Kalandarovs Marats

Vīza uz dzelmi. Ārpus atļautās robežas

Marats Kalandarovs

Vīza uz dzelmi. Ārpus atļautās robežas

.

Ārpus atļautās robežas

Solīto Marats Kalandarovs vienmēr izpildīja. Dažreiz kavējās, citkārt atvainojās vai ne, bet vienmēr visu atcerējās, trenētajā rakstnieka atmiņā paturot vissīkākās detaļas -vārdus, žestus, tēlus, krāsas, izjūtas. Pirmā grāmatas "Vīza uz dzelmi" daļa izraisīja milzīgu rezonansi sabiedrībā. Viņam nemitīgi zvanīja, viņu aicināja uz tikšanos tuvās un tālās vietās, un viņš, jaunu iespaidu un informācijas vilināts, steidzās turp - brauca, lidoja, gāja - un gandrīz nekad nejutās sarūgtināts, turklāt allaž prata apburt daudzus cilvēkus. Marata paziņu loks likās teju bezgalīgs - varēja domāt, ka pasaulē nav tāda slavena mūziķa (ne jau popmūzika, protams), mākslinieka, režisora, aktiera, zinātnieka, ministra vai prezidenta, kuru viņš nepazītu personīgi. Un vienlaikus viņš Starptautiskajā rakstnieku un publicistu asociācijā apvienoja literātus no gandrīz piecdesmit pasaules valstīm.

Protams, šādas aktivitātes traucēja radīt grāmatas turpinājumu, un nepacietīgie lasītāji zvanīja uz izdevniecību, savukārt es zvanīju Maratam, un viņš, par spīti gadu nastai, atbildēja dzīvespriecīgi. No Parīzes, Maskavas, Helsinkiem, Daugavpils, Burgasas, Taškentas vai kāda mazītiņa, Dieva aizmirsta ciematiņa - liktenis viņu mēdza aizvest~ūz visdažādākajām vietām. "Man gandrīz viss ir gatavs,"

Marats ik reizi sacīja, "tikai parādījies jauns pavedieniņš. Pavilkšu aiz tā, un miers, - nodošu manuskriptu." Rakstīja viņš naktīs, un sieva Zintra pamazām pierada nepievērst uzmanību naksnīgajiem soļiem visos viņu Jūrmalas nama stāvos un dažādajām balsīm - katru frāzi viņš kā gardēdis, kurš gatavo iecienītāko ēdienu, pārbaudīja ar dzirdi. Es jau zaudēju cerību saņemt grāmatas turpinājumu, bet piepeši viņš pats piezvanīja un pateica, ka izsūtījis otrās daļas manuskriptu pa elektronisko pastu un tagad nedēļu uzturēsies Maskavā, bet pēc atgriešanas ienāks pie manis.

Kopumā Marats savā unikālajā mākslinieciski dokumentālajā stilā uzrakstījis 17 grāmatu. Liktenis lēma, lai viņš dodas tālā braucienā ar atomzemūdeni un satraucošā lidojumā ar virsskaņas lidmašīnu, uzvar starptautiskās boksa sacensībās, kailām rokām cīnās ar izsalkušu vilcēni Sibīrijas taigā, pēta vērmahta apraktos slepenos ieročus, nereti atrodoties par mata tiesu no nāves. Un šie piedzīvojumi kļuva par materiālu aizraujošām grāmatām.

Bet galvenais viņa darbs nenoliedzami bija "Vīza uz dzelmi". Prāmis "Estonia" 1994. gadā aizrāva jūras dibena 852 dzīvības, un tā kļuva par pašu briesmīgāko tehnogēno katastrofu 20. gadsimta beigās, taču fatālo notikumu uzskaite ar to diemžēl nebeidzas. Cits pēc cita katastrofu pārdzīvojušie apkalpes locekļi un pasažieri bez pēdām nozuda vai gāja bojā - autokatastrofās, no pēkšņiem infarktiem, insultiem vai "noklīdušām" lodēm bandītu apšaudēs, tāpat peldoties dīķī vai guļot paša vannā. Līdzīgs liktenis gaidīja arī žurnālistus, kas pētīja ārkārtīgi pretrunīgos un aizdomīgos traģēdijas apstākļus. Kas tā par slepenu, muitas deklarācijās neuzrādītu kravu, ko pārvadāja pasažieru prāmis? Kāpēc tās iekraušanu personīgi vadīja Igaunijas iekšlietu ministrs? Kas patiesībā bija prāmja bojāejas cēlonis un kāpēc oficiālā izmeklēšana, kas neiztur nekādu kritiku, tik nepieredzēti veikli tika izbeigta un rezultāti paslēpti aiz slepenības zīmoga? Atbilžu uz šiem jautājumiem nav joprojām. Pārāk daudz Krievijas, Amerikas, Zviedrijas un Somijas specdienestu interešu ir savijies neatrisināmu

pretrunu kamolā, pārāk daudz tolaik ietekmīgu politiķu joprojām ir pie varas.

Iekams ķerties pie Marata atsūtītā manuskripta, es pārlasīju jau izdoto "Vīzas uz.dzelmi" daļu un sapratu, ka esmu vēl ieinteresētāks nekā pirmajā reizē. Tomēr otrā daļa izrādījās daudz plašāka, spilgtāka, tēlaināka un izvērstāka. Marats šķita paradām visu sava talanta spēku, neko neatstājam vēlākam laikam, rezervei - it kā justu vai paredzētu savu likteni, kā jau dažkārt mēdz notikt ar apdāvinātiem cilvēkiem. Es zinu, ka viņam - cilvēkam, kurš drosmīgi un brīžiem pat neprātīgi ielauzies slepenās politikas svētnīcās, - ne reizi vien ieteikts likties mierā. Citi žurnālisti un izdevēji šos sirsnīgos "ieteikumus" ir ņēmuši vērā. Igaunijas, Zviedrijas un Somijas plašsaziņas līdzekļi ievēro mūsdienām pārsteidzošu "klusēšanas zvērestu", lai gan šo valstu pilsoņus briesmīgā traģēdija skāra visvairāk. Bet Marats gāja savu ceļu - līdz pat 2013. gada 21. februārim.

Maskavā viņam darba netrūka. Pēc vairākiem ilgiem tikšanās pasākumiem viņš apsēdās metro vagonā. Ievērojamais krievu mākslinieks Mansurs Satarovs bija iedevis viņam sava Maskavas dzīvokļa atslēgas - tāpat kā daudzkārt pirms tam. Pulksten 19.35 Marats izkāpa pasažieru pārpildītajā Vihino stacijā, spiezdams pie auss mobilo tālruni, spēra dažus soļus uz perona un pēkšņi nokrita gluži kā nopļauts. Tūdaļ izsauktais ārsts fiksēja sirds apstāšanos.

Žanra noteikumi prasītu, lai es uzrakstu, ka tajā dienā -tieši pirms atgriešanās Rīgā - Maratu mocīja šaubas. Negaidīti bija piezvanījis kāds nepazīstamais ar solījumu atklāt iepriekš nezināmas detaļas par "Estonia" bojāeju, taču saruna likās nepārliecinoša. Marats bija noguris dienas darbos, tomēr piekrita satikties kaut kur pa ceļam. Līdzīgi viņam bija gadījies ari iepriekš, taču tajā reizē viņš neizjuta ierasto azartu, kāds pārņem mednieku, kurš uzgājis pēdas. Savādais cilvēks sacīja, ka pats pazīs Maratu. Tikšanos viņi norunāja pie Vihino metro stacijas izejas. Netālu atradās drauga - pazīstamā Maskavas mākslinieka Mansura Satarova - dzīvoklis, un Marats, kuram allaž bija ierobežoti

finansiālie līdzekļi, labprāt to izmantoja, uzturoties šajā lielpilsētā. Kad skaļruni tika paziņots, ka vilciens iebrauc Vihino stacijā, Marats ar plaukstu pieskārās kabatai, kurā atradās dzīvokļa atslēgas, un piecēlās. Tanī brīdī iezvanījās mobilais tālrunis. Viņš atbildēja, jo bija pārliecināts, ka zvana informētājs. Izkāpjot no vagona, Marats saskrējās ar neuzkrītošu sievieti vidējos gados. Kaut kas no somiņas iedūrās viņam gurna. Ieklausoties zvanītājā, Marats spēra vairākus soļus pa peronu, bet piepeši krūtis sažņaudzās un acīs satumsa. Viņš gribēja iekliegties, taču pēkšņi apstājusies sirds vairs nedeva muskuļiem un plaušām pietiekami daudz enerģijas...

Man grūti iztēloties, ka Marats varēja aiziet no dzīves kaut kā citādi, tomēr man nav nekādu tiesību runāt par to, ka viss notika patiesībā. Mums neizdevās iegūt notikušā videoierakstu no metro stacijas novērošanas kamerām, savukārt tiesmedicinas ekspertus ārzemnieka nāves gadījumā interesē tikai viens - vai viņa asinīs bija alkohols, jo no šāda apstākļa ir atkarīgs tas, vai mirušā radiniekiem tiks izmaksāta veselības apdrošināšanas nauda. Ir tikai diezgan neskaidri uzrakstīts notikuma vietas apskates protokols, citu pierādījumu nav.

Ilgās draudzības gados es biju pieradis pie tā, ka Marats pēkšņi ielaužas manā dzīvē - allaž ar jaunam idejām, iecerēm un priekšlikumiem, kuriem nav iespējams pretoties, - un mēs tūdaļ traucamies uz blakus ielu, citu valsti vai pasaules malu. Tieši tādēļ man krietnu laiku bija grūti noticēt, ka viņa nav. Katru nakti viņš man rādījās sapņos, bet no rītiem es nespēju aizgaiņāt domu, ka Marats pirmo reizi mūžā nav izpildījis solījumu, proti, atgriezties no Maskavas un ienākt pie manis. Taču divus mēnešus pēc viņa nāves notika brīnums. Uz izdevniecību atbrauca viņa meita Laura, kura latviski tulkoja "Vīzas uz dzelmi" pirmo un otro daļu. Viņa izstāstīja, ka pētījusi tēva arhīvu un nav atradusi nevienu piezīmi vai citu noradi par triloģijas nobeigumu, tad izmisumā atvērusi pēdējo necaurskatīto failu, kam bijis visnotaļ nesakarīgs nosaukums, un atradusi manuskriptu ar nosaukumu "Vīza uz dzelmi 3".

Šis droši vien bija viens no pārsteidzošākajiem atklājumiem manā dzīvē. Tas bija nevis ideju kopsavilkums vai melnraksts, bet teju tīrrakstā tapusi grāmatas pēdējā daļa -tēlaina, spilgta, ar negaidītiem pavērsieniem. Gluži tāda kā paša Marata Kalandarova dzīve. Un šo daļu, pilnība tomēr nepabeigtu, jo pagaidām vel nav atklāti visi ar prāmja "Estonia" bojāeju saistītie noslēpumi, mēs nolēmām apvienot vienā sējumā ar otro daļu grāmatā "Vīza uz dzelmi. Ārpus atļautās robežas" kā Marata izpildītu solījumu visiem, kurus viņš pazina un kuriem rakstīja. Par spīti visam.

Oļegs Mihaļevičs

Autora priekšvārds

Pēc pirmās grāmatas “Vīza uz dzelmi" iznākšanas es saņēmu daudz vēstuļu no visām pasaules malām. Kaut ari šī grāmata krievu valodā tika izdota Rīgā, pa pilnīgi nesaprotamiem ceļiem tā nonāca citās valstīs, un, kā apgalvots lasītāju vēstulēs, cilvēki to deva tālāk no rokas rokā. Tad to sāka tulkot citās valodās, un lasītāju pulks palielinājās. Es neatstāstīšu vēstuļu saturu, tikai pieminēšu, ka vairums žurnālistu, sarunājoties ar mani, intervijas sākumā uzdeva vienu un to pašu jautājumu: "Kalandarova kungs, vai jūs nebaidāties par savu dzīvību? Un: "Vai būs šīs grāmatas turpinājums?" "Vīza uz dzelmi. Ārpus atļautās robežas" iznākšana ir atbilde uz šiem jautājumiem.

No plašā korespondences klāsta vēlos izcelt divas vēstules, kuras, kā man šķiet, raksturo grāmatu. Pirmā vēstule pienāca no visstingrākā Krievijas recenzenta (tā viņu nosauca Maskavas kolēģi) - Maskavas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātes Krievu literatūras katedras profesora Valentīna Nedzvecka. Viņš atsūtīja man elektroniskā pasta vēstuli, kurā bija šādas rindas:

"Augsti godātais Marat! Esmu gatavs runāt par jūsu grāmatu ilgi un dedzīgi. Vārdi “pārsteigts", "sajūsmināts" ir no sirds patiesi, taču izsaka par maz. Ir kaut kas svarīgāks par to, ka esmu "pārsteigts”. Tā ir ne tikai valoda un stils - spīdošs (atvainojiet par vēl vienu pārlieku emocionālu vērtējumu, taču cits šeit būtu gluži

vienkārši nepietiekams) savā precīzajā izteiksmīgumā un izteiksmīguma precizitātē (un tiklab brīnišķīgajā tēlainībā un krāšņumā), epizožu un ainu lakonisms un jau no pirmajām rindām burtiski aizgrābjošās sižeta intrigas (nāk atmiņā labākie Eiropas detektīva paraugi), bet arī Jūsu grāmatas ārkārtīgi neordinārie žanra pavērsieni. Attīstoties sižetam (precīzāk - sižetiem), Jūsu sākotnējais detektīvs plūstoši pārtop pilnvērtīgā romānā ar dziļu psiholoģisku un filozofisku jēgu, bet romāns - ne mazāk spilgtā traģēdijā ar jau ontoloģisku mērogu. Turklāt šajā traģēdijā es bez jebkāda pārspīlējumā sajutu dziļu atbilstību sengrieķu traģēdijai ar tās likteņa nolemtību, kurai pretojas vientuļais varonis (antīkajā izpratne, proti, cil-vēks-pusdievs), kurš, saprazdams, ka viņš šajā cīņā lemts bojāejai, tomēr organiski nespēj samierināties ar vienaldzīga un nežēlīga likteņa nepielūdzamību. Jūsu grāmatā šada varoņa loma mūsdienīgā veidolā ir pašam stāstītājam, kas izmeklē aprakstīto baiso notikumu -milzīgā prāmja "Estonia" un tā pasažieru nenovēršamo bojāeju, ko izraisījušas veselu trīs valstu varas struktūras, kuras ir vēl cietsirdīgākas nekā antīkais liktenis, bet tikpat bezpersoniskas. Diemžēl šīs struktūras paliek vārda nenosauktas un nesodītas līdz pat šai dienai."

Otra vēstule ir no Krievijas pilsētas Ļipeckas, kurā populāru romānu autore Tamāra Aleksejeva raksta:

"Superīga grāmata, Marat, vienkārši superīga, atvainojiet par izteicienu, bet tas bija pirmais, ko es pateicu, kad biju to izlasījusi. Es ļūsu grāmatu nekad neaizmirsīšu, un zināt, kāpēc? Braucot ārā no Maskavas, mēs sadūrāmies ar automašīnu. Nebija nekas nopietns, taču nācās astoņas stundas uz šosejas gaidīt ceļu policiju. Gaidīšanai nekādā gadījumā nebija jābūt tik ilgai, bet acīmredzot ceļu policija par mums gluži vienkārši aizmirsa. Vajadzēja zvanīt un ar viņiem kasīties, nolamāt, taču... es atvēru ļūsu grāmatu (esmu aizrautīga lasītāja) un pacēlu acis tieši pēc sešarpus stundām. Ticiet vai nē, Marat, es pirmoreiz sapratu, kā tas ir, kad apstājas laiks. Man likās, ka pagājušas divdesmit minūtes, maksimums - trīsdesmit. Kad atskārtu, cik daudz laika pagājis, es neticēju savām acīm. Kas šajā grāmatā bija saistošs? Viss. Bagāta krievu valoda, sulīga un tēlaina, tēma, kas interesanta visiem, ass sižets un informācijas ticamība, ko pamato fotogrāfijas un intervijas. Kaut kā tāda nav nevienam."

PIRMA NODAĻA. TALLINA MARTINS NILSENS

Viss notika kā sapnī. Viņš izskrēja no dzīvokļa, kurā gulēja līķis, un, nesagaidījis liftu, metās lejā pa kāpnēm. Paslīdēja kāja, viņš nokrita un ar zodu sāpīgi atsitās pret pakāpienu. Lejā gaidošā taksista priekšā viņš nostājās ar zilumiem uz žokļa un pārsistu lūpu.

- Redzu, ka jūs ne visai viesmīlīgi sagaidīja, - šoferis zobgalīgi sacīja. Pamanījis pasažiera savādo acu skatienu, viņš pasniedza salveti un līdzjūtīgi norādīja: - Jums uz lūpas ir asinis.

Pamādams Martins pielika salveti pie savainojuma.

- Uz kurieni brauksim? - taksists lietišķi pajautāja.

Martins neko nedzirdēja. Acu priekšā peldēja tumši apļi,

un tiem pa vidu gulēja līķis. Beidzot līdz apziņai izlauzās tikko uzdotais jautājums.

- Uz viesnīcu, - viņš aizsmakušā balsī izmeta un noskurinājās.

Kad automašīna apstājās pie viesnīcas, Martins palūdza, lai vadītājs uzgaida, ieskrēja numurā, steidzīgi savāca mantas un, nogājis lejā, nolika atslēgas uz administratora galda.

- Jūs meklēja kāds vīrietis, - puisis sacīja. - Es nezināju, ko viņam atbildēt.

- Es braucu prom, - Martins nokliedza.

- Jūs taču samaksājāt arī par nākamo nakti. - Administrators nervozēja. - Man būs grūti atdot jums naudu...

Atbildes vietā Martins atmeta ar roku un aizsteidzās uz automašīnu. Kādu gabalu pabraucis, viņš lūdza apstāties un pārsēdās citā taksometrā - nemitīgi šķita, ka žurnālistu slepkavas viņu izseko.

Viņš aizbrauca līdz Tallinas centram, devās augšup uz vecpilsētu un mazliet pastaigājās pa šaurajām ieliņām. Spītējot sliktajiem laika apstākļiem, tur bija daudz tūristu. Viņš pievienojās vienai grupai, kam gids somu valodā stāstīja par vietējiem ievērojamajiem objektiem. Pārliecinājies, ka neviens viņam neseko, Martins devās uz jūras termināli.

Lidz Stokholmas prāmja atiešanai bija veselas piecas stundas. Viņš nopirka biļeti, atrada brīvu vietu uzgaidāmajā zālē, uzstūma uz acīm cepuri un centās iemigt. Iepriekšējā nakti par daudz lietotais alkohols un asiņainie skati lika par sevi manīt - Martinu nemitīgi kratīja drebuļi, it kā viņš tikko būtu izvilkts no Baltijas jūras aukstajiem viļņiem. Galvassāpes piespieda piecelties un aiziet līdz aptiekas kioskam, kur viņš nopirka aspirīnu un miegazāles. Tad viņš atgriezās savā vietā, iedzēra tableti un no jauna centās pagulēt. Drīzumā zāles iedarbojās - galvassāpes norima, un viņš nonāca nemierīgu sapņu valstībā. Parādījās Andrejs, iesprostots stikla bumbā. Viņš lidoja - fantastiski skaists, ar apburošu smaidu. Bumba piepeši saplīsa, ķermenis gaisā bezpalīdzīgi noraustījās, un Martins ieraudzīja nāvei nolemta cilvēka atvadu skatienu. Pēc tam - vai nu migla, vai biezi zilpelēki dūmi. Un no tiem izpeldēja mīļotā drauga seja - nevis seja, bet asiņaina putra bez acīm un bez lūpām...

Martins noskurinājās, atvēra salipušos plakstus un kādu brīdi apjucis centās saprast, kur īsti atrodas. Jūras pasažieru stacija. Viņš sapurināja galvu un... sarāvās no pretī sēdošā svešinieka izvalbīto acu aukstā skatiena. "Kur es esmu redzējis šīs savādās vērša acis?" Martins cītīgi domāja. "Jā, atcerējos, pie biļešu kases. Viņš stāvēja aiz manis."

Kļuva baisi. Viņš paķēra somu un steigšu devās uz termināļa izeju. "Es uzvedos kā bailīgs zaķis," viņš sev pārmeta. "Bet to var saprast. Pēdējo dienu laikā tik daudzi ir miruši, ka gribot negribot katrā saskatīsi ienaidnieku..."

Laiks tapa aizvien sliktāks. Mitro debesu receklis valkani blīda virs pilsētas, piepūzdamies kā milzīga šonera buras un nenogurstoši laistīdams asfaltu ar lietu. Martinām nebija lietussarga, un viņš tūdaļ izmirka. Paskatījies visapkārt, viņš priekšā ieraudzīja pazibam neona uzrakstu "Kafejnīca". Kāpnes veda uz pagrabstāvu un atdūrās pret stikla durvīm. Tā bija mazītiņa telpa ar pieciem galdiņiem. Pie viena no tiem viņš ieraudzīja pazīstamu seju. Soms, ar kuru viņš tai liktenīgajā naktī bija sēdējis kopā prāmja "Estonia" kazino, tagad domīgi skatījās glāzē, cenzdamies neizrādīt lieku interesi par apkārtni.

Martins devās pie viņa un smaidīdams uzsāka sarunu:

- Sveicināts! Jums paveicās tāpat kā man?

Soms pārsteigts paskatījās uz ciemiņu, un viņa acīs pēkšņi sariesās asaras.

- Ak Dievs, jūs esat dzīvs? Es par to ļoti priecājos.

Viņš piecēlās, piegāja pie bāra, palūdza glāzi, ielēja taja viskiju, pastūma Martinām un, smagi nopūties, sacīja:

- Par mūsu otro piedzimšanu! Es tovakar piedzēros kā cūka. Jūs jau pats redzējāt. Tas taču bijāt jūs, kas man toreiz palīdzēja atvērt kajītes durvis. To es atceros. Es apgūlos un tūlīt aizmigu. Paldies Dievam, ka neaizslēdzu durvis no iekšpuses. Kāds neredzams spēks atrāva vaļā durvis, izmeta manu ķermeni no kajītes, un es atjēdzos ledainā ūdenī. Tūdaļ atskurbu un sapratu, ka tuvojas gals! Kā jau visi nāvei nolemtie pasažieri, es skrēju pa applūdušo gaiteni, klupdams pār čemodāniem un somām, krizdams un atkal celdamies. - Viņš ar grūtībām stūma pār lupām vārdus, pa vaigiem ritēja asaras. - Cilvēki grūstīdamies centās tikt augšup, un es pievienojos prātu zaudējušajam pūlim. Kā nonācu uz augšējā klāja, to es vairs neatceros. Prāmis sasvērās, un es nokritu aiz borta. Paldies Dievam, ka tur blakus bija glābšanas plosts. Es ar grūtībām tajā ierāpos. - Viņš trīcošu roku piepildīja glāzes, ar salveti noslaucīja saraudātās acis, paskatījās uz Martinu un sēcošā balsī teica: - Mums paveicās, draudziņ.

- Jā, paveicās, - Martins nočukstēja un vienā rāvienā iztukšoja glāzi.

- Kāpēc jūs ienācāt šajā krodziņā? - soms interesējās.

- Es pastaigājos, izmirku un nolēmu iedzert tasi karstas kafijas. Tāpēc ari šeit iegriezos. - Martins paskatījās pulksteni. - Līdz Stokholmas prāmja atiešanai vēl ir kaudze laika.

- Ari es braukšu ar šo prāmi, - sarunas biedrs atzinās un smīnēdams piebilda: - Cerams, ka šoreiz tas nenoies dibenā.

- Lai Dievs dod, - Martins domīgi sacīja un paskatījās ārā pa logu. Aiz dūmakas plīvura vairs neko nevarēja saskatīt - ne mākoņus, ne pašas debesis. Bija tikai miglains un ķe-pīgs tukšums. Kaimiņš, gluži ka sajutis Martina noskaņojumu, pasauca viesmīli un pasūtīja vēl vienu viskija pudeli.

- Es lasīju avīzēs, - viņš turpināja, - ka prāmja "Estonia" bojāeja ir lielākā katastrofa Baltijas jūrā kopš Otrā pasaules kara laikiem. No tūkstoš pasažieriem izdzīvoja tikai simt četrdesmit trīs... Mēs esam veiksminieki, un par to ir jāiedzer!

Martins atcerējās, ka visu dienu nav neko ēdis, un pasūtīja kādu karsto ēdienu un kafijas tasi. Izvēle šajā kafejnīcā bija trūcīga. No karstajiem ēdieniem varēja dabūt tikai biezpiena pankūkas vai ceptas olas ar bekonu. Viņš pasūtīja ceptas olas. Kaimiņš atteicās no jebkādām uzkodām un tikai dzēra - dzēra daudz, jo tam bija īpaši svarīgs iemesls. Martins negribēja lietot alkoholu, viņam bija jābūt skaidrā prātā un modram, jo viņš bija iekūlies nopietnā lietā. Atmiņā atausa svešinieka vērša acis, taču iemesls bija tik nozīmīgs, ka viņš cilāja glāzi, mocīdamies domās, ka rīkojas neapdomīgi, bet tūlīt sevi nomierināja: "Es neatgriezīšos termināli viens, un izsekotājiem tas būs pārsteigums." Viņš paskatījās pulksteni, cenzdamies saprast, cik tas rāda, taču bultas un cipari šķita peldam duļķainā ūdenī.

- Laiks iziet svaigā gaisā, - viņš, mēlei pinoties, nomurmināja.

- Jākustas uz termināļa pusi, - soms piekrita.

To, kas notika tālāk, Martins atcerējās neskaidri. Brīžiem viņš sagrīļojās, ceļabiedrs sagrāba viņu zem elkoņa un vilka uz termināli. "Redz, kā gadās," pazibēja Martina apziņā, "toreiz es palīdzēju viņam tikt līdz kajītei, un tagad viņš nepa-

liek parādā." Bailes izgaisa, sirdi valdīja miers un līksmība, un viņš pat mēģināja uzdziedāt dziesmiņu. Kompanjons vilka līdzi melodijai.

Uzgaidāmajā telpā viņi iegāja brīdī, kad paziņoja, ka sākusies iekāpšana. Neviens nepievērsa uzmanību jautrajam pārītim, jo Skandināvijas reisos šādu pasažieru bija ne mazums. Iedarbojās eskalators, raibais pūlis sakustējās un sāka slīdēt uz augšu.

Soms aizvilka Martinu līdz kajītei, palīdzēja viņam novilkt slapjo mēteli, uz atvadām kaut ko nomurmināja un devās meklet savu pajumti.

Pirmoreiz pēdējo stundu laikā Martinām bija jautri un viegli ap sirdi. Viņš palīda zem segas un tūlīt aizmiga.

Mokas atsākās rīta pusē. Tā vien šķita, ka neredzama metāla stīpa plēš galvu pušu no iekšpuses, izraisot sāpes un nelabumu. Kuģis jau bija piestājis krastā, bet viņš joprojām gulēja kā paralizēts. Ar katru minūti galva kļuva aizvien smagāka, un viņš juta briesmīgas sāpes - sāpes, kas centās viņu salauzt. Martins ar grūtībām aizsniedzās līdz pogai, lai izsauktu stjuartu.

- Lūdzu, - viņš sacīja, - atnesiet man simts gramu viskija.

- Kāds viskijs! - stjuarts bija sašutis. - Mēs vairs neapkalpojam pasažierus. Visi jau ir izgājuši robežsardzes kontroli!

- Es jūs ļoti lūdzu, - Martins čukstēja. - Man ir ļoti slikti.

- Kafejnīca un restorāns ir slēgti, - stjuarts dusmīgi attrauca. - Kur es jums dabūšu alkoholu? Ja nu vienīgi šņabja pudeli par divkāršu cenu...

- Esmu ar mieru.

No spirtotā dzēriena viņam kļuva vieglāk. Vārgām rokam Martins savāca mantas un ar grūtībām aizvilkās līdz laukumam blakus stacijai. Pie taksometru pieturas viņš pēkšņi atskārta, ka makā palikusi vien sīknauda, tāpēc nācās tikt līdz mājam ar sabiedrisko transportu. Autobusa salonā visi viņa iekšējie speķi un koncentrēšanās spējas bija vērstas uz to, lai veiksmīgi aizbrauktu mājās.

Pēc liktenīgā brauciena uz Tallinu Martins izmainījās līdz nepazīšanai. Viņš ne ar vienu nerunāja, gandrīz nemaz negāja ārā no mājām un neatbildēja uz telefona zvaniem. Pa dienu viņš brīžiem gulēja, ik palaikam ar kliedzienu mozdamies no murgainajām sapņu vīzijām. Naktīs viņš skaudrāk pārdzīvoja tuvā cilvēka zaudējumu, un viņu pārņēma briesmīga vientulības izjūta. Tā uzradās, kad sienas pulkstenis nosita pusnakti un viss dzīvais pamira. Šādos brīžos likās, ka viņš nonācis gigantiska zvēra atplestajā riklē - tik skaidri un dzīvi varēja tuvumā dzirdēt kādu elpojam.

Viņš piecēlās un sāka nervozi staigāt pa dzīvokli. Mija cilvēka zaudējuma sajūta ir nevis biezējoša un stigra, bet griezīga un asa kā naža asmens. Tā uzbruka Martinām pēkšņi, cenzdamās piespiest pie loga. Viņš gluži kā nozombēts sastinga pie stikla un skatījās naksnīgajās debesis.

"Ko tu gribēji man pateikt savas dzīves pēdējā sekundē?" viņš atkārtoja un, it kā meklēdams atbildi uz savu jautājumu, ielūkojās tumšajā mākoņu grēdā un centās no turienes svītriņu pa svītriņai izzvejot un atjaunot atmiņā tādas aprises, kādas veidoja viņa iztēle, taču to vieta izpeldēja cits Andrejs - ar asiņainu gaļas gabalu sejas vietā.

Martins raudāja ka bērns, pēc tam apsēdās pie datora, lai vēlreiz un vēlreiz pārlasītu faktus un personu uzvārdus, kuru dēļ bija nogalināts viņa vistuvākais cilvēks. Elektroniskais vēstījums par noziedzīgajām darbībām Tallinas ostā peldēja viņam gar acīm un vienmēr beidzās ar vienu un to pašu - viņš piepildīja glāzi ar alkoholu. Dedzinošais šķidrums apdullināja, viss apkārtējais zaudēja stabilitāti, un viņš uz kādu laiku aizmirsās.

Kādu reizi, konstatējis, ka ledusskapis ir tukšs, Martins izgāja uz veikalu. Atgriežoties viņš kāpņutelpā saskrējās ar aptuveni divdesmit piecus gadus vecu tumsnēju vīrieti, kurš atvēra kaimiņu durvis pats ar savu atslēgu.

"Tas nav mans kaimiņš, vai arī man dzēruma rādās?" Martins prātoja un katram gadījumam pajautāja svešiniekam: - Vai jūs pie lngemāra?

- lngemāra kungs pirms pāris nedēļām izvācās no šī dzīvokļa, un tagad to īrēju es. Mani sauc Rahīms, - viņš diezgan labā zviedru valoda laipni sacīja, mīņādamies no vienas kājas uz otru. Viņa jauno zābaku zoles čīkstēja, un Martins saviebās, it kā pie pašas auss plaisātu stingstoša miroņa kauli.

- Neparasts vārds, - viņš secināja.

- Tulkojumā no arābu valodas tas nozīmē "žēlīgais", -jaunais kaimiņš draudzīgi paskaidroja.

Martins nevarēja vien sagaidīt, kad varēs iedzert, un priecājās par nejauši satikto kompanjonu.

- Laipni lūdzu pie manis ciemos. Pacelsim pa glāzei par iepazīšanos!

Pārkāpis pār dzīvokļa slieksni, viņš izvilka no somas viskija pudeli un piemiedza ciemiņam ar aci.

- Paldies, - arābs atteica. - Es nelietoju alkoholu. Korāns man aizliedz to darīt.

- Korāns? - Martins novilka. - Tātad jūs esat musulmanis?

- Jā, esmu, - Rahīms priecīgi paziņoja un piebilda: - Pasaulē ir vairāk nekā miljards musulmaņu!

- Iespaidīgs skaitlis, - Martins smīnēdams sacīja un atvēra pudeli. - Bet es esmu luterānis. Mūsu nav tik daudz, toties mana ticība atļauj dzert, ko vien vēlos. Varbūt jūs arī? Kompānijas pēc?

- Nē. - Kaimiņš bija nelokāms. - Alkohols ir ļaunums. Svētajā Korānā teikts: "Kurš darījis laba kaut putekļa svara, ieraudzīs to; kurš darījis ļauna kaut putekļa svarā..."

Viņš pārtrauca sūru, it kā prātodams par to, vai ir vērts citēt svētos rakstus svešzemniekam.

- Un ko tas nozīmē? Vai paskaidrosiet? - Martins sarauca pieri.

- Tas nozīmē, ka par visu labo un slikto attiecīgi pienāksies atalgojums un sods viņpasaulē, un tas iepotē cilvēkos atbildības izjūtu. Ja cilvēkam ir ticība un paļāvība, Visaugstākais viņam saka: "Rīkojies tā, kā uzskati par vajadzīgu." Jo cilvēks jau zina, ka par katru viņa izdarīto darbu būs jāatbild. Ticīgais ar šādiem dzīves uzskatiem vienmēr izjutīs nepieciešamību nodarboties ar labdarību un rīkoties tā, lai citā pasaulē nav par to jāsarkst un jānožēlo.

- Jūs esat gatavais teologs un apgaismotājs, - dzīvokļa saimnieks novīpsnāja.

- Mans vectēvs ir pasniedzējs medresē. Viņš ir ļoti stipri ietekmējis manas garīgās pārliecības veidošanos...

- Ko jūs darāt Stokholmā?

- Mācos universitātē, Ekonomikas fakultātē.

- Kurā valstī esat dzimis?

- Turcijā.

- Kāpēc atbraucāt uz šejieni?

- Es strādāju uzņēmumā, kas atsūtīja mani uz jūsu valsti mācīties.

- Tātad jūs šeit esat īslaicīgi.

- Jā. Kad beigšu mācīties, atgriezīšos savā uzņēmumā. Man būs jāatstrādā nauda, ko uzņēmums samaksāja par manām mācībām.

- Bet... kāpēc tieši Stokholmā, nevis, piemēram, Parīzē vai Londonā?

- Mans uzņēmums cieši sadarbojas ar jūsu valsti. Iespējams, mani ari turpmāk atstās šeit kā uzņēmuma pārstāvi. -Viņš uzmeta skatienu Martina neskūtajam vaigam un negaidīti pajautāja: - Vai kādreiz mūsu dzīvokļi bija savienoti ar iekšējām durvīm?

- Kāpēc jus tā domājat? - Martins sarauca uzacis.

- Aila ir ciet un aizlīmēta ar tapetēm, bet vienalga var visu dzirdēt cauri. Vakar pa dienu jūs skaļi sarunājāties ar kaut kādu Andreju, pēc tam lamājāties, kliedzāt un pat raudājāt. Vai ar jums viss kārtībā?

Martins aizsedza acis ar plaukstām un aizlauztā balsī sacīja:

- Es pazaudēju mīļu cilvēku. Viņu nogalināja manu acu priekšā.

- Atvainojiet, - kaimiņš nočukstēja. - Es dzirdēju jūsu raudāšanu un nodomāju, ka cilvēkam ir slikti un vajag viņam palīdzēt. Tāpēc ari pie jums ienācu. Tagad es noskaidroju iemeslu. Atvainojiet. Bet nevajag raudāt, jo jūsu draugam tur klājas labi. Vai jūs ticat hašram?

- Kas tas ir?

- Hašrs ir Allāha paredzēta iespēja cilvēkiem atdzimt pēc nāves.

- Neticu, - Martins atzinās.

- Patiesi, ir tikai viens ceļš, kā cilvēkam atbrīvoties no bēdām, un tā ir ticība atdzimšanai pēc nāves. Tikai ticība un pārliecība par neizbēgamu atdzimšanu vieš cerību cietēja dvēselē.

- Kā gan cilvēkam, kuru ierobežo šauri stereotipu rāmji, ienāca prātā doma par mūžīgo? - Martins jautāja šaubu māktā balsī.

Kaimiņš paskatījās uz viņu ar ahāta melnām acīm, tad pavērsa skatienu uz griestiem, it kā tur tronī sēdētu Allāha konsultants.

- Būtu grūti noticēt, ka cilvēks pie tās nonāca pats, - students domīgi sacīja. - Viņš saņēma šo vēstījumu no citas pasaules. Gluži kā ūdens sūkšanās ārā no zemes nepagāžami pierāda avota pastāvēšanu, tāpat arī mūžības izpausmju pēdas ir neapstrīdams pierādījums tam, ka eksistē cita pasaule. Sasniegt īstenu labklājību, laimi un dvēseles mieru persona, ģimene un sabiedrība var tikai tādā gadījumā, ja tic ahirā-tam, kurā nāksies atbildēt par visiem cilvēku darbiem, gan lieliem, gan maziem.

- Ahirātam? - Martins pasmaidīja. - Man nav ne jausmas, ko šis vārds nozīmē.

- Tā sauc mūžīgo pēcnāves pasauli, kas ietver tādus jēdzienus kā mirušo augšāmcelšanās, kad pienāks pasaules gals, pastardienas tiesa, paradīze un elle...

Par ticību Martins nebija daudz prātojis. Sev par kaunu, viņš pat nebija lasījis Bībeli. Iespējams, tāpēc, ka bija citas orientācijas pārstāvis, ko baznīca nosoda. "Varbūt tieši tāpēc," viņam iešāvās prātā, "man uzbrukušas visas šīs nelaimes?"

- Pēcnāves pasaulē, - pārliecinātais musulmanis turpināja, - cilvēks var iegūt to, ko neieguva uz zemes. Tā viņš var kļūt dedzīgi ticīgs, novērsties no zemes dzīves un tās labumiem un pacelties augstu virs visa iznīcīgā, sasniedzot stāvokli, kurā viņam ir pastāvīga saikne ar Visaugstāko Radītāju. Skatieties, cik cieša saikne ir starp šūnām cilvēka ķermenī! Viena steidzas palīgā, lai novērstu kaut kādus traucējumus, savukārt citas vajadzības gadījumā apvieno speķus, lai veidotu stiprāku uzbrukumu kopīgajam "ienaidniekam". To pašu var teikt par Visumu, sākot ar mazām planētām un beidzot ar lielām galaktikām. Kaut ari tās ir izveidojušās un eksistē pašas par sevi, vienas kā pukstoša sirds, citas ka acis, kas izstaro gaismu, tomēr, kopumā ņemot, tās visas veido vienu veselumu.

Martins klusēdams iedzēra par šo traktējumu, kaut ari neiedziļinājās jēgā. Viņš domāja par luterānismu, par Jauno Derību, kas šīs ticības piekritējiem atļāva daudz ko tādu, ko aizliedza Vecā Derība. "Kādēļ notika šāda metamorfoze?"

- Kopš dzimšanas brīža katrs cilvēks, - ciemiņš iekarsis stāstīja, - no vienas puses, dzīvo, bet, no otras puses, palēnām mirst. Katra dzimšana ir nāves vēstnese, un katra nāve ir jaunas dzimšanas vēstnese. Ja beigās izrādītos, ka cilvēks ir mirstīgs, viņš butu visnelaimīgākā radība uz zemes. Tādā gadījumā visnelaimīgākie no cilvēkiem butu pravieši, bet no tiem nelaimīgākais savukārt butu abu pasauļu Vadonis, tāpēc ka viņu uzskata par šīs pasaules radīšanas iemeslu. Cilvēces koks tika iestādīts tādēļ, lai iegūtu šādu augli. Katrs notikums, sākot ar cilvēku parādīšanos uz zemes un beidzot ar praviešu parādīšanos starp viņiem, apliecina ahirāta pastāvēšanu. Turklāt visi argumenti, kas pamato, ka Allāhs ir Visaugstākais Radītājs un Muhameds ir viņa sūtnis uz zemes, bet Korāns ir Allāha Vārds, vienlaikus pierāda arī ahirātu. Jo ticība ir vienots veselums, to nevar sadalīt. Tas viss iepludina spēkus dvēselē...

- Jūsu musulmaņa dvēselē, - Martins noguris viņu pārtrauca, - bet es esmu svešzemnieks, un man ir citas emocijas... Un pietiks par to.

Kaimiņš pamāja un nedroši sacīja:

- Es jūs saprotu. Izsaku līdzjūtību... Es laikam iešu.

Kad viņš aizgāja, Martins sāka prātot. Nevarētu teikt, ka svētās Korāna rindas būtu viņu maģiski ietekmējušas un ka viņš, atcerējies par pēcnāves dzīvi, piepeši būtu nolēmis atmest tieksmi pēc alkohola. Iemesls bija cits - braucienā uz Tallinu viņš iztērēja tik daudz naudas kā nekad, un tagad finanses pamazām izsīka. Kad radās vajadzība pēc naudas, viņš devās īslaicīgā peļņā uz ostu. Tur strādāja viens paziņa, kurš pagādāja Martinām gadījuma darbus, neaizmirsdams pats sev ieturēt procentus par palīdzību. Diplomētais filologs stiepa uz pleciem kravas, slaucīja piestātnes un pat veica krāsotāja darbus, par ko kapteiņi pieklājīgi maksāja. "Rīt pat beigšu dzert," viņš nolēma, "un došos uz darbu."

Ar šo domu viņš apgūlās uz dīvāna un aizmiga. Atkal rādījās murgainās vīzijas - acu priekšā izveidojās Andreja tēls, kas lauzās pie viņa caur dubļu staignāju krizdams un celdamies, bet pēc tam pavīdēja līķis, kuram starp lāpstiņām rēgojās naža spals...

Martins ar kliedzienu pamodās un vairs nevarēja aizvērt acis. Pulkstenis nosita trīs naktī. Viņš piegāja pie loga, atvēra vēdlodziņu un pielika pie tā seju, lai atvēsinātos. Nakts pieglaimīgi čabināja slapjās lapas, kliedēdama tumsu ar spožām, gluži kā nospodrinātām zvaigznēm. Kāri iekampis mitro gaisu, viņš neviļus pacēla acis pret debesīm, it kā meklēdams mīļotā cilvēka tēlu, taču ieraudzīja vien zvaigznes un tumšas mākoņu ēnas. Tija brīdī viņa smalkā dzirde uztvēra aizdomīgu čaukstoņu. Martins saspringa un ieklausījās klusumā. "Laikam izlikās," viņš nosprieda un atviegloti nopūtās. Taču savādā skaņa atkārtojās - it kā kāds censtos uzmanīgi iebāzt atslēgu slēdzenes caurumā. Klusiem soļiem viņš piezagās pie durvīm un paskatījās actiņā. Kāpņutelpā, kur cauru nakti dega lampiņa, bija bieza tumsa. Tajā mirklī viņš skaidri sadzirdēja metālisku šņirkstoņu, un... atskanēja slēdzenes klikšķis. Pēc tam sakustējās rokturis - kāds akurāti centās pavērt durvis. "Paldies Dievam, ka aizbīdnis ir ciet," Martins atskārta. Acīmredzot to saprata arī noslēpumainais viesis, kurš nekavējoties devās prom, par ko vēstīja parādes durvju aizciršanās. Martins metās pie loga, bet nevienu neieraudzīja, vien kaut kur atskanēja prom braucošas automašīnas troksnis.

"Viņi bija atnākuši pēc manis/' Martins satraukts nodomāja. "Tātad viņi ir man uz pēdām? Diskete!" viņam iešāvās prātā. "Viņiem ir vajadzīga Andreja savāktā informācija! Tās dēj es varu dabūt galu. Lai gan viņi mani kā liecinieku novāks ari bez disketes... Kas viņi ir? Specdienestu pārstāvji vai bandīti? Kāda starpība. Galvenais, ka viņi ir šeit!"

Ķermeni kā milzīgs pitons lēni apvija lipīgas bailes. Un viņš nevarēja nedz aizbēgt no tām, nedz apturēt tās.

Juras kuģniecības eksperts Mihails Voitenko

Igauņi lepojās ar šo kuģi. Prāmis "Estonia" sava ziņā simbolizēja jauno Igauniju, kas pavisam nesen bija kļuvusi par neatkarīgu, suverēnu valsti. Ziņa par prāmja bojāeju kā pērkons nogranda agrā tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada divdesmit astotā septembra rītā un burtiski satricināja visu valsti un ne tikai. Prāmja "Estonia" katastrofa upuru skaita ziņā bija vislielākā pēckara gados Baltijas jūrā. Saskaņā ar pieejamajiem datiem brīdi, kad kuģis izgāja no Tallinas ostas, uz klāja bija 989 cilvēki - 803 pasažieri un 186 apkalpes locekļi, 40 kravas automašīnu, 25 vieglās automašīnas, 9 mikroautobusi un 2 autobusi. Kaut arī balasta tanki bija pilni, kuģis bija par vienu grādu sasvēries uz labo bortu.

Ievērojamais juras kuģniecības eksperts Mihails Voitenko restaurējis šīs traģēdijas ainu pa minūtēm. Notikumu hronoloģija izskatās šādi.

18.30 Tallinas ostas "В" terminālī notiek pasažieru iekāpšana kuģī. Daudziem ir apjomīga bagāža, un vairākumam -• suvenīriem pilni iepirkumu maisiņi. Pasažieru vidū bija ekskursantu grupa, kuru veidoja bijušie emigranti no Igaunijas, kopā 56 cilvēki, kā arī 21 pusaudzis no svētdienas skolas un Igaunijas pilsētas Viru mērija gandrīz pilnā sastāvā. Daži cilvēki paguva iekāpt pēdējā brīdī, kad jau grasījās novākt trapu. Vairums pasažieru bija zviedri un igauņi, apkalpe - tikai igauņi.

19.15 Prāmis iziet no ostas, debesis ir apmākušās, pūš diezgan dzestrs vējš. Taču tas nav nekas briesmīgs, laika apstākļi nevienam nerada bažas. Pasažieri iekārtojas kajītēs, aplūko prāmja telpas, iepērkas beznodokļu veikalos.

20.00 Kuģis peld krasta tuvumā. Jūtams, ka jūrā ir viļņi, bet ne tik stipri, lai pasažieri atteiktos no iedzeršanas vai vakariņām. Bārā "Baltija" straumēm plūst alkoholiskie dzērieni, spēlē dzīvā mūzika, un daži, kurus nemulsina šūpošanās, sāk dejot.

21.00 Vētra sacēlusies ne pa jokam, viļņi sasniedz sešu metru augstumu, daudziem pasažieriem vairs nav prātā vakariņas, alkohols un kur nu vel dejas - gaiteņi, bāri, restorāni un citas sabiedriskās vietas kļūst tukšākās, cilvēki dodas uz kajītēm.

23.00 Prāmis ir nopeldējis gandrīz pusi sava 350 kilometru garā maršruta. Viļņi kļūst aizvien lielāki, taču - show must go on - deju grupa sāk savu šovu, kā paredzēts programmā.

00.30 Prāmis stipri šūpojas viļņos, orķestris un deju grupa ir spiesta pārtraukt šovu, daudzi pasažieri nevar aizmigt.

00.55 Traģēdijas sākums. Piecdesmit tonnu smagā milzeņa priekšējā apareļa slēdži neiztur pretim nākošā viļņa triecienu. Daudzi pasažieri, ka arī matrozis, kurš veic kārtējo kravas klāja apgaitu, dzird metāliskus triecienus no apareļa puses. Matrozis no kravas klāja apskata apareli, taču neko aizdomīgu neredz. Trokšņi beidzas, un šķiet, ka viss ir kārtībā.

01.00 Kuģa ātrums ir četrpadsmit mezglu, aparelis jau tik tikko turas, slēdži, kas to tur, ir praktiski salūzuši no pretimnākošo viļņu triecieniem, taču sardze uz tiltiņa neko nepamana un uzskata, ka viss ir kārtībā. Barā "Admirālis" uz piektā klāja karaoke dziedāšanas konkurss beidzas nevis 01.00, kā paredzēts plānā, bet vēlāk, jo visiem dalībniekiem iet ļoti jautri.

01.05 Apareļa slēdži neiztur - aparelis līdzīgi atvērtām durvīm sāk brīvi virināties. Tagad vienīgais šķērslis starp kravas klāju un trakojošo juru ir iekšējās durvis jeb rampa (apareļa priekšpusi ostā paceļ uz augšu, rampa nolaižas lejā un kļūst par tiltiņu, pa kuru iebrauc automašīnas un tehnika uz riteņiem). Aparelis salauž iekšējo durvju slēdžus. Nesaprotamais troksnis, kurš nāk no kravas klāja rajona, atkal rada trauksmi daļai pasažieru. Tie, kuri jau agrāk bijuši uz prāmja, katram gadījumam atstāj kajītes. Uz tiltiņa atkal tiek saņemts ziņojums par neparastiem trokšņiem, uz kravas klāju dodas matrozis ar pavēli apskatīt un ziņot. Un tomēr atkal sardze uz tiltiņa netur par vajadzīgu samazināt ātrumu, kamēr tiks noskaidroti trokšņu iemesli. Viļņu triecienu spēks nemazinās un turpina lauzt pēdējo šķērsli nāves priekšā.

01.10 Rampa neiztur un pamazām veras vaļā, kravas klājā iekļūst ūdens. Telpu novērošanas sistēmas ekrānā sardzes mehāniķis ierauga ūdeni uz kravas klāja, taču nodomā, ka tas ir lietus ūdens, nenoziņo tiltiņam un ieslēdz sūkņus, lai izsūknētu to no kravas klāja. Sūkņi nespēj tikt galā ar šādu daudzumu, mehāniķis dodas uz kravas klāju un ar šausmām ierauga, ka ūdens jau sniedzas līdz ceļgaliem.

01.15 Sākas katastrofa. Apareli gluži vienkārši norauj. Krizdams jūrā, tas atsitas pret kuģa priekšgala zemūdens izliekumu, kas izveidots, lai uzlabotu korpusa hidrodinamiskās īpašības. Daudzi pasažieri dzirdēja šī trieciena skaņu un vēlāk to aprakstīja kā gigantiska āmura sitienu, kas lika vibrēt visam korpusam. Kuģis aizvien vairāk sasveras - sešdesmit grādu, septiņdesmit, astoņdesmit -, līdz jau guļ uz labā borta. Var nojaust, kas notiek uz prāmja! Iztēlē apgāziet savu istabu uz sāniem un iedomājieties, kur sakritīs mantas un mēbeles un kādā veidā jūs varēsiet aizkļūt līdz durvīm, turklāt neaizmirstiet šim haosam pievienot stiprus grūdienus, un iegūsiet priekšstatu, kas tur notika un kā jutās cilvēki. Pasažieri nebija sagatavoti ekstremālajai jūras katastrofas situācijai, kura fiziski bija daudz briesmīgāka nekā "Titānika" bojāeja - tas grima daudz ilgāk, un nebija drausmīgās šūpošanās un nāvējošās sānsveres, kas neļauj pārvietoties. Cilvēkus pārņēmušas mežonīgas šausmas, daži ir tik lielā šokā, ka gluži vienkārši nespēj kustēties. Būtu nepieciešama kaut minimāla disciplīna, jo pa durvīm var iziet tikai viens cilvēks, ne vairāk. Kāds izglābies pasažieris atceras, ka vienā no šādam izejām kāds skraidījis burtiski pa prātu zaudējušo cilvēku galvām, cenzdamies ieviest kārtību, un šis tas viņam izdevies, citādi vēlāk vairs nebūtu neviena, kam to atcerēties. Centrālā halle uz galvenā klaja pārvērtusies par milzīgu slazdu - cilvēku masa cenšas tikt uz augšu, uz galveno izeju, mēbeles vairs nav savās vietās, ir ļoti spēcīga šūpošanās un sānsvere, kas svaida cilvēkus kā manekenus...

01.20 Prāmja mehānismi apturēti, "Estonia" tagad pilnība atrodas stihijas varā. Automašīnas uz kravas klāja izslīdējušas no vietām un sitas pret sienām. Sānsvere pieaug, korpusā aizvien straujākā tempā iekļūst ūdens. Parādās pirmie noslīkušie, bet pasažieri apakšējos klajos nu jau ir praktiski nolemti nāvei, jo izejas uz augšu kļuvušas nepieejamas. Milzīgs daudzums cilvēku sānsveres un sastrēgumu dēļ iesprostoti gaiteņos. Bārā "Admirālis" cilvēki aiz dīvāniem glābjas no lidojošiem interjera priekšmetiem, daži izlaužas līdz izejai, citi kopīgi cenšas organizēt evakuāciju.

01.22 Pulksten 01.21.55 apkalpe iziet ēterā ar pirmo briesmu signālu Mayday ultraīsviļņu 16. kanālā. Beidzot izziņo vispārēju trauksmi uz kuģa, prāmja iekšējā sakaru sistēmā atskan sievietes balss, kas igauniski atkārto: "Trauksme, trauksme!" Taču ir tik liels troksnis, ka translācija tikpat kā nav dzirdama. Krītošu priekšmetu dārdoņa, prātu zaudējušu cilvēku kliedzieni, viļņu triecieni...

01.35 "Estonia" guļ uz borta, sānsvere - 90 grādu. Stūres tiltiņš ir pa pusei zem ūdens. Pieņemot, ka tagad iesprostotie vairs nevar nokļūt augšā, jāsecina, ka pasažieriem kopš katastrofas sākuma bija ne vairāk par piecpadsmit minūtēm, lai izglābtos no prāmja telpām. Kuģa iekšienē paliek ap 750 cilvēku, no ārpuses dzirdami trokšņi - prāmī viss krīt un brūk, šņāc ārā nākošais gaiss, cilvēki kliedz. Var ar pārliecību sacīt, ka jau kopš pulksten 01.35 neviens vairs neizkļuva ārā. Uzspīdēja mēness, izgaismojot baisu ainu. Uz sāna guļošs prāmis, un uz tā cilvēki, ķerdamies pie visa, kas pagadās, cenšas aizkļūt līdz glābšanas vestēm un plostiem. Par laivām vairs nav runas. Cits cenšas atvērt konteinerus ar piepūšamajiem plostiem, cits ir piedzēries, cits savukārt ir tik lielā šokā, ka nespēj izdarīt neko, pat uzvilkt vesti. Kāds kliedz, ka ir muļķīgi mesties aiz borta, jo prāmim "Estonia" ir pietiekami lielas peldspējas rezerves, pat guļot uz sāna, un kādu laiku tas nešaubīgi noturēsies virs ūdens.

01.40 "Estonia" grimst. Cilvēki pa milzīgo kuģi skrien no vienas vietas uz otru, cenzdamies kaut vēl mirkli atlikt neizbēgamo lēcienu saltajos viļņos. Cits pēc cita viņi krīt ūdenī - kādu noskalo vilnis, kādu nogrūž nebeidzamā šūpošanās. Tie, kuri nonākuši ūdenī, cenšas aizkļūt līdz plostiem, daudziem nav spēka uz tiem uzrāpties - viņi tik tikko spēj ar zili nosalušajiem pirkstiem krampjaini pieķerties pie glābšanas auklām, kas stiepjas uz plostiem. Bet Baltijas jūra nenorimst. Kā stāstīja kāds izglābtais: "Jūra spēlēja velnišķīgu spēli - dažus viļņi uzmeta uz plostiem, bet citus noskaloja no tiem."

02.00 Tie, kuriem netika vieta uz plosta, cits pēc cita mirst no ķermeņa pārmērīgas atdzišanas. Arī uz plostiem viens otrs mirst tā paša iemesla dēļ. Neaizmirsīsim, ka turpina plosīties vētra, vēja ātrums sasniedz deviņdesmit kilometru stundā.

02.12 Pirmais katastrofas vieta ierodas pasažieru prāmis "Mariella", ar milzīgām pūlēm izdodas izcelt no ūdens duci cilvēku. Pagājušas 50 minūtes kopš tā brīža, kad sargmatro-zis uz "Estonia" tiltiņa pa rāciju pārraidīja briesmu signālu. Izglābts tikai ducis cilvēku, pārējie joprojām ir ūdenī, labākajā gadījumā - uz plostiem, sliktākajā - peldus. Vētra nedod iespēju viņus izglābt. Atliek cerēt uz glābšanas helikopteriem.

03.00 Virs mirstošajiem cilvēkiem beidzot nolaižas helikopteri. Diemžēl tikai nedaudzi ir aprīkoti ar nepieciešamo glābšanas operācijām jūrā. Centienos izcelt no ūdens pusno-grimušos plostus pārplīst troses, un cilvēki atkal iekrīt jūrā. Daži nomirst jau helikopteros - no šoka un pārmērīgas atdzišanas.

Līdz 09.00 no ūdens izvilkti pēdējie no 137 izglābtajiem. Helikopteru piloti atradās visdziļākās depresijas stāvoklī. "Mēs redzējām aptuveni četrdesmit plostu, bet lielākā daļa no tiem bija tukši. Kāpēc bija tik maz izglābto, tik maz to, kuri spēja izkļūt no nogrimušā prāmja? Ja lielākā daļa cilvēku, kuri atradās uz prāmja, būtu nonākuši ūdenī, nevis nogājuši dibenā kopā ar kuģi, mēs butu izglābuši vismaz pusi." Kopā ar izdzīvojušajiem no ūdens izvilka deviņdesmit četrus līķus. Vairākums izdzīvojušo bija jauni vīrieši. Sievietēm, bērniem un veciem cilvēkiem bija daudz mazākas iespējas.

Uzdosim autoram vienu vienīgu jautājumu:

- Vai aparelis tika bojāts sprādziena rezultātā, kā daudzi uzskata, vai cita iemesla dēļ?

- Vai tas bija sprādziens uz kuģa? Lai to noskaidrotu, jāveic ekspertīze konstrukcijas priekšgalam un arī jāiegūst ticami pierādījumi, ka labajā bortā ir caurums. Tas pirmkārt. Tomēr pat faktu, ka ir caurums, nav iespējams noskaidrot, kamēr Zviedrijas varas iestādes neizsniedz neatkarīgiem speciālistiem ekspertīzei nepieciešamos zemūdens apskates videoierakstu oriģinālus, jo ir konstatēts, ka sabiedrībai pieejamajās kopijās veikta videomontāža.

- Klīst baumas, ka prāmja kapteinis speciāli devis rīkojumu atvērt vizieri, lai iemestu jūrā vērtīgu kravu, kuru veda kā kontrabandu. Viens otrs apgalvo, ka tas notika 350 kilometru no krasta maršrutā Tallina-Stokholma, tātad tieši prāmja katastrofas vietā. Dzelmē gaidījusi zemūdene, lai savāktu nomesto kravu. Vai tas ir iespējams?

- Ja kapteinis riskēja un vētras laikā uzsāka kravas izmešanu jūrā, tas līdzinājās nāvei.

Spriežot pēc visa, kapteinis Arvo Andresons izbēga no nāves, kaut ari aizsūtīja uz viņpasauli 852 pasažierus. Kapteiņa līķi tā ari neatrada. Acīmredzot viņš izglābās, bet pēc tam pazuda. Starp citu, ari ar maiņas kapteini notika tāda pati metamorfoze. Viņu izglāba, nogādāja krastā, parādīja Zviedrijas televīzijas rīta ziņās, aizveda uz klīniku, bet pēc tam viņš piepeši izgaisa. Vārdu sakot, par kapteiņu likteni jau vairāk nekā desmit gadu neviens neko nezina.

OTRA NODAĻA. TORSIONU AURA

Gandrīz pusi ceļa no Stokholmas lidz Malmei mēs nobraucām diezgan ātri. Elza bezbailīgi vadīja Mercedes automobili, kuru mēs noīrējām, lai pēc iespējas ātrāk pazustu no šis valsts. Es nemierīgi raudzījos atpakaļskata spogulī - šķita, ka mums seko melns Volvo. Es to ievēroju, izbraucot no Zviedrijas galvaspilsētas, bet visu šo laiku neko neteicu kolēģei, lai saudzētu viņas nervu sistēmu. Kad aiz muguras palika pilsētas Nīšēpinga, Noršēpinga un pēc tam arī Linšēpin-ga un mums joprojām uzmācīgi kāds sekoja, es ne pa jokam sāku uztraukties un palūdzu Elzai, lai viņa piebremzē un piestāj ceļmalā.

- Kāpēc pēkšņi tā? - viņa brīnījās, bet, paskatījusies uz biezu krūmāju aiz apmales, iedomājās, ka ir sapratusi lūguma iemeslu. - Urīnpūslis pilns?

Es neko neatbildēju un saspringti vēroju sekotāju manevrus. Volvo samazināja ātrumu, lēni paslīdēja mums garām, un tad iedegās labā pagrieziena lukturis.

- Bet tagad pēkšņi sāc braukt un traucies uz priekšu ar maksimālu ātrumu!

- Kāpēc vajadzīgi šādi eksperimenti? - Elza bija sašutusi. - Zviedrijas policija neguļ.

- Man liekas, - es viņu pārtraucu, - ka mums ir "aste".

- Skaidrs. - Viņa nopūtās un nospieda akseleratora pedāli. Dzinējs iekaucās, un automašīna strauji metās uz priekšu, veicot neiedomājamus un ļoti bīstamus zigzagveida apdzīšanas manevrus, kuros bija jaušama nāves vēsma. Spidometra bultiņa trīsēja pie skaitļa simt astoņdesmit, un, kad tā aizslīdēja aiz divsimt, es sapratu, ka nebiju kļūdījies. Lielās kravas automašīnas, autobusi un visu mārku un krāsu privātie transporta līdzekļi palika aiz muguras, vien melnais Volvo godam turējās mums līdzi šajās ātrumsacīkstēs.

Manā atmiņā piepeši fokusējās pēdējo dienu notikumi, un tā pielija ar draudīgu un nenovēršamu trauksmi. Gara acu priekšā peldēja restotā kamera, mironis, kura nāvē mani vainoja, inspektora skatiena vēsā zilgme un asinssarkanās švīkas uz atlēta galvas...

- Ko darīsim? - kā no tālienes atskanēja kolēģes balss.

- Nezinu, - es, norijis lipīgu kamolu kaklā, atzinos. - Viņiem ir ļoti laba mašīna, tāpēc uz trases mēs nevarēsim atrauties. Nāksies iegriezties tuvākajā pilsētā un mēģināt tur sajaukt pēdas.

- Domā, ka tie ir specdienestu aģenti?

- Droši vien, - es sacīju un piebildu: - Bet varbūt bandīti. Valstij un noziedzniekiem šodien ir viens un tas pats mērķis, proti, novākt visus, kas saistīti ar prāmja "Estonia" bojāeju. Ne velti Kāris mūs brīdināja.

Es nezināju, kas notika Elzas dvēselē, bet ārēji viņa bija mierīga, savukārt manā ķermenī bija iemājojusi jauna, līdz šim nepazīstama sajūta, kura te pieklusa, te atkal lika sevi manīt. Baiļu sajūta! Bailes tina dvēseli nomācošās bažās, sažņaudzot krūtis, it kā aiz vējstikla būtu pavēries nežēlīgs bezdibenis...

Priekšā virmoja grafīta krāsas putra. Tā okupēja horizontu un dusmīgi kustējās, norīdama automašīnu siluetus, pakalnus ar retām priedēm cekulos un nomaļas lauksaimnieku mājas.

Sāka bungot lietus. Ūdens šļakatas skaļi cirtās pret automašīnu, un es pēkšņajā negaisā saskatīju kaut kādu dievišķu zīmi. Es nevarēju izskaidrot, kāpēc šāda doma nāca prātā.

Bija riskanti lielā ātrumā braukt pa slapju asfaltu, bet Elza vadīja automašīnu kā īsta profesionāle. Stikla tīrītāji ar

pūlēm atsedza ūdens plīvuru, un viņa gluži vai pielipa ar degunu vējstiklam, saspringti vērodama izmirkušo ceļu un tikko pagūdama samazināt ātrumu asajos pagriezienos. Starp sekotāju un mūsu automobili izveidojās bieza ūdens krellīšu siena, caur kuru varēja saskatīt vien blāvus, baltus lukturu gaismu plankumus, kas nervozi raustījās. Šķita, ka mūsu automašīna peld caur ūdens priekškaru, aiz kura spokaini izplūst izķēmotas māju un koku aprises. Piepeši pelēkajā miglā neskaidri pavīdēja zīme, kas informēja par sānceļu. Es pamāju uz to un aizsmakušā balsī izmetu:

- Nogriezies!

Elza caur sakniebtam lūpām nolamājas un piebremzējusi asi pagrieza stūri. Ceļš veda prom no trases, un Elza uzmina uz akseleratora pedāļa. Automašīna aiztraucās pa šauro asfalta lenti, kas kā čūska aizvijās starp eglēm un krūmājiem. Kolēģe gan bremzēja, gan atkal stūrēja uz priekšu.

- Vai tev nešķiet, - es, atspiedies pret sēdekļa atzveltni, sacīju, - ka šādu manevru laikā riepas skumji čīkst? Tas līdzinās rekviēmam, kas brīdina par nāvi.

- Nāves šajā valstī ir vairāk nekā vajag, - Elza filozofiski konstatēja. - Tu labāk uzmanīgi paskaties atpakaļ.

Es pagriezos - aizmugurē nebija nevienas automašīnas.

- Šķiet, ka atrāvāmies, - es secināju, atviegloti nopūzdamies. - Tagad brauksim pa kalnu ceļu, un tikai Dievs zina, kurp tas aizvedis.

Skuju koku masīvs piepeši beidzās, asfalta lente aizstiepās augšup un ienira spraugā starp kalniem. Lietusgāze beidzās tikpat pēkšņi, kā bija sākusies. Neatraudama skatienu no vējstikla, Elza pastiepa roku uz aizmugures sēdekli, sataustīja karti, ko mums bija laipni atstājis Kāris, un pasniedza man.

- Vai vari atrast, kur mēs atrodamies?

izpētījis karti, es apjucis paziņoju:

- Nevaru saorientēties.

- Skaidrs. Kā stūrmanis tu esi nekam nederīgs. - Viņa centās pasmaidīt. - Nāksies braukt līdz ceļa galam.

- Samazini ātrumu, - es ieteicu, - vai arī brauciens

beigsies pie pirmā autoinspektora, kurš pagadīsies mūsu ceļā. Bet es negribu vēlreiz ielaisties darīšanās ar vietējo policiju...

- Es arī ne, - Elza noburkšķēja un piebremzēja.

Trase te ložņāja starp zemnieku saimniecībām, te asi stiepās augšup uz kalnu pāreju, virs kuras atkal brieda un melnēja mākoņi. Vietām uz ceļa mutuļoja miglas kamoli, un man likās, ka automašīna nevis brauc, bet peld pa rccekļainu bezdibeni.

- Mūs šeit ir iesviedis liktenis, - es skumji prātoju, - iesviedis pret mūsu gribu, ar varu, un viss apkārtējais ir svešs un naidīgs...

- Būs restorāns. - Elza pamāja uz ceļazīmi. - Viena kilometra attālumā. Es jau esmu izsalkusi. Derētu kaut ko uzkost lauku krogā. Vai tu neiebilsti, dārgais filozof?

Mēs atstājām automašīnu stāvvietā un iegājām nelielā Чайки ēkā, kuras pirmajā stāvā atradās restorāns. Tur kūrās kamīns, skanēja klusa mūzika; bārmenis, priecīgs par vienīgajiem klientiem, sāka cītīgi ap mums rosīties.

- Ir bezgala ekstrēmi uzturēties šajā valstī, - Elza teica, gausi bakstīdama grieķu salātus šķīvī. - Gribu ātrāk tikt prom no vietas, kur cilvēki kļūst par līķiem un kur, kā tu pārliecinājies uz savas ādas, ar prāmja bojāejas noslēpumu saistīto personu dzīvības nav nekā vērtas.

- Domāju, ka pašlaik mūs neviens neizseko, - es iedrošinoši sacīju, cenzdamies uzmundrināt kolēģi.

- Dod Dievs, - viņa nočukstēja. - Bet ar sirdi es jūtu, ka mēs esam nonākuši ietekmīgu cilvēku redzeslokā un radam viņiem problēmas. Un viņi centīsies no mums atbrīvoties. Vai atceries Staļina mīļoto teicienu? Nav cilvēka, tātad nav problēmu.

- Nav jau tik briesmīgi. - Es centos pasmaidīt.

- Iespējams, iespējams, - Elza pēc pauzes noburkšķēja, un es sajutu viņas balsī nervozitāti. - Piedod, tā ir mana vaina, ka ievilku tevi šajā kriminālajā tīmeklī. Tagad, kad atceros Stokholmas epopeju, man pašai kļūst baisi. Es uzdodu sev jautājumu - kā labā es galu galā strādāju? Un nevaru rast atbildi. Vārdu sakot, es esmu mēslu bedrē un man nav lemts no tās izkļūt, - viņa sarūgtināta apgalvoja.

Man kļuva žēl kolēģes. Es pieskāros viņas plaukstai un sirsnīgi saciju:

- Viss būs labi.

- Pie velna! - viņa nikni izmeta. - Та man ari vajag. Pati esmu pie visa vainīga. Nevajadzēja tevi ievilkt šajā dēkā...

- Elza, - es maigā balsi teicu. - Es esmu pieaudzis cilvēks un lieliski apzinos, ko daru. Tu esi aizmirsusi par tādu lietu kā žurnālista iekšējais dzenulis. Tici man, bija interesanti veikt izmeklēšanu. Un arī turpmāk es esmu gatavs ar tevi sadarboties, jo, vēlreiz atkārtoju, mani ļoti interesē, kurp aizvedīs šis pavediens, kas saistīts ar prāmi "Estonia".

- Nemierini mani, - Elza nočukstēja. - Bet paldies par līdzjūtību.

Es centos mazināt viņas bažas, bet pats mieru neizjutu. Izmeklējot noziegumu, es daudzus gadus biju staigājis pa naža asmeni. Ne reizi vien tikai brīnums bija mani izglābis no nāves cilpas, taču nekad vēl man nebija nācies piedzīvot kaut ko tik riebīgu kā šajās tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada oktobra dienās. Arī laika apstākļi atbilda noskaņojumam - debesis briedināja mitru smagumu, un nepārtraukti lija lietus. Dvēselē kā zvērs svaidījās kāda nesaprotama sajūta.

Kad viesmīle atnesa mums kafiju, es mundri sacīju:

- Paēdīsim, atstāsim visus uztraukumus šajā lauku krogā un tālāk brauksim mierīgi un ar smaidu.

Mēs izgājām no restorāna un braucām tālāk. Es visu laiku skatījos atpakaļ, līdz pārliecinājos, ka mums neviens neseko. Automašīna traucās uz priekšu tik ātri, ka likās lidojam virs asfalta.

- Ja nu kaut kur tuvumā ir paslēpies policists? - es brīdināju.

- Ko policists darītu uz šiem nomaļajiem ceļiem? Šeit stundas laikā aizbrauc vien pāris mašīnu.

- Maldi! - es iesaucos un ar acīm norādīju uz spoguli, kurā pulsēja zila bākuguņu gaismiņa. - Mums pakaļ dzenas policija!

- Tā tikai vēl trūka, - Elza sacīja, pamezdama nolemtības pilnu skatienu uz policijas automašīnu, kura mums tuvojās.

Durvis atvērās sinhroni, no salona iznira divi stāvi un nāca uz mūsu pusi. Es paguvu ievērot, kā policisti ar ierastu kustību attaisīja pistoles maksti.

- Esam iekūlušies ķezā, - kolēģe nočukstēja. Viņas seja kļuva bāla, labais vaigs spazmatiski raustījās.

- Nomierinies. - Es ar smaidu centos viņu uzmundrināt. - Izliecies, ka nesaproti valodu, un māj uz manu pusi.

Pusmūža policists ar vēja appūstu seju pavēlēja vadītājam atvērt automašīnas logu. Otrs, pavisam jauns puisis, stāvēja pie manām durvīm, un viņa pirksti maigi glāstīja pistoles maksti. Elza klusēdama pasniedza autovadītāja apliecību.

- Jūs, kundze, pārkāpāt ceļu satiksmes noteikumus, - policists paziņoja aizsmakušā balsī. - Varbūt jums ir tiesības traukties ar milzu ātrumu, pildot amata pienākumus? Kas jūs esat un kāpēc atļaujaties šādu patvaļu uz ceļa?

Viņš pielipa manai ceļabiedrei ar caururbjošu skatienu, un šķita, ka no viņa blāvajām, izvalbītajām acīm plūst auksts starojums.

- Virsnieka kungs, - es iejaucos, - mēs esam žurnālisti. Viņa ir no Vācijas, bet es no Latvijas. Mēs nudien steidzamies darba darīšanās. Cilvēks, kurš solīja atklāt mums noslēpumu, šovakar brauc prom...

- Kādu noslēpumu? - policists jautāja aizdomu pilnā tonī.

- Mēs izmeklējam ļoti interesantu lietu, kas saistīta ar zeltu, - es sajūsmināts turpināju, atcerējies mērķi, kāpēc biju ieradies Zviedrijā.

- Zelts! Tas ir ļoti interesanti. Aloiz, nāc šurp! Paklausīsimies stāstu par zelta nolaupīšanu. - Vēja appūstās lūpas izstiepās šķībā smaidā.

- Tūkstoš deviņsimt četrdesmit ceturtajā gadā, - es pārliecības pilnā tonī sāku, - no Latvijas uz Zviedrijai piederošo Gotlandes salu tika nosūtīta daļa valsts zelta rezervju. No turienes saskaņā ar liecinieka versiju šī dārgā krava aizceļoja uz vienu no Stokholmas bankām. Un tagad mēs steidzamies uz Malmi, lai tiktos ar šo liecinieku.

- Kāds ir šī liecinieka uzvārds?

-Atvainojiet, bet es nevaru jums izpaust informācijas avotu. Tādi ir žurnālistikas likumi.

- Aloiz, vai noticēsim preses pārstāvju pasaciņai uz vietas vai brauksim uz policijas iecirkni noskaidrot, kas un kā?

- Tās nav nekādas pasakas, - es acumirklī attraucu. - Tie ir neatklāti kara vēstures noslēpumi. Es esmu rakstnieks, kurš raksta par karu, un varu to pierādīt. - Es steidzīgi pastiepu roku, no aizmugures sēdekļa paņēmu savu somu, izvilku grāmatu par notikumiem frontē un pasniedzu policistam.

Viņš kaut ko nomurmināja, pašķirstīja grāmatu, ieraudzīja raķešu barona Vernera fon Brauna portretu un bez šaubu ēnas sacīja:

- Tas ir slavenais vācu raķešu konstruktors Verners fon Brauns.

- Taisnība. - Es māju ar galvu. - Tas ir viņš. Man reiz bija tā laime viņu intervēt.

- Nevar būt! - Policista balsī bija jūtama neticība. - Amerikāņi taču šo profesoru kopā ar citiem raķešu speciālistiem aizveda uz Ņujorku. To es skaidri zinu, jo arī esmu aizrāvies ar kara vēsturi.

- Tieši tā. Sešdesmitajos gados tieši Verners fon Brauns vadīja ASV raķešu programmu. Par to es arī rakstu savā grāmatā. Varu to uzdāvināt ar autogrāfu.

- Esmu jums ļoti pateicīgs, - viņš priecīgs teica, kamēr es parakstīju grāmatu. - Par kara vēsturi es interesējos kopš skolas sola.

- Un man? - atdzīvojās kolēģis, kurš līdz tam brīdim bija nekustīgi stāvējis pie automašīnas durvīm.

- Atvainojiet, bet man ir tikai viena grāmata. - Es nopūtos, lietišķi vilkdams burtus uz savas grāmatas titullapas.

- Aloīz, - policists smēja, - es tev iedošu palasīt, kad tu iemācīsies krievu valodu. Bet... vai varu palūgt jūsu vizītkarti?

Es pasniedzu viņam grāmatu un pavirši izmetu:

- Vai varam braukt?

Viņš samulsis paskatījās uz mani un pēc pauzes novilka:

- Dāvana pret dāvanu. Jūs man grāmatu, bet es jums piedodu neuzmanību uz ceļa. Tikai turpmāk nepārkāpiet satiksmes noteikumus. Otrreiz es jums vairs nepiedošu.

Viņš militāri pasveicināja un devās uz savu automašīnu. Elza atviegloti nopūtās, un viņas acu kaktiņos pirmoreiz pēdējo stundu laikā parādījās smaida krunciņas.

- Es tev par atjautību uzsaukšu konjaka mēriņu, - viņa priecīgi sacīja.

- Šādiem gadījumiem es vienmēr ņemu līdzi savas grāmatas. Tās bieži izpestī. Pret rakstniekiem ir īpaša attieksme. Cilvēkiem patīk grāmatas ar autogrāfiem.

- Vajadzēs man arī uzrakstīt kādu romāniņu, lai varu vadāt līdzi.

- Tā būtu ļoti praktiska rīcība no tavas puses, - es norādīju.

- Karš taču sen beidzies, - pēc pauzes domīgi sacīja Elza, - un būtu laiks par to aizmirst...

- Nav tiesa, - es norādīju. - Par Otro pasaules karu vēl ilgi runās un rakstīs, jo cilvēcei tas pārāk dārgi maksāja. Turklāt aizvien atklājas jauni fakti. Piemēram, presē biežāk un biežāk tiek spriests par psihotropajiem ieročiem. Vai Krievijai un ASV tādi ir? Un kurš stāv aiz "slepenās apstarošanas" upuriem? Vai ir iespējams ar šo ieroču palīdzību vadīt sabiedrību?

- Bet krievi un amerikāņi taču apgalvo, ka tādu ieroču viņiem nav un nekad nav bijis.

- Apgalvo, - es novīpsnāju. - Šo lielvalstu militārie speciālisti psihotropos ieročus izstrādā jau ne vienu desmitgadi vien... Vai tu zini, ko tādu ieroču radīšanas jomā panāca Hitlera zinātnieki?

- Esmu daudz lasījusi par karu, taču ar šādu faktu neesmu sastapusies, - Elza ar izbrīnu sacīja un, pagriezusies pret mani, piebilda: - Tu droši vien esi kaut ko atklājis un raksti par šo tēmu?

- Ne gluži, - es atzinos. - Taču, gatavojot stāstu par prāmja "Estonia" bojāeju, uzdūros šai tēmai...

- Šķiet, es sapratu, par ko ir runa. - Kolēģēs seja atdzīvojās. - Uz ši kuģa borta veda kaut ko tādu, kas saistīts ar "psiho" programmu?

Es tikai noslēpumaini pasmaidīju un klusēdams atcerējos tikšanos ar cilvēku, kurš kopš augstskolas laikiem stingrā slepenībā nodarbojās ar šo jautājumu.

Pauze ieilga. Pelēcīgie, lietus noskalotie kilometri itin kā apdullināja mani, uzdzenot atslābinošu gurdenumu, kas aizplūda no galvas uz kājām. Viss apkārtējais pakāpeniski pieņēma izplūdušas aprises. Elza, šķiet, ievērojusi manī šīs pārmaiņas, uzmundrinoši pieskārās ar plaukstu manam plecam un piekodināja:

- Tu, dārgais, neguli! Citādi es arī aizmigšu... Vai vari man īsumā paskaidrot, kā tāds psihotropais ierocis "šauj"? - Viņas balss kā no tālienes izlauzās līdz manai apziņai. Es ar aizmiglotām acīm paskatījos uz blakussēdētāju, sapurināju galvu, aizgaiņādams snaudu, un sacīju:

- Tas nešauj, tas dod pavēles... Mēs no skolas sola zinām, ka pastāv gravitācija un elektromagnētiskie lauki, kas iedarbojas ar lielāku vai mazāku spēku. Šajā gadsimtā tika atklāta principiāli jauna fizikas parādība, proti, torsionu jeb mik-roleptonu lauks, kurā notiek visi cilvēka domāšanas procesi un viņa nervu sistēmas darbība. Saprotamāk izsakoties, daļu no dabā esošajiem torsionu laukiem apzīmē ar jau visiem ierastu terminu "biolauks".

- Vai tu varētu paskaidrot vienkāršāka valoda? - Elza noņurdēja, neatraudama acis no lietus aizplīvurotā ceļa.

- Mēģināšu, - es attraucu. - Vai tu zini, kā strādā ekstrasensi, parapsihologi, hipnotizētāji?

- Es reiz rakstīju par vienu hipnotizētāju. Viņš iedarbojās no attāluma, manipulējot ar sava un svešā biolauka spēku un formu.

- Pareizi. Bet tagad skaties! Divdesmitajā gadsimtā cilvēka pakauša torsionu aura kļuva par rūpīgas izpētes priekšmetu... Vārdu sakot, tika pētīta torsionu lauku būtība. Tika izgudrotas ierīces, kuras fiksēja šos laukus un mērija to spriegumu. Vēl vairāk, tika izgudrota aparatūra mākslīgu torsi-onu lauku ģenerēšanai, tā saucamie bioģeneratori. Tie tad arī ir psihotropie ieroči, ar kuru palīdzību iekļūst cilvēka smadzeņu dziļumos, lasa domas, liek uztvert operatora sacīto un pildīt visas viņa komandas. Savukārt operators, izpildījis savus uzdevumus, var "izdzēst" vai, precīzāk, iznīcināt no tavas atmiņas visu, ko tev nevajag zināt. Tādējādi tu pārvērties par robotu un pildi tā cilvēka gribu, kurš sēž pie ģeneratora pults.

- Psiho-tro-pie iero-či! - Elza nočukstēja. - Šos vārdus caurstrāvo kaut kas draudīgs un baiss. Bet... ja nu, - viņa aizkritušā balsī izmeta, - ja nu mans darba devējs ir lietojis šādu ieroci pret mani? Es taču pildu visus viņa uzdevumus kā robots!

- Bet tev taču par to pieklājīgi maksā?

-Jā.

- Ja viņš varētu iekļūt tavās smadzenēs, tad iztiktu bez naudas tēriņiem...

- Šķiet, ka tavos vārdos ir zināma loģika. - Viņa šķībi pasmaidīja. - Paldies, tu mani nomierināji. No domas, ka manā atmiņā kāds rakņājas, kļūst nelabi.

- Taču atgriezīsimies pie Trešā reiha laikiem, - es lietišķi turpināju. - Pirmos eksperimentus šajā programmā nacistu zinātnieki veica ar koncentrācijas nometņu ieslodzītajiem jau tūkstoš deviņsimt četrdesmit trešajā gadā. Bet vispār psihotropo ieroču izstrāde sākās daudz agrāk. Jau divdesmitajos gados vācu zinātnieks... neatceros viņa uzvārdu... izgudroja encefalogrāfu, kas spēja uztvert galvas smadzeņu izstarotos elektriskos signālus. Hitlers, iepazinies ar šo jaunumu, piedāvāja izgudrotājam darbu zinātnes centrā. Izgudrotājs zināja, ka arī krievi pēta šo jomu, un iesūtīja savu cilvēku padomju slepenajā laboratorijā^1. Drīzumā visi padomju zinātnieku izmēģinājumu dati nonāca vāciešu rīcībā. Tātad tūkstoš deviņsimt četrdesmit trešā gada sākumā Dancigas^2 Anatomijas institūta teritorijā hitlerieši uzcēla kompleksu, kam deva nosaukumu "Farmakoloģijas institūts". Tur tad ari notika apstarošanas eksperimenti ar ieslodzītajiem. Šo centru vadīja kaut kāds profesors Rūdolfs Spanners...

- No kurienes tev šāda informācija? - kolēģe mani pārtrauca.

- Kad strādāju armijas žurnālā, es veidoju reportāžu par kara skolu, kas atradās Latvijas pilsētā Daugavpilī. Tur es nejauši satikos ar virsnieku, bijušo frontinieku, kurš kopā ar izlūku grupu četrdesmit piektajā gadā bija ielavījies Hitlera slepenajā galvaspilsētā tieši pirms tas applūdināšanas. Viņiem izdevās amerikāņiem no degungala iznest visus slepenos dokumentus un nogādāt savā štābā.

- Vai tu par viņu uzrakstīji?

- Nē. Tā laika armijas cenzūra nebūtu ļāvusi publicēt tādu rakstu, jo šī cilvēka personība bija jātur slepenībā. Viņš nodarbojās ar psihotropo ieroču izstrādi... Taču atgriezīsimies toreizējā Vācijas pilsētā Dancigā. Desmitiem vilcienu sastāvu ar ieslodzītajiem aizplūda uz šo "institūtu". Turp steidzās arī komfortabli vagoni ar vācu zinātniekiem un speciālistiem. Ja ārstu, ķīmiķu un farmaceitu norīkošana vēl bija zināmā mērā izskaidrojama, tad elektriķu, elektroniķu un inženieru ierašanās mērķis bija ārpus jebkādas loģikas... Vārdu sakot, institūts bija tikai izkārtne, bet faktiski sāka darboties slepens centrs, kur drudžainā tempā tika izstrādātās metodes cilvēces psiholoģiskai paverdzināšanai. Projekta kurators bija pats SS ģenerālis, policijas priekšnieks Ernsts Kaltenbrunners, jurists pēc izglītības un bende pēc dvēseles aicinājuma. Četrdesmit piektajā gadā visi šī centra slepenie dokumenti, kā jau es minēju, nonāca padomju izlūku rokās. No šiem dokumentiem kļuva skaidrs, ka vācieši bija pavisam tuvu iespējai no attāluma ar elektromagnētisko viļņu un gaismas starojuma palīdzību ietekmēt cilvēka psihi. Viņi pat zināja šo svārstību diapazonu un gaismas impulsu atkārtošanās biežumu... Vēlāk brezenta maisi ar nacistu slepeno arhīvu nonāca Dinaburgas cietokšņa pazemes kazemātos, kas atrodas Daugavpils nomale.

- Kāpēc tieši tur? - Elza brīnījās.

- ASV un PSRS galvenie notikumi saistībā ar šiem iero-čicm sāka risināties no tūkstoš deviņsimt piecdesmitā gada. Staļins pieķērās idejai par jauno ieroci, kas spētu ietekmēt cilvēka psihi, un uzticēja Berijam personīgi vadīt šo programmu. Lai tā nepiesaistītu svešus skatienus, Iekšlietu ministrijas galva piedāvāja cietoksnī iekārtot virsnieku skolu. Tā Daugavpilī, vecajā Dinaburgas cietoksnī, sāka gatavot pirmos armijas speciālistus, kuriem bija paredzēts strādāt ar psihotropajiem ieročiem.

- Kāpēc slepenie materiāli nonāca tieši tajā cietoksnī, nevis VDK slepenajos arhīvos? - kolēģe nelikās mierā.

- Grūti teikt. - Es paraustīju plecus. - Varbūt tāpēc, ka no hitleriešu arhīva kļuva zināms par vairākiem centriem uz Zemes, kuros citplanētieši uzlādējas ar enerģiju. Lai ari mums tas liksies paradoksāli, taču šajos sevišķi slepenajos dokumentos noradītas koordinātas, kurās vienā rinda ar Ēģiptes piramīdām un Bermudu salām atrodas arī Dinaburgas cietoksnis...

- Iedziļinoties nacistiskā režīma vēsturē, - Elza lēni sacīja, - es aizvien biežāk un biežāk pieķeru sevi domājam: "Kāpēc tieši hitleriskajā Vācijā notika tik fantastisks izrāviens zinātnisko ideju attīstībā?" Domāju, ka tas ir liels Hitlera nopelns. Visa viņa dzīve ir viena liela neizskaidrojama parādība un uzskatāma liecība, ka mūsu pasaulē darbojas vareni un noslēpumaini spēki, kurus vairums dēvē par pārdabiskiem.

- Kaut kādā ziņā tev ir taisnība, - es piekritu. - Viņš pie savas dzīves misijas īstenošanas ķērās visnelabvēlīgākajos apstākļos, tomēr ar pārcilvēciski stipru gribasspēku Hitleram izdevās pārvarēt visus šķēršļus un viņš īsā laikā padarīja Vāciju par varenu un bagātu lielvalsti...

- Nacistiskā režīma zinātniskais progress ir fenomenāls.

- Par to neviens nestrīdas. - Es pamāju. - Kaltenbrunne-ra saimniecības angāros padomju izlūki uzgāja divus lidojošos šķīvīšus. Pat padomju zinātnieku vidū radās versija, ka Vācija vēl ilgi pirms nolaišanās Amerikā piezemējušies divi citplanētiešu diskveida gaisa kuģi. Vienu no tiem četrdesmit piektajā gadā aizveda uz PSRS. Ufas aviobūvniecības uzņēmums izgatavoja citplanētiešu lidaparāta analogu, pat Krievijas televīzijas raidījumā "Vremja" rādīja prezidentu Jeļ-cinu blakus lidojošajam šķīvītim. Tieši no dokumentiem, kurus uzgāja padomju izlūki, kļuva skaidrs, ka citplanētieši ir apmeklējuši un turpina apmeklēt mūsu grēcīgo Zemi, izmantojot to kā punktu enerģijas uzlādēšanai. Mēs viņiem neesam vajadzīgi, taču enerģētikas centri, ko viņi uzcēluši vai kas uzcelti pēc viņu komandas, funkcionē un ir viņiem pat ļoti vajadzīgi...

- Attiecībā uz brīnumainajām parādībām es esmu citas versijas piekritēja. Kā man Maskavā stāstīja viens pareizticīgo mācītājs, ikvienā cilvēkā ir ierakstīta visa zemes vēsture. Tu un es glabājam informāciju par visu, sākot ar pirmatnējo cilvēku mamutu medībām, Ēģiptes piramīdu noslēpumiem un beidzot ar Bībeli, Korānu un pat relativitātes teoriju. Viss, burtiski viss, ir iešifrēts mūsu gēnos. Vajag tikai atrast šifra atslēgu. Un tad izrādīsies, ka mēs ar tevi esam ne tikai tikušies, bet arī, kā saka, esam radinieki - protams, alegoriska nozīmē... - Es izbrīnīts paskatījos uz Elzu un sāku smieties, bet viņa pilnā nopietnībā turpināja: - Nesmejies! Mums visiem ir viens ciltstēvs, Ādams. Diemžēl, mans draugs, vai varbūt par laimi, šī atslēga ir ļoti labi noslēpta. Citādi uz zemes būtu vieni vienīgi pravieši. Kā gan tad varētu kādu piespiest strādāt... Tiesa, dažam labam ar milzīgu prāta un gribas piepūli izdodas atklāt sevī vienu otru daļiņu no tā visa...

- Tu gribi teikt, ka Hitleram izdevās atrast šo atslēdziņu?

- Visādi var būt, - Elza izvairīgi atbildēja. - Bet pasaulē uzradās Muhameds vai Einšteins, vai vēl kaut kas vērtīgs. Turpretī mēs ar tevi, mans draugs, varam tikai izteikt minējumus un ticēt. Jā, jā! Dažreiz gaišredzība palutina mūsu atmiņu ar gaistošiem sen pagājušu laiku fragmentiem, un tad mēs sajūtam dvēselē smeldzi un skumjas. Un viss, un vairāk neko. Neviens nespēj nolasīt visu. Nevienam, it nevienam nav lemts iegūt atslēgu.

- Tu tā runā, it kā šī atslēga būtu tev kabatā, - es smīnēdams iebildu.

- To nevar zināt, draudziņ, to nevar zināt, - viņa ar skumju un daudznozīmīgu smaidu sacīja.

Manī šķietami savienojās laikmetu ķēde, un es negaidīti izdzirdēju sevi svešu, nepazīstamu balsu atbalsis un ieraudzīju savā priekšā svešas, nekad neredzētas tāles...

Fakti un komentāri

Ar šo kara laika virsnieku es satikos Jūrmalā. Ieilgusi atvasara tina siltumā priežu bronzas stumbrus un vēju izlocīto piekrastes krūmu zarus. Šīs brīnumainās krāsas savdabīgi ietekmēja manu sarunbiedru, balti nosirmojušu ģenerāli, kura acis izstaroja labsirdīgu, pat nedaudz draiskulīgu gaismu.

- Grūti noticēt, ka āra ir novembris un plus piecpadsmit grādu, - viņš pateica un tūlīt nomainīja sarunas tēmu, atgriežot mani uguns mutuļu plosītajā četrdesmit piektā gada Berlīnē. - Es toreiz biju izlūkošanas grupas komandieris. Mani pie sevis izsauca pulka komandieris un pavēlēja aizkļūt līdz kādam īpaši slepenam objektam. Blakus pulka komandierim stāvēja virs gados, kuram mugurā bija akurāts kombinezons, bet uz deguna nelielas brilles sudrabotā ietvarā. Joprojām atceros viņa vārdu. Hanss Ginters. Viņš bija brīvprātīgi pieteicies palīdzēt padomju armijas vadībai. "Šis vācu komunists," komandieris pamāja uz ciemiņu, "apgalvo, ka netālu ir slepens objekts, kurā atrodas ļoti svarīgi dokumenti. Ese-sieši sapakojuši šos dokumentus brezenta maisos un gatavojas kuru katru brīdi aizvest. Šis strādnieks pa ausu galam dzirdējis, ka šo dokumentu dēj Dancigas rajonā ieradusies zemūdene." Pavadonis bija vairāk nekā četrdesmit gadus nostrādājis pilsētas kanalizācijas tīklā un zināja visas šī Berlīnes rajona pazemes valstības ejas un izejas. Divi viņa dēli bija dabūjuši galu Mauthauzenē. Pats Ginters bija vecs komunists un pēdējos trīs gadus slēpās pagrīdē. Vārdu sakot, viņš aizveda mūs līdz slepenajam objektam. Mēs likvidējām apsardzi un iekļuvām pagrabtelpā, kur glabājās šīs noslēpumainās mantas, ko meklēja amerikāņu izlūki. Taču mēs pirmie paguvām iznest svarīgos dokumentus. Vēlāk es uzzināju, ka tās bija atskaites par eksperimentiem ar cilvēkiem, izstrādājot psihotropo ieroci...

Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni un sēdēja, skatīdamies ārā pa logu. Acīmredzot šīs atmiņas nebija vieglas.

- Toreiz es pat nevarēju iedomāties, - viņš turpināja, - ka pieskaršanās šiem noslēpumainajiem maisiem radikāli izmainīs manu armijas dzīvi un es visu mūžu piedalīšos jaunā, proti, psihotropā ieroča izstrādāšanā un izmēģināšanā.

Otrreiz es šo ģenerāli satiku Maskavā. Viņš uzdāvināja man savu virsnieka jaunības fotogrāfiju, kas uzņemta piecdesmito gadu sākumā, bet pēc tam parādīja to slepeno dokumentu kopijas, kurus bija atradis esesiešu pagrabos.

1944. gada 12. maija

Obhri.eitnantam Štrauham

Eksperiments "Stars"

Baraka Nr. 7.

Pēc saraksta - 381 ieslodzītais.

Dzimums - vīriešu.

Vecums - 12-57 gadi.

Apstarošanas ilgums - 25 minūtes.

Ņemti asins paraugi: pirms eksperimenta - 361; pēc eksperimenta - 340.

Miruši - 21.

Vel viens dokuments.

Medicīnas akadēmijas

Anatomijas institūts

Profesoram Španneram

Programma "Stars"

Asins analīžu rezultāti

Piedalījās - 381 ieslodzītais.

Dzimums - vīriešu.

Tautība - ebreji.

Vecums līdz 25 gadiem - 125,

25-35 gadi - 170,

36-75 gadi - 86.

Ņemti paraugi: pirms eksperimenta - 381; pēc eksperimenta - 320.

Danciga

Delbrika aleja 713

Docents Volmans

Nesaprotamu iemeslu dēļ Nirnbergas procesā šie dokumenti netika izskatīti. Kaut gan skaidrs - tos aizveda uz Padomju Savienību un kādu laiku glabāja Daugavpils vecā cietokšņa kazemātos, bet pēc tam pārveda uz slepenu laboratoriju Kazaņā. Toties tūkstoš deviņsimt četrdesmit piektā gada divdesmit otrajā maija šos datus apstiprināja Valsts ārkārtas komisija un PSRS Tautas komisāru padome.

TREŠĀ NODAĻA LATVIJA APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

Vilciens nesa viņu prom no Maskavas - uz Rīgu. Vagons, čīkstinādams dzelzs locīklas, te mainīja ritmu sliežu pārmijās, te ar dārdoņu sveicināja tiltu laidumus. Karlovs ar trīsām ieklausījās šajā metāliskajā kakofonijā un pieķera sevi domājam, ka arī viņa dvēselē kaut kas čīkstoši smeldz un dārd, no ka sirdi pārņēma rūgts gurdenums. Tādu stāvokli varēja izskaidrot ar ārprātīgu pārslodzi darbā un viņa dienesta pienākumiem. Proti, viņa dienesta pienākums bija izstrādāt jaunu ieroci, kas "šautu" smadzenēs, taču nevis nogalinātu cilvēku, bet pārvērstu par paklausīgu vergu. Visas dienas bija vienādas kā ūdens pilieni. No rīta viņš devās uz slepeno laboratoriju, kura paslēpta no ļaužu acīm dziļi zem zemes, monolītas divpadsmitstāvu ēkas pagrabos. Visi pasaules izlūkdienesti zināja, ka šaja ēkā piecu kilometru attālumā no Latvijas pilsētas Skrundas atrodas viena no lielākajām PSRS pretgaisa aizsardzības bāzes kosmiskās telpas novērošanas radiolokācijas stacijām Eiropā.

Viņš iegāja laboratorijā līdz ar pirmajiem saules stariem, bet vakarā atgriezās mājās, kad debesīs jau modās pirmās zvaigznes. Viņš tik ilgi aizkavējās darbā ne tāpēc, ka priekšniecība lika; gluži vienkārši mājās viņš vai mira no vientulības un garlaicības. Vārdu sakot, viņa dzīve viss bija ne tā, kā citiem. Lai ari apakšpulkvedis, viņš nekur nerādījās militārajā formā. Saņēmis valdības apbalvojumus, viņš nedrīkstēja tos nēsāt. Armijas pilsētiņā viņu pazina kā telefonsakaru tehniķi. Mājas kaimiņi, pārsvarā virsnieki, skatījās uz viņu ka uz baltu vārnu, kas nejauši ielidojusi armijas Dzīvokļu ekspluatācijas daļas dienesta dzīvoklī.

l.uk, kāpēc jebkura citā vietā, izņemot laboratoriju, sirdij uzmācās rūgts gurdenums. Arī tagad, ritmiski klaudzot riteņiem, viņš ar rūgtumu atcerējās savas dzīves etapus. Viņu pat nepriecēja fakts, ka torīt PSRS Aizsardzības ministrijas ģenerālštāba viņam pasniedza kārtējo apbalvojumu par jaunākās kara tehnikas izstrādāšanu un izmēģināšanu.

Kupejas kaimiņš, resnulis ar violetu degunu, palaikam šķībi uzlūkoja nerunīgo pasažieri. Beidzot, noilgojies pec saskarsmes, viņš neizturēja un sēcošā balsī ierunājās:

- Atvainojiet, godātais, kas jūs esat pēc profesijas?

- Tehniķis, - Karlovs negribīgi izmeta.

-Jums paveicies, ka neesat armijnieks.

- Kāpēc gan?

- Armijnieku sievas, vīru biežās prombūtnes nomocītas, liek viņiem ragus. Pie mums Liepājā bija šāds gadījums. Klausieties! Uz viesizrādēm atbrauca drāmas teātris no Pleska-vas, un trupā bija aktieris - jau gados, taču saglabājis možumu un labu izskatu. Uzvārdu vairs neatceros. Un, redziet, viena jūras virsnieka sieva, kamēr vīrs bija prom, sāka mīlas dēku ar šo aktieri. Uzaicināja pie sevis uz tēju, bet viņš paķēra līdzi konjaciņu. Saprotams, ka viss beidzās ar gultas lietām! Tad, lūk, dzimumakta laikā aktieris, iedomājieties tikai, aizgāja pie Dieva, būdams viņai tieši virsū. Un tā padauza, apjēgusi situāciju, tiktāl zaudēja prātu, ka absolūti plika izskrēja uz ielas, lai no telefona būdiņas izsauktu ātro palīdzību... Tā viņa apkaunoja Baltijas floti. Nez, kā jutās vīrs? - Runātīgais svešinieks pretīgi iesmējās.

Karlovs klausījās un atmiņā pārcilāja savu armijas odiseju. Tik dažādas vietas viņam bija nācies apmeklēt! Gan Sibīrijas taigas vēja lauzumos, gan Matočkinšara jūras šaurumā, gan svelmainajā Karakuma tuksnesī... Tur, kur viņš izmēģināja jauno ieroci, bija slepenā zona, un virsnieku sievas nedrīkstēja piekļūt dienesta vietai. Viņš neredzēja ģimeni pusgada garumā, un tas pamudināja sievu aizbēgt pie cita - piemērotāka - partnera. Vairākums viņa kolēģu ari bija šķīrušies vai palikuši par nelabojamiem vecpuišiem, jo saprata, ka viņu dzīvē ģimene nav pats galvenais. Tāda bija ikdiena armijas speciālistiem, kuri pildīja īpašu valsts uzdevumu.

Karlovam un viņa pakļautajiem bija tik slepens statuss, ka civilpersonu pasaulē katram no viņiem bija sava leģenda. Ja viņam tagad stundu pa stundai atgādinātu to, kas palicis viņam aiz muguras, viņš nespētu noticēt vai arī pacenstos to tūdaļ pat aizmirst. Taču viņa un komandas veikumu nevarēja aizmirst, jo ikkatrs viņu izstrādātais izgudrojums nesa cilvēkiem nāvi...

Vagons viegli šūpojās, un viņa plaksti lipa ciet. Apakšpulkvedi nesa projām uz laboratoriju pie elektroierīcēm, tās bija viņa priekšā un lūdzās, lai tās atdzīvina... Viņš domās ar pirkstiem pieskārās tumbleram ar uzrakstu "Kaujas režīms" un ierasti sajuta, kā neredzama augstas frekvences plūsma izlaužas no pazemes un aiztraucas uz mērķa kvadrātu. Pēc tam viņš nospieda taustiņu "Uzbrukums", un gigantiskās antenas raidītais stars izvēlējās vajadzīgo cilvēku, iedūrās viņa smadzenēs neredzamām augstfrekvences signāla adatiņām un izjauca no senseniem laikiem dabiski izveidojušos bioloģisko ritmu. No turienes, no savas laboratorijas, apakšpulkvedis ar visvarenā starojuma palīdzību varēja pavēlēt smadzenēm - vai tas būtu lidotājs vai raķešu šāvējs, zemūdens flotes jūrnieks vai eskadras mīnu kuģa komandieris, ierindnieks vai ģenerālis. Aparatūra, kuru viņš pārvaldīja, spļāva ārā pavēlošus impulsus, un apstarotie ienaidnieka kareivji varēja sākt neprātīgi šaut cits uz citu, spridzināt paši savus objektus un, visbeidzot, nomest bumbas tur, kur norādīja komanda, kas šajā gadījumā nāca no mazas Latvijas pilsētiņas, kur pilnā gaitā tika montēts slepenais komplekss ar apzīmējuma kodu "Darjal-UM". Tas ir īsts kosmisks ešelons, kurš spējīgs ne tikai uzreiz pēc starta pamanīt no slepenām ASV šahtām palaistas ballistiskās raķetes, bet ari raidīt zombejo-šu starojumu, kas armijas izpratnē ir efektīvāks ierocis par ūdeņraža bumbu. Tiesa, Eiropā bija vel viens šāds militārais objekts, taču tas piederēja Pentagonam, kaut ari bija izvietots neapdzīvotā vietā Tulē Grenlandē.

- Klau, mums bija tāds gadījums... - Kaimiņa sēcošā balss atgrieza Karlovu kupejā. - Viens virsnieks gribēja pabaidīt neuzticīgo sievu. Piestiprināja pie griestiem āķi, uzkāpa uz taburetes, piesēja pie jostas virvi, zem krekla aizvilka to līdz kaklam un tā pakārās gaisā kā īsts pašnāvnieks. Tajā bridi ienāca kaimiņiene, sākumā iekliedzās, bet pēc tam aptvēra situāciju, pieskrēja pie ledusskapja, paņēma šķiņķi, sieru, desu un steidzīgi visu paslēpa tīkliņā. Virsnieku tas saniknoja, un viņš nošņācās: "Noliec vietā!" Kaimiņiene, izdzirdējusi miroņa balsi, nobālēja, pārmeta krustu, ģībonī nogāzās gar zemi un vēl salauza kāju...

- Un ar ko šis stāsts beidzās?

- Ar tiesu. Kaimiņiene iesūdzēja viņu tiesā un prasīja kompensāciju par tīši radītu traumu...

- Es tā skatos, ka jums Liepājā notiek visādi brīnumi, -Karlovs novīpsnāja.

- Bet kā gan citādi! Mūsu pilsētā taču ir liela jūras karabāze, tā teikt, galvenais priekšpostenis uz valsts rietumu robežas.

Kā apliecinājuma zīmi savas pilsētas svarīgumam viņš veikli izņēma no portfeļa ceturtdaļlitra šņabja pudeli, desas likumu, divas papīra glāzītes un piemiedza ar aci, likdams manīt, ka militārais faktors ir tā vērts, lai par to uzsauktu tostu.

- Piekrītu. - Apakšpulkvedis pamaja un uzlika uz galda armēņu konjaku un konfekšu kasti. Pie sevis viņš nodomāja, ka pirmo tostu vajadzētu uzsaukt par apbalvojumu, taču par to bija labāk klusēt, turklāt būtu grēks mērcēt ordeni papīra glāzītē.

- Par ko dzersim? - kaimiņš mundri pajautāja.

- Kā parasti, - Karlovs izmeta. - Par sievietēm...

- Kuru diemžēl nav mūsu kupejā, - jaunais paziņa skumjā balsī konstatēja un vienā rāvienā iztukšoja glāzīti. - Bet, ja sāks gribēties to, - viņš ar pirkstu iebakstīja starp kājām, - atrast vilcienā vientuļas pasažieres nav grūti. Tūlīt pasūtīsim pie pavadones tēju, un viņa mūs informēs, kur ko meklēt.

- Pie tā ķersimies tad, kad būsim piedzērušies. - Karlovs piemiedza kompanjonam ar aci.

- Pareizi. - Svešais vīrietis pacēla pirkstu ar dzeltenu, nopīpētu nagu, izdzēra kārtējo glāzi, uzkoda ar desu, kuru tautā sauca par "suņa prieku". Citas desas uz tēvijas veikalu letēm parādījās reti.

- Un dzer pie jums, Liepājā, patiesību sakot, pamatīgi, -Karlovs uzslavēja jauniegūto biedru.

- Jūras spēku galvaspilsēta, skaidrs, - tas nodungoja.

Pēc tam viņš bez apstājas stāstīja visādus atgadījumus un

tiktāl apnika apakšpulkvedim, ka tas atviegloti nopūtās, kad kaimiņš piepeši aizmiga un sāka krākt. Pats Karlovs varēja izdzert daudz un tikpat kā nenoreiba. Tādu pieredzi kaldināja ilggadējie armijas ieradumi un būšana nomaļās vietās, kur brīvo laiku īsināja, cilājot glāzes. Alkohols palīdzēja vilkt dienas virsnieka katorgas darbā...

Viņš izgāja no kupejas un apstājās pie loga. Stikls atgādināja viņam laboratorijas ekrānu, kurā psihotropo ieroču izmēģinājumu laikā viņš novēroja kareivju reakciju uz apsta-rojuma devu. Kad izmēģinājumi notika lauka apstākļos un mācību poligonā krampjos raustījās desmitiem padomju zaldātu, kuri ne tuvu nevarēja iedomāties, ka ir pārvērsti par izmēģinājumu trusīšiem, viņš, apakšpulkvedis Karlovs, neizrādīja īpašu satraukumu par šo traģisko situāciju. Viņš bija kluss liecinieks un redzēja, kā puišeļi, kuriem vēl neauga ūsas, zaudē samaņu, kā viņus ar neatliekamās medicīniskās palīdzības transportu aizved uz kara hospitāli, no kura daži vairs neatgriezās, bet vecākiem tika paziņots, ka viņu dēls miris varoņa nāvē, aizstāvēdams sprīdi padomju zemes.

"Izmēģinājumi lauka apstākļos - tas ir normāli," Karlovs sevi mierināja. "Ikvienā pasaules armijā pār kareivju galvām vienmēr lidinās nāve." Bet kad viņam lika raidīt staru uz pilsētas kvartāliem, lai izpētītu mierīgo iedzīvotāju reakciju uz saņemto starojuma devu, un ekrānā varēja redzēt skolēnus, zīdaiņus redeļu gultiņas, studentus lekcijās vai strādniekus pie darbgaldiem, viņš iekšējā monologā bija sašutis, taču padevīgi pildīja pavēles. Tāpēc ka viņš nevarēja rīkoties citādi, jo viņam bija tāda profesija. Ja viņš sagribētu atteikties, draudētu nāve...

Vai var teikt, ka viņu, apakšpulkvedi Viloru Karlovu, mocīja sirdsapziņa par pastrādāto? Nē. Dvēselē virsniekam, kurš izstrādā jaunu kara tehniku, tāds jēdziens kā sirdsapziņa atrofējās jau pirmajā izmēģinājumā ar dzīviem cilvēkiem. Viņš baidījās no kaut ka cita - no Dieva soda! Eksperimenti ar mierīgajiem pilsoņiem naktīs rādījās murgos, un viņš ar kliedzienu pamodās aukstos sviedros. Brīžiem viņu pārņēma tādas bailes, ka rīklē spiedās mežonīga, gandrīz dzīvnieciska vēlme pretoties neizbēgamajam, izkliegt spēcīgus lamuvārdus, kratīties kā epilepsijas lēkmē, iekusties zemē, un viņš histēriski kliedza: "Viss, pietiek, lai ar to nodarbojas citi, bet es negribu degt ellē!" Taču tā bija tikai naktīs. No rīta viņš mierīgi apsēdās pie stenda, sūtīja kārtējā cilvēka smadzenēm komandu, vēroja, kā uzdevums tiek pildīts, dzēsa upurim no atmiņas nevajadzīgo informāciju, fiksēja, kā no signāla iedarbības zombētajam paātrinās elpošana, pieaug pulss... Palielināja frekvenci, un jaudīgais impulss reizēm pārrāva sirds muskuli... "Tātad ar frekvenci mēs pārcentāmies," viņš it kā starp citu norādīja padotajiem. "Iedevām parak lielu devu un nogalinājām cilvēku." Par šo faktoru ne viņš, ne viņa kolēģi nešausminājās.

Vilciens uz Skrundu izbrauca vakarā, un Karlovs nolēma pastaigāties pa Vecrīgu. Tur viss slīga raiba neskaitāmu tūristu un ciemiņu virpulī. Viņš saplūda ar šo raibo plūsmu un kādas divas stundas klīda pa viduslaiku ieliņām, sajūsminādamies par senatnīgo baznīcu apsūbējušajiem torņiem, kuru smailēs lepni slējās zeltaini gaiļi.

Ara kafejnīcā pretim Krievu dramatiskajam teātrim viņš atrada brīvu vietu un pasūtīja čehu alu. Trīs jauni vācu tūristi, kuri sēdēja pie galdiņa, skaļi apmainījās ar iespaidiem. Kad viņi aizgāja, Karlovs labprāt gremdējās klusuma un ar baudu dzēra alu, tīksminādamies par neatkārtojamo Rīgu, ka izstaro nostalģiska svinīguma atmosfēru.

"Jāiedzer kaut kas stiprāks," viņš nolēma un pagrieza galvu, lai sameklētu viesmīli. Un tad... Apakšpulkvedis apstulba - pie kafejnīcas ieejas stāvēja sieviete, par kuru viņš nesen bija jūsmojis Skrundā. Jā, tā bija viņa. Iegarena seja ar zilajām, kaktiņos sašaurinātajām acīm, vaļēji rudzu krāsas mati, stalts augums pieguļošā jaciņā...

Karlovs bija ievērojis viņu uz garnizona kluba skatuves, kur Uzvaras dienai veltītā koncerta viņa dejoja Argentīnas tango pārī ar kapteini Sergeju Žuravļovu, reti pretīgu tipu, kurš uzmācās jaunām armijas pašdarbības pulciņu vadītājām. Un vēl viņš bija pazīstams ar to, ka rakstīja nekrietnas sūdzības par virsniekiem un tām pasniedzējām, kuras atraidīja viņa nožēlojamos, neauglīgos seksuālos centienus. Tajā koncerta viņš dejoja ar šo apburošo sievieti, bet viņa acu zīlītes ka blusas lēkāja no gleznajām krūtīm uz viņas lūpām. Kā partneris viņš izskatījās tūļīgs, toties viņa bija graciozi-tātes iemiesojums. Karlovam šķita, ka viņa nevis sper soļus, bet bezsvara stāvoklī traucas pa viņai vien zināmas jūras viļņiem. Katras kustības laikā kaismīgais augums plūstoši nostiepās līdzi mūzikai, un tajā brīdī Karlovam likās, ka viņa lidinās virs dēļu skatuves, pārvarēdama pati sevi un pie reizes arī Zemes pievilkšanas spēku. Viņš nevarēja atraut acis no slaidajām, sportiski atsperīgajām kājām, bet apziņu aptumšoja skurbinoša nolemtības izjūta - viņš pat iedomāties nespēja, ka varētu pieiet viņai klāt, jo sieviete šķita tik nepieejama un nesasniedzama. "Saņem sevi rokās," Karlovs domās pretojās bezcerīgajam kārdinājumam, "ar tavu nepievilcīgo ģīmi tev nav izredžu. Žuravļovs, kaut arī gnīda, tomēr ir izskatīgs vīrietis!"

Un tagad šī sieviete, ieraudzījusi brīvu vietu, tuvojās viņa galdiņam.

- Atvainojiet, vai drīkstu šeit apsēsties? - Viņa runāja ar patīkamu baltiešu akcentu.

Sākumā Karlovs apjuka un skatījās uz viņu izbolītām acīm, bet pēc tam atjēdzās un priecīgs pamāja ar galvu.

- Jā, protams, šeit ir brīvs. Jūs varat apsēsties.

- Paldies. - Viņa pasmaidīja.

- Es zinu, kas jūs esat, - Karlovam paspruka.

- Kā? - Viņa pārsteigta iepleta acis, un tas viņai izdevās ļoti efektīgi.

- Jus esat no Skrundas, vai ne?

-Jā.

- Es jus redzēju uz armijas kluba skatuves, kad koncerta dejojāt Argentīnas tango pāri ar kluba pārzini kapteini Zu-ravļovu.

- Jā, manā dzīvē bija tāda epizode, - viņa ar ironiju sacīja. - Vai arī jūs interesējaties par balles dejām?

- Nē. Es agrāk nodarbojos ar vingrošanu.

- Ko jūs darāt armijas garnizonā?

- Dienēju... - Viņš aprāvās un, atcerējies savu leģendu, steigšus izlaboja: - Es pēc izglītības esmu tehniķis un strādāju vietējā telefonstacijā, bet Rīgā ierados pēc jauniem aparātiem un šādām tādām detaļām. Vai jūs šurp atbraucāt uzstāties?

- Nē. Atvedu bērnus uz konkursu Mazās ģildes zālē, Amatu ielā pieci, bet es nolēmu nomierināt nervus un mazliet atvilkt elpu. Kad skatos, kā viņi uzstājas un kādas atzīmes liek žūrija, mani pārņem uztraukums kā eksāmenos. Tāds ir visu pedagogu liktenis.

- Vai tie bērni ir no mūsu garnizona?

- Nē. No pilsētas. Es esmu garnizonā tikai pāris dienu nedēļā, bet pamatdarbs ir pilsētas kultūras namā un vietējā skolā. Mūsdienās, lai izdzīvotu, jācenšas visādi izgrozīties...

- Tam vajadzētu but vīra pienākumam, - Karlovs norādīja, ar nepacietību gaidīdams atbildi.

Viņa nopūtās un skumji sacīja:

- Mans vīrs nesen gāja bojā autokatastrofā.

- Atvainojiet, es nezināju, - viņš nočukstēja.

- Nekas. - Viņa centās pasmaidīt un, redzēdama sarun-biedra apmulsumu, nolēma glābt situāciju ar jautājumu: - Mēs sarunājamies un pat nezinām viens otra vārdu. Mani sauc Eva.

- Vilors. - Viņš sarāvās, jo zināja, ka šis vārds vienmēr izraisa savdabīgu reakciju.

- Vilors! Skaists vārds. No kuras valsts jūsu vecāki to patapināja?

- No padomju valsts, - viņš viebdamies paskaidroja. - Mans tēvs bija uzticīgs ļeņinietis un izveidoja manu vārdu no spārnotās frāzes "Vladimirs lljičs Ļeņins, strādnieku organizētājs" pirmajiem burtiem krievu valodā. Tā sanāca "vi-lor".

Sieviete sāka skaļi smieties.

- Piedodiet man, Dieva deļ, - Eva sacīja, aizgūtnēm smiedamās. - Tas tiešām ir oriģināli... Ļoti oriģināli! Jūsu tēvs ir īsts mākslinieks.

- Nevis mākslinieks, bet komunists līdz kaulu smadzenēm, - Karlovs nopurpināja un piebilda: - Ja godīgi, es reti kādam atšifrēju savu vārdu. Jums es atklāju šo noslēpumu. Pats brīnos.

- Paldies. Es novērtēju jūsu varonību.

- Jums ir tik patīkams akcents, - Karlovs ar svētlaimīgu smaidu konstatēja.

- Esmu igauniete, un tas visu izsaka.

- Bet... kā jūs, atvainojiet par ziņkārību, nonācāt Latvijā?

- Apprecējos ar agronomu no Rīgas. Viņš skolā mācīja botāniku, pēc tam saņēma vilinošu piedāvājumu no sovhoza Skrundas tuvumā. Mums bija problēmas ar dzīvesvietu, bet tur piedāvāja dzīvokli. Tā mēs nonācām tajā apkaimē.

Karlovs skatījās uz Evu un ar prieku domāja par to, ka sieviete, par kuru viņš bija sajūsminājies armijas klubā, tagad sēž blakus un viņi. reāli sarunājas. "Labi, ka iepazīšanās notika tālu no dienesta vietas un ka blakus nav VDK īpašās nodaļas pārstāvja, kurš tūdaļ pat ziņotu par šo tikšanos Maskavai."

- Karsti, - Eva teica, novilka jaku un palika krekliņā, kas cieši piegulēja viņas slaidajam augumam. Viņš paraudzījās uz zīmējumu un nevarēja atraut skatienu. Uz balta fona slējās klintīm līdzīgi bluķi, pārklāti ar milzīgu akmens plāksni. "Dziedošie dolmeni," viņš čukstus izlasīja. "Kaukāzs."

- Vai jūs tur esat bijusi? - Viņš pamāja uz krekliņu. - Redzējāt dolmenus?

- Kādus dolmenus? - Eva brīnījās.

- Tos, kas zīmējumā. - Karlovs parādīja ar acīm.

- A, tos! Nē, neesmu redzējusi. Es pat nezinu, kas tas ir... Krekliņu man uzdāvināja balles deju konkursā Poti Gruzija. Visiem dalībniekiem tos dāvināja kā suvenīrus. Ja godīgi, es pat nezinu, kas ir dziedošie dolmeni.

- Dolmens tulkojumā no franču valodas nozīmē "akmens galds", - Karlovs paskaidroja. - Precīzāk, bretoņu valodā “tol" ir galds, bet "men" ir akmens. Es tos redzēju jūras krastā, Poti tuvumā - uz zemes saslieti milzīgi bluķi un no augšas pārklāti ar akmens plāksni. Šie dolmeni sver desmitiem tūkstošu kilogramu. Man tie likās iespaidīgi, tāpēc es pacentos pēc iespējas vairāk par tiem uzzināt.

- Ak tā? Interesanti, vai tā ir dabas parādība vai cilvēku roku darbs? - Eva pavaicāja.

- Tur tā lieta, ka tas ir neatminēts dolmenu noslēpums! -Karlovs sajūsmināts iesaucās. - Pārsvarā tie ir sastopami Zie-meļāfrikā un Āzijā. Mūsu valstī to ir nedaudz - Melnās jūras piekrastē Kaukāzā un Krimā.

- Cik žēl, ka tā konkursa rīkotāji mums neko neizstāstīja par šo dabas brīnumu, - Eva bēdīgi sacīja - Es noteikti būtu uzprasījusies, lai mūs aizved turp ekskursijā...

- Dolmeni izveidoti trešajā un otrajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras, - Karlovs gida balsī turpināja. - Vēsturnieki apgalvo, ka šos akmens bluķus uzcēla dzimtas vecāko apgla-bašanai. Taču es personīgi tam neticu.

- Kāpēc?

- Pirmkārt, šie labi notēstie bluķi ir divus līdz četrus metrus augsti, bet taja laika nebija instrumentu akmens apstrādei. Otrkārt, pie bluķa augšējā slīpējuma ir atvere, kuras diametrs dažādiem dolmeniem svārstās no divdesmit līdz četrdesmit centimetriem. Radioaktīvās pussabrukšanas metodes uzrādīja, ka tās izveidotas trīs gadu tūkstošus pirms mūsu ēras ar... mūsdienu pobedīta urbi! Ja, ja! To apliecina autoritatīvi, starptautiski atzīti mūsdienu eksperti. Treškārt, šo dolmenu iekšpusē uz ideāli nopulētām sienām iegravētas debesu zvaigžņu kartes. Turpat iekaltas noslēpumainas tabulas un rakstu zīmes. Skaidri attēlota Saules sistēma, kas savdabīgās trajektorijās savienota ar citiem zvaigznājiem... Minetie fakti pierāda, ka nav īsti loģiski uzskatīt dolmenus par vecāko apbedīšanas vietām.

- Iespējams, jums ir taisnība, - viņa novilka.

- Kad es dienēju Kaukāzā, - Karlovs ar aizrautību turpināja, taču tūlīt pat aprāvās, jo bija pateicis lieku, un nekavējoties izlaboja: - Es tur izgāju obligāto dienestu, biju armijas RAF automobiļa vadītājs... Vienreiz pēc daļas komandiera pavēles es aizvedu turp civilo speciālistu, kurš bija atsūtīts komandējumā no Maskavas. Viņš pievērsa uzmanību šo akmeņu izvietojumam un sāka mērīt attālumus starp tiem. Šie attālumi acīmredzot norādīja uz savdabīgu izvietojuma simetriju. Nākamaja dienā viņš atkal palūdza, lai es viņu turp aizvedu. Viņš no jauna visu izmērīja un uzskicēja šo akmeņu izvietojumu uz vatmaņpapīra. Staigāja apkārt ar šo rasējumu un teica man tā: "Šo akmeņu izvietojums atbilst televīzijas antenas vibratoru izvietojumam, un šādu antenu, ļoti iespējams, varētu izmantot tāliem kosmiskajiem sakariem." Es no tā neko daudz nesapratu, tāpēc īpašu pārsteigumu neizrādīju. Tehnikumu es pabeidzu jau pēc armijas...

Karlovs pārtrauca stāstījumu un domās atgriezās tajās atmiņā labi palikušajās dienās, kad jūras piekrastē izmēģināja slepeno ierīci ar koda nosaukumu "Rozā". Toreiz šis atklājums šokēja gan viņu, gan kolēģus. Viens no viņiem piedāvāja iedarbināt dolmenus ar "Rozas" palīdzību, kura bija samontēta automašīnā.

- Un kas bija tālāk? - No pārdomām Karlovu iztraucēja patīkamā Evas balstiņa.

- Pēc pāris dienām atbrauca mašīna ar kaut kādu aparatūru. Man lūdza parādīt ceļu. Es devos līdzi kā pavadonis. Viņu šoferis, pildīdams tā speciālista pavēli, picstūrēja mašīnu pie krasta, novietoja atbilstoši dolmenu simetrijas asij. Cik es sapratu, viņi sāka apstarot šos akmens bluķus... Runāja par modulētiem zemas frekvences signāliem. Atceros, viens no viņiem iesaucās, ka modulācijas frekvence sāk tuvoties lielumam, kas ir kritisks bioloģiskajai rezonansei, bet tas ir aptuveni no desmit līdz trīsdesmit herciem. Šos vārdus es labi iegaumēju, jo tūlīt pēc tiem sākās kaut kas tāds...

Viesmīle atnesa alu. Karlovs pārtrauca stāstījumu un pietuvināja kausu lūpām. Šķidrums dzīvīgi putoja, un virs baltās, putojošās dūmakas bija redzamas viņas spožās acis un pavērtās lupas.

- Nevelciet garumā! - Eva nočukstēja. - Kas tad tur sākās?

- Kaut kas neparedzēts. Ar pieaugošu amplitūdu šļāca jūras viļņi, smilšainā krastmala trīcēja un drebēja, bet visi akmeņi sāka vibrēt ar tādu spēku, ka gadsimtiem ilgi krājušās nogulas nobira kā olu čaumalas. Un tad skatienam pavērās dolmeni savā pirmatnējā skaistumā. Kļuva baisi... Civilais speciālists pavēlēja izslēgt aparatūru un braukt prom. Taču... mašīnu nevarēja iedarbināt. It kā bija iesprūdis starteris. Šoferis nolēma pārbaudīt akumulatora spailes. Mašīna tā kratījās, ka ar grūtībām izdevās atvērt pārsegu. Ar akumulatoru viss bija kārtībā, tomēr dzinējs tā arī neiedarbojās. Es nodomāju, ka man ir beigas, un ar šausmām gaidīju pēdējo stundiņu. Bet pēkšņi viss norima, arī mašīna tūdaļ pat iedarbojās. Mēs steigšus laidāmies prom no sadumpojušās dabas. Pēc dažām dienām es dzirdēju daļas komandiera sarunu ar šo speciālistu. Tas paziņoja, ka vairākas padomju un ārvalstu seismiskās novērošanas stacijas tajā dienā reģistrējušas zemestrīci, trīs līdz četras balles pēc Rihtera skalas, ar epicentru pie Poti pilsētas.

- Vai jūs vēl kādreiz satikāt šo virsnieku?

- Mēs joprojām esam draugi. Es pabeidzu obligāto dienestu, pēc tam tehnikumu. Katrreiz, kad esmu Maskavā, iebraucu pie viņa. Pateicoties viņam, esmu daudz uzzinājis par dol-meniem. Viņš aizstāvēja disertāciju par šo tēmu un pierādīja, ka dolmeni pie Poti un Krimas pussalā ir divi Lielā rezoNATO-ra vibratori. Un vēl viņš centās pieradīt, ka šos akmens bluķus uzbūvējuši indivīdi ar augsti attīstītu intelektu un tie kalpojuši par antenu sistēmu kosmiskiem sakariem.

- Ja šiem indivīdiem bija augsti attīstīts intelekts, - Eva sacīja šaubu pilna balsī, - kāpēc tāds primitīvisms? Kosmisko sakaru antenas no laukakmeņiem? Vai tas nav paradoksāli?

"Gudra sieviete," Karlovs pie sevis nodomāja, "mazliet saprot arī no radiolokācijas."

- Nekāda paradoksa nav, - viņš norādīja. - Saskaņā ar mana drauga versiju citplanētieši cieta avārijā un izmantoja visu iespējamo, lai sazinātos ar savu kosmisko bāzi un nosūtītu tai SOS signālu. Vēl jo vairak - daļēji atšifrētās noslēpumainās rakstu zīmes uz dolmenu iekšējām sienām vēstī, ka cilvēks nav cēlies no pērtiķa. Taču pērtiķis bija cilvēka mazuļa māte, kuru apaugļoja citplanētieši. Un tas viņiem bija vajadzīgs tamdēļ, lai iegūtu darbaspēku to pašu dolmenu būvēšanai.

- Atvainojiet, bet tam ir grūti noticēt. - Eva pasmīnēja.

- Mans draugs apgalvo, ka avarējušā kosmosa kuģa komandas locekļu bija par maz, lai veiktu tik vērienīgus darbus, tāpēc viņi ar pērtiķa palīdzību radīja kaut ko sev līdzīgu. Šis "kaut kas" tad arī bija mūsu ciltstēvi. Pat Bībelē ir teikts, ka no debesīm nonāca dievi un no viņiem uz Zemes dzima bērni. Un tur runāts nevis par citplanētiešu izvirtību, bet gan par nepieciešamību izdzīvot. Tādēļ var pietiekami pamatoti apgalvot, ka mūsu tēvi bija ienācēji no kosmosa.

- Vai jūsu draugs gribēja apgāzt Darvina teoriju? - Eva pasmaidīja.

- Tā sanāk. Draugs man skaidroja, ka pagaidām tie ir teorētiski pieņēmumi. Viņš ļoti grib celt gaismā patiesību par to, kā uz Zemes radās cilvēks. Visi viņa atklājumi liecina, ka šeit patiešām ciemojušies citu civilizāciju pārstāvji no kosmosa. Galvenais arguments par labu citplanētiešiem ir dolmenu iekšpusē iegravētās zvaigžņu kartes, un šo argumentu nevar atspēkot.

- Jā, - Eva piekrita, - tas ir spēcīgs arguments par labu ienācējiem no kosmosa. Bet... kāpēc es nekur neesmu par to lasījusi?

Karlovs nolēma, ka šajā vietā stāstījums jāpārtrauc. "Ne-

iešu taču stāstīt, ka, pēc šī gadījuma vēlreiz atgriezušies tajā vietā, viņi ar pārsteigumu ieraudzīja, ka apkārt dolmenu teritorijai bija dzeloņstiepļu nožogojums un to pa perimetru apsargāja zaldāti." Visur bija izliktas plāksnītes: "Aizliegtā zona! Ieeja aizliegta!" Viņus tur neielaida. Pēc tam draugs uzzināja, ka tajā teritorijā izstrādāja jaunu militāro programmu ar koda nosaukumu "Aizsegs". Vardu sakot, tika nolemts, ka šī fenomenālā parādība jātur slepenībā.

- Par to ir publikācijas, - viņš izvairīgi atbildēja, - taču ne visās bibliotēkās.

Karlovs runāja, skatīdamies uz Evas rokām, un domās tām pieskārās, taču tās vairījās - lokanas un gandrīz netveramas. Atnesa piena kokteili. Viņa klusēdama ar lūpām pieskārās salmiņam, iegrimusi domās, un likās aizmirsusi gan par dolmeniem, gan par kaimiņu. Pauze tik ļoti ieilga, ka Vi-lors Karlovs nolēma pārtraukt to ar jautājumu.

- Sakiet, Eva, - viņš klusi sacīja, - vai taisnība, ka tai katedrālei, kas atrodas Ļeņina ielā pie parka, agrāk bija krusti, bet pēc tam tos nozāģēja?

- Ne tikai nozāģēja krustus, bet ari noņēma zvanus. Un tas viss notika pēc Hruščova pavēles. Kā jūs zināt, pretī baznīcai atrodas Latvijas PSR Ministru padomes ēka. Reiz republika viesojās Ņikita Sergejevičs un uzstājās ministru priekšā. Izdzirdējis zvanus, viņš pārtrauca runu, izbrīnīts paskatījās ārā pa logu un nokliedzās: "Cilvēkiem, kuri izlemj valstiski svarīgus jautājumus, neklājas katru dienu klausīties šajā troksnī un pastāvīgi raudzīties uz šiem baznīcas krustiem. Un vispār kauns, ka ministriem pa logu jāredz šis dievnams... Es jums iesaku baznīcu nojaukt." Taču rīdzinieki parādīja raksturu un sacēla trauksmi. Daudziem latviešiem atradās kaudze radu ārzemēs, kuri iesaistīja presi un pat savu valstu valdības. Vārdu sakot, vēsturisko arhitektūras šedevru izdevās nosargāt. Rīdzinieki vispār ir ietiepīga tauta. Viņi pamanījās nepildīt partijas rīkojumu par metro celtniecību, motivējot nepaklausību ar to, ka tiks zaudēti daudzi arhitektūras pieminekļi, kas ir Rīgas bagātība un krāšņums. Lai gan pilsētā jau bija ieradušies simtiem metro cēlāju! Mas-

kava draudēja ar sankcijām, taču Latvijas patrioti no tām nenobijās. Tā kā kinoļaudis tos kadrus, kas atspoguļo ārzemes, filmēja tieši Rīgā, lai nebūtu jāizbrauc aiz priekškara un tādējādi varētu ieekonomēt pamatīgas summas, pret metro celtniecību iestājās ietekmīgi kultūras darbinieki un Finanšu ministrija. Vardu sakot, rīdzinieki atkal uzvarēja. - Fva ieskatījās pulkstenī un steidzīgi pateica: - Jūs esat ļoti interesants sarunu biedrs, taču, atvainojiet, man laiks doties.

- Vai atpakaļ uz Skrundu jūs brauksiet viena?

- Nē, ar bērniem un viņu vecākiem.

- Žēl. Mēs būtu varējuši turpināt sarunu.

Viņa uzmanīgi paraudzījās uz Karlovu, it kā apdomādama šos vārdus, un kā starp citu izmeta:

- Es otrdienās un ceturtdienās vadu nodarbības jūsu klubā. Atnāciet, tur papļāpāsim.

- Noteikti aiziešu un pierakstīšos balles deju sekcijā, -viņš smaidīdams apsolīja.

Sieviete pamāja un ātra gaitā aizsoļoja Brīvības pieminekļa virzienā, kura augstajā virsotnē stāvēja slavenā Milda ar trim zvaigznēm virs galvas. Apakšpulkvedis skatījās te uz akmenī cirsto figūru, kas rīdziniekiem un atbraucējiem bija kā skaistuma un gleznuma etalons, te uz dzīvo Evu, kuras auguma aprises nebija ne par mata tiesu sliktākas kā statujai.

Karlovs tukšoja kausu un nodomāja, ka šai maija dienai piemīt kaut kāda īpaša smarža un galvu reibinošs vieglums. Pats sev viņš likās tik jauns un viegls kā vēl nekad. Dvēseli pildīja spēcīga sajūta, ka notiek kaut kas nebijis. Šķita, ka tas ir sapnis. Iespējams, liktenis pavērsīsies tādējādi, ka viņš vairs nekad neredzēs šo sievieti, taču, spriežot pēc tā, kas notika viņa dvēselē, šī tikšanās Vecrīgā paliks atmiņā uz ilgu laiku.

Fakti un komentāri

Akadēmiķis Andrejs Saharovs

Nobela prēmijas laureāts akadēmiķis Andrejs Saharovs bija sabiedriski aktīvs un ļoti aizņemts cilvēks, taču vienmēr atrada laiku žurnālistiem. Es ar viņu likos Maskavā - šo tikšanos palīdzēja nokārtot slavenais krievu rakstnieks Vladimirs Maksimovs.

- Saharova kungs, - es sacīju kodoltermisko lādiņu izstrādes pamatidejas autoram, - jūs apgalvojat, ka, citēju: "...radot ieročus, kuri spējīgi iznīcināt zemeslodes iedzī-votājus, mūsu zinātnieki cerēja, ka tos nekad neizmantos tiešajam mērķim."

- Jā, es to esmu vairākkārt un atklāti paziņojis sarunās ar valsts vadītājiem. Visiem, kuri saprata pienākušās atomieroču ēras realitāti, bija skaidrs, ka mums tie ir nepieciešami, lai atjaunotu līdzsvaru pasaulē, lai Maskavu nepiemeklētu Hirosimas un Nagasaki traģēdija.

- Bet kā jūs komentēsiet traģēdiju tūkstoš deviņsimt sešdesmit sestajā gadā Taškentā un nelaimi Spitakā? Jūs taču zinājāt, ka postošās zemestrīces šajās pilsētās notika atombumbu sprādzienu rezultātā Semipalatinskas un Pie-kaspijas kodolpoligonos?

- Man ir grūti to komentēt.

- Bija slepenā programma ar koda nosaukumu "Aizsegs", proti, kodolsprādzienu maskēšana ar seismoloģis-kām metodēm. Vai jūs esat par to dzirdējis?

- Nē.

- Ir tāda tehnika, ar kuru var mākslīgi izraisīt zemestrīces vietās, kur atrodas tā saucamie tektoniskie lūzumi. Rezultātā zemes grūdieni var novest līdz nelaimei.

- Es neesmu redzējis šādu tehniku, bet pilnībā spēju noticēt, ka tada ir bijusi. Es un visi, kas strādāja kopā ar mani, bijām absolūti pārliecināti, ka mūsu darbs ir dzīvības un nāves jautājums, ka tas ir ārkārtīgi svarīgs... Tas, ko mēs darījām, tik tiešām bija liela traģēdija, kas atspoguļoja situācijas traģiskumu visā pasaulē, kur tamdēļ, lai nosargātu mieru, bija nepieciešams darīt šādas briesmīgas, šausmīgas lietas.

Vēlāk, kad PSRS pārstāja eksistēt, uzpeldēja skaitļi, ka Krievija ar šādām metodēm noslēpusi no Starptautiskās Atomenerģijas aģentūras aptuveni divsimt kodolsprādzienu, bet ASV nomaskējusi aptuveni simt piecdesmit kodolsprādzienu. Tātad notiek ieroču izmēģinājumi, kas izraisa zemestrīces, bet viss tiek novelts uz dabas untumiem... Militāristiem svarīgāka bija iespēja iznīcināt šķietamā pretinieka ballistisko raķešu palaišanas šahtas, mākslīgi izraisot zemestrīces ar jaunas kara tehnikas palīdzību.

CETURTĀ NODAĻA. KSI SLEPENĀ BĀZELEITNANTS TOMASS STENMARKS

Tomass izpeldēja no prāmja stūres mājas un paskatījās pulkstenī - bija palikušas piecpadsmit darba laika minūtes. Censties tik īsā laikā atrast krustmātes kajīti būtu bezjēdzīgi un riskanti. Tomēr, nesaprotama spēka vadīts, viņš pēkšņi sāka peldēt uz prāmja lejasdaļu, uz ceturto klāju, kur atradās kajīte numur 6211, ar grūtībām izkļūdams cauri applūdušajām šahtām, kāpņutelpām, gaiteņiem un nodalījumiem. Tā vien šķita, ka viņš klīst pa pamestiem kapiem, ik palaikam uzskriedams līķiem, bet deniņos kā metronoms skanēja viens un tas pats: "Es atradīšu tevi, krustmāt, atradīšu! Atradīšu! Atradīšu!"

Beidzot viņš nonāca pie meklētās kajītes. Tā bija tukša. Sarūgtināts viņš peldēja uz šauro gaiteni, gruzdams malā čemodānus, ceļasomas, kuģa inventāru un cilvēku līķus. Gaiteņa galā nokarājās apšuvuma gabals. Intuīcija teica priekšā, ka tur, aiz šķēršļa, kāds ir. Piepeldējis tuvāk, viņš ar grūtībām nostūma malā apšuvumu un... gluži kā pārkāpa elles slieksnim. Luktura dzeltenajā gaismā rēgojās dažādās pozās sastinguši cilvēku ķermeņi. Bērns ar saviebtu seju un izstieptiem smalkiem pirkstiņiem, kā lūdzot pēc palīdzības. Māte un meita, acīmredzot sapratušas, ka viņu liktenis ir izlemts, bija pirms nāves apskāvušās, saplūdušas vienā veseluma, piekļāvušās viena otrai. Vecs

virs, jauzdams nenovēršamību, bija aizklājis acis ar plaukstām.

Tikko elpodams, Tomass pieķērās pie kajītes durvju roktura un palika tā karājamies. Šajā bagāžas un cilvēku līķu kaudzē viņš pēkšņi saskatīja sporta somu, kuru bija uzdāvinājis krustmātei dzimšanas dienā. Lukturīša staru kūlis slīdēja pa ūdeni un izgaismoja nozilējušus pirkstus, kas satvēruši somas rokturi. Ieraudzījis pazīstamu gredzenu, Tomass sarāvās. Krustmāte reiz stāstīja, ka bija šo gredzenu saņēmusi mantojumā no mātes un ka šai relikvijai ir divsimt gadu. Briljanti un zelta ietvars noslēpumaini mirgoja blāvajā gaismā. Seju Tomass neredzēja - tā slēpās zem palaga no blakus kajītes. Viņš norāva pārsegu un... Bija grūti noticēt, ka tā ir krustmātes Helgas seja - uzblīdusi, nozilējusi, ar sastingušām acīm. Viņš skatījās šajā baisajā ainā, un bezpalīdzība, sāpes un nelabums - viss saplūda vienkopus un iesprūda kaklā kā eļļaina lupata. Tikai doma - jāizvelk viņa no šīs elles, jāizvelk, lai ko tas maksātu, - deva spēkus. Tomass saudzīgi saņēma viņas roku, pavilka uz savu pusi, bet ķermeni kaut kas turēja. Viņš parāva, bet tas nekustējās, it kā būtu pienaglots pie grīdas. Un tikai tad viņš ievēroja smagu metāla stabu, kas bija uzkritis krustmātei uz ceļgaliem. Viņš centās to pacelt, taču nesekmīgi. “Viens es nevarēšu tikt galā," pazibēja prātā, “jāsauc palīgā kolēģi."

- Kaptein, kur jūs esat? - Tomass nosēca skaļrunī.

- Kur tu pazudi? Mēs jau esam pie kutera borta. Nirsti ārā, leitnant!

- Jā, protams, - Tomass izmeta un paskatījās uz aparatūru. Dega lampiņa, kas brīdināja, ka drīz beigsies skābeklis.

Viņš aizsteidzās uz spraugas pusi, apstājās, atgriezās atpakaļ un vēlreiz mēģināja nobīdīt nelaimīgo stabu, taču pūles bija veltas.

- Leitnant Stenmark, - uzsauca instruktors, - kur jūs atrodaties?

- Uz ceturtā klāja, - Tomass norūca.

- Steidzami peldiet ārā! - Instruktora balsī bija jaušams satraukums. - Skābekļa rezerves drīz beigsies.

- Labi. - Viņš nopūtās, ar saspringtu skatienu uzlūkoja gaiteni, lai iegaumētu vietu, paskatījās krustmātes uztūkušajā sejā un nočukstēja: - Es atgriezīšos un izvilkšu tevi no šejienes. Mēs tevi apglabāsim ģimenes kapa vietā. Zvēru, mīļo krustmāti

Viņš atspērās pret šķērssienu un aizpeldēja uz izeju.

Kļuva aizvien grūtāk un grūtāk pārvarēt ūdens dzīles, kas atņēma ķermenim spēkus. Bija grūti elpot, un kājas smel-dza. Apkārt riņķoja liela plēsēja, iespējams, tā pati zobenzivs, taču viņš nepievērsa tai uzmanību un vispār nedomāja par briesmām; tā gadās, kad cilvēks ir pamatīga noguruma varā.

- Leitnant Stenmark, - instruktors brīdināja, - neaizmirstiet par pakāpenisko dekompresiju!

Galvā bija tāda putra, ka Tomass nesaprata, par ko viņam tiek atgādināts no kutera.

- Kādu vēl pakāpenisko dekompresiju? - viņš izdvesa mikrofonā.

- Nirstot ārā, - instruktors lēni sacīja, - jums ir brīžiem jāapstājas un jāpalielina ogļskābās gāzes daudzums elpošanas maisījumā. Tas jāturpina tik ilgi, kamēr iegūsiet normālo atmosfēras gaisa sastāvu. Pretējā gadījumā jums draud ke-sona slimība.

- Sapratu, - leitnants noburkšķēja.

Kad līdz ūdens virsmai bija palikuši desmit metri, nogurums pārsniedza visas robežas - bija jūtams skābekļa trūkums. Drudža murgu pārņemts, Tomass vārgām kustībām virzījās augšup. Acu priekšā ņirbēja tumši apļi pamīšus ar zivju bariem - viņš peldēja apdullis, kā pa miegam. Pēkšņi uznāca tāds vājums, ka bija vienalga, vai viņš nokļūs līdz kuterim. Viņš gribēja apgulties un nekustēties. Un tad iemirdzējās kuģa prožektora stars. Ieraudzījis gaismu, viņš atguvās, un muskuļiem atgriezās darbaspējas. Drīz kļuva saskatāms kuģa dibens, pavīdēja ūdenī nolaistā trapa apakšējais pakāpiens. Saņēmis pēdējos spēkus, viņš nepaklausīgiem pirkstiem tajā ieķērās, brītiņu atpūtās un sāka rāpties uz augšu.

Viņš nespēja noticēt savām acīm, kad virs galvas parādījās debesis. Vārgs mēness kusa uz ūdens apsudrabotā kuģa borta kā želatīns, un šajā gaismā viņam pēkšņi sāka rēgoties krustmātes izdzisušās acis.

Kāda rokas satvēra viņa augumu.

- Viss kārtībā, draudziņ, - sacīja Nortons. - Tu mūs nobaidīji ar savu paradumu vienmēr kaut kur pazust!

Tomasam palīdzēja novilkt ekipējumu.

- Jums paveicās, leitnanta kungs! - instruktors pārmetoši iesaucās. - Skābeklis ir beidzies! Tas ir brīnums, ka jūs nokļuvāt līdz ūdens virsmai.

- Jā, - Tomass izdvesa un aizgāzelējās kā sapnī, nedomādams, kur sper kāju. Tad viņš nogāzās uz aukstā klāja un gulēja nekustīgs kā mironis. No zemūdens sakaru skaļruņa, kas bija iznests uz pūpes, skanēja dzelmē strādājošo ūdenslīdēju elpa, gaisa plūsmas radītais troksnis un neskaidri, saraustīti ziņojumi. Paks kaut ko runāja, rokas vicinādams. Seržanta balss tikai saasināja Tomasa izjūtu par pieaugošo norobežošanos no visa apkārtējā.

- Leitnant Stenmark, uz apspriedi! - Caur paguruma snaudu līdz viņam izlauzās sardzes virsnieka vārdi. Viņš ar grūtībām piespieda sevi piecelties, aizvilkās līdz kajītei, pārģērbās un devās pie šefa.

Pulkvedis pamāja Tomasam uz brīvu krēslu un ieslēdza datoru. Ekrānā mirgoja hidrolokatora pašrakstītāju dati - dibena reljefs un prāmja korpusa aprises. Citā monitorā parādījās kuģa klāji un kajītes, kas lēni peldēja leitnanta miegaino acu priekšā un aizmigloja apziņu. Viņš skatījās ekrānā, un attēli gluži kā sabojātā televizorā raustījās dūmakainā plīvurā. Nepielūdzami nāca miegs. Kapteinis Nortons ari izskatījās noguris un, kā Tomasam likās, skatījās ekrānā bez īpaša entuziasma.

- Virsnieku kungi, - pulkvedis mundri sacīja, - mēs caurskatījām oficiālos datus, ko fiksējuši starptautiskās avārijas izmeklēšanas komisijas pārstāvji...

- Prāmja "Estonia" patiesā atrašanās vieta uz grunts, -

Nortons noburkšķēja, - kā lai jums pasaka... neatbilst starptautiskās komisijas pārstāvju apgalvojumam.

- Par to jums nav jāuztraucas. - Pulkvedis sarauca pieri.

- Domāsim tikai par oficiālo versiju. Viss, ko jūs dzelmē redzējāt, ir slepena informācija.

- Skaidrs.

- Kur pašlaik atrodas prāmja vizieris?

- Blakus korpusam, - Nortons noziņoja.

- Jāizdara tā, - šefs ieskatījās savā blociņā, - lai tas atrastos tūkstoš astoņsimt metru attālumā no nogrimušā prāmja.

Pēdējā frāze sasniedza Tomasu jau caur snaudu. Pārvarējis miegainību, viņš pārsteigts iesaucās:

- Kāpēc vajadzīga šāda rokāde?

- Tas ir mūsu valsts interesēs, - šefs neapmierināts paskaidroja.

- Vizieris ir masīvs milzenis, - Nortons domīgi sacīja.

- Lai to transportētu uz vajadzīgo vietu, jāmobilizē pamatīgi cilvēku resursi un jaudīga tehnika.

- Jūs saņemsiet visu, kas nepieciešams šīs operācijas veikšanai. Tā ir jāveic ātri un bez lieciniekiem.

- Bez lieciniekiem nesanāks, - kapteinis iebilda. - Nogrimušo prāmi apmeklē krievu zemūdenes un citu valstu akvalangisti, vārdu sakot, daudzi izrāda paaugstinātu interesi.

- Bet... kā jūs domājat, - šefs domīgi sacīja, - kas vēl bez krieviem dodas uz to vietu?

- Grūti pateikt. Pēc formas nevar saprast. - Kapteinis paraustīja plecus. - Šķiet, ka notiek medības, lai iegūtu kaut kādus dokumentus vai ļoti vērtīgu preci. Vēlos ziņot, pulkveža kungs, ka dzelmē norit visīstākais karš, kurā akvalangisti viens otru nogalina.

- Karā kā jau karā, - pulkvedis filozofiski konstatēja.

- Kādam jāuzvar, kādam jāzaudē, kāds tiek sveikā cauri, bet kādam lemts sevi apglabāt šajā kolektīvajā kapā. Taču tā ir lirika. Atgriezīsimies pie faktiem, kas interesē mūsu priekšniecību. Mēs redzam hidrolokatora datus, kuros fiksēts prāmja stāvoklis. - Viņš pamāja uz ekrānu. - Atkārtoju, ka tā ir starptautiskās komisijas versija. Bet tagad aplūkosim jūsu fiksētos prāmja vizuālās izpētes datus.

- Tie pārsteidzoši atšķiras, - Tomass iestarpināja.

Pulkvedis veltīja viņam bargu skatienu, taču neatbildēja

uz repliku un turpināja izklāstīt savu domu. - Saskaņā ar paš-rakstltāju datiem prāmis guļ uz labā borta, bet tā priekšgalā redzams prāvs, tumšs plankums. - Viņš ieturēja pauzi, jautājoši ielūkodamies kapteinim Nortonam sejā.

- Tas ir vizieris, - Nortons ziņoja. - Starp citu, komisija nez kāpēc noklusē šo faktu.

- Kungi, es atkārtoju, ka to zinām tikai mēs.

- Pulkveža kungs... - Tomass saņēma drosmi. - Tas, ka vizieris guļ blakus prāmim, daudziem vairs nav noslēpums.

- Nesapratu? - Šefa acis pazibēja aizdomīgums.

- Avīzes Lloyd's List ievadrakstā, - leitnants nesatricināmi mierīgi turpināja, - bija rakstīts, ka norautais vizieris ir atrasts piecpadsmit metru attālumā no prāmja. Ja mēs to pārnesīsim uz citu vietu, tad...

- Tad, - pulkvedis viņu pārtrauca, - tas apstiprinās komisijas versiju, kas ir izdevīga mums draudzīgajām valstīm.

- Cik es saprotu, - leitnants vīpsnādams attrauca, - tas apstiprinās nepatieso versiju.

- Tieši tā, - pulkvedis bez mulsuma ēnas sacīja.

- Netīra padarīšana, - Tomass nočukstēja.

- Atkārtoju... - Pulkveža balsī ieskanējās draudi. - Mums nav tiesību nosodīt mūsu valstu valdību lēmumu. Viņi zina, kas jādara valstu interešu vārdā. Mūsu pienākums ir pildīt pavēles.

Pulkveža vārdi izraisīja Tomasā pretrunīgas jūtas. Vispirms vajadzēja pašam tikt skaidrībā, vai gaidāmā vizicra pārnešanas operācija ir saistīta ar valdības komisijas nepatieso paziņojumu. Varbūt tā ir tikai nejauša sagadīšanās. Nomāca doma, ka šīs darbības varētu izraisīt sabiedrības nosodījumu. Kam ir vajadzīgi šādi meli? Acīmredzot kādas ļoti augstas personas cenšas sagrozīt faktus un pasniegt katastrofas cēloņus pašiem izdevīgākā gaisma. Labāk par to nedomāt.

- Vizieris jānogādā punktā "C". - Šefs uzmanīgi paskatījās uz visiem apspriedes dalībniekiem un piebilda: - Tas atrodas tūkstoš astoņsimt metru attāluma no nogrimušā kuģa. Ši punkta koordinātas ir piecdesmit deviņi grādi un divdesmit trīs minūtes ziemeļu platuma, divdesmit viens grāds un trīsdesmit deviņas minūtes austrumu garuma. Skaidrs?

Virsnieki visi kā viens pamāja.

- Brīnišķīgi, - viņš mažora tonī pabeidza. - Jūs esat brīvi.

Kad viņi atgriezās bāzē, nakts jau gāja uz rīta pusi. Pārguris un nomākts Tomass ar grūtībām aizvilkās līdz savam miteklim un, iegājis tajā, tūlīt noņēma no plaukta krustmātes portretu un sāka to pētīt. Jo ilgāk viņš palika vienatnē, jo skaudrāk un neatlaidīgāk vajāja domas par viņu.

Atmiņa palaikam aiztraucās uz jūras dzīlēm, atklājot baiso ainu - uzpūtušos ķermeni, izdzisušās acis un nozilējušās plaukstas. Viņš raudzījās fotogrāfijā un caur asaru plīvuru atcerējās, kā bērnībā šīs plaukstas glāstīja viņam galvu, maigas un gandrīz nemanāmas, bet acis noslēpumaini mirdzēja, un skatiena starojums pašķīda sīkās, spožās lauskās, kad krustmāte viņu uzlūkoja.

- Mīļā, - viņš čukstēja, - par ko tevi pārvērtusi jūras dzelme...

Domās Tomass atgriezās gigantiskā tērauda zārka vēderā. Duļķains ūdens, peldoši priekšmeti un līķi - tas viss pārvērtas tumšā putrā, kas kustējās un iesūca sevī visu. Viņš klīda pa atmiņu biezokņiem un drudžaini prātoja, kā varētu izcelt mirušo. "Vai šāda operācija ir iespējama? Vai pulkvedis atļaus to veikt? Viņš bija vairākkārt uzsvēris, cik slepens ir nogrimušā kuģa apmeklējums."

Šaubas saēda dvēseli kā rūsa.

Visbeidzot viņš iegrima miegā, it kā ienirdams bezgalīgā dziļumā, un ilgi jo ilgi peldēja tumsā starp līķiem un mantām. Viņš saplūda ar biezo klusumu, krēslu un aizmiršanos. Sapnī viņš spītīgi peldēja pie tik dārga cilvēka, lauzdamies cauri bezgalīgai cilvēku ķermeņu, ceļasomu un kuģa piederumu rindai. Viņš aizvien dziļāk iegrima sapnī gluži kā kapsētas brikšņos un klaiņoja pa tumsu, ta ari nesaprazdams, uz kurieni un kādēļ iet.

- Leitnant... - Kāda balss atgrieza viņu atpakaļ no aizmirstības un izraisīja sarūgtinājumu. - Tu guli, vai?

Tobrīd kādā tālā viņa smadzeņu kambarī radās minējums, ka runātājs ir kapteinis Nortons. Tomass centās atbildēt, bet nevarēja, jo sapnī vēl ķepurojās pa prāmja nodalījumiem.

- Mes ar Paku gribējām iet uz restorānu, - kapteinis caur aizslēgtām durvīm informēja. - Vai nāksi kompānijā? Pēc kolektīvā tērauda zārka ar nosaukumu "Estonia" apmeklēšanas derētu iedzert, lai miroņi nerēgojas acu priekšā.

- Tas tiesa, - Tomass, nu jau līdz galam pamodies, piekrita. - Šoreiz bez kaut kā stiprāka neiztikt.

- Mēs iesim ieņemt vietas. Tu sataisies un nāc.

- Es drīz bušu klāt, - leitnants nokliedza un izlīda no siltās segas apakšas.

Ietinies frotē halātā, viņš piegāja pie loga - stiklu bija pārklājusi ledus glazūra. Caur sala mežģīņu rakstiem debesis izskatījās zemas un drēgnas. Ziema valdonīgi pieveica nepiekāpīgo rudeni, aizslaucīdama tā pēdas un paliekas no it visiem kaktiem.

Viņš nomazgājās dušā, apģērbās un izgāja uz lieveņa. Visapkārt laistījās kristālā timeklis, kuru vietām izgaismoja retas uguntiņas. Viņš devās uz restorānu, elpodams uzmundrinošo, salto gaisu. No pelēka palaga apakšas palūkojās mēness, un ta gaismā ceļa grambas mirdzēja nedabiski kā fosfors. Spīdēja zvaigznes, lielas un vēsas, līdzīgas krusas graudiem, un šķita, ka tās riņķo ap militāro radaru tumšajam galviņām augstu naksnīgajās debesīs, ap draudīgajiem artilērijas stobriem un daudzajām antenām.

Taciņa veda caur nelielu pļaviņu, kuras malā rēgojās vietējā zvejnieka māja ar augstu kūts ēku. Māva govis, un blēja aitas. Pēkšņi šim mājdzīvnieku korim pievienojās sievietes balss. Tomass apstājās un ieklausījās. "Laid mani vaļā!" viņa kliedza. "Apklusti, muļķe!" vīrietis nošņāca. "Kurš tevi te dzirdēs?"

Leitnants piesteidzās pie kūts durvīm un ieskatījās iekšā. Lampas blāvajā gaismā viņš ieraudzīja sievieti, kas kārpījās sienā, un vīrieti, kurš centās novilkt viņai svārkus. Tomass pazina armijas ūdenslīdēju, kurš bija piedalījies nakts operācijā. Tas bija nepatīkams kaprālis ar skarbām, nekaunīgām acīm.

- Ko tu spirinies, muļķe! - viņš rīstīdamies teica. - Vīra taču nav mājās! Viņš ir jūrā. Zvēru, ka viņš neko neuzzinās! Vakar mēs ar viņu dzērām, un tu tad uz mani visnotaļ draiski skatījies. Ta sievišķi skatās, kad grib svešu locekli. Tā taču bija?

- Tu man vienmēr esi bijis pretīgs! - sieviete noelsa. - Laid vaļā, nelieti!

- Tu taču pati to gribēji! Ņem simts dolāru un netrako!

Sievietei izdevās atbrīvot roku un pielēkt kājās, taču vīrietis paguva nogrūst viņu zemē.

Tomass saprata, ka jāiet palīgā, taču kājas bija kā ar svinu pielietas. Būdams mierīgas dabas, viņš centās neiesaistīties kautiņos, kaut arī tika uzskatīts par spēcīgu puisi. Ausīs iecirtās vaidam līdzīgs bezcerības pilns kliedziens, kura sajaucās bailes un izmisums.

- Liec viņu mierā, kaprāl! - Tomass skaļi sacīja.

Cilvēka parādīšanās nomaļajā vietā sākumā nobiedēja uzbrucēju. Sieviete raudādama metās pie Tomasa un krampjaini ieķērās viņam plecā.

- Neatstājiet mani šeit! - viņa čukstēja. - Es jūs lūdzu! Viņš ir piedzēries un gatavs uz jebkādu nekrietnību.

- Kaprāl, ej labāk uz kazarmu! - Tomass miermīlīgi ierosināja.

Pārliecinājies, ka aizstāvis ir viens un nav nemaz tik bīstams, kaprālis izvilka nazi, bet tūdaļ pat to nobēdzināja un, šķībi smaidīdams, nosēca:

- Leitnant, pievienojieties, izklaidēsimies! Nebaidieties! Viņa klusēs. Sievietes vienmēr klusē, kad kāds negaidīti apmierina viņu vēlmes. Baidās no kauna! Baidās no vira dusmām!

- Kaprāli! - Tomass savaldīgi atkārtoja. - Tu esi piedzēries. Ej mājās, kamēr nav notikusi nelaime. Es nevienam neko neteikšu. Aizmirsīsim par šo incidentu!

- Iespējams, jums taisnība, - vīrietis nošņāca. - Alkohols iesitis galvā. Atvainojiet. Un tu, kaimiņien, ari atvaino!

- Piedzērušais cūka! - sieviete nikni nokliedza. - Vairs neuzdrīksties spert kāju mūsu mājā!

- Labi, labi! - kaprālis nošļupstēja un grīļodamies devās uz izeju.

- Paldies, - sieviete izdabūja pār lūpām. Viņa gribēja vēl kaut ko teikt, taču Tomass pagriezās un aizsoļoja pa taciņu.

Pa veclaicīgā guļbūves stilā celto zāli peldēja biezi tabakas dūmi.

- Kāpēc esi tik saīdzis, leitnant? - Nortons vērīgi nopētīja kolēģi.

Tomass nopūtās un izklāstīja savu problēmu.

- Nogādāt viņas līķi krastā un pienācīgi apglabāt ir mans pienākums. Bet man nav ne jausmas, kā to izdarīt. Nav jēgas prasīt atļauju pulkvedim. Paši zināt, ka mūsu misija ir slepena, - viņš noteica.

- Mēs izcelsim tavu krustmāti, - kapteinis mierināja.

- Paldies Dievam! - Tomass iedegās sajūsmā.

- Bet tāpēc tu šodien samaksāsi mūsu rēķinu.

- Labprāt.

- Tad es ņemšu stori ar olīvām un grieķu salātus. - Nortons uzmeta skatienu seržantam.

- Lieliski, kaptein, - tas piekrita. - Man arī tas garšo.

- No karstajiem ēdieniem, - Nortons šķirstīja ēdienkarti, - pildītu pīles cepeti, bet klāt dzersim skotu viskiju. Vai tas pārāk neiztukšos tavu maku?

- Pārdzīvošu, - Tomass izmeta un saspringti piebilda: - Bet... ja nu pulkvedis uzzinās, ko esam iecerējuši, un neatļaus līķi izcelt?

- Jūras dibenā komandēju es, nevis pulkvedis. - Nortons izbrīnīts paskatījās uz kolēģi. - Kāpēc mums būtu jāziņo priekšniecībai? Sirds saka priekšā, ka viņš mums aizliegtu īstenot šo cēlo nodomu. Visu izdarīsim uz savu risku un atbildību, bez svešām acīm un ausīm.

- Tā butu vispareizāk, - leitnants piekrita. - Tomēr līķis nav adatiņa. Diez vai izdosies to nogādāt uz kuģa tā, lai neviens nemana.

- Dzelmē vajadzēs iepakot līķi plēves maisā. Kad nogādāsim to līdz kuterim, sākumā ar tauvu piesiesim pie kuģa korpusa. Atradīsim, kur piesiet. Pēc tam piemērotā brīdī izvilksim un paslēpsim uz borta. Tu taču teici, ka stūrmanis ir tavs draugs.

- Jā, mēs kopa mācījāmies.

- Ja būs vajadzīgs, viņš palīdzēs un parādīs vietu, kur var noslēpt līķi. Vai uz viņu var paļauties?

- Es ceru.

- Kad kuteris piestās krastā un komanda dosies atpūsties, mēs atgriezīsimies, savāksim nelaiķi un nogādāsim, kur nākas.

- Kā mēs viņu aizvedīsim no salas uz Stokholmu?

- Jānoīrē no kāda vietējā zvejnieka motorlaiva, jānogādā krustmāte, kur vajadzīgs, un jāapglabā.

- Tiesa, lai varētu apglabāt kapos, būs nepieciešami nāvi apliecinoši dokumenti, - seržants domīgi sacīja. - Amerikā ir aizliegts apglabāt, ja tādu nav. Kā ir pie jums?

- Tev taisnība, seržant, - Tomass piekrita. - Vajadzīga miršanas apliecība.

- Tad darīsim tā... - Kapteinis pakasīja zodu. - Mēs nogādāsim līķi krastā, bet kāds paziņos policijai, ka ir to atradis. Starp citu, nenāktu par ļaunu arī informēt žurnālistus.

- Tieši tā! - Tomass nopriecājās. - Tad nekas man vairs netraucēs viņu cilvēcīgi apglabāt.

- Tātad tu, leitnant, oficiāli uziesi noslīkušo un sacelsi troksni. Vārdu sakot, problēmu nebūs. Bet, ja būs, mēs izdomāsim, kā tas atrisināt, - Nortons pārliecinoši sacīja un pasniedzās pēc glāzes.

- Jā, esam atraduši izeju, - Tomass rezumēja. - Paldies, draugi!

- Par tavas krustmātes veiksmīgu atgriešanos no dzelmes, - kapteinis svinīgi uzsauca tostu un pacēla glāzi. - Ceru, ka viņa to ir pelnījusi.

Zāle kļuva aizvien pilnāka. Vietējiem zvejniekiem un lauk-г

saimniekiem patika vakaros sēdēt tajā restorānā un klausīties mūziku. Pēkšņi Tomass pie ieejas ieraudzīja kaprāli, kurš grīļodamies piegāja pie brīva galdiņa. Ievērojis leitnantu, viņš šķībi pasmaidīja un pamāja ar roku, it kā sacīdams, ka viss ir kārtībā.

- Kāpēc flīģelis šodien klusē? - Nortons apjautājās viesmīlim. - Kur ir muzikante? Kāpēc viņa nespēlē?

- Diemžēl viņa ir saslimusi.

Nortons piecēlās, piegāja pie flīģeļa, ar troksni atvēra vāku, un viņa pirksti sāka slīdēt pa taustiņiem, radot melodisku tango.

Visi sāka aplaudēt. Pārsvarā tur bija vīriešu kompānija, vien stūrītī dažas kara hospitāļa personāla sievietes krāšņās kleitās izskatījās kā gladiolas armijas pelēkajā dadžu saimē. Seržants Paks piegāja pie viņu galdiņa un galanti uzlūdza dejot neliela auguma blondīni.

- Lars, - kāds iereibis vīrietis uzsauca, - šķībacainais piesējies tavai meitenei!

- Kāds šķībacainais? - Ruds virsnieks satrūkās un sāka miegaini skatīties uz visām pusēm.

- Tas tur! - Kolēģis parādīja ar pirkstu. - Ķīnietis amerikāņu formā.

- Kretīns! - virsnieks nosēca, skaļi un smagi sliedamies augšā. - Vajag viņu pārmācīt.

- Es nemaz neesmu viņa meitene! - partnere ar sašutumu sacīja, skatīdamās uz seržantu.

- Nekā, dārgā Linda, tu esi mana! - virsnieks, mēlei pinoties, nodūdoja, ar troksni apgāza krēslu un devās pie dejojošā pāra. - Tikai mana!

- Ej tu! - viņa dusmīgi uzkliedza viltvārdim un uzkrītoši pieglaudās Pakam.

Pieviltais kavalieris sagrāba viņu aiz pleca un noauroja:

- Tu dejosi tikai ar mani!

Seržants Paks laipni norādīja virsniekam, ka jāuzvedas pieklājīgi un ka nedrīkst darīt pāri vājajam dzimumam. Tas nomērīja amerikāni ar neglaimojošu skatienu un šķībi nosmīnēja. Šajā vīpsnā bija skaidri redzams nicinājums. Tajā brīdi kāds iereibis kolēģis aizkritušā balsi iespiedzās:

- Neuzmācies mūsējām, netīrais ķīnieti! Par to tu vari norauties pa dzelteno purnu.

Tomass ar acs kaktiņu vēroja notiekošo un nevarēja nomierināties. Sirdi nomāca kaut kādas smagas, mokošas priekšnojautas.

- Labāk būt dzeltenam, - seržants atcirta, - nekā zilajam.

- Cūka! - virsnieks iebrēcās un atvēzējies centās iesist seržantam pa seju. Tas satvēra viņa roku un ar ātru kustību nogāza uzbrucēju gar zemi.

- Dzeltenais vardes purns! - rudais milzenis noburkšķēja un sagrāba pudeli.

- Pats tu esi vardes purns! - meitene sašutusi iesaucās.

- Piever žaunas, Linda! - virsnieks viņu apsauca.

Pakam notrīcēja vaigu muskuļi. Rudais virsnieks pavērsa

pret viņu asinīm pielijušas acis, kaut ko noburkšķēja un pacēla virs galvas pudeli. Tajā brīdī seržants trieca savas kurpes purngalu viņam starp kājām. Virsnieks iekaucās un nokrita. Kāds ar profesionāla boksera sitienu nogāza seržantu uz grīdas, bet iereibušais rudmatis metās viņu žņaugt. Nortons steidzās palīgā. Tomass sekoja viņa piemēram.

Bārmenis savdabīgā veidā izkliedēja saspringto atmosfēru - izslēdza gaismu -, un zāle iegrima tumsā. Tobrīd tādā ka sudraba oreolā Tomasa acu priekšā pamirdzēja kaprāļa seja ar nekaunīgo skatienu un šķībo smīnu un viņa pirksti ar satvertu naža spalu. Tomass acumirklī sajuta briesmas un intuitīvi trieca dūri uz priekšu. Nazis paguva sagriezt piedurkni un šķindēdams nokrita uz grīdas. Sekojot ierocim, sabruka arī ķermenis.

Atkal iedegās lampas, kautiņš bija beidzies. Seržants tik stipri iekrāva uzbrucējam ar krēslu pa galvu, ka krēsla kājas salūza un rokās palika vien atzveltne.

- Paldies, seržant, - Stenmarks nočukstēja.

- Tev asiņo plauksta! Izskatās, ka viņš paguva iedurt! -Paks nometa krēsla paliekas uz grīdas. - Kāpēc viņš pēkšņi nolēma tevi nodurt?

- Acīmredzot puisis par daudz iedzēris, - leitnants izmocīja, nepaskaidrodams uzbrukuma patieso iemeslu.

- Viesmīl, izsauc ātro palīdzību! - Nortons nokliedza.

Kopā ar mediķiem atbrauca patruļa.

Komandantūras dežurējošais virsnieks, nopratinājis trijotni, tā ari nenoskaidroja, kurš no viņiem bija sitis ar pudeli. Viņš piezvanīja uz hospitāli un painteresējās par cietušā veselības stāvokli.

- Nekas briesmīgs, - ārsts atbildēja. - Mēs viņu sašūsim un aizsūtīsim uz atskurbtuvi.

- Vai ir daudz izdzēris?

- Viņš tik ļoti smird, ka mana medmāsa, liekot šuves, viebjas no smakas.

- Skaidrs. - Virsnieks novīpsnāja, pagriezās pret aizturētajiem un paziņoja spriedumu: - Noformēsim protokolu, un varēsiet iet mājās.

Kad viņi izgāja uz ielas, Nortons sacīja:

- Man uz galda palika pusporcija piles. Gribu iet atpakaļ uz restorānu un apēst līdz galam.

- Bet es gribu izdzert viskiju. - Seržants priekā staroja. - Atceros, ka pudelē vēl palika.

Restorānā valdīja pilnīgs miers, un nekas neliecināja, ka pirms stundas te bija notikusi teju vai karadarbība. Visi bija atskurbuši un cits citam atvainojušies.

- Vai nu man rādās, vai arī tas ir Pentagona pārstāvis, -kapteinis, cenzdamies norīt gaļas gabalu, nočukstēja.

Uz zāles sliekšņa parādījās pulkvedis, bet aiz viņa - kāds virsnieks.

- Kurš gan cits? Pats majors Vanders no Pentagona, -Paks pārsteigts teica. - Kādēļ štāba žurka te ieradusies?

- Esmu pārliecināts, ka viņš ir atlidojis, lai parunātos ar mums, - Nortons smīnot sacīja. - Noilgojies. Mēs viņam esam ļoti, ļoti mīļi. Viņu interesē mūsu veselības stāvoklis... Vai mēs izvirtušajā Eiropā neesam saķēruši sifilisu...

Tomass atcerējās Pentagona ģenerāļa kabinetu un operatīvo karti uz platā galda, pār kuru bija noliecies pensijas vecuma majors ar lielu, izliektu degunu, kas tā nokarājās uz

leju, it kā būtu visus gadus kopā ar saimnieku cītīgi pētījis operatīvos ziņojumus un dokumentus.

Ieraudzījis savus padotos, majors devās pie viņiem.

- Cik patīkami ieraudzīt tautiešus sveikus un veselus, -viņš nošļupstēja, - un lieliskā formā. Runā, ka jūs šeit neļāvāt sevi apvainot un veiksmīgi atvairījāt cittautiešu uzbrukumu. Pareizi, amerikāņu kareivis nedrīkst pieļaut, ka tiek aizskarts viņa gods, viņam vienmer un visur jābūt uzvarētājam. Taisieties, es gribu ar jums nedaudz apspriesties!

Pulkveža kabinetā ciemiņa seja mazliet izmainījās. Viņš noņēma brilles un noslaucīja stikliņus. Ačteles asaroja.

- Kapteini Norton, - viņš pēc ieilgušas pauzes sacīja.

- Pirms pieciem gadiem jūs bijāt uz nogremdētā kuģa ar ķīmiskajiem ieročiem Skageraka jūras šaurumā, divdesmit jūdžu attālumā no Zviedrijas ostas pilsētas Līsešīlas.

- Tieši tā, majora kungs.

- Ir kļuvis zināms, ka tur kāds nesen bijis. Šī vieta tiek turēta stingrā slepenībā. Jūs par to nevienam nestāstījāt.

Kapteiņa acis iedegās, viņš nosarka, strauji piecēlās un aizvainots atbildēja:

- Majora kungs, es esmu profesionāls kareivis un ne pirmo gadu dienu slepenajā bāzē.

- Kapteini, neapvainojieties. - Ciemiņš centās pasmaidīt.

- Pentagona par jums ir vislabākajās domās. Diemžēl viens virsnieks no Krievijas ārējās izlūkošanas nodaļas aizbēdzis uz Rietumiem un paņēmis līdzi karti, kur atzīmēti nogremdētie kuģi ar ķīmiskajiem ieročiem... Iedomājieties, kāda panika sāksies Eiropā, ja cilvēki uzzinās par indes perekļiem Baltijas jūrā! Jā, toreiz mēs pieļāvām kļudu. Vajadzēja nogremdēt tos kuģus okeāna, ka bija paredzēts sabiedroto sēdē kopīgi pieņemtajā deklarācijā. Taču mēs neievērojām šo plānu un atbrīvojāmies no kravas pie Zviedrijas krastiem... Visi ar šo operāciju saistītie dokumenti ir turami slepenībā līdz tūkstoš deviņsimt deviņdesmit septītajam gadam. Pašlaik mēs apspriežamies ar angļu kolēģiem, lai pagarinātu slepenības zīmogu vēl uz divdesmit gadiem, tas ir, līdz divtūkstoš septiņpadsmitajam gadam. Un te pēkšņi izrādās, ka visi šie slepenie dati ir bēgļa rokās! Mūsu rīcībā esošā informācija liecina, ka viņš divdesmit septītajā septembri izbrauca no Tallinas ar prāmi "Estonia". Ja šis bēglis pārdos karti teroristiem, tad...

- Bet prāmis taču nogrima, - seržants Paks konstatēja.

- Un ari bēglis kopā ar karti.

- Tādā gadījumā mums ir paveicies. - Majors šķībi pasmaidīja. - Mēs saņēmām no Maskavas kolēģiem bēgļa fotogrāfiju un, protams, pārmeklēsim visas iespējamās un neiespējamās vietas uz kuģa un atradīsim viņa liki. Ja atradīsim... Bet tagad mēs steidzami izbrauksim uz vietu, kur nogremdēti kuģi ar ķīmiskajiem ieročiem. Jāizdara juras dibena grunts mērījumi, jāpaņem ūdens paraugi un pāris šāviņu. Es personīgi nogādāšu tos mūsu laboratorijā, lai noskaidrotu, par cik plānākas kļuvušas kapsulu sieniņas. Korozijas ātrums jūras ūdenī ir 0,1 līdz 0,15 milimetri gadā. Munīcijas sieniņu biezums ir vidēji pieci līdz septiņi milimetri. Pirms pieciem gadiem mēs veicām analīzes.

- Tieši tā, - Nortons apstiprināja. - Tūkstoš deviņsimt astoņdesmit devītā gada pavasarī.

- Tātad, draugi, dosimies ceļā pec jauniem datiem.

Pulkvedis, kurš visu laiku bija klusējot klausījies sarunā,

īsi izmeta:

- Operācijas veikšanai ir sagatavots kuteris, kurš gaida mūs Lisešīlas ostas muliņā. Helikopters ir pacelšanās laukumā. Bet leitnants Stenmarks? - pulkvedis jautāja majoram.

- Vai viņš arī brauks kopa ar mums?

- Jā. Starp citu, pulkvedi, nopietni aprunājieties ar kutera apkalpi par slepenību. Nenovērsiet no viņiem acis! Kad izcelsim no jūras šāviņus, uz klāja nedrīkst būt neviens, izņemot manus cilvēkus.

Šis vecais, pēc kara speciāli nogremdētais kuģis ar dzīvībai bīstamo kravu, kurš gulēja jūras dibenā divsimts metru dziļumā, atgādināja Tomasam prāmi "Estonia". Blāvā prožektoru gaismā viņš ieraudzīja briesmīgu ainu: sprādzienu izķēmoti borti, vietām norauta virsbūve un lūkas, bet tilpnes piebāztas ar šāviņiem un aviācijas bumbām. Viņš piepeldēja pie borta un centās izlasīt kuģa nosaukumu, taču nevarēja - metālu bija saēdusi rūsa un pārklājušas ūdenszāles.

- Leitnant, - sacīja Nortons - es padošu tev šāviņu, un tu to uzmanīgi nogādāsi virs ūdens. Atkārtoju - ļoti uzmanīgi. Ja atdzīvosies kaut vismazākais no mironīšiem, kuri guļ šajā jūras kapsētā, būs tāds sprādziens, ka mūs sašķaidīs mazos gabaliņos un vēl puse Eiropas aizies bojā!

- Kapteini Norton, - skaļrunī uzsauca Pentagona pārstāvis, - bez komentāriem! Ienaidniekam visur ir ausis.

- Piekritu, majora kungs. Zivis var to sadzirdēt un ziņot Kremlim...

- Kapteini, pildiet uzdevumu klusēdams!

Atpakaļceļā Tomass pačukstēja kapteinim:

- Neko nesaprotu. Kuģis tika bombardēts un nogāja dibenā, bet šāviņi un bumbas neuzsprāga?

- Šo peldošo grabažu nesa bombardēja kara laikā. To piestūķēja ar bumbām un nogremdēja jau miera laikos. Šķiet, ka četrdesmit sestajā gadā. Šis ķīmisko ieroču arsenāls stāvēja Vācijas noliktavās vēl no Pirmā pasaules kara laikiem. Hitlers gribēja izmantot indīgās vielas Otrajā pasaules karā, taču neuzdrošinājās, jo bija saņēmis brīdinājumu, ka tādā gadījumā sabiedrotie ir gatavi dot atbildes ķīmisko triecienu Vācijai. Pēc kara visa šī dzīvībai bīstamā krava nonāca sabiedroto īpašumā. Šīs trofejas bija ļoti bīstamas, jo nebija piemērotu apstākļu, kur tās varētu droši glabāt. Daļa munīcijas sāka tecēt, tādēļ bija nekavējoties jāatrod problēmas risinājums. Tūkstoš deviņsimt četrdesmit piektajā gadā PSRS, ASV un Lielbritānija pieņēma trīspusēju vienošanos iznīcināt trofejas, nogremdējot tās okeānā vairāk nekā tūkstoš metru dziļumā. Ķīmiskos ieročus nolēma iekraut savu mūžu nokalpojušos kuģos, aizbuksēt tos līdz izvēlētām vietām un nogremdēt. Nevienam neradās šaubas, ka tas ir visdrošākais, visvienkāršākais un vislētākais veids, ka novērst draudus, ko radīja viens no visbīstamākajiem masu iznīcināšanas līdzekļiem. Katra uzvarētājvalsts apņēmās iznīcināt

munīciju, kas atradās tās okupācijas zona. Krievi, kara laikā pārcietuši milzīgus zaudējumus, nolēma pat netērēt vecus kuģus un, saņēmuši sabiedroto piekrišanu, izkaisīja savas trofejas Baltijas jūrā vien simts metru dziļumā. Tas ir kaut kur Latvijai piederošajā jūras teritorija un pie Dānijai piederošās Bornholmas salas. Mēs un angļi arī novirzījāmies no sākotnējā plāna un nogremdējām kuģus divās vietās pie Zviedrijas krastiem Skageraka jūras šaurumā. Mēs nupat bijām vienā no šim vietām. Un šādu kuģu Eiropā ir atliku likām. Ja tas puisis aizbēga ar konkrētiem datiem par to atrašanās vietām, tad šī informācija var izraisīt ne tikai ekologu, bet ari visas cilvēces dusmas. Vai tagad saproti, kādu notikumu epicentrā esi nonācis, leitnant?

Tomass tikai tad saprata, kurp viņu bija aizvedis kareivja liktenis. Kas gan uz šī fona bija prāmis "Estonia"? Vien piliens cilvēces kopējās traģēdijas jūrā.

Tomass uzmanīgi ieklausījās Nortonā. Viņš labi zināja, par ko tiek runāts. Atmiņā atausa aizpagājušā gada vasara. Viņu steidzami izsauca uz operatīvo daļu.

- Saņēmām ziņojumu, ka kvadrātā trīsdesmit viens-piec-desmit uzradies zvejas kuģis ar trim apkalpes locekļiem. Tā ir slepenā zona, tāpēc tur aizliegts zvejot. Jūsu uzdevums ir izlidot uz Līsešīlu, bet no turienes militārais kuteris jūs nogādās pie likumpārkāpējiem.

- Vai viņi jāarestē?

Virsnieks iegrima pārdomās, kādu laiku skatījās kartē, it kā meklēdams tur atbildi, un pēc tam sacīja:

- Nevajag viņus aiztikt. Jūsu uzdevums ir noskaidrot likumpārkāpēju personības, ieņemamos amatus un iemeslus, kāpēc viņi iepeldējuši tajā kvadrātā.

- Vai viņi zināja, ka tajā vietā ir aizliegts atrasties?

- Nē. Tur nav nekādu aizlieguma zīmju. Tikai mēs zinām, ka šis kvadrāts ir slepenā zona.

Leitnants neturpināja izjautāt komandieri, bet pats slepenajā nodaļā uzmeklēja dokumentus un saprata, kāpēc tur aizliegts zvejot. Šajā vietā jūras šauruma dibenā jau kopš tūk-

stoš deviņsimt četrdesmit sestā gada gulēja kuģis ar ķīmiskajiem šāviņiem.

Kad militārais kuteris apstājās pie zvejas kuģa, Tomass ieraudzīja divus cilvēkus. Viens no viņiem - cīpslains pensionārs, ruds kā ar okeru nokaisīts, - sēdēja ar spiningu rokās. Otrs - pēc izskata inteliģents resnītis ar brillēm - izrādījās žurnālists un turēja parastu makšķeri. Visvairāk leitnantu pārsteidza profesionālais ūdenslīdēju aprīkojums, videokamera zemūdens filmēšanai un karte, kura bija atzīmēta tieši tā pati vieta, kas operatīvajās militārajās kartēs apzīmēta ar slepenības zīmogu un ko dēvēja par kvadrātu trīsdesmit viens-piecdesmit. Tomass atgriezās militārajā kuterī un par visu ziņoja savam komandierim.

- Karti atņemt, - tas pavēlēja. - Videokameras ierakstus iznīcināt.

- Kā lai es paskaidroju konfiskāciju? - Tomass apjucis jautāja.

- Nekā, - komandieris atcirta.

- Viņi var iesniegt sūdzību tiesā.

- Lai iesniedz. Tu ļoti labi zini, leitnant, ka mūsu dienests tiesās vienmēr uzvar. Kā tos tipus sauc?

- Kāris Stiva un Kurts Bekmans.

Leitnantam kļuva skaidrs, ka šie nelūgtie ciemiņi bija atraduši nogremdēto kuģi ar dzīvībai bīstamo kravu. Tā kā viens no viņiem bija žurnālists, presē varēja parādīties nevēlamas ziņas.

Dažas dienas pēc šī incidenta Tomass vēlreiz atgriezās tajā kvadrātā. Viņam kopā ar militārās ķīmijas laboratorijas speciālistiem bija uzdots veikt ūdens un grunts analīzes nāves šķirsta tuvumā.

Fakti UN komentāri

Profesore Šarlota Auerbaha Mēs tikāmies Edinburgā, vienā no Dzīvnieku ģenētikas institūta auditorijām, kur lekciju lasīja viena no izcilākajām divdesmitā gadsimta ģenētikas zinātniecēm profesore Sārlota Auerbaha. Viņa bija vairāk nekā deviņdesmit gadus veca, slaida, iznesīga, jauki smaidīja un nemaz neizskatījās pēc vecmāmiņas. Kaut arī profesore jau bija pensijā, studenti viņu joprojām mīlēja. Es biju ieradies Skotijā žurnālista gaitās, jo tolaik, tūkstoš deviņsimt deviņdesmit otrajā gadā, pētīju tēmu par ķīmiskajiem ieročiem, kas pildīti ar iprītu un citām indīgām gāzēm un guļ Baltijas jūras dibenā kopš Otrā pasaules kara beigām. Vienu tādu ar nezināmām, dzīvībai bīstamām gāzēm pilnu šāviņu izcēla Latvijas zvejnieki netālu no Liepājas. Tēma bija slepena, tāpēc es vācu kopā sīkas informācijas drumslas. Mani interesēja jautājums par to, cik daudz tādu šāviņu ir Baltijas jūrā un cik tie mūsdienās ir bīstami.

Ko es zināju par šo zinātnieci? Viņa piedzima zinātnieku ģimenē un kādu laiku dzīvoja Vācijas pilsētā Krēfeldē. Viņas tēvs bija ievērojams ķīmiķis, tēvocis - fiziķis, bet vectētiņš - pasaulslavens aNATOms. Šarlote sekoja viņu pēdās un guva ievēribu Freiburgas un Berlīnes universitātēs. Kad pie varas nāca Hitlers, daudzi ebreji pameta šo valsti. Tā Šarlote Auerbaha nonāca Skotijā un sāka strādāt Dzīvnieku ģenētikas institūtā Edinburgā. Tur viņa sāka nopietni interesēties par mutaģenēzi. Pētot iprītu jeb, kā to sauc zinātnieku aprindās, sinepju gāzi, viņa pierādīja, ka pat mikroskopiska šīs indīgās vielas deva, nokļūstot dzīvā organismā, spēj izraisīt ģenētiskā koda bojājumus un mutācijas trešajā vai ceturtajā paaudzē. Lūk, ar ko bija pildīti šāviņi, kas gulēja jūras dibenā netālu no Liepājas.

Pēc lekcijas es pierunāju viņu atbildēt uz vairākiem jautājumiem par šo dzīvībai bīstamo mantojumu. Sākumā profesore negribēja iesaistīties sarunā, bet vēlāk piekrita. Viņa kategoriski atteicās iet uz kafejnīcu, un mēs iekārtojāmies uz parka soliņa blakus karuseļiem un dažādām šūpolēm, kur draiskojās bērni. Profesore skumīgi skatījās uz tiem un nočukstēja:

- Kas viņus sagaida nākotnē? - Pēc tam viņa pagriezās pret mani un tādā kā nogurušā balsi sacīja: - Uzdodiet savus jautājumus.

-Jūras dibenā guļ ar iprītu un citām gāzēm pildītie Pirmā pasaules kara laika šāviņi. Cik daudz to ir?

- Nezinu, - viņa attrauca, - un negribu zināt. Tie var nogalināt pusi cilvēces. Ja kaut kādu iemeslu dēļ gāze izkļūs no metāla kapsulām un nonāks jūras ūdenī, notiks visļaunākais. Toreizējās sabiedroto izveidotās speciālās komisijas, kuras nodarbojās ar šīm problēmām, nolēma, ka jūrā izkaisītie šāviņi nebūs bīstami, jo tie bus hermētiski noslēgti un saglabāsies vairākus desmitus gadu, bet indīgās vielas, kuras palēnām iztecēs arā, juras ūdenī liks neitralizētas hidrolizēs procesa rezultātā. Tādēļ uzskatīja, ka risks būs tuvs nullei, ja tiks ievēroti elementāri piesardzības pasākumi, piemēram, aizliegums noteiktajos rajonos tralēt zivis, veikt spridzinā-

sanas darbus un tamlīdzīgi. Bet tā nebūt nav... Teorētiski pat atsevišķas molekulas ūdens litrā var izraisīt mutācijas. Nav tādu ierīču, ar kurām varētu atklāt atsevišķas indīgo vielu molekulas jūras produktos. Nav pat teorētiskas iespējas to izdarīt! Ja arī tuvākajā nākotnē tiktu izgudrotas šādas metodes un ierīces, vienalga nebūtu iespējams pārbaudīt visus nozvejotos produktus. Piemēram, vai jūs kā žurnālists zināt, cik tonnu zivju gadā tiek nozvejots Baltijas jūrā?

- Aptuveni miljons.

- Pierēķināsim klāt citus jūras produktus, un sanāks vērā ņemams skaitlis. Pusotrs miljons. Pieskaitīsim klāt Ziemeļjūra nozvejoto, jo straumes neizbēgami aiznesīs indīgās vielas turp, un arī zivis migrē tajā virzienā. Kopā sanāk divarpus miljoni tonnu potenciāli bīstamu jūras produktu, kas var nonākt tirdzniecībā, turklāt ne tikai Eiropā. Katrs eiropietis gadā vidēji patērē aptuveni desmit kilogramus zivju produktu. Un šajā gadījumā nepastāv pieļaujamās koncentrācijas daudzuma normu.

- Kāpēc?

- Pagaidām nav metožu un ierīču, lai noteiktu koncentrācijas pakāpi, un pat tad, ja būtu, nevarētu pārbaudīt visu, kas nozvejots. - Viņa ieturēja pauzi un smīnēdama piebilda: - Ja šī informācija nonāks līdz lasītājiem, viņi droši vien pārstās ēst zivis. Bet tas būtu kolosāls trieciens Baltijas reģiona valstu ekonomikai. Elementāri aprēķini rāda, ka zaudējumi zivrūpniecības un ar to saistītajās nozarēs, kā arī tūrisma biznesā var sasniegt divdesmit miljardus dolāru gadā. Tādās valstīs kā Dānija un Zviedrija liela indīgo vielu noplūde jūrā varētu radīt zaudējumus četrdesmit līdz četrdesmit divu procentu apmērā no iekšzemes kopprodukta, jo šādā gadījumā vienīgā reālā izeja no situācijas būtu pilnīgs zivju un jūras produktu aizliegums. Novērst indīgo vielu nonākšanu jūrā vēl varētu mēģināt, bet gadījumā, ja tāda noplūde notiks, likvidēt sekas būs tikpat kā neiespējami.

- Jā, fakti ir šokējoši.

- Tad, lūk, izdariet secinājumus. Šī tēma tiešām ir tik no-

mācoša, ka nevēlos turpināt par to runāt. Atvainojiet, bet ar šo ari beigsim mūsu sarunu.

Profesore strauji piecēlās, savādi paskatījās uz bērniem, it kā izvērtēdama viņu nākotni, skumji man uzsmaidīja un steidzīgi devās prom. Bet pēc diviem gadiem - tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada martā - viņa aizgāja no šīs pasaules.

PIEKTĀ NODAĻA. STOKHOLMA SERGEJS PETROVS

Istabā valdīja pustumsa. Viņš cieši vērās uz gleznu, kurā attēlota jūras kaujas norise, it ka cenzdamies lielgabalu uguņu apmirdzētajos ūdeņos atrast risinājumu likteņa sagādātajam problēmām.

- Ko tu izdomāji? - Valentīna nervozi atkārtoja.

- Nezinu, ko darīt, - viņš novilka. - Varbūt visas šīs bailes ir mūsu nogurušo smadzeņu fantāzijas auglis? Mēs taču esam tik daudz pārdzīvojuši!

- Paskaties pa logu! - Valentīna viņu pārtrauca.

- Kas tur ir?

- Pats redzēsi. Pagaidi, es izslēgšu gaismu.

Sergejs steigšus piecēlās no krēsla, piegāja pie loga un, atvilcis aizkaru, ieraudzīja uz ielas vientuļu automašīnu.

- Mūsu ielā visiem ir garāžas, tāpēc neviens savu transporta līdzekli neatstāj uz braucamās daļas. Šī ir sveša mašīna. - Valentīna nez kāpēc čukstēja. - Tajā kāds sēž. Es redzēju, kā salonā iedegās uguntiņa un kāds aizsmēķēja cigareti. Man liekas, ka mūsu māju novēro.

- Varbūt tev taisnība, - Sergejs sacīja, norīdams smagu kamolu kaklā.

- Pārbaudīsim!

-Kā?

- Izbrauksim ar mašīnu un paskatīsimies, ka novērotājs rīkosies.

- Laba doma! - Sergejs bija sajūsmā. - Iespējams, tajā mašīnā ir iekārtojies iemīlējies pārītis.

- Kaut tā būtu! Pēc desmit minūtēm dodies lejā uz garāžu.

Automašīnas salonā Valentīna ierosināja, lai Sergejs apguļas uz aizmugures sēdekļa tā, lai viņu nevar redzēt, iedarbināja dzinēju un pavērsa pulti vārtu virzienā. Pulsējošā gaismā mirgodamas, metāla vērtnes lēni attaisījās. Valentīna nospieda akseleratora pedāli, izbrauca uz ielas, nogriezās pretējā virzienā no svešās automašīnas un sāka uzņemt ātrumu. Spogulī viņa redzēja, ka aizmugurē iedegas lukturi un viņiem seko tumšs Foni automobilis.

- Intuīcija mani nepievīla. - Valentīna pasmaidīja.

- Saprotu, - Sergejs nočukstēja. - Ej nu sazini, ko darīt!

- Viens ir skaidrs. Slepenie dienesti tev min uz papēžiem. Žurnālistam bija taisnība. Tev jāpazūd!

- Piekritu. - viņa balsi bija jaušams apjukums. - Bet uz kurieni? Kā?

- Kad runa ir par dzīvību vai nāvi, cilvēks atrod izeju. Starp citu, žurnālists ne velti atstāja tev savu telefona numuru. Piezvani! Viņš kaut ko pateiks priekšā. Bet es pārbaudīšu nelūgto ciemiņu, - Valentīna ar satraukumu sacīja un palielināja ātrumu.

- Es izlēkšu ārā kādā tukšā šķērsielā, - Sergejs apņēmīgi paziņoja. - ledosi man savu mobilo? Piezvanīšu žurnālistam.

- Es tev iedošu mobilo, tikai tagad nezvani no tā. Esmu pārliecināta, ka viņi to noklausās. Izmantosi to ārpus Zviedrijas robežām, bet žurnālistam piezvaīsi no ielas tak-sofona.

Valentīna labi pārzināja šo rajonu un, līkumodama pa šķērsielām, izbrauca krastmalā, bet pēc tam pēkšņi nogriezās vecpilsētas ieliņu labirinta. Sekotāji krietni iepalika.

- Atrāvāmies, - viņa atviegloti uzelpoja. - Šeit vari kāpt ārā. Stop!

- Kas noticis? - Sergejs satrūkās.

- Mums atkal seko kaut kāda mašīna. Melns Mercedes. Iespējams, tam nav nekāda sakara ar kara resora autoparku. Tūlīt pārbaudīsim!

Valentīna nogriezās sānielā, iztraucās cauri kvartāliem un atkal iznira uz prospekta. Aizmugurē parādījās tas pats Mercedes. Platajam automobilim bija lieliska saķere ar asfaltu, un tas ātri samazināja atstatumu.

- Skaidrs. Viņi nomainījuši mašīnu... Nu ko, sarīkosim pakaļdzīšanos! - Valentīna azartiski iesaucās.

- Negribu, lai ar tevi notiek kaut kas slikts, - Sergejs nervozi noteica.

- Necel paniku, - Valentīna centās mierināt. - Viņi neredz, ka tu esi salonā. Sekotāji var padomāt, ka es naktī braucu pie mīļākā un cenšos aizbēgt no detektīva, kuru nolīdzis greizsirdīgs virs.

- Bet varbūt patiešām tavs vīrs ir nolīdzis kādu, lai tevi izseko?

- Muļķības! - Valentīna atcirta. - Pirmkārt, es neesmu devusi iemeslu greizsirdībai. Otrkārt, tāda izsekošana dārgi maksā, bet mans vīrs ir skops cilvēks.

- Šādai lietai viri parasti netaupa, - Sergejs iestarpināja.

- Treškārt, - Valentīna asi turpināja, - manu vīru vienmēr uztrauc tas, ko padomās kaimiņi. Svešu mašīnu uzreiz ievērotu, un paklīstu baumas. Bet viņš no tā baidās!

- Premisa nav gluži pārliecinoša, bet tai ir tiesības uz eksistenci, - Sergejs pēc pauzes sacīja. - Atvaino. Jebkurā gadījuma tagad bilde ir skaidra. Man jāglābj sava ada. Meklē vietu, kur es varētu nemanāmi izkāpt...

- Mēģināšu, - viņa noteica. - Tur sēž izveicīgs braucējs, kurš seko mums kā sacīkšu mašīnā.

Valentīna uzmanīgi vēroja spogulī svešinieka manevrus, paretam uzmezdama skatienu trīsošajai spidometra bultiņai, kura tiecās uz simta pusi. "Pilsētā tas ir neprātīgs ātrums," viņai pazibēja prātā. "Sacīkstes turpināsies līdz pirmajam autoinspektoram, un tad manas tiesības būs pagalam." Viņa neganti grozīja stūri, braucot no vienas šķērsielas citā, un beidzot ienira pavārtē mājai, kura dzīvoja viņas paziņa. Tur

bija caurstaigājams pagalms, no kura varēja izbraukt paralēlajā ielā.

- It kā atrāvāmies, - viņa nopūtās. - Lec ārā un paslēpies aiz atkritumu konteinera!

- Tur man ir īstā vieta, - Sergejs paguva izkliegt un izvēlās no automašīnas. Blakus metāla kastei atradās kartona kārba no ledusskapja iepakojuma. Viņš tajā ierāpās, sarāvās kamoliņā un gulēja, ar satraukumu skatīdamies uz pulksteņa spīdošo ciparnīcu un ieklausīdamies ikkatrā čaboņā. "Tas arī viss," viņš nosprieda, "esmu kā pamests suns... Valentīna aizbraukusi, un tikai Dievs zina, vai es viņu vēl kādreiz redzēšu!"

Acīs sariesās asaras. Gulēdams mitrajā kastē, Sergejs domās aiztraucās pagātnē. Atmiņā atausa silta jūlija diena, mēģinājums tukšā restorāna zālē, direktors, kurš palaikam ar kabatlakatu slaucīja kailo galvvidu un klanījās nepazīstamas skaistules priekšā. Meitene gluži ka no reklāmas žurnāla vāka. Viņai bija smalka, nedaudz iegarena seja, dzintara krāsas acis ar garām, melanholiskām skropstām, un visa viņas āriene atgādinātu debesu būtni, ja vien nebūtu valdzinošo gurnu, kurus akcentēja vieglā vasaras kleita, un mazo, trakoti valdzinošo krūšu.

- Draugi, iepazīstieties, - direktors mundri sacīja. - Vijolniece Valentīna spēlēs mūsu orķestrī.

Viņš noskūpstīja jaunās sievietes smalko rociņu un uzaicināja viņu uz savu kabinetu.

Kopš tā liktenīgā brīža Sergejs nevarēja rast mieru un ik pa laikam paraudzījās uz direktora kabineta pusi. Visbeidzot durvis atvērās, skaistule aplaimoja kolēģus ar žilbinošu smaidu un lēni devās uz izeju. Viņš apjucis skatījās nopakaļ, pēc tam pielēca kājās, kā zombēts sekoja viņai un tikai pēc krietna laika saņēma drosmi pieiet klāt. Vijolniece tikko manāmi pasmaidīja. Tā bija zīme, ka viņa kolēģi atceras. Sergejs no apmulsuma bija kā sastindzis - tik ļoti, ka galu galā, viņam par laimi, sieviete pati uzsāka sarunu.

- Vai jūs jau sen spēlējat šajā orķestrī?

- Jā, - Sergejs izspieda.

- Kā jūs domājat... - Valentīna ieskatījās viņam acīs. - Vai vijole ienesīs jūsu ansamblī kaut ko jaunu?

Atbildes vietā viņš pamaja un visiem spēkiem centās izspiest no savām smadzenēm kaut ko interesantu, taču pūles bija veltīgas, jo šīs debesu būtnes izskats iedarbojās uz viņu kā sitiens ar nūju pa galvu.

- Es nekad neesmu spēlējusi modernās mūzikas ansamblī, - viņa atzinās. - Manuprāt, vijole īsti neiederas restorāna džezā.

- Kāpēc tā? - Sergejs nočukstēja. - Bus jauns skanējums...

Klusībā viņš lamāja sevi par banālo atbildi, taču neko citu nevarēja sacerēt - viņas dzintarainās acis apstādināja domāšanas procesu. Meitenes skatiens bija sapņains, mīklains, un no viņas auguma dvesmoja rūgtens ievas ziedu aromāts. Debesu būtne bija iesmaržojusies ar smaržām "Ieva". Tās bija ļoti vieglas, tomēr pietiekami stipras, lai uz visiem laikiem saglabātos Sergejam atmiņā kā pirmās īstās mīlestības tīkamais aromāts.

Prātošanu pārtrauca dzinēja rūkoņa, un viņš ar satraukumu paskatījās pavārtes virzienā. Pagalmā lēni ierāpoja atkritumu savācējs. Sergejs izlīda no kastes un devās uz pretējo ielas pusi. Pie vārtiem viņš apstājās, pabaza ārā galvu un piesardzīgi palūkojās apkārt. Ne pārāk platā iela bija vāji apgaismota. Divdesmit metru attālumā sākās augsta, necaurredzama sēta, aiz kuras rēgojās pareizticīgo baznīcas kupols. Parādījās mēness, pārklājot krustus ar zeltainu gaismu. Mirdzošā kupola un tumšo debesu fonā it kā pazibēja mātes seja...

Kopš pirmās dienas, ko viņš spēja atcerēties, māte un baznīca savijās kopā vienota, nedalāmā veselumā. Viņa katru nedēļu apmeklēja dievnamu un bieži ņēma dēlu sev līdzi. Pirmoreiz pārkāpis baznīcas slieksnim, Sergejs bija izbrīnīts par daudzajām ikonām un pārsteidzošo dziedāšanu. No kanceles svinīgi plūda sprediķis "Tev nebūs nokaut". Skaļi skanēja liturģijas vārdi, mirgoja sveces. Apzeltīta sakristeja, Ķēniņa vārti, dažnedažādas ikonas. Viņš centīgi atkārtoja mātes lūgšanu vārdus, sajūsmā skatīdamies uz visām pusēm. Tieši

viņam virsū lidoja erceņģelis Gabriels ar zobenu rokās. No sienam grūtsirdīgi lūkojās svētie. Sergejs izbijies raudzījās fragmentos, kuros mākslinieks bija attēlojis grēcinieku elles mokas.

Bērnībā viņš ar prieku apmeklēja dievkalpojumus, vēlāk uz baznīcu gāja aizvien retāk un retāk, bet pec piektās klases vispār pārstāja apmeklēt dievnamu, jo viņu iesūca ielu dzīve, kas diktēja savu reliģiju.

Spītējot vēlajai stundai, masīvās durvis bija vaļā; iekšā spīdēja gaisma. “Man nenāktu par ļaunu palūgt Dievu," Sergejs nolēma un devās uz baznīcu. Pie ieejas viņš pārmeta krustu un pārkāpa svētajam slieksnim. Telpa bija tukša, vien pie atvērta zārka sēdēja sērojoša večiņa, acīmredzot gaidīja aizlūgumu par mirušo.

Sergejs paņēma rokās sveci un nekustīgi stāvēja, cenzdamies atcerēties lūgšanas vārdus, ko māte kādreiz bija mācījusi. Tukšajā baznīcā kopā ar nelaiķi un klusējošo sievieti viņš pēkšņi sāka justies kā mazs, nožēlojams radījums, kura bēdas un rūpes interesē tikai šo nesatricināmo klusumu, kas virmo apkārt un pūlas iestāstīt, ka viņam jājūtas cieši saistītam ar visu, kas šajās sienās klusē, izstaro savu gaismu un nedod mieru iztēlei. Viņš gribētu tā stāvēt ilgi, ilgi, ieklausīties virmojošajā klusumā, neizdvest ne skaņu un, skatoties uz priekšu, ieskatīties sevī. Trīsošajā sveces liesmā pēkšņi parādījās Valentīnas seja. Tā nobīdīja malā visus dievnama atribūtus, atgriežot Sergeju pagātnes notikumu ainās.

Tajā neaizmirstamajā iepazīšanās diena viņa atļāva sevi pavadīt līdz tramvaja pieturai. Pēc tam bija pastaigas parkā un pa šaurajām Tallinas vecpilsētas ieliņām, daži vakari kafejnīcās un gājieni uz koncertzālēm. Viņa nelaida klāt, tikai vienreiz atļāva sevi apskaut un noskūpstīt. Tikko pieskāries viņas lūpām, Sergejs tūdaļ sajuta, ka skūpstīšanās šai sievietei īpašu sajūsmu neizraisa. Vardu sakot, abu saikne bija tik trausla, ka varēja kuru katru brīdi pārtrūkt kā vijoles stīga.

Šī saikne galvenokārt izpaudās sapņos, kad Valentīna vai

nu bēga prom un Sergejs centās viņu panākt, taču kājas bija kā no vates un neklausīja, vai arī negaidīti atdevās viņam, lai piepeši attālinātos un izgaistu telpā. Iztēlē atkal un atkal parādījās ķircinošā aina - viņas valdzinošie gurni un sārtās lūpas, viegli pavērtas mīlas ekstāzē. Vienīgā liecība tam, ka viņa tomēr bijusi līdzās.

Pie zārka uzradās garīdznieks un sāka aizlūgt par mirušo. "Ko es daru?" Sergejs ar šausmām nodomāja. "Prātoju tikai par viņu vien, lai gan vajadzētu lūgt grēku piedošanu." Viņš steigšus pārmeta krustu un noskūpstīja ikonu. Dievmātes bargais vaigs lika aizdomāties, atgādināja par to, ka aiz baznīcas durvīm viņu gaida nāves briesmas. Viņš sāka drudžaini grozīt galvu, meklēdams garīdznieku. Tas stāvēja pie zārka un, acis pievēris, skaitīja lūgšanu.

Kad dievkalpojums beidzās, vecenīte noskūpstīja svētā tēva roku. Garīdznieks viņu pārkrustīja, tad piegāja pie Sergeja un klusā balsī sacīja:

- Vai esat atnācis pie manis?

- Gan jā, gan nē, - Sergejs nomurmināja. Mācītājs uzmanīgi ieskatījās dīvainā baznīcēna acīs un pasmaidīja. - Es, svēto tēv, esmu šeit it kā nejaušības pēc, - Sergejs paskaidroja.

- Pie Dieva Tā Kunga nevar atnākt nejauši! - garīdznieks sacīja un ar galvas mājienu aicināja ciemiņu sekot. Sergejs paklausīgi vilkās viņam pakaļ, pats nezinot, kāpēc to dara un ar ko viss var beigties.

Šaurajā istabiņā kūpēja tējkanna, galdu rotāja konfekšu trauks un augļu vāze.

- Sēdieties, dēls. - Mācītājs visu laiku skatījās uz ciemiņu, it kā pētīdams viņu. - Kas jūs šurp atvedis? Tāpat vien jūs naktī uz dievnamu nenāktu.

- Jums taisnība, tēvs, neatnācu tāpat vien, - Sergejs atzinās. - Bet, ja es traucēju...

- Kam gan jus šeit varat traucēt, jūs taču esat dievnamā! Šurp atved Kungs. Bet tas, kuru Viņš atved, ir Viņa ievērības cienīgs. Iepazīsimies. Es esmu tēvs Fjodors.

- Es esmu prāmja "Estonia" pasažieris, kuram brīnumai-

nā kārtā izdevās izglābties, - Sergejs trīcošā balsī sāka stāstīt. - Acīmredzot ar Dieva palīdzību.

Garīdznieks pārmeta krustu un veltīja viņam ziņkārīgu skatienu.

- Pēc profesijas esmu mūziķis, - Sergejs turpināja, - dzīvoju Tallinā... Pareizāk sakot, agrāk dzivoju.

- Kāpēc jūsu apgalvojumā trūkst pārliecības? - Tēvs Fjodors pastūma ciemiņam tasīti un pamāja uz cukurtrauku.

- Paldies, svēto tēv.

- Iedzersim teju. - Garīdznieks pamāja uz konfekšu trauku. - Cienājieties, dēls.

Pats to nemanīdams, Sergejs malkoja tēju, klausījās sarun-biedra izsauksmes vārdos un izklāstīja visu par sevi, nenoklusējot nedz savu vājību zagt, nedz verdzisko kalpošanu asiņainajai iestādei, nedz šīs nakts bēgšanu.

Tēvs Fjodors klausījās nepārtraukdams, tikai satriekts šūpoja galvu un sarūgtināts rauca pieri. Kad Sergejs apklusa, mācītājs pirmo reizi palūkojās uz ciemiņu bez smaida uz lūpam - it kā no baznīcas kupola augstumiem.

- Dievs jums, dēls, ir licis daudz maksāt, taču Viņš nekad neliek maksāt vairāk kā vajag... Es esmu garīdznieks. Mans uzdevums ir pirmām kārtām sniegt cilvēkam mierinājumu, bet jūsu mierināšana būtu tikai veltīga vārdu tērēšana. jus esat stiprs cilvēks un pārvarēsiet likstas.

Sergejam šķita, ka garīdznieka vērīgās acis saskata viņa dvēselē visu par visu. Pārņēma drebuļi. Viņš gribēja piecelties un iet prom, aizbēgt no piepešā kauna. Tēvs Fjodors, it kā būtu nojautis baznīcēna izjūtas, sirsnīgi sacīja:

- Rīt, svētdienas dievkalpojumā, pieņemiet svēto vakarēdienu, lai tas butu jūsu pirmais solis pretī jaunai dzīvei.

- Es taču neesmu kristīts, tēv Fjodor!

- Dievs pieņem visus, kuri nāk ar tīru sirdi. Viņam grēcinieki ir mīļāki nekā taisnie. Bet pagaidām paguliet, dēls, atpūtieties. - Mācītājs pamāja uz dīvāna pusi un izņēma no skapja vadmalas segu. - Rīts gudrāks par vakaru.

- Paldies, tēvs. Es patiešām esmu noguris un, ar jūsu atļauju, stundiņu pasnaudīšu.

Garīdznieks palocīja galvu un aizgāja.

Svētdienas rītā draudzes locekļu pūlī Sergejs pēkšņi sajuta siltumu, it kā saule būtu izspraukusies caur baznīcas sienām un sasildījusi dvēseli. Viņš nokrita ceļos, sāka lūgties un piepeši sajuta, ka dvēselē atsprāgst vaļā neredzama atvieglojuma spirāle.

Skaļi skanēja liturģijas vardi, sveces mirdzēja, bet viņš karsti lūdzās, kā reiz veclaicīgajā Smoļenskas baznīcā bija lūgusies viņa māte.

Kad dievkalpojums beidzās, viņš sirsnīgi atvadījās no tēva Fjodora. Tas pavadīja viņu līdz baznīcas žogam un klusēdams pārkrustīja pirms ceļa. Kurp vedīs šis ceļš - to zināja tikai Visaugstākais.

Sergejs uzmeklēja telefona būdiņu, piezvanīja, noķēra taksometru un aizbrauca pie zviedru žurnālista.

Kāris Stiva sagaidīja ciemiņu bez īpaša pārsteiguma, pamāja uz krēsla pusi un angliski izmeta telefona klausulē:

- Atvaino, Džini, man bija jāatver durvis... Kad tu atsūtīji ziņu? Es vēl nepaguvu izlasīt. Tūlīt ieslēgšu datoru un izlasīšu. Paldies par informāciju!

Viņš nolika klausuli, norūpējies piegāja pie galda un ieslēdza datoru, pat nepagodinājis ciemiņu ar skatienu. Sergejs jutās neērti - ka cilvēks, kurš nejauši nonācis operāciju zālē. Monitorā sāka mirgot rakstu zīmes, un žurnālists čukstus lasīja. Sergeja izkopta muzikālā dzirde uztvēra katru vārdu. Aizokeāna kolēģis ziņoja, ka Pentagona un Senāta attiecībās ir izcēlies skandāls. Militāristi bija Krievijā nelegāli iepirkuši modernu armijas tehniku ASV pretraķešu aizsardzības spēkiem. Amerikāņu zinātnieki, kas nodarbojās ar šādas tehnikas izstrādāšanu, iesniedza sūdzību seNATOriem. Viņu zinātniskā programma, kuru bija paredzēts izstrādāt vēl daudzus gadus, zaudēja aktualitāti. Vārdu sakot, iepērkot militāro tehniku Krievijā, Pentagona augstākie ierēdņi bija devuši lielu triecienu dzimtenes kara rūpniecības nozarei. Senāts ņēma vērā zinātnieku sūdzību un aizliedza Pentagonam iepirkt Krievijas militāro tehniku. Pentagons vārdos solījās

pildīt Senāta rīkojumu, bet darbos turpināja ievest Savienotajās Valstis padomju izstrādājumus. Viena no prāmja "Estonia" nogremdēšanas versijām, pēc amerikāņu kolēģa pieņēmuma, varēja būt ASV militāro institūtu pasūtīta diversija.

Sergejs ievēroja, ka žurnālists saraujas un teju pielīp pie monitora.

- Pentagonam ir kļuvis zināms, - pār zilganajām lupām izlauzās čuksts, - ka VDK darbinieks ir nokopējis slepenās kartes, kurās norādītas vietas, kur tīšām nogremdēti kuģi ar ķīmiskajiem ieročiem. Krievu virsnieks bēga pāri robežai, lai pārdotu šo sevišķi slepeno informāciju teroristiem. Ir liecības, ka divdesmit astotajā septembrī viņš Tallinā iekāpa prāmī "Estonia". Ja šie fakti kļūs zināmi sabiedrībai, bijušās Otrā pasaules kara laika sabiedrotās Krievija, Anglija un ASV nonāks pikantā situācijā un visas pasaules preses niknu uzbrukumu krustugunīs. Atbilstoši deklarācijai šie kuģi bija jānogremdē okeānā tūkstoš metru dziļumā. Visas sabiedrotās pārkāpa vienošanos un nogremdēja dzīvībai bīstamo kravu pie Baltijas jūras un Ziemeļjūras krastiem. Manā rīcībā ir vienas šādas vietas koordinātas. Tā atrodas Skageraka jūras šaurumā divdesmit jūdžu attālumā no Zviedrijas ostas pilsētas Līsešīlas. - Kāris klusēdams pašūpoja galvu un, smagi nopūties, turpināja caurskatīt savu pastu. Piepeši seja saspringa, viņš apjucis paskatījās uz Sergeju un sacīja: - Divi jusu žurnālisti, kuri pētīja narkotiku pārvadājumus ar prāmjiem no Tallinas uz Stokholmu, ir miruši.

- Ka miruši? - Sergejs pārjautāja.

- Vienu notrieca mašīna, otm nodūra viņa paša dzīvoklī. -Kāris beidza skatīties datorā un sāka nervozi staigāt pa istabu, analizēdams situāciju, pēc tam pēkšņi pagriezās pret ciemiņu un teica: - Es nepazinu šos žurnālistus, bet šķiet, ka viņi samaksājuši ar dzīvību, jo centušies informēt sabiedrību par noziedzīgām darbībām Igaunijas ostā.

Šīs ziņas apstulbināts, Sergejs kādu laiku klusēja un pēc tam čukstus ierunājās:

- Mans šefs ari interesējās par šo lietu. Viņš bija labi informēts par narkotiku pārvadājumiem, kas tika organizēti caur "Estline" termināļiem. Reizēm viņš deva man uzdevumu izsekot konkrētas mašīnas, kuras piebrauca pie prāmja.

- Ak tā? - Žurnālista acīs parādījās interese.

- Šefs man stāstīja, ka ar narkobiznesu nodarbojās Džo-hara Dudajeva cilvēki.

- Kas ir tavs šefs?

- Bijušais VDK Kontrabandas apkarošanas nodaļas vadītājs pulkvedis Kristapovičs.

- Bijušais? - Žurnālists izbrīnīts paskatījās uz ciemiņu. - Ar ko viņš tagad nodarbojas?

- Vada apsardzes firmu, - Sergejs paskaidroja un turpināja: - Mana šefa draugi stāstīja, ka Džohars Dudajevs Če-čenijā uzcēlis jaunu farmācijas uzņēmumu, kas apgādāts ar modernu tehniku. No ārpuses tā izskatījusies pēc parastas fabrikas, kur ražo medicīnas preparātus. Patiesībā tur lielos apmēros ražoja narkotikas. Šefs skaidri zināja, ka lielās narkotiku partijas, ko veda uz Zviedriju ar prāmi "Estonia", Dudajeva ļaudis realizēja Rietumos un par iegūto naudu iepirka ieročus kaujiniekiem.

- Tie tika iepirkti Eiropā?

- Pārsvarā tos iepirka Krievijas armijas noliktavās, bez šķēršļiem pārveda pāri Igaunijas robežai un nogādāja ostas terminālī. Es to skaidri zinu. Mans šefs, kontaktējoties ar bijušajiem kolēģiem, centās pēc iespējas mazāk runāt pa telefonu. Viņš bieži lika man braukt uz Krieviju un tikties ar kādu, bet neatļāva neko pierakstīt. Informāciju es pārstāstīju mutiski. Reiz Maskavā es paziņoju sakarniekam, ka par naudu, kas iegūta no narkotiku pārdošanas, Krievijas noliktavās tiek iepirkti ieroči un nogādāti Tallinas ostā. Tur tos iekrāva prāmī un aizveda uz Stokholmu vai Helsinkiem. No turienes pa aplinkus ceļiem caur trešajām valstīm ieroči nonāca pie čečenu kaujiniekiem.

- Vai tad Igaunijas valdība par to nezina? - žurnālists izbrīnīts jautāja.

- Zina. Visas šīs kontrabandas operācijas kontrolē pats

Igaunijas iekšlietu ministrs Heiki Arike. Ari premjerministrs Marts Lārs visu zināja.

- Ārprāts, - Kāris norūca. - Vai tā ir ministra personīgā iniciatīva vai valdības kurss, kas vērsts pret Krieviju?

- Nezinu. Zinu tikai to, ka Arikes kungs ne reizi vien brauca uz ostu, kad radās problēmas ar kontrabandas preču iekraušanu. Pēc šefa rīkojuma es vairākas reizes fotografēju ministru, kad viņš, rokas vicinādams, centās kaut ko ieskaidrot muitniekiem. Tieši pēc viņa vizītes kastes ar ieročiem nonāca uz prāmja. Es to redzēju pats savām acīm.

- Vai ministrs to darīja, patriotisku motīvu vadīts, vai arī tādēļ, lai gūtu sev personīgu labumu - ļoti lielu naudu? Viņš taču riskēja ar savu amatu. Ne tikai ar amatu... ar savu galvu!

- Uz šo jautājumu es nevaru atbildēt, - Sergejs atzinās. - Taču vārds vārdā atceros Kristapoviča informāciju, kuru es nodevu Maskavā: "Igaunijas iekšlietu ministrs Heiki Arike personīgi parakstīja atļauju izvest ieročus. Tos, vedot caur trešajām valstīm, piegādā čečenu kaujiniekiem."

- Varbūt tie puiši, kurus likvidēja, savā izmeklēšanā pierādīja to pašu, - Kāris domīgi sacīja. - Nesen presē bija informācija par Arikes saistību ar ieroču kontrabandu. - Viņš uzmeklēja vajadzīgo rakstu un pēc pauzes sāka lasīt: - "Muitniekiem apnika iekšlietu ministra Heiki Arikes mūžīgā jaukšanās viņu darbā, un viņi cēla pret šo cilvēku prasību tiesā, apvainojot ieroču kontrabandas veicināšanā. Diemžēl tiesa Heiki Ariki attaisnoja, pamatojot spriedumu ar viņa advokāta iesniegtajiem faktiem. Advokāts apgalvoja, ka ieroču pārvadāšana varēja notikt arī bez ministra atļaujas, jo šādas operācijas veikšanai nebija vajadzīgs iekšlietu ministra parakstīts dokuments..."

- Mūsdienās, kad iestājusies "ilgi gaidītā demokrātija", -Sergejs smīnēdams sacīja, - Igaunijā valda pilnīga visatļautība! Arī pats prezidents Mēri neriskētu ielikt cietumā iekšlietu ministru, pat ja ļoti gribētu. Toties, lai pieklusinātu šādu tiesas procesu, tiek tērēti miljoni dolāru.

- Tātad, - Kāris domīgi teica, - tajā traģiskajā naktī, kad

"Estonia" izgāja no Tallinas ostas, uz tā bija dārga kontrabandas krava. Un, spriežot pēc visa, kuģa kapteinis to zināja.

- Katrs apkalpes loceklis zina summu, ko prāmja kapteinim maksā par kontrabandas kravu.

- Un kāda tad ir ši summa?

- Desmit tūkstoši dolāru par atļauju mašīnai ar kreiso preci uzbraukt uz automobiļu klāja. Та man stāstīja šefs. Viņš to uzzināja no kuģa kapteiņa telefona sarunas ar personu, kas samaksāja par pakalpojumu.

- Kā es noprotu, jūsu šefs noklausījās sarunas?

- Ne tikai. Viņš kā apsardzes firmas priekšnieks caurskatīja videoierakstus un bija labi informēts par kompānijas "Estline" noziedzīgajām darbībām.

- Un ziņoja par to Kremlim?

- Viņš bija īsts čekists un pārdzīvoja to, ka Krievijas armija jūk ārā un alkatīgie ģenerāļi pārdod visu, ko vien var pārdot. Viņš ar sirdi un dvēseli juta līdzi Krievijai.

- Un tajā dienā, - Kāris Stiva komentēja, neatraudams skatienu no monitora, - ilgi pirms kuģa iziešanas jūrā uz automašīnu klāja uzbrauca divi busiņi ar narkotikām. Igauņu kolēģi bija pierakstījuši mašīnu numurus un maisu skaitu. -Viņš ieturēja pauzi, smagi nopūtās un piebilda: - Par to viņi samaksāja ar savām dzīvībām...

Sergejs sarāvās no domas, ka ari viņu gaida analoģiskas beigas. Tas nepaslīdēja garām žurnālista acīm.

- Es centīšos jums palīdzēt, - viņš ar uzmundrinošu smaidu sacīja. - Pāris dienu padzīvosiet pie manis, un tikmēr mēs kaut ko izdomāsim. Atvainojiet, Sergej, esmu spiests jūs pamest. Steidzami jānokārto šādas tādas darīšanas, bet vakarā jābrauc uz Somiju.

Ap astoņiem vakarā uzradās Kāris Stiva ar saiņiem rokās.

- Ēdamā pietiks, līdz es atgriezīšos, - viņš sacīja, ik pa brīdim nemierīgi skatīdamies pulkstenī. - Kolēģis gaida mani mašīnā, tāpēc atvainojiet, es steidzos. Jūtieties ka mājās...

- Ja nu kāds atnāk?

- Neatveriet nevienam durvis un neceliet telefonu. Atā!

Kad žurnālists aizgāja, Sergejs paēda vakariņas un atlaidās uz dīvāna. Pa vaļējo logu bija dzirdama jūras kuģu taurēšana, tuvēja restorānā smeldzoši kauca klarnete, bet virs jumta tarkšķēja helikopters. Un šajā skaņu kakofonijā skaidri ievijās Valentīnas maigā balstiņa. Tā Sergejam likās. Ši bal-stiņa uzmācīgi skanēja ausīs kopš neizmirstamā brīža, kad viņš izkāpa no automašīnas. Viņš raudzījās pilsētas vakara ainavā, it ka cenzdamies saskatīt viņas siluetu starp ietvēm un fasādēm, reklāmu izkārtnēm un automašīnu lukturiem.

- Ak, Valentīna, Valentīna, - viņš skumji novilka. - Mans prieks un vienlaikus manas sāpes! Vai es tevi vēl kādreiz redzēšu? Ir ticējums, ka, nojauzdams drīzu galu, cilvēks tiecas atcerēties pagātni, apzināt savas dzīves nozīmīgākos notikumus. Manuprāt, manas biogrāfijas ievērojamākā lappuse ir nakts ar tevi prāmja kajītē.

Sergejs saudzīgi izņēma no kabatas Valentīnas fotogrāfiju, kuru bez atļaujas bija iznesis no viņas mājas, un ar kaislīgu skatienu uzlūkoja mīļo seju, gluži ka fanātisks ticīgais uzlūko ikonu. Viņš raudzījās ilgi un nepārtraukti, domās riņķodams pirmās mīlestības īsajā maršrutā, pa pilienam, pa kripatiņai, pa punktiņam likdams kopā savas attiecības, ar atmiņas un izteles palīdzību piezīmēdams klāt trūkstošās detaļas. Iekšējā monologā viņš dalījās ar viņu visā, kas bija sakrājies dvēselē kā smaga nasta.

- Mana dārgā, tu esi kā rēgs! Tu parādies manā priekšā tikai uz mirkli un tūdaļ pat izgaisti. Vai es esmu tev vajadzīgs? Tu vienmēr sapņoji par karjeru, alki pec slavas mūzikas pasaulē. Nabaga meitene! Cilvēki, kuri bija cieši saistīti ar šo pasauli, centās tev iestāstīt, ka viss būs kārtībā. Tiesa, tie bija vien sīki administratori, taču viņi bija uz "tu" ar daudziem slaveniem diriģentiem. Viņi solīja tev, ka piemērotā brīdī parunās ar vajadzīgajiem cilvēkiem. Bet tad uzradās pats filharmonijas direktors vai kaut kas tamlīdzīgs un aizveda tevi uz Melnās jūras piekrasti, uz prestižu mūzikas festivālu vai kaut ko tamlīdzīgu. Pēc tam es tevi vairs nesati-

ku. Ja vien tu zinātu, cik grūti man bija pārdzīvot tavu pazušanu! Es nevarēju ne pastrādāt, ne nosēdēt mājās, kaut kāds varens spēks vilināja mani ārā, lika man klaiņot pa šķērsielām, kur kādreiz biju pastaigājies kopā ar tevi. Man likās, ka es varētu tevi tur satikt. Bet atlika vien nogriezties no iemīdītajām taciņām pilsētas labi pazīstamajos labirintos, un plūdi norima, realitāte atgriezās pie manis, salikdama visu pa vietām. Centieni ar elektrību atdzīvināt to, kurš aizgājis uz visiem laikiem, ir tikai sevis tracināšana, jo no pīšļiem neviens augšām neceļas, no nebūtības neviens nepārnāk. Beigu beigās es sev ieskaidroju, ka tu esi noslīkusi jūrā. Tāds bija manas rūgtās mīlestības epilogs. Un, lūk, lietainā septembra dienā ostas uzgaidāmajā zālē negaidīti uzradies tu, gluži kā iznākusi no maniem saldajiem sapņiem, un dzīva nostājies manā priekšā, labi kopta, labi ģērbusies un smaržojoša pēc Chanel. Bet pēc tam notika brīnumaina metamorfoze - kaut kādas magnētisma anomālijas iespaidā tu, nekad nepieejamā, bet tik kārotā, kas man piederēji tikai sapņos, pēkšņi nomodā viegli man atdevies, viļņiem šļakstoties. Tobrīd es no laimes biju septītajās debesīs, jo varēju turēt savos apskāvienos tavu dievišķīgo augumu, šo apburošo draiskuli, kura naktīs bija man tik daudz reižu rādījusies. Tiesa, pirms nonāci manās skavās, tu droši vien kā stafetes kociņš biji gājusi caur citām rokām...

Šis atklājums aizskāra Sergeja patmīlību un sāpīgi ieskrambāja dvēseli. Viņš pielēca no dīvāna un sāka nervozi soļot pa istabu, tomēr centās sevi mierināt ar domu, ka Valentīna slimīgi tiecās pēc slavas un bija gatava uz visu, lai tikai piepildītu savu sapni. Taču tie, kuri bija zvērējuši palīdzēt viņai uzkāpt Olimpā, gluži vienkārši izmantoja viņu un nekādi nepalīdzēja. To sapratusi, Valentīna izgāja par sievu pie bagāta ārzemnieka un centās piepildīt savu sapni turīgā valstī aiz robežas. Vai ir vērts viņu par to vainot? Šo tik burvīgo būtni!

Aizvēris acis, Sergejs redzēja viņas skaisto augumu, brīnišķīgās krūtis, vilinošos gurnus. Viss peldēja tumsā, saplūda kopā un atdalījās, izraisot saldenu tvīksmi. Viņš par to

pateicās Dievam. Bet Visaugstākais izrīkojās citādāk - dāvājis svētlaimes bridi, Viņš prasīja par to samaksāt, liekot sajust nāves elpu ledainā ūdeni. Kādreiz Valentīna viņam bija noslīkusi - teorētiski. Vai Sergejs tolaik varēja iedomāties, ka pienāks diena, kad viņi kopā patiešām slīks aukstajos Baltijas ūdeņos!

Tas viss bija viens mirklis - laimes kalngals un ciešanu kalngals. Un tagad, protams, viņš bija vairāk nekā laimīgs, jo apzinājās, ka viņi nebija kļuvuši par jūras stihijas upuriem.

Pārdzīvotais bija vien grūti saskatāma sākotnējā skice zem jaunā gleznojuma biezā krāsojuma. Tagad viņš Valentīnu vairs nepazaudēs! Veltīgi cenzdamies uz mūžīgiem laikiem saglabāt sevī dievišķīgo mīlas brīdi, Sergejs gandrīz pazaudēja laika un telpas izjūtu. Reizēm likās, ka dvēsele atdalās no miesas un sāk dzīvot patstāvīgi, atspoguļojot sevi visu viņa nodzīvoto mūžu.

Viņš piegāja pie loga. Virs pilsētas peldeja svina krāsas mākoņi. Smidzināja lietutiņš. Skatīdamies uz šo drūmo ainavu, Sergejs domāja, ka tieši tobrīd vairāk nekā jelkad viņam vajadzīgas laimīgas beigas. Bet labie pavērsieni cilvēka dzīvē gadās ļoti reti, tāpēc viss nevarēja un nedrīkstēja beigties citādi, jo grūtdieņa dzīves laimīgs nobeigums bija pēdējais zariņš, pie kura viņš turējās, lai neiegāztos tukšumā. Un šis zariņš bija Valentīna.

Ar šo domu Sergejs apgūlās un aizmiga.

Rīts pienāca ar skaidrām debesim un saules stariem. Viņš izgāja no mājas, kaut arī nebija vēlams to darīt. Naktī bija lijis, šur un tur uz marmora flīzēm vēl bija ūdens, un tajā atspoguļojās zilās debesis, it kā zem kājām mētātos zila stikla lauskas. Labie laika apstākļi izdzenāja smagās domas un piešķīra mundrumu. Sergejs pat sāka dungot igauņu dziesmiņu, cerot, ka šāda skaidra diena atnesīs cerību.

Viņš atgriezās dzīvoklī un ieslēdza televizoru. Varēja skatīties arī Igaunijas programmas. Tajā brīdī raidīja ziņas.

- Šorīt, - stāstīja diktors, - Tallinā pie savas mājas ar šāvienu pakausī nogalināts apsardzes firmas vadītājs, bijušais Igaunijas PSR VDK Kontrabandas apkarošanas nodaļas va-

dītājs Igors Kristapovičs. Saskaņā ar preses rīcībā esošo informāciju viņš zināja par slepenu kravu, kura atradās uz pramja "Estonia" dienā, kad tas nogrima...

Sergejam likās, ka pār viņa galvu nogāzušās debesis, it kā viņš atkal būtu nonācis ledainu viļņu apkampienos. Viņš klausījās diktora balsī un ar šausmām konstatēja, ka tieši viņš kļūs par nākamo upuri.

Fakti un komentāri

Prāmis "Estonia" 1994. gada 27. septembri. Iekapšana Tallinas osta

Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada ceturtajā oktobri Igaunijas, Somijas un Zviedrijas izveidotā prāmja "Estonia" katastrofas izmeklēšanas komisija (jeb //I/O nonāca pie šādiem secinājumiem: "Nav šaubu, ka prāmja nogrimšanas iemesls bija kravas klāja applūšana, un tādēļ kuģis apgāzās. Klājs applūda caur priekšējo apareli. Pats aparelis tika norauts un nogrima vēl tad, kad prāmis bija kustībā pa paredzēto maršrutu. Kad aparēja vairs nebija, viļņi triecās tieši pret pacelto rampu, kā rezultātā rampa tika izrauta no stiprinājumiem un prāmi ieplūda ūdens. Aparēja slēdži neizturēja viļņu triecienus. Kaut arī prāmis jau iepriekš reizi vai divas bija iekļuvis šādā vētrā, vējš nekad nebija pūtis pretēji tā braukšanas virzienam, tas ir, aparelis nekad nebija pakļauts tik spēcīgiem pretimnākošu viļņu triecieniem. Tāpēc vissliktākos iespējamos laika apstākļus stiprinājumi neizturēja. Kaut arī šiem stiprinājumiem vajadzēja būt konstruētiem un izgatavotiem krietni izturīgākiem, prāmja būvēšanas laikā tos uzskatīja par pietiekamiem.

Kad prāmis jau bija uzbūvēts un nonācis ekspluatācijā, klasifikācijas asociāciju prasības attiecībā uz priekšējiem aparējiem kļuva stingrākas, taču, kā tas praksē pieņemts, jaunie noteikumi neattiecās uz jau kuģojošajiem prāmjiem. Gadījumu, kad salūst aparēju slēdži, bijis daudz - prāmjiem, kuri būvēti pirms un pēc "Estonia", - tomēr visi šie gadījumi netika sistematizēti, netika izdarīti vajadzīgie secinājumi un netika izvirzītas prasības nostiprināt esošās slēdžu sistēmas un izstrādāt tehniskus uzlabojumus. Kuģojošo prāmju kapteiņi netika pienācīgi informēti par iespējamajām problēmām ar slēdžiem un būtībā nezināja par potenciālajiem draudiem, kas var rasties veco aparēju slēdžu modeļu konstrukcijas īpatnību dēļ."

Tālāk seko apkalpes rīcības novērtējums (galvenokārt -sardzes uz tiltiņa), glābšanas operācijas kopējais novērtējums un rekomendācijas. Komisija par galveno traģēdijas vaininieku atzina slēdžu nepietiekamu konstruktīvo izturību un prāmja apkalpes nepietiekamu informētību par to. Prāmja vadība tika vainota - drīzāk nosodījuma formā - par to, ka pietiekami nenovērtēja situāciju un līdz ar to nerīkojās tā, ka varētu palīdzēt nevis izvairīties no katastrofas, bet gan mīkstināt tās sekas.

Tomēr gan Zviedrijā, gan Igaunijā daudzi tūlīt pat apšaubīja šo versiju. Tika izteikti pieņēmumi, ka prāmja nogrimšanas iemesls varēja but uz borta noticis sprādziens vai sadursme ar zemūdeni, vai arī noziedznieku diversija, lai slēptu kontrabandas kravas pārvadāšanu. Par to runāja gan liecinieki, gan apkalpes locekļi, gan speciālisti. Taču nesaprotamu iemeslu dēļ komisija šos argumentus noraidīja.

Drīz vien zviedru zinātnieki publicēja kāda pētījuma rezultātus - prāmis "Estonia" ļoti ātri nogrima arī tāpēc, ka no augšējiem klājiem ieplūda ūdens, kas nebija ņemts vērā starptautiskās izmeklēšanas komisijas atzinumā.

Bet pēc tam izskanēja sensācija - zviedru muitnieks Svens Pēters Ulsons intervijā vietējam radio paziņoja, ka tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtajā gadā militārpersonas un muitnieki vienojās bez apskates laist cauri automašīnas, kas ved no Krievijas armijas nopirktu elektroniku. Savukārt muitnieks Lennarts Henriksons izstāstīja, ka mēģinājis pār-

baudīt atvesto kravu, taču viņam aizlieguši to darīt. Viņš paguvis ieraudzīt, ka visās kastēs ir kaut kādas elektroniskas mērierīces.

Nekavējoties sekoja atbildes reakcija no Zviedrijas valdības puses. Premjerministrs Jērans Pēšons ar sašutumu paziņoja, ka militāristi bija gluži vienkārši noslēpuši šos faktus no valdības. Zviedrijas Aizsardzības ministrijas pārstāvis atzina, ka ar prāmi "Estonia" patiešām veda militāras kravas, taču kuģa katastrofas naktī tādu uz borta nebija.

Kā apstiprināja Zviedrijas puses veiktā izmeklēšana, no Krievijas armijas nopirktā militārām vajadzībām paredzēta elektronika patiešām tika pārvadāta ar diviem reisiem -tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada četrpadsmitajā un divdesmitajā septembrī. Bet pēc tam savu vārdu teica bijušais Zviedrijas militārās izlūkošanas priekšnieks Ēriks Rosanders. "Ieroču pārvadāšana ar tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtajā gadā nogrimušo prāmi "Estonia" notika pēc Igaunijas puses lūguma," viņš paziņoja. "Uz Zviedriju veda militārām vajadzībām ražotus materiālus no Krievijas, lai vietējie eksperti varētu tos izanalizēt, jo Igaunijā nebija iespējas tos izdarīt..." Kā norāda laikraksts Postimees, viņš par to paziņojis publiskotā Igaunijas parlamenta ziņojumā. Turklāt, kā apgalvo Igaunijas parlamenta īpašās prāmja katastrofas izmeklēšanas komisijas loceklis Jarno Laurs, zviedri it kā nosūtīja uz Igauniju dokumentu ar kara tehnikas analīzi, taču joprojām ir noslēpums, kas tā bija par tehniku uz kuģa borta, jo komisija neatrada nekādus pierādījumus šāda dokumenta esamībai. Savukārt Zviedrijas vēstniecība Tallinā uz parlamenta pieprasījumu atbildēja, ka minētais dokuments no Stokholmas nav pienācis. Par tādu dokumentu nekas nav zināms arī igauņu ierēdņiem. Bijušais Zviedrijas izlūkdienesta šefs arīdzan paziņoja, ka par ieroču pārvadāšanu Igaunijā bija atbildīgs viens no cilvēkiem, kuri saistīti ar iekšējās drošības uzturēšanu, tomēr atteicās izpaust konkrētāku informāciju. Rīgikogu komisijai tā arī neizdevās

atrast nedz šo dokumentu, nedz mīklaino kontaktperso-nu. Parlamenta īpašās komisijas locekle Evelīna Sepa uzskata, ka ir runa par cilvēku, kurš strādāja toreizējā Igaunijas premjerministra Marta Lāra kancelejā.

Tātad ar prāmi “Estonia" veda nezināmus ieročus. Taču JAIC izdarīja visu, lai šie fakti neatklātos, jo starptautiskā komisija pildīja kada pasūtījumu.

SESTĀ NODAĻA. SKRUNDA. APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

Viņš bija ar nepacietību gaidījis otrdienu, lai dotos uz klubu un pierakstītos balles deju kursiem, kurus pasniedza jaunā paziņa. Gludi noskuvies, viņš izvēlējās labako uzvalku, bet pirms došanās uz klubu ieslīga pārdomās. Katru viņa soli novēroja īpašās VDK nodaļas pārstāvji, un saskaņā ar paša parakstīto apņemšanos viņam bija pienākums ziņot par cilvēkiem, kuri ar viņu kontaktējas. Ja ari viņam nācies ar kādu pārmīt tikai vienu frāzi, bija jāierodas īpašajā nodaļā un jāziņo. Viņš nebija informējis par savu jauno iepazīšanos, jo saprata, ka par nabaga sievieti sāks rūpīgi ievākt ziņas, rakņāsies viņas biogrāfijā, pārbaudīs viņas radiniekus un draugus. Vārdu sakot, attiecības ar apakšpulkvedi Kar-lovu viņai radīs ne mazums neērtību, tādēļ viņš apslāpēja savas tieksmes un pirms tikšanās ar Evu kārtīgi apsvēra situāciju. Pēc pamatīgām pārdomām viņš, ar sirdi un dvēseli nolādēdams savu darbu un represīvo iestādi, kurai gluži kā Fausts bija pārdevis dvēseli, noģērbās un ieslēdza televizoru, cenzdamies novērst uzmanību no skumjajām domām. Un tad atskanēja telefona zvans.

- Vilor Ivanovič, - ar kaukāziešu akcentu sacīja vietējās VDK nodaļas priekšnieks, - ienāciet pie manis.

- Kad?

- Tūdaļ pat.

Pa ceļam prāta jaucās dažādi minējumi. "Vai tiešām Rīgā mani izsekoja? Tad mani var vainot par pienākuma nepildīšanu - es taču nebiju ziņojis par tikšanos ar Evu! Lai ari šī tikšanās bija nejauša, tomēr VDK neko neuzskata par nejaušību."

- Jums steidzami jāizlido uz punktu "P divpadsmit". -Nodaļas priekšnieks viņu samulsināja un pievērsa apakšpulkveža sejai melnas, degošas acis, cenzdamies novērot viņa reakciju.

Atviegloti nopūties, Karlovs pavirši izmeta:

- Kas ir šis noslēpumainais punkts "P divpadsmit"? Kur tas atrodas?

- Diezgan tālu no šejienes, - nodaļas priekšnieks paskaidroja. - Vārdu sakot, saņemta pavēle no Maskavas. Jums šodien pat jāizlido uz Permu.

Karlovu neizbrīnīja, ka būs jādodas uz Krievijas vidienes nostūri. Viņš bija pieradis braukāt pa valsti, tāpēc mierīgi uzklausīja norādījumus no Centra.

- Tur atrodas īpaša režīma kolonija. - Kaukāzieša acis atdzīvojās. - Tur sodu izcieš sievietes, kuras sodītas par slepkavībām un laupīšanām...

- Un kāds man ar to sakars? - pajautāja apakšpulkvedis.

- Lieta tāda, ka šīs skaistules ir sadumpojušās! Aizsūtījušas uz viņpasauli vairākus apsargus, ieņēmušas dažus objektus, un tur sācies tāds jandāliņš! Vārdu sakot, Iekšlietu ministrijas bruņotie speķi nevar tikt galā. Jūsu grupai ir pieredze darbā ar masām...

- Jā, viena lieta ir savaldīt kareivjus poligonā, bet cita...

- Psihotropie ieroči, - nodaļas priekšnieks viņu pārtrauca. - Tos testēja uz ieslodzītajiem vēl tajos laikos, kad pēc Berijas piešķirtās amnestijas sadumpojās pusotrs miljons nometņu ieslodzīto, kuriem bija tiesības uz amnestiju. Tad lūk, toreiz gulaga teritorija mutuļoja ka vulkāna krāteris. Iekšlietu ministrijas atsūtītie pulki nebija spējīgi savaldīt sadumpojušos zekus. Tikai jūsu vecākie kolēģi, izmantojot slepeno tehniku, kuru jūs pašlaik pilnveidojat, ātri nodibināja kartību.

no

Apakšpulkvedis klausījās priekšniekā un pie sevis nodomāja: "Staļins nosmaka, Berija aizrijās pats savos mēslos, bet viņu roku darbs dzīvo, zeļ un plaukst, izraisot dumpjus slēgtajā zonā, ko sauc par gulagu..."

- Viena lieta ir izmantot starus armijas poligonā, - Karlovs norūca, - bet cita - pret sievietem! Vai tas ir humāni?

- Tas ir normāli, - priekšnieks rezumēja. - Amerikāņi jau sen izmanto šādu metodi cilvēku savaldīšanai. Skatieties! - Viņš izņēma no galda atvilktnes mapi, sameklēja papīra lapu un sāka lasīt: - "Slepeni. Stārkas pilsēta, Florida, ASV. īpašā režīma cietums numur divi. Kārtības uzturēšanai atļauts bez ierobežojumiem lietot ģeneratoru "PX-101P". Floridas štata departaments..." Pievērsiet uzmanību, Vilor lvanovič, - viņš uzsvēra, - amerikāņu dokumentā teikts "bez ierobežojumiem". Tas nozīmē, ka tiek noņemti jebkādi apstarojuma signālā ierobežojumi, un tas nozīmē kaudzi līķu. Bet mēs, padomju cilvēki, strādājam humānāk. Jums tikai jānomierina sievišķu sacelšanās, bet jaiztiek bez līķiem. Tātad vajag izsist sievietēm no galvas visas muļķības, bet tā, lai saglabātu sieviešu daiļumu un graciozitāti, - priekšnieks ar smaidu piebilda, - ja viņam tāda ir saglabājusies pēc ilgstošas uzturēšanās aiz dzeloņstieplēm. Vārdu sakot, jūsu grupai pavēlēts šodien pat izlidot uz Permu. Lidmašīna gaida. Iekraujiet aparatūru un dodieties ceļā! Divas stundas, lai sagatavotos! Vai jums skaidrs uzdevums? - Karlovs klusēdams paraustīja plecus, tādēļ priekšnieks turpināja: - Tad es tūlīt pat informēšu Centru, ka esat gatavs.

Atpakaļceļa Karlovam ļoti sagribējās kaut ar vienu aci paskatīties uz Evu. Viņš pat sāka iet uz kluba pusi, lai atvadītos, taču pēdējā brīdī pārdomāja. "Ko tas dos? Tikai un vienīgi liekus pārdzīvojumus. Vajag palikt savā specifiskajā "ieslodzījumā", nekur nelīst un izmest visu lieko no galvas. Tu esi savas profesijas zombijs un nedrīksti par to aizmirst. Un šāda sieviete nav paredzēta tev! Jā, kratīt apakšējās ekstremitātes sambas ritmā viņa tev iemācīs. Bet talak, dārgais Vilor, tev nekas nespīd!"

Nometnes priekšnieks, majors jau gados, ielēja metālā krūzē kandžu un pasniedza ciemiņam kopā ar sīpolu. Seja no pārlieku lielas dzeršanas viņam bija kļuvusi pavisam pelēka.

- Ierausim, - viņš aizsmakušā balsī sacīja, - pēc tam es ieskicēšu situāciju.

Karlovs iedzēra un jautājoši paskatījās uz nometnes pavēlnieku.

- Mani sievišķi, - majors turpināja, - kad uzzināja, ka viņas apstaros pret gripu... tā mēs viņām pateicām... sāka gluži vai spiegt no sajūsmas. Tiesa, viņas vajag ārstēt nevis no gripas, bet no "dzemdes trakuma". Lien pat viena otrai virsū. Nedod Dievs, kāds vīrietis gadīsies viņām acīs. Tūlīt visas barā uzmetīsies un izdrāzīs! Reiz viens ģeologs brauca ar visurgājēju netālu no cirsmas, kur mani sievišķi strādāja vaiga sviedros. Mašīna sāka buksēt. Maitas uzoda... oža uz vīrieša locekli gribošām sievietēm ir īpaši laba... Visas aizskrēja uz turieni, norāva viņam bikses un sāka izvarot. Viena priecājas, bet desmit, divdesmit stāv rindā. Virs sāka lūgties, ka vairāk nevar. Un ko tās palaistuves izdarīja? Nosēja viņam locekli ar auklu tā, lai visu laiku stāv... Viņš nomira zem kārtējā sievišķa, bet loceklis vēl stāvēja! Kāpēc es to visu saku? Esiet uzmanīgs. Bez apsardzes ne soli! No mašīnas ārā nekāpiet! Var saraut gabalos. Neparedzētu apstākļu gadījumā signalizējiet! Apsardze ar suņiem palīdzēs. Bet, ja kas, atklāsim uguni. Instrukcijā ir atļauts.

"Atklāsim uguni," Karlovs nodomāja. "Gluži ka karā!"

Majors, it kā būtu uzminējis ciemiņa domas, iztukšoja kandžas porciju, pašūpoja galvu un turpināja instruktāžu:

- Citādi nevar! Nobradās, bet vispirms barā izvaros. -Tad viņš nokraukšķināja sīpolu un jau citādā balsī ieminējās: - Ja gribat, sagādāsim jums sievišķus, vienu par otru skaistākas...

- Vai tad mēs, - Karlovs smīnēdams iebilda, - drāzīsim viņas modriem aitu suņiem pie deguna?

- Biedri, jūs mani aizvainojat! Mums šeit ir radīti vislabākie apstākļi svarīgiem viesiem. Tīra gulta, silta istaba,

dzeramais un pārbaudītas meičas. Savējās, kuras zina, kā sagādāt baudu vīrietim.

- Es padomāšu, - Karlovs norūca.

- Nav ko domāt! Jūs tur, Maskavā, par pliku paldies tādas skaistules neatradīsiet...

- Kad ķersimies pie darba? - apakšpulkvedis viņu pārtrauca.

- Izdzersim līdz galam to, kas likts galdā... - majors pamāja uz trīslitru burku. - Jūs izgulēsieties, bet pēc tam sāksim. Ka paliek ar meičām?

- Pēc tam. - Ciemiņš atmeta ar roku. - Parādiet vietu, kur stāvēs mūsu mašīna ar aparatūru!

- Iebrauciet aiz žoga, bet tur varat iekārtoties, kur jums ērtāk.

Nākamajā rītā milzīga, ar antenām aprīkota slēgtas virsbūves kravas automašīna ka svešzemju briesmonis ierāpoja aiz žoga un apstājās laukumā pie administrācijas baļķu ēkas. Karlovs sēdēja vadītāja kabīnē, bet viņa cilvēki strādāja slēgtajā kravas nodalījumā. Kad aparatūra bija iesildījusies, apakšpulkvedis deva komandu virsniekam sarkanos uzplečos. Tas pamāja un pa lauka telefonu sazinājās ar dežurantu. Klusumu pēkšņi pārrāva dvēseli plosoša sirēna. Atvērās vārti, un pastaigu pagalmā iegāzās kūsājoša peleka straume. Sievietes izskatījās visas vienādas kā zaldāti - pelēkās virs-jakās, pelēkās bikses un ar pelēkām sejām - un kliedza un spiedza.

- Sākam! - Karlovs pavēlēja sakaru ierīcē. - Ieslēdziet ģeneratoru uz pusi jaudas!

Tehnika nikni ierūcās un izspļāva apstarojuma devu pelēkajā virpulī. Zombējošie impulsi ieurbās trauslajos sieviešu ķermeņos, izplatīdamies galvās un sirdīs. Pārsteigtās ka-tordznieces satrūkās no neizprotamām dvēseles sāpēm. Novārdzinātajam kājām pēkšņi vairs nebija pa spēkam nest ļenganos ķermeņus. Ļoti augstas frekvences elektromagnētiskā lauka adatiņas viegli izlauzās cauri kamzoļiem un mēteļiem un iedūrās dvēselēs, nogalinot sieviešu cerības. Tās nogalināja arī pašas sievietes, pareizāk sakot, visu to, kas šos pelē-

kos rēgus darīja līdzīgus sievietēm. Nogalināja ne tikai sievišķo, bet arī visu cilvēcisko. Visu dzīvo.

Saņēmusi kārtējo "nomierinošā līdzekļa" porciju, daudzbalsīgā masa apklusa, un bija dzirdama vien tievajās kājiņās uzvilkto kirzas zābaku šļūkāšana - it kā netālu šņāktu noslēpušās čūskas. Sajutušas pārmērīgo smagumu, kas nezin no kurienes bija uzvēlies viņām uz pleciem, sievietes apjukušas skatījās uz visām pusēm, taču neredzamais ienaidnieks bija nežēlīgais stars. Viņu rokas nokārās kā plānas stigas, galvās dunēja, it kā smadzenēs kāds būtu iemontējis baznīcas zvanu. Viss šķindēja un dūca, liekot sirdīm paātrināti sisties.

- Nedaudz palieliniet, - Karlovs pavēlēja.

Un nu jau apātija un nespēks gāza katordznieces no kājām, bet kirzas zābaki likās smagi ka svaru bumbas. Bet nežēlīgais stars nemitējās, un pat sargsuņi, sajutuši tā ciešo tvērienu, iespieda astes kājstarpē un žēlabaini iekaucās.

Nometnes pavēlnieks palūdza vadītāju izkāpt no kabīnes un apsēdās viņa vietā. Izplatīdams alkohola un sīpolu smaku, viņš priecīgs kliedza:

- Sadodiet tām maitām sutu! Lai zina, kā celt krāniņus pret priekšniecību un mīzt virsu!

- Viņām krāniņu nav, - Karlovs norādīja.

- Kada starpība! - majors sēca. - Daļa nosprāgs, toties citas kļūs klusākas par ūdeni un zemākas par zāli! Tagad sapratis, kurš te ir saimnieks!

Karlovs atcerējās Skrundas īpašās nodaļas priekšnieka sacīto par nežēlīgo ģeneratora lietošanu "bez ierobežojumiem" amerikāņu cietumos.

- Nepalieliniet devu, - viņš pavēlēja, pie sevis nodomādams, ka nepārkāps sarkano līniju.

- Mīļo cilvēk, - majors novaidējās, - pārdod man savu parikti. Es to uzstādīšu sardzes tornī un profilaksei katru rītu skalošu tiem sievišķiem smadzenes. Pārdod! Ja gribi, samaksāšu ar zeltu. Varu ari naudā.

- Vai tad zelts arī ir? - Karlovs brīnījās.

- Mums kā Grieķija... viss ir! Parādā nepalikšu!

- Tā ir valsts manta, - ciemiņš norūca. - Pārdot nedrīkst.

- Žēl, - sarunbiedrs vīlies novilka. - Ļoti žēl...

Bet pelēkā straume no miesas un asinīm, aizrijusies ar neredzamo indi, bija jau pavisam apklususi. Sievietes gāja ar nokārtām galvām un atbalstīja tās biedrenes, kuras nevarēja paiet. Kā ieslodzīto kolonnās, ko kara gados nacisti dzina uz Vāciju. Vājākās pakrita, bet citas pieturēja viņas un vilka pa smiltīm... Pelēkā straume turpināja savu palēnināto riņķa deju apkārt noslēpumainajai automašīnai - dvēseļu iznīcinātājai. Nogurušās sievietes, lai saīsinātu savu ceļu, nāca aizvien tuvāk un tuvāk svešiniekiem, samazinot apļa diametru, un Karlovam šķita, ka viņam ap kaklu savelkas neredzama cilpa - kļuva grūtāk elpot, trūka gaisa, it kā viņš pats būtu norijis kaitīgo devu. Bet ieslodzītās gāja garām kā ēnas, pat nepamanīdamas nelaimes avotu.

- Stop, - viņš gurdeni nokomandēja, - ar to arī beigsim.

Bija pagājis mēnesis kopš dienas, kad Karlovs Rīgā satika Evu. Drudžainā dzīšanās pēc veiksmes rēga un dienesta darbu un braucienu virpulis dienas stundās notrulināja atmiņas par šo sievieti. Viņas siluets saplūda ar ikdienas vides apstākļu kopumu, un tikai naktīs, nomoda stundās, tas izraisīja blāvu, taču slimīgu rezonansi. "Ir skumji bez jums, zeltsprogainā Eva." Un tagad, nonācis savā istabā, Karlovs ar grūtsirdību skatījās uz garnizona kluba stāvo jumtu, domās no fragmentiem likdams kopā to pirmo tikšanos un kavēdamies pie katra mirkļa. Dvēsele tiecās pie Evas. Viņš ar grūtībām apslāpēja šo dziņu, jo apzinājās, ka VDK vērīgā acs ir vienmēr modra.

Otro reizi viņš Evu satika nejauši - pilsētas grāmatvei-kalā.

- Kāpēc jūs, "strādnieku organizētāj", - viņa smaidot sacīja, - ignorējat modernās dejas?

- Nē, vienkārši... - Karlovs nomurmināja, atcerēdamies izdomāto leģendu un uzlikdams telefonu meistara masku, - daudz darba. Man veselu mēnesi vajadzēja kādā kolhozā montēt automātisko telefona centrāli.

- Skaidrs, - Eva novilka un cieši paskatījās viņam acīs.

Apakšpulkveža seja acīmredzot piesarka no kauna, un tas tika ievērots.

- Bet es grasījos jums iemācīt kustību plastiku. - Viņas balsī bija jaušama nožēla.

- Vēl jau nav nokavēts, - Karlovs izmeta, aizmirsis savas slepenās armijas dzīves īpatnības.

- Tad rīt nāciet uz klubu. Pēcpusdienā es strādāju ar bērniem, bet pulksten deviņpadsmitos ar pieaugušajiem, - viņa sacīja un, steidzīgi atvadījusies, devās uz pieturu. Karlovs redzēja, kā viņa iekāpj autobusā. Tas aizbrauca, bet viņš vēl ilgi skatījās nopakaļ.

Nākamajā dienā viņš nolēma aizmirst par visiem aizliegumiem un devās uz klubu. Iegājis zālē, Karlovs bija pārsteigts - tur bija sapulcējušies aptuveni divdesmit vīrieši un sievietes. Uzturēdamies tikai savā laboratorijā, viņš ar citiem tikpat ka nekontaktējās un pazina vienīgi kluba vadītāju Žu-ravļovu, ar kuru reiz bija sastrīdējies garnizona pārtikas veikalā. Zuravļovs, sašutušu sieviešu izsaucienu pavadīts, bija nekaunīgi lauzies uz letes pusi, cenzdamies bez rindas dabūt "Rīgas balzama" pudeli, kas tolaik bija deficīta prece. "Tā neklājas uzvesties, kaptein," Karlovs norādīja. Vainīgais nikni uz viņu paskatījās, kā pārmezdams, ka nožēlojams civilais tips uzdrošinājies aizrādīt virsniekam, tomēr pagāja tālāk no letes.

Tagad, ieraudzījis Karlovu savā teritorijā, Žuravļovs indīgi sacīja:

- Ko šeit dara strādnieku klases pārstāvis? Dejas ir aristokrātiska nodarbošanās, tā teikt, izredzētajiem.

- Biedri kluba vadītāj, - atskanēja stingra Evas balss, - uzvedieties pieklājīgi! - Piegājusi pie Karlova, viņa pajautāja: - Vai jūs gribat pierakstīties uz balles deju kursiem?

-Ja atļausiet. - Viņš pamāja.

- Varat uzskatīt, ka esam jūs pieņēmuši savā kolektīvā, -Eva ar smaidu paziņoja. - Gatavojieties nodarbībai! Pēc pāris minūtēm sāksim.

Drīz telpu piepildīja jautra mūzika. Partneri sāka griezties sambas ritmā, veidojot sarežģītu dejas rakstu, bet

Karlovs apjucis mīņājās pie sienas un nezināja, ko darīt. Evas partneris bija Žuravļovs. Viņa pameta kapteini, piegāja pie jauniņā, aizveda viņu malā un sāka rādīt soļus. Karlovs jaunībā bija nodarbojies ar vingrošanu, tāpēc prata pārvaldīt ķermeni. Drīz viņš sāka griezties ritmā apburošās pedagoģes sajūsmas pilnu skatienu pavadībā.

- Brīnišķīgi, - viņa komentēja. - Jūs no dabas esat dejotājs!

Atbildes vietā Karlovs tikai klusēdams smaidīja. Ko gan viņš varēja teikt! Visu, kas viņam tobrīd bija uz sirds, viņš nespētu ietērpt vārdos, pat ja pieliktu visus spēkus. Kad ieskanējās nākamās dejas melodija, Eva atkal piegāja pie Karlova un sāka plūstoši viņu vadīt, pakļaujoties mūzikas maģijai. Kluba vadītājs saspringti viņus vēroja un, uztvēris Karlova skatienu, mēģināja pasmaidīt, taču smaida vieta viņam sanāca šķība un nožēlojama grimase. Bet magnetofons jau skuma pēc tālajām Mandžūrijas kāpām, un šīs vaidošās šalkoņas pavadībā Karlovs, liegi piekļaudams Evas smalko augumu, viegli slīdēja pa parketu. Viņas karstā plauksta apdedzināja viņa plaukstu, it ka starp tam liesmotu baznīcas sveces liesmiņa. Viņa iekaisušajā apziņā pulsēja kautrīgi jautājumi un atbildes, taču abi aiztraucās galvu reibinošā valša ritmā. Karlovs pārliecināti satvēra partneres trauslo ķermeni, savukārt viņa, atliekusi galvu, peldēja, reizēm pieskardamās viņam ar krūtīm, iekvēlinot sadumpojušos fantāziju. Kluba vadītājs, izvalbījis sarkanās acis kā uzbudināts vaislas bullis, kaut ko bubināja zem deguna, bet Karlovam jau bija vienalga. Tobrīd eksistēja tikai viņa un vairāk neviens! Visa pasaule acumirkli kļuva tukša, un viņš piepeši sajutās ļoti laimīgs, it kā debesis būtu viņam tik tuvu, ka tās varētu aizsniegt un ar pirkstu kā uz aizsvīduša stikla uzrakstīt tajās jebkuru vārdu. Un viņš domās aizsniedzās un uzrakstīja: “Eva." Šī brīnišķīgā sieviete cieši lūkojās uz viņu, un debesis pazuda, un viņš noslīka viņas zilajās acīs.

Pēc nodarbības Karlovs ar savādu laimīga cilvēka smaidu gāja mājās, kad pie viņa pienāca patruļa, kurai sekoja kluba vadītājs.

- Ko civilpersona dara armijas daļā? - Žuravjovs nikni sacīja. - Varbūt tas ir spiegs? Pārbaudiet viņa dokumentus, biedri...

- Lūdzu, uzrādiet caurlaidi uz garnizonu, - jauns leitnants stingrā balsi sacīja.

Karlovs izvilka apliecību un pasniedza patruļniekam. Tas rūpīgi izlasīja un, pagriezies pret kapteini, paziņoja:

- Vilors Karlovs Ivana dēls ir mušu telefonstacijas tehniķis.

- Varbūt viņš ir nomaskējies kā tehniķis, - kluba vadītājs rupji atcirta, - bet patiesībā strādā ārzemju izlūkdienesta labā.

- Biedri kapteini, - patruļnieks lietišķi sacīja, - iesaku jums ar šo jautājumu vērsties atbilstošā dienestā.

- Tā arī darīšu! - Žuravļovs nošņāca.

Šis virsnieks vārdus vējā nekaisīja. Pēc pāris dienām Kar-lovu pie sevis uzaicināja īpašās nodaļas priekšnieks.

- Armijas daļas komandieris cenšas jūs kompromitēt, -VDK pārstāvis ar smaidu informēja. - Kaut kāds kapteinis Žuravļovs raksta, ka jūs visu acu priekšā centāties pabazt roku zem balles deju pasniedzējas jaciņas. Sieviete sašutusi un lūgusi, lai viņš, kluba vadītājs, aizstāv viņu pret šādu nekaunību, ko viņš arī esot izdarījis. Vēstules autors ierosināja apspriest šo faktu partijas sapulcē un attiecīgi rīkoties.

- Viņam laikam dzērumā rēgojās, - Karlovs izdvesa.

- Es ari tā domāju, - nodaļas priekšnieks piekrita. - Tā ari armijas daļas komandierim atbildēsim. Starp citu, kas tā par sievieti?

- Strādā mūsu garnizonā. Klubā pasniedz balles deju kursus.

- Kā jūs tur nonācāt?

- Nolēmu iemācīties moderni un pareizi valsēt.

- Vajadzēja mūs informēt par jauno hobiju.

- Nepaguvu. Es aizgāju uz klubu tikai pirms pāris dienām un pagaidām neesmu izlēmis, vai ir vērts apmeklēt šos kursus.

- Mēs sarunājām, ka jūs mums ziņosiet par visu. Atvainojiet, apakšpulkvedi, bet, ņemot vērā jūsu darba specifiku, jums vajadzētu pēc iespējas izvairīties no sabiedriskām vietām. Ienaidnieks, kā saka, nesnauž!

- Citādi nemaz nevar būt, - Karlovs piekrita.

- Neapvainojieties, Vilor Ivanovič, bet mēs esam atbildīgi par jums Centra priekšā.

- Skaidrs.

No īpašās nodaļas Karlovs izgāja apjucis. Žuravļovs acīmredzot bija ļaunprātīgs un atriebīgs cilvēks, bet attiecība uz Evu viņam bija savi plāni - viņš nevienu tāpat vien nelaidīs iecerētajai klāt. "Šis saniknotais tips neliks mierā ne mani, ne Evu," Karlovs prātoja. "Tādus vajag ārstēt! Šim nolūkam man ir lieliska recepte. Ieskaitīšu viņu to cilvēku sarakstā, ar kuriem veiks izmēģinājumus. Ar starojuma palīdzību izdzēsīšu viņam no atmiņas visu, kas saistīts ar mani un Evu... Tiesa, to sauc par dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu. Kas man draud par šādu rīcību? Oficiāli esmu kā svētā govs. Bet... lietas būtība nav oficiāluma, lietas būtība ir morālē. Ja labi padomā, tad par atbildību likuma priekšā šeit nav runas. Turklāt šis eksperiments būs noderīgs mūsu analītiķiem."

Ar stingru apņēmību izrēķināties ar nekauņu Karlovs devās pazemē, kur divdesmit divu metru dziļumā atradās viņa slepenā laboratorija. Pie durvīm cauru diennakti dežurēja sargs. Ieraudzījis šefu, viņš sasita papēžus un militāri sveicināja. Puisis, kuram vēl ūsas neauga, pat ne tuvu nevarēja iedomāties, kas notiek aiz noslēpumainajām durvīm. Tiesa, viņu izbrīnīja fakts, ka te saimnieko civilpersonas, pie kurām mēdz viesoties augsti armijas ierēdņi pat no Maskavas un ģenerāļi!

Karlovs pamāja sargam, ievadīja drošības kodu, un bruņu durvis, kuras spētu izturēt kodolsprādziena triecienvilni, lēni atvērās. Sākumā viņš iegāja nelielā istabā, kur notika visnepatīkamākā procedūra - bija jāuzvelk smags kombinezons no metalizēta auduma ar svinu. Ietērpies tādā skafandrā, viņš devās uz savu darba vietu. Blāvajā gaismā kļuva

saskatāmas pakļauto sejas, mirgoja zaļas gaismiņas, ziņodamas par visu kanālu un traktu gatavību. Jaunā ieroča izmēģinājumi norisinājās ierastajā kārtībā. Karlovs ieslēdza ierīci. Gluži kā aizvēsturiska briesmoņa acis draudīgi iemirdzējās divi sarkani trafareti.

- Izstarojošais kanāls gatavs, - ziņoja padotais.

Apakšpulkveža skatiens neapzināti pievērsās raidītāja

blokam, kur lokatora sirds - pati jaudīgākā magnētiskā sistēma - bija ietīta smalkā dzesēšanas cauruļvadu tīmeklī. Cilvēka sirds sūknē pa asinsvadiem ap pieciem litriem asiņu, bet šajā aparātā cirkulēja četrdesmit litru augstākās kvalitātes spirta. Reiz viņš bija pajautājis kādam ievērojamam zinātniekam, kurš izstrādāja jauno ieroci:

- Vai dzesēšana ar spirtu nav pārāk dārga?

- Ja tiks sasniegts mērķis, bet mēs par to nešaubāmies, tad ierīci lēti dzesēs ar labāko franču konjaku.

Jā, spēle ar psihotropo starojumu bija pūliņu vērta. “Varbūt vajag nospļauties uz šo kapteini," Karlovam pazibēja prātā, "ieraut spirtu un nomierināties? Neuzņemties lieku grēku... Lai gan man uz dvēseles ir tik daudz mēslu, ka grams vairāk vai mazāk neko vairs neizmainīs. Elles katli tevi gaida, Vilor Ivanovič! Bet," viņš sevi mierināja, "īpašu ļaunumu es tam tipam nenodarīšu - tikai šo to izdzēsīšu no atmiņas."

Viņš nepaguva atriebību līdz galam apdomāt, jo ekrānā parādījās kontūra - Latvijas pilsētiņa, pār kuru iedarbojās kaitīgā enerģija. Pa ielām gāja skolēni, volejbola bumba lidoja pāri tiklam, vietējā parkā pie puķu dobēm un celiņiem rosījās Lauksaimniecības akadēmijas studentes - praktikantes. "Vai šie cilvēki maz zina, kāda enerģija palaikam valda virs galvas?" apakšpulkvedis prātoja. "Daži jūt nespēku un droši vien to izskaidro ar magnētisko vētru uz Saules, kuras atbalsis aizsniedzas līdz pat Skrundai. Citi apgalvo, ka galvassāpes rada nezināmas anomālas parādības. Daži spriedelēs par lodveida zibeņiem un brīnīsies par to, ka šīs spīdošās lodes vienmēr parādās laikā, kad nav negaisa... Nabaga cilvēki! Viņi pat iedomāties nevar, ka saulei ar to nav

nekāda sakara un reizēm apkārt krustām šķērsām šaustās ļoti augstas frekvences stari, kas bez žēlastības apstaro vietējos iedzīvotājus." Ja arī daži to sajuta, tad nevarēja iedomāties, kas patiesībā notiek. Armijas aprindās šie eksperimenti tika turēti visstingrākajā slepenībā, par ko liecināja cenzūras uzraudzības instrukcija, kuras trīspadsmitā punkta astotajā apakšpunktā bija sacīts: "Aizliegts publicēt jebkādas ziņas par elektromagnētisko svārstību ietekmi uz cilvēka psihi, ja eksperimentu mērķis ir iegūt kontroli pār to."

Karlovs atmeta šīm domām ar roku un pavērsa ierīci uz garnizona teritoriju. Lūk, arī klubs... Stars izlauzās cauri sienai un iekļuva vadītāja kabinetā. Punktiņi fokusējās un atspoguļoja uz ekrāna neskaidru kapteiņa siluetu. Apakšpulkvedis iztēlojās Žuravļovu sēžam kabinetā pie šņabja glāzes, sālīta gurķa un rupjmaizes doniņas un kaut ko pētām. Varbūt tā ir Evas fotogrāfija? Kapteinis droši vien skatās uz to un domā: "Es visādi pūlos pievērst Evas uzmanību, bet pēkšņi - še tev! - viņa čubinās tikai ap kaut kādu pienapuiku pusmūža gados! Lai kur es pieprasītu paskaidrojumus, visur man liek manīt, ka rūpes par telefonstacijas tehniķi neietilpst kluba vadītāja kompetencē. Bet es sturmēšu priekšniecību tik ilgi, kamēr šo izlēcēju nepadzīs no garnizona! Man pietiks spēka un prāta to panākt. Un nekaunības arī."

Gara acīm skatīdams sāncenša draudīgo monologu, apakšpulkvedis ieslēdza aparatūru.

"Čūskas kodiens cilvēkam ir nāvējošs," Karlovs iekšējā monologā komentēja, "taču saprātīgās devās inde kļūst par zālēm. Tāpat arī psihotropais starojums ir gan briesmīga inde, gan visvarenas zāles. Tas palīdzēs šim tipam aizmirst par divu cilvēku eksistenci. Sakuma stars novedīs viņu līdz šizofrēnijas uzplūdam, bet pēc tam viss pāries un šis brunču mednieks un melīgais sūdzambībele kļūs par inteliģentu cilvēku."

Kapteinis sākumā miegaini grozīja ūdeņainas acu zīlītes, jo nesaprata, kāpēc viņam piepeši kļuvis nelabi. Tad viņš paķēra šņabja glāzi, iztukšoja to, uzkoda un pasmaidīja, it kā nospriezdams: "Esmu par daudz iedzēris, bet drīz galva

pārstās griezties." Kad degvīna pudele "Moskovskaja" bija tukša, viņš izstiepās uz dīvāna un drīz jau krāca.

- Guli, mīļais, - Karlovs čukstēja. - Pamodīsies kā cits cilvēks un neievērosi ne mani, ne Evu.

Apritot piecpadsmit gadiem pec traģēdijas dienas,CILVĒKI NOLIEK SVECES UN ZIEDUS PIE UPURU PIEMIŅAS MONUMENTA TALUNA

Prāmja "Estonia" traģēdija daudzu valstu pārstāvjiem šķita tik mīklaina, ka viņi neoficiāli veica savu izmeklēšanu. Vācijā prāmja bojāeju pētīja komisija ar nosaukumu "Ekspertu grupa", kurā darbojās ievērojami kuģu būves speciālisti. Viņu secinājumi interesēja daudzus, un es gribu minēt dažus faktus no šīs komisijas slēdziena, kuri nesakrīt ar oficiālo JAIC verdiktu.

"Defektu, kas kļuva par vienu no izšķirošajiem faktoriem notikušajā, atklāja tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtajā gadā. Aparēja eņģes borta kreisajā pusē bija deformējušās, un kopējā ūdensnecaurlaidībā radās traucējumi, ļau reisos pirms katastrofas ūdens bija iekļuvis uz kravas klāja, turklāt apkalpe centās apturēt ūdens ieplūšanu ar lupatām un matračiem. Tātad priekšējā aparēja ūdensnecaurlaidībā radušies traucējumi bija pietiekams pamats atzīt prāmi "Estonia" par nederīgu kuģošanai. Stingri vērtējot, prāmis bija zaudējis sami

klasi jau pirms sava pēdējā reisa, un tas bija jānodod remontam, nevis jāsūta darbā. /../ Uzraudzības dienestiem bija jāpamana visi šie defekti. Īpaši tas attiecināms uz Bureau Veritas inspektora veikto prāmja apskati neilgi pirms katastrofas, kā arī Zviedrijas Shipin-spec inspektoru un Igaunijas ENMB komitejas veikto pārbaudi dienu pirms prāmja iziešanas pēdējā reisā. Visi minētie defekti bija atklati un fiksēti šo apskašu laikā, tomēr atbilstoša rīcība nesekoja. I..] Turklāt brīdī, kad "Estonia" izgāja jūrā, iepriekš minētajiem defektiem nāca klāt vēl šādi:

* tā kā metāls pastāvīgās vibrācijas un nekvalitatīvā remonta dēļ bija nolietots, priekšējā aparēja eņģes bija zaudējušas savu konstruktīvo izturību;

* aparēja balsta sija vibrācijas dēj bija četras reizes lūzusi, un aparelis balstījās nevis pret šo siju, bet pret priekšpīķa klāju, kas pilnība izjauca aparēja balansējumu, bet spiediens uz aparēja eņģēm pārsniedza visas pieļaujamās robežas;

* krava nebija pienācīgi nostiprināta, kaut ari bija gaidāma vētra;

* kuģis izgāja jūrā ar nelielu sānsveri uz labo pusi, sānsveres iemesls - korpusa apšuvuma ūdensnecaurlaidības traucējumi.

Visu iepriekšminēto defektu dēļ prāmis tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada divdesmit septītajā septembrī nebija spējīgs kuģot, un saskaņā ar starptautiskajiem un nacionālajiem kuģošanas noteikumiem prāmim "Estonia" nebija tiesības nedz iziet jūrā, nedz uzņemt pasažierus, kravu un apkalpi. Pamatojoties uz aculiecinieku liecībām, kuras savstarpēji sakrīt un ko apstiprina dokumentāli fakti, var droši konstatēt, ka pulksten 20.45, kad kuģis vēl atradās krasta tuvumā, situācija jau bija kritiska, ja tobrīd būtu pieņemts lēmums nekavējoties atgriezties, katastrofa nebūtu notikusi. 20.45 bija neatgriezenisks moments - ūdens ieplūšana un salūzušie aparēja stiprinājumi padarīja katastrofu neizbēgamu.

Turpmākajā notikumu gaitā parādījās vēl citi fakti. Dažādu liecību uzklausīšanas un izmeklēšanas gaitā tika noskaidrota informācija, par kuras patiesumu nevar būt šaubu:

* kad kuģis jau bija nogrimis, kāds centās iekļūt stūres mājā;

* ūdenslīdēju grupa, kas oficiāli veica nogrimušā prāmja apskati, mērķtiecīgi, acīmredzot pildīdama uzdevumu, meklēja un atrada kādu koferīti. Tas piederējis cilvēkam, kurš pazīstams kā ieroču kontrabandas darbonis.

Ņemot vērā jaunos dokumentus un materiālus, ko lulz divtūkstoš sestajam gadam bija savākušas dažādas organizācijas un grupas, komisija "Ekspertu grupa" (turpmāk - Komisija) izdarīja vairākus secinājumus.

jebkurā gadījumā prāmis "Estonia", izejot savā pēdējā reisā, nebija spējīgs kuģot un atradās katastrofālā avārijas stāvoklī. Šis fakts bija zināms vismaz kapteinim un galvenajam mehāniķim, kā arī Zviedrijas un Igaunijas jūras administrācijām, jaunie dokumenti, liecības un materiāli jauj ar pietiekami lielu pārliecību apgalvot, ka pēdējā reisa laikā uz prāmja notika vairāki sprādzieni, taču nav iespējams noskaidrot, vai tie bija galvenie faktori, kas izraisīja kuģa bojāeju, vai tomēr liktenīgo lomu nospēlēja aparēja eņģu deformācija - tieši šo defektu Komisija savos pirmajos secinājumos uzskatīja par galveno traģēdijas vaininieku.

Turklāt Komisija norada uz Zviedrijas un citu ieinteresēto valstu neglīto lomu visos notikumos, kas sekoja pēc prāmja bojāejas. Pietiek minēt kaut vai to, ka jau briesmīgā 28. septembra vakarā Zviedrijas valdība nosauca avārijas iemeslu - aparēja slēdzošā mehānisma bojājums, kas radies konstruktīvo īpatnību dēļ. Turpmāk šī versija kļuva par galveno un virzošo oficiālās izmeklēšanas komisijas (JAKI) darbā un secinājumos.

Var apgalvot, ka gan JAIC, gan ieinteresēto valstu valdības, kuras ietekmēja tās darbu, apzināti maldināja sabiedrību un savu valstu pilsoņus. Tostarp prāmja "Estonia" vraku - masu kapu - neliek mierā, tas burtiskā nozīmē ir pakļauts izlaupīšanai ar Zviedrijas varas iestāžu ziņu. Ko tieši tur meklē, atrod un izceļ zviedru militāristi, mēs tā arī nezinām."

SEPTĪTĀ NODAĻA. STOKHOLMA. MARTINS NILSENS

- Nilsena kungs! - Viņa snaudošajā apziņā iespraucās pazīstama bērna balss. - Te Sonja. Atvainojiet, ka traucēju. Man parīt ir dzimšanas diena. Es gribu jūs uzaicināt uz svinībām.

Viņš drudžaini centās saprast, kā rīkoties šajā situācijā.

- Mamma pasūtīja milzīgu torti, - meitenīte turpināja. - Jūs būsiet visgaidītākais ciemiņš!

"Ar bērna muti runā Dieva balss," Martins nolēma un nekavējoties atbildēja:

- Paldies par ielūgumu, Sonja. Es atnākšu.

- Mamma grib jums kaut ko pateikt.

- Es ļoti priecājos, ka pieņēmāt meitas ielūgumu. Mēs bieži par jums atceramies. Un tas ir saprotams. Jūs taču izglābāt mums dzīvību, - viņa ar saviļņojumu sāka. - Pagājušajā reizē mēs satikāmies kafejnīcā, kur bija skaļi un nemājīgi. Arī laika bija maz. Šoreiz pasēdēsim mājas apstākļos un mierīgi patērzēsim...

- Cikos man jāierodas? - Martins viņu pārtrauca.

- No diviem līdz četriem nāks ciemos bērni. Mums būtu labāk satikties pēc pieciem. Vai jums šis laiks ir piemērots?

- Jā, labi. Kāda ir jūsu adrese? Paldies, es pierakstīju.

- Tad uz tikšanos!

Martins piecēlās un piegāja pie spoguļa. Blāvajā dienas gaismā seja izskatījās pelēcīgi bāla. Skaidrāk un skaudrāk

iezīmējās tumšie acu dobumi. Visā viņa sakumpušajā augumā bija manāms pelēks, gandrīz necilvēcisks nogurums. Rokas trīcēja.

- Luk, ari iemesls pārtraukt pļēgurošanu, - viņš, pētīdams savu uzblīdušo fizionomiju, skaļi sacīja. - Dižais Radītājs lika man viņu izglābt, lai vēlāk viņa izglābtu mani. - Martins ieraudzīja uz galda pustukšu viskija pudeli, apņēmīgi aiznesa to uz virtuvi un izlēja. "Dieva balss caur bērna muti," viņš atkārtoja kā lūgšanu, "lika izrāpties no šī purva." Mokoši gribējās visu aizmirst un līdz galam atsvabināties no murga, kas viņu vajāja. Martins zināja, ka trīsreiz nolādētā paģiru lente drīz sāks ar kaprīzu ātrumu tīties viņa dvēselē un viņš jau atkal sajutīs tajā iecērtamies nikna zvēra ilkņus, kas piepildīs visu ķermeni ar sāpēm. Tās centīsies viņu salauzt, pārvērst putekļos un pīšļos. Viņš izturēs šīs mokas. Toties pēc tam dvēseles atmiņu kodā saglabāsies ieraksts par viņa īslaicīgo pagrimumu, lai viņš vairs nekad neļautos kārdinājumam un censtos no tā pasargāt citus.

Vakarpusē nelabums sāka no iekšpuses kratīt ķermeni, sažņaudzot stingrās dūrēs katru viņa dzīvo šūniņu. Slimīgajā atmiņā izgaismojās Nīčes vārdi, ka noteicošais spēks dabā un sabiedrībā ir cilvēka griba. Varas griba pār sevi un citiem ir pārcilvēka galvenais rīcības un dzīvesveida virzošais motīvs, jo daba šo indivīdu ir apveltījusi ar spēcīgu enerģiju-

- Tu taču sevi par tādu uzskatīji? - viņš steneja. - Mekle šo enerģiju! Pierādi, ka tu vari būt pārcilvēks!

Saņēmies, viebdamies no sāpēm, viņš piespieda sevi apģērbties un devās pirkt dāvanu.

Laika apstākļi atbilda viņa dvēseles stāvoklim. Debesis izskatījās kā sapluinītas un ar grūtībām vilka savas mākoņu skrandas, it kā tikko būtu izrāvušās no neganta zvēra nagiem. Viņš skatījās savādajās debesīs un jutās pretīgi - ausīs zvanīja, un bija dzirdamas kaut kādas balsis, it kā debesis ar viņu runātu. "Bet varbūt tā bija noslēpumaina zīme no Andreja, kurš grūtā bridi ieradies palīgā un lidinās tepat blakus?"

Viņš steidzīgi aizsoļoja cauri parkam uz metro. Brāzmains vējš pa vientulīgajām alejām dzenāja sakaltušās lapas. Galvā kūsāja karstums. Viņš gribēja nokrist uz slapjās zemes, lai atdzesētos un atbrīvotos no uzmācīgajām trīsām. Tālumā sārtojās uzraksts "Kafejnīca", un kājas pašas nesa turp, kur varēja pasūtīt glābjošu alkohola glāzīti. - Izturies vīrišķīgi, baltādainā bestija, un parādi raksturu! Tu taču vari! Atceries peldēšanas čempionātus! Tuvojoties finišam, vairs nebija spēka, tomēr tev bija stipra griba un tu izrāvi uzvaru! - viņš centās sevi pārliecināt tik skaļi, ka uz viņu izbrīnīti atskatījās garāmgājēji.

Ar gribasspēku viņš piespieda sevi doties uz metro.

Kamēr vagons ducināja tumšajā tuneļa rīklē, Martins sēdēja ar aizvērtām acīm, cenzdamies sevi pierunāt, ka jāparāda raksturs un jāaizmirst par alkoholu - jāizsvītro no savas dzīves šis draņķis.

Viņš izkāpa Centrālajā stacijā, ar grūtībām pieveica kāpnes, tuvākajā aptiekā nopirka aspirīnu, norija divas tabletes un stenēdams vilkās uz universālveikalu "PUB", kas atradās Kungsgātanas un Hamngātanas ielu krustojumā. Tas bija vispopulārākais veikals Stokholma. Martins bija lasījis par tā dibinātāju Paulu Urbānu Berjstremu, kurš lepojās ar to, ka pie viņa iepircies pats Krievijas revolūcijas vadonis Vladimirs Ļeņins ar savu boļševistisko favorīti.

Martins kā sapnī lēni vilkās gar plauktiem un vitrīnām, brīnīdamies par bagātīgo preču sortimentu un šausminādamies par cenām. Pēc brauciena uz Tallinu viņa maks bija krietni iztukšojies, tāpēc dārga dāvana nebija viņam pa kabatai. "Pats esmu vainīgs," viņš sev pārmeta, "iegāju pilsētas dārgākajā veikalā. Jāmeklē veikals ar pieņemamām cenām."

Martins pagriezās, lai dotos uz eskalatoru, bet tad ieraudzīja vīrieti, kurš stāvēja pie vitrīnas un skatījās viņam virsū. "Jau otro reizi," Martins trauksmaini prātoja, "šis tips ar iegarenām, tumšām šīfera krāsas acīm un līku degunu trāpās man ceļā. Varbūt tās ir tikai manas iedomas pēc asiņainās izrēķināšanās Tallinā? Šis vīrietis ir parasts veikala

apmeklētājs, bet mūsu skatieni sastapās nejauši. Es jau galīgi esmu kļuvis par lupatu. Bet to var saprast - tik daudzas slepkavības varētu salauzt ikvienu."

Tomēr viņš steigšus aizsoļoja uz izeju. Vai nu no tabletēm, vai no izbīļa galvassāpes mitējās, toties mutē bija tik rūgta garša, it kā brokastu vietā viņam būtu pasniegts vecs vara svečturis. Viņš piegāja pie dzērienu stenda, iemeta kronu, un no aparāta ar troksni izvēlās minerālūdens pudele, kuru viņš tūdaļ pat iztukšoja. Blakus uzradās vecs vīrs un, blāvām acīm uz viņu paskatījies, nogārdza:

- Iedod, dēliņ, Dieva dēļ, pāris malciņu minerālūdens! Mute izkaltusi, mirstu no slāpēm!

Martins pastiepa viņam ūdeni, un virs trīcošiem pirkstiem ieķērās pudelē, gribēja paspert soli uz priekšu, taču zaudēja līdzsvaru un gandrīz nokrita.

- Redz, kā gadās, - vecais čukstēja. - Piedzēros kā cūka! Es taču, dēliņ, visu mūžu esmu bijis nedzērājs. Man ir bēdas... Pirms paris dienam nomira večiņa...

Gara acu priekšā Martinām iznira Andreja seja, un krūtis pāršalca rūgtuma vilnis.

- Galva plīst pušu, - vecais vīrs turpināja vaidēt. - Aizdod, dēliņ, pāris kronu... Vispār nevajag aizdot. - Viņš ar grūtībām iebāza nepaklausīgos pirkstus kabatā, izvilka no tās ķēdīti un pasniedza Martinām.

- Nopērc, dēliņ! Senlaicīga lieta. Sieva visu mūžu nēsāja. Tagad viņai vairs nevajag. Bet mana galva bez alkohola tūlīt pārplīsīs...

Piepeši vecais virs ieraudājās ka bērns. Martins pats dziļi pārdzīvoja tuva cilvēka nāvi, tāpēc saprata, kā jūtas svešinieks.

- Cik tu gribi par ķēdīti?

- Cik iedosi.

Samaksājis un paslēpis pirkumu kabatā, viņš iedomājās, ka dāvana Sonjai pati bija pie viņa atnākusi. Vēl tikai bija jānopērk pieklājīga kastīte juvelierizstrādājumu nodaļā.

Maja, kurā dzīvoja Rebekas kundze, izcēlās ar krāšņu fasādi, ko rotāja greznas, talantīgu būvmākslinieku veido-

tas skulptūras, kalts metāla žogs un strūklaka skaisti koptā pagalmā. Pie šādas ēkas iedzīvotājiem nebija viegli nokjūt -portjē skrupulozi izjautāja ciemiņu par viņa vizītes mērķi, tad apžēlojās, paziņoja par ciemiņu saimniecei un, apmierināts ar saņemto atbildi, pamāja lifta virzienā. Plašajā, ar krāsainu marmoru apdarinātajā gaiteni karājās grezns spogulis skaistā porcelāna rāmi - tāds darītu godu jebkuram muzejam. Viņš, garām iedams, paskatījās uz savu pēdējo dienu laikā sakritušos seju, neapmierināts saviebās un izsauca liftu, kurš liegi nogādāja viņu ceturtajā stāvā.

Viņš piezvanīja un izdzirdēja aiz durvīm pazīstamu bērna balstiņu. Noklikšķēja slēdzene, uz sliekšņa parādījās Son-ja un iekārās viņam kaklā.

- Mīļais tēvoci Martin, - viņa čivināja, - man liels prieks jūs redzēt! Liels prieks, liels prieks...

- Sonja, - uzsauca Rebeka, - ļauj cilvēkam ienākt un noģērbties!

- Nekas, nekas. - Viņš ar skumīgu smīnu centās noslēpt savu samulsumu par tik vētrainu uzņemšanu. Lielajā un labi apgaismotajā priekštelpā viņš acumirklī nomierinājās, jo uzvēdīja silta mājīguma un bagātības aromāts. Viņš novilka mēteli, akurāti uzkāra to uz pakaramā, izņēma no iekškabatas kastīti un svinīgi sacīja:

- Apsveicu tevi, Sonja! Lūk, mana dāvana. - Viņš atvēra kārbiņu.

Meitenīte iepleta acis un starojoši paskatījās uz ķēdīti.

- Vai, cik skaista! - viņa čukstēja. - Mammu, skaties!

- Tā taču ir senlaicīga lieta, - Rebeka, uzmanīgi nopētījusi ķēdīti, ar sajūsmu konstatēja. - Un, luk, arī krievu grāfa Šeremetjeva ģimenes ģerbonis!

Martinām no pārsteiguma iepletās acis. Viņš pat iedomāties nevarēja, ka no bēdu sagrauzta večuka nopircis tik vērtīgu lietu. "Ja nu tā ir zagta?" prātā iešāvās satraucoša doma. "Un iejauksies policija? Tad gan būs kauns!"

- Droši vien jūsu ģimenes relikvija.

- Jā, - Martins, novērsis savu apmulsušo skatienu, atbildēja un nosarka.

*

- Paldies, tēvoci Martin! Es nēsāšu ķēdīti katru dienu un atcerēšos par jums.

Viņš pavisam apjuka. Rebeka steidzās palīgā.

- Nāciet, lūdzu, šeit. - Viņa smaidīdama parādīja uz baltam divvērtņu durvīm ar bronzas rokturi izliekta leoparda ķermeņa formā. Martins pārkāpa pār slieksni un... nonāca astoņpadsmitajā gadsimtā. Viesistabas mēbeles bija baltas, ar izliektām kājiņām un elkoņu balstiem, kurus rotāja apzeltīti vijumi, savukārt sedekļi un atzveltnes bija apvilktas ar dārgiem gobelēniem. Balti zilās sienas greznoja izsmalcinātas žirandoles. Universitātē viņš bija mācījies ārzemju mākslas pamatus un sajūsminājies par baroka ziedu laikiem, bija bieži apmeklējis muzejus un saprata, ka šādi iekārtot un ieturēt vienotā stilā viesistabu var tikai liels senlaiku lietišķās mākslas speciālists un bagāts cilvēks.

Martins sajūsmā grozīja galvu, skatīdamies te uz izsmalcināto interjeru, te uz saimnieci. Rebeka uzminēja, par ko viņš domā, un ar skumju pieskaņu balsī sacīja:

- To visu iekārtoja mans vīrs. Viņš bija liels mākslas pazinējs un kaislīgs kolekcionārs. Šo gleznu... - viņa pamāja uz ainavu masīvā, apzeltītā rāmī, - ...viņš nopirka no paša Dalī.

- Mūsdienās visiem šiem darbiem ir milzu vērtība? -Martinām paspruka.

- Iespējams, - Rebeka vienaldzīgi atbildēja un aicināja pie galda, kas bija servēts ar rokoko stila virsglazūrā apgleznotiem Meisenes porcelāna traukiem.

Tovakar Martins pēc ilgiem laikiem sajuta ģimeniskumu un mājīgumu. Viņi runāja par daudz ko, tikai viena tēma bija tabu - prāmis "Estonia". Nē, viņi nebija iepriekš vienojušies neatcerēties šausmīgos notikumus, tomēr taktiski izvairījās no šīs tēmas.

- Ceru, ka jūsu brauciens uz Tallinu bija veiksmīgs, -Rebeka painteresējās, kad sarunā bija acīmredzami ieilgusi pauze.

Martins sarāvās, un tas nepaslidēja garām viņas skatienam.

- Brauciens uz Tallinu bija nelaimīgs, - viņš, neslēpdams skumjas, sacīja, - tāpēc ka... tāpēc ka es tur pazaudēju mīļoto cilvēku.

- Atvainojiet, - Rebeka nočukstēja un steigšus nomainīja tēmu. - Mēs dzeram kafiju blakus istabā. Tur ir mūsu bārs. Laipni lūdzu!

Viņš jutās pateicīgs šai sievietei, kurai ne tikai bija lieliska izpratne par mākslu, bet ari piemita smalkjūtība un taktiskums. Martins nesāka skaidrot zaudējuma iemeslu, nesāka stāstīt par murgiem, kas viņu vajāja, bet klusēdams piecēlās un sekoja namamātei.

Arī tajā istabā viss bija iekārtots ar izsmalcinātu gaumi. Pārdomātais apgaismojums un sarkankoks radīja mājīgumu un atraisītību. Stūri Martins ieraudzīja dejotājas skulptūru.

- Tas, šķiet, ir Klēras Kolinē darbs, - viņš sacīja, pētīdams bronzas un ziloņkaula šedevru uz masīva marmora postamenta. - Ievērojama jūgendstila skulptore.

- Jūs interesējaties par moderno tēlniecību? - Rebeka brīnījās.

- Ne gluži, - Martins samulsis paskaidroja. - Studiju gados es aizrāvos ar Fridrihu Niči, pamatīgi pētīju viņa daiļradi un no grāmatām uzzināju par slaveniem jūgendstila pārstāvjiem, kuru daiļradi bija ietekmējuši šī filozofa darbi. Ja atmiņa neviļ, Nīče savos darbos uzsver divus jebkuras kultūras rašanās pamatus, proti, spontānais, jutekliskais, dio-nīsiskais un harmoniskais, mierīgais, apolloniskais.

Martins nenoturējās un piedūra plaukstu dejotājas figūrai. Pieskāriens bija patīkams, it kā viņš glāstītu dzīvu, siltu ķermeni. Dvēselē uzvirmoja vieglas skumjas, it kā viņš skartu nevis skulptūru, bet mīļotā cilvēka krūtis. Viņš pārtrauca monologu, smagi nopūtās, taču tūdaļ saņēma sevi rokās un mēģināja atcerēties kādreiz iekaltās frāzes.

- Toreiz, modernisma laikmetā, liela loma bija intuitīvajai, jutekliskajai mākslas komponentei. Tāpēc šķiet pilnīgi likumsakarīgi, ka Nīčes idejas izplatījās it visur, izprovocējot dažādu arābu un afrikāņu deju parādīšanos mākslas lauka. An Kolinē bija šī vācu ģēnija filozofijas piekritēja, tāpat kā es.

- Šī skulptore pildīja firmas Les Neveux de j. Lehmann pasūtījumus. - Rebeka paskatījās uz skulptūru, it kā no jauna sev atklādama autores ideju, un turpināja: - Vīrs man stāstīja, ka viņa bieži savos darbos attēloja priekšnesumu momentus. Lūk, arī šeit ēģiptiešu dejotāja iemūžināta izpildām īpaši sarežģītu dejas elementu.

Martinu aizvien vairāk un vairāk sajūsmināja mājas saimniece. *

- Vai jūs pēc izglītības esat mākslas zinātniece?

- Nē. Es pabeidzu Bioloģijas fakultāti, bet kultūras jomā mani izglītoja vīrs. Starp citu, viņš pēc profesijas bija jurists. Bet skaistas lietas bija viņa vājība. Šis hobijs sakņojās vēl bērnībā un līdzinājās tai sajūsmai, ar kādu mācītājs vēršas pie draudzes. Iedomājieties - karš, bads, improvizētas tirdzniecības vietas Varšavas laukumos, kurp cilvēki nesa pārdošanai kaudzēm mantu. Pārdeva, lai nenomirtu badā. Vīrs stāstīja, kā viņš bērnībā tur stundām kavējies, tīksminādamies par antikvārām lietām un brīnišķīgām gleznām. - Rebeka pamāja uz fotogrāfiju, kas karājās virs bāra letes. Tajā bija redzami divi apskāvušies cilvēki. Viens bija Salvadors Dali, bet otrs, visticamāk, šīs mājas bijušais saimnieks. Spēcīgas mie-sasbūves, ar milzīgām acīm, viņš likās maģisks kā dēmons. Rebeka vēlreiz paskatījās uz vīra fotogrāfiju, it kā klusi jautādama viņam padomu, vai vērts stāstīt tālāk, un sirsnīgā balsī turpināja: - Viņam bija nepārvarama vēlme skatīties uz šīm lietām. Droši vien tādējādi viņš apmierināja neapzinātu vajadzību radīt citādu pasauli. Pasauli bez geto un sprāgstošiem šāviņiem, bez miroņiem uz asfalta un bombardēšanām, bez koncentrācijas nometnēm un komandantstundām... Acīmredzot bada pārņemtās, ne vienu vien ziemu pārcietušās Varšavas briesmīgā ikdiena viņu kaut kā ietekmēja, atmodinot dvēseles slepenajos kambaros tieksmi pēc skaistā. Tie bija centieni aizbēgt no frontes realitātes un dvēseles šausmām. Vēlāk, jaunībā, šī tieksme uz skaistām lietām nostiprinājās un pievērsa viņu sistemātiskai lietišķās mākslas pētīšanai.

Martins ievēroja, cik uzmanīgi Sonja klausījās mātē, un

meitenītes seja nepārtraukti mainījās līdzīgi upes virsmai, kurai te uzspīd saules stari, te pārslīd mākoņu ēnas. Tā gluži kā atspoguļoja mātes stāstu, neizrādīdama neko savu. - Droši vien tieši tādā mainīgumā slēpās viņas bērna pievilcīgums.

Māte paskatījās uz meitu, piepeši pārtrauca dialogu un smaidīdama piedāvāja:

- Dzersim kafiju! Sonja, atnes torti! - Kad meitenīte bija izgājusi, Rebeka klusi sacīja: - Tēvs gluži nemanāmi dzīvo viņā un blakus viņai. Meita bieži skaļi sarunājas ar tēvu un lasa viņa rakstus par mākslu. Atmiņa Sonjai ir tik pārsteidzoša, ka dažus tēva rakstus viņa zina labāk nekā es.

Ienāca Sonja, svinīgi nesdama paplāti ar lielu torti. Tas bija īsts talantīga kulināra mākslas darbs. Šokolādes masas centrā pa vidu puķēm slējās meitenītes figūra, kas bija ļoti līdzīga Sonjai.

- Tēvocis, kurš cepa torti, attēloja tajā mani. Mamma viņam iedeva manu fotogrāfiju. Es nevienam neļāvu to nogaršot, jo gaidīju jūs. Tagad mēs kopā apēdīsim...

- Martin... - Rebeka pamāja uz plauktu, kas bija piekrauts ar pudelēm, kuras rotāja krāsainas etiķetes. - Ko jums piedāvāt?

- Dzērveņu sīrupu, - viņš atbildēja, cenzdamies neskatīties uz alkohola klāstu no pasaules labākajiem ražotājiem, un piebilda: - Ar ledu. - Lēmums bija pieņemts, un vairs nebija jēgas nožēlot un skumt. Viņš pēkšņi apjauta, ka tā briesmīgā tieksme pēc alkohola, kas vēl iepriekšējā dienā bija viņu vajājusi un novedusi līdz neprātam, tagad bija izsīkusi. Pēc šī atklājuma iestājās miers.

- Bet man, mammīt, uztaisi piena kokteili!

Klusi skanēja mūzika, pie griestiem griezās spoguļu bumba, bārstīdama krāsainus mežģīņu rakstus. Ēģiptiešu dejotāja, antikvāri, dārgakmeņiem rotāti medību ieroči, naži ar izrakstītiem spaliem - tas viss dzirkstīja kā malahīts, mirdzēja kā kalts sudrabs, silti zeltojās kā kauls, laistījās kā bronza un zīdaini glancēja Dalī un Rebekas vīra sejas fotogrāfijā. Piepeši sirdi sāka sildīt priekšnojauta, ka šī die-

na ir neparasta un ilgi paliks atmiņā, jo kaut kur spoguļu mirgā un violetajā gaismā izkusa un aiztraucās prom mūžīgās bēdas.

Tieši deviņos Sonja noskūpstīja ciemiņu un mammu un aizgāja gulēt. Kad viņi palika vieni, Rebeka negaidīti ierosināja:

- Pastāstiet par sevi, Martin!

Un viņš izstāstīja par vecākiem, kuri dzīvo Gēteborgā, par skolas un studiju gadiem un treniņiem, bet noklusēja par neaizmirstamo dienu, kad viņam pirmoreiz iepatikās zēns, kurš rotaļājās pagalmā, un pilnībā izlaida romānu ar Andreju. Rebeka prata klausīties, un viņas ieinteresētība un satraukums gluži vai iztukšoja un aptumšoja Martina atmiņu. Tas, ko viņš stāstīja, iespējams, vairs nebija atsevišķi viņa biogrāfijas fakti - tā bija leģenda par likteni.

- Martin, - Rebeka samulsusi ierunājās, - pagājušajā reizē jūs stāstījāt par problēmām ar darbu. Vai jūs tās atrisinājāt?

- Nē. - Viņš smagi nopūtās.

- Vai atļausiet jums palīdzēt? - Viņa uzmanīgi paskatījās uz ciemiņu, it kā meklēdama viņa sejā aizvainojuma pēdas.

- Kā tieši? - Martins nočukstēja, novērsies no viņas.

- Redziet, mans tēvocis ir nopietns uzņēmējs. Es palūgšu, lai viņš jums sameklē kādu darbu.

- Ja tas jus neapgrūtina.

- Kā tas var mani apgrūtināt! - Rebeka pasmaidīja. - Mēs būsim jūsu parādnieces līdz mūža beigām...

-Ja nebūtu manis, - Martins samulsis taisnojās, - tad kāds cits būtu jums palīdzējis. Tas taču ir katra cilvēka pienākums.

Tajā brīdī iezvanījās viņa mobilais telefons.

- Jūs traucē Kāris Stiva. Vai jus man zvanījāt? Es biju izbraucis.

- Jā, es gribētu ar jums satikties.

- Kad un kur?

- Teiksim, rīt pulksten divpadsmitos pie manis.

- Sarunāts, - žurnālists sausi izmeta.

Rebeka ar savu automašīnu aizveda Martinu mājās, un viņš sirsnīgi pateicās par brīnišķīgo vakaru. Pirmoreiz pēdējo dienu laikā Martins aizmiga bez ierastajām mocībām, taču naktī atkārtojās murgs, kas pēdējā laikā viņam rādījās un lika pamosties aukstos sviedros. Andrejs ar vaicājošu skatienu izpeldēja no tumsas un nāca tieši viņam pretī, paslēpis zodu aiz mīkstas šalles. “Kāpēc tu neatnāci uz manām bērēm?" viņš čukstēja. "Es tevi mīlēju!" Un Martins, vai mirdams no pazemojuma un kauna, novērsās un attaisnojumam kaut ko murmināja. Andrejs papeldēja garām, un viņa klusēšana apšļāca ar nicinājuma vilni. Martins pamodās no bailēm, kuras jaucās kopā ar lipīgu, postošu kaunu. Un vēl viņš redzēja sapnī ceļu. Dūmakaini balts tas kūpēja putenī, mezdams cilpas pa sniegotiem, saltiem laukiem, stiepās lejup ielejās, apvijās ap pakalniem un pa stigu nozuda miglā, bet viņš bija viens vējā un aukstumā un nezināja, kurp šis ceļš ved, un negribēja pa to iet, tomēr nevarēja apstāties.

Martins pamodās un gulēja klusi kā paralizēts, cenzdamies saprast, kāpēc tas viss katru nakti rādās sapņos.

- Iemesls gan ir skaidrs, - viņš skumīgi iesaucās, - es bailīgi bēgu, nesagaidījis bēres.

Viņš ar nepacietību gaidīja žurnālistu. Šķita, ka disketes atdošana līdzināsies vainaga nolikšanai uz Andreja kapa.

Pulkstenis nosita desmit, bet viņš turpināja gulēt pavisam klusi, it kā baidīdamies ar savu kustēšanos satricināt rīta klusumu, un kā apburts skatījās, kā pa spraugu starp aizkariem ielaužas zilpelēka gaisma.

No šī stāvokļa viņu iztramdīja telefona zvans.

- Martin, - Rebeka sacīja, - es tikko runāju ar savu tēvoci, un viņš piekrita palīdzēt. Viņš gaida tevi Līsešīlā. Vai vari aizbraukt?

- Bez problēmām, - viņš izgrūda. - Kad man jābrauc?

- Kad vēlies. Kaut vai rīt. Viņš lūdza, lai tu piezvani, kad aizbrauksi. Pieraksti telefona numuru.

Žurnālists bija punktuāls, ieradās tieši divpadsmitos. Martins ievēroja, ka viņš ir mainījies - zem acīm parādīju-

šies maisiņi, seja kļuvusi pelnu pelēka, tikai acis palikušas tādas pašas kā agrāk - zinātkāras un gudras. Martins nekad nevienam nebija redzējis tik vērīgu un ciešu skatienu.

- Es jums no Tallinas atvedu disketi. - Martins skaļi nopūtās un pēc pauzes piebilda: - No žurnālistiem, kurus noslepkavoja.

Iestājās klusums, un tas šķita īpašs - pildīts ar zināmu nozīmi un jēgu. Stiva saspringa un klusi sacīja:

- Es nojaušu, no kā.

- Viens no viņiem bija man vistuvākais cilvēks, - Martins trīcošā balsī teica.

- Izstāstiet man visu sīki un pēc kārtas, - Stiva lūdza.

Martins izstāstīja, ko bija piedzīvojis divās baisajās dienās Tallinā.

- Man šķiet, ka mani visur izseko. Naktī kāds centās atmūķēt durvju slēdzeni. Iespējams, disketes dēļ.

- Vai jūs pats apskatījāt tās saturu?

- Jā. Centīšos īsumā paskaidrot, kas notiek Igaunijā. Šī mazā valsts ieguva neatkarību, un sākās tādas lietas, kas pat murgos nerādās. Tauta apjukusi gaidīja un cerēja, ko gan uzsāks jaunie deputāti un ministri. Bet viņi radīja haosu un bandītu visatļautību. Uz šī fona viņiem bija vieglāk raust bagātību, tautai nezinot. Zaga ar plēsonīgu alkatību. Nekustamie īpašumi, rūpnīcas, fabrikas un kuģi nonāca pie vairākiem neliešiem, kuri sauca sevi par demokrātiem.

- Ceru, ka ne visi deputāti un ministri bija tādi, - žurnālists norādīja.

- Jums taisnība. Valdībā bija arī godīgi cilvēki. Taču no viņiem ātri atbrīvojās, jo viņi bija svešinieki šajā noziedzīgajā pasaulē. Valdības pirmās amatpersonas brāļojās ar mafijas krusttēviem, lai varētu gūt personīgu labumu. Ar bandītu palīdzību viņi novāca nevēlamās personas. Manam draugam izdevās savākt faktus par to, ka ieroču kontrabandu piesedza pats iekšlietu ministrs! Tie sašutušie igauņu muitnieki, kurus nevarēja uzpirkt, pat iesūdzēja viņu tiesā par ļaunprātīgu pilnvaru izmantošanu un iejaukšanos viņu darbā.

- Tas ir kaut kas nebijis, - Kāris Stiva smīnēdams atzina.

- Tas viss ir disketē. Muitnieki aiztur kravu. Kontrabandisti paziņo par to ministram, kurš personīgi ierodas ostā un dara visu, lai nelegālā krava nonāktu uz prāmja.

- Muitnieki sūdzējās tiesā. Un kas notika? Vai Temīdas kalpi panāca taisnīgumu un sodīja ministru?

- Demokrātiskajā Igaunijā ir iestājušies tādi laiki, ka tiesas strādā noziedznieku labā. Visu izšķir nauda! Un daudzu avīžu redakcijas dara visu, lai žurnālisti par to nerakstītu. Lūk, kāpēc Tallinas osta ir kļuvusi par Meku noziedznieku klaniem. No valsts var izvest jebko...

- Vai likumi to neaizliedz?

- Par ko jūs runājat! Šo bandītu patvaļu piesedz valsts augstākās amatpersonas!

- Vai jūsu draugs par to rakstīja?

- Tieši tā. Viņš nesaprata, pret ko asināja spalvu. Viņš iedeva avīzei rakstu, bet redaktors paziņoja par to premjeram un iekšlietu ministram... Un viņi...

/

Kaklu aizžņaudza rūgtas spazmas, un Martins bija gatavs sākt raudāt.

- Es jums došu padomu, - Kāris Stiva pēc pauzes sacīja, un viņa balsī bija skaidri jaušams brīdinājums. - Aizbrauciet uz paris nedēļām kaut kur prom no Stokholmas!

Martins atcerējās par Rebekas tēvoci, kurš bija viņu uzaicinājis uz Līsešīlu, un ar prieku teica:

- Tā arī izdarīšu.

Fakti un komentāri

Alberts Bikmullins, profesors, ekonomikas zinātņu doktors

Bija karsta divtūkstoš septītā gada vasara. Es aizbraucu uz Kazaņu, lai satiktos ar Tatarstānas Republikas In-formatizācijas akadēmijas prezidentu Albertu Bikmullinu. Viņš bija strādājis Eiropas komisijā, kura nodarbojās ar problēmām, kas radušās ap Otrā pasaules kara trofeju ieročiem, tostarp ķīmiskajiem ieročiem. Dzirdējis drūmu stāstu no zviedru jūrnieka Kurta Bekmana, es uzmeklēju šo zinātnieku, lai saprastu, kāda bumba atrodas Baltijas juras dibena.

- Bikmullina kungs, vai tiešām Baltijas jūrā ir palicis šausmīgs mantojums no Otrā pasaules kara? Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit otrajā gadā es tikos ar profesori Šarloti Auerbahu, kura pareģoja, ka cilvēce aizies bojā no ķīmiskajiem ieročiem, proti, kara trofejām, kas joprojām guļ Baltijas jūras dibenā.

- Ja gribam saukt lietas īstajos vārdos, tad tā ir otrā Hi-rosima.

- Jūs taču jokojat!

- Tie nav nekādi joki. Pie Latvijas krastiem vien, netālu no Liepājas, ir nogremdēts milzīgs daudzums šāviņu ar ķīmisku pildījumu. Un tas tiek turēts stingrā slepenībā. ASV un Anglija ir pagarinājušas slepenības zīmogu līdz divtūkstoš septiņpadsmitajam gadam. Jaunā Krievija rīkojās citādi. Tā noņēma savā rīcībā esošajai informācijai slepenības zīmogu, jo uzskatīja, ka informācija par ekoloģiju nedrīkst būt slepena. Izrādījās, ka ķīmiskie ieroči ir izkaisīti gar Latvijas krastu, septiņdesmit kilometru attālumā no Liepājas, simts metru dziļumā.

- Cik daudz tādu šāviņu ir Latvijai piederošajos Baltijas jūras ūdeņos?

- Pieci tūkstoši. Tie ir pildīti ar iprītu, ko Eiropā pazīst ar nosaukumu sinepju gāze. Par iprītu to nosauca tūkstoš deviņsimt piecpadsmitajā gadā, kad Vācijas karaspēks to pirmoreiz izmantoja kaujā pie Ipras upes Beļģijas teritorijā. Nogremdētā munīcija satur ne tikai iprītu, bet ari labi zināmo luizītu, zariņu, zomānu, tabunu, ciānūdeņradi, "Ciklonu B" un citas indīgas vielas.

- Cik gadus tāda šāviņa apvalks var nogulēt zem ūdens? Un kāds ir sieniņu ikgadējās korozijas ātrums jūras ūdenī?

- Nulle, komats, viens līdz nulle, komats, piecpadsmit milimetri gadā. Bet munīcijas sieniņu biezums ir vidēji pieci līdz septiņi milimetri. Atliek vien Latvijas zvejniekam pārdurt šādu kapsulu, un būs nelaime. Ir vērts uzsvērt, ka arī Baltijā iespējami divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitā septembra notikumiem līdzīgi sarežģījumi. Ja teroristi sagribēs nolikt uz ceļiem reģiona valstu valdības, viņiem nebūs tehnisku problēmu to izdarīt. Var samērā vienkārši uzspridzināt vienu vai vairākus kuģus ar ķīmiskajiem ieročiem. Dzi-ļumbumbu var nomest no jebkuras garām braucošas jahtas vai kutera. Nav pat nepieciešams tiešs trāpījums. Netālu notikuša sprādziena izraisīta hidrauliskā trieciena rezultātā var izjukt korozijas saēsto šāviņu apvalki, un indīgās vielas kā zalves izšausies uz āru. Pikanta situācija, vai ne? Teroristiem nevajag pat mīnēt nogremdētos kuģus. Pietiek paziņot, ka

vienā vai vairākos kuģos ir ievietotas ar tālvadību iedarbināmas bumbas, lai varētu šantažēt reģiona valstis, jo pārbaudīt šādas informācijas patiesumu principā nav iespējams.

Vēlāk Maskavā es uzdevu jautājumus atvaļinātajam ģenerālmajoram Borisam Surikovam:

- Cik šādu kuģu ir Baltijas jūras dibenā?

- Precīzs skaits nav zināms. Dažādos avotos tas svārstās no četrdesmit diviem lidz sešdesmit pieciem. Ņemot vērā munīcijas daudzumu, pēdējais skaitlis liekas ticamāks. Visiem dokumentiem kopš pieņemšanas brīža tika noteikts slepenības statuss, un tas joprojām nav atcelts. Kad tūkstoš deviņsimt deviņdesmit septītajā gadā beidzās piecdesmit gadus ilgais noslēpuma glabāšanas termiņš, ASV un Lielbritānija pagarināja to vēl uz divdesmit gadiem, līdz divtūkstoš septiņpadsmitajam.

- Sabiedroto rokās nonāca Trešā reiha ķīmisko ieroču arsenāls. Vai jums ir zināms ķīmiskās munīcijas kopējais skaits?

- Jā, trīssimt divi tūkstoši astoņsimt septiņdesmit piecas tonnas ķīmisko ieročū, kas satur vairāk nekā sešdesmit sešus tūkstošus tonnu tīru indīgo vielu. Četrpadsmit veidu ķimikālijas, kuru krājumi veidojušies kopš Pirmā pasaules kara.

- Kas būtu jādara, lai iznīcinātu šos nāves perēkļus? Vai mūsdienās ir tāda tehnoloģija, kas ļautu izolēt kompakti nogremdētos ķīmiskos ieročus?

- Domājot, ko darīt ar "Komsomoļec"3, krievu zinātnieki izstrādāja virkni unikālu tehnoloģiju, kuras ļauj nevis iznīcināt, bet izolēt tieši uz grunts. Izmantojot šādu metodi, nav jāizceļ ārkārtīgi bīstamie priekšmeti, tie nevis jākustina vai jāiznīcina, bet jāizolē uz vietas, izvairoties no iespējamiem nelaimes gadījumiem darbu laikā un apejot neskaitāmus juridiskus šķēršļus. Kad tos pārvarētu un saņemtu visas nepieciešamās atļaujas operācijas veikšanai, no tās vairs nebūtu nekādas jēgas, jo indīgās vielas jau butu izplūdušas jūrā. Par jaunajām tehnoloģijām tika paziņots tūkstoš de-

viņsimt deviņdesmit piektā gada decembri Kioto pilsēta Japānā, zivju un jūras produktu eksportētājvalstu forumā.

-Un?

- Zāles reakcija bija vētraina, sekoja daudzi precizējoši jautājumi, taču... nākamajā dienā šo problēmu vairs neapsprieda.

- Kāpēc?

- Foruma dalībnieki saprata, kādas ekonomiskas un pat politiskas sekas var draudēt, izvēršot tādu tēmu.

Bet, lūk, ko sarunā ar mani teica bijušais PSRS zivrūpnie-clbas ministrs Vladimirs Kamencevs:

- Krievijas prezidenta uzdevumā tūkstoš deviņsimt deviņdesmit septītā gada piecpadsmitajā oktobrī Oslo ieradās delegācija viceadmirāļa Borisova vadībā, lai sēdē iepazīstinātu NATO valstis, Zviedriju, Poliju, Somiju, Lietuvu, Latviju un Igauniju ar krievu zinātnieku pētījumu rezultātiem. Pēc Krievijas delegācijas uzstāšanās apspriedes dalībnieki lūdza pārtraukumu, sazinājās ar saviem vadītājiem un pēc tam paziņoja, ka viņi nav pilnvaroti risināt pārrunas par tik svarīgu problēmu, un lūdza atlikt tikšanos uz pusotru mēnesi, lai pagūtu iedziļināties problēmā. Turklāt Krievijas vadībai tika izteikts lūgums līdz atkārtotai tikšanās reizei nepublicēt savu pētījumu rezultātus. Tomēr ne pēc pusotra mēneša, ne pēc astoņiem gadiem neviens nav ar mums sazinājies.

Esmu pārliecināts, ka mani sarunu biedri patiešām nezināja nogremdēto kuģu skaitu. Taču padomju izlūki zināja šo nāves kuģu skaitu un nogremdēšanas vietas. Un, lūk, visi šie dati pazuda no VDK slepenajiem arhīviem, par ko tika paziņots bijušajiem sabiedrotajiem - Anglijai un Amerikai. Cilvēks, kurš nolaupīja šos datus, tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada divdesmit ceturtajā septembri iekāpa prāmī "Estonia"...

ASTОTА NODAĻA. MIROŅA ĒNA

Vakarpusē mēs veiksmīgi sasniedzām Malmi un ilgi vizinājāmies pa pilsētas nomali, līdz atradām māju, kurā dzīvoja Kārla Stivas radinieks. Izrādījās, ka tas ir amizants večuks. Viņa seja, kakls un rokas bija kā nobērtas lieliem vasarrai-bumiem.

- Bekmans, - viņš stādījās priekšā. - Kurts Bekmans. Man viss ir zināms. Pēc pāris stundām izbrauksim. Bet pagaidām es ielūdzu presi iepazīties ar vietējiem apskates objektiem. Par mašīnu neuztraucieties, es personīgi aizvedīšu to uz dokumentos norādīto firmu. Mani tas neapgrūtinās, jo firma, spriežot pec ielas nosaukuma, atrodas pāris kilometru attālumā no manas mājas. Bet tagad, dārgie ciemiņi, lūdzu, nāciet man līdzi!

Viņš veda mūs cauri zilpelēkajai krēslai skaisti koptu kotedžu virzienā, garām priežu meža parkam, no vienas izklaides vietas uz citu, un iepazīstināja ar vietējo publiku. Viņam bija daudz draugu, tāpēc nebija vērts atgādināt par mūsu ierašanās mērķi, jo viņš izjuta uzdzīves reibuma mānīgo vieglumu. Savukārt mēs tikai mazliet skārām lupām glāzes un nemierīgi skatījāmies viens uz otru, ka jautādami, vai neparedzētajam ceļojumam reiz pienāks gals.

- Pastāsti, Kurt, manai māsai, kā mēs nirām uz nogremdētajiem kuģiem, kas bija pilni ar spridzekļiem! Mūs gandrīz nošāva, - mēlei pinoties, sacīja viens no kompānijas.

- Stefan, tu esi piedzēries, - Bekmans dusmīgi aizrādīja, - un runā visādas muļķības!

Otrs gluži kā atskurbis nomurmuļoja:

- Piedod, Kurt!

- Nē, nē. - Aptuveni sešdesmit gadus veca piemīlīga sieviete sāka smaidīt. - Es gribu zināt...

- Jūsu brālis ir par daudz iedzēris un lieki pļāpā. - Kurts Bekmans paskatījās pulksteni, pagriezās pret mums un lietišķi paziņoja: - Dāmas un kungi, mūs gaida Ēresunds! Varbūt esat skolā mācījušies, ka šis juras šaurums atdala divas karalistes, Zviedriju un Dāniju. Kaut ari man patīk iestiprināt dūšu, tomēr tas netraucē kārtīgi pildīt savus jūrasbraucēja pienākumus. Apsolu, ka ar savu personīgo jahtu nogādāšu jūs līdz Dānijas krastam sveikus un veselus.

Rudens saule līgani aiztecēja aiz meža asajām kontūrām, atsegdama pirmās vēl biklās zvaigznes. Gaiss bija kļuvis vēss, kad nonācām uz sniegbaltas jahtas borta. Jura - auksta, palsām putām - glaudās klāt klinšu izraibinātajam krastam. Miegainajā un mēmajā panorāmā vēdīja skuju un trūdošu ūdenszāļu aromāts.

- Ar dievpalīgu! - jūrnieks iesaucās un uzņēma kursu uz Danijas krastu.

Es domās atvadījos no Zviedrijas, kas bija man sagādājusi tik daudz nepatikšanu, ka pietiktu visam mūžam. Šausmīgās peripetijas palika aiz muguras, un tagad es varēju atviegloti nopūsties. Taču miera nebija. Elza, it ka sajutusi manu noskaņojumu, samāksloti pasmaidīja un sacīja:

- Paldies Dievam, mēs esam jūrā, visas briesmas palikušas aiz muguras.

- Šaubos, - es novilku. - Dēkai, kurā mēs esam iekūlušies, droši vien bus turpinājums.

- Iespējams, iespējams, - viņa nočukstēja, un es sajutu viņas balsī nervozitāti.

Jahta slīdēja pa viļņaino ūdeni. Man likās, ka tuvākais ceļš būtu braukt taisni, taču kapteinis bija izvelējies sarežģītu trajektoriju, un mēs, apbraukdami saliņas, šķērsojām šaurumu pa maršrutu, kuru zināja tikai viņš.

- Bekmana kungs, - es sacīju, - par kādiem nāves kuģiem runāja jūsu paziņa restorānā? Vai tie ir nogremdētie kuģi divdesmit jūdžu attālumā no Līsešīlas?

- Kā jus to zināt? - kapteinis saausījās.

Es izstāstīju viņam, ka biju ticies ar profesori Šarloti Au-erbahu. Viņš atviegloti nopūtās un sacīja:

- Jūs, žurnālisti, zināt, ka ikviens karš beidzas tikai tad, kad tiek apglabāts pēdējais taja kritušais kareivis.

Es saskatījos ar Elzu, cenzdamies saprast, ko jūrnieks vēlas ar to pateikt.

- Pārfrāzējot šo apgalvojumu, - viņš, skatīdamies kādā punkta pie horizonta, turpināja, - karu nevar uzskatīt par beigušos, kamēr nav likvidēti draudi, kas slēpjas neuzsprā-gušā munīcijā, kura palikusi kaujas laukos. Ne tikai uz zemes, bet ari ūdenī. Uz mīnām, šāviņiem un aviobumbām, kuras pusgadsimtu nogulējušas jūru un okeānu dibenā, joprojām uzskrien kuģi, iet boja cilvēki. Ja sabiedrība zinātu šo noslēpumu, daudzi no izmisuma izdarītu pašnāvību. Kā saprotat, šī tēma ir bīstama. Tādas informācijas dēļ var palikt bez galvas. Bet jus esat Kārla draugi. Jums es varu atklāt noslēpumu. Man bija draugs Peters Ginters, bijušais ka-ragūsteknis, kuru angļi iesaistīja dīvainā operācijā, proti, nāves kuģu nogremdēšanā Baltijas jūrā. Viņš apgalvoja, ka Lielbritānija pie Bornholmas salas nogremdējusi sešus tādus kuģus ar ķīmiskajiem ieročiem. Es izstāstīju šo noslēpumu krustdēlam Kārlam. Viņš ilgus gadus nodarbojās ar ekoloģijas problēmām un gribēja personīgi apskatīt šīs vietas. Es četrdesmit savas dzīves gadus biju nostrādājis par ūdenslīdēju. Mēs noīrējām kuteri, apbruņojāmies ar zemūdens peldēšanas aprīkojumu un aizbraucām turp.

- Talad jūs atradāt tos kuģus?

- Jā, mēs bijām uz viena kuģa. Tiesa, iekšā nelīdām, jo Ginters neieteica to darīt. Savulaik viņš no angļu sarunām bija sapratis, cik bīstami ir šie nogremdētie lūžņi. Mēs izdarījām atzīmes kartē un uzņēmām fotogrāfijas.

- Vai šāviņi bija tilpnēs?

-Tilpnēs un uz klāja. Izmētāti, kā pagadās. Mēs tikai vien

us

reiz nolaidāmies tajā nāves perēkli. - Viņš domīgi paskatījās uz ūdeni, uz mums un virs jahtas baltās buras, kur mēness karājās skaidrs un zems kā ceļazīme, un sacīja: - Jahta pašlaik ir manas īstās mājas. Šeit es dzīvoju, elpoju un strādāju. Krastā es smoku no skābekļa trūkuma un kompensēju šo mīnusu ar alkohola glāzi draugu lokā. Pie stūres gan neatļaujos ne piliena šņabja. Bet... - Viņš piepeši smagi nopūtās un jau citādā balsī turpināja: - Iespējams, ka mana māja var kuru katru brīdi uziet gaisā.

- Nesapratu, - Elzai paspruka.

- Jūra uzies gaisā!

Viņa izbrīnīta atvēra muti, gribēdama kaut ko teikt. Kapteinis paskatījās uz viņu, pēc tam uz mani un uzdeva jautājumu:

- Vai esat dzirdējuši par tādu vielu kā iprīts?

- Jā, - es pārliecības pilnā tonī teicu. - Vēl Pirmā pasaules kara laikā vācu ķīmiskie ieroči saturēja iprītu jeb, kā vēl to mēdz saukt, sinepju gāzi.

- Tieši tā, - kapteinis apstiprināja.

Es izanalizēju šos baisos datus, un pēkšņi par mani nāca atklāsme - ar prāmi "Estonia" ari veda kaut ko bīstamu, tik bīstamu, ka valstiskā līmenī tika iznicināti liecinieki, lai paturētu to noslēpumā. Turklāt šajā sazvērestībā piedalījās vairākas valstis. Iespējams, prāmis jūras dibena varēja atrasties blakus naves kuģiem... Es pacēlu acis pret debesīm, it kā cenzdamies lūgt Dievam palīdzību. Debesis pildījās ar mitru smagumu, un caur šo pelēko aizkaru vairs nevarēja neko saskatīt - ne zvaigznes, ne mēnesi, ne pašas debesis. Apkārt bija tikai milzīgs tukšums - neskaidrs un lipīgs kā šī nesaprotamā sajūta, kas svaidījās manā dvēselē kā zvērs. Es lūkojos šajā pelēkajā putrā, it kā mēģinādams tajā kā staignā slīksnājā ieraudzīt likteņa zīmes. Drūmi nodomāju, ka šai naktij ir savdabīga, noslēpumaina dvaša, no kuras dvēselei kļūst auksti.

- Vēl mazliet, un jūs būsiet sasnieguši mērķi. - Kapteinis pamāja uz tumšas zemes strēlēs pusi. - Tikai, lūdzu, esiet uzmanīgi ar šo informāciju. Dažus savus domubiedrus jau

esmu zaudējis. Jūs esat mana krustdēla draugi, tāpēc izstāstīju jums šo to slepenu.

Kad Kurts Bekmans piestūrēja jahtu pie koka laipas un palīdzēja mums izkāpt uz sauszemes, Elza iečukstēja man ausī:

- Cik lielu summu lai viņam piedāvāju kā atlīdzību?

- Varbūt cilvēks apvainosies, - es sāku šaubīties. - Viņš taču ir Kārla radinieks.

- Tev taisnība, - viņa piekrita. - Man šādai situācijai ir sagatavots suvenīriņš...

Elza parakņājās savā somā, paņēma skaistu kastīti ar pildspalvu un smalku pulkstenīti un pasniedza to mūsu pavadonim.

- Ņemiet, - viņa, gaiši smaidīdama, sacīja. - Tas jums kā piemiņa par mūsu tikšanos.

Pavadonis kādu brīdi vilcinājās, acīmredzot nevarēdams izlemt - ņemt vai neņemt. Tad vecā vīra acis priekā iemirdzējās, viņš pateicīgi pamāja, parādīja uz ēku līdzās piestātnei un teica:

- Aiz tas mājas ir vietējā autobusa pietura, tas aizvedīs jūs līdz pilsētai. Tur pārsēdīsieties ekspresī no Drāgeras uz Kopenhāgenu. Laimīgu ceļu!

Ap pusdienlaiku ērts ekspresis nogādāja mus Dānijas galvaspilsētā. Centrālajā autoostā mēs steigšus uzkodām nelielā kafejnīcā un devāmies meklēt vācu aviokompānijas biroju, kurš, kā apgalvoja Elza, atradās kaut kur netālu.

Mēs nobraucām lejā ar eskalatoru un ienirām raibajā cilvēku straumē, kas plūda pa šauru ieliņu ar ofisiem, veikaliņiem un reklāmu timekļiem. Manu uzmanību piesaistīja afiša ar krievu burtiem, kura baltojās uz tumšas granīta fasādes sienas. Es piegāju tuvāk - no fotogrāfijas mani uzlūkoja pazīstama seja.

- Tas taču ir Mansurs Satarovs! - es iesaucos.

Elza pavirši paskatījās uz afišu un pajautāja:

- Kas viņš tāds ir?

- Slavens gleznotājs no Maskavas. Šajā galerijā ir izstādī-

tas viņa gleznas. Interesanti, ar ko viņš pašlaik priecē dāņu publiku? Paskatīsimies?

- Lai notiek.

- Mēs iepazināmies Diksona salā, - es stāstīju. - Mani turp aizveda reportiera gaitas, bet viņu... - es pamāju uz portretu, - ...tundras neparastās krāsas.

- Diksona sala? Kur tā atrodas? Man ģeogrāfija vienmēr bijusi vājais punkts, - Elza atzinās.

- Karas jūrā Ziemeļu ledus okeānā.

Es atcerējos tūkstoš deviņsimt astoņdesmit sesto gadu, skarbo Arktiku un veco mednieku, kuru visi godbijīgi sauca par Trofimiču. Viņš man pastāstīja par nedaudz savādo mākslinieku, kurš viens pats bija apmeties cilvēku neapdzīvotā Karas jūras krastā un gleznoja, gleznoja, gleznoja...

- Drosmīgs cilvēks. - Mednieka balsī bija jaušama sajūsma. - Kad divdesmit kilometru rādiusā nav nevienas dzīvas dvēseles un apkārt klīst savvaļas zvēri... ne katrs varētu izturēt tādu pārbaudījumu. Bet šis iedvesmas uzplūdu pārņemtais pilsētas inteliģents izrādīja patiesi vīrišķīgu raksturu.

- Vai jūs varat mani ar viņu iepazīstināt?

- Varu, - mednieks piekrita un iedarbināja visurgājēju.

- Es tieši grasos doties uz tiem apvidiem.

Pēc dažu stundu ilgas mērķtiecīgas braukšanas ieplaka beidzās un es ieraudzīju klinšainu krastu, pie kura rēgojās veca būdiņa.

- Lūk, arī pats gleznotājs. - Pavadonis pamāja uz klinšu kori, kur pazibēja cilvēka siluets, un pasniedza man binokli.

- Un nebaidās, velns tāds! Balansē uz kraujas malas kā cirka mākslinieks.

Ceisa stikli pievilka tuvāk mazītiņu laukumu, kur pie molberta mīņājās plecīgs, aptuveni trīsdesmit piecus gadus vecs vīrietis.

Mēs atstājām visurgājēju un sākām rāpties augšā pa slidenu taciņu. Pēkšņs vējš svieda sejā sniega putraimus un

kaukdams aiznesās uz kalniem. Brīžiem iestājās klusums, bet brīžiem to pārtrauca nevaldāma virpuļa deja.

- Sveiks, maskavieti! - Trofimičs iesaucās. - Vai tev viss kārtībā?

- Dievs mani sargā. - Gleznotājs pasmaidīja.

- Es tev atvedu korespondentu. Iepazīsties!

Mani aptaustīja laipnais, bet vienlaikus asais gleznotāja skatiens - tik caururbjošs, it kā kasītu nost liekos mālus, it kā nomestu nost manus gadus. Pec tam viņš piepeši pasmaidīja, pastiepa man platu plaukstu un aizsmakušā balsī stadijas priekšā:

- Mansurs Satarovs. Vai jums ir līdzi kādas avīzes?

- Nē, - es ar nožēlu novilku.

- Vienalga paldies. - Viņš pasmaidīja. - Pilnīgā vientulībā dzīvojot, ciemiņš ir debesu dāvana. Tas ir iemesls, lai iedzertu!

Es ievēroju, ka viņš strādā ekstremālos apstākļos. Krāsu kaste bija piesieta pie klints ar plānu stieplīti, bet viņam ap vidukli aptītā aukla bija piestiprināta pie radzes izciļņa. Pamanījis manu izbrīnīto skatienu, viņš paskaidroja:

- Nākas ievērot drošību kā alpīnistam. Vēja brāzma var jebkura brīdī iepūst krāsu kasti jūrā. Tāpēc ari piesēju pie klints. Un pats strādājot mēdzu aizmirsties, gribas pakāpties soli atpakaļ, lai redzētu visu audeklu, bet tā var paslīdēt un nolidot lejā. Es šeit esmu viens pats, vientuļnieks. Ja nokritīšu no klints, neviens nevarēs palīdzēt. Placdarms ir mazītiņš, toties no šejienes paveras tāds skats, ka aizrauj elpu!

Un nudien bija par ko sajūsmināties. Tikko bija snidzis, bet nu jau caur mākoņiem izspraucās polārās saules gaiši violetie stari. Šajos gaismas kūļos atdzīvojās un zaigoja burvīgas ainavas. Kailās klintis vērās kaut kur mūžībā un atgādināja bruņiniekus ar ķiverēm. Milzīgi laukakmeņi trīsēja zilganā mirdzumā, bet starp kalnu virsotnēm iespiestā sniegotā pļaviņā ganījās savvaļas briežu bars.

- Bet paskatieties, lūk, tur! - gleznotājs jūsmoja, pamādams uz gaišziliem ledus blāķiem, kuri kā aizsalušas upes

ieskāva līci. No klints aizsega iznira jaudīgs ledlauzis, lēni iedams uz priekšu, ledus krakšķēja kā kauli, un jūra atdzīvojās. Kaijas riņķoja ap mastu, pacēlās debesīs un ka baltas lodes metās lejā ūdenī.

- Fantastiski! - mākslinieks, ķerdams pēc otas, atkārtoja. - Vienkārši fantastiski!

Viņš steidzīgi triepa krāsu uz audekla. Sals mākslā veica savas korekcijas. Katra krāsas kārta klājās kopā ar plānu ledus kārtiņu, un izveidojās daudzslāņains ledus gleznojums.

- Jūs varat parunāties. - Trofimičs posās ceļā. - Bet es braukšu. Briežu audzētāji gaida. Jāsamaksā viņiem alga.

- Varbūt iedzersim tēju? - mākslinieks piedāvāja. - Vai kaut ko stiprāku?

- Atpakaļceļā būs vairāk laika, tad paciemošos. - Trofimičs pievērsās man un piebilda: - Rīt vakarā es došos atpakaļ un iebraukšu pēc jums.

- Paldies par palīdzību, - es sacīju.

Mednieks aizsoļoja uz visurgājēja pusi, bet es paliku ar mākslinieku, stingri izlēmis, ka uzrakstīšu par šo cilvēku.

Vakarā mēs sildījāmies pie taupības krāsniņas un mielojāmies ar ceptu brieža gaļu, omuļa strogaņinu un citiem deficīta labumiem, kuru ziemeļos netrūka. Mansurs lika galdā lielu burku, no kuras mēs ar karotēm smēlām sarkanos ikrus.

- Pie šādām uzkodām būtu grēks neiedzert. - Viņš pamāja uz pudeli ar etiķeti "Dzeramais spirts".

- Mednieka būdiņā kā galvaspilsētas restorānā, - es konstatēju, - viss ir. Pat spirts sagādāts.

- Šādi produkti ir atstāti katrā nomaļā mednieku mājiņā, -gleznotājs apgalvoja.

- Vai nav bail palikt vienam šajā mežonīgajā apkaimē? -es interesējos.

- Godīgi sakot, mēdz būt brīži, kad uznāk bailes, - viņš atzinās. - Reiz trīs diennaktis gāza stiprs lietus. Kā no spaiņa! Es negāju ārā no sava mitekļa. Iestājās pustumsa. Klintis, par kurām es sajūsminājos, kļuva melnas jo melnas un baisas. Zemās, kā ar svinu pielietās arktiskās debesis nolai-

dās pie pašas zemes. Mani pārņēma šausmas. Es ieslēdzos, kā vien varēju. Nodomāju: "Cik slikti, ka mednieki netālu atstājuši beigtu briedi! Tas var pievilināt plēsīgus zvērus."

- Polārpētnieki man stāstīja, - es atcerējos, - ka pat spēcīgi un izturīgi vīrieši, palikuši vienatnē, reizēm izjūt tādas bailes, ka izdara pašnāvību.

- Arī es esmu dzirdējis par šādiem gadījumiem. Bet bailes uzrodas brīžos, kad neparedzēti apstākļi piespiež atrauties no radošā procesa. Piemēram, lietusgāze vai polārais putenis... Bet, kad ķeros pie otas, es par visu aizmirstu.

- Vai ziemeļi un ilgstoša vientulība atklāj kaut ko jaunu cilvēka raksturā?

- Kad ilgi uzturies mežonīgā dabā, strauji pastiprinās intuīcija, atmostas zudušās dabiskās īpašības. Es sāku just, ka putni mani vēro, uzmanīgi pavada katru manu kustību. Un ne tikai putni. Šķiet, ka ik dzīva būtne zina, kur es esmu, kurp eju un ko daru. Es šeit esmu bez ieroča, un zvēri, protams, to saprot. Dzīvnieki šeit nav iebiedēti, un viņiem ir īpaša attieksme pret cilvēku.

Viņš raudzījās ārā pa mazu kvadrātveida lodziņu, it kā ar skatienu meklēdams savus spalvainos un pinkainos draugus. Es pārtraucu ieilgušo pauzi ar jautājumu:

- Vai varu apskatīt jūsu darbus?

Mansurs paraustīja plecus, paņēma ruļļos satītu audeklu kaudzi un izklaja pa visu grīdu. Sākumā es mierīgi pētīju mākslu, bet piepeši mani pārsteidza darbu daudzums un tajos ieguldītās enerģijas vēriens.

- Tālie ziemeļi ir skarbuma un īpašas enerģijas buķete! -autors aizgrābti komentēja. - Ir jāvar to uztvert un iemūžināt! Tas ne vienmēr izdodas.

Es biju literatūras cienītājs un, sev par kaunu, izjutu vienaldzību pret citām mākslām. Taču toreiz, skarbās Arktikas apskāvienos, nonācis starp šī mākslinieka gleznam, es pēkšņi sajutu, ka gleznas, tāpat kā vārdi, spēj kliegt, starot un līksmot, veidojot dzīvības un nāves, mīlestības un šķiršanās harmoniju.

- Vietējā flora un fauna, - gleznotājs teica, un vārdi plū-

da kā no strūklakas, - tas ir kaut kas burvīgs! Tas ir jāredz, jāapcer un jāsaprot! Un tikai pēc tam jāķeras pie otas!

Acīmredzot neierastajā, neapdzīvotajā tukšumā un savādo, runāt neprotošo vietējo iemītnieku un savu gara darbu riņķa dejas viducī mākslinieks ka krastā izmesta zivs centās tikt prom no dvēseli plosošā, smacējošā piespiedu vientulības gaisa.

- Visa šī kolekcija ir tikai uzmetumi, etīdes.

- Manuprāt, - es iebildu, - tas ir pabeigtas un brīnišķīgas gleznas.

- Man ir sapnis ieskicēt daudzus uzmetumus un ietvert tajos ko tādu, kas liktu skatītājam sajust polārās elpas pulsu!

Es viņā klausījos, un man šķita, ka autors tobrīd skaļi izruna vārdus, kuri jau sen viņā krājušies. Piepeši es sapratu, ka viņš dzīvo šaubās un mokās, kuras tirdīja mākslinieku un tobrīd uzkurināja viņa karsto iztēli.

- Nē, tu vari būt kaut trīstik talantīgs, - viņš teica un nopūtās, - tomēr atspoguļot šī neizsakāmā skaistuma būtību ir ļoti grūti!

- Nepiekritu, - es atkārtoju. - Ainavas ir satriecošas.

- Bet es veļos kaut ko atšķirīgu no visa pārejā, gribu realizēt savu vīziju par ziemeļiem, iedvest tajā dzīvību... - lt kā pēkšņi butu atradis risinājumu, viņš atguva prom slīdošo radošo noskaņojumu un, skatīdamies kaut kur virs manis, ar skumju smaidu pabeidza teikumu: - ...kaut gan, iespējams, kādreiz es to ari paveikšu.

Mēs aizsēdējāmies līdz vēlam vakaram. Taupības krāsniņa bija sakurināta tik karsta, ka istaba atgādināja pirti. Es, iedams gulēt, grasījos novilkt vatētās bikses.

- Es neiesaku ģērbties nost, - Mansurs brīdināja. - Pirmajā vakarā es noģērbos un palīdu zem dūnu segas krekliņā. Pēc pāris stundām pamodos no neciešama aukstuma. Bija sajūta, ka mugurkauls no iekšpuses pārklājies ar sarmu. Malka krāsniņā bija izdegusi. Uzvilku visu apģērbu, kas man bija, bet vienalga kratīja drebuļi. Toreiz es sapratu, ko nozīmē mūžīgais sasalums. Es beidzos nost no aukstuma un, zobiem klabot, sāku steigšus kurināt krāsniņu. Šeit viscaur ir jūtama okeāna elpa.

Kad no rīta pamodos, gleznotājā guļamvieta bija tukša. Es izgāju ārā, un mani pārsteidza neparasta aina - mākslinieks bija noliecies pie audekla, bet netālu no viņa pastaigājās baltā lācene ar savu ģimeni. Mansurs neko nemanīja vai arī negribēja manīt - viņš baudīja ledus mūziku, okeāna čukstus un tundras nopūtas.

- Ir izlīdusi saulīte, tāpēc jāizmanto bridis, - viņš man uzsauca un iemirdzējās neparastā nemateriālā gaismā, it ka joprojām atvainodamies par savu apsēstību.

Luk, kādās atmiņās es kavējos pirms ieiešanas Kopenhāgenas galerijā, kur bija izstādīti Mansura Satarova darbi. Plašajā zālē apmeklētāji aplūkoja arktiskās ainavas, no kurām daudzas bija man pazīstamas. Ekspozīcija sastāvēja no divām daļām - autora arktiskās odisejas un viņa Volgas etīdēm. Elzu interesēja ziemeļu motīvi, bet es sāku petit leģendārās Volgas ainavas.

- Cik pasakains upes ūdens! Dānijā neesmu tādu redzējis. Bet Volgā tas ir tik burvīgs un tirs. Tieši tādu ūdeni es redzēju bērnībā, pirms aizbraukšanas no Krievijas, - skumji čukstēja gara auguma vecs vīrietis, kurš stāvēja man blakus. - Tādu es to redzu savos sapņos.

Jauna un eleganta sieviete, kura dežurēja zālē, piegāja pie apmeklētājiem un ar sajūsmu paskaidroja:

- Gleznotāja Satarova darbos Volga ir vislielākā bagātība. Viņš uzaudzis šīs upes krastā un to gleznojis visu rnužu! Viņa interpretācijā Volga ir poētiska, it kā acu priekšā plūstu un palidotu garām pati Krievija. Viņam ir savs Volgas krastu redzējums, un tas dara ikdienas dzīvi poētiskāku, piešķir priekšmetiem jaunu skaistumu, kā ar skatienu noslaucīdams no tiem putekļus. Un šie priekšmeti sāk mirdzēt kā briljanti...

Es klausījos viņas stāstījumā un nodomāju, ka diez vai vēl kāds no mūsdienu Krievijas gleznotājiem bija dzejnieks tik burtiskā nozīmē kā šis Tatarstānas dels. Jau toreiz, ziemeļos, es ievēroju, ka Mansurs pēkšņi atrāvās no audekla, ieskrēja būdā un skaļi lasīja Apolinēru, Mandelštamu, Hļeb-

ņikovu, Ahmatovu. Viņš vadāja sev lidzi šos tolaik deficīta dzejas krājumus. Vārdu sakot, šīm neparasto krāsu gleznām un gaisīgajām grafikam, kuras es redzēju, bija viens kopīgs elements - Satarova dzeja. Un, ka apstiprinādama manu domu, vietējā gide smalkā balstiņā centās pārliecināt klausītājus:

- Tieši tādi pakalni un gravas rotā Volgas krastus. Tur ir sulīgas krāsas un bagātīga augu valsts. - Gide dāsni bārstīja epitetus. - Ieskatieties, kungi, kādas florai mežonīgas krāsas, kādus gleznainus līkločus met krasti, cik atturīgi būvēti tirgoņu nami...

- Un tas viss, - es sacīju, - tiek skatīts ne tikai gleznotāja, bet ari dzejnieka acīm.

- Tieši tā, kungs. Nezinu, kā jūs sauc...

- Tas nav svarīgi. - Es atmetu ar roku. - Svarīgi ir saprast, kas raksturīgs šim māksliniekam.

- Tas tiesa! - Gide priecīgi pamāja. - Bet paskatieties uz šo poētisko darbu! Pilsēta vakara noskaņās. Kā zaļš, zeltaini balti izrakstīts lakats, uzmests uz augstas nogāzes, kura stiepjas lejā pie Volgas.

- Ak, Katjuša, Katjuša, - ar nostalģiju ierunājās bijušais tautietis, acīmredzot vecā emigrācijas viļņa izceļotājs. - Mani jau sen velk atpakaļ uz bērnības vietām. Tur valdīja īpaša aura. Es gribētu krēslā pastaigāties pa takām un ieliņām, kuras ved uz Volgu.

- Bet tagad taču tas ir iespējams, Nikolaj Gavrilovič, - pārliecības pilnā balsī sacīja viņa pavadone. - Nu jau Krievija pieņem mūs, emigrantus, atpakaļ!

- Tie ir tikai vārdi, dārgā Katjuša. Tikai vārdi. Ja aizbrauksi, tevi ieslodzīs cietumā un tu mūžam netiksi no turienes ārā.

Es gribēju apmeklētājam iebilst, tomēr to neizdarīju. Domās atgriezos pie Satarova gleznas un, uzlūkojot senu tirgotāju pilsētiņu, kas reiz bijusi Volgas provinces viskrāšņākais centrs, ar satraukumu sajutu savādu biolauku. Es piepeši gluži kā piekļuvu tās lielākajai mīklai - krievu provinciālās inteliģences rašanās noslēpumam.

- Viņš patiešām ir interesants mākslinieks, - blakus ierunājās Elza. - Es laikam uzrakstīšu par viņu savai avīzei. Starp citu, kur ir pats gleznotājs?

Pēc mana luguma gide uzspieda Satarova telefona numuru un iedeva man klausuli.

- Vecais! - sauca mākslinieks. - Kāds prieks tevi redzēt! Es metu pie malas otu un skrienu uz galeriju! Gaidi!

- Kāds viņš ir pēc rakstura, šis Satarovs? - Elzai parādījās interese, un tas mani priecēja.

Es padomāju un raksturoju viņu šādi:

- Viņš ir no dabas talantīgs, laipns pret draugiem, delikāts, nemanāms pūli un mīlestības pilns, bet sirdī ir izsmalcināts liriķis un filozofs, kas atspoguļojas viņa darbos. Paskaties uz šo zemes gabalu pie Volgas! Pamesta sēta, aizaugusi ar nātrēm un nezālēm. Bet šai drūmajai vietai piemīt dīvains burvju pievilkšanas spēks - kā Puškina Tatjanas noslēpumainajam raksturam. Sašķiebusies sēta, nātres un nolūzuši koku zari, bet Satarovs šo ainavu atzinis par visskaistāko pasaulē.

Manu stāstījumu pārtrauca pats autors. Viņš pieskrēja pie manis, plati smaidīdams. Pēc silta apskāviena es iepazīstināju viņu ar savu kolēģi.

- Tā ir Elza, žurnāliste no Vācijas.

- Tad jau sanāk, ka manā beneficē piedalās ārvalstu prese. Ceru, ka jūsu vārdu krājums būs gana bagātīgs, lai attēlotu lasītājiem visus manas mākslas smalkumus... Joks! Neņemiet par pilnu! Bet, ja nopietni, es esmu neprātīgi priecīgs par mūsu tikšanos, - Satarovs ar sirsnīgu smaidu sacīja. - Iesim pie manis uz darbnīcu! Atcerēsimies Arktiku un nosvinēsim atkalredzēšanos. Tiesa, šoreiz ar ikriem necienāšu. Tie te maksā traku naudu, toties man slēptuvē glabājas viena "Moskovskaja". Paņēmu līdzi no Krievijas īpašai reizei. Šodien tāda reize ir pienākusi.

Viņš it nemaz nebija mainījies. Uz pieres mati bija slīpi nogriezti un izspūruši, brūnajās acīs aiz smīna slēpās līdz galam neizteikts jautājums, un viņš izstaroja labsirdību.

- Nāciet, Frāuleinl - Viņš eleganti paņēma Elzu zem elkoņa un aizveda uz izeju.

Darbnīca atradās blakusmājas pagrabā. Istabā ar lieliem logiem rosījās Larisa, slaida, skaista sieviete ar gariem, pelnu pelēkiem matiem un romantiskām acīm - Satarova modele un vienlaikus mūza. Viņa padevīgi sekoja savam elkam uz jebkuru vietu pasaulē un nevarēja iztēloties savu dzīvi bez nekustīgas pozēšanas vērīgajam māksliniekam.

Elza apstājās pie fotogrāfijas, kurā bija iemūžināts mirklis, kā Mansurs pasniedz portretu Somijas premjerministram Marti Mietunenam.

- Vareni, - viņa man pačukstēja un tad uzrunāja autoru:

- Vai šī augstā persona jums pozēja?

- Ne tikai šī, - gleznotājs vienaldzīgā tonī paskaidroja.

- Paldies Dievam, pasūtījumu netrūkst. Vakar pie manis vērsās Norvēģijas karaliskās ģimenes pārstāvis un lūdza uzgleznot Viņas Augstības karalienes Sonjas portretu. Nāksies iebraukt arī tur. - Viņš aizgāja līdz istabas malai un pacēla lupatu, kas klāja audeklu. - Es jau sāku gleznot Islandes prezidenti Vigdisu Finbogadotiru. Viņa apmeklēja manu izstādi Reikjavīkā.

- Pastāsti par Ķīnu! - Larisa iedegās smaida. - Par to, kā tu tirgojies ar Ķīnas Tautas Republikas valsts vadītāja Dzja-na Dzemiņa palīgu.

- Pareizi darīju. Viņa rezidencē naudas pietiek. Prominentās personas palīgs pieņēma manus noteikumus un uzaicināja mūs uz Pekinu, lai es gleznotu šefa portretu. Tā ka pec Skandināvijas es došos uz Austrumiem... Jau grasījāmies braukt prom, bet tad ar mani uzsāka pārrunas, lai es uzgleznoju Viņas Augstības Dānijas karalienes Margrētes portretu.

- Un ko izlēmi?

- Gleznošu, - Mansurs sacīja. - Bijušais Francijas premjerministrs Žaks Širaks arī izteica vēlēšanos pozēt. Būtu grēks atteikt tik svarīgiem cilvēkiem.

- Jā, - es izbrīnīts konstatēju, - tev tiešām labi sokas! Ja aicina pasaules cienījamākie cilvēki, tas nav nekāds joks!

Mansurs priekā staroja kā bērns, skatīdamies te uz mani, te uz savām gleznām, te uz mīļoto sievieti, kura bija viņam kā likteņa dāvana un acīmredzami iedvesmoja mākslinieku.

Piepeši Elza saspringa un pamāja uz zīmējumiem. Uz vat-maņpapīra bangoja jura un grima kuģis. Virs ūdens vīdēja slīkstošu cilvēku galvas, un viņu acīs valdīja šausmas. Mansurs uztvēra manu skatienu, un viņa seja izmainījās - no tās pazuda labsajūta, un lūpas sakniebās.

- Tas ir prāmis "Estonia", - viņš dobji sacīja. - Joprojām nespeju atgūties. Mēs plānojām braukt uz Zviedriju ar šo prāmi... Cik daudz bojāgājušo! Šausmas, šausmas! Televīzijā var redzēt fragmentus, ierakstus, satraukumu izglābto pasažieru acīs, kā ari to cilvēku acīs, kuri gribēja sagaidīt prāmi... Uzskicēju dažas etīdes, lai vēlāk varētu attēlot traģēdijas ainu. Vai atceraties, kā Pikaso atspoguļoja cilvēcei Gernikas traģēdiju Spānijā?

- Kas šis par darbu? - Es parādīju uz gleznu, kas bija paslēpta zem pārklāja. - Arī prāmis?

- Nē, nekas īpašs. Man pasūtīja portretu. Grib kādam uzdāvināt jubilejā.

Mansurs noņēma pārklāju, un es gluži vai saņēmu strāvas triecienu - uz audekla dižojās tas pats nelaiķis, kura dēļ es nonācu Zviedrijas policijā. Es palūkojos uz Elzu - viņas seja izstiepās, mute pavērās, acis iepletās. Ievērojis šo neparasto reakciju, Mansurs klusi apjautājās:

- Vai kāds paziņa?

Es saskatījos ar kolēģi, un mēs acumirklī sapratām, ka nav jēgas stāstīt gleznotājam, kādu personu viņš ir iemūžinājis.

- Šķiet, ka esmu kaut kur redzējusi šo vīrieti, - Elza pavirši noteica. - Bet... kas stāv viņam blakus?

- Neko nezinu, - Mansurs atzinās, - ne par vienu, ne par otru. Man atsūtīja fotogrāfiju, palūdza portretu un samaksāja avansu.

- Vai viņš pats to izdarīja? - Es parādīju ar pirkstu uz biznesmeni Mahmudu Ibrahimu, kura uzvārds bija ieēdies manā atmiņā uz mūžīgiem laikiem.

- Nē, atnāca tas, kurš sēž labajā pusē. - Mansurs pamāja uz padzīvojušu cilvēku ar brillēm un retiem, sniegbaltiem matiem. - Kopā ar viņu bija atnākuši divi čečeni. To es nopratu pēc sarunas. Man padomju laikos Groznijā bija jā-

glezno vadošo naftinieku portreti. Nodzīvoju tur trīs mēnešus un centos arī mācīties valodu.

- Vai viņš ari runāja čečenu valodā? - es uzmanīgi pajautāju.

- Nē. Viņš ar saviem partneriem sarunājās krieviski. Starp citu, šorīt pasūtītājs zvanīja un solīja paņemt gleznu. - Mansurs paskatījās pulkstenī un piebilda: - Pēc stundiņas būs klāt.

Mani sāka kratīt drebuļi. Lai to neizrādītu, es sāku skatīties ārā pa logu, kur atkal lija lietus un mutuļoja biezā debesu putra.

Fakti un komentāri

Jāns Metsavērs, Tallinas Tehniskas universitātes profesors, starptautiskās pramja "Estonia" katastrofas izmeklēšanas komisijas lidzpriekšsedētajs: "Juras viļņi sitās pret vizieri ar tādu spēku, ka sakuma norava un salauza

SLĒDŽUS, PEC TAM EŅĢES... Tā TIKA ATRAUTA RAMPA, UN PRĀMIS DRĪZ VIEN NOGAJA DIBENA..."

Igors Maralovs, pieredzējis kuģotājs, prāmja "Georg Ots" kapteinis: "Šādu secinājumu var izdarīt tikai teorētiķis un speciālists, kuram nav praktiskas pieredzes. Varu droši apgalvot, ka pat visbriesmīgākās vētras laikā viļņi nevar noraut rampu..."

Lasīdams šos divus pretrunīgos izteikumus, es uzdodu sev jautājumu: "Kā šajā kompetentajā starptautiskajā komisijā varēja nonākt teorētiķis, kuram nav bijusi saskare ar praksi?" Acīmredzot komisiju gribēja izveidot tādu, lai sēdēs piedalītos teorētiķi un tieši viņi pieņemtu lēmumus. Ar viņiem varēja vieglāk manupulēt tie, kuri slēpa lietu patieso stāvokli.

Manas domas apstiprina arī šāda ziņa ar kliedzošu nosaukumu: "Visnoslēpumainākā diversija. Atklāti jauni apstākļi saistībā ar prāmja "Estonia" bojāeju 1994. gadā," kas

publicēta divtūkstoš sestā gada devītajā novembri avīzē "Novije izvestija".

Starptautiska ekspertu grupa, kas strādā ja Zviedrijas valdības uzdevumā, nonākusi pie sensacionāla secinājuma - prāmja "Estonia" bojāeju tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtajā gadā, lielāko katastrofu Baltijas jūrā miera laikos, izraisīja nevis vētra vai apkalpes neprofesionāla rīcība, bet liels caurums kuģa korpusa lejasdaļa. No tā var secināt, ka "Estonia" kļuva par kaut kādu personu diversijas upuri. Starptautiska izmeklēšanas grupa, kurā ietilpa Gēteborgas Čalmersa Politehniskās universitātes profesori, kā arī divu Skotijas un Holandes augstskolu Kuģubūves katedru speciālisti, gadu strādāja, lai noskaidrotu tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada divdesmit astotajā septembri pa ceļam no Tallinas uz Stokholmu nogrimušā prāmja "Estonia" bojāejas iemeslus, un beigās publicēja sava darba rezultātus. Atgādinām, ka šajā katastrofā dzīvību zaudēja 852 cilvēki. Eksperti uzskata, ka šis kuģis nevarēja nogrimt norauta priekšējā viziera dēļ, kā apgalvots oficiālās komisijas ziņojumā. "Estonia" nogāja dibenā, jo tās korpusa lejasdaļa bija izveidojies caurums. Pie šādiem secinājumiem zinātnieki nonāca pēc tam, kad bija iztaujājuši simt trīsdesmit izdzīvojušos prāmja bojāejas lieciniekus, kuru liecības apstiprināja katastrofas datorsimulācija. Oficiālā versija visā vaino vētru, apkalpes neprofesionālu rīcību un sliktu kuģa tehnisko stāvokli. "Estonia" ar paaugstinātu ātrumu peldēja pret viļņiem, stihija norāva priekšējo vizieri, automašīnu klaju piepildīja ūdens, un kuģis nogrima, jautājums, kāpēc tādā gadījumā prāmis pēc apgāšanās kādu laiku neturējās uz ūdens, pateicoties gaisa starpslānim starp automašīnu klāju un korpusu (kā noticis citās līdzīgās jūras katastrofās), tā arī paliek bez atbildes. Sazvērestības teorijas piekritēji daudzu gadu garumā apgalvoja, ka prāmi “Estonia" uzspridzināja, lai nepieļautu Krievijā ražotu augstu tehnoloģiju ieroču kontrabandu uz Zviedriju un tālāk uz ASV. Kā uzskata neatkarīgie eksperti, faktu, ka "Estonia" korpusa lejasdaļā ir liels caurums vairāku metru diametrā, apliecina ar vadāmo zemūdens aparātu uzņemtās fotogrāfijas. Attēli ir neskaidri, un vajadzīga papildu pārbaude. Taču Zviedrija ir panākusi, ka prāmja bojāejas vieta atzīta par neaizskaramiem brāļu kapiem. Aizlieguma pārkāpējiem draud cietumsods visās valstīs, kuras atrodas pie Baltijas jūras, tostarp Krievijā.

Starptautiskās zinātnieku grupas secinājumi atkal sapurināja Zviedrijas un Igaunijas sabiedrību - šo valstu pilsoņi dominē prāmja katastrofas upuru skaita ziņā. Jauns intereses vilnis par divpadsmit gadus seno traģēdiju izraisījās pēc bijušā zviedru muitnieka Lennarta Henriksona atzīšanās - intervijā Zviedrijas televīzijai viņš paziņoja, ka pats personīgi redzējis militāras kravas ar Padomju Savienības vai Krievijas ražojumiem, kuras ieradās Stokholma tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada četrpadsmitajā un divdesmitajā septembrī ar prāmi "Estonia". Priekšniecība likusi bez pārbaudes laist cauri automašīnas ar noslēpumainajām kastēm, kurās, visticamāk, bija kara elektronika. Zviedrijas militārpersonās atzina šos divus gadījumus, taču paziņoja, ka divdesmit astotajā septembrī uz prāmja "Estonia" nebija "viņu kravas". Ko tad nezināmi ūdenslīdēji centās izcelt no nogrimušā prāmja automašīnu klaja? To, ka tur kāds strādāja, apliecina videoieraksts. Tajā redzams, ka priekšējā rampa ir nozāģēta un guļ blakus. Ir arī ūdenslīdēju sarunu audioieraksts, kas liecina, ka viņi kaut ko meklēja uz automašīnu klāja... Riksdāga deputātu grupa vērsās pie tieslietu kanclera (par laimi, šo amatpersonu ieceļ parlaments un tā ir neatkarīga no nozares ministrijas) ar lūgumu nopratināt zviedru militārpersonās par iespējamajiem slepenajiem zemūdens darbiem uz nogrimušā prāmja "Estonia”. Tieslietu kanclera jautājums skanēja šādi: "Vai bruņoto spēku nirēji apmeklēja prāmi "Estonia"? Vai bruņotie spēki bija informēti, ka prāmi apmeklējuši kādi citi nirēji?" Oktobra sākumā tika saņemta noliedzoša atbilde, taču tikai uz pirmo jautājuma daļu. Par “citiem nirējiem" bruņotie spēki nolēma noklusēt. Nesen tieslietu kanclers nosūtīja bruņoto spēku pavēlniecībai pieprasījumu sniegt pilnīgu atbildi uz šo jautājumu. Visa Zviedrija gaida, kā ģenerāļi izkļūs no pikantās situācijas, ļa viņi samelos, pret viņiem var uzsākt kriminālprocesu, taču diez vai ir vērts gaidīt patiesu atbildi. Tikmēr valdības kritizētāji ir pārliecināti, ka prāmi "Estonia" apmeklējuši amerikāņi vai briti, kuriem bija domāta slepenā krava, bet zviedru armijnieki tikai "stāvēja sardzē”.

DEVĪTĀ NODAĻA. ZVIEDRIJA SERGEJS PETROVS

Igaunijas televīzijas ziņa par bijuša VDK pulkveža Igora Kristapoviča traģisko bojāeju tik ļoti satricināja Sergeju, ka viņš svaidījās pa istabu kā mednieku vajāts zvērs. Caur viņa smadzeņu labirintiem nemitīgi plūda straucošu jautājumu gūzma: "Šefu nogalināja, tagad pienākusi mana rinda! Un, protams, viņi tiks klāt arī Valentīnai. Lai gan viņas ietekmīgais un bagātais vīrs izpestīs dievināto sievu no jebkurām ķibelēm. Bet kurš izpestīs mani? Cilvēku bez dokumentiem, bez vārda un bez ģimenes? Žurnālists? Kāpēc lai šis zviedrs glābtu svešu cilvēku, kurš ir tik kārots medījums? Glābt -tas nozīmētu pakļaut sevi briesmām. Kādu garīgo vai morālo vērtību dēļ lai viņš riskētu?"

Klusumu kā sprādziens pārtrauca telefona treļļi. Sergejs satrūkās un saspringti vērās uz aparātu. Izrādījās, ka zvana cilvēks ar dzelzs nerviem, kurš neatlaidās gandrīz piecas minūtes. Katrs signals uz Sergeju iedarbojās ka auksta ūdens spainis. Sergejs aizmirsa par televizoru un kā zombijs skatījās uz telefonu, ar nepacietību gaidīdams, kad vienreiz beigsies šī zvanošā spīdzināšana. Kad dzīvoklī iestājās klusums, ziņu pārraide jau bija beigusies un pie mikrofona konvulsīvi kratījās puskaila dziedātāja, kura dižojās ar rupjiem angļu valodas vārdiem.

- Jālaižas no šejienes! - viņš skaļi teica. - Tumsas aizsegā

būs vieglāk nozust. Apēdīšu pāris sviestmaižu un došos ceļā!

Pieņēmis šādu lēmumu, Sergejs nomierinājās un pat pasmaidīja, jo atcerējās kāda humorista izteikumu, ka slīcēju glābšana ir pašu slīcēju rokās. Viņš aizgāja uz virtuvi un pagatavoja sev stipru kafiju, tad paskatījās pulkstenī - bija ap desmitiem vakarā. Dažas sviestmaizes viņš iesaiņoja maisiņā. Jaunava bija pazudusi no ekrāna, un kanālā norisinājās karsta diskusija, kurā piedalījās nozīmīgas tā laika Igaunijas amatpersonas - ministri, deputāti un partiju līderi. Reiz šefs parādīja Sergejam slepenu dosjē, kurā bija fiksēts, kādā veidā šie balamutes pelna milzīgu naudu. Publiski viņi runāja vienu, bet patiesībā darīja kaut ko pavisam citu. Tagad šīs sejas Sergejam šķita atsvešinātas un bez iekšēja satura - daba izveidojusi šos cilvēkus, neiedvešot tajos neko citu, vien alkatības un nebeidzamas melošanas instinktu. Ausīs skanēja šefa vārdi: "Viņi, saukdami sevi par demokrātiem, ir sagrābuši varu un nekaunīgi piesavinās valsts labumus. Viņi ir saostījušies ar bandītiem un pārvērtuši Tallinas ostu par personiskās iedzīvošanās Meku. Tauta kļūst aizvien nabadzīgāka. Bet viņiem nospļauties par tautu! Un mēs, uzticīgie likuma sargi, cīnāmies ar viņiem..."

"Bet... vai ir jēga ar viņiem cīnīties?" Sergejs prātoja. "Kopīgās drošības labad viņi novāks jebkuru, kurš viņiem traucēs. Viņiem ir vara, nauda un Rietumu kolēģu atbalsts! Tāpēc šefa nožēlojamie centieni izrādījās bezjēdzīgi un noveda pie traģiskām beigām." Sergejs nešaubījās par šefa godīgumu. Viņš skaidri zināja, ka šefs bija paziņojis Maskavai par slepeno ierīču pārdošanu. Bet tur acīmredzot nekas netika risināts, jo slepenā krava viegli šķērsoja Krievijas un Igaunijas robežu un nonāca uz prāmja. "Ne velti šefs bija mani aizsūtījis komandējuma uz Zviedriju, lai uzzinātu kontrabandas preču galapunktu."

Televīzijas debates beidzās, un ekrānā parādījās informatīvā ziņu programma. Pazibēja šefa seja. Ar slēptu spriedzi Sergejs tvēra katru diktora vārdu par svarīgā liecinieka nāvi.

- Bijušā VDK Kontrabandas apkarošanas nodaļas vadītāja Igora Kristapoviča rīcībā bija svarīgi pierādījumi, kas

varētu viest skaidrību par prāmja "Estonia" bojāejas patiesajiem iemesliem, - diktors apgalvoja. - Par to viņam nācās samaksāt ar dzīvību...

Pēc tam parādīja televīzijas žurnālistu interviju ar varas iestāžu pārstāvjiem.

- Viņu noslepkavoja pie viņa mājas, - kūtri komentēja Tallinas policijas kriminālizmeklēšanas nodaļas priekšnieks.

- Kā tas notika?

-Slepkava pārdūra viņa automašīnas riepu. Kristapoviča kungs ieraudzīja tukšo riepu un atvēra bagāžnieku, lai paņemtu rezerves riepu. Tajā brīdī piezagās algots slepkava un iešāva pakausī.

- Vai esat pārliecināts, ka tas bija algots slepkava, nevis kāds kabatzaglis vai automašīnu zaglis? - žurnālists nerimās.

- Maks ar naudu nebija aiztikts. Slepkavas rokraksts liecina par to, ka tas bija profesionālis.

- Vai jūs uzskatāt, ka šis atentāts saistīts ar prāmja "Estonia" katastrofu?

- Notiek izmeklēšana, tāpēc pagaidām nevaru neko apgalvot.

Pēc tam ekrānā parādījās opozīcijas deputāts, kurš skaidri un gaiši paziņoja, ka tā bijusi pasūtījuma slepkavība.

- Kāpēc jūs tā domājat? - korespondents interesējās.

- Tāpēc, ka bijušais VDK Kontrabandas apkarošanas nodaļas vadītājs daudz ko zināja.

- Piemēram?

- Kristapoviča rīcībā bija viņa vadītās apsardzes firmas novērošanas kameru filmētie videomateriāli.

- Kur tagad ir šīs kasetes?

- Pirmkārt, tās ir pazudušas. Otrkārt, apsardzes darbinieki apgalvo, ka bijušais čekists noklausījās un ierakstīja prāmja kapteiņa sarunu ar kaut kādu cilvēku. Runa bija par svarīgas kravas pārvešanu un lielu naudas summu. Prasās loģisks secinājums, ka noziedznieki bez žēlastības novāc lieciniekus un slēpj pēdas.

Sergejs tikai tajā brīdī saprata, kādu misiju šefs bija viņam uzticējis. Protams, ka Stokholmā viņam draudēja neizbēgama

nāve. Viņu tūlīt pat pamanītu un nogalinātu, jo šādas operācijas stingri kontrolēja. Tātad prāmja katastrofa, kas daudziem bija atnesusi nāvi, personīgi viņu no tās paglāba!

Gluži kā uz mūžīgiem laikiem pielīmēta pie redzokļiem, acīs nepārtraukti stāvēja šefa seja. Likās, ka viņš ar Krista-poviču vēl nesen runājis. "Kāpēc gan tu, pulkvedi, aizsūtīji mani drošā nāvē?" Sergejs čukstēja. "Es taču biju tev patiesi un uzticīgi kalpojis..."

Drūmās pārdomas pārtrauca troksnis priekšnamā. Durvis atsprāga vaļā, un uz sliekšņa parādījās Kāris Stiva.

- Kā jums šeit bez manis klājās? - viņš jautāja un gribēja vēl kaut ko teikt, taču pamanīja nemiera ēnu ciemiņa sejā. - Kas noticis?

Sergejs izstāstīja viņam par šefa traģisko nāvi.

- Nogalina visus, kas saistīti ar prāmi, - viņš trīcošā balsī pabeidza stāstījumu. - Es būšu kārtējais upuris.

- Nekrīti panikā, - žurnālists savaldīgi sacīja. - Kaut ko izdomāsim.

Nākamajā dienā agri no rīta Kāris aizbrauca, bet, kad atgriezās, bija jau pāri pusnaktij.

- Klausies uzmanīgi, - viņš sacīja. - Tev ir desmit minūtes, lai sapostos ceļam. Pēc tam iziesi pagalmā. Sētā ir caurums, pa kuru tiksi līdz blakusmājai, iziesi caur vārtu arku un nonāksi uz prospekta, pāriesi tam pāri un ieraudzīsi seš-stāvu ķieģeļu māju. Tai ir tikai vienas ieejas durvis. Uzspiedīsi kodu trīs, trīs, seši, viens, atvērsi durvis, paiesi garām liftam un pa sētas puses durvīm iziesi pagalmā. Tur gaidīs pelēks Upei, ar kuru tevi izvedīs no Stokholmas. Vai viss skaidrs?

- Jā. Paldies jums, Kāri, - Sergejs nočukstēja. - Pat nezinu, vai kādreiz varēšu jums par to pienācīgi pateikties.

- Liecies mierā ar šiem sentimentiem! Tu man izstāstīji nozīmīgus faktus. - Kāris sastomījās, pasmaidīja un mundri sacīja: - Es tev būtu palīdzējis arī bez faktiem. Manu draugu draugi ir ari mani draugi. Šķiet, ka Krievijā tā saka?

- Ne tikai Krievijā. - Sergejs pasmaidīja. - Rakstnieks no Rīgas nav gluži mans draugs, bet mēs kopā nonācām ban-

dītu lamatās, daudz ko pārdzīvojam un ar grūtībām tikām no turienes ārā.

- Es ceru, - žurnālists domīgi sacīja, - ka reiz pienāks diena, kad nāksies stāstīt patiesību par prāmja "Estonia" bojāeju. Un tad tu būsi svarīgs liecinieks. Tā ka sargi sevi!

- Esmu jūsu parādnieks, - Sergejs atzina, - un ieradīšos, kur vien teiksiet.

- Turēšu pie vārda. - Kāris pasmaidīja un piebilda: - Mašīnai pie stūres būs mans radinieks, tu vari uz viņu paļauties. Viņš nerunā krieviski, taču prot angļu valodu. Nosauksi manu vārdu un... laimīgu ceļu!

Ievērodams maksimālu piesardzību, Sergejs veica žurnālista ieteikto maršrutu un nonāca pagalmā, kurā bija novietotas vairākas automašīnas. Stāvvietas malā viņš ieraudzīja Opel ar ieslēgtiem gabaritlukturiem. Viņš uzmanīgi nopētīja apkārtni un tikai tad piegāja pie automašīnas. Šofera pusē tika atvērts logs.

- Mani atsūtīja Kāris, - Sergejs klusi sacīja angļu valodā.

Vadītājs uzmeta viņam ašu skatienu un parādīja ar pirkstu uz aizmugures sēdekli.

Kad Sergejs bija iekāpis salonā, automašīnas vadītājs ieslēdza aizdedzi, pagriezās pret viņu un, pastiepdams roku sveicienam, stādījās priekšā:

- Bekmans. Kurts Bekmans. Aizmugures sēdekli jums būs ērtāk, varēsiet pat pagulēt. Ceļš ir tāls.

Šie vārdi bija vienkārši un parasti, taču balss pārsteidza Sergeju. Tik labi nostādīta, skanīga. Tā viņam atgādināja šefa - nelaiķa pulkveža - pavēlniecisko toni.

- Paldies, - Sergejs sacīja.

Šoferis izbrauca no pagalma un starmešus ieslēdza tikai tad, kad bija nonācis uz prospekta. Ielas apgaismojumā Sergejs nopētīja ceļabiedru. Tas bija ādas jaka un beretē tērpies tieviņš večuks, kas ne ar ko īpašu neizcēlās, viņam bija raupja, vēja appūsta sejas āda, kāda mēdz būt kaislīgiem sēņotājiem vai makšķerniekiem.

Debesīs peldēja mākoņi. Sīki, nervozi vēja virpuļi griezās

\

pa asfaltu un pajuka putekļos pret automašīnas buferi. Tikko viņi bija tikuši līdz pirmajam luksoforam, pa stiklu sāka sisties lietus lāses - lielas un ātras kā lodes.

Pamazām Sergejs nomierinājās. Viņš aplūkoja naksnīgo prospektu ar luksoforu actiņām, mirdzošām vitrīnām, neona zibšņiem un lielu un mazu ēku rindām. Spītējot vēlajai stundai, Stokholmas ielās automašīnu netrūka.

- Ļaudis velti noķengā šo strādīgo un pieticīgo izgudrojumu par to, ka tas izdala smaku, - ceļabiedrs, pamādams uz autobusu, negaidīti ierunājās. - Izdala, protams, bet vismaz dara to piedienīgi, nevis atraugājas kā cilvēki pēc skāba vīna un ķiplokiem.

Piepeši Kurts pārtrauca monologu un cieši ieskatījās vējstiklā. Caur lietus režģi bija redzams policista zizlis, ar ko apturēja automašīnas. Sergejs saspringa un palūkojās uz vadītāju kā jautādams: "Ko tagad darīsim?"

- Automašīnu rinda neļaus nekur nogriezties, - vecais vīrs mierīgi sacīja. - Nāksies braukt uz priekšu... Redz, arī "ātrie" atbraukuši. Acīmredzot kaut kāda avārija.

Viņš lēni piebrauca pie negadījuma vietas. Pikaps bija nelaimīgi ietriecies ar buferi ielas laternas stabā. Starp riteņiem rēgojās cilvēka kāja bez zābaka.

Sergejs pārmeta krustu un nočukstēja:

- Nepaveicās nabadziņam.

Policists ar zizli parādīja, lai neapstājas un brauc tālāk.

- Policistam ir citas rūpes, - Bekmans norādīja. - Mēs viņu neinteresējam.

- Paldies Dievam! - Sergejs atviegloti pateica krievu valodā.

- Nesapratu? - Vadītājs pagriezās.

- Es priecājos, ka mūs neapstādinaja, - Sergejs paskaidroja.

- Angļiem ir kāds teiciens, - Bekmans vīpsnādams teica. - "Nebēdā, draugs, ļaunākais vēl ir priekšā."

Sergejs caur aizmugures stiklu skatījās uz pamirušo pikapu, un atmiņā uzpeldēja notikums, kuru viņš visu laiku

centās nobēdzināt dveseles dzīlēs, tomēr tas viņam nekādi neizdevās.

Tas notika Tallinā. Todien viņš izgāja no mājas ap divpadsmitiem un devās uz parka solu, kur parasti satikās ar Valentīnu. Bija brīnišķīgs laiks - viena no tādām rudens dienām, kuru varētu noturēt par pavasara dienu, ja vien uz celiņiem nebūtu spožo kastaņu. Pēc ilgas gaidīšanas priecīgais noskaņojums pagaisa - Valentīna tā ari neatnāca. Viņš stundu veltīgi riņķoja pa alejām, līdz saprata, ka nav vērts gaidīt. Tad viņš uzmeklēja taksofonu un piezvanīja viņai, taču neviens necēla klausuli. Pilnīgā apjukumā, trauksmaini juzdams, ka ap viņu sabiezē nesaprotami notikumi, Sergejs lēni gāja pa ielu, iegrimis drūmās domās par mīļotās sievietes dīvaino uzvedību un pēdējā laika pūliņiem izvairīties no satikšanās. Arī todien, kaut ari bija apsolījusi, tomēr neatnāca. Kolēģi melsa, ka vijolniece uzsākusi romānu ar kādu ārzemnieku. Sergejs nekādi nespēja tam noticēt, lai gan dvēselē bija iezadzies slēpts nemiers. Viņš piezvanīja vēlreiz, taču bez panākumiem. Galējā neizpratnē viņš izgāja no telefona būdiņas un uzkāpa uz bruģa. Un tas bija pēdējais, ko viņš atcerējās.

...Viņš lēni izpeldēja no biezas tumsas un izdzirdēja balsi, kuru viņš pazītu starp tūkstošiem sieviešu balsu.

- Cik ilgi viņš jau guļ tādā stāvoklī?

- Divas diennaktis, - teica vīrietis.

- Kāda diagnoze? - Valentīna interesējās.

- Smadzeņu satricinājums. Lauzta roka.

- Viņš ir pianists. - Valentīnas balsi bija jaušams satraukums. - Vai varēs spēlēt?

- Nav nekas briesmīgs. Noņemsim ģipsi, un varēs sist pa taustiņiem tikpat enerģiski kā pirms tam. Atvainojiet, mani gaida pacienti.

Ārsts aizgāja. Sergejs atvēra plakstiņus. Blāvā miglā viņš, elpu aizturējis, skatījās Valentīnai sejā. Viņas acis kā elektriskās spuldzītes izstaroja maģisku zaļu gaismu. Sieviete sarāvās, it kā būtu ieraudzījusi pamostamies mironi, pēc tam ar

pirkstu galiņiem pieskārās viņa sejai un smaidīdama sacīja:

- Beidzot atgriezies uz zemes? Malacis, Serž! Tu proti cīnīties.

- Kas ar mani notika? - viņš nočukstēja.

- Tu nolēmi pārbaudīt, cik izturīga ir autobusa virsbūve, -viņa ar smīnu atbildēja. - Izrādījās, ka tā ir stipra, bet tava galva vēl stiprāka. Tajā traģiskajā brīdī Dievs tev stāvēja klāt. Tiki cauri ar pārsistu galvu un salauztu roku.

- Ka tu uzzināji, ka esmu slimnīcā?

- Es kavēju satikšanos un braucu tieši ar to autobusu, kuru tu gribēji nobadīt. Bremžu čīkstoņa, kliedzieni... Izkāpu no salona un ieraudzīju tevi guļam uz asfalta...

Sergejs atbildēja ar bālu smaidu, kura bija jūtams milzīgs atvieglojums, kas gatavojās kuru katru brīdi izlauzties uz āru ar asarām.

- Cik savādi, ka esmu dzīvs, - viņš čukstēja. - Un, zini, es tikai tagad sapratu, ka visu šo laiku es domāju par tevi.

- Nestāsti pasakas! Tu taču biji bezsamaņā.

- Es pat bezsamaņā domāju par tevi.

Valentīna paskatījās pulkstenī un sacīja:

- Atvaino, Serž, bet man ir mēģinājums.

Viņa strauji piecēlās, noskūpstīja viņu uz vaiga un steidzīgi izgāja no palātas.

- Tev ir skaista sieva, - smaidīdams teica kaimiņš, kurš visu laiku bija izlicies, ka lasa avīzi.

Sergejs gribēja pateikt, ka tā nemaz nav viņa sieva, ka šo meiteni viņš ļoti mīl, bet tajā brīdi palātā ienāca plecīgs gaišmatis ārsta halātā. Viņš apsēdās uz blakus gultai stāvošās taburetes, kur tikko bija sēdējusi Valentīna, un plati pasmaidīja. Pilnīgi nevietā. Acīmredzot gribēja uzmundrināt pacientu, turklāt visbanālākajā veidā.

- Vai es jau ilgi šeit esmu? - Sergejs pajautāja.

- Jūs atveda pirms pāris dienām.

Tātad viņš vairāk nekā četrdesmit astoņas stundas bija nogulējis bezsamaņā. Tikai tad Sergejs saprata, kāpēc bija izlauzies no tumsas kā no bezdibeņa. Viņš lēni pagriezās uz to pusi, no kuras nāca gaisma. Acu priekšā sakustējās un tri-

sošus atspulgus meta liepas lapotne, kuras zari gandrīz pieskārās tīri nomazgātajiem logiem. Kaut kur čivināja zvirbuļi. Ķermeni pāršalca siltuma vilnis. Viņš bija dzīvs. Saules staru vilnis vēlās viņa gultā. Viņš nemaz nebija zinājis, ka pasaule ir tik skaista - tik dzīva un tik mūžīga.

- Pārsista galva, - ārsts turpināja. - Jums uzlika šuvi un ieģipsēja roku. Ja godīgi, jums velnišķīgi paveicās.

- Kad mani no šejienes izrakstīs?

- Smags smadzeņu satricinājums nav joka lieta. Domāju, ka lielākās briesmas ir garām. Bet, pats saprotat, ir jabūt ļoti uzmanīgam. Nekustieties, neuztraucieties, ne par ko neraizējieties, aizmirstiet par šo nelaimes gadījumu! Tad jus iznāksiet no šejienes ka no jauna piedzimis. - Ārsts piecēlās uz izmeta dežūrfrāzi: - Atpūtieties! Mazāk negatīvu domu, vairāk sulu un augļu. - Viņš pamāja uz Valentīnas atstātajiem ciemakukuļiem.

Pēdējo teikumu Sergejs gandrīz nedzirdēja, jo atkal iepeldēja tumsā. Beidzot atvēris acis, viņš ieraudzīja sev blakus šefu - uz tās pašas taburetes, kur pirmīt bija sēdējis ārsts.

- Neredzamās frontes kareivi nāve nevar pievarēt! -pulkvedis mundri sacīja. - Kā jūties?

- Pagaidām esmu dzīvs, - Sergejs tikko dzirdami atbildēja.

- Ārsts solīja, ka tu pavisam drīz tiksi uz kājām. Ievēro mediķu padomus, un viss būs kārtībā. Es tev atnesu augļus, ikrus un citas deficīta preces.

- Kā jūs uzzinājāt, ka es esmu šeit?

- Ieraudzīju tavu uzvārdu notikušo negadījumu hronikā.

Sergejs nopriecājās, ka šefs to nav uzzinājis no Valentīnas.

- Ārstējies, - pulkvedis pavēlnieciskā toni turpināja. - Kad tiksi ārā no šejienes, es tevi aizsūtīšu komandējumā uz Maskavu.

- Uz Maskavu... Tas ir labi, - Sergejs nomurmināja un piepeši sajuta neparastu vājumu; šķita, ka viņš tūlīt atkal zaudēs samaņu. Katram gadījumam Sergejs aizvēra acis un mēģināja vēlreiz ielūkoties tajā savādajā pasaulē, kura slēpās dziļi dvēselē.

Pulkvedis noprata viņa stāvokli un klusi izgaja no pala-tas.

Klīnikā Sergejs nogulēja gandrīz divas nedēļas, bet Valentīna tā ari vairs neatnāca. Viņš stundām dirnēja pie loga, nenovērsdams acis no slimnīcas pagalma, kur, kā viņam likās, kuru katru brīdi vajadzēja parādīties mīļotajai sievietei, taču viņas nebija. Tikai izrakstīšanas dienā viņa piepeši uzradās uz palātas sliekšņa.

- Serž, - Valentīna sacīja. - Es atbraucu tev pakaļ ar mašīnu.

- Tev taču nebija mašīnas, - Sergejs brīnījās.

- Tagad ir.

Viņi brauca pa rosīgo ielu, un Sergejs svaigām acīm aplūkoja pilsētu, it kā tikko būtu no jauna piedzims. Tad notika tas, par ko viņš nebija pat sapņojis. Valentīna piepeši palaida vaļā stūri, satvēra viņa roku un noskūpstīja to. Viņa bija tāda pati kā iepriekš, tomēr pilnīgi citādāka. Labais ritenis tuvojās augstai apmalei, tomēr Sergejs pat nesarāvās. Viens trieciens vairāk vai mazāk - kurš gan zina, kas viņam meklējams šajā pasaulē? Taču pēdējā mirkli Valentīna veikli izgrieza stūri, un automašīna atgriezās satiksmes straumē. Tobrīd viņš nevarēja pat iedomāties, ka Valentīna jau bija pieņēmusi lēmumu - izvēlējusies citu cilvēku un nolēmusi aizbraukt no valsts. Varbūt šis lēmums bija pieņemts VDK sienās? Atbildi uz šo jautājumu Sergejs nespēja rast vēl joprojām.

Pagriezienos Opel lukturi švīkāja ēku tumšās fasādes, it kā bakstīdami tās ar pirkstu. Gaismās uz mirkli pazibēja spilgti ģērbtas vientuļas prostitūtas, kas metās uz automašīnas pusi, gaidīdamas klientu, un priecīgi māja ar roku, bet pēc tam sarūgtinātas pašūpoja galvu un nozuda ēnās. Spītējot slapjdraņķim, šīs sievietes bija izgājušas vīriešu medībās.

- Smags darbs viņām, - Bekmans sacīja. - Kā robežsargiem jābūt uz vakts gan lietū, gan vējā, gan sniegputenī.

- Stāsta, ka šīs meičas diezgan labi pelnot, - Sergejs norādīja.

- Šīs? Diez vai. Nopelna pievilcīgas sievietes ar skaistām figūrām, kuras meklē bagātus klientus dārgās viesnīcās vai restorānos.

Stokholmas nomale palika aiz muguras, un priekšā pletās tumšu meža joslu ieskauta slapja šoseja. Riteņi, mezdami šļakatas, nesa automašīnu pa mitro asfaltu. Švīkstu ieaijāts, Sergejs vai nu snauda, vai iegrima smagā, mokošā miegā. Prātā skanēja šefa iecienītākā frāze: "Es neko neapgalvošu, kamēr neesmu par to pārliecinājies. Un ari neko nenoliegšu, kamēr neesmu to pārbaudījis."

Arī tagad Sergejam uz brīdi izlikās, ka šefa asais un ciešais skatiens viņu atkal caururbj kā trakā ātrumā rotējošs instruments. Viņš daudzreiz bija brīnījies par pulkveža prasmi zibenīgi caururbt sarunas biedru ar skatienu, bet pēc tam stundām ilgi rakņāties paņemtajā paraugā... Ši cilvēka acīm piemita neticama enerģija. Ka gan parastā cilvēka ķermenī, kas sastāv no kaut kādam nožēlojamām aminoskābēm, varēja rasties tāda enerģija? Tā ir neatrisināma pretruna. Bet... vai tad šajā iekšējā parādību pretrunīgumā neslēpjas to spēks? Kā teicis Bors, var pieļaut šādu neprātīgu pieņēmumu, proti, varbūt šī ir nevis virsjaudas enerģija, bet vienkārši ārkārtīgi specifiska enerģija, kas, teiksim, piemīt tikai dzīviem audiem vai cilvēka apziņai.

Automašīna nobremzēja. Sergejs pamodās un saprata, ka tas bija nevis šefa caururbjošais skatiens, bet mēness, kurš uz. brīdi izslīdējis no blīvā mākoņu slāņa un raidīja gaismas stariņu uz naksnīgo zemi. Uz asfalta parādījās sārtas atblāzmas. To kļuva aizvien vairāk, un pat nelielās bērzu birzītes kalnu nogāzēs šķita sarkanas.

- Celieties, kaut ko uzkodīsim! - vadītājs nogurušā balsī sacīja un pamāja ar roku uz lauku ēkas pusi, kura bija apvīta spīdošām dažādu krāsu gaismas virtenēm.

Sergejs paskatījās pulkstenī - tas rādīja septiņi no rīta. Viņš izlīda no salona un devās pakaļ zviedram. Zālē nebija neviena apmeklētāja. Spožajā gaismā Sergejs kārtīgi apskatīja ceļabiedru. Bekmana kunga seja izskatījās ka apslacīta ar okeru. Pat kakls un rokas bija nokaisītas ar lieliem vasarraibumiem.

Nez no kurienes izpeldēja pusaizmigusi viesmīle un pasniedza ēdienkarti. Sergejs aplūkoja ēdienu sortimentu un juta, ka ceļabiedrs viņu puspievērtām acīm slepeni pēta.

- Vai kāds jums ir teicis, - Bekmans negaidīti ierunājās, - ka esat joti līdzīgs Šopēnam?

Balss skanēja liegi, tajā nevarēja saklausīt nekādus pārmetumus.

- Ir gadījies, - Sergejs domīgi sacīja. - Mūzikas skolotājs mani sauca par Frederiku. Viņš apgalvoja, ka pēc sejas es esmu kā izliets Šopēns. "Centies," viņš mēdza teikt, "un kļūsi tikpat slavens!" Slavens, kā redzat, es neesmu kļuvis, bet izklaidēt restorānu publiku, glāstot pirkstiem taustiņus, esmu iemācījies.

- Jūs patiešām esat ļoti līdzīgs poļu ģēnijam. Bet man ar viņu ir īpašas attiecības. Kādreiz šis komponists pozēja manam priekštecim, gleznotajam. Vēl šodien portrets karājas manas mājas viesistabā.

- Interesanti, - Sergejs izbrīnīts novilka. - Kur jūsu priekštecis gleznoja Šopēnu?

- Ir tāda vieta pie Varšavas, ko sauc par Želazova Volu. Tur franču imigranta Šopēna un polietes Kšižanovskas ģimenē piedzima komponists. Viņa tēvs Nikolā un mans priekštecis dzīvoja kaimiņos un visu mūžu bija draugi. Starp citu, viņi bija tūkstoš septiņsimt deviņdesmit ceturtā gada poļu sacelšanās dalībnieki.

- Ja atmiņa neviļ, - Sergejs norādīja, - savas dzīves lielāko daļu Šopens aizvadīja Francijā.

- Tiesa, - Bekmans piekrita. - Šķiet, ka tūkstoš astoņsimt trīsdesmit astotajā gadā Maljorkas salā viņš iepazinās ar Žor-žu Sandu un neprātīgi viņa iemīlējās. Vēlāk viņš ne reizi vien viesojās viņas īpašumos Noana Francijā. Taču Sanda viņu piekrāpa un uzsāka romānu ar kādu rakstnieku. Šopens ļoti slimīgi pārdzīvoja viņas neuzticību, un pārdzīvojumi paātrināja viņa nāvi.

- Vai viņu apglabāja Parīzē?

- |ā. Bet izcilā komponista sirdi atbilstoši viņa pirmsnāves gribai māsa aizveda uz Varšavu, kur to iemūrēja vienā

no Svētā Krusta baznīcas kolonnām. Komponists nodzīvoja tikai trīsdesmit deviņus gadus. - Bekmans vēlreiz uzmanīgi paskatījās uz Sergeju un pasmaidījis piebilda: - Bet jūs tiešām esat viņam ļoti līdzīgs.

- Tikai ārēji, - Sergejs skumji konstatēja, - bet viņa talantu diemžēl neesmu mantojis. Es saceru mazvērtīgu mūziku, un mana klavierspēles tehnika arī varētu but labāka...

- Tagad jūs saprotat, - Bekmans turpināja, - kāpēc viss, kas saistīts ar Frederika Šopēna dzīvi, mūsu dzimtā tiek glabāts kā svētums. Es saņēmu šo portretu mantojumā un atstāšu to mazbērniem.

Viņš paskatījās pulkstenī, steidzīgi piecēlās un pamāja Sergejam, ka laiks doties ceļā.

Sergeju atkal aiznesa ceļa karuselis. Viņš sēdēja ar aizvērtiem plakstiņiem, un acu priekšā peldēja vīzijas - viena par otru briesmīgāka. Viņš nerada sevī spēku izrauties no šīm spīlēm.

Viņi nevis brauca, bet lidoja cauri rudens tumsai pa ceļu, kuru tikai viņiem izklāja automašīnas lukturu gaismas. Lietus mitējās, debesis noskaidrojās. Aizmugurē pamazām izstiepās bezgalīga zvaigžņu jūra, kuru spožumu mazliet aizmigloja nakts dūmaka. Tagad automašīna, likās, lidoja tieši uz kalnu virsotnēm.

Pēkšņi Sergeju pārņēma patīkams slābanums, mīkstie sēdekļi it kā pārvērtās par laivu, kura viegli slīd pa ezera virsmu, un viņš nemanot aizmiga. Viņam pārmaiņus rādījās te šefs, te Valentīna, te žurnālists Kāris Stiva, tad Kurts Bekmans. Sergejs ar katru no viņiem par kaut ko runāja, strīdējās, pamatoja savu viedokli... Pa miegam viņš sajuta sev uz pleca kāda roku un atvēra acis.

- Atbraucām, - Bekmans sacīja. - Šodien pārnakšņosi pie manis, un tad jau redzēsim. Iesim iekšā.

Nelielās kotedžas pirmajā stāvā bija plaša halle ar flīģeli. Pie sienas karājās pirmīt pieminētais Frederika Šopēna portrets. Sergejs nevarēja atturēties un piegāja pie mūzikas instrumenta, atvēra vāku un izbrīnīts iesaucās:

- Tūkstoš astoņsimt deviņdesmit devītā gada Petrofl No kurienes jums šāda pērle?

- Tā ir mūsu ģimenes relikvija un mans lepnums. Es saņēmu instrumentu mantojumā no tēva.

Laikos, kad Sergejs vēl koncertēja, viņš lielākoties bija spēlējis slavenā Petrofa flīģeļus vai klavieres un daudz ko zināja par šo uzņēmēju.

- Tieši tajā gadā, - Sergejs atcerējās, - kad izgatavots jūsu flīģelis, Austroungārijas imperators Francis Jozefs Pirmais iecēla Antonīmi Petrofu par galveno galma mūzikas instrumentu izgatavotāju un slepeno padomnieku.

- Es to nezināju, - Bekmans atzinās.

- Antonīns Petrofs bija unikāla personība, - Sergejs iedvesmots turpināja. - Jaunībā viņš aizbrauca no Čehijas nomales uz Vīni, kur iemācījās ražot flīģeļus. Atgriezies mājās, viņš pārveidoja tēva galdnieka darbnīcu un uzbūvēja pirmās klavieres. Pēc trīsdesmit gadiem starptautiskajā izstādē Briselē viņa instrumenti ieguva visaugstāko godalgu - zelta medaļu. Tolaik pie viņa strādāja jau četrsimt cilvēku. Tas bija tūkstoš deviņsimt trīsdesmit ceturtajā gadā.

Sergejs apsēdās un sāka spēlēt. Skaņa bija tāda, it kā no jumta birtu lāstekas - mazītiņas, lielākas un pavisam lielas -un kristu lejā uz stikla plāksnēm. Mājas saimnieks klausījās un pārmaiņus vērsa skatienu te uz Sergeja seju, te uz Šopēna portretu. Šķita, ka viņš aizvien vairāk un vairāk pārliecinās par abu apbrīnojamo līdzību. Pēc tam Bekmans piegāja pie telefona, uzgrieza numuru un sacīja:

- Žan, atsūti savus ekspertus. Esmu sagādājis tev pārsteigumu.

Fakri un komentāri

Bijušais Igaunijas premjerministrs Marts Lars

Divtūkstoš piektajā gadā Igaunijas parlaments Rigikogu izveidoja speciālu komisiju, lai izmeklētu faktu, ka ar prāmi "Estonia" veda ieročus un kara tehniku, kas, iespējams, kļuva par kuģa bojāejas iemeslu. Komisijas lidzpriekšsēdētāja Evelīna Sepa oficiāli paziņoja, ka par ieroču pārvadāšanu zināja daudzi valdības locekļi, kuri slēpa patiesību no sabiedrības. Visskarbākos apvainojumus viņa veltīja toreizējam premjerministram Martam Lāram. Pēc Sepas domām, atbildība par ieroču transportēšanas organizēšanu tieši gulstas uz bijušā premjera Marta Lara pleciem. Pats bijušais valdības vadītājs nevēlas to atzīt. "Marts Lārs atkal melo un mierīgu sirdi saņem no Zviedrijas valsts samaksu par klusēšanu," komentē Sepas kundze.

Pieņēmums, ka ieroču pārvadāšanā iesaistīts tieši Marts Lārs un viņa kanceleja, jau parādījies Igaunijas plašsaziņas

līdzekļos. Par to bijis izvērsts raksts avīzē Postimees. Izteikta arī versija, ka ar prāmi "Estonia" pārvadātā kara tehnika varēja piederēt Ļeņingradas Jūras izpētes institūta Igaunijas filiālei Sūrpeas ciemā, kuru toreizējais premjerministrs Marts Lārs bieži apmeklēja. Tā ka institūts lielākoties nodarbojās ar akustikas problēmām, bet Haras līcī atrodas jūras poligons zemūdenēm, uz prāmja "Estonia" varēja atrasties akustisko ierīču komplekts zemūdeņu fiksēšanai.

Tomēr parlamentārā izmeklēšana nedeva būtiskus rezultātus. Ja prāmja "Estonia" bojāeja tik tiešām saistīta ar kādu baisu noslēpumu, tiek darīts viss, lai sabiedrība to neuzzinātu. Lai gan netiešu pierādījumu tam, ka viss notika citādi, nekā ieinteresētās puses cenšas pasniegt, ir vairāk nekā vajadzīgs. Nav nejaušība, ka sakarā ar jaunatklātiem faktiem Zviedrijas valdība nolēma vēlreiz izmeklēt katastrofas apstākļus, piešķirot šim mērķim aptuveni 1,2 miljonus eiro. Taču slepenie spēki, kuri nav ieinteresēti atklāt patiesību, izrādījās daudz stiprāki par Igaunijas un Zviedrijas valdību komisijām. Piemēram, Kigikogu komisijas oficiālajā ziņojumā cita starpā apgalvots, ka šai "komisijai neizdevās atrast nevienu pierādījumu tam, ka vismaz kāds no esošajiem vai bijušajiem valsts ierēdņiem vai amatpersonām zinājis par kara tehnikas pārvadājumiem vai piedalījies to organizēšanā, tāpat nav atrasti kādi ar pārvadājumiem saistīti dokumenti".

DESMITĀ NODAĻA. ZVIEDRIJA, KSI BĀZE LEITNANTS TOMASS STENMARKS

Šī savrupmāja nekādi neiederējās jūras kara bāzes interjerā, jo bija divdesmitā gadsimta sākuma arhitektūras mantojums. Pirmoreiz ieradies salā, Tomass ar interesi aplūkoja senatnīgos trijstūra frontonus virs logiem, kuru klasicisma stingrību mīkstināja ģipša eņģelīši. Galvenās fasādes augšējo stāvu greznoja terases balustrāde, bet pie parades ieejas slējās kolonnas. Savrupmāja izskatījās nolaista, fasāde bija sarkandzeltena. Tādā reiz bija visas skolas, slimnīcas un kazarmas - sapuvušu olu krāsā. No kādreiz krāšņās villas vēdīja pelējuma, mitra apmetuma un tarakānu indes smaka. Vārdu sakot, šī senā būve atgādināja uz draudīgo armijas objektu fona ērmoti koķetā pozā sastingušu veceni ar apdzisušu skatienu un izkaltušu ķermeni.

Nesen te bija ieradušies celtnieki, paātrinātā tempā sākās vecās ēkas restaurācija, un drīz vien tā pārvērtās par izsmalcinātu skaistuli, kas krasi izcēlās uz neizteiksmīgo un garlaicīgo kara buvju fona.

Kam tagad piederēja ši māja? Neviens no dienesta biedriem to nezināja. Klīda runas, ka tur iekārtojies kāds ārzemju kantoris.

Un, luk, todien leitnants bija izbrīnīts - Pentagona pārstāvis bija aicinājis uz apspriedi tieši tajā noslēpumainajā savrupmājā.

Kad Tomass kopā ar Nortonu un Paku piegāja pie mājas, uz balkona parādījās majora Vandera lempīgais augums.

- Nāciet iekšā, kungi, - viņš šļupstēja. - Pēc piecām minūtēm sāksim apspriedi.

Kolēģi pārkāpa slieksnim un nonāca plašā priekšnamā, no kura stiepās garš gaitenis ar daudzām durvīm, bet jaunas kāpnes no ozolkoka veda uz augšējiem stāviem.

- Sirds saka priekšā, - kapteinis Nortons nočukstēja, - ka šeit saimnieko amerikāņu specdienestu pārstāvji. Teiksim tā -maza, slepena CIP saliņa ar modernu noklausīšanās aparatūru svešā valstī.

- Kāpiet augšā! - majors pavēlēja.

Lielā, ar elektroniku aprīkotā auditorijā pie sienas karājās ekrāns.

- Kungi, - majors sāka, kad draugi bija ieņēmuši savas vietas. - Es jūs šurp uzaicināju, lai parunātu par tēmu, kas Pentagonu ļoti interesē. Tādēļ šeit nav jūsu kolēģu no citām valstīm, jo, atkārtoju, sarunas būtība skar tikai mūs, amerikāņus. Šorīt es saņēmu papildu informāciju par krievu izlūku, kurš aizbēga no Maskavas, līdzi paņemot karti ar nogremdētajiem kuģiem. Atgādinu, ka visiem datiem, kas saistīti ar šo operāciju, ir noteikts slepenības statuss līdz tūkstoš deviņsimt deviņdesmit septītajam gadam. Pašlaik mēs risinām sarunas ar Anglijas kolēģiem par slepenības statusa pagarināšanu vēl uz divdesmit gadiem, tas ir, līdz divtūkstoš septiņpadsmitajam gadam. Un pēkšņi izrādās, ka visa ši slepenā informācija ir bēgļa rokās, kurš, atkārtoju, divdesmit septītajā septembrī devās prom no Tallinas ar prāmi "Estonia". Ja viņš pārdos karti teroristiem... Bail iedomāties, kas draudēs Eiropai, kad ķīmiskie šāviņi sāks sprāgt!

- Bet... ja nu, - Nortons domīgi sacīja, - informācija ar karti ir kārtējais Maskavas gājiens, lai mūs piemuļķotu un aizsūtītu pa nepareizām pēdām? Tad mums nāksies meklēt cilvēku, kura patiesībā nemaz nav.

- Neiespējami, - majors atcirta. - Krievijas Federācijas bruņoto spēku ģenerālštāba Galvenajā izlūkošanas pārvaldē jau daudzus gadus strādā mūsu savervēts cilvēks, par kura ziņojumiem nav ne mazāko šaubu. Viņš mums sagādāja bēgļa fotogrāfiju. - Majors ieslēdza projektoru, un ekrānā parādījās cilvēks Krievijas armijas pulkveža uniformā. - Vidējs augums, - majors komentēja, - kastaņbrūni mati, seja pauž stipru gribu... Nedaudz virs kreisās uzacs, pie deniņiem, ir neliela dzimumzīme, pakauša daļā divus centimetrus liela rēta. Strādāja Galvenās izlūkošanas pārvaldes ārējās izlūkošanas nodaļā, un viņam bija pielaide visslepenākajiem dokumentiem. Uz prāmja viņš bija apmeties kajītē numur 6248, kas atrodas uz ceturtā klāja.

Tomass saspringa. Viņi meklēs bēgli tai pašā nodalījumā, kur atradās krustmātes Helgas kajīte. Tas ievērojami atvieglos viņa ieceri.

- Taču tiek ziņots, - majors turpināja, - ka bēglim ir divas pases ar dažādiem uzvārdiem, jo viņš iegādājās otru biļeti kajītē, kura atrodas sektorā zem automašīnu klāja. Tātad, kungi, jums nāksies pastrādāt...

- Kā tad viziera demontēšana un nogādāšana norādītajā punktā? - Nortons painteresējās.

- Tas tiks izdarīts bez jums. Jūsu uzdevums ir atrast šo bēgli un karti.

- Jūras dibenā no kartes nekas nebūs palicis pāri, - seržants Paks noteica šaubu pilnā balsī. - Visticamāk, tā ir izšķīdusi...

- Jābūt muļķim, lai vestu karti papīra izskatā, - majors norādīja. - Viņam līdzi ir diskete vai mikrofilma... Vārdu sakot, ja atradīsim līķi, atradīsim arī slepeno informāciju. Galvenais, rūpīgi jāpārmeklē kajītes.

- Diez vai viņš atstāja šo informāciju kajītē, - iebilda leitnants. - Droši vien tā ir pie viņa.

- Piekrītu. - Vanders pamāja. - Jāmeklē līķis. Ja reiz Pentagons mani speciāli atsūtīja uz šejieni komandējumā tikai tādēļ, lai padarītu bēgli nekaitīgu, tad... paši saprotat, cik ASV tas ir svarīgi!

- Jums paveicās, majora kungs, - Nortons smīnēdams sacīja.

- Nesapratu? - Pentagona sūtnis caururbjoši paskatījās uz kapteini.

- Starp izglābtajiem taču šī bēgļa nav.

-Un?

- Tātad jūra pati ir padarījusi viņu nekaitīgu.

-Jūsu pieņēmumam vajadzīgs apstiprinājums. Viss, kungi, atpūtieties! Pulksten divdesmit divos tiksimies piestātnē un dosimies veikt zemūdens darbus.

Kuģis nesa armijas nirējus uz liktenīgo punktu "C". Jūras kartēs tas bija apzīmēts ar skaitļiem - piecdesmit deviņi grādi un divdesmit divas, komats, deviņas minūtes ziemeļu platuma, divdesmit viens grāds un četrdesmit, komats, deviņas minūtes austrumu garuma -, un tagad jau visa pasaule zināja, ka tās ir koordinātas vietai, kur nogrimis nelaimīgais prāmis "Estonia". Šaurajā kajītē, kurā atradās pāris divstāvu gultu, neliels skapis un miniatūrs naktsgaldiņš, bija sma-cīgs.

- Tā ir nevis kajīte, bet gan kapenes mirušajiem, - Nortons noburkšķēja un vērsās pie seržanta: - Kolēģi, iziesim ārā paelpot?

- Paldies par uzaicinājumu, - Paks tikko dzirdami atbildēja, neatraudams acis no lappuses, - bet es gribu palasīt.

- Un tu, leitnant?

- Ejam, - Tomass, stīvēdams mugurā brezenta virsjaku, piekrita, paņēma binokli un aizvilkās nopakaļ kapteinim uz izeju.

Ara plosījās vētra. Tumsā, kuru nedaudz kliedēja mēness un zvaigžņu gaisma, stenēja jūra, mezdama putojošus viļņus. Kutera priekšgals tos samala tā, ka ūdens šļakatas uzlidoja gaisā kā lieli, balti vēdekļi. Kuģa locītavas čīkstēja visās toņkārtās. Uz slidenā klāja nedrīkstēja spert ne soli bez drošības troses - kuru katru brīdi vilnis varēja aizskalot ikvienu. Tikko Tomass bija piestiprinājis drošības trosi sev pie jostas, pie priekšvadņa gaisā uzšāvās kārtējais baltais sprādziens. Viņš paguva ar virsjakas piedurkni piesegt acis, bet viļņa driskās ar atvēzienu iesita pa vaigiem. Neredzams spēks atrāva viņu no klāja un aizsvieda pie reliņiem. Trose izstiepās kā milzu stīga, "Ja tās nebūtu," leitnantam pazibēja prātā, "es būtu iegāzies ledainajā ūdenī."

- Uzmanīgi, leitnant, - Nortons nosēca, - turies tālāk no borta.

Tomass ar muguru piespiedās statnim, paņēma binokli un sāka aplūkot horizontu. Piepeši viņš ieraudzīja dīvainu ainu -pavisam tuvu, atbīdījis sāņus balti saputoto ūdeni, parādījās melns zemūdenes priekšgals ar dzeltenīgu akustiskā sta-rotāja smīnu.

- Zemūdene! - Viņš pasniedza binokli Nortonam. - Kam tā pieder? Vai tā mums seko?

- Parādījās un tūdaļ pazuda, - amerikānis konstatēja un atdeva binokli. - Es nepaguvu saskatīt pazīšanas zīmes. Bet jebkurā gadījumā jāziņo kapteinim.

Stūres mājā neviens neko nezināja par svešo kuģi. Komandieris sazinājās ar bāzi un pārliecinājās, ka šajā kvadrātā nav Zviedrijas zemūdeņu.

- Dīvaini, - viņš norūca, - manas akustiskās ierīces nav fiksējušas nekādas aizdomīgas skaņas.

- Iespējams, tā bija noslēpusies jūras dibenā ar izslēgtiem dzinējiem, bet tad piepeši uzpeldēja, - Nortons minēja.

- Visdrīzāk, ka tā, - komandieris piekrita.

Ienāca majors Vanders. Noklausījies Nortona ziņojumu par dīvaino zemūdeni, viņš satrauktā balsī iesaucās:

- Tā, visticamāk, ir krievu zemūdene! Un kāpēc mūsu akustiķi to nefiksēja?

Kuģa komandieris paraustīja plecus un domīgi sacīja:

- Varbūt tā gulēja jūras dibenā ar izslēgtiem dzinējiem, bet pēc tam strauji uzpeldēja virs ūdens.

- Tātad nogulējāt, - majors dzēlīgi pateica. - Ja šādi pildāt savus pienākumus un apsargājat NATO juras robežu, krieviem radīsies brīnišķīga iespēja izlavīties caur kara ostas zemūdens nožogojumu un dot triecienu bāzei.

- Manuprāt, - komandieris spītīgi iebilda, - zemūdeni tagad interesē nevis mūsu bāze, bet nogrimušais prāmis. Varbūt tie nav krievi? Pašlaik šeit grozās piedzīvojumu meklētāji no daudzām valstīm. Varu iztēloties, kādus dārgumus slepeni veda "Estonia" kravas telpās... Ikviens grib kaut ko dabūt no šī prāmja.

"Kādam svarīgi izcelt dārgumus," Tomass skumji nodomāja, "bet citam - mīļa cilvēka mirstīgās atliekas."

- Iespējams, iespējams, - majors izdvesa un paskatījās uz horizontu, it kā novērtēdams laika apstākļus. Jūra slējās stāvos pakalnos un nikni spļāva putainus viļņus. - Nebūs viegli strādāt, - viņš noburkšķēja un izgāja no stūres mājas.

- Esmu pilnīgi pārsalis. - Nortons sapurināja plecus un, paskatījies uz kolēģi, piedāvāja: - Iesim uz kajīti.

Uzmanīgi, visu laiku pieturēdamies, viņi sāka virzīties uz kajītes pusi.

- Leitnant, - Nortons negaidīti pajautāja, - vai tev ir ienaidnieki?

- Grūti pateikt, - Tomass sastomījās. Piepeši viņš atcerējās nikno ūdenslīdēju, kurš bija grasījies izvarot sievieti un restorānā centās iedurt viņam ar nazi. Taču jau tūlīt viņš sevi nomierināja: "Tas vīrs bija piedzēries un nesaprata, ko dara. Atskurbs un aizmirsīs par šo incidentu, un diez vai kļūs par manu ienaidnieku." - Diez vai, - pēc pauzes Tomass atbildēja.

Nortons pārmetoši paskatījās uz padoto un apņēmīgi sacīja:

- Slikti, leitnant. - Tomass apstājās un, pavēris muti, raudzījās uz kapteini, it ka neticēdams dzirdētajiem vārdiem. - Ir tāda armijas patiesība, - Nortons turpināja. - Lai kārotāju aprindās tevi uzskatītu par savējo, nepieciešams iegūt draugus un, pats galvenais, ienaidniekus. Bez draugiem cilvēks vel var kaut kā izdzīvot, bet bez ienaidniekiem tas nav iespējams. Ja tev nav ienaidnieku, tu atslābinies, nomierinies un iegrimsti letarģijā. Ienaidnieki vairo tavus spēkus un piespiež vienmēr būt kaujas gatavībā. - Viņš ieraudzīja kolēģa sejā apjukumu un nomainīja tēmu. - Tūlīt mēs tiksim līdz prāmim un obligāti izvilksim tavu krustmāti.

- Kaut nu izdotos. - Tomass nopūtās. - Es būtu jums ļoti pateicīgs.

Kajīte bija silti. Seržants Paks aizrautīgi lasīja žurnālu.

- Vai tur rakstīts kaut kas interesants? - leitnants viņam

/

pajautāja.

- Ne tikai interesants, - Nortons atbildēja seržanta vietā, - bet ari vērtīgs. Es iedevu viņam palasīt aizraujošu krievu zinātnieka rakstu par pedejiem pētījumiem telegonijas jomā.

Tomass nekad nebija dzirdējis par šādu zinātni.

- Es arī par šādu velna padarīšanu pirmoreiz uzzināju no žurnāla, - Nortons, ievērojis leitnanta acīs apjukumu, turpināja. - Man šī zinātne bija kā atklāsme. Tur rakstīts par bioloģisku efektu, proti, sievietei dzimst tikai tādi pēcnācēji, kuri līdzīgi viņas pirmajam mīļākajam. - Tomass izbrīnīts paskatījās uz komandieri, kurš skaidroja tālāk: - Atbilstoši raksta autora teorijai viņas bērni izskatīsies tieši pēc tā tipa, ar kuru viņa pirmoreiz pārgulējusi, nevis pec likumīgā laulātā, kaut arī pēc laulībām viņa nekad nebūs viru krāpusi. Vārdu sakot, tagad tēti un mammas, izlasot šo eposu, sāks prātot, kādus bērnus audzina. Un ko darīt tad, ja izrādīsies, ka viņu vidū ir sveša tēvoča kopijas? Tā apgalvo raksta autors.

Seržants nolika žurnālu malā, nokāpa no augšējās lāvas, izņēma no virsjakas kabatas fotogrāfiju un sāka rūpīgi pētīt jaunas ķīnietes seju.

- Vai tu grasies precēties? - kapteinis smīnēdams jautāja.

- Tas bija manos plānos, - Paks norūca.

- Precēties ir tas pats, kas meklēt zuti maisā ar čūskām, -Nortons paziņoja.

- To jūs labi pateicāt, - seržants nočukstēja.

- To teica Makjavelli, nevis es, - Nortons attrauca.

Ķīnietis vēlreiz paskatījās uz fotogrāfiju un piepeši saplēsa to gabalos. Kapteinis norūpējies lūkojās uz viņu un apjucis nobubināja:

- Seržant, tu noticēji? Es taču pajokoju.

- Es nopietni uztvēru šo rakstu. - Paks paņēma rokās žurnālu. - Tur rakstīts par to, klausieties! - Viņš saka lasīt: - "Kopš vissenākajiem laikiem cilvēki ir ticējuši, ka nevainības zaudēšana pirms kazām ir šausmīgs grēks, kas gulstas uz sievieti un viņas pēcnācējiem. Proti, viņa nekad nespēs mīlēt savu likumīgo vīru un dzemdēs viņam svešus bērnus. Kopā ar viņu gultā vienmēr neredzami būs klāt viņas pirmais vīrietis, un viņa ieņems bērnu tieši no viņa, nevis no vīra. Tas kļūs par iemeslu neskaitāmiem strīdiem, slimībām un nelaimēm ģimenē. Lai izvairītos no šādām bēdām, jaunavas gods ir jātaupa kā acuraugs. Tāpēc dažās valstīs tuvākie radinieki ar ieročiem rokās uzmana neprecētu meiteni, tādējādi sargādami savas dzimtas labklājību." Es negribu sarežģīt savu dzīvi, - viņš turpināja, smagi nopūties, - jo mana meitene... Vārdu sakot, viņai pirms manis bija vīrietis. Svētajos rakstos sacīts... - Seržants uzmeklēja vajadzīgās rindas un sāka citēt: - "Vai jūs gribat audzināt savus bērnus? Tad ņemiet par sievām tikai jaunavas! Jo sieviete visu turpmāko dzīvi dzemdē no sava pirmā vīrieša."

- Paklausies, draudziņ! - Kapteinis uzlika roku ķīnietim uz pleca. - Pirmkārt, šī raksta autors ir krievs. Otrkārt, kad PSRS sabruka dzelzs priekškars, krieviem bieži zuda reliģiskā imunitāte pret pornogrāfijas sērgu. Nenojauzdamas neko bīstamu, daudzas slāvietes atļava sevi samaitāt un, apprecējušās ar citu partneri, sāka viņu bez sirdsapziņas pārmetumiem krāpt. Septiņdesmit sešiem vīriešiem no simts ir pastāvīgi ārlaulības sakari, bet no sievietēm šādi grēko divdesmit viens procents. Tādus skaitļus min raksta autors, atkārtoju, krievu zinātnieks. Viņaprāt, precēto krievu nelaime ir tāda, ka viņu ģimenē var pēkšņi nostrādāt telegonijas efekts, tas ir, balto ģimenē var piedzimt melnādains bērns... Seržant, tu acīmredzot neizlasīji šo rakstu līdz galam.

- Nē, - Paks atzinās.

- Tur jau tā lieta! Kad izlasīsi līdz galam, tu sapratīsi savu pārākumu pār bālģīmjiem. Starp citu, jautājums būs ne pārāk taktisks, taču vietā. Ja nav noslēpums, kas bija tavas līgavas pirmais vīrietis? Runa ir par viņa rasi.

- Kas tas par noslēpumu... - Seržants nopūtās. - Tas baltais virsnieks no Zviedrijas, kurš bija pie mums praksē un aizgāja bojā.

- Ingas mīļotais? - Tomass izbrīnīts iesaucās.

- Tieši tā.

- Tad tu veltīgi saplēsi meitenes fotogrāfiju, - Nortons pamācošā toni sacīja. - Varu oficiāli paziņot, ka bērns, ko viņa tev dzemdēs, būs līdzīgs tev.

- Kāpēc tā?

- Turpini lasīt rakstu, tad sapratīsi. - Kapteinis paņēma žurnālu un atrada vajadzīgo lappusi. - "Ši likumsakarība ir īsta traģēdija baltajiem cilvēkiem. Viņu vīrieši piekāpjas dzeltenajiem un melnajiem. Baltie vīrieši, kā likums, nevar izdzēst autogrāfus, ko tumšādainie atstājuši viņu sievu iedzimtības aparātā. Nelaimīgās sievietes dzemdē melnus un dzeltenus bērnus pat tad, ja nokrāpj baltos vīrus. Bet, pats galvenais, šis sievas neizjūt maigumu pret saviem vājajiem vīriem, jo daba viņas ir ieprogrammējusi mīlēt daudz stiprākos tumšos vai dzeltenos partnerus. Zinātne var mūs nomierināt, konstatējot faktu, ka telegonijas efekts nostrādā tikai tādā gadījumā, ja pirmais vīrietis sievietes dzīvē ir kaut kādā ziņā bijis stiprāks par turpmākajiem. Ja kāds no viņiem ir vēl spēcīgāks tēviņš nekā, piemēram, tu, tad viņa iedzimtība pārsit visas pārējās, ko atstājuši iepriekšējie." Vārdu sakot, ja tavai ķīnietei no tevis piedzims bērns, - Nortons pārliecinoši teica, - bioloģiskais tēvs būsi tu. Tavi gēni ir ļoti spēcīgi un uzvarēs. Esi pateicīgs Dievam, ka piedzimi tāds!

- Es nemaz nezināju, - seržants novilka.

- Izlasi līdz beigām un tikai tad pieņem lēmumu.

- Bet, - sarunā iejaucās Tomass, - pirms simts gadiem Freids ar savu teoriju apšaubīja seno bausli par aizliegumu dzīvot netiklībā un it kā pierādīja, ka netikļiem no brīvā seksa ir savs labums. Tas iznīdē no tautas atmiņas senos priekšstatus par tikumības vērtību.

- Leitnant, tev ir simtprocentīga taisnība, - Nortons attrauca. - Tāpēc Freids ir izdarījis lielu pakalpojumu mongo-loīdu un negroīdu rasei. Izlaidīgu dzimumattiecību gadījumā viņi konkurences cīņā uzvar un nostumj malā balto rasi. Lūk, kāpēc amerikāņu tauta aizvien vairāk dzeltē un melnē, par spīti izmisīgajiem centieniem nelaist valstī tumšādainos imigrantus. Par vēlu. Savulaik vergu tirgotāji atveda no Āfrikas ļoti daudz nēģeru, bet vēlāk arī taviem brāļiem izdevās iekļūt ASV. - Kapteinis paskatījās uz seržantu. - Melnie un dzeltenie cilvēki ar uzviju aizstāja sarkanādainos, kurus amerikāņi savulaik bija izkāvuši. Lūk, kāpēc tu, ķīniešu izcelsmes seržant, esi acīmredzami pārāks par zviedru virsnieku un varētu audzināt bērnu, kurš butu ieņemts no tevis un izskatītos līdzīgs tev. Par to nevar but nekādu šaubu.

Piepeši atsprāga vaļā durvis un uz sliekšņa parādījās majors Vanders.

- Ko jūs tik skaļi apspriežat? - viņš nošļupstēja.

Kapteinis īsumā atstāstīja diskusiju un pabeidza ar frāzi:

- Kas šajā jautājumā sakāms Pentagona augstākajiem virsniekiem?

- Vienalga, kurš pēc kārtas būtu ebrejs, - majors pārliecināti sacīja, - trešais vai piektais, bērns vienmēr izskatīsies pēc viņa. Tā ir patiesība, kurai nav vajadzīgi nekādi pierādījumi. Ebreju genoms pārspļaus mongoloīdus, afrikāņus, meksikāņus un visus pārējos, kādi vien pasaule ir.

- Vai pierādījumi ir? - Nortons vaicāja.

- To ir pierādījusi pati dzīve. Paskatieties uz ebreju ģimenēm, kuras dzīvo Amerikā! Tur nav ne dzeltenu, ne melnu bērnu, bet ir sprogaini izraēļu dēli un meitas ar baltiem augumiem. Un ģimenes ebrejiem arī ir noturīgas.

- Kā apgalvo šis krievu zinātnieks, - kapteinis turpināja, - amerikāņi nevarēja izgudrot neko labāku un tādēļ sāka ciņu par tikumīgu dzīvesveidu. Pēc vairākām seksuālas izlaidības desmitgadēm tas ir grūts uzdevums. Savukārt ģimenes viņi cenšas saglabāt ar laulības līgumiem, kas draud izputināt lielāko daļu vīriešu gadījumā, ja viņi mēģinātu šķirties no savām samaitātajām sievām. Bet šādas ģimenes kļūst par īstu cietumu, kur radinieki ir saistīti tikai ar vienu, proti, slimību un nelaimju saiti.

- Ebrejiem viss ir vienkāršāk. - Majors pasmaidīja. - Visi mani dēli ir līdzīgi man kā divas ūdens lāses.

-Jūs var apsveikt. - Nortona balsī bija jaušama ironija.

Pentagona pārstāvis to neuztvēra un pajautāja:

- Ko vēl raksta šis zinātnieks no padomju zemes? Ar ko viņš motivē savas aplamības?

- "Saskaņā ar vienu no zinātniskajām hipotēzēm," - seržants citēja, - "vīrieša ģenētiskais materiāls, nonākot sievietes organismā, izmaina tā iedzimtības aparātu. Turpmāk viņas pēcnācēji dubulto un pastiprina šo labojumu. Varētu iebilst, ka cilvēki ir intelektuālas būtnes un par viņiem nevalda bioloģiskie likumi. Taču pirms dažiem gadiem virknē Rietumeiropas valstu daudzas asinsanalīzes uzrādīja, ka vienpadsmit procentiem laulība dzimušu bērnu viņu likumīgais tēvs nevar būt bioloģiskais. Turklāt tikai katra ceturtā no sievietēm, kuras dzemdējušas svešu bērnu, bijusi neuzticīga savam vīram. Pārējām nostrādāja telegonijas efekts, jo, lūk, šīm sievietēm pirms laulībām bijis cits, daudz stiprāks partneris."

- Stiprāks? - majors brīnījās. - Tas ir, melnais vai dzeltenais? Atvainojiet, seržant, es nedomāju jūs!

- Tieši tā!

- Varam sevi mierināt ar to, - Nortons domīgi sacīja, - ka šie dati nav līdz galam pierādīti, jo telegonijas mehānisms nav zināms. Varbūt, ka šis efekts cilvēkiem rodas nevis netiklības rezultātā, bet kaut kāda cita iemesla dēļ. No zinātniskā materiālisma viedokļa nav iespējams eksperimentāli pierādīt mūsu senču reliģisko pieredzi. Taču pēdējos gados, konkrētāk, pēc veiktajiem telegonijas mehānisma pētījumiem, šis materiālisms ir saņēmis graujošus triecienus.

- Ej nu. - Vanders sašķieba muti. - Kādus tad triecienus?

- Klausieties! - Paks pāršķirstīja žurnālu un atrada vajadzīgo rindkopu. - "Sievietēm pēc izdarīta aborta ir īpašs psihiskais stāvoklis. Kad mātes vēderā tiek nogalināts auglis, notiek kaut kas līdzīgs sprādziena vilnim. Rodas tāds kā nāves fantoms, kurš satur informāciju par nogalināta mokām, visu mūžu paliks kopā ar māti un viļņa efekta valoda žēlosies viņai par savu nelaimīgo likteni. Šī informācija tiek uztverta zemapziņas līmenī, un sieviete var sajukt prātā, ja nenožēlo cilvēka slepkavības grēku. Šīs fantoma raudas dzirdēs arī bērni, kuri tiks ieņemti pēc aborta. Vēl pirms piedzimšanas viņu psihē notiks slimīgas izmaiņas. Arī vīrs, "apmeklēdams" sievu, saskarsies ar viļņiem, ko raida mazulis, kura slepkavību viņš negribēja vai nespēja novērst. Kontaktā ar nāves fantomu nedaudz cietis arī citu ģimenes locekļu psihe. Viļņa efekta ģenētika izskaidroja daudzus faktus, ko psihiatri nespēja saprast. Izskatās, ka, iesēdams dzemdē savu sēklu un atņemdams meitenei nevainību, pirmais vīrietis atstāj viļņveidīgu autogrāfu uz visa viņas genoma. Un šo parakstu vairs nekādi nevar izdzēst, jo tas ir atstāts viļņu līmenī. Ģimene drīz izjuks, bet vīrieša iedzimtības molekulu fantoms paliks sievietē visu mūžu. Un šī viļņu programma pēc tam veidos embriju ķermeņus. Tēlaini izsakoties, nākamo vīriešu iedzimtības materiāls saskaldīsies ķieģelīšos, kas tiks izmantoti būvēšanai atbilstoši pirmā tautu dēla tipveida projektam."

- Krievu speciālista versija ir iespaidīga, - majors teica, - bet... cik patiesa tā ir?

- Iedzimtības viļņa efekta likumsakarības tikai tagad sākuši pētīt, - Nortons stāstīja. - Pagaidām šī krievu zinātnieka versija ir tikai hipotēze, taču visnotaļ ticami izskaidro visus telegonijas paradoksus. Piemēram, melnu bērnu piedzimšanu uzticīgai sievai, kurai pirms laulības bijušas intīmas attiecības ar tumšādaino. Tātad, ja sieviete zaudē nevainību pirms laulības, tad nevar no cita vīrieša dzemdēt pilnvērtīgus bērnus un izaudzināt cienīgus savas dzimtas turpinātājus. Mūsu priekšteči to zināja, tāpēc liedza netiklei iespēju dzemdēt. Viņu izģērba kailu, notriepa ar darvu, izvārtīja spalvās un padzina no ciema. Pēc tam viņa drīkstēja dzīvot klosterī, lai izpirktu grēku.

- Bet... ko darīja ar vīriešiem? Ar ko viņus notriepa un kur izvārtīja? - majors ar indīgu smaidu pajautāja.

- Pret vīriešiem, kuriem pirms kāzām bijušas dzimumattiecības, neizturējās tik bargi. Sabiedrība viņus nosodīja, taču nepadzina. Nožēlojuši savu grēku, viņi drīkstēja veidot ģimeni un radīt bērnus.

- Ar ko gan izskaidrojama šāda dzimumu nevienlīdzība?

- Pēc zinātnieku domām, mūsu senči daudzu gadsimtu garumā vēroja to cilvēku likteņus, kuri dzimuši no grēcīgām un no tikumīgām mātēm, un pārliecinājās, ka krietnajām uzaug veseli un laimīgi pēcnācēji, bet grēciniecēm slimi un nelaimīgi. Turpretī vīrieša grēks bērnu likteni neietekmēja tik briesmīgi, tāpēc pret viņu izturējās daudz pretimnākošāk. Ar telegonijas zināšanām var izskaidrot ari tā saucamās pirmās nakts tiesības, kad kungs atņēma nevainību savām zemniecēm, lai viņas pēc tam visu mūžu dzemdētu bērnus, kuri līdzīgi viņam. Pēc būtības zemnieces turpināja kunga, nevis likumīgā vīra dzimtu. Šīs senās zināšanas joprojām izmanto garīdznieki, kas dzīvo pasaulīgu dzīvesveidu. Viņiem ir pienākums precēties ar jaunavām, jo tikai tādā gadījumā mācītāju ģimenes var kļūt par piemēru draudzes locekļiem. "Preciet tikai jaunavas," viņi aicina, "citādi mūsu tauta pilnīgi degradēsies."

- Jā, bet ko iesākt daudzajām ģimenēm, - leitnants norādīja, - kurās jau aug bērni, kam nav bioloģiskā tēva? Vai tiešām vīriešiem ir jāpadzen samaitātās sievas, lai bērniem nepaliktu arī bioloģiskās mātes?

Uzklausījis Nortona monologu, Pentagona pārstāvis atmeta ar roku un nievājoši nošņāca:

- Ja godīgi, tā ir krievu un ķīniešu propaganda un nekas vairāk. Tagad bijušo sociālistiskā bloka valstu specdienesti apšauda mūs ar tādiem zinātniskajiem traktātiem ložu un šāviņu vieta... Un, kungi, nav verts laist šo indi tuvu smadzenēm.

- Raksts taču ir publicēts amerikāņu žurnālā! - Nortons nerimās.

- Tad redaktoru vajadzēja tiesas ceļā sodīt kā boļševis-tiskās propagandas izplatītāju, - majors atcirta un, paskatījies pulkstenī, pavēlēja: - Gatavojieties ieniršanai!

Viņš pamāja un devās prom. Tomass paraudzījās uz seržantu un pajautāja:

- Tātad tas virsnieks nemīlēja Ingu, ja reiz bija aizrāvies ar ķīnieti?

- Viņš nebija aizrāvies. Stāsts ir miglā tīts. Tas bija vel pirms Ingas atbraukšanas. Nezinu, kāda iemesla pēc, bet viņš nonāca meitenes tēva mājā. Viņi daudz izdzēra... Vārdu sakot, ir versija, ka tēvs pamatīgi piedzērās un aizmiga. Virsnieks droši vien piedzirdīja meiteni, kurai tolaik bija tikai četrpadsmit gadu.

- Un izvaroja? - Tomass izgrūda.

- Ne gluži. Viņš dzērumā zaudēja kontroli pār sevi un pavedināja pusaudzi. Viņa nepretojās... vismaz vardarbības pēdas netika atrastas. Atskurbis viņš saprata, ka ir izdarījis noziegumu, stājoties dzimumattiecībās ar nepilngadīgo. Cilvēki runā, ka viņš samaksājis meitenes tēvam lielu naudu.

- Bet vēl cilvēki runā, - iestarpināja Nortons, - ka viņas tēvs "palīdzēja" virsniekam noslīkt. Neviens neko neziņoja policijai, tāpēc izmeklēšanas nebija. Toties pēc tam nevainību zaudējusī skaistule iepatikās mūsu seržantam. Un tas ir saprotams. Viņa ir izskatīgākā meitene ciemā.

- Tajā ciemā, kur mēs pusdienojām? - leitnants pavaicāja, uzmanīgi klausījies Nortonā.

- Nē, - kapteinis vīpsnādams attrauca. - Viņa ir apmetusies citur. Pretējā gadījumā Lora būtu izskrāpējusi jaunajai ķīnietei acis... Tu, seržant, pieļauj kļūdu, ja aizraujies ar te-legonijas atklājumiem un piepeši nolem šķirties no mīļotās. Lai gan dari, kā zini. Armijai būs labāk, ja tu paliksi vecpuisis. Mazak rupju...

Kad viņi nonāca ieniršanas vietā, kapteinis satraukts norādīja Pentagona pārstāvim, ka tādos laika apstākļos ir ļoti riskanti strādāt. Vajadzētu nogaidīt, kamēr vētra beigsies.

- Nē, - majors pārliecināts teica. - Uzdevums ir valstiski svarīgs, un mums tas jāpilda, lai kādi butu klimatiskie apstākļi. Sāksim operāciju jau tagad. Jūs ar leitnantu nirstiet lejā uz prāmi, bet mēs ar seržantu palīdzēsim jums augšā.

Tomass peldēja pa ierasto maršrutu, līdz lukturīša gaisma iezīmējās neskaidras prāmja aprises. Viss apkārtējais gluži vai kratījās drebuļos, un par šo nelielo visumu izplatījās sa-vadas skaņas, it ka savstarpēji sarunātos cilvēki, kuri dzīvi apglabāti šajā gigantiskajā metāla zārkā. Viņš skaidri sadzirdēja krustmātes balsi un nodomāja, ka sācis jukt prātā. Atkal atausa atmiņā staignājs blakus ciematiņam, kur viņš bērnībā naktīs bija dzirdējis čāpstināšanu un nopūtas un redzējis, kā no dibena šņākdami cēlās augšup burbuļi un tumsā mirgoja zilganas uguntiņas. Vecmāmiņa teica, ka tur spīd staignājā iesūkto cilvēku dvēseles, kas nav radušas mieru.

"Cik šeit, dzelmē, ir tādu dvēseļu? Labāk par to nedomāt," viņš nolēma, un sazinājās pa rāciju ar kapteini Norto-nu, kurš bija ieniris pirmais un tagad atradās kaut kur uz ceturtā klaja.

- Peldi šurp, leitnant, - Nortons atbildēja, - izpildīsim plānu.

Komandiera mājienu Tomass saprata.

- Kādu plānu? - piepeši iesaucās majors.

- Atrast krievu bēgļa līķi, - Nortons vienā mierā atbildēja.

- Meklējiet, kapteini, meklējiet, - Vanders šļupstēdams lūdzās. - No jūsu darba atkarīga Eiropas labklājība!

- Mēs centīsimies, - Nortons apsolīja.

Tomass peldēja pie viņa uz ceturto klāju, ar grūtībām izkļūdams cauri applūdušajām šahtām, kāpnēm, gaiteņiem un telpām un palaikam uzskrienot virsu līķiem, bet deniņos kā metronoms skanēja viens un tas pats: "Es eju pie tevis, krustmāti Šodien es izvilkšu tevi no jūras dibena un nogādāšu mūsu ģimenes kapsētā."

Lūk, arī nokritušais apšuvuma gabals... Dažādās pozās sastingušie ķermeņi luktura izstarotajā dzeltenajā gaisma. Bērns ar saviebtu seju un izstieptiem smalkiem pirkstiņiem... Māte un meita, kas pirms nāves apskāvušās... Vecs vīrs, kurš aizklājis acis ar plaukstām, lai neredzētu nenovēršamo...

Lukturīša staru kūlis izgaismoja nozilējušos pirkstus, kuri pieķērušies pie ceļasomas. Tomass ieraudzīja pazīstamo gredzenu un sarāvās. Krustmātes Helgas seja bija uztūkusi, zila, ar sastingušām acīm. Viņš skatījās šajā baisajā aina, un bezpalīdzība, sāpes un nelabums - viss saplūda vienkopus un iesprūda kakla gluži kā eļļaina lupata. Tikai doma - jāizvelk viņa no šīs elles, jāizvelk, lai ko tas maksātu - deva viņam spēkus.

- Kaptcin, - Tomass ierunājās mikrofonā. - Esmu pie kajītes numur 6248, bet tā ir tukša.

- Es esmu zem automašīnu klāja. Gaidi mani, - Nortons atbildēja.

Kad kapteinis bija blakus, Tomass klusēdams ar roku parādīja krustmātes līķi, kuram virsū gulēja masīvs metālā stabs. Nortons saprata un pamāja ar galvu. Viņi divatā ar grūtībām pacēla smagumu un atbrīvoja līķi. Tomass satvēra viņas nozilējušo roku un vilka sev līdzi. Kapteinis ar zīmēm parādīja viņam, lai ar virvi piesien līķi sev pie jostas un peld augšup.

- Vai kaut ko atradāt? - Majors nogārdza skaļrunī.

- Šeit ir ļoti daudz līķu. Tie ir uzpampuši un nozilējuši, tā ka grūti noteikt, kurš ir kurš.

- Vai pārmeklējāt kajīti? Vai atradāt tur kādas mantas?

- Kajīte ir tukša. Durvis ir vaļā. Acīmredzot ūdens straume iznesusi gaitenī visu, kas tur bijis. Te ir tik daudz mantu, ka vajadzētu nedēļas, lai tās caurskatītu. Lai gan pie kajītes ir iesprūdis viens ar atslēgu aizslēgts čemodāns.

- Nogādā to augšā, - majors pavēlēja.

Nortons ar žestiem nodemonstrēja, lai Tomass viņam seko pēc divdesmit minūtēm. Viņš novērsīs majora uzmanību, bet seržants Paks, kurš zināja par slepeno plānu, nolaidīs pie enkura ķēdes auklu, pie kuras piesiet nelaiķi. Turpceļā viņi bija detalizēti apsprieduši operācijas pirmo daļu. Pēc tam viņi atradīs veidu, kā nemanot izcelt mirstīgās atliekas un kaut kur noslēpt.

Palaikam Tomass ieskatījās pulkstenī. Bija pagājušas desmit minūtes, un viņš paziņoja virs ūdens esošajiem, ka iedegusies lampiņa, kas brīdina, ka beidzas skābeklis. Saņēmis atļauju iznirt, viņš atspērās pret korpusu un peldēja uz augšu kopā ar dārgo nastu.

Kļuva aizvien grūtāk un grūtāk pārvarēt ūdens metrus, ķermenis bija novārdzināts. Trūka elpas, kājas smeldza. Galvā pulsēja tikai viena doma: "Ka tikai neatsietos virve un es nepazaudētu krustmāti."

Kad līdz virsmai bija palicis pavisam nedaudz, nogurums draudēja ņemt virsroku. Acu priekšā ņirbēja tumši apļi pamīšus ar zivju bariem - Tomass peldēja apdullis kā sapnī. Tad iemirdzējās kuģa prožektora stars. Ieraudzījis gaismu, viņš attapās, un muskuļi atkal atguva darbaspējas. Drīz kļuva saskatams kuģa dibens un iespīdējās enkurs. Viņš piepeldēja pie tā, pa enkura ķēdi uzrāpās līdz kuģa priekšgalam un ieraudzīja virves galu. Sakopojis pēdējos spēkus, viņš nepaklausīgiem pirkstiem satvēra to, ar grūtībām aptina ap krustmātes ķermeni un sasēja drošu mezglu. Tagad viņa atradās trīs līdz četru metru attālumā no ūdens virsmas. Lai līķis ne-uzpeldētu, viņš ar plānu aukliņu piesēja kravu pie metāla ķēdes posma. Pirms enkura pacelšanas viņš ienirs, pārgriezīs auklu, bet kolēģi ātri aiz virves izvilks mirstīgās atliekas uz klāja.

Pieķēries enkura ķēdei, leitnants dažas sekundes atpūtās un tad peldeja uz trapu, lai rāptos augšā.

Tomass bija tik piekusis, ka nebija spēka pateikties seržantam Pakam, kurš viņu satvēra. Aizvēris acis, Tomass elpoja dievišķīgo gaisu - sīvu no juras kvēles, tīru un aukstu kā avota ūdeni. Pēc ilgstošas atrašanās zem ūdens nebija nekā saldāka un patīkamāka par šo gaisu. Viņš kampa to alkatīgām lūpām, pilniem plaušu spārnu atvēzieniem tik ilgi, kamēr sāka zvanīt ausīs.

- Vai viss kārtībā, leitnant? - ķīnietis, palīdzēdams noņemt aprīkojumu, klusi pajautāja. - Vai atradāt virves galu? - Tomass pamāja, neatvērdams plakstiņus, un seržants nočukstēja: - Paldies Dievam. Pats grūtākais ir aiz muguras. Tālāk domāsim, ko darīt.

- Jā, - Tomass izspieda, apsēdās uz aukstā klāja un sastinga. No zemūdens sakaru skaļruņa, kas bija iznests uz pūpes, skanēja dzelme strādājošo ūdenslīdēju elpa, gaisa plūsmas radītais troksnis un neskaidri, saraustīti ziņojumi. Majors pietupies kaut ko runāja un cieši skatījās leitnantam sejā.

- Lūdzu, major, - Tomass čukstēja, - ļaujiet man pāris minūšu atpūsties, un es atbildēšu uz visiem jūsu jautājumiem.

Majors centās kaut ko pateikt, taču kārtējais vilnis uzmeta uz klāja putu recekli un nošļāca viņu no galvas līdz kājām ar balto suslu. Spļaudīdamies, lamādamies un pieturēdamies pie apmales, viņš aizgāja prom.

Leitnants pieķērās metāla stiprinājumam un iedomājās par jaunu pavērsienu savā neparastajā liktenī.

"šķita," viņš prātoja, "ka man vajadzīgi tikai pāris gadi, lai iekārtotu savu dzīvi. Un tagad, kad palikušas dažas dienas līdz manai divdesmit piektajai dzimšanas dienai, es varu pilnīgi pamatoti sev teikt, ka dzīve rit normālā gultnē. Tuvojoties jubilejai, priecāties par to, ka dzīve ir izdevusies, -tas nebūtu nekas cits kā ņirgāšanās pašam par sevi. Bet man ir tāda sajūta, ka es lēni un mokoši pamostos pēc ilgas gulēšanas. Lēni un mokoši, kā tas mēdz būt, kad iepriekšējās dienas vakarā iedzer divkāršu lumināla devu. Tātad es esmu pamodies, aizgājis no krustmātes apgādības un jau stingri stāvu uz abām kājām. Būtu laiks beidzot priecīgi uzelpot. Lai gan pamosties tādēļ, lai nosvinētu savu divdesmit piekto dzimšanas dienu, - tā nemaz nav tik liela laime. Un tomēr fakts paliek fakts - es esmu pamodies. Tagad, strādājot smagos apstākļos, kas bieži ir nāves briesmu pilni, armijas liktenis šūpo mani uz veiksmes plosta. Kurp šis plosts mani aiznesīs? To zina tikai Dievs. Mana vieta tagad ir starp tiem, kas saspringti skatās tālajā horizonta līnijā, kur kā mazi, balti saules zaķīši spīd cerības buras."

Fakti un komentāri

Lūšs Ongstrems, Zviedrijas parlamenta deputāts

"Ir pietiekami daudz faktu, lai varētu apgalvot, ka Zviedrijas bruņotajiem spēkiem bija galvenā loma prāmja "Estonia" vraka pārmeklēšanā praktiski uzreiz pēc tā nogrimšanas. Aizdomas izraisa fakts, ka ar šīm pārmeklēšanām saistītos materiālus militārpersonās slēpa no izmeklēšanas komisijas un līdz pat šai dienai slēpj no sabiedrības.

Ir kļuvis skaidrs, ka iepriekšējos reisos Zviedrijas bruņotie spēki izmantoja prāmi militāru kravu pārvadāšanai, tomēr ari to viņi slēpa no komisijas. Oficiālajai izmeklēšanas komisijai tika nodoti nogrimušā prāmja korpusa videoieraksti, kurus uzņēma zemūdens robots tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada otrajā oktobrī, tas ir, tikai četras dienas pēc prāmja bojāejas. Spriežot pēc šiem kadriem, uz nogrimušā prāmja jau pabijuši ūdenslīdēji, kurus īpaši interesējis kravas klājs un stūres tiltiņš. Protams, var pieņemt, ka pie nogrimušā prāmja varēja nolaisties jebkurš, taču diez vai tas būtu tehniski iespējams, turklāt tieši Zviedrijas armija bija atbildīga par prāmja bojāejas rajona apsargāšanu. Un vēl viens fakts, kuru grūti saprast. Prāmja "Estonia" bojāejas vietas precīzas koordinātas armijnieki slēpa līdz pat decembra sākumam, tādējādi saglabādami visas iespējas pārmeklēt kuģi. Zviedrijas bruņoto spēku pavēlniecība ir atzinusies, ka tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada septembrī divreiz veda ar prāmi militāras kravas no bijušās PSRS valstīm. Tomēr tā kategoriski noliedz, ka prāmja "Estonia" pēdējā reisā uz tā bijušas tadas kravas. Tapec mes precīzi nezinām, vai uz prāmja bija militāras kravas, taču jāņem vēra, ka tāda varbūtība pastāv. Ar ko gan vēl varētu izskaidrot tik paaugstinātu interesi par nogrimušu kuģi un it īpaši - par tā kravas klāju?"

Tātad ko armijas slepeno dienestu pārstāvji meklēja uz nogrimušā prāmja klājiem? Tieši kuģa avārijas stāvoklis un noziedzīgā nolaidība, ar kādu savus pienākumus pildīja daudzi jūras administrāciju un organizāciju ierēdņi no ieinteresētajām valstīm, kuras izveidoja oficiālo komisiju, izskaidro šo valstu divaino uzvedību un centienus slēpt faktus no sabiedrības. Šis piecpadsmit gadus ilgstošais stāsts, kas pagaidām vēl nav beidzies ar tādu izmeklēšanu, kura visiem šķistu apmierinoša, ir piemērs tam, ka Eiropas valstu ierēdņi rīkojas tikpat amorāli kā Krievijas ierēdņi tajos gadījumos, kad ir runa par vainu un nekompetenci.

Vai uz prāmja nogranda sprādzieni? Prāmja piedalīšanās militāru kravu pārvadājumos veicina izmeklēšanas ierosināšanu, neskaitāmas versijas un skandālus. Esmu pārliecināts, ka jau sen būtu veikta objektīva izmeklēšana un gūtas atbildes uz visiem jautājumiem, ja vien nebūtu šo slepeno kravu.

VIENPADSMITĀ NODAĻA. PASŪTĪTĀJS

Es kā noburts raudzījos uz Stokholmā nogalinātā cilvēka seju. Mansurs uztvēra manu spriedzes pilno skatienu un nodomāja kaut ko pavisam citu.

- So darbu nevar nosaukt par šedevru, - viņš saviebies sacīja, - tāpēc nav vērts to īpaši pētīt.

- Neesi tik pieticīgs! - es iebildu, lūkodamies uz Elzu, kura ari bija pievērsusies portretam. - Viss ir profesionāli nostrādāts.

- Ir tādi brīži, - gleznotājs taisnojās, - kad uzrodas izdevīgs klients un vēlas gatavo darbu saņemt ierobežotā laikā. Tad man steidzīgi jāstrādā, lai gan es zinu, ka portrets mūžīgi karāsies mājas vai dzīvokļa hallē un uz to skatīsies tikai ģimenes locekļi un kāds no kaimiņiem. - Viņš uzmeta uz statīva pārklāju, tādējādi likdams saprast, ka šāda daiļrade nav uzmanības vērta.

- Tu pārāk paškritiski novērtē savas spējas, - es teicu, cenzdamies apspiest uztraukumu.

- Neglaimo, draudziņ! - Autors nosmīnēja. - Es redzu tava sejā tādu kā nosodījumu vai kritiku.

- Mansur, tev nav taisnība! - Elza nāca palīgā, par ko es biju viņai pateicīgs. - Portrets ir skaisti uzgleznots. Tāpēc ari mēs uz to skatījāmies.

- Labs ir, draugi, pietiks recenzēt visādus niekus! - Viņš atvēcinājās, paskatījās pulkstenī un piebilda: - Drīz ieradīsies pasūtītājs, es atdošu viņam darbu un uzaicināšu jūs uz lielisku krievu restorānu. Starp citu, Elza, jus brīnišķīgi runājat krieviski! Jums bijuši labi skolotāji.

- Labāki nemaz nevar būt. - Viņa pasmaidīja un uz brīdi noņēma brilles, atsedzot mandeļveidīgās acis. Manā apziņā uzplaiksnīja doma, ka šādas acis ir grēks slēpt aiz briļļu stikliem. - Kopš bērnības mamma runāja ar mani krieviski.

-Jūs esat dzimusi Krievijā?

- Nē. Es nācu pasaulē Vācijā. Mamma ir krieviete, tēvs vācietis.

- To es nekad nebūtu iedomājies, - Mansurs atzina. - Jūs vairāk izskatāties pēc slāvietes.

Elza ieturēja pauzi, it kā nolaizdama enkuru savas atmiņas dzīlēs, un paskaidroja:

- Kara gados manu mammu sagūstīja Minskā uz ielas, iemeta vagonā ar restotiem logiem un aizveda uz Vāciju. Viņai tolaik bija sešpadsmit gadu. Mammai kā ieslodzītajai savā ziņā paveicās, viņa nonāca šūšanas fabrikā Prēz-denē. Tēvs turpat strādāja par meistaru. Tā sākās fabrikas un frontes romāns, kura rezultātā, jau pēc kara, pasaulē uzrados es. Ar mammu es runāju krieviski, ar tēvu vāciski. Vēlāk, kad kļuvu par žurnālisti, man noderēja krievu valodas zināšanas. Dažus gadus es nostrādāju Maskavā kā VDR jaunatnes avīzes korespondente, daudz ari tulkoju.

Es ar interesi klausījos, jo šīs Elzas biogrāfijas lappuses man bija jaunatklājums. Viņa pārtrauca monologu, daudznozīmīgi uz mani paskatījās un nopūzdamās sacīja:

- Iziešu pagalmā uzsmēķēt.

- Varat smēķēt tepat, - Mansurs piedāvāja.

- Paldies. Jūs taču pats nesmēķējat.

- Esmu pieradis pie dūmu mākoņiem. Kolēģi smēķē, klienti arī.

- Iesim, paelposim svaigu gaisu, - es piebalsoju Elzai.

Mēs izgājām pagalmā un iekārtojāmies uz soliņa blakus

bērnu rotaļu laukumam.

- Ko darīsim? - Elza jautājoši paskatījās uz mani. - Varbūt metīsim visam mieru, brauksim prom un nemeklēsim nelaimi?

- Tā butu visvienkāršāk, - es domīgi sacīju. - Taču, manuprāt, vajadzētu sagaidīt pasūtītāju. Mēs ne ar ko neriskējam. Gleznotāja darbnīcā vienmēr var but viņa talanta pielūdzēji vai klienti, tāpēc diez vai mūsu klātbūtne kadam izraisīs aizdomas.

- Pieņemsim, ka tev taisnība. Mēs sagaidīsim to tipu. Ko tālāk?

- Tālāk? Būtu loģiski izsekot, kurp viņš dodas, un atklat viņa dzīvesvietu. Skaidrs ir viens - pasūtītājs ir kaut kā saistīts ar nelaiķi Mahmudu lbrahimu.

- Pareizi, - Elza sacīja, iedegusies sajūsmā. - Tikai atļauj to darīt man.

- Tas nav sieviešu darbs, - es sašutis iebildu, - tas ir bīstami...

- Tu taču zini, kāds man ir raksturs, - Elza attrauca.

- Nemaz nestrīdies, nav jēgas. Atceries, ka sievietei vienmēr ir vienkāršāk. Vel jo vairāk tādai rūdītai avīžniecei kā Elza Volfa. Es būšu tur, tajā kāpņutelpā. No turienes var labi redzēt darbnīcu. Tavs uzdevums ir noskaidrot, kurš ir pasūtītājs, un informēt mani.

- Lai notiek pēc tava prāta, - es noburkšķēju un paskatījos pulkstenī. Līdz pasūtītāja atnākšanai bija palikušas piecpadsmit minūtes. - Kaut kā jāizskaidro Mansuram tava pēkšņā pazušana.

- Es pati paskaidrošu. - Elza steigā nodzēsa cigareti.

- Ejam! - Darbnīcā viņa uzrunāja Larisu: - Vai šeit tuvumā ir parfimērijas veikals?

- Kādu simts metru attālumā. Pretējā ielas pusē. Varu tev parādīt...

- Neuztraucies, es pati atradīšu. Drīz būšu. - Viņa pamāja ar roku un aizgāja.

- Tik satriecošu sievieti nedrīkst palaist vienu. - Mansurs piemiedza man ar aci. - Apkārt klaiņo daudz izsalkušu vīriešu...

- Mana kolēģe prot sarunāties ar jebkura ranga un titula kavalieriem.

- Taisnība. Es aizmirsu, ka viņa ir preses pārstāve.

Mušu sarunu pārtrauca durvju zvans. Mansurs paskatījās

pulkstenī un devās atvērt durvis. Uz sliekšņa parādījās vecs vīrietis un, nedaudz šļupstēdams, sacīja vācu valodā:

- Ceru, ka mans pasūtījums ir gatavs?

Mansurs atbildēja ar galvas mājienu, klusēdams piegāja pie statīva un noņēma no tā pārklāju. Ciemiņš ar akmenscie-tu izteiksmi sejā ilgi aplūkoja gleznu, piepeši pasmaidīja un pārgāja uz krievu valodu.

- Ir sanācis daudz labāk nekā fotogrāfijā. Satarova kungs, jus esat brīnišķīgs portretists!

- Firma slotas nesien, - autors pavirši norādīja.

- Jā, jā. Padomju valsti bija tāds teiciens. Tur daudz kas bija - gan labs, gan slikts. Zināt, es ilgojos pēc savas dzimtenes. Ļoti ilgojos.

- Kur tieši jūs dzīvojāt? - Mansurs painteresējās.

- Es piedzimu un līdz sešpadsmit gadu vecumam biju pierakstīts Odesā, - ciemiņš ar lepnumu teica.

Es uzmanīgi nopētīju pasūtītāju. Sirmie mati, spītējot tā laika modei, nebija īsi apgriezti, bet nebija ari tik gari, lai padarītu viņu līdzīgu hipijam. Kungam bija biezas, rudas uzacis ar tādu kā melanholisku izliekumu un zilas, skumjas acis. Man likās, ka es šo seju biju kaut kur redzējis. Biju par to gandrīz pārliecināts.

Pasūtītājs ievēroja manu vērīgo skatienu, uz bridi pavērsa pret mani skumjās acis un tad, pagriezies pret Mansuru, apjautājās:

- Redzu, ka jums ir ciemiņi vai klienti no Krievijas?

- Tas ir mans draugs, rakstnieks no Latvijas.

- Rakstnieks? Interesanti. Un kādā žanrā jūs, biedri rakstniek, strādājat?

- Pētu kara vēsturi, - es atbildēju. - Frontes kaujas, ka-nonādes, mīnas, dzeloņstieples, koncentrācijas nometnes, krematorijas, asinis un nāves virpulis... Tādi ir kara atribūti.

Pēc katra mana varda pasūtītāja sejas izteiksme mainījās.

- Mani vienmēr interesējusi frontes literatūra, - viņš klusā balsī atzina. - Esmu lasījis daudz grāmatu par karu. Sevišķi krievu valodā. PSRS tika izdots vesels lērums grāmatu par karu. Varbūt esmu lasījis arī jūsu darbus? Ar kādu autoru man ir tas gods sarunāties?

Mansurs ar lepnumu nosauca manu uzvārdu.

- Tad jūs sarakstījāt stāstu "Maģāru viltojums"?

- Jā, - es pārsteigts sacīju. - Bija man tāds stāstiņš.

- Hitlers uzsāka viltotu banknošu izgatavošanu lielos apjomos, - ciemiņš turpināja, - angļu, amerikāņu, padomju... Šim mērķim reihsfīrera Himlera cilvēki pa visām koncentrācijas nometnēm un karagūstekņu nometnēm meklēja naudas viltotājus.

Es klausījos vecajā virā, un atmiņa piepeši izgaismoja fotogrāfiju, kurā redzams manam sarunbiedram ļoti līdzīgs cilvēks. Kur gan es biju redzējis šo fotogrāfiju?

Apmeklētājs smagi nopūtās, pārlaida mums skumju skatienu un klusi sacīja:

- Es ari esmu cietis koncentrācijas nometnēs. Un liktenis mani aizveda uz to pašu "sapņu fabriku", kuru jūs aprakstījāt savā stāstā.

Manā atmiņā atdzīvojās pagātnes notikumi. Vācija. Prinča Adalberta iela Berlīnes austrumu daļā... Mans sarunbiedrs Kurts Krīgers, kurš trīspadsmit gadu vecumā kā iespiedēja māceklis ieradās nelielā poligrāfijas fabrikā, kas atradās tajā ielā, un nokļuva viltotas valūtas masveida ražošanas epicentrā. Pēkšņi man viss kļuva skaidrs! Šī pasūtītāja fotogrāfiju man bija parādījis Kurts Krīgers. Aizmirst kaut ko neaizmirstamu - vai tas nav absurds? Protams, ka absurds, bet varbūt tas ir labi veselībai, jo, ja pārdzīvojumi atmiņā saglabātos tikpat smagi ka pirmajā mirklī un nenozustu kaut uz laiku, tad galva droši vien jau būtu pārsprāgusi no domu pārpilnības.

Pirms dažiem gadiem es gatavoju dokumentālu stāstu par naudas viltotājiem, kurus pulcēja kopā no visām vērmahta okupētajam Eiropas teritorijām un nogādāja "sapņu fabrikā" - tā sauca slepeno uzņēmumu, kur drukāja ārvalstu valūtu un viltotus dokumentus. Vācot materiālus, es uzgāju satriecošu faktu par to, ka pats impērijas drošības šefs Reinhards Heid-rihs apbalvojis kādu ebreju ar Trešā reiha ordeni. Heidrihs? Viņš taču pret ebrejiem izjuta milzīgu naidu, un te pēkšņi svinīgi pasniedz zemcilvēkam apbalvojumu! Visi kolēģi, ar kuriem es biju runājis par šo tēmu, vien neticīgi šūpoja galvu. Un tas ir saprotams - fīreram bija īpaša attieksme pret ebrejiem.

Šarādes atminēšanai es veltīju divus gadus, un cerības pavediens aizveda mani uz Berlīni pie šo notikumu dalībnieka Kurta Krīgera. Viņš man parādīja ēku, kurā atradās slepenais uzņēmums. Tā bija parasta celtne, kas ne ar ko īpašu neizcēlās, un diez vai vietējie iedzīvotāji nojauta, ka tieši tajā poligrāfijas fabrikā kara gados atradās Eiropas naudas viltotāju centrs Impērijas drošības galvenās pārvaldes paspārnē.

- Mūsu darba kolektīvā, - Kurts Krīgers atcerējās, - veiksmīgi sadarbojās rūdīti noziedznieki, intelektuāli zinātnieki un pat atstumtie ebreji, kuri bija šurp atvesti no koncentrācijas nometnēm. Viņi brīnumainā kārtā izdzīvoja tikai tāpēc, ka bija lieliski gravieri vai iespiedēji. Iedomājieties, esesie-tis un jūds eda vienā ēdnīcā! Paradoksāli, bet fakts ir tāds, ka viens ebrejs no mūsu fabrikas pamanījās dabūt valdības apbalvojumu.

- Ebrejs? - es izbrīnīts iesaucos. - Tam grūti noticēt!

- Bet tā bija, - Krīgers apgalvoja. - Es pats redzēju Dāvidam pie krutim ordeni.

- Vai jūs atceraties viņa uzvārdu?

- Es nemaz nezināju viņa uzvārdu. Ieslodzītajiem bija tikai numuri un iesaukas.

- Kur Hitlera apbalvojuma kavalieris dzīvo tagad?

- Aizvada savus atlikušos dzīves gadus Dānijā. Pirms pāris gadiem es viņu nejauši satiku Havrā pie mūsu kopīgā drauga, kurš arī bija nometņu ieslodzītais. Dāvids uzšņāpa uz papīra lapiņas savu telefona numuru, taču es to pazaudēju.

- Žēl, ļoti žēl, - es nobēdājos.

- Bet man ir Dāvida fotogrāfija. Francijā dzīvojošajam draugam bija fotoaparāts, no kura uzreiz паса ara bildes. Tolaik tādi aparāti bija jaunums.

- Un kur tagad ir šī fotogrāfija? Es labprāt to izmantotu grāmatā.

- To var, - Krigers noteica un uzaicināja pie sevis.

Pēc tam mēs devāmies uz tuvāko fotostudiju, lai izgatavotu kopiju.

Tagad es skaidri zinu - fotogrāfijā bija iemūžināts šis pats pasūtītājs.

- Tad jūs bijāt tas, kurš saņēma apbalvojumu no paša Heidriha rokām? - es satraukts pajautāju.

Viņš ilgi un cieši lūkojās manī, acīmredzot prātodams, vai ir vērts atzīties, un beidzot nočukstēja:

- Laikam gan.

Es biju šokā. Varu iztēloties, kā izskatījās mana seja, jo Mansurs izvalbīja acis, uz mani raugoties. Es nespēju izdvest ne skaņu, jo balsene bija ka aizsērējusi, tāpēc atlika vien māt ar galvu.

- Jā, jā, - viņš atkārtoja. - Es esmu tas pats ebrejs, par kuru jūs rakstījāt.

- Nevar būt, - es nosēcu.

- Pasaulē ir daudz lietu, draugs mans Horācij, - viņš smīnēdams deklamēja, - kas mūsu gudrajiem nav pat sapņos rādījušās. Tā vai aptuveni tā rakstīja Šekspīrs.

- Manā stāstā jums nebija uzvārda, - es norādīju. - Tagad ir iespēja šo nepilnību novērst.

- Tas nav svarīgi. - Kungs nopūtās. - Svarīgi ir tas, ka es dzīvs izkļuvu no šīs elles. Bet tas izdevās ne katram ebrejam.

Es gribēju kaut ko teikt, taču atmetu ar roku un sāku nervozi staigāt pa istabu. Saviļņojumā aizmirsu par nelaiķi un par Elzas izdomāto plānu, jo nevarēju nociesties, sīkāk ne-izjautajis šo cilvēku. Viņš piepeši pasmaidīja, pieliecās man pie auss un sacīja:

- Bieži negadās satikt dzīvu rakstnieku. Vai varu jūs uzaicināt pusdienās?

- Kad?

- Tūliņ.

- Labprāt pieņemu jusu uzaicinājumu, - es sacīju. - Tikai sagaidīšu kolēģi. Viņa drīz atgriezīsies.

- Vai kolēģe ir no Krievijas?

- Nē, no Vācijas. Vācu žurnāliste.

- Tas ir interesanti. Es daudzus gadus nodzīvoju Vācijā un tikai tad pārcēlos uz Dāniju. Sagaidīsim viņu un iesim.

Mansurs paaicināja mani malā un nočukstēja:

- Mani viņš it kā neuzaicināja, tāpēc ejiet bez manis.

- jādod viņam mājiens, - es sašutis iebildu.

- Nekādā gadījumā. Rietumos ir savi likumi un paražas. Pat ja viņš mani uzaicinās, es aizbildināšos, ka man ir steidzami darbi, un atteikšos. Jums būs specifiska saruna, tāpēc mana klātbūtne var tikai traucēt.

- Kur tad ir jūsu kolēģe? - ciemiņš nepacietīgi taujāja. - Es gribu pacelt glāzi par tik neparastu tikšanos. Ak, jā. Gandrīz aizmirsu. - Viņš izvilka maku, noskaitīja naudu un pasniedza autoram. - Ņemiet. Honorārs par darbu. Šeit ir summa, par kuru bijām vienojušies. Iesaiņojiet gleznu. Es to paņemšu pēc restorāna.

- Sarunājuši. Es visu laiku būšu darbnīcā.

- Varbūt jūs arī nāksiet līdzi? - viņš kūtri piedāvāja.

- Labprāt to darītu, bet, atvainojiet, kuru katru mirkli var atnākt kārtējais pasūtītājs.

- Skaidrs, - Dāvids atviegloti izmeta. - Darbs pirmajā vietā. Tā ir mūsdienu cilvēka devīze!

Es izmantoju bridi un, neko nepaskaidrodams, izskrēju pagalmā. Elza pamanīja mani un iznāca no sava slēpņa.

- Plāni ir mainījušies, - es steidzīgi pavēstīju, - mūs uzaicināja uz restorānu.

- Mansurs?

- Nē, pasūtītājs.

Sākumā viņa apstulba, bet pēc tam apjukusi sacīja:

- Uz restorānu? Kāpēc tik pēkšņi? Svešs cilvēks? Varbūt viņš ir mus atmaskojis?

- Nē. Apstākļu sakritība. Pēc tam visu paskaidrošu. Ejam!

Viņa izbrīnīta paraustīja plecus un nočukstēja:

- Uz restorānu? Tas ir vilinoši. Bet... kā tad mūsu operācija?

- Iedzersim, uzkodīsim un tad domāsim, ko darīt tālāk.

Darbnīcas durvju ailā parādījās Mansurs un uzsauca:

- Kur jūs pazudāt? Ciemiņš gaida.

Izvēlējāmies galdiņu pie loga. Mūsu gids paskatījās savā mobilajā telefonā un piecēlās no galda.

- Jūs pagaidām izpētiet ēdienkarti, - viņš mudināja, - es veikšu pāris svarīgu zvanu, bet pēc tam izslēgšu aparātu, lai netraucē.

Drīz es ieraudzīju viņa sakumpušo stāvu aiz plašā skatloga. Viņš staigāja pa trotuāru un ilgi par kaut ko runāja. Acīmredzot sarunas nebija domātas svešām ausīm, tāpēc viņš izgāja uz ielas un palaikam skatījās uz visām pusēm.

- Varbūt tu man paskaidrosi, kas te notiek? - Elza kategoriski uzstāja.

- Iedomājies, dārgā, izrādījās, ka pasūtītājs ir viens no mana stāsta varoņiem.

- Un tu tikai tagad man to pateici? - Viņa sarauca uzacis.

- Es pats to uzzināju tikai mūsu sarunas gaitā.

- Varbūt tu paguvi noskaidrot arī to, kāds viņam sakars ar nogalināto? - Elzas balsī bija jaušama dzēlība.

- Nē. Mēs runājām tikai par karu. Es mēģināšu tev paskaidrot.

- Esi tik laipns, - viņa izmeta.

- Šis pasūtītājs kādreiz bija slavens naudas viltotājs no Odesas, kurš pirms kara darbojās Polijā, tur viņu notvēra gestapo un nosūtīja uz Aušvices koncentrācijas nometni.

- Tas tiešām ir interesanti. - Viņas acis atdzīvojās.

- Kad Hitlers nolēma uzsākt viltotas naudas izgatavošanu, - es turpināju, skatīdamies uz sakumpušo stāvu aiz loga, - šis Odesas ebrejs jau bija uz nometnes krematorijas sliekšņa un lūdza Dievu pirms došanās uz viņpasauli. Tur viņu sameklēja Himlera cilvēki, aizveda no nāvinieku pūļa, rūpīgi nomazgāja, apģērba, apāva un aizveda uz Berlīni. Та sākas zvaigžņu karjera ieslodzītajam, ar kuru mums šodien ir gods sēdēt pie viena galda.

- Tagad mums būs vieglāk noskaidrot, kāds šim bijušajam ieslodzītajam sakars ar nelaiķi, - Elza sajūsmināta sacīja. - Starp citu, pēc visa spriežot, viņš diezin vai zina, ka tas otrs ir nogalināts. Vārdu sakot, jācenšas no viņa izvilināt informāciju.

- Pēc kārtīgas alkohola porcijas būs vieglāk, - es norādīju.

- Lai Dievs dod. - Elza ar acīm parādīja foajē virzienā, kur pazibēja Dāvidā sirmā galva.

- Ceru, ka esat izvēlējušies ēdienus, - viņš sacīja, atvērdams apjomīgas ēdienkartes vākus.

- Mes paļaujamies uz jūsu zināšanām par dāņu virtuvi, -Elza koķeti pateica. - Es labprāt nogaršotu kādu no vietējiem, nacionālajiem ēdieniem.

- Tad atļaujiet man izvēlēties gan sev, gan jums, - Davids sacīja un iedziļinājās ēdienkartē. Es slepšus vēroju leģendāro blakussēdētāju. Man likās, ka viņam bija maz kopīga ar tādu ebreju, kuru cilvēki uzskatītu par šīs tautības stereotipu. Iespējams, viņa dzīslās ritēja ari nedaudz slavu asiņu.

Davids vietējā dialektā nodiktēja viesmīlim pasūtījumu.

- Jums būs jāēd un jādzer tas, ko atnesīs, - viņš smaidīdams teica. - Pārsvarā tie būs dāņu ēdieni. Tikai alkoholiskais dzēriens bus ārzemju. Krievu vodka.

- Oriģināli. - Elza darīja visu, lai šim cilvēkam iepatiktos. - Kamēr gaidām pasūtītos ēdienus, es gribētu no aculiecinieka mutes uzzināt patiesību par koncentrācijas nometnēm.

- Labāk nosauciet tos ietekmīgos SS vadītājus, - es iestarpināju, - kuri īstenoja fīrera grandiozo avantūru viltotu banknošu izgatavošanā.

- Man ari būtu interesanti to uzzināt. - Elza pamāja ar galvu.

- Šo to es pastāstīšu par tiem, kuri vadīja "sapņu fabriku". Tā bija ģeniāla un smalki pārdomāta akcija, kurā nodarbināti labākie Eiropas speciālisti! Mjā, gestapo izglāba man dzīvību. Vēl tagad skaidri atceros to traģisko brīdi, kad mani iekļāva nāvinieku grupā. Mēs visi zinājām, ka mūs aizvedīs uz nometnes krematoriju un no mums pāri paliks vien pelni. Krāsns darbojās pienācīgi, visu diennakti. Sākās lietusgāze, un es pie sevis nodomāju: "Daba nolēmusi mani nomazgāt pirms sūtīšanas uz viņpasauli." Atceros oranžu zibens zigzagu. Prožektoru gaismas no tumsas izrāva stiepļu rindas, starp kurām, sliktajos laika apstākļos sabozušies, soļoja SS kareivji. Aiz dzeloņstieplēm biedējoši spīdēja augstsprieguma vadu porcelāna izolatori. Dzeloņu un elektrības vadu sēta ka gigantiska ģitāra dziedāja vēja un lietus stīgu pavadījumā, it kā spēlēdama atvadu rekviēmu... Visu atceros! - Dāvids skaļi nopūtās, vienā rāvienā iztukšoja minerālūdens glāzi, kuru viesmīlis pakalpīgi tūdaļ atkal piepildīja, un turpināja savu traģisko grēksūdzi. - Tad pēkšņi notika brīnums. Pie manis pienāca kāds gestapo ierēdnis un sacīja: "Vai jūsu uzvārds ir Kacmans?" Es satrūkos, jo koncentrācijas nometnē nevienu neuzrunāja uzvārdā, bet sauca pēc numura. Es nelaimīgs pamāju ar galvu. "Vai jūs Odesā izcietāt sodu par viltotu rubļu izgatavošanu?" viņš izprašņāja. "Jā," es atzinos, "sēdēju ķurķī..." Vārdu sakot, no koncentrācijas nometnes mani aizveda uz to pašu fabriku. Tur es pats savām acīm ieraudzīju toreizējo impērijas drošības šefu Heidrihu, kurš, kā jūs zināt, līdz tūkstoš deviņsimt četrdesmit otrajam gadam vadīja gestapo.

Es klausījos aculieciniekā un centos iztēloties šī bendes sejas izteiksmi, kad viņš parakstīja apbalvojuma dokumentus. Cik rūgts kamols Heidriham bija jānorij, lai padarītu bagātāku diženo reihu, kurš smaka no ārvalstu valūtas trūkuma. Un kā viņš viebās no domas, ka ir spiests atzīt nolādēto jūdu par drukāšanas darbu ģēniju un ka āriešu vidū tik labu speciālistu diemžēl nevarēja atrast.

- Viskolorītākā persona, - Dāvids turpināja, - mums bija fabrikas priekšnieks - SS šturmbanfīrers Alfreds Helmuts Naujokss. Vācu kolēģi apgalvoja, ka reiz viņš bijis labs bokseris. Viņa deguns bija pārsists kādā no kautiņiem, acīmredzot ar metāla stieni, un atgādināja zirga seglus. Šim ese-sietim uz sejas bija papilnam cīņas rētu. "Kad man aptrūkstas argumentu," viņš bieži atkartoja, "es lietoju, luk, šo!" Viņš parādīja dūri, milzīgu kā svaru bumbu. Klīda baumas, ka reiz viņš bijis lielākais kauslis un dzērājs Ķelnē. Ar bērnības drauga Iieidriha palīdzību viņš strauji izsitās uz augšu. Mēs visi līdz nāvei baidījāmies no šī boksera.

Es klausījos Dāvidā un atcerējos liecinieka Naujoksa liecības Nirnbergas Starptautiskā kara tribunāla procesā. SS rindās viņš iestājās jau tūkstoš deviņsimt trīsdesmit pirmajā gadā un kara sākumā ieņēma augstu posteni Impērijas drošības galvenajā pārvaldē; viņš viens no pirmajiem tika apbalvots ar pirmās pakāpes Dzelzs krustu. Tieši Naujoksam bija atvēlēta galvenā loma, inscenējot "poļu uzbrukumu" vācu radiostacijai Gleivicā. Šis incidents atraisīja rokas hitleriešiem, un tie uzsāka Polijas okupāciju. Šo slepeno operāciju Heidrihs uzticēja bijušajam bokserim, piekodinot, lai viņš sarūpē pārliecinošus pierādījumus starptautiskajai presei, ka vāciešiem uzbruka tieši poļi. Izrāde tika izspēlēta tūkstoš deviņsimt trīsdesmit devītā gada trīsdesmit pirmajā augustā, kad Naujoksa banda aizraidīja uz viņpasauli vairāk nekā desmit savu tautiešu. Reiha dēlu nāvē tika vainoti poļu kareivji. Nākamajā dienā sākās vērmahta iebrukums Polijā.

- Prinča Adalberta ielā, - Kacmans turpināja, - šis bokseris bija tikpat svarīgas izrādes režisors. No veiksmes tajā bija atkarīga viņa virzīšanās augšup pa dienesta hierarhijas kāpnēm. Fabrikā mēs nodarbojāmies ne tikai ar naudu. Mēs viltojam arī dažādu valstu dokumentus. Piemēram, tika drukāti Anglijas, Amerikas, Padomju Savienības oficiālie papīri, pases ar jebkurām vīzām, universitāšu diplomi un pat sarkanarmiešu dienesta grāmatiņas. Vajadzība pēc šādiem viltojumiem pieauga, un fabrika vairs nespēja izpildīt visus Impērijas drošības dienesta pasūtījumus, tāpēc drīz mēs pārvācāmies uz lielāku uzņēmumu, kas atradās Delbrikas ielā.

Ja ar viltotajiem dokumentiem viss gāja gludi, tad ar Anglijas banknošu izgatavošanu bija ne mazums problēmu. Atceros, ka par konsultantu uzaicināja kādu slavenu maģāru naudas viltotāju, kaut kādu princi no Budapeštas, kurš dalījās savā Francijas franku viltošanas pieredzē. Par to jus rakstījāt savā stāstā.

- Starp citu, - es ieminējos, - pirms "sapņu fabrikas" izveidošanas lielākais viltotas naudas izgatavošanas centrs Eiropā bija tieši Ungārija. Un to vadīja pats princis Vindiš-grecs. Pēc tam vadības grožus pārņēma Trešā reiha Impērijas drošības galvenā pārvalde. Tolaik Vācijas poligrāfija tika uzskatīta par vislabāko Eiropā. To sekmēja ari Padomju Savienība, kuras viltoto naudu un dokumentus Vācijā sāka izgatavot kopš tūkstoš deviņsimt divdesmit sestā gada. Togad avīzēs nonāca raksts par tipogrāfiju Minhenē, kurā tika atrasti piecpadsmit tūkstoši padomju červoncu. Pēc gada tipogrāfijā Frankfurtē pie Maiņas uzgāja simt divdesmit tūkstošus gatavu padomju banknošu, bet attiecīgā papīra, pagaidām neapdrukāta, būtu pieticis vēl miljona naudaszīmju izgatavošanai. Orientēdamies uz sarkanajiem Austrumiem, vācu iespiedēji slīpēja un pilnveidoja savu meistarību. Tieši tolaik Vācija kļuva par pasaules mēroga naudas viltotāju, kurā monopols piederēja pašai valstij. Bet tas veicināja poligrāfijas progresu.

- Ja krievu červonci bija nevainojami, - Kacmans uzsvēra, - tad ar angļu banknotēm bija pietiekami daudz problēmu. No Naujoksa pieprasīja visaugstāko kvalitāti, bet nodrošināt to neizdevās, lai kā lielākie speciālisti pulējās, cenzdamies izgatavot angļu stila papīru. Fabrikas personālām bija dots uzdevums izgatavot uz banknotēm tādas ūdenszīmes, lai vislabākie Londonas eksperti neievērotu neko aizdomīgu. Lai novērstu ar kvalitāti saistītās problēmas, bija nepieciešami vairāk nekā divi gadi.

- Bet konkrēti! - es mudināju. - Ar kādām problēmām jūs saskārāties?

- Mēs nezinājām recepti papīra sastāvam, no kura izgatavoja mārciņas. Anglijas nauda gandrīz nemaz nebojājās, tā bija īpaši izturīga un elastīga. Ilgstoši eksperimenti ar autentiskajām banknotēm nedeva rezultātu. Mums pievienojās labākie reiha institūti un laboratorijas, taču bez īpašiem panākumiem. Izmēģinājām dažādus eksotiskos augus un tropisko koksni, jo zinātnieki izteica minējumus, ka noslēpums jāmeklē tajā, taču rezultātu nebija. Kādus tikai komponentus nepievienoja koksnei! Bet viss velti.

- Nojaušu, ka tieši jūs visaktīvāk piedalījāties šīs problēmas risināšanā, - es secināju. - Vai ne tā?

- Man gluži vienkārši paveicās. Reizēm svarīgu problēmu risinājumi rodas nejauši. Reiz, pārbaudījis kārtējo papīra masas porciju un neguvis vēlamo rezultātu, es dusmās iemetu rezervuārā ar koncentrātu netīru lina auduma lupatu, kurā slaucīju rokas. Ar šo papīra masu veica eksperimentus, un, visiem par pārsteigumu, ūdenszīmes ieguva maigi zilu oreolu un bija skaidri caurredzamas - tieši kā uz autentiskajām banknotēm. Saskrēja visi zinātnieki un priekšnieki un lūdza, lai es izstāstu par savu atklājumu. Tad es sapratu, ka nav vērts atklāt noslēpumu. Lai domā, ka esmu ģēnijs. Kamēr glabāju noslēpumu pie sevis, manai dzīvībai briesmas nedraudēja. Tā tika atklāts angļu papīra noslēpums, un mani izvirzīja valdības apbalvojumam. Šo ordeni, - viņš smīnēdams norādīja, - man bija tiesības nēsāt tikai fabrikas teritorijā, bet ārpus tās man bija aizliegts to pat pieminēt.

Viņš stāstīja un dzēra. Dzēra daudz, taču nenoreiba. Tad piepeši viņš ierāvās sevī un vairs neteica ne vārda par pagātnes notikumiem. Es ari neuzbruku ar jautājumiem. Kādas desmit minūtes mēs nosēdējām klusumā, pēc tam viņš negaidīti pajautāja:

- Vai Maskavā joprojām darbojas Tretjakova galerija, šis komunistiskās paradīzes lepnums?

- Komunisms ir nogrimis aizmirstības upē Lētā, - es skeptiski norādīju. - Kādreiz varenā Padomju Savienība ir saskaldīta mazās, bet suverēnās valstiņās. Krievijā tagad ir cita paradīze - haosa, bandītisma un korupcijas paradīze. Tur tagad miljonāri aug kā sēnes pēc lietus.

- Bet nabagu pūlis vēl ātrāk, - Elza piebilda. - Tretjakov-ka ir uz laiku slēgta, jo nav naudas muzeja uzturēšanai...

- Jāāāā. - Vecais vīrs drūmā satraukumā lūkojās uz mums. - Manā tēvzemē viss iet uz sliktu. Reizēm es skatos televīziju un nožēloju, ka neesmu Krievijā. Juku laikos valda pistoles, naži un dūres un var .ātri saraust bagātību. Piedāvāju iedzert par nelaimju pilno Krieviju!

Tā mēs runājām par daudz un dažādām lietām, kamēr iztukšojām pudeli. Dāvids Kacmans lika atskrējušajam oficiantam nest jaunu. Elza nedzēra, aizbildinādamās ar veselības stāvokli. Es tikai skāru lūpām glāzes malu, un viss alkohols tika Trešā reiha varonim. Kad viņš apskurba, es uzdrošinājos uzdot galveno jautājumu:

- Kā notika apbalvošana?

Viņš dusmīgi uz mani paskatījās un izspieda:

- Tas bija apkaunojošākais traips manā dzīvē. No nacistiskā ceremoniāla es morāli ciešu kopš tūkstoš deviņsimt četrdesmit otrā gada...

- Bet tā bija! - es iegriezu. - Iespējams, šis ordenis izglāba jums dzīvību.

- Viss ir iespējams, - viņš aizvainots sacīja. - Bet es, ebrejs, būtu labāk toreiz nobeidzies koncentrācijas nometnē nekā nolaidies līdz tādam kaunam. Šis apbalvojums ir kā velna tetovējums uz mana sirds muskuļa. Visi ebreji turas no manis pa gabalu kā no spitālīgā.

Viņš, rokai trīcot, izlēja minerālūdeni salātu šķīvī un piepildīja glāzi līdz malām ar vodku. Mani biedēja doma, ka viņam kļūs slikti no tik lielas spirtotā dzēriena porcijas.

- Lai nolādēts tas laiks! - viņš nošļupstēja un vienā rāvienā iztukšoja glāzi, pēc tam daudznozīmīgi paraudzījās uz mani un noreibis piebilda: - Vai vācat faktus jaunam stāstam? Cenšaties kaut ko izvilināt no ebreja dvēseles slepenajiem kambariem...

Viņš nepabeidza teikumu un pavērsa savas skumjās acis uz plašo skatlogu, aiz kuras kūsāja pilsētas vakara dzīve. Es pacietīgi ieturēju pauzi, saprazdams viņa iekšējo stāvokli. Stāsts par to, ka ebrejs saņēmis apbalvojumu no Heidriha, līdz šim presei bija noslēpums, tātad varēja secināt, ka Dāvids Kacmans visus šos gadus nebija runājis lieku. Viņš to kā noslēpumu mūžīgi glabāja savā dvēselē. "Diez vai arī šodien viņš kaut ko izstāstīs," es saīdzis nodomāju.

- Sakiet, Kacmana kungs, - Elza mīlīgi nočukstēja, - vai jūs pasūtījāt kāda sava radinieka portretu?

- Es nezinu, kas ir attēlots tajā gleznā. Dēls iedeva fotogrāfiju un lūdza izgatavot portretu kaut kādai jubilejai. Es gāju pa ielu un ieraudzīju paziņojumu par kāda krievu māksliniekā izstādi. Lūk, tad ari nolēmu dot bijušajam tautietim iespēju pastrādāt. Iegāju galerijā un pasūtīju portretu. Bet pec tam... - Mana sarunbiedra sejas izteiksme pēkšņi izmainījās, un viņš gluži vai kļuva jaunāks. - Zini ko, biedri? -Viņa izvalbītajās acīs iedegās smīns. - Es ilgus gadus turēju sevī šo manas dzīves melno lappusi. Es darīju visu, lai neviens nekad neuzzinātu Dāvida Kacmana noslēpumu. Bet tagad man ienāca prātā... Lai cilvēki uzzina! Man taču ir atlicis dzīvot pavisam maz...

- Kacmana kungs! - Elza izrādīja sašutumu. - Kāpēc šāda minora noskaņa! Jūs izskatāties stiprs un vesels.

- Paldies par komplimentu, skaistulīt. - Dāvids Kacmans smagi nopūtās. - Man ir vēzis ielaistā stadijā... Labi, ja vēl pāris mēnešu izvilkšu. - Viņš uzmanīgi uz mani paskatījās, savilka gaļīgās lūpas smaidā un paziņoja: - Piedodiet, biedri. Esmu piekusis un gribu atpūsties. Iespējams, nākamreiz turpināšu savu stāstu. - Gauži nelaimīgs, viņš pārlaida acis mūsu sejām un skumji piebilda: - Ja ar Dieva žēlastību satiksimies... - Viņš piecēlās, atcerējās par mobilo telefonu, ieslēdza to un kādam piezvanīja. Pēkšņi acis iepletās apaļas. -Kāpēc nevajag? - viņš iesaucās. - Es jau samaksāju gleznotajam! Kur es tagad likšu to portretu? Labi, iznīcināšu.

Viņš acumirklī atskurba, pasauca viesmīli, samaksāja rēķinu un palūdza izsaukt taksometru, tad piepeši pielēca kājās un steidzīgi pameta zāli. Viņš uzvedās tik nevērīgi, it kā mūsu nemaz nebūtu.

- Viņš beidzot uzzināja jaunumu, - Elza sacīja.

Uzradās viesmīlis, apjucis uz mums paskatījās un pajautāja:

- Kur ir Kacmana kungs? Viņu lejā gaida taksometrs.

Elza zibenīgi attapās un, jauki smaidīdama, nočukstēja:

- Jūs acīmredzot šo kungu pazīstat?

- Jā, viņš ir mūsu pastāvīgais klients.

- Viņš... kā lai jums pasaka... šodien par daudz izdzēra.

- Ar viņu tā bieži gadās.

- Mēs aizvestu viņu mājās. Tikai īsti nezinām adresi.

- Pagaidiet, es jums atnesīšu viņa vizītkarti.

Kad mēs izgājām ārā, taksometra pie durvīm nebija. Visticamāk, vecais kungs bija izmantojis tā pakalpojumus un aizbraucis.

Nomāktā garastāvoklī devāmies atpakaļ uz mūsu drauga darbnīcu. Gaisā griezās sniega pārslas, kuras tūdaļ izkusa zem kājām. Ietīti baltajā aizkarā, nami izskatījās sašķiebušies, bet blakus ejošie cilvēki - dusmīgi.

- Ko darīsim, dārgais? - Elza saskābusi jautāja.

- Man neiziet no prāta Кастаna telefona saruna.

- Vai esi pārliecināts, ka viņi runāja par Mahmudu Ibra-himu?

- Es tā domāju. Runa taču bija par portretu.

- Droši vien tev taisnība.

- Noķersim taksometru un brauksim pie Mansura. Iespējams, tur mēs satiksim Kacmanu.

- Lai vai kā, mēs tagad vienmēr zināsim, kur meklēt šo cilvēku, - Elza mundri noteica. - Mums taču ir viņa vizītkarte.

Kamēr taksometrs riņķoja pa Kopenhāgenas ielām, es domāju par to, cik neizdibināmi ir žurnālistu ceļi. Tu gadiem meklē topošā raksta varoni un nevari atrast. Un tad viņš kā pēc līdakas pavēles nostājas tavā priekšā. Tas liek noticēt, ka tomēr kāds kosmisks impulss virza tevi pa pasauli un aizved pie vajadzīgā cilvēka.

- Apturiet šeit, - Elza sacīja, rādīdama uz namu, kura fasādi rotāja plakāts ar smaidošo Satarovu.

- Ar ko jūs aizvainojāt večuku? - gleznotājs pajautāja, tiklīdz bijām spēruši kāju pār slieksni.

- Mēs viņu nekādi neaizvainojām.

- Viņš iebrāzās acīmredzamā reibuma stāvoklī un, ne vārda neteicis, pagrāba portretu un pazuda. Un visu laiku kaut ko purpināja sev zem deguna.

- Izskatās, ka viņam ir tāds ieradums, - Elza rezumēja. - Viņš tikpat pēkšņi pazuda no restorāna, atstādams mūs vienus.

- Un jums nācās samaksāt?

- Viņš pats samaksāja. Kāds viņam piezvanīja, un viņš tūlīt pat bija prom.

- Vai tev gadījumā nav šī portreta fotogrāfijas? - es uzmanīgi pajautāju.

- Man ir visu manu darbu fotogrāfijas. Kāpēc tu jautā?

- Viņš tomēr ir viens no mana stāsta varoņiem.

- Piedod, es aizmirsu, - Mansurs norūca.

- Ja tev nav grūti, - es mudināju, - iedod man to fotogrāfiju.

- Labi. Kādi ir jusu turpmākie plāni, godātie?

- Man šodien obligāti jāatgriežas Berlīnē, - Elza atbildēja. -Jāpiezvana uz lidostu un jāpasūta biļete.

- Bet man jālido uz Rīgu, - es piebildu.

Viņa apsēdās pie telefona un sazvanījās ar aviosabiedrību.

- Varbūt paciemosies pie manis? - Mansurs ar cerību paskatījās uz mani.

- Paldies, dārgais, bet man jāsteidzas. Neatliekamas darīšanas.

- Saprotu, - viņš skumji atbildēja.

Kad biļetes bija rezervētas, es uzgriezu sava franču drauga Pola telefona numuru un palūdzu, lai viņš mani sagaida.

Fakti un komentāri

Mikaels Engstrems

Žurnālists un rakstnieks Mikaels Engstrems, kurš pazīstams kā bērnu grāmatu autors, izstāstīja par piedalīšanos slepena Zviedrijas sadarbībā ar ASV astoņdesmito gadu sākumā, kad viņš strādāja Zviedrijas bruņoto spēku Radiotehniskajā centrā. Kaut arī sen vairs nav noslēpums, ka Zviedrijas sadarbība ar ASV bijusi daudz ciešāka, nekā pieļāva Zviedrijas neitralitātes principi, joprojām nav publiskoti dati par to, ka bez apmaiņas ar izlūkinformāciju un militāro aprīkojumu bijuši arī gadījumi, kad Zviedrijas teritorijā strādāja amerikāņu militārpersonas. Par šo faktu Mikaels Engstrems izstāstīja Zviedrijas radio pirmajā kanālā. Runa ir par slepenu amerikāņu kravu - radioizlūkošanas aparatūras, tas ir, radiosakaru noklausīšanas ierīču - pieņemšanu un savu laiku nokalpojušas aparatūras nosūtīšanu atpakaļ uz ASV. Ar amerikāņu noklausīšanās tehniku bija aprīkots šim mērķim speciāli paredzēts kuģis "Orion", kura apkalpē bija arī amerikāņi. Tieši tas, ka amerikāņu personāls piedalījās radioizlūkošanā Zviedrijas teritorija aukstā kara periodā astoņdesmito gadu sākumā, ir svarīga un iepriekš nezināma detaļa mozaīkā, kas veido Zviedrijas neitralitātes kopējo ainu - tā uzskata zviedru vēsturnieki Jērans Eljemirs un Vilhelms Agrells.

DIVPADSMITĀ NODAĻA. MALME, JAHTA "KATRĪNA" SERGEJS PETROVS

Ieilgusī vētra sapurināja piekrasti. Pārlieku augstie viļņi, mežonīgā niknumā sajaukušies ar smiltīm, koku gabaliem un ūdenszāļu kamoliem, pārvērtās par slapjiem smagsvara blāķiem un noārdīja visu, kas atradās ceļā. Sergejs dzirdēja, kā piestātnes skelets, pie kura bija pietauvotas daudzas jahtas un laivas, žēli čīkstināja sālītās locītavas. Šķita, ka ūdens kuru katru bridi aizslaucīs balstus un izmetīs visus jūras braucamrīkus krastā. Viņš ar satraukumu vēroja ļaunprātīgos viļņu manevrus, jo atradās jahtā, kura kalpoja viņam par pagaidu patvērumu. Drosmes iziet krastā viņam nebija, jo ausīs skanēja jahtas saimnieka Kurta Bekmana vārdi: "Sēdi kajītē un nebāz degunu ara. Tev nebūtu vēlams piesaistīt uzmanību. Šeit staigā visādi cilvēki. Sargs ir mans draugs un zina, ka tu esi manā laivā."

Pirms nedēļas vecais jūrnieks bija viņu atvedis uz šo piestātni, kura atradās vesels peldlīdzekļu arsenāls. Līkumotais krasts bija ietīts drēgnā klusumā, kuram klāt piejaukta skuju un trūdošu ūdenszāļu smarža. Sergejs uzreiz sajuta pārsteidzošu mieru, it ka butu nokļuvis savā vasarnīcā pie Tallinas līča. Tikai tur piekrasti sedza zeltainas smiltis, bet te bija priedes, akmeņi, klintis un savvaļas krūmāji.

Viņi ilgi gāja pa ļodzīgām laipiņām, un beidzot pavadonis, pamājis uz prāvu jahtu, iesaucās:

- Lūk, ari mans kuģītis! Nosaucu vārdā "Katrina" - par godu sievai. - Viņš pārmeta krustu un nopūties piebilda: - Pirms pieciem gadiem viņa aizgāja aizsaulē.

Uz tumšās ūdens virsmas jahta izskatījās gara un šaura. Tā lēni šūpojās kā dzīva būtne. Uzkāpis uz borta, Bekmana kungs gluži vai atguva jaunību, viņa acis mirdzēja. Viņš ar mīlestību vilka plaukstu pār mastu, it kā sasveicinātos ar dārgu draugu, pieskārās stūrei un pirms atvēršanas noglāstīja durvis uz kajīti.

- Es vienmēr biju sapņojis par personīgo jahtu, - viņš izjusti sacīja, - pusi dzīves krāju naudu un beidzot nopirku par izdevīgu cenu. Laiva ir pieklājīga, septiņus metrus gara, ir guļamā kajīte, virtuve, tualete. Vārdu sakot, viss, kas vajadzīgs jūras ceļojumiem.

Sergejs klausījās un ar interesi pētīja miniatūro kambīzi, kurā balti spīdēja tīra elektriskā plīts un ledusskapis, pie sienas speciālos statīvos mirdzēja naži, bet blakus stāvēja apaļa ūdens pudele. Guļamajā kabīnē viņš ieraudzīja divas gultas, nelielu dīvāniņu, skapi, naktsgaldiņu, televizoru, žurnālu galdiņu un dažus krēslus.

- Dzīvosi kā kūrortā, komfortablā numurā, - jūrnieks turpināja. - Šeit ir svaigs gaiss, bagāts ar priežu ekstraktu un ūdenszāļu aromātu, un klusums. Tiesa, naktīs salst, bet skapī ir vilnas sega.

- Un cik daudz laika man ir atvēlēts šai kūrorta dzīvei? -Sergejs pajautāja.

- Kamēr atrisināsim tavu problēmu, - Bekmans attrauca.

Viņš paskatījās pulkstenī, atvadījās un devās prom. Sergejs atgūlas uz dīvāna. Galvā līda dažādas domas. "Vai es tur, Tallinā, varēju kaut uz mirkli iztēloties, ka svešatnē būs jāiejūtas bezpajumtnieka ādā? Tiesa, tādam dzīvesveidam ir liela priekšrocība, jo var bez bailēm nakšņot jebkurā ērtā vietā. Es gan nedrīkstu - kas atļauts bezpajumtniekam, nav atļauts beztiesīgam bēglim, kuru meklē visā valstī. Cik ilgi man nāksies tā vadīt savas dienas? Nedēļu, mēnešus? Dzīve lenc mani kā zvēru - metodiski un atriebīgi, neļaujot nedz atpūsties, nedz atvilkt elpu. Kas tā par eksistenci? Liekoties gulēt, nav pārliecības, ka pamodīšos dzīvs. Bet no rīta, atverot plakstus, ar aukstām bailēm domāju - vai tiks dota iespēja nodzīvot līdz vakaram? Varbūt jāuzmet kaklā cilpa, lai visam beigas?"

Sergejam kļuva tik skumji, ka acīs sariesās asaras. Viņa liktenis bija citu cilvēku rokās. Un svešā valstī viņš nekā nevarēja to ietekmet.

Grūtajos brīžos, bet tādu pēdējā laikā netrūka, atmiņa izgaismoja divu visdārgāko cilvēku - mammas un Valentīnas -sejas. Viņš gluži kā dzirdēja mates čukstus: "Lūdzies, dēliņ, un Dievs tev palīdzēs!" Sergejs aizvēra acis, pārmeta krustu un sāka skaitīt lūgšanu. Kā viņam izlikās, kļuva vieglāk ap sirdi. Atmiņas ekrānā parādījās Valentīna, kas pieskārās viņam samtainiem pirkstiņiem, un... kaut kur aizslīdēja svešais krasts, trīcošais jahtas korpuss un nodevīgās domas par pašnāvību. "Vai viņa ir dzīva?" Šis jautājums iedūrās smadzenēs kā bulta. "Lai saņemtu atbildi, es dzīvošu vienalga kur un vienalga kā, pacietīšu visus zaudējumus un pārbaudījumus, ko dzīve man sagatavojusi."

Pēkšņs kaijas kliedziens pārrāva klusumu un izvilka Sergeju no atmiņu viļņiem. Sakarsušajā galvā pulsēja vēlēšanās piezvanīt mīļotajai. Viņš piegāja pie naktsgaldiņa, kur bija paslēpts Valentīnas mobilais telefons, taču tūlīt pat atrāva roku. "Bīstami. Tā varu nodot gan sevi, gan viņu."

Viņš izgāja uz klāja. Apkārt bija miegains un kluss. Tikai pie horizonta virs tumšā ūdens samta atdzīvojās tālas garām slīdošo kuģu uguntiņas. Iestājoties krēslai, visa apkārtne sabiezēja, un šis tumšais kunkulis, kuru vietām caurauda zvaigznes, slējās virs līča kā kupols. Sergejs līdz kaulam pārsala, nokāpa lejā un atrada bārā atvērtu konjaka pudeli.

- Vajadzētu cilvēcīgi nosvinēt savu bēgšanu no bīstamās zonas un relatīvi mierīgo dzīvi jaunajā patvērumā, - viņš skaļi sacīja. Izdzēris pāris glāzītes, viņš sajuta, kā pa vēnām izskrien karstuma vilnis, kurš sasildīja un ieaijāja. "Tad nu gan savāds liktenis," viņš prātoja, "ūdens bija pārbaudījis manu izturību, cenzdamies ievilkt savā dzelmē, bet tagad tā pati jura vēlīgi izmitinājusi mani savā krastā. Simboliski un traģiski! Jūra rotaļājas ar mani kā kaķis ar pelēnu."

Iztukšojis pudeli, Sergejs noreiba un, pēdējiem spēkiem aiztenterējis līdz gultai, tūdaļ iekrita miegā. Viņam sapņos rādījās te Šopēns ar noslēpumainu smaidu, te klavieru industrijas patriarhs Petrofs, kurš valsēja ap elegantu flīģeli, te pats Bekmana kungs kaut ko pavēlēja spalgā balsī, gluži tādā kā pulkvedim Kristapovičam. Pamazām Sergejs attapa, ka dzird vecā jūrnieka balsi nevis sapnī, bet nomodā. Viņš ar grūtībām atvēra plakstus - miglas dūmos kustējās jahtas saimnieka tēls.

- Pan Sopēn, celies augšā, - viņš mudināja, purinādams ciemiņu. - Sinoptiķi tuvākajās dienās sola vētru. Aizbrauksim uz veikalu, sagādāsim produktus!

- Sa-sapratu, - Sergejs nomurmināja, cenzdamies iznirt no miega apdulluma. Atguvies viņš ar izbrīnu ievēroja, ka bija nogulējis veselu diennakti. Acīmredzot pēdējo dienu spriedzes dēļ.

Viņi izbrauca, kad pulkstenis rādīja septiņi vakarā. Bek-mans apstājās pie zema un plata universālveikala. No turienes viņi atgriezās ar saiņiem un nometa tos uz aizmugures sēdekļa. Tālākais ceļš veda apkārt kalnam. Kad ciemats palika aiz muguras, Bekmans nogriezās uz šauras šosejas, kuru blāvi apgaismoja ielas laternas un kas meta cilpas gar skaisti sakoptām kotedžām, augstām priedēm, akmens blāķiem, kurus klāja sūnas un ķērpji. Beidzot automašīna izbrauca pie juras. Tā pavērās tumša un miegaina, ar dzeltenīgiem kuģu lāsumiņiem pie horizonta. Lejup pa akmeņainu trasi automašīna nonāca piestātnē.

Divas pirmās dienas valdīja silts laiks, jūra bija mierīga un rotaļīgi meta gaismas atspulgus. Nekas neliecināja par vētras tuvošanos, par kuru bija brīdinājis jūrnieks. Sergejs baudīja klusumu un mieru un jutās kā brīnišķīgā kūrortā. Viņš skatījās televīziju, klausījās mūziku un baudīja rudenīgās krasas dabā. Kļuva viegli ap sirdi, un mazinājās briesmu izjuta. Pēc tam saka pūst cits vējš, kļuva auksts un lietains. Slapjdraņķi nomainīja vētra, kas plosījās vairākas dienas pēc kārtas. Apkārt viss dārdēja, gaudoja, čīkstēja un grabēja. Viņš redzēja, kā negants vilnis norauj no enkura zvejas laivu un, ierijis savā vēderā, aiznes prom, un bija grūti paredzēt, kur nekontrolējamās ūdens straumes to izskalos. Sergejs trauksmaini iedomājās, ka ari viņa jahtu var pakļaut niknam vētras uzbrukumam un sašķaidīt pret akmeņiem vai aiznest jūrā. "Vajadzētu bēgt. Bet - uz kurieni? Stihija var turpināties vēl vairākas dienas. Ko es darīšu krastā šādā aukstumā? Vienalga, kā būs, tā būs," viņš nolēma un atgūlās. Taja brīdī milzīgs vilnis ar troksni pārvēlās pāri tiltiņiem un pasvieda jahtu gaisā. Sergejs izkrita no gultas un apjucis palūkojās apkārt, cenzdamies saprast, kādā stāvoklī ir laiva. Tā izkustējās, taču tauva kā suņa pavada to noturēja. Jahta žēli iečīkstējās, sasvērās, pašūpojās un atkal piegūla piestātnei.

Vētra norima ceturtajā dienā. Debesis noskaidrojās, un parādījās saule. Sergejs izpleta uz klāja brezentu un gulēja, sildīdams seju saules staros. Bija dzirdams, kā viegli vilnīši skūpsla jahtas bortu un kā kaijas skaļās balsis apmainās jaunumiem. Viņš apskauda putnus - tie bija brīvi. Bet viņš, atpūtnieks un vientuļnieks vienā personā, ierobežoja savu brīvību, neiziedams ārpus kajītes un klāja. Tālāk bija aizliegtā zona - bez dzeloņstieplēm, bez robežas barjerām, tomēr zona, kurā viņam bīstami rādīties. "Lai vai ka," viņš sevi mierināja, "pašreizējā vide ir labāka par cietuma kameru, kura man draud notveršanas gadījumā."

Kaut kur iečīkstējās laipas un atskanēja soļi. Sergejs nemierīgi piecēlās un ieraudzīja pazīstamu stāvu mūžīgajā ādas jakā un beretē.

- Vai pans Šopēns mirst no garlaicības? - Bekmans smīnēdams sacīja, kad bija uzkāpis uz klāja. - Es tev atnesu zāles pret bezdarbību. Pareizāk sakot, mans krustdēls Kāris piedāvā tev racionālāku laika pavadīšanas veidu. - Sergejs izbrīnīts paskatījās uz jūrnieku, kurš turpināja didaktiska tonī: - Ar ko nodarbojās proletariāta revolūcijas vadonis Ļeņins, kad slēpās no cara sardzes?

- Kaut ko sacerēja, - Sergejs nedroši sacīja.

- Pareizi! - Bekmans iesaucās. - Un tev ari vajadzētu ar to nodarboties.

- Bet, - Sergejs sastomījās, - es nekad neesmu rakstījis avīzēm.

- Avīzei nemaz arī nevajag, - vecais vīrs precizēja. - Tev jāizklāsta uz papīra visa informācija, kas saistīta ar prāmja "Estonia" bojāeju un ar Baltijas valstsvīru noziedzīgajiem darbiem. Viss, ko zini un atceries. Un vēl Kāris lūdza faktus, kas bija tava nogalinātā šefa rīcībā. Visu, ko tu zini par deputātu noziedzīgajām izdarībām un par mafijas struktūrām ostā. Tīkli, kontakti, adreses, personas. Kurp un kāpēc šefs tevi sūtīja. No kurienes tika vesti ieroči un narkotikas un kurp tos nosūtīja tālāk. Vārdu sakot, apraksti kā grāmatā visu, ko zini. Juristiem un žurnālistiem tas būs nozīmīgi.

- Bet es, - Sergejs vīpsnādams iebilda, - šo faktu dēļ nonākšu aiz restēm vai, sliktākajā gadījumā...

- Nebaidies, draudziņ, - Bekmans mierināja, - tavs sacerējums glabāsies drošībā un slepenībā, līdz pienāks labāki laiki. Tagad vairākās Eiropas valstīs top komitejas, kuras izveidojuši uz prāmja bojāgājušo cilvēku radinieki un draugi. Drīz tās darbosies ar pilnu jaudu, un tad sāksies šī traģiskā notikuma patiesa izmeklēšana, un, tici man, vainīgie saņems bargu sodu, par spīti amatiem un statusiem.

- Kad šie laiki pienāks? - Sergejs izdvesa. - Un... vai vispār pienāks?

- Pienāks, - jahtas saimnieks apgalvoja. - Patiesība par prāmi "Estonia" kādreiz uzpeldēs. Ceri, draudziņ, un tici! Bet pagaidām raksti! - Viņš izvilka no portfeļa paku ar skolas burtnīcām un dažas pildspalvas un uzlika uz galda. - Ķeries pie darba jau šodien pat. Vai tev ir pietiekami daudz pārtikas?

- Jā. Paldies, Bekmana kungs. Esmu jums ļoti pateicīgs.

- Vari mani saukt vienkārši par Kurtu. - Viņš pasmaidīja. - Tā būs vieglāk sarunāties. Man ir svarīga tikšanās, tāpēc došos prom. Bet tu, pan Šopēn, raksti. Iespējams, kādreiz kļūsi ne tikai ārēji līdzīgs slavenajam polim, bet arī tikpat slavens kā viņš.

- Diez vai, - Sergejs nočukstēja.

- Būs iespēja saņemt par grāmatu daudz naudas...

Kad jūrnieks aizgāja, Sergejs novērtēja situāciju. "Ja izlikšu savus trumpjus uz papīra un pieraksti nonāks specdienestu rīcībā, tad mana dzīvība vairs nebūs ne graša vērta. Taču ari beztiesiska bēgļa liktenis neko labu nesola, bet šie cilvēki man palīdz. Es esmu žurnālista redzeslokā, bet preses iespējam nav robežu. Un tas ir jāņem vērā. Tātad jādara tas, ko liek. Neatkarīgi no tā, vai mani novāks, atmaskojošā informācija paliks. Un, kā apgalvo kādreizējais jūrnieks, patiesība kaut kad uzpeldēs. Jāiemūžina uz papīra viss, kas man zināms."

Apņēmības pilns viņš apsēdās pie galdiņa, paņēma no kaudzītes burtnīcu un ķērās klāt rakstīšanai.

Tā sākās viņa grēksūdze papīram. Ar katru stundu tā paplašinājās, tāpat kā ātri skrejošā laika posms, kas tagad šķira Sergeju no viņa zviedru draugu pieņemtā lēmuma. Sākumā šķita, ka, uzticēdams visu papīram, viņš beidzot atbrīvosies no mokošās nastas, kas bija viņam uzgūlusi, atņemot mieru un dvēseles līdzsvaru. Ar katru nākamo rindu niknums pret tiem, kuri viņu vajāja, pieauga, ievelkot bēgli atriebīgu himeru varā. Bija skaidrs, ka dažiem ļautiņiem, kuri valsti ieņem augstus amatus, cilvēka dzīvība nav ne nieka vērta. Gluži kā Hitlera laikos. Viņš bija dzirdējis šefa sarunu ar kolēģi par šahtu Kaukāzā, kur iegūst retzemju izejvielas. Tur, kā apgalvoja čekisti, tiek ieslodzīti nolaupīti cilvēki, kuri kļūst par vergiem. Divdesmitajā gadsimtā! Šefs un viņa kolēģi zināja, ka šie vergi šahtas dzīlēs nobeidzas kā mušas, vairs nekad neizkļūst virszemē un nekad neierauga savas sievas un bērnus, jo zina par dārgo metālu ieguvi un realizāciju. Viņš, Sergejs Petrovs, zināja precīzu šahtas atrašanās vietu un saimnieku, nelielas Krievijas teritorijā ietilpstošas Kaukāza republikas augstāko amatpersonu. Pēc tam to savā īpašumā ieguva lielās valsts prezidenta meita. Lieliskā atmiņa vilināja un spīdzināja, tomēr

Sergejs izlika uz papīra visu - cerībā, ka šis personas kādreiz saņems sodu.

Kurts Bekmans izrādīja neviltotu interesi par viņa sacerējumiem un mudināja iemūžināt visu, kas bija vērsts pret cilvēci. Viņš lika atcerēties tieši tos, kuriem cilvēki nebija nekas vairāk kā vien eksperimenta trusīši. Tagad vecais jūrnieks stundām ilgi kavējās uz jahtas. Sergejs lasīja viņam savus pierakstus un tulkoja tos angļu valodā.

- Ja kaut kādu iemeslu dēļ mani pieraksti pazudīs, tad vienīgā cerība būsiet jūs, dārgais Kurt, vienīgā cerība, tāpēc iegaumējiet visu!

- Kādreiz, - jūrnieks noslēpumaini sacīja, - katra no šim burtnīcām ļaus juristiem apgāzt starptautiskās komisijas atzinumu, kurš pašlaik, ka apgalvo mans krustdēls, tiek veidots atbilstoši iepriekš apstiprinātam scenārijam. Un autors ir ļoti ietekmīga persona, ja reiz daudzu valstu vadītāji danco pēc viņa stabules. Vai arī organizācija. Kādreiz viņus atmaskos.

- Ja tādi laiki pienāks, - Sergejs izvairīgi atbildēja.

Pilnās burtnīcas Bekmans aiznesa prom un acīmredzot

kaut kur noslēpa vai varbūt atdeva krustdēlam. Bet Sergeju tas vairs neinteresēja, viņā pēkšņi bija pamodies rakstnieks.

Kādu vakaru vecais jūrnieks negaidīti ieradās un lūdza, lai bēglis steidzami sakopjas. Sergejs paraudzījās spogulī -tur vīdēja gluži sveša seja ar skumjām acīm un bieziem bārdas rugājiem. Viņš steigšus noskuvās, uzvilka virsjaku un jautājoši paskatījās uz jūrnieku.

- Iesim izlūkos, pan Šopēn, - Bekmans sacīja un uzkāpa uz piestātnes.

Sergejs jau bija pieradis, ka Bekmana kungs sauc viņu izcilā komponista vārdā, un nepievērsa tam uzmanību. Mūzikas skolotājs Smoļenskā, uzslavēdams viņa klavierspēli, atkārtoja: "Šopēns, nu īsts Šopēns - gan pēc izskata, gan pec tehnikas."

-Tagad es iepazīstināšu tevi ar nopietniem cilvēkiem, kuri aizvedis tevi uz citu valsti un piešķirs drošu patvērumu. Protams, tikai tādā gadījumā, ja tu viņiem iepatiksies.

- Kurā vietā būs tikšanās?

- Pie manis mājās.

Bekmana viesistabā sēdēja divi vīrieši un sarunājās fran-ču valodā. Kad ienāca Sergejs, abi sāka ziņkāri un aizdomīgi pētīt viņu no kurpju zolēm līdz matu galiņiem. Sajuties pagalam neērti, Sergejs klusēdams mīņājās pie flīģeļa. Ciemiņi apmainījās īsām frāzēm savā valodā, un viens lauzītā krievu valodā aicināja uzspēlēt kaut ko no šopēna repertuāra.

No šī komponista daiļrades Sergejs prata tikai vienu balādi un sāka to spēlēt. Mājas saimnieks, klausoties melodijā, izmainījās un sāka klusiņām komentēt angļu valodā:

- Tā ir Etīde do minorā jeb "Revolucionārā". Vēsts par poļu sacelšanos tūkstoš astoņsimt trīsdesmitajā gadā sasniedza Šopēnu Vīnē, no kurienes viņš caur Minheni un Štutgarti devās uz Parīzi. Tieši Minhenē viņš uzzināja par Varšavas krišanu un uzrakstīja pirmo skerco, kas drīz kļuva populārs. Vienu no Varšavas ielām tā ari sauc - par Revolucionārās etīdes ielu.

Ciemiņi uzmanīgi klausījās mūziku, skatījās viens uz otru un apmierināti māja ar galvu. Kad Sergejs beidza spēlēt un, it neko nesaprazdams, kautrīgi piegāja pie loga, abi steidzās pie viņa un gluži kā modes salona piegriezēji sāka mērīt plecu platumu, galvas izmēru un roku garumu. Pēc savādo vīru pavēles apmulsušais pianists klusēdams pagriezās un ieņēma dažādas pozas, bet prātu urdīja nemiera pilns jautājums: "Es atrodos trakomājā vai cienījama jūrnieka kotedžā?"

Šāda izrāde turpinājās ilgāk nekā stundu, iztaujājot Sergeju par viņa biogrāfiju. Sergejs automātiski atbildēja angļu valodā, lai gan domāja, ka šie cilvēki ir ļoti aizdomīgi.

- Bekmana kungs, - beidzot viens no ciemiņiem ierunājās, - mēs paziņosim bosam. Viņš būs tas, kurš pieņems lēmumu.

Jūrnieks pamāja, un dīvainie vīri, laipni atvadījušies, devas uz izeju. Pavadīdams ciemiņus līdz durvīm, saimnieks veltīja viņiem greizu jautājošu skatienu, it ka gaidīdams izšķirošu vārdu, kurš skaidri izlemtu igauņa likteni.

Automašīnā Sergejs nenoturējās un uzdeva jautājumu:

- Ko tas viss nozīmē?

- Tas nozīmē, - Bekmans noslēpumaini sacīja, - ka tev, pan Šopēn, ir radusies iespēja pazust no šīs valsts un nokļūt Francijā. I’areizāk sakot, šie cilvēki tev palīdzēs nozust. Es savulaik draudzējos ar viņu bosu. Tagad viņš ir ļoti bagāts un ietekmīgs cilvēks.

- Vai viņi neaizvedīs mani uz trakomāju? - bēglis ar izsmieklu balsi pavaicāja.

- Uz ļoti greznu trakomāju, - jūrnieks tādā pašā tonī atbildēja, - kur dod Francijas labāko drēbnieku darinātus apģērbus un baro kā karaliskajās ģimenēs.

Sergejs izbrīnīts paskatījās uz Bekmanu, taču viņš vairāk neko nepiebilda, tikai noslēpumaini smaidīja.

Gaidīdams, kā tiks izlemts viņa turpmākais liktenis, Sergejs aktīvi turpināja rakstīt, un bloknotā parādījās ne tikai faktiskie notikumi, vārdi un adreses, bet ari pulkveža Kris-tapoviča un viņa kolēģu komentāri, kurus Sergejs bija tiekoties uzklausījis. Viņš atcerējās, kādas bija ainavas un laika apstākļi, kad viņš ieradās tanī vai citā pilsētā vai nomaļās vietās, kur notika noziedzīgas darbības. Jaunas un jaunas detaļas ķircinoši uzstāja, ka tām jātop izpaustām, un viņš stundām ilgi rakstīja, tāpēc iesāktās grēksūdzes beigas nebija saskatāmas. Pagātne, kura šļācās uz papīra, varēja kā bumerangs atgriezties un pazudināt viņu. Sods par atzīšanos varēja piemeklēt tūdaļ pat un ieilgt līdz bezgalībai. Bet viņš vairs ne no kā nebaidījās un paļāvās uz likteni. Atlika vien pakļauties tā likumiem un iepriekš nolemtai neizbēga-mībai.

Informatīvās piezīmes pārvērtās par mākslas daiļradi. Viņš visnotaļ tēlaini aprakstīja uz prāmja notikušo kautiņu ar bandītiem, un Bekmans norādīja, ka Sergejam piemīt literāta talants. Pianistam agrāk pat prātā nebija ienācis, ka viņam ir ķeriens uz rakstīšanu.

- Tas nav nekas pārsteidzošs, - jūrnieks sacīja. - Itin bieži tieksme rakstīt rodas apstākļos, kad ir ierobežota brīvība vai veselība. Cilvēks ir iesprostots četrās sienās, un viņam neatliek nekas cits, jāsāk rakstīt. Piemēram, O. Henrijs savu pirmo stāstu uzrakstīja cietuma kamerā un aizsūtīja uz avīzes redakciju. Tādējādi rakstnieks nopelnīja vismaz kaut kādus grašus. Un šādu piemēru ir daudz.

Kad Bekmans aizgāja, pret jahtas apšuvumu sāka plīkšķēt lietus lāses - lielas un aukstas. "Simboliski," Sergejs nosmīnēja. "Debesu slūžas atvērušās, un Visaugstākais nolēmis ar ūdens straumēm aizskalot visu, kas sakrājies ap manu auru."

Lietusgāze turpinājās, visapkārt valdīja drēgns mitrums. Sergejam šķita, ka viņš ir vienīgais cilvēks piekrastē, kurš nīkst uz jahtas. Viņš ieslēdza apkuri un atkal pievērsās rakstīšanai, kas aizrāva viņu vairāk un vairāk. Piepeši viņš sadzirdēja troksni - acīmredzot kāds bija uzkāpis uz klāja. Viņš apsviedās. Durvīs stāvēja tievs večuks mētelī ar kapuci.

- Sveicināts, - svešais ar akcentu sacīja krieviski. - Kurts man teica, ka jūs esat no Krievijas.

- No Igaunijas, - Sergejs izlaboja.

- Igaunijas PSR! - Nelūgtais ciemiņš pavīpsnāja. - Atceros, ka brālīgo republiku saimē tāda bija.

- Tagad tā ir suverēna valsts Baltijas jūras krastā.

- Iespējams, - viesis nepārliecināti sacīja un paskaidroja: - Es šeit strādāju par sargu. Zinu, ka jūs mitināties uz šīs jahtas. Atbilstoši Zviedrijas likumiem man būtu pienākums paziņot par to policijai. Taču Kurts ir mans draugs, tāpēc es pieveru acis.

- Kur jus iemācījāties krievu valodu? - Sergejs nomainīja sarunas tēmu.

- Brīnišķīgā skolā. - Vecais pasmaidīja. - Gulagā. Šajā iestādē tālajā Sibīrijā es desmit gadu nosēdēju aiz dzeloņstiepļu žoga.

- Kā tad jūs tur nonācāt? - Sergejs brīnījās.

- Pēc to gadu standarta scenārija. Karš, dienēšana vērmahtā, kaujas pie Narvas, gūsts, ešelons ar ieslodzītajiem... Daudzi mani tautieši vācieši izlaida garu padomju nometnēs, bet es, vērmahta divdesmitās divīzijas jefreitors Otto Kincels, izdzīvoju. - Viņš izvilka no mēteļa kabatas šņabja pudeli, vērīgi paskatījās uz Sergeju, it kā cenzdamies noteikt, vai šis noslēpumainais ciemiņš dzer vai nedzer, un apņēmīgi piedāvāja: - Par to vajadzētu iedzert.

Sergejs pamāja, atnesa no kambīzes glāzes un atvēra pudeli.

- Lēģeros bija populārs tosts. Tas skanēja tā: "Paldies biedram Staļinam par mūsu laimīgo bērnību!" - Kincels vienā rāvienā iztukšoja glāzi, uzkoda sieru, palūkojās uz Sergeju un negaidīti pajautāja: - Vai jūsu tēvs karoja pret Hitleru?

- Es visnotaļ maz zinu par savu tēvu, bet vectēvs karoja. Viņš atgriezās no frontes bez kājas un ar kaudzi kara apbalvojumu.

- Man ari ir apbalvojumi. Tikai nekad neesmu tos nēsājis. - Kincels ieturēja pauzi un ilgi skatījās uz lietaino piestātnes panorāmu. - Jo sapratu, ka mēs, vācieši, nodarījām daudz posta. Tāpēc es nevarēju dzīvot fāterlandē un pārcēlos uz Zviedriju... Kā sauca jūsu vectēvu?

- Nikolajs. Kāpēc jautājat?

- Iespējams, mēs karojām viens pret otru. Krievu puisis Nikolajs un jauneklis no Reinas krastiem, tas ir, es. Iespējams, mēs šāvām viens uz otru... Pagājušas desmitgades, un es satieku sava bijušā ienaidnieka mazdēlu.

- Nu un? - Sergejs iebilda. - Visādi gadās. Tik daudz laika pagājis. Un jūs dienējāt vērmahtā, nevis SS formējumos.

- Vienalga kauns. - Ciemiņš sarauca pieri. - Daudziem vāciešiem mūsdienās ir kauns par kara laika vandālismu. Krievu gars... To nesalauza pat Hitlera mašīna, kuru darbināja visa Eiropa! Šis apņēmīgais krievu gars man ir labi pazīstams. Tur, karā, es apbrīnoju sarkanarmiešus... Kaut arī pēc tam nonācu Berijas čekistu varā, tomēr vienalga nezaudēju cieņu pret jūsu tautu.

Sergejs klausījās veterāna bēdīgajā grēksūdzē un mēģināja uzminēt, kāpēc viņš ieradies. Un beigās atskārta - šeit, Zviedrijas krastā, viņš ir guvis pārliecību, ka cilvēkos vēl ir sastopama labsirdība un vīrišķība.

Sargs piecēlās, pastiepa Sergejam roku un aizsmakušā balsī sacīja:

- Es neturu ļaunu prātu uz Krieviju par gadiem, kurus pavadīju nometnēs. Krievi ir labestīgi un vaļsirdīgi cilvēki. - Viņš ietinās mēteli, uzvilka galvā kapuci, uz sliekšņa pasmaidīja un izmeta: - Palieciet sveiks!

Beidzot pienāca izšķirošā diena. Krastā piestāja grezna, dārga jahta ar helikopteru uV borta. No jahtas izkāpa kapteinis baltā formastērpā, un Kurts Bekmans steidzās viņu sagaidīt. Viņi sasveicinājās, kaut ko apsprieda un devās uz laivas pusi, kur slēpās bēglis.

- Pan Šopēn, - pavadonis uzsauca, - tev atbraukuši pakaļ. Iepazīsties, tas ir jahtas kapteinis, kurš aizvedīs tevi uz Franciju.

Sergejs izlīda no kajītes un nostājās kapteiņa priekšā. Tas vērtējoši viņu aplūkoja un smaidīdams sacīja angļu valodā:

- Lūdzu pārcelties uz mūsu jahtu. Pēc stundas atiesim no krasta.

- Esmu gatavs, - Sergejs satraucies sacīja un paskatījās uz Bekmanu.

- Nav pamata bažām. - Vecā jūrnieka acis izstaroja siltumu. - Tu pametīsi valsti, kurā tev ir bīstami palikt, un nonāksi drošā vietā. Es pa šo laiku esmu pie tevis pieradis kā pie dēla. Žēl šķirties, bet citas izejas nav. Atceries, pan Šopēn, ka tu esi svarīgs liecinieks, un sargā sevi!

Lai arī saprast notikumus bija grūti, Sergejs sirsnīgi pateicās glābējam. Iestājās daiļrunīgs klusums, un Dievs vien zina, cik ilgi tas turpinātos, ja vecais jūrnieks to nepārtrau-tu.

- Ja Dievs dos, tiksimies, - viņš aizžņaugtā balsi sacīja un, notrausis asaru, mīļi apskāva jauno draugu, ilgi nelaida vaļā, pēc tam ar abām rokām atgrūdās no viņa kā no krītoša priekšmeta un īsi izmeta: - Uz tikšanos! - Vairs neatskatīdamies, Bekmans devās prom.

Komandieris ar mājienu parādīja Sergejam uz trapu. Viņš uzskrēja pa to kā neredzama spēka dzīts. Nonācis uz jahtas, viņš apgriezās, ar acīm kāri tverdams līkumoto krastu. Jau pēc brīža tur, starp laivām un kuteriem, paliks viņa

Zviedrijas epopejas pēdējais posms, kurš vienmēr būs neiz-svītrojama viņa dzīves sastāvdaļa. Gluži kā televizora ekrānā atmiņa atgādināja viņam dramatisma pilnas epizodes, kurās bija jūtama nāves aukstā elpa gan uz prāmja, gan Baltijas jūras ūdeņos. "Ja izdosies izdzīvot, esmu pārliecināts, ka ne reizi vien naktīs un ari dienas stundās domās atgriezīšos pie nelaimīgā prāmja un pie šīs jūras, un pie šīs valsts, kuru sauc par Zviedriju. Es vienmēr glabāšu dvēselē šo atmiņu sāpes."

Kapteinis paaicināja bocmani un pavēlēja, lai tas izsniedz pasažierim jūrnieka formastērpu. Kad Sergejs pārģērbās, kapteinis stingri nopētīja jaunizcepto matrozi un apmierinātā balsī sacīja:

- Tagad jūs esat pilntiesīgs manas komandas loceklis. Darīsiet visu, kas ietilpst ierindas matroža pienākumos.

Sergejs apskatīja sevi spogulī un pie sevis nodomāja, ka viņam nekad mūžā nebija ienācis prātā kļūt par jūrasbraucēju. Tieši jūra bija viņu padarījusi par jūrnieku. Kaut gan viņš bija gatavs būt par vienalga ko - atkritumu izvedēju, skursteņslauķi, dokeri vai zvejnieku -, lai tikai paglābtos no soda par saviem neapdomātajiem darbiem.

Kad krasta pavediens nozuda no horizonta, viņš ar atvieglojumu nodomāja, ka beidzot ir izkļuvis no nāvīgā Zviedrijas slazda.

Bez īpašiem piedzīvojumiem viņi papeldēja garām Dānijas un Beļģijas krastiem, bet Vācijas osta Vilhelmshāfenē, kur viņi piestāja, lai sagādātu pārtikas un dzeramā ūdens krājumus, Sergejs atminējās Vācijas likumsargu kārtīgumu un stingrību un sāka uztraukties. Taču kapteinis bija mierīgs, un tas iedvesa cerību, ka uz jahtas ir kādi Sergeja personību apliecinoši dokumenti. Atlika vien gaidīt.

Uz klāja uzkāpa īsa auguma aptuveni piecdesmit gadus vecs muitnieks ar iesarkanu degunu un kadas desmit minutes pļāpāja ar kapteini. Kā Sergejs novēroja, šajā cilvēkā labsirdība izteikti dominēja pār visam citām īpašībām. Pēc tam viņi nozuda kapteiņa kajītē, kurp ar paplati rokās aizsteidzās bocmanis. Kad vācietis beidza muitas pārbaudi, viņa deguns sāka pastiprināti sārtoties. "Tas nozīmē," Sergejs atviegloti nodomāja, "ka ari Vācijā dienesta cilvēki labprāt pieņem piedāvāto cienastu."

Kad jahta pameta Vācijas pilsētu, Sergejs no komandas locekļu sarunām saprata, ka ir uzņemts kurss uz Denkerkas ostu. Tātad” priekšā gaidīja Francija.

To valsti Sergejs nekad nebija apmeklējis un pazina tikai no franču literātu darbiem. Kad Padekalē jūras šaurumā kļuva samanāmas ostas pilsētas Denkerkas aprises, viņš ar skumjām nodomāja, ka vajadzējis iziet cauri ellei, lai nonāktu valstī, kuru viņš visu mūžu sapņojis apskatīt.

- Ši osta, - bocmanis paskaidroja, - bija savienojošais posms ar Angliju vēl Flandrijas grāfistes laikā. To aprakstīja Dimā un ari daudzi citi mūsu rakstnieki. Mūsdienās Den-kerka ir viena no lielākajam Francijas ostam pec Marseļas un Havras. No šejienes kursē prāmis uz Doveru Anglijā... Ar to ari beidzas jūsu jūras ceļojums, šopēna kungs.

- Bet tālāk? - Sergejs ar satraukumu jautāja.

- Tālāk? Jūs sagaidīs un kaut kur aizvedīs, bet jau pa sauszemes ceļu.

Par savu turpmāko maršrutu Sergejs nesāka izprašņāt, jo saprata, ka cilvēkiem, kuri strādā kādas nozīmīgas personas labā, nepatīk runāt lieku. Viņš, Sergejs, taču bija nogādāts Francijā nelegāli.

Kad jahta pietauvojās Denkerkas ostā, uzradās viens no tiem ciemiņiem, kuri Bekmana mājā bija mērījuši Sergeja galvu, roku garumu un tā tālāk, it kā grasītos šūt uzvalku vai uzdāvināt cepuri. Svešais ar pirkstu paaicināja Sergeju tuvāk un sliktā angļu valodā sacīja:

- Sopēna kungs, sekojiet man!

Sergeju vairs neizbrīnīja, ka jahtas kapteinis un daži komandas locekļi sauca viņu par Šopēnu. To ar vieglu roku sāka vecais jūrnieks, kurš bija viņam pielipinājis poļu komponista vārdu. Sergejs pie tā jau bija pieradis.

Pie jahtas borta stāvēja moderns Mercedes automobilis, uz kuru tad ari devās noslēpumainais francūzis. Neko nepaskaidrojis pasažierim, viņš izstūrēja pa ostas vārtiem un drīz iebrauca dzīvīgā prospektā. Kad viņi bija nonākuši aiz pilsētas, Sergejs mēģināja uzsākt sarunu ar vadītāju, taču tas atbildēja tikai ar "jā" vai "nē".

Kaut ari bija vēls rudens, Francijā bija silti. Mežģīņotas mākoņu pūkas peldēja debesīs, līdzīgas audeklam, kurš noklāts ar olas dzeltenumu un zilinātāju. Pazibēja pilsētiņas, kas varēja lepoties ar daudzkrasainību un kārtīgumu un no pārejas augstumiem vairāk atgādināja arhitektūras maketus, nevis apdzīvotas vietas.

Vadītājs palielināja ātrumu. Asos pagriezienos Sergejs iespiedās sēdekli, bet pēc tam, pasviests uz priekšu, palika karājamies drošības josta. Viņš pārmetoši raudzījās uz blakussēdētāju, taču tas nereaģēja un neatrāva skatienu no vējstikla. Francūzis aizrāvās ar ātrumu, it kā no tā izjustu narkotisku baudu, bet Sergeja dvēseli grauza nemiers. Vai tas bija kalnu ceļš vai taisna šoseja, vadītājs izspieda no izturīgā Mercedes dzinēja visus zirgspēkus.

- Jūs vadāt mašīnu kā sacīkšu braucējs, - Sergejs norādīja.

- Es patiešām esmu sacīkšu braucējs, Beļģijas čempions šosejas sacīkstēs.

To lepni paziņojis, viņš nospieda akseleratora pedāli līdz galam. Automašīna iekaukdamās rāvās uz priekšu. Sergejs, cīnīdamies ar nelabumu, nojauta, ka atlikušais ceļš pa kalnu grēdu viņam būs galvu reibinoša svaidīšanās starp dzīvību un nāvi. Nudien, tādu ātrumu viņš nekad nebija izjutis, lai gan, zogot automašīnas, pats bija bēdzis no vajātājiem ar ievērojamu ātrumu. Tikai tagad viņš saprata, ka visi viņa ātrumi bija nieks, salīdzinot ar šī meistara svilpjošo solo. Valentīnas virāžas pa Stokholmas naksnīgajām šķērsielām bija nesteidzīgs izbrauciens, ja salīdzina ar izjūtām maršrutā no Denkerkas uz Parīzi. Vadītājs acīmredzot labi pazina apkārtni un, īsinādams ceļu, nogriezās nelielās šķērsieliņās, prasmīgi meta cilpas ap ēkām, atrada izeju un izbrauca uz galvenās trases. Bet uz kalnu ceļa viņš demonstrēja tādus neiedomājamus zigzagus, ka vietām pagriezienos riteņi saberza druskās sausos ceļmalas krūmus. Brīžiem Sergeja priekšā pa visu vējstiklu pavērās debesis, un tad viņam likās, ka automašīnai pēkšņi uzradušies spārni un tā kuru katru bridi pacelsies gaisā. Retas apdzīvotu vietu saliņas pa ceļam bija vienīgās īsas atelpas oāzēs šajā bīstamajā lidojumā.

Divreiz viņus apturēja policijas patruļas un izrakstīja soda kvītis par ātruma pārsniegšanu. Vaditajs nevērīgi iemeta kvītis cimdu nodalījumā un turpināja palielināt ātrumu. Tā viņi, traukdamies gandrīz bez apstāšanās, mēroja sešsimt piecdesmit kilometru četru stundu laikā.

Kad beidzot uz ceļa rādītāja pazibēja uzraksts, ka līdz Parīzei atlikuši divdesmit kilometri, vadītājs samazināja ātrumu. Sergejs atviegloti uzelpoja.

Iebraucis Parīzē, Sergejs sajutās pavisam pārguris, un sapņu pilsēta rādījās kā caur aptumšotu stiklu. Uz pazīstamajiem baznīcu un piļu siluetiem, kurus daudzreiz bija redzējis kino un televīzijā un par kuriem bija lasījis grāmatās, viņš tagad skatījās bez īpaša prieka. Viņš tos redzēja un vienlaikus neredzēja.

- Atbraucām, - vadītājs sacīja, pamādams uz greznu māju kopta parka vidu. - Jus pagaidiet mašīnā, bet es iešu un ziņošu bosam par jūsu ierašanos.

Fakti un komentāri

Risto Ojasora stāsts por brīnumaino izglābšanos

Smilšainajā krastā stāv piemineklis, kuru uzcēlusi nevis valsts, bet cilvēks, kam prāmja "Estonia" bojāeja atstājusi īpašu rētu sirdi. Turpat blakus skalojas viļņi, un tukšajā krastā slejas šis piemineklis kā brīdinoša acs, kā rūgts atgādinājums par to nolādēto dienu. Un katru reizi, kad viņš aiziet turp, acu priekšā paveras šausminošas ainas...

- Bija ap diviem naktī, - Risto Ojasārs trīcošā balsī stāsta. - Apkārt risinājās kaut kas šausmīgs, it kā man tas viss radītos sapnī. Kazino spēļu automāti bija aizslīdējuši no savām vietām, bāros un restorānos gāzās mēbeles, krita zemē plaukti, uz grīdas biezā slānī mētājās trauku lauskas. Stiprā sānsvere un šūpošanās burtiski trieca pasažierus pret kajīšu un telpu sienām. Esmu parādā dzīvību ansambļa vadītājai. Kad centos izlauzties līdz galvenajām kāpnēm un galvenajai izejai, viņa mani apturēja un aizsūtīja uz sānu izejām, un, kā izrādījās, vienīgi pa tām varēja sasniegt vaļējo klāju, jo galveno izeju bija bloķējis satrakotais pūlis un stiprā sānsvere. Es ar grūtībām pa sānu trapu aizkļuvu līdz augšējam vaļējam klajam. Pa durvju iluminatoru es redzēju, ka lejā traps pazuda zem ūdens. Sānsvere un šūpošanās bija tik liela, ka šo ceļu varēja pieveikt tikai cilvēks ļoti labā fiziskajā formā. Ne lidz glābšanas laivai, ne līdz vietai, kur atradās glābšanas vestes, man un kolēģei, ansambļa vadītājai, neizdevās aizkļūt. Odens mūs noskaloja no klaja un aiznesa uz dažadām pusēm. Izniris virs ūdens, es ieraudzīju apkārt daudzas glābšanas vestes, bet cilvēkus ne. Es kaut kā uzrāpos uz glābšanas plosta. Manas kolēģes līķi vēlāk izvilka no jūras. Būdams uz plosta, es paskatījos atpakaļ un ieraudzīju ainu, kuai neizmirsīšu lidz pat savai nāves stundai. Gigantiskais prāmja korpuss līgani slīdēja dzelmē. Zem ūdens bija nogājis pakaļgals, bet priekšgals pacēlies uz augšu, un daudzi pamanīja, ka nav aparēja. Es ievēroju ari kaut ko citu, proti, desmitiem cilvēku vēl turpināja izmisīgi turēties pie prāmja reliņiem un kopā ar tiem nogrima ūdenī. Pēc mirkļa tajā vietā parādījās un pārsprāga tūkstošiem gaisa burbuļu. Iekams prāmis pilnībā pazuda zem ūdens, daudzi no tiem, kuri izglābās, dzirdēja paligā saucienus, tostarp bērnu balsis. Kad korpuss bija nogrimis, iestājās šausmīgs klusums... Tie, kuri netika uz plosta, cits pec cita nomira no pārmērīgas atdzišanas. Ari uz plostiem daži nomira tā paša iemesla dēļ.

Es klausījos, un ausīs skanēja Mocarta rekviēms. Skaņas jaucās kopā ar vēja gaudošanu, viļņu šalkoņu un elsojot izdvestiem vārdiem.

- Kā jūs domājat, - es klusi pajautāju, - kāds ir prāmja bojāejas iemesls?

- Manuprāt, versija par to, ka notika sprādziens, ir ticama. Lai gan kuģis bija nolemts bojāejai arī bez diversijas...

- Vai jūs sliecaties tehnogēnā katastrofā saskatīt pārdabisku spēku iejaukšanos, ļaunas ienaidnieku intrigas vai sazvērestību, lai slēptu noziedzīgu nodarījumu pēdas?

- Jā, arī to. Lasīju presē, ka tūkstoš trīssimt uz prāmja bojāgājušo cilvēku radinieki tiesājas ar Francijas klasifikācijas sabiedrību Bureau Veritas, Vācijas kuģu būvētavu Jos. L. Meyer Werft un Zviedrijas Jūras administrāciju Sjofartsverket, uzskatot viņus par vainīgiem traģēdijā. Ir acīmredzams, ka radinieki par vienu no galvenajiem kuģa katastrofas iemesliem uzskata to personu noziedzīgu nolaidību, kuras zināja patiesību par prāmja tehnisko stāvokli un tomēr pieļāva tā iziešanu reisā.

*

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA. PRĀMIS "ESTONIA" LEITNANTS TOMASS STENMARKS

Gaismas stars pārrāva tumsu, atsedzot haotiskus prāmja galvenās kazino zāles fragmentus, kas tagad atgādināja Tomasam pilsētas izgāztuvi. Dzeltenzaļajā dūmakā varēja sazīmēt bara krēslus un leti, galdus un solus, visu iespējamo dzērienu pudeļu kalnus, spoguļu lauskas, mūzikas instrumentus, salvešu paciņas un visapkārt izmētātus pārtikas produktus. "Ja pilsētas izgāztuvē dzīvi cilvēki meklē dienišķo maizi, tad šeit mētājas cilvēku līķi, kuriem vairs nekas nav vajadzīgs," leitnants drūmi prātoja.

Viņš apgriezās, nopeldēja kādus desmit metrus, un... acu priekšā parādījās drausmīga aina - no skatuves noripojis flīģelis bija piespiedis pie sienas jauniņu viesmīli. Tomass ar šausmām uzlūkoja liķi - izstiepts kakls, pavērta mute, izvalbītas acis. Šķita, ka viņa joprojām sauc pēc palīdzības, laizdama no zilganajām lūpām burbuļus. Bālie pirksti bija ar miroņa tvērienu ieķērušies flīģeļa pulētajā kājā. Tomass riņķoja ap jauno sievieti, gluži kā pieburts šai vietai.

- Leitnant Stenmark. - Tas bija majors, kurš izpestīja viņu no sastinguma. - Vai jūs apskatījāt visus kazino zālē?

- Jā. Starp līķiem es neatradu cilvēku, kurš būtu līdzīgs krievu izlūkam.

- Tad dodieties lejā uz viņa kajīti un vēlreiz pārmeklējiet visas malas!

- Mēs to viscaur izpētījām vairākas reizes, - Tomass taisnojās.

- Pārmeklējiet visus čemodānus un somas tajā kajītē, -majors viņu dusmīgi pārtrauca. - Mums taču ir jāatrod vismaz kaut kas, lai tiktu pie skaidrības!

- Majora kungs, - Tomass iebilda, saņēmis drosmi, - es gribu vēlreiz vērst jūsu uzmanību uz to, ka...

- Nu, nu? - Pentagona pārstāvis noburkšķēja.

- Šeit ir daudz līķu. Būtu pareizi izcelt tos no šejienes un atdot radiniekiem.

- Leitnant, - majors viņu neapmierinātā balsī pārtrauca,

- par līķiem lai parūpējas Zviedrijas valdība. Mūsu uzdevums ir atrisināt militāros jautājumus, kas saistīti ar ASV un citu NATO valstu drošību. Visu pārējo es iesaku izmest no galvas. Atkārtoju, ka mēs esam armijnieki, nevis labdarības fonda pārstāvji. Meklējiet aizbēgušā krievu izlūka līķi!

- Klausos, majora kungs, - Tomass atbildēja un devās uz kāpņu šahtu.

Viņš peldēja pa ceturtā klāja gaiteni, uzmanīgi ieklausīdamies katrā troksnī. Likās, ka šajā vispasaules kapā butu jāvalda nāves klusumam. Bet nekā! Šis kolektīvais kaps dzī- . voja un elpoja, izgrūzdams savādas, dažkārt baisas skaņas -čīkstēja starpsienas un karkasi, kaut kur čāpstināja, šņāca un svilpa, bet brīžiem atskanēja tāda dārdoņa, kāda dzirdama mezgla stacijās, sakabinot vagonus. Radās iespaids, ka prāmis, ieracies dūņās, pēkšņi izlēmis nomainīt pozu.

Luktura gaismā kā šausmu filmā izpeldēja kroplīgas pasažieru sejas. Vīriešu līķus Tomass uzmanīgi nopētīja, domās tos salīdzinādams ar krievu izlūka portretu. "Vai kādreiz es varēju iedomāties, ka man bus jūras dibena, uz nogrimuša kuģa, kā morgā jāapskata līķi?" viņš skumji prātoja. "Kaut gan mani aizsūtīja dienēt iestādē, kas nodarbojas ar visnetīrākajiem darbiem... Un es pats uz turieni tiecos un biju lepns un laimīgs, kad nonācu KSI\ Dzinos pēc romantikas, bet dabūju to, ko dabūju!"

Leitnants raudzījās uz šiem novārtā atstātajiem cilvēku līķiem un pateicās Dievam par to, ka bija izcēlis no turienes

savu krustmāti. Tomass vēlreiz atcerējās valdības melīgo paziņojumu, kurā bija nekaunīgi apgalvots, ka ūdenslīdēji izcēluši visus pie kuģa korpusa guļošos līķus un nogādājuši krastā. Viņam, kurš ne reizi vien bija apmeklējis nogrimušo prāmi, bija skaidrs, ka nevienam nav bijusi daļa gar mirušajiem pasažieriem. Tika meklēts kaut kas cits, kam piemita materiāla vērtība, bet uz bojāgājušajiem miermīlīgajiem pasažieriem visiem bijis nospļauties. Pārņēma neizprotama sajuta -smaga un smeldzīga. Varbūt pirmoreiz armijas dienesta laikā Tomass nožēloja, ka bija izvēlējies šo profesiju.

- Leitnant, - uzsauca Nortons. - Kur tu esi?

- Uz ceturtā klāja.

- Kāpēc tur?

- Majors Vanders lika man vēlreiz apskatīt bēgļa kajīti.

- Uzmet acis un tad steidzies pie manis. Esmu pie automašīnu klāja vārtiem.

- Skaidrs, - Tomass sacīja, iepeldēja bēgļa kajītē un... sastinga. Blakus gultai šūpojās akvalangista līķis. Tas gulēja, ar rokām saķēris vēderu, no kura rēgojās bultas gals.

- Kaptein, - viņš nosēca mikrofonā, - šeit ir akvalangista līķis.

- Mūsējā?

- Nē, sveša.

- Paliec, kur esi, - Nortons pēc pauzes atbildēja. - Es peldu pie tevis.

Viņi rūpīgi nopētīja līķi un ieskatījās pie jostas piestiprinātajā somiņā. Tā bija tukša.

- Tā nav nejaušība, - kapteinis nopurpināja mikrofonā. - Tātad viņš skaidri zināja, kurš te bija apmeties. Un to zināja vel kāds. Tas, kurš uzbruka šim nabadziņam un iedūra viņam ķermenī nāvējošu bultu. Un tas notika... - viņš vēlreiz uzmanīgi aplūkoja brūci un paskatījās uz akvalangista aparatūras rādītājiem, - ...pavisam nesen. Pilnīgi iespējams, ka slepkava pašlaik atrodas uz prāmja.

Tomass pacēla uz augšu nelaiķa galvu un neticēja savām acīm - bālajā sejā sakustējās skropstas.

- Man šķiet, - viņš nočukstēja, - ka mironis atdzīvojas.

- Man an tā izlikās. - Nortons nopūtās, sazinājās ar kuģi un ziņoja par notikušo.

- Tātad dzīvs? - operācijas vadītājs priecīgi šļupstēja. - Velc viņu ārā!

Tomass dzirdēja sarunu un pavilka ķermeni, taču tas bija aiz kaut kā aizķēries. Uzmanīgi paskatījies, viņš saprata, ka plezna iesprūdusi kaut kur starp gultu un skapi. Viņš centās atbrīvot kāju un piepeši ieraudzīja pie kajītes sienas kaut ko gaišu, pastiepa roku un satvēra grāmatu, kas bija pielipusi pie skapja dibena. Uz vāka bija redzams nosaukums krievu valodā. Viņš, tāpat kā daudzi citi specdienestu virsnieki, cītīgi mācījās austrumu kaimiņu valodu.

- Kas tas ir? - Nortons painteresējās.

- Grāmata krievu valodā, - Tomass atbildēja un pasniedza atradumu kapteinim.

Tas pagrozīja sējumu rokās un lika padotajam iztulkot nosaukumu.

- "Rekviēms karavānai PQ-17", - Tomass izlasīja.

- Kas ir autors?

- Valentīns Pikulis.

- Pirmo reizi par tādu dzirdu.

No salipušo lappušu apakšas vidēja balta papīra stūrītis. Tomass atlipināja lappuses un ieraudzīja fotogrāfiju ar diviem jauniem krievu matrožiem.

- Man šķiet, - viņš, aplūkodams uzņēmumu, domīgi sacīja, - ka viens no viņiem izskatās līdzīgs bēglim.

Nortons paņēma viņam pasniegto fotogrāfiju, uzmanīgi nopētīja un teica:

- Tev taisnība, leitnant, kaut kāda līdzība ir. Majors runāja par īpašām pazīmēm. Skaties, mazliet virs kreisās uzacs, pie deniņiem, ir neliela dzimumzīme.

Viņš iebāza grāmatu un fotogrāfiju savā maisā.

- Kapteini Norton, - uzsauca instruