmainīties ar informāciju. Iespējams, viņam izdotos nopublicēt manu rakstu.

- Par ko tas īsti ir?

- Dienā, kad prāmis Estonia izgāja jūrā, uz tā borta nogādāja lielu narkotisko vielu partiju. Manā rīcībā ir automašīnu numuri un šīs operācijas dalībnieku fotogrāfijas. - Andrejs apstājās, izvilka no kabatas disketi un pasniedza to Martinām. - Tur ir mana raksta kopija. Tiklīdz rodas izdevība, nodod to jūsu žurnālistam.

- Kā tu uzzināji par kontrabandistiem? - bāzdams disketi kabatā, Martins piesardzīgi pajautāja.

- Tartu iepazinos ar kādu žurnālistu, kas neklātienē mācās mūsu universitātē. Tā kā viņš jau sen šķetina šo noslēpumaino narkobiznesa kamolu, viņš man šo to izstāstīja un lūdza, lai palīdzu šo lietu izpētīt.

- Kāpēc viņš to lūdza tieši tev?

- Tallinā viņš nevienam kolēģim neuzticas, jo temats ir pārāk bīstams. Mēs sadraudzējāmies, un viņš vērsās pēc palīdzības pie manis. Es publicējos vietējā avīzē, tāpēc galvaspilsētā mans uzvārds nav pazīstams. Vārdu sakot, es piekritu viņam palīdzēt un tik ļoti ar šo izmeklēšanu aizrāvos, ka uz laiku apmetos Tallinā. Atklāšu tev noslēpumu. Esam nolēmuši uzrakstīt dokumentālu stāstu par narkotiku tirgoņiem, tāpēc ļoti rūpīgi vācam materiālu. Būsim līdzautori.

- Vai tas telefons, uz kuru es zvanīju, ir tava kolēģa dzīvoklī?

- Jā. Esmu uz laiku pie viņa apmeties.

Martins apstājās un, aizdomu pilns, lūkojās uz draugu. Andrejs izskatījās apjucis.

- Es zinu, ko tu iedomājies! Taču man ar viņu ir tikai lietišķas attiecības, - viņš sāka taisnoties. - Tikai lietišķas, tici man, Martin! Vadims, kā lai tev pasaka, nav no mūsu loka. Viņš nav zilais... Viņš pat nezina, kāda ir mana seksuālā orientācija...

- Beidz taisnoties. - Martins pasmaidīja. - Es tev ticu. Tev ir laiks iegādāties mobilo telefonu.

- Par kādu naudu? - Andrejs nosmīkņāja. - Pie mums tāds dārgi maksā.

- Nākamreiz es tev to atvedīšu.

- Paldies! - draugs bikli noteica.

- Es uztraucos par ko citu. - Martina balsī bija saklausāmas raizes. - Tu esi pievērsies bīstamam tematam. Tur, kur apgrozās narkotikas, nevēlamus lieciniekus bez žēlastības nogalina.

- Jā. - Andrejs pamāja. - Risks, protams, ir, toties šis darbs ir ārkārtīgi interesants. Raksts, ko mēs gatavojam, būs sensacionāls! Tajā būs minēti atbildīgu amatpersonu uzvārdi, to cilvēku uzvārdi, kuri saistīti ar kontrabandu.

- Man tomēr nepatīk, - Martins pēc īsa klusuma sacīja, - ka tu raksti par šo tematu.

- Kādam taču jāizstāsta par patvarību ostā! Turklāt, ja to piesedz varas pārstāvji.

- Tas ir demokrātijas auglis, dārgais! Demokrātijas, uz kuru jūs, baltieši, tiecāties.

- Tev taisnība. Pie mums notiek zagšana milzu apmēros, patvaļība, mums ir pērkama valdība, kas, izmantodama jukas, nekaunīgi rauš bagātību un danco zem amerikāņu stabules. Pašlaik valsti vada bandītu un deputātu tandēms. Tā tas ir. Turklāt tā ir tikai demokrātijas sākuma fāze...

- Kas pārāk ilgi ievilkusies, - Martins vīpsnādams pabeidza.

- Es tomēr ceru, ka juceklis un nelikumības drīz beigsies un sāksies tāda demokrātijas ēra, kāda valda pie jums.

Martins gribēja viņam atbildēt, taču klusēja. Andrejs uzmanīgi palūkojās uz draugu.

- Tu izskaties noguris, - viņš teica.

- Jā, - Martins atbildēja, - šonakt neesmu acis aizvēris...

- Vai kaut kas noticis?

- Jā, bet šobrīd es nevēlos par to runāt. Vēlāk pastāstīšu.

- Es tev rezervēju viesnīcu. Patālu no centra, toties nav dārga.

- Brauksim uz viesnīcu. Es patiešām jūtos izvārdzis. Apturi taksometru!

Kad viņi piebrauca pie viesnīcas, Andrejs kļuva steidzīgs.

- Mani gaida kāda svarīga tikšanās. Ļoti svarīga. Atpūties! Atbraukšu pie tevis vakarpusē, pulksten piecos.

- Norunāts, - Martins piekrita.

Tiklīdz pārkāpis pār slieksni, viņš uzreiz devās uz gultu. Neilgajā aizmirstības brīdī Martinām rādījās murgi, viņš ik palaikam uztrūkās un tad aizmiga atkal. Kad iezvanījās modinātājs, Martins ar pūlēm atvēra plakstiņus - līdz Andreja atnākšanai bija atlikušas piecpadsmit minūtes. Sāpēja galva, un viņš nolēma ieiet aukstā dušā.

Martins ilgi stāvēja zem saltās strūklas, cerēdams rast mieru. Viņš uztraucās par Andreju. Atmiņā atausa žurnālista Karla Sti-vas brīdinājums. Pētīt prāmja Estonia katastrofu nebija droši, varēja iekulties nepatikšanās. Jāparunā ar Andreju par to vēlreiz,

viņš nolēma.

/

Pulkstenis rādīja gandrīz pieci. Martins piegāja pie loga un atvēra slēģus. Nesdams sev līdzi sīkas lietus pērlītes, pūta vējš -brāzmains un stiprs, it kā tikko būtu izlauzies no kādas milzu caurules. Pareizticīgo baznīcas kupoli nespodri mirdzēja uz pelēko debesu fona, izskatīdamies kā aplieti ar biezu aprikožu sulu. Šķita, ka stiprajā vējā tie šūpojas. Sājā pelēcībā viņš ieraudzīja Andreju. Viņš nāca, uzslējis virsjakas silto apkakli. Draugs izskatījās mazliet svešāds, tik dziļi iegrimis domās, ka šķita apkārt neko neredzam.

Martins pamāja viņam ar roku. Andrejs to ieraudzīja, un viņa seja atdzīvojās.

- Kāds ir tavas istabas numurs? - viņš smaidīdams uzsauca.

- Divdesmit! - Martins atbildēja, parādīdams skaitli ar pirkstiem.

Nenovērsdams no Martina skatienu, Andrejs nokāpa uz ielas braucamās daļas. Tajā brīdī nez no kurienes iznira melns džips ar spožiem lukturiem. Pie gājēju pārejas automobilis nevis nobremzēja, bet gan mērķtiecīgi palielināja ātrumu... un - ak Dievs! -uztriecās Andrejam virsū. Gluži kā spogulis nopulētais metāla buferis aizķēra cilvēka dzīvo miesu, un neredzams spēks pameta ķermeni gaisā viegli kā pūku. Andrejs, viņa mīļotais Andrejs, izplestām rokām uz mirkli it kā sastinga gaisā virs pārsega. Martinām šķita, ka drauga ķermenis virs sakarsušā motora karājas veselu mūžību - laiks bija apstājies. Un tad Andrejs - viņa Andrejs! -krita lejup gluži kā meteorīts, kas, baltas liesmas apņemts, kuru katru brīdi var izgaist un pazust. Ķermenis gaisā bezpalīdzīgi izlocījās, it kā gribēdams pie kaut kā pieķerties, un Martins uztvēra nāvei nolemtā cilvēka atvadu skatienu...

Krītošais ķermenis triecās pret apmali, un Andreja galvaskauss pāršķēlās kā ola... Uz asfalta strauji izplūda tumšas asinis - mīļotā cilvēka asinis.

Martinām, kas gluži kā pārakmeņojies šo skatu vēroja, no izkaltušās rīkles izlauzās šausmu kliedziens. Viņa sejā bija sastindzis nemirkšķinošs skatiens.

No visām pusēm saskrēja cilvēki. Tie drūzmējās, liecās lejup un daži pat apsēdās uz ietves malas. Kāds mēģināja sataustīt pulsu, bet atmeta ar roku, tā teikt, šis ir beidzis mocīties. Cits apsedza asiņaino seju ar avīzi. Vēl kāds zvanīja pa mobilo telefonu, izsaukdams neatliekamo palīdzību...

Martins tajā visā noraudzījās kā filmā uz mājas kinozāles ekrāna, un viņa sirds, ko plosīja asas, neizturamas sāpes, dobji dauzījās, gluži kā zvanīdama trauksmi. Sāpes bija tik neticami skaudras, ka viņš jutās kā paralizēts. Martins zināja, ka viņam vajadzētu traukties lejup un mesties pie mīļotā cilvēka, taču zoles bija kā pienaglotas pie grīdas.

Nez ko kurienes uzradās policists un noņēma no mirušā sejas avīzi. Martins vēlreiz to ieraudzīja - sadragātu, pārvērstu asiņainā putrā. Tas bija viss, kas atlicis no viņam tik dārgās, pasakaini glītās sejas ar skaistajām acīm un lūpām...

- Vai jūs redzējāt, kā tas notika? - Martina dzirdi sasniedza policista balss. Viņš vērsās pie vecas sievietes, kas ap galvu bija rūpīgi apsējusi lakatiņu.

Viņa stāvēja kā hipnotizēta - vaļēju muti, nespēdama izdabūt ne vārda.

- Kāpēc jūs klusējat? - policists pikti turpināja. - Vai kāds redzēja mašīnu? Kādas markas tā bija? Kādā krāsā?

- Tas bija tumšs džips, - beidzot atbildēja nevīžīgi ģērbies, padrukns vīrs.

- Vai iegaumējāt mašīnas numuru?

-Nē.

Policists noliecās pār Andreja līķi un pārmeklēja tā kabatas.

Martinām cauri izskrēja strāva. Viņš vēlējās pieskriet pie policista un izstāstīt visu par savu draugu, taču joprojām stāvēja kā piesiets pie palodzes.

- Andrejs Terentjevs, - viņš čukstēja nejutīgām lūpām, - dzimis tūkstoš deviņsimt septiņdesmit ceturtajā gadā. Universitātes students. Dzīvo Tartu. Cilvēks, kuru es mīlu...

Nākamajā mirklī Martinu pārņēma vājums, acu priekšā viss satumsa, galva sareiba... Zaudēdams samaņu, viņš noslīga uz grīdas.

Atjēdzies viņš dzirdēja, ka aiz loga joprojām skan satrauktas balsis. Pietrausies kājās, Martins redzēja, ka ap līķi rosās divi cilvēki baltos virsvalkos. Blakus stāvēja neatliekamās palīdzības mašīna.

- Man neizdevās noskaidrot uzvārdu, - policists norūpējies sacīja. - Nevienu dokumentu kabatās neatradu.

- Neidentificēts līķis, - ārsts rezumēja. - Tā arī rakstīsim.

Martins kā caur miglu klausījās sarunā, skaidri saprazdams,

ka jāiet uz turieni, uz sadursmes vietu, un jāizstāsta viss par Andreju, un, visbeidzot, pienācīgi no viņa jāatvadās, pēdējo reizi jānoskūpsta... Taču kājas spītīgi neklausīja prāta mudinājumiem.

Lēni kā glums pitons viņam piezagās bailes. Martins nespēja ne bēgt, ne pretoties.

Drauga ķermeni iecēla neatliekamās palīdzības automašīnā, un tā aiztraucās prom. Tikai tad Martins izkustējās no vietas, gluži kā sapnī nogāja pa kāpnēm un šķērsoja ielu. Viņa skatiens apstājās pie asins peļķes un palika tur kā piekalts. Tas ir viss, tas ir viss, kas no viņa atlicis, prātā pulsēja doma. Netālu nolaidās putni un nemirkšķinot skatījās uz viņu apaļām, vienaldzīgām acīm.

- Pazūdiet, nešķīstie! - Martins tiem uzkliedza. Viņā kaut kas aizlūza, un, tuvinādams plaukstu Andreja asinīm, viņš ieraudājās skaļi kā bērns.

- Puis, vai tev ir slikti? - blakus kāds apvaicājās.

Martins ar pirkstiem izberzēja acis un palūkojās garāmgājējam pāri, kaut kur augstu debesīs, it kā vēlēdamies tur saskatīt lidināmies mīļotā cilvēka dvēseli.

- Tātad slikti, - pats sev atbildēja noplukušais vīrs, kas bija pie viņa apstājies. Līdzjūtīgi nopūties, klaidonis izvilka no kabatas pudeli ar dzeltenīgu šķidrumu un papīra glāzi, ko tūlīt piepildīja. - Ņem, iestiprinies! - Viņš pastiepa glāzi Martinām. - Vai tu šo nelaimīgo pazini?

Martins nedomādams izdzēra glāzi un pamājis atkal paraudzījās uz asinīm.

- Es redzēju, kā viņu notrieca. Nez no kurienes uzradās džips un lielā ātrumā uzbrauca tam puisim virsū... Bāc! Ar tādām dārgām mašīnām brauc vai nu bagāti ierēdņi, vai bandīti. Vai biznesmeņi, velns parāvis! Žēl, ka neiegaumēju numuru...

Juzdams spēju nelabumu, Martins parāvās malā, lai neapgānītu svēto vietu... Tajā pašā mirklī viņš sāka vemt.

- Gadās, - vīrs domīgi noteica. - Ieskrēja nepareizajā rīklē. Diemžēl vairāk sīvā man nav. Naudas arī nav. Varbūt ziedosi kādu grasi? Es aizskriešu uz veikalu.

Martins mehāniski izvilka no kabatas dolāra banknoti un pasniedza vīram.

- O-o, vareni! - tas nopriecājās. - Pēc brīža būšu klāt ar pudeli un atlikumu.

Noplukušais vīrs aizgāja. Martins iztaisnojās, ar plaukstas virspusi noslaucīja no lūpām rūgto žulti un devās prom, kustēdamies kā nemaņā. Soli pa solim, tik tikko vilkdams kājas.

Pie savas istabas durvīm viņš trīcošām rokām ilgi meklēja atslēgu. Kad atslēga bija atrasta, viņš krietnu brīdi nespēja to iedabūt slēdzenes caurumā. Beidzot durvis bija vaļā un viņš iegāja iekšā. Istabā bija kluss un tukšs, un šis caurspīdīgais klusums viņu nomāca. Martins apsēdās krēslā un aizvēra acis.

Brīdi viņš tā sēdēja, sastindzis un nejūtīgs. Prātu nepameta smagas, drūmas domas. Pēc kāda laika viņš sakopoja visus savus iekšējos spēkus, lai vēlreiz atsauktu atmiņā dārgā cilvēka veidolu.

Martinu sāka kratīt drebuļi, it kā viņš tikko būtu izvilkts no saltā Baltijas jūras ūdens. Iedzēris pāris tablešu miegazāļu, viņš saritinājās zem segas, lai gan joprojām jutās sasprindzis. Dziļi viņa iekšienē bija uzvilkta stiegra, kas kuru katru bridi grasījās izšaut bultu. Galu galā šī sajūta atslāba un bulta izrāvās, aiznesdama viņu nemierīgu sapņu pasaulē.

Kad viņš pamodās, ar jaunu sparu uzbruka sāpes. Nespēdams tās izturēt, viņš ilgojās piedzerties, lai vismaz uz brīdi aizmirstu zaudējumu.

Martins izgāja uz ielas. Gāza stiprs lietus. Piepeši viņam bija svarīgi noskaidrot, vai tas aizskalojis asinis. Pārgājis pāri ielai, viņš apstājās pie liktenīgās vietas un tur kavējās, juzdamies bezgala vientuļš, iztukšots, pamiris... Piepeši kāds gādīgi pacēla viņam virs galvas lietussargu. Noplukušais vīrelis.

- Es jūs meklēju, bet nevarēju atrast, - viņš teica. - Savu daļu izdzēru, bet jūsējo atstāju. - Vīrs ielēja glāzē atlikušo dzērienu.

Martins ar vienu malku iztukšoja glāzi, vairs nejuzdams ne rūgtumu, ne riebumu.

- Es nu iešu, citādi sieva cels brēku, - vīrietis nopūzdamies sacīja un pastiepa Martinām lietussargu. - Tā kā atlikušo naudu atstāju sev, tev pienākas šis. Kā mūsdienās saka, abpusēji izdevīgs barters.

Martins pamājis nedomādams paņēma lietussargu un devās atpakaļ uz viesnīcu. Istabā viņš sāka drudžaini zvanīt uz Andreja kolēģa telefona numuru, taču kādu sazvanīt nebija iespējams. Visu laiku skanēja īsie signāli, vēstīdami, ka līnija aizņemta. Stundu velti nopūlējies, Martins devās lejā pie administratora un lūdza viņu piezvanīt uz telefona centrāli un uzzināt, vai vajadzīgā līnija patiešām aizņemta.

- Man paskaidroja, ka minētais telefons sabojājies un rīt uz turieni nosūtīšot meistaru.

- Vai jūs varat uzzināt šā numura abonenta adresi? - Martins jautāja, sniegdams administratoram desmit dolāru banknoti.

- Mēģināšu, - administrators pamāja, - taču tas prasīs laiku. Jūs tikmēr varat pastaigāties.

* * *

Martins sagaidīja nakti kafejnīca, kur centās noslīcināt bēdas alkoholā. Pirmo reizi mūžā viņš dzēra, turklāt dzēra pamatīgi, lai notrulinātos un aizmirstos, taču jutās vienlaikus gan piedzēries, gan pilnīgi skaidrā. Nomācošās skumjas nekur nepazuda, lai cik bieži viņš piepildīja glāzi ar konjaku. Gara acu priekšā joprojām bija Andreja skatiens, viņa pēdējais skatiens pirms nāves, un tas pauda gan mīlestību, gan pārsteigumu, gan mēmu jautājumu.

Ko gan tu, dārgais draugs, gribēji man pateikt savas dzīves pēdējā sekundē? Martinām nebija atbildes uz šo jautājumu, lai arī kā viņš to meklēja. Ja viņš atbildi atrastu, Martins mokpilni prātoja, tas nozīmētu izpratni. Taču tas acīmredzot nebija viņam lemts. Martins zināja, ka laiks daudz ko izdzēsīs no atmiņas, taču pēdējo Andreja skatienu viņš atcerēsies līdz kapa malai.

Acīs sariesās asaras, un, steigšus ielējis glāzē konjaku, viņš to izdzēra. Jau nez kuro pēc kārtas.

Kafejnīcā jautrība un kņada sita augstu vilni. Sievietes viņu nopētīja ar interesi - kāpēc gan tāds simpātisks puisis dzer vienatnē, kaut ko zem deguna bubinādams?

Ik palaikam dārdināja orķestris, kurā spēlēja bundzinieks, kontrabasists, saksofonists un trompetists. Pie viņa galdiņa pienāca uzkrāsojusies aptuveni septiņpadsmit gadus veca meitene.

- Kāpēc jūs sēžat viens kā ūpis? - viņa uzsauca. - Iesim dejot!

Martins uzmeta meitenei miglainu skatienu, grasīdamies viņu pasūtīt vienu māju tālāk, taču, piepeši pārdomājis, piecēlās un grīļīgs izgāja uz apgaismotā deju laukumiņa. Kustinot nepaklausīgās kājas, Martinām ienāca prātā, ka šie muzikanti, izmantodami skaņas pastiprinātājas sistēmas, dara visu iespējamo, lai jūtīgāku publiku no šā kroga aizbiedētu. Jūtīgo šeit nudien nebija -apkārt kustējās cilvēki, kuri vislabāk jutās barā, lai iespējami skaļākas mūzikas pavadījumā varētu dejot un ārdīties kā neprātīgi. Visiem šeit bija jautri, tikai Martinām ne.

- Vai jūs kaut ko teicāt? - Meitene pacēla tumšu acu skatienu.

- Jā. Tas ir, nē, - Martins noburkšķēja.

- Tad jā vai nē? - viņa čukstēja, spiezdamās Martinām pie krūtīm.

- Šodien nogalināja manu draugu, - viņam pēc brīža izspruka.

- Kā tas ir... nogalināja? - Meitenes uzacis uzšāvās augšup.

- Viņu sabrauca... gluži kā kaķēnu. Nekad nespēšu to aizmirst, nekad... Esmu pārliecināts, ka tā bija plānota slepkavība.

- Mūsdienās tas nav nekāds brīnums, - meitene filozofiski novilka. - Esmu apbērējusi jau trīs puišus no mūsu ielas. Tagad ir nelāgi laiki. Jebkuru var nosist, aci nepamirkšķinot...

Martins viņā neklausījās.

- Viņš nāca pie manis, un tajā brīdī viņam virsū uztriecās automašīna, - viņš turpināja, it kā sarunādamies pats ar sevi. - Šausmīgais skats man joprojām rēgojas acu priekšā, es nekad to neaizmirsīšu. Pat ja nodzīvotu simt dzīvju, es vienmēr to redzētu atkal un atkal... - To pateicis, viņš pievērsa savu blāvo skatienu meitenei, it kā gaidīdams līdzjūtību.

- Vai gribi, lai es tevi samīļoju un nomierinu savos apskāvienos? - viņa piedāvājās.

- Paldies, nē, - Martins noburkšķēja.

- Kas tad nu? - Meitene bija neizpratnē. - Naudas nav, vai? Tu man patīc, es tev dāvāšu mīlestību bez maksas. Iesim pie manis?

- Ja tu būtu puisis, es ietu, taču tu esi sieviete. No sievietēm man nāk vēmiens! - Martins nikni atcirta un saspringti iesmējās. Viņa acīs pavīdēja naids. Meitene izbailēs atrāvās no viņa un aizsteidzās uz telpas pretējo stūri.

Atgriezies pie galdiņa, Martins nometa uz galdauta saņurcītu banknoti un grīļodamies devās uz durvīm. Alkaini ieelpojis svaigo gaisu, viņš atkal pacēla skatienu pret debesīm, it kā meklēdams tur mīļotā cilvēka tēlu, kas varētu izlidot no tumšās, varenās velves, taču ieraudzīja tikai nespodras zvaigznes.

* * *

- Nilsena kungs, - administrators, pasniegdams viesnīcas istabas atslēgu, sacīja, - te būs adrese, par kuru jūs interesējāties.

- Izsauciet taksometru, lūdzu. Deviņos no rīta, - Martins atbildēja, mēlei pinoties, un klupdams devās augšā pa kāpnēm.

Ap trijiem naktī viņš pirmo reizi mūžā sajuta negantā zvēra, dzēruma delīrija, ilkņus. Apkārt viss ņirbēja un virmoja, izraisot neizprotamu viņa "es" sajūsmu. Kad šai sajūsmai viņā vairs nebija vietas, tā izlauzās ārā un lika viņam skaļi smieties un pilnā kaklā dziedāt. Sašutušie kaimiņi bungoja pa sienu. Martins nelikās par viņiem ne zinis un turpināja klaigāšanu, līdz istabā ienāca administrators.

- Nilsena kungs, - viņš pieklājīgi sacīja, - jūs ar savu dziedāšanu esat pamodinājis kaimiņus. Viņi sūdzas...

- Kas viņi tādi ir, šie kaimiņi? - Martins viņu pārtrauca. - Parasti pelēki ļaudis! Toties es... es esmu Dieva izredzēts cilvēks! Tas visiem jāņem vērā... jums arī.

- Atvainojiet, bet es nesaprotu, - administrators nervozi noteica.

Piepeši juzdamies varens, Martins atcerējās savu skolotāju un elku.

- Vai esat lasījis Nīči? - viņš dzēruma reibumā noprasīja.

-Jā, esmu. Es neklātienē mācos universitātē, filoloģijas fakultātē.

Martins uzmanīgi palūkojās uz sarunas biedru.

- Tad jūs mani sapratīsiet. Ko Nīče savās tēzēs apgalvoja?

Administrators, raizēdamies par citiem viesiem, nolēma padiskutēt ar nevaldāmo zviedru, taču to vajadzēja darīt pēc iespējas tālāk no guļošajiem klientiem.

- Esmu ar mieru atbildēt uz jūsu jautājumu, - viņš rāmi sacīja, - ar vienu nosacījumu. Mēs iesim lejā un turpināsim diskusiju par Nīči tur, ja jūs, protams, uz to esat spējīgs.

- Esmu spējīgs uz visu. Iesim!

Kad viņi iegāja hallē, Martins ielēja sev glāzi ūdens, kāri to izdzēra un paskatījās uz sarunas biedru.

- Šis vācu filozofs apgalvoja, - administrators domīgi teica, - ka galvenais spēks dabā un sabiedrībā ir cilvēka griba.

- Pilnīgi pareizi! - Martins nokliedzās. - Pēc Nīčes domām, vēstures gaita ir atkarīga no dažu cilvēku gribas, tādu cilvēku, kuri tiecas pēc varas. Varas griba - tas ir galvenais virzošais rīcības un dzīvesveida motīvs pārcilvēkam. Baltādainajai bestijai!

Administrators pielika pirkstu pie lūpām, lūgdams ievērot klusumu.

- Sapratu, - Martins pārgāja uz čukstiem. - Es, kā redzi, esmu baltādainā bestija. Tāpēc man viss ir atļauts.

- Piekrītu, - sarunas biedrs sacīja, apmierināts, ka izdevies savaldīt skaļo klientu. Viņš centās atcerēties Nīčes darbus, bet prātā ienāca tikai banāla frāze, ko viņš sāka izklāstīt: - Daba varenu radošo enerģiju dāvā tieši pārcilvēkam...

- Tad beidzot jūs to apjēdzāt! - Martins nosēca. - Man ari daba ir dāvājusi šo radošo enerģiju. Un Zaratustram, un Budam, un Jēzum Kristum, un Muhamedam, un Mozum... Tāpēc viņi visi spēja izcelties starp saviem laikabiedriem un kļūt par mesijām. Vai ne?

- Jums taisnība, - administrators piekrita. - Bet tagad jāiet gulēt.

- Mēs esam izredzētie, - Martins čukstēja, pieliecies sarunas biedram klāt. - Es klusībā uzskatu sevi par pārcilvēku, tāpēc studēju Nīči un Šopenhaueru, un citus mācītos vīrus, kas sludināja spēcīgas personības kultu.

Kad pēdējie vārdi bija pārvelti pār lūpām, viņš ar sajūsmas pilnu skatienu lūkojās uz administratoru, it kā gaidīdams apstiprinājumu savam uzskatam. Tad sākās dzēruma uzbudinājuma nākamā stadija, un viņu spēji pārņēma nepārvaramas skumjas. Martinām sevis kļuva neizsakāmi žēl. Kaklu aizžņaudza rūgtas spazmas, un viņš sāka raudāt.

- Dieva dēļ, nomierinieties, - administrators apjucis murmināja.

Martins pavēra muti, grasīdamies kaut ko teikt, taču, gluži kā nopļauts, turpat pie letes nokrita zemē un palika nekustīgi guļam. Administrators vaiga sviedros nopūlējās, līdz aizstīvēja raženo zviedru līdz krēslam un apsēdināja.

Nākamās stundas Martinu mocīja reibuma un pārdzīvojumu izraisīti murgi. Brīžiem, nākdams pie apjēgas, viņš kliedza, brīžiem - raudāja. Starp juceklīgiem vīziju fragmentiem tāls un neaizsniedzams vīdēja Andreja tēls. Draugs klupdams krizdams nāca pie viņa, brizdams pa bieziem dubļiem un veldamies dziļās bedrēs...

Martins pamodās, juzdams, ka viņu kāds rausta aiz pleca. Atvēris acis, viņš redzēja, ka viņam pāri pārliecies administrators.

- Mostieties, mostieties! - tas satraukti atkārtoja. - Jūs lūdzāt, lai jūs pamodina.

Martinām galva plīsa vai pušu. Viņam šķita, ka no briesmīgajām galvassāpēm sairs putekļos un pīšļos. Tā cilvēks varētu justies, nonācis elles lokos, Martinām ienāca prātā. Administrators pasniedza viņam glāzīti degvīna un tad, palīdzējis uziet pa kāpnēm, pavadīja līdz numuram. Alkohols darīja savu, un viņam kļuva mazdrusciņ vieglāk. Martins iegāja aukstā dušā, taču pretīgā sajūta joprojām viņu nepameta. Sakopodams gribasspēku un viebdamies no galvassāpēm, viņš apģērbās un aizbrauca ar taksometru uz adresi, kur dzīvoja žurnālists Vadims, Andreja draugs. Vairāk neko par šo cilvēku Martins nezināja. Jāsaņemas, viņš centās sevi uzmundrināt, jāsatiekas ar šo svešo cilvēku, lai tas paziņotu par mirušo policijai un radiniekiem. Martins apņēmās palikt Igaunijā līdz dienai, kad notiks mīļotā vīrieša bēres.

- Esam klāt, - pārdomas iztraucēja šofera balss. - Šī ir māja, ko jūs meklējat.

- Pagaidiet mani, lūdzu, - Martins sacīja.

- Be-e-et... - taksists minstinādamies iebilda, - kā es varu zināt, ka jūs atgriezīsieties?

Martins izvilka no maka banknoti un pasniedza šoferim. Tas ar pakalpīgu smaidu pamāja.

- Es jūs gaidīšu, cik ilgi vien vēlaties!

- Es ceru, - Martins attrauca un devās uz mājas pusi.

Sameklējis vajadzīgās ārdurvis, ar čīkstošu liftu viņš uzbrauca astotajā stāvā un piezvanīja pie 64. dzīvokļa durvīm. Nekādas reakcijas. Martins piezvanīja vēlreiz un pieskārās pie roktura -durvis atvērās.

- Vai šeit kāds ir? - viņš iesaucās un, nesagaidījis atbildi, iegāja dzīvoklī.

Iekšā valdīja klusums. Iedams pa tumšu gaiteni, Martins ieskatījās guļamistabā, un viņam neviļus aizrāvās elpa - uz grīdas ar seju lejup gulēja vīrietis, bet viņam mugurā... rēgojās naža spals.

Martins aizspieda ar plaukstu muti, lai neizlauztos kliedziens, un sasprindzis bezpalīdzīgi mirkšķināja acis, nespēdams izdomāt, kā lai rīkojas. Tajā brīdī viņš ievēroja, ka visapkārt ir jukju-kām izmētātas mantas. Dzīvoklī kaut kas bija meklēts...

Viņš pūlējās nomierināties, lai spētu skaidri domāt. Sakopojis pēdējās savaldības paliekas, Martins apjēdza vienu - pēc iespējas ātrāk jātiek no šā dzīvokļa prom.

Jābēg, viņš drudžaini domāja, jāpazūd no šīs valsts! Jo ātrāk, jo labāk!

Fakti un komentāri

Pirmo reizi amerikāņu profesionālo ūdenslīdēju un uzņēmēju Gre-gu Bemisu es ieraudzīju preses konferencē Hamburgā divtūkstošā gada rudenī. Slaids, kalsns, aptuveni septiņdesmit gadus vecs vīrietis

AR PATĪKAMU SMAIDU LAKONISKI UN SKAIDRI ATBILDĒJA UZ ŽURNĀLISTU JAUTĀJUMIEM. Viņa seja bua redzamas noguruma pēdas, un tas bua saprotams. Viņš tikko bua atgriezies no jūras ekspedīcuas - drosminieku GRUPA VIŅA VADĪBĀ NOLAIDĀS PIE NOGRIMUŠA PRAMJA ESTONIA.

Gregs Bemiss ir Amerikas Juras kuģu būvētāju biedrības loceklis, UN Šl biedrība nodarbojas ar kuģu nogrimšanas iemeslu noskaidrošanu. Tapat kā daudziem citiem, Gregam Bemisam radās šaubas par

OFICIĀLO VERSUU, UN VIŅŠ NOLĒMA PERSONISKI APMEKLĒT KATASTROFAS VIETU. Bemiss šo ekspedīcuu finansēja un uzaicināja tajā piedalīties ari

SLAVENO VĀCU ŽURNĀLISTI JUTU RaBI, KAS DAUDZUS GADUS PĒTA ŠĀ PRAMJA KATASTROFAS APSTĀKĻUS.

Īpaši jāatzīmē, ka šim nodomam dedzīgi pretojās Zviedruas valdība,

KATEGORISKI AIZLIEGDAMA VIŅIEM NOLAISTIES PIE NOGRIMUŠĀ PRAMJA VRAKA.

Vācu kolēģe Juta Rābe savā grāmatā šo situācuu atspoguļo šādi: "Informēdams par mušu ekspedīcuu, Gregs nosutua visai draudzīgā tonī RAKSTĪTU VĒSTULI ATTIECĪGAI ZVIEDRUAS MINISTRUAI, KONKRĒTI MONAI SAUNAI. Viņš pat uzaicināja Saunas kundzi tajā piedalīties. Gregs visiem

SPĒKIEM CENTĀS RADĪT AP MŪSU EKSPEDĪCUU SIRSNĪGU UN DRAUDZĪGU GAISOTNI. Sākumā tas mani uzjautrināja, jo, atceroties savu pieredzi saskarsmē ar Zviedruas valdību, man bua skaidrs, ka nekādu izpratni no

TĀS GAIDĪT NAV VĒRTS, TAČU ES NEPŪLĒJOS GrēGU ATRUNĀT NO VIŅA NAIVAJIEM, DIPLOMĀTISKAJIEM CENTIENIEM. SAUNAS KUNDZE NEVIS SNIEDZA GREGAM TIEŠU ATBILDI, BET PUBLICĒJA ZVIEDRUAS AVĪZĒ PAZIŅOJUMU, KA VIŅA PRET ŠĀDU EKSPEDĪCUU KATEGORISKI IEBILST UN UZSTĀS, LAI NEKAVĒJOTIES SĀKTOS PĀRRUNAS AR ASV VĒSTNIEKU STOKHOLMĀ.

Pēc pāris dienām tāda apspriede tik tiešām notika. Taču zviedrus

PIEMEKLĒJA NEVEIKSME. VlŅI PĀRĀK PAĻĀVĀS UZ SAVA SABIEDROTĀ LABVĒLĪBU, TAČU ASV VĒSTNIECĪBAS DARBINIEKIEM NEBUA NE MAZĀKO ŠAUBU PAR TO, KA NEDRĪKST LIEGT ASV PILSONIM, ŪDENSLĪDĒJAM, NOLAIŠANOS STARPTAUTISKAJOS ŪDEŅOS.

Pēc tam Salinas kundze PAZIŅOJA, KA PĀRDOMĀJUSI. Vajagot, redziet, VISPIRMS PAGAIDĪT, AR KĀDIEM REZULTĀTIEM BEMISA KUNGS ATGRIEZĪSIES NO SAVAS EKSPEDĪCIJAS, UN TIKAI TAD IZLEMT, VAI VĒRTS SĀKT

Ūdenslīdējs un uzņēmējs Gregs Betniss

pramja Estonia katastrofas APSTĀKĻU JAUNU IZMEKLĒŠANU."

Grega Bemisa akvalangisti, KURU APRĪKOJUMS VIENAS NOLAIŠANĀS REIZĒ ĻĀVA PALIKT ZEM ŪDENS DIVDESMIT MINUTES, KOPĀ UZ NOGRIMUŠĀ PRĀMJA

Estonia vraka pavadua astoņas stundas, taču izdarua vairāk atklājumu nekā no Zviedrijas nodokļu maksātāju naudas dāsni finansētā oficiālā ekspedīcija, kas uz pramja darbojās veselas četrdesmit stundas. Galvenā sensācua bua ūdenslīdēju konstatētais fakts, ka

BLAKUS PRAMJA KORPUSAM KĀ IZMĒTĀTI ATRODAS VAIRĀKU PASAŽIERU LĪĶI,

lai gan Zviedrijas valdība, tapat ka starptautiskā komisua, bua apgalvojusi, KA CILVĒKU MIRSTĪGĀS ATLIEKAS IR TĀ IEKŠIENĒ.

Ekspedicuas vadītājus centās vainot nolūka sagrozīt faktus, sakot, KA NAV VAJADZĪBAS ŅEMT METĀLĀ PARAUGUS, JO VIZIERIS JAU SEN NOGĀDĀTS sauszemē. Neviļus rodas jautājums - kāpēc civila kuģa vi-

ZIERIS ATRODAS UZ SALAS, KUR CIVILPERSONĀM IEEJA AIZLIEGTA UN KUR IZVIETOJUSIES ZVIEDRUAS JŪRAS KARA SPĒKU BĀZE?

Kad šajā preses konferencē izskanēja fakti, ko Zviedruas valdība

RŪPĪGI SLĒPA, SAŠUTUŠI BUA GAN ŽURNĀLISTI, GAN PASAULES SABIEDRĪBA. AIZKAITINĀTIE Stokholmas ierēdņi bua noskaitušies uz drosminiekiem tik ļoti, ka Zviedruas virsprokurors Ronni Jakobsens izdeva orderi Jutās Rābes un Grega Bemisa arestam. Tādas rīcības mērķis bua iebiedēt GAN ŽURNĀLISTUS, GAN EKSPEDĪCUAS VADĪTĀJUS, LAI TIE NERĀDĪTOS ZVIED-RUĀ UN CITĀS Skandināvuas VALSTĪS.

Juta Rabe raksta: "Pec tam kad buām uzzinājuši, ka izdots orderis MŪSU ARESTAM, ES BUU PILNĪGI PĀRLIECINĀTA, KA MŪS VISPIRMS PAR TO

OFICIĀLI INFORMĒS. MANUPRĀT, DEMOKRĀTISKĀS VALSTĪS TIEK IEVĒROTA NORMA, KA TĀDĀS REIZĒS CILVĒKS SAŅEM NO PROKURATŪRAS PAZIŅOJUMU, KURĀ IZKLĀSTĪTI LĒMUMA MOTĪVI. VELTI NOGAIDĪJUSI TRĪS NEDĒĻAS, ES NEKĀDU PAZIŅOJUMU NESAŅĒMU, LĪDZ GALU GALĀ PATI NOSŪTĪJU VĒSTULI RONNI JĀ-KOBSENAM, KURĀ PROTESTĒJU PRET PROKURATŪRAS RĪCĪBU.

Atbilde pienāca visai ātri. Prokurors paziņoja, ka labprāt anulēs

ARESTA ORDERI, JA VIEN ES BŪŠU ATSAUCĪGA UN IERADĪŠOS PROKURATŪRĀ UZ NOPRATINĀŠANU.

ES TŪLĪT ATBILDĒJU, KA PRATINĀŠANAI PIEKRITU, JO MAN NEKĀ SLĒPJAMA NAV, BET VIENLAIKUS LŪDZU VIŅU SAPRAST, KA NEKĀDĀ ZIŅĀ TĀ DĒĻ NEDOŠOS uz Zviedriju. Es paudu gatavību jebkurā laikā atbildēt uz viņa jautājumiem, taču tikai Berlīnes teritoruā. Galu gala pratinašanas vieta

IT NEKO NEGROZĪTU MANAS LIECĪBĀS..."

Šis prokuratūras orderis izraisua Zviedruas žurnālistu neapmierinātību. Vietējā žurnālistu un izdevēju savienība iestājās par tā anulēšanu, UZSVĒRDAMA, KA TAS IR ŠĶĒRSUS JUTĀS RāBES ŽURNĀLISTISKAJAI DARBĪBAI. Zviedrijas žurnālisti prokuratūras rīcību nodēvēja par preses brīvības mīdīšanu kājām, jo ūdenslīdēju ekspedīcuas laikā viņa veica

VIENĪGI ŽURNĀLISTISKO IZMEKLĒŠANU.

2001 . GADA PAVASARĪ JUTA RāBE VĒRSĀS PIE EDSO PĀRSTĀVJA FREI-muta Duves, kura atbildībā bua plašsaziņas līdzekļu brīvības joma, un

Šī AMATPERSONA APSOLĪJA VIŅU ATBALSTĪT UN GĀDĀT, LAI VIŅAS JAUTĀJUMU

apspriestu Eiropas Padomē. Arī Gregs Bemiss ziņu par orderi neatstāja BEZ IEVĒRĪBAS. VlŅŠ IESNIEDZA SŪDZĪBU SOMUAS JŪRAS TIESĀ UN HAM-burgas Starptautiskajā jūras tiesību tribunālā un grasījās uzsākt tiesvedību pret Zviedruas valdību, lai juridiski pierādītu, ka Zviedrija, ar likumu liedzot ūdenslīdējiem nolaisties Baltuas jūrā, pārkāpusi starptautiskās JŪRAS TIESĪBAS.

Trīsdesmit astotā nodaļa Zviedrijas jūras KARA SPĒKU KUTERIS. Tomass Stenmarks

Smagnējo mākoņu ēnā jūra izskatījās melna, atgādinādama milzu ahātu, ko noslīpējušas sudrabainās viļņu krēpes. Kuteris, līdz klīzei grimdams putās, citu pēc citas mēroja nemierīgās jūdzes. Gluži kā sniega pikas uz priekšvadņa krita baltas putu cepures. Pa nepietiekami noblīvētām spraugām kuterī spiedās ūdens strūkliņas un rāpoja pa klāju kā čūskas. Tomass neievēroja ne peļķes zem kājām, ne šļakatas. Raudzīdamies viļņos, viņš atkal atcerējās Helgas tanti, skumji iztēlodamies, kā tur, tumšajā un saltajā dzelmē, kaut kur līgojas tantes nedzīvais ķermenis. Viņu nepameta cerība, ka šajā traģiskajā vietā notiks brīnums un viņš atradīs tantes mirstīgās atliekas, lai varētu ar godu apglabāt tuvo cilvēku ģimenes kapsētā.

Dzinēja rūkoņa mitējās, un kuteris, viļņos šūpodamies, apstājās. Nograbēja vinča, un enkura ķēde žvadzēdama nozuda ūdenī.

- Vai esam klāt? - Tomass izbrīnījies jautāja blakus stāvošajam kapteinim Nortonam.

- Pēc laika tā kā būtu, - tas noburkšķēja, ieskatījies pulkstenī.

Kapteinis devās uz kutera pakaļgalu, bet Tomass piegāja pie

stūrmaņa, ar kuru kādreiz bija mācījies vienā kursā.

- Vai šī ir tā vieta, kur Estonia nogrima?

-Jā gan.

- Nevar būt! - Tomass novilka. - Šodien redzēju televīzijā, ka prāmja katastrofas vietā ir milzum daudz puķu un vainagu, laivu un jahtu. Kur tas viss ir?

- Pareizi, - stūrmanis attrauca, - puķu tur ir atliku likām. Un cilvēku ari tur ir vesels bars.

- Kur tas ir, "tur"? - leitnants aizkaitināts noprasīja. - Es neko nesaprotu. Vai tad sēru dievkalpojums, kurā piedalījās simtiem bojāgājušo pasažieru radinieku un draugu, nenotika šajā vietā?

Stūrmanis nogrozīja galvu. Gribēdams kliedēt bijušā kursa biedra neizpratni, viņš paraudzījās visapkārt un, pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, pieliecās tam tuvāk.

- Kādam mūsu valdībā, - viņš čukstēja, - ienācis prātā norādīt sabiedrībai nevis īsto kuģa nogrimšanas vietu, bet citu, kas atrodas pusi jūdzes tālāk. Tur tad ari notiek piemiņas pasākumi. Šeit ir slepenā zona!

- Joprojām nesaprotu, - leitnants klusi sacīja. - Tātad cilvēkus māna? Tātad bojāgājušo tuvinieki un draugi met ziedus aplamā vietā? Neapskaužama situācija. Šie ļaudis saņem divkāršu triecienu - ne vien zaudējuši tuviniekus, bet arī saņem pļauku no savas valsts! Tātad piekrāpts bija arī garīdznieks, ja jau viņš vadīja apstāvēšanu tajā vietā!

- Tomas, es piekrītu, ka tā ir zaimošana un nekrietnība. Esmu prātojis par šo faktu un netieku gudrs - kā vārdā viņi melo? Rodas iespaids, ka mūsu premjerministrs Karls Bilts pilda kādas visai ietekmīgas organizācijas norādījumus. Kaut gan, - viņš citādā balsī turpināja, - nav mūsu uzdevums noskaidrot iemeslus, kāpēc jārada šie noslēpumi. Gluži vienkārši es tev pa draugam izstāstīju, ka prāmja vraks guļ citā vietā, nevis tajā, kur notika mirušo piemiņas dievkalpojums. Tu ienirsi un pats par to pārliecināsies. Manā stūrmaņa kartē prāmja katastrofas vietas koordinātas apzīmētas ar skaitļiem "59 grādi 20 minūtes 9 sekundes ziemeļu platuma un 21 grāds 40 minūtes 9 sekundes austrumu garuma".

- Kāpēc presē lasāmi citi skaitļi?

- Tas jājautā žurnālistiem. Daudzi no viņiem publicē to, kas izdevīgs valdībai. Vēlreiz atkārtoju, Tomas, mēs pašlaik atrodamies tajā vietā, kur Estonia nogrima.

- Tad jau ir tā, - Tomass nerimās, - ka šīs koordinātas tiek turētas slepenībā un tās zina tikai daži cilvēki?

Stūrmanis pielika pirkstu pie lūpām, pamāja ar galvu un devās uz stūres māju. Dzirdētā satriekts, Tomass palika stāvam. Viņš paskatījās debesīs, it kā meklēdams atbildi tur. Aiz mākoņiem acīmredzot pavīdēja mēness, jo pie apvāršņa parādījās balta svītra - smaila un asa kā naža asmens. Tomass lūkojās uz mirdzošo zīmi, bet arī tā nesniedza atbildes uz jautājumiem, kas viņu urdīja. Tajā brīdī viņš instinktīvi juta, ka aiz muguras kāds stāv, kāds, kurš pienācis negaidīti un klusi gluži kā jūras gars. Tomass apcirtās... viņa priekšā stāvēja pulkvedis.

- Nebaidieties, leitnant! - pulkvedis ar mākslotu smaidu sacīja. - Vēlos ar jums aprunāties... konfidenciāli. Atnāciet uz manu kajīti, lūdzu!

Pagriezies viņš lēni devās prom, un Tomass viņam sekoja. Cieši aizvēris savas kajītes durvis, pulkvedis ar skatienu norādīja uz krēslu, apsēdās arī pats un, izņēmis no mapes fotogrāfiju, sāka to cieši pētīt. Viņš to pētīja ilgi. Galda lampas dzeltenīgajā gaismā viņa koptā seja ar acīmredzami savilkto ādu izskatījās pēc bišu vaska - gaiša, gluda, bez nevienas grumbiņas kā vaska figūrai panoptikā.

Klusums ieilga. Tomass nodomāja, ka pulkvedis pie galda iesnaudies. Apkārt viss šķita pamiris, tikai aiz metāla sienas bija dzirdama kutera locīklu krakšķēšana - tāda, it kā sastingušam mironim plaisātu kauli. Leitnantu pārņēma ērmotas izjūtas, it kā viņš būtu nevis kajītē, bet plēsīga zvēra atplestā rīklē - tik skaidri bija dzirdama pulkveža elpa. Viņš mani neizsauca tāpat vien, Tomasam iešāvās prātā, acīmredzot gatavo kādu pārsteigumu. Nomierinies un savaldies! Tā būs parasta, lietišķa saruna komandierim ar padoto. Taču viņš nespēja nomierināties. Tomass jutās tā, it kā būtu ievests kādā savādā vakuumā. Beidzot vaska seja sakustējās un pulkvedis uzmeta padotajam ašu, gandrīz netveramu skatienu, kas atgādināja dimanta griežņa pieskārienu pie stikla.

- Paskatieties uz šo attēlu! - Pulkvedis pastiepa viņam uzņēmumu.

Tomass paņēma fotogrāfiju. Tajā bija redzams vīrietis ar gariem tumšiem matiem un ūsām, ģērbies baltā formastērpā ar civilās flotes virsnieka uzplečiem.

- Tas ir prāmja Estonia kapteinis Arvo Andresons. Vai iegaumējāt?

- Tieši tā, ser!

- Šis Andresons, - pulkveža izbalējušās uzacis saraucās, - ir gluži kā ūdenī iekritis! Manā rīcībā ir informācija, ka pirms katastrofas viņa balss ēterā nebija dzirdama. Tas ir dīvaini, jo tieši kapteinim Andresonam liktenīgajā brīdī bija pienākums vadīt prāmi, taču to vadīja kāds cits. Daļa apkalpes locekļu apgalvo, ka viņš pirmās sānsveres laikā iekritis ūdenī, aizrijies un zaudējis samaņu. Otri uzskata, ka viņš nogalināts. Trešie - ka viņš aizbēdzis ar iepriekš sagatavotu kuteri. Jūsu uzdevums ir rūpīgi izpētīt stūres māju un atrast viņa līķi.

- Ja tas tur būs, - Tomass šaubīdamies sacīja.

- Tieši tā. Ja būs. - Pulkvedis nopūtās un piebilda: - Vārdu sakot, meklējiet, leitnant!

- Centīšos, ser!

- Un vēl kas... - Tomass skaidri saklausīja pulkveža balsī brīdinājumu. - Par šo uzdevumu neviens nedrīkst zināt.

- Skaidrs. Ja man veicas un es kapteiņa līķi atrodu?

- Ziņojiet par to man personiski. Nevis savam tiešajam komandierim Nortonam, bet man personiski, un es došu jums norādījumus, kā rīkoties tālāk.

- Ja nu kapteinis Nortons man pavēl darīt ko citu?

- Tūlīt pat ziņojiet man! - Pulkvedis piecēlās. Tā bija zīme, ka saruna beigusies.

Uzticētais slepenais uzdevums leitnantu darīja nemierīgu -kam gan patiktu kā tādam kapracim nogrimuša kuģa vrakā šķirot līķus! Brīdi vēlāk viņam ienāca prātā, ka šis pienākums ļaus viņam īstenot arī savu ieceri. Viņš pameklēs savu noslīkušo tanti. Tomass bija izpētījis kuģa shēmu un zināja tās kajītes numuru, kurā tante bija pavadījusi savas pēdējās stundas, jo pazīstams žurnālists viņam bija sarūpējis prāmja Estonia pasažieru sarakstu. Tante Helga bija apmetusies 6211. kajītē, kas atradās uz ceturtā klāja, un Tomass bija izpētījis dažādus ceļus, pa kuriem šai kajītei varēja piekļūt. Viņš to spētu sameklēt aizsietām acīm. Šajā brīdī, pirms ieniršanas, Tomasam bija noslēpums, ko neviens cits nezināja, - viņš darīs visu, lai šajā kajītē ielūkotos. Pat ja tādēļ nevarēs rīkoties gluži saskaņā ar komandiera pavēli.

Nortons piegāja pie leitnanta un vērigi viņu nopētīja.

- Tu šodien esi tāds kā saīdzis, - komandieris sacīja. - Šķiet, ka tikšanās ar meiteni izsitusi tevi no sliedēm. Vai afraidīta mīlestība?

- Nē. Es domāju par to, cik pārsteidzoši īsa ir cilvēka dzīve. Vēl neesi paguvis īsti atvērt acis un palūkoties visapkārt, kad jau tās jāaizver uz visiem laikiem. Dažas sapnim līdzīgas, gaistošas atmiņas, mazliet sāpju, mazliet prieka trīsu, un piepeši - pēdējā nopūta. Beigas. Beigas mums atvēlētajam laikam, ko mēs dēvējam par dzīvi...

- Vai tu grasies mirt? - kapteinis noprasīja. - Kad īsti? Pirms ieniršanas vai pēc?

- Ikvienam cilvēkam ir sava matrica, - leitnants, raudzīdamies debesīs, domīgi noteica, - kurā ierakstīta viņa nāves diena un stunda.

- Kur tad šī matrica, tavuprāt, glabājas? - amerikānis, greizi smaidīdams, painteresējās.

- Debesīs.

- Teorētiski tas ir iespējams. - Nortons arī pacēla skatienu pret debesīm, brīdi klusēja un tad ierunājās no jauna. Mazliet par citu tematu. - Dzīvē gadās visādi. Nekad nevari zināt, ko liktenis tev gatavo. Solis uz priekšu vai atpakaļ, minūte, sekunde... un tev smaida laime vai uzglūn nelaime, bēdas vai rūgta vilšanās, kad visas cerības sabrūk. Liktenis piemeklē, iepriekš nebrīdinādams... -Ar šiem vārdiem sevi apmulsinājis, viņš pasmaidīja, kā teikdams, lai pārāk viņā neklausās, un pavisam citādā, komandiera tonī turpināja: - Es ieniršu pirmais un aizvilkšu uz prāmi robotu ar kabeli. Seržants Paks dosies man līdzi ar videokameru. Tavs uzdevums - fotografēšana. Vai skaidrs? Gatavojies!

Pamājis Tomass piegāja pie seržanta Paka. Tas vilka ārā no prāvajām somām piederumus, kas viņiem bija piešķirti Pentagonā, un krāva tos uz klāja. Zviedru un somu kolēģi ar interesi nopētīja moderno zemūdens peldēšanas ekipējumu, kādu ne sapņos nebija redzējuši.

- Šis ir spārns. - Paks izrādīja savu bagātību. - To izmantojot, var ideāli iekļūt jebkurā nogrimušā kuģī. Tas ir kompakts, taču pietiekami liels, un tam ir divas kameras, kas dod iespēju kontrolēt peldspēju pat tad, ja viena no tām pārstāj darboties...

- Pipari tev uz mēles! - Nortons, stīvēdams sev virsū elastīgo hidrotērpu, noburkšķēja.

- Atvainojiet, es negribēju piesaukt nelaimi, - seržants samulsis nomurmināja.

- Mums uzdots tik sarežģīts zemūdens atjautības uzdevums, -kapteinis vīpsnādams sacīja, - ka nelaime var piemeklēt jebkurā brīdī. - Ievērojis padoto sasprindzinātos skatienus, kapteinis pasmaidīja. - Joks, - viņš īsi izmeta. - Kādas gan briesmas varētu draudēt civila kuģa vrakā?

- Tā vis nesakiet, kapteini! - Paks iebilda, bet, ievērojis komandiera brīdinošo skatienu, no jauna pievērsās aprīkojumam. - Kā redzat, šīs pleznas ir īsākas nekā parastās. Tās ir lokanas, elastīgas un ļauj peldētājam manevrēt slēgtā telpā, teiksim, nogrimušu prāmju mašīnu nodalījumos, matrožu dzīvojamās telpās un kajītēs. Vai atceraties, kapteini, - Paks pagriezās pret Nortonu, kas rūpīgi stiprināja pie sava ķermeņa elektronisko aparatūru, ar baloniem uz muguras izskatīdamies pēc citplanētieša, - kā mēs rīkojāmies bāzē? Pielīmējām pie peld pleznām lenti, uz kuras pierakstījām informāciju par dekompresijas līmeni. Šoreiz neko nevajadzēs līmēt, jo jaunais zemūdens dators mums visu parādīs... Pilnīgi visu.

- Pietiks tērgāt! - Nortons viņu pārtrauca. - Sagatavo robotu ieniršanai!

Seržants paklausīgi pamāja ar galvu, pavilka kabeli un pārbaudīja tā pretējo galu, kas bija piestiprināts pie prāmja.

- Viss kārtībā, kapteini! - viņš ziņoja. - Jūs varat ienirt.

- Tiksimies uz nelaimīgā prāmja! - Nortons uzsauca un iegāzās ūdenī. Viņam līdzi gluži kā gara aste aizvilkās melnais kabelis.

Ķīnietis brīdi raudzījās ūdenī un tad atkal sāka stāstīt par jauno tehniku.

- Akvalangista darbu modri vēro elektroniska actiņa, kas fiksē katru ieelpu un izelpu, - viņš teica. - Tā acumirklī veic analīzi, un ultraskaņas sakaru sistēma parāda uz monitora skaitļus, kādā dziļumā nirējs konkrētajā brīdī atrodas. Datorus var izmantot arī par analizatoriem gāzu maisījumu sajaukšanās laikā...

Tomass klausījās seržanta reklāmas runā un, tāpat kā citi kolēģi, kas bija ielenkuši Paku, no sirds priecājās par jauno elektronisko aprīkojumu. Tādus zemūdens peldēšanas piederumus Zviedrijas armijas bāzē neviens nebija redzējis pat jaunākajos specializētajos žurnālos. Skaidrs, kāpēc. Slepenā elektronika bija izstrādāta Pentagona zinātniskajos institūtos.

- Leitnant, - pie Tomasa pienāca instruktors, - jūsu kārta! Es palīdzēšu jums saposties.

Uzvilcis akvalangista tērpu un noklausījies pēdējos ceļa vārdus, Tomass piegāja pie trapa, kas veda no borta pakaļgala tieši viļņos. Kutera starmeša gaismā caur ūdeni bija labi redzams trapa pēdējais pakāpiens, zem kura pletās jūras dzīles. Sagatavodamies ienirt, leitnants vēlreiz paraudzījās debesīs. Tajā brīdī pavērās šīfera krāsas mākoņa tumšais plakstiņš un atsedza mēness dzelteno aci.

Tomass pārmeta krustu un ielaidās aukstajā dzelmē. Nokļuvis pekles tumsā, viņš ieslēdza lukturi. Gaismas kūlī kā uz neskaidra ekrāna kļuva redzams viens otrs zemūdens valstības pārstāvis. Ar acs kaktiņu vērodams kabeļa pavedienu, viņš lieliem vēzieniem īrās dziļumā. Ūdens glāstīja ķermeni - vēss un viscaur jūtams. Tas gluži kā iekļuva viņā iekšā, ar aukstu vilni apņemdams dvēseli un reizē aizskalodams spriedzi. Tomass peldēja ar apbrīnojamu vieglumu, bez mazākās piepūles. Uz miniatūrā mirdzošā ekrāniņa sistemātiski uzplaiksnīja strauji rūkošais attālums līdz gruntij - septiņdesmit, sešdesmit, piecdesmit... Bija jātaupa luktura akumulators, tāpēc viņš peldēja tumsā, skardams kabeli. Šajā pekles tumsā blāvi kā vilka acs zalgoja mazītiņais dators, kas it kā dzīvoja pats savu dzīvi, rūpīgi uzmanīdams nirēja elpu, skaitļodams un parādīdams uz ekrāniņa datus, no kuriem bija atkarīga akvalangista izdzīvošana. Šī ierīce ir mans sargeņģelis, Tomass nodomāja.

Viņam pie pleca pieskārās kaut kas dzīvs un ass. Sajutis briesmas, Tomass saspringa, pašāvās sāņus un ieslēdza lukturi, acumirklī zaļganajā gaismā saskatīdams lielu, plēsīgu zivi. Zobenzivs. Garš pīķveida deguns, bālgansārtas žaunas un zils, gandrīz piecus metrus garš un kādus septiņdesmit kilogramus smags ķermenis. Zivs peldēja lēni, laiski pavērusi muti, un Tomass uz brīdi ieraudzīja asu zobu rindas. Izrāvis nazi, viņš izslēdza lukturi un metās lejup, kur jutās lielākā drošībā, jo bija tikpat neredzams kā ūdens, kas joprojām glāsmaini skalojās viņam visapkārt. Kaut tikai tā nepārkostu kabeli, trauksmaini pazibēja prātā. Tomass pārstāja irties un drīz vien manīja virs sevis aizpeldam kustīgu vēderu. Ritmiskiem astes vēzieniem saviļņojusi ūdeni, zivs nozuda.

Sapratis, ka briesmas ir garām, Tomass atviegloti nopūtās. Viņš zināja, ka Baltijas ūdeņos nav lielu zivju, bet šī acīmredzot no kaut kurienes bija iemaldījusies.

- Leitnant, - atskanēja Nortona balss, - esi sveicināts Baltijas jūras dzīlēs!

- Jūs ari! - Tomass trīcošā balsī atbildēja.

- Kur tu esi?

Tomass paskatījās ekrānā - viņš bija piecdesmit metru dziļumā. Skaitļus dators aprēķināja pēc tajā ieprogrammētiem algoritmiem un viņa ieelpas biežuma.

- Atlicis nopeldēt trīsdesmit metru, un tad mērķi būšu sasniedzis.

- Šajā pasaulē nav kur steigties, jo cilvēka ceļi ir iepriekš paredzēti, - kapteinis filozofiski sacīja. - Starp citu, esam apgādāti ar solīdu tehniku, vai ne?

- Tas tiesa.

- Taču mani satrauc viens. Mēs esam apkarinājušies ar dzelžiem gluži kā bruņinieki. Baidos, ka šie metāli varētu traucēt radiosakarus. Ko tu par to domā?

- Manuprāt, ražotāji šo faktoru katrā ziņā ņēmuši vērā, - Tomass viņu nomierināja.

- Iekļūsti iekšā pa pakaļgalu un uzmeklē mani automašīnu nodalījumā!

- Labi.

Sarunas laikā Tomass plēsoņu bija aizmirsis. Viņš peldēja uz priekšu, ar gudru ziņu izslēdzis gaismu. Taču kāds atkal iedūra viņam mugurā, un viņš ar šausmām saprata, ka zivs atgriezusies un grasās viņu nomedīt. Tumsā tā bija papeldējusi viņam garām, tikai ieskrāpēdama ar savu aso degunu. Tomass saprata, ka zivs mēģinās uzbrukt vēlreiz - mērķtiecīgāk un niknāk. Alkatīga un izveicīga, turklāt apveltīta ar labu redzi, tā labi spēja saskatīt cilvēku tumšajā, dziļajā ūdenī. Iztēlodamies zivs asos zobus, Tomass sagatavojās ietriekt nazi tās baltajā vēderā. Kad viņš ieslēdza lukturi, zivs pacirtās sāņus, taču atkal atgriezās pie peldētāja. Tajā brīdī Tomass atcerējās, ka tehniskajā arsenālā ir, kā apgalvoja Pentagonā, drošs ierocis, kas spēj pieveikt ikvienu dzīvu radību ar ultraskaņas lādiņu... Kad zivs atkal tuvojās, viņš nospieda palaišanas pogu... Plēsoņa nodrebēja un pazuda no redzesloka.

- Es te saķēros ar milzum lielu zivi, - Tomass ziņoja komandierim.

- Un kā? Ceru, ka tā nepārbaudīja uz tava ķermeņa savu zobu asumu?

- Nē. Toties es pārbaudīju, kā strādā jaunais aizsardzības ierocis.

- Kāpēc tikai aizsardzības? Tas ir uzbrukuma ierocis arī, - kapteinis izlaboja. - Kā izdevās?

- Man līdz šim nebija ne jausmas, ka eksistē tik gudrs ierocis ar datora smadzenēm, kas atvieglo mums dzīvi zem ūdens.

-Jā... Mēs Pentagonam esam izmēģinājuma trusīši, - Nortons noteica.

- Kā tas jāsaprot?

- Kas tur ko saprast? Šī ierīce ir jauna un nepārbaudīta, un mēs to izmēģinām kaujas apstākļos. Kā laboratorijas jūras cūciņas.

- Esmu Pentagonam pateicīgs. Jaunais izgudrojums darbojas lieliski.

- Iespējams, vajadzēs to izmantot arī pret kaut ko lielāku un viltīgāku. Es runāju par akvalangistiem no Varšavas bloka.

- Es negribētu uzsākt Trešo pasaules karu.

- Tajā ziņā tev taisnība, - Nortons piekrita un izslēdza mikrofonu.

* * *

Luktura staru kūlis slīdēja pār prāmja neskaidrajām aprisēm. Vraks atgādināja milzu pūķi, kas ar labo sānu ierušinājies smiltīs. Viss, kas bija tam apkārt, trīsēja gluži kā drebuļos, ūdens dzirkstīja kā elektrizēts, un visā šajā nelielajā Visumā plūda savādas skaņas - it kā čīkstēja karkasa šķērssienas, it kā atbalsojās

|

to cilvēku pēdējās nopūtas, kuri bija dzīvi apglabāti kajītēs un citās telpās.

Tomass atcerējās, ko bija teicis instruktors. Prāmis - tā esot vesela pilsēta ar savām ielām un krustojumiem, caurstaigājamiem pagalmiem un strupceļiem, pilsēta, kurā iespējams viegli apmaldīties, lai nekad vairs neizkļūtu ārā. Šī neprognozējamā vide akvalangistiem varēja kļūt par bīstamām lamatām, tāpēc bija jābūt tik vērīgam, cik vien iespējams. Skats uz prāmi Tomasam atsauca atmiņā muklāju, pie kura bērnībā bija dzirdējis čāp-stināšanu un nopūtas un vērojis, kā no dūksnāja dibena augšup ceļas burbuļi. Krēslā tur mirdzēja zilganas uguntiņas, kuras redzot viņam pār muguru skrēja saltas tirpas. Vecmāmiņa teica, ka tur spīgojot nelaimīgas, mieru neradušas dvēseles, kuras purvs sevī iesūcis.

Tomass nolēma sameklēt izdevīgu rakursu, lai iemūžinātu šo grandiozo kapavietu. Peldēdams garām pakaļgala vārtiem, viņš neviļus iztrūkās - zaļganajā gaismā šūpojās meitenes ķermenis. Viņas pirksti joprojām krampjaini bija aptvēruši virvi, kas cilpā žņaudza kaklu un garos melnos matus gluži kā lente. Blakus peldēja sastindzis jauns vīrietis džemperī, ar vienu kurpi. Viņš, iespējams, bija centies meitenei palīdzēt...

Vēl mazliet tālāk - veca vīra līķis. Viņš zvārojās ūdenī, sakrustojis rokas uz krūtīm, it kā no kaut kā vai kāda aizsargādamies...

Tomass ar šausmām vērās uz šiem līķiem un atcerējās laikrakstos lasītās rindas. Zviedrijas valdība bija oficiāli paziņojusi, ka ārpus prāmja Estonia vraka nav neviena bojāgājušā pasažiera. Tomasu pārņēma neizprotams niknums, ass un griezīgs kā skuveklis, un viņš paskaļi noburkšķēja: "Kādi pretīgi meļi pārvalda manu valsti!"

- Nesapratu, - atskanēja Nortona balss. - Vai tu kaut ko teici?

- Nē, nē, - Tomass nomurmināja, - sarunājos pats ar sevi.

- Kad atgriezīsimies, aizej pie armijas psihiatra, - amerikānis zobgalīgi pamācīja.

- Man smiekli nenāk, - leitnants nomāktā balsī paskaidroja. - Šeit ir daudz līķu. Tos vajadzētu izcelt un apglabāt.

- Tev taisnība. - Kapteinis nopūtās. - Līķu šeit ir atliku likām. Taču par tiem būtu jāgādā civilajiem dienestiem. Mūsu, karavīru, pienākums ir pildīt pavēles. Kad uznirsim, ziņosim par to savai priekšniecībai.

- Tikai šajā brīdī, kad atrodos šajā milzu kapličā, - Tomass, gluži kā nedzirdējis komandiera vārdus, turpināja, - apjēdzu šīs katastrofas traģiskumu. Neskaitāmi pasažieri, kas bija spējuši izkļūt no tērauda zārka, velti cīnījās ar stihisko jūru...

- Klausi manam padomam, - Nortons viņu pārtrauca, - un mazāk prāto par šo tematu. Tev jādara tikai viens - jāpilda sevišķi svarīgs uzdevums!

- Virsnieku kungi! - viņi izdzirdēja pulkveža balsi, kas pauda neapmierinātību. - Jebkādas sarunas par citiem tematiem ir aizliegtas. Runājiet tikai par to, kas attiecas uz jūsu uzdevuma izpildi!

- Atvainojiet, ser! - abi padotie reizē atbildēja.

- Leitnant Stenmark! Nofotografējiet stūres māju!

-Jā, pulkveža kungs! - Tomass noskaldīja.

Peldēdams garām iluminatoriem, viņš tajos ielūkojās iekšā, prātodams, vai būs redzamas cilvēku mirstīgās atliekas, bet stikli bija melni kā elles rīkles un neko aiz tiem saskatīt nevarēja.

Tajā brīdī viņš gandrīz vienīgi ar ķermeni juta, ka no vraka atdalās tumšs kamols. Sākumā Tomass nesaprata, kas tas ir, bet mirkli vēlāk apjēdza, ka tās ir jūras čūskas. Savijušās kopā, tās peldēja nesteidzīgām viļņveida kustībām. Tomass jau pavisam skaidri redzēja to dzeltenās, niknās acis, taču mierināja sevi ar domu, ka čūskas viņu nemana, jo viņš gandrīz vai saplūda ar vraka dibenu - tik cieši bija pie tā piespiedies.

Dzīvais, kustīgais kamols aizpeldēja garām.

* * *

Stūres mājas durvis bija vaļā. Turēdamies pie lūkas malas, Tomass iekļuva iekšā. Luktura staru kūlis izgaismoja kapteiņa tiltiņu un kuģa stūres iekārtu. Brīdi viņš saspringti un uzmanīgi raudzījās visapkārt. Tomasam nebija ne jausmas, no ka viņš baidās, taču bailes pildīja visu viņa būtību - no matu galiņiem līdz kāju pirkstiem. Pie vadības pults uz mutes gulēja līķis ar virsnieka uzplečiem, viņam virsū bija uzkritusi metāla kaste. Tomass piepeldēja tam klāt, pagrieza ļengano ķermeni otrādi un tajā pašā mirklī juta lielu atvieglojumu, it kā viņa dzīslās būtu ieplūdušas svešas, karstas asinis. Tas nebija kapteinis Andresons, bet gan visticamāk kāds sardzes virsnieks. Viņš nolēma katram gadījumam to nofotografēt. Tomass piepeldēja līķim tuvāk, fiksēja objektīvā piepampušo seju un... gandrīz iekliedzās - viņa priekšā izpeldēja akvalangists. Tomass satvēra naža spalu, gaidīdams uzbrukumu. Taču nirējs nekustējās. Leitnants nogaidīja minūti, vēl vienu, līdz saprata, ka akvalangists ir miris. Viņš piepeldēja tam klāt un to nopētīja. Skats nebija no patīkamajiem - masīvajā sejā bija sastindzis savādi stiklains skatiens, it kā mirušajam pierē nebūtu vis acis, bet gan ledus lodītes.

No tikko pārdzīvotā izbīļa sirds strauji dauzījās un deniņos pulsēja tik strauji un jūtami kā vēl nekad. Tomass pūlējās nomierināties, lai sirds ātrāk atgūtu vienmērīgo ritmu. Kaut cik savaldījies, viņš vēlreiz nopētīja ārzemju kolēģi. Caurulīte, pa kuru no baloniem plūda skābeklis, bija vai nu pārplīsusi, vai kāds to bija pārgriezis. Viņš uzmanīgi nopētīja maliņas un konstatēja, ka caurulīte pārgriezta.

Tātad šā vīra nāves iemesls bija skābekļa trūkums. Kāds viņu bija nogalinājis, un šis kāds varbūt slēpās stūres mājā un kuru katru brīdi varēja uzbrukt.

Tomass no jauna saspringti palūkojās apkārt. Zaļganajā ūdenī viss izskatījās neskaidrs un aizdomīgs.

- Kapteini, - viņš trīcošā balsī ziņoja, - šeit ir miris akvalangists. Kāds pārgriezis viņam caurulīti.

- Kur tu esi?

- Stūres mājā.

- Mūsējie nav turp peldējuši. Es ziņošu vadībai, - Nortons atbildēja. - Gaidi komandu! - Pēc mirkļa sazinājies viņš pavēlēja:

- Tu neesi neko redzējis! Saprati? Turpini savu darāmo!

- Vajadzētu izcelt kolēģi ārā, - Tomass, mirkli klusējis, sacīja.

- Apglabāt, kā pieklājas...

- Aizmirsti viņu! - Kapteinis kļuva nepacietīgs. - Tā ir pavēle!

- Sapratu, - leitnants nomurmināja.

Jau agrāk viņš bija juties līdzīgi - tāds kā pamiris. Tomass gluži vienkārši lūkojās uz līķi, it neko vairs nejuzdams - ne briesmas, ne izmisumu. Viņš apjauta tikai vienu - šeit, uz mirušā kuģa, joprojām notiek kauja un iet bojā cilvēki. Kas tie bija par spēkiem, kas savstarpēji karoja, viņš varēja tikai minēt.

Pie velna visas nojausmas un prātojumus! Tomass sāka sistemātiski pārbaudīt katru plašās telpas metru, meklēdams pazudušā kapteiņa līķi. Taču tā nekur nebija.

Fakti un komentāri

Stokhoima. Starptautiskās katastrofas izmeklēšanas komisijas noslēguma PRESES KONFERENCE, KURA PAZIŅOJA PRĀMJA ESTONIA KATASTROFAS cēloņus. Lielāka daļa žurnālistu, kas klausuas komisuas atzinumos, tiem neticēja. Bua skaidrs, kāpēc. Tāpēc, ka šis komisuas locekļi

DAUDZAS REIZES BUA PIEĶERTI ĻAUNPRĀTĪGI IZMANTOJAM DIENESTA PILNVARAS UN SAGROZĀM FAKTUS. KĀDS ŽURNĀLISTS, NORAUDZĪDAMIES UZ KOMISUAS LOCEKĻIEM, DZĒLĪGI IEMINĒJĀS, KA TIE ESOT UZPIRKTI MEĻI. IKVIENAM BUA SKAIDRS, KA VIŅI "IZMEKLĒJA" PRAMJA KATASTROFU TĀ, KĀ VIŅIEM TO DIKTĒJA.

Kas bua šis diktētājs?

Vairāki žurnālisti (ari šā stāsta autors), cenzdamies uz šo jautājumu RAST ATBILDI, TURPINĀJA SAVU IZMEKLĒŠANU.

Pirmās daļas beigas

Saturs

Autora priekšvārds...............................................................

Pirmā nodaļa.

Vergu tirgus...........................................................................

Otrā nodaļa.

Tallina, 1994. gada augusts. Igors Kristapovičs...............

Trešā nodaļa.

Incidents................................................................................

Ceturtā nodaļa.

Tallina, 1994. gada septembris. Igors Kristapovičs............

Piektā nodaļa.

Likteņa ķīlniece.....................................................................

Sestā nodaļa.

Tallina, 1994. gada 27. septembris. Igors Kristapovičs......

Septītā nodaļa.

Ieroču tirgotājs.....................................................................

Astotā nodaļa.

Prāmis Estonia, 1994. gada 27. septembris.

Kalevs Vitrass.......................................................................

Devītā nodaļa.

Tallina, 1994. gada 27. septembris. Sergejs Petrovs...........

Desmitā nodaļa.

Tallina, 27. septembris. Igors Kristapovičs.........................

Vienpadsmitā nodaļa.

ASV, 1994. GADA SEPTEMBRIS.

Leitnants Tomass Stenmarks...............................................

Divpadsmitā nodaļa.

Prāmis Estonia. Sergejs Petrovs...........................................

Trīspadsmitā nodaļa.

Prāmis Estonia. Martins Nilsens...............................

Četrpadsmitā nodaļa.

ASV, 1994. gada septembris. Tomass Stenmarks.......

Piecpadsmitā nodaļa.

Prāmis Estonia. Sergejs Petrovs.................................

Sešpadsmitā nodaļa.

Zelta ceļojums..............................................................

Septiņpadsmitā nodaļa.

Prāmis Estonia. Martins Nilsens...............................

Astoņpadsmitā nodaļa.

Liktenīgā vēsts............................................................

Deviņpadsmitā nodaļa.

Prāmis Estonia. Sergejs Petrovs.................................

Divdesmitā nodaļa.

ASV. Tomass Stenmarks.............................................

Divdesmit pirmā nodaļa.

Prāmis Estonia. Kalevs Vitrass..................................

Divdesmit otrā nodaļa.

Pakaļdzīšanās.............................................................

Divdesmit trešā nodaļa.

Prāmis Estonia, plkst. 00.45. Sergejs Petrovs............

Divdesmit ceturtā nodaļa.

Pratināšana.................................................................

Divdesmit piektā nodaļa.

Baltijas jūra. Martins Nilsens..................................

Divdesmit sestā nodaļa.

Kamera.........................................................................

Divdesmit septītā nodaļa.

Baltijas jūra. Sergejs Petrovs....................................

Divdesmit astotā nodaļa.

Somija, 1994. gada 29. septembris. Kalevs Vitrass ... Divdesmit devītā nodaļa.

Kameras biedrs.............................................................

Trīsdesmitā nodaļa.

Gotlandes sala. Sergejs Petrovs................................

Trīsdesmit pirmā nodaļa.

Stokholma, 1994. gada oktobris. Martins Nilsens............

Trīsdesmit otrā nodaļa.

Verdikts.................................................................................

Trīsdesmit trešā nodaļa.

Baltijas jūra, 1994. gada oktobris. Profesors....................

Trīsdesmit ceturtā nodaļa.

Tallina, 1994. gada oktobris. Igors Kristapovičs..............

Trīsdesmit piektā nodaļa.

Zviedrija, armijas bāze. Tomass Stenmarks........................

Trīsdesmit sestā nodaļa.

Stokholma, 1994. gada oktobris. Sergejs Petrovs..............

Trīsdesmit septītā nodaļa.

Tallina, 1994. gada oktobris. Martins Nilsens.................

Trīsdesmit astotā nodaļa.

Zviedrijas Jūras kara spēku kuteris. Tomass Stenmarks ....

Marats Kalandarovs

Žurnālists, kara vēsturnieks. Starptautiskās rakstnieku un publicistu asociācijas prezidents, www.apia.lv

Eiropas Kultūras un mākslas ūnijas viceprezidents, www.euro-pcancultart.com

Starptautiskā literārā žurnāla Настоящее время un grāmatu sērijas библиотека MAI III dibinātājs un galvenais redaktors. Laikraksta Российский писатель izdevējs ārzemju lasītājiem. Krievijas Rakstnieku savienības valdes sekretārs.

Akadēmiķis franču (Academic internationale des sciences et des arts de Paris), itāliešu (Academia Internazionale IL Convivio), krievu PA!Ш un APC. Krievijas Rakstniecības akadēmijas ārzemju kolēģijas priekšsēdētājs.

Četrpadsmit dokumentālu stāstu un romānu autors. Pirmais žurnālists Eiropā, kurš veica lidojumu stratosfērā virsskaņas lidmašīnā un tiešajā ēterā radioklausītājiem pastāstīja, kā jūtas cilvēks, šķērsojis divas skaņu barjeras. Par šo lidojumu Marats Kalandarovs tālajā 1979. gadā bija atzīts par labāko PSRS reportieri. Žurnālista gaitās bijis pasaules karstākajos punktos - Kubā, Afganistānā, Āfrikā.

Daudzu starptautisku literatūras godalgu laureāts.

Marats Kalandarovs

VĪZA UZ DZELMI

Redaktore Dace Kapara Korektore Silvija Silīte Maketētā ja Ilze Kalēja Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

"Apgādā "KONTINENTS"" internēta grāmatnīca

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

1

Joint Accident Investigation Comission, Starptautiskā katastrofas izmeklēšanas komisija, ko izveidoja uzreiz pēc prāmja Estonia nogrimšanas.

2

Muitas atļauja transportlīdzeklim iebraukt valsts teritorijā uz ierobežotu laiku.

3

Tagadējās Irānas teritorijā.

4

Juras meklēšanas un glābšanas koordinācijas centrs.

5

Tagad tur atrodas tenisa klubs.

6

Špagina ložmetējpistole.

Content

Kalandarovs Marats Vīza uz dzelmi-1

Autora priekšvārds

Pirmā nodaļa. Vergu tirgus

Fakti un komentāri

otrā nodaļa Tallina, 1994. gada augusts. Igors Kristapovičs

Fakti un komentāri

Trešā nodaļa. Incidents

Ceturtā nodaļa. Tallina, 1994. gada septembris. Igors Kristapovičs

Fakti un komentāri

Piektā nodaļa. Likteņa ķīlniece

Sestā nodaļa. Tallina, 1994. gada 27. SEPTEMBRIS.

Fakti un komentāri

Septītā nodaļa. Ieroču tirgotājs

Fakti un komentāri

Astotā nodaļa. Prāmis ESTONIA, 1994. GADA 27. SEPTEMBRIS. Kalevs VlTRASS

Fakti un komentāri

Devīta nodaļa. Tallina, 1994. gada 27.septembris. Sergejs Petrovs

Fakti un komentāri

Desmita nodaļa, Tallina, 27. septembris. Igors Kristapovičs

Fakti un komentāri

Vienpadsmitā nodaļa ASV, 1994. GADA SEPTEMBRIS. Leitnants Tomass Stenmarks

Fakti un komentāri

Divpadsmitā nodaļa. Prāmis ESTONIA. Sergejs Petrovs

Fakti un komentāri

Trīspadsmitā nodaļa. Prāmis ESTONIA. Martins Nilsens

Fakti un komentāri

Četrpadsmitā nodaļa. ASV, 1994. GADA SEPTEMBRIS. Tomass Stenmarks

Fakti un komentāri

Piecpadsmita nodaļa. Prāmis ESTONIA. Sergejs Petrovs

Fakti un komentāri

Sešpadsmitā nodaļa. Zelta ceļojums

Septiņpadsmitā nodaļa. Prāmis ESTONIA. Martins Nilsens

Fakti un komentāri

Astoņpadsmitā nodaļa. Liktenīgā vēsts

Fakti un komentāri

Deviņpadsmitā nodaļa. Prāmis ESTONIA. Sergejs Petrovs

Fakti un komentāri

Divdesmitā nodaļa. ASV. Tomass Stenmarks

Fakti un komentāri

Divdesmit pirmā nodaļa. Prāmis ESTONIA. Kalevs Vitrass

Fakti un komentāri

Divdesmit otrā nodaļa. Pakaļdzīšanās

Fakti un komentāri

Divdesmit trešā nodaļa. Prāmis ESTonia plkst. 00.45. Sergejs Petrovs

Fakti un komentāri

Divdesmit ceturtā nodaļa. Pratināšana

Divdesmit piektā nodaļa Baltijas jūra. Martins Nilsens

Fakti un komentāri

Divdesmit sestā nodaļa. Kamera

Fakti un komentāri

Divdesmit septītā nodaļa Baltijas jūra. Sergejs Petrovs

Fakti un komentāri

Divdesmit astotā nodaļa Somija, 1994. gada 29. SEPTEMBRIS. Kalevs Vitrass

Fakti un komentāri

Divdesmit devītā nodaļa Kameras biedrs

Fakti un komentāri

Trīsdesmitā nodaļa Gotlandes sala. Sergejs Petrovs

Fakti un komentāri

Trīsdesmit pirmā nodaļa Stokholma, 1994. GADA OKTOBRIS. Martins Nilsens

Trīsdesmit otrā nodaļa. Verdikts

Fakti un komentāri

Trīsdesmit trešā nodaļa. Baltijas jūra, 1994. GADA OKTOBRIS. Profesors

Fakti un komentāri

Trīsdesmit ceturtā nodaļa Tallina, 1994. gada oktobris. Igors Kristapovičs

Fakti un komentāri

Trīsdesmit piektā nodaļa. Zviedrija, armijas bāze. Tomass Stenmarks

Trīsdesmit sestā nodaļa Stokholma, 1994. GADA OKTOBRIS. Sergejs Petrovs

Fakti un komentāri

Trīsdesmit septīta nodaļa. Tallina, 1994. gada oktobris. Martins Nilsens

Fakti un komentāri

Trīsdesmit astotā nodaļa Zviedrijas jūras KARA SPĒKU KUTERIS. Tomass Stenmarks

Fakti un komentāri

Saturs

1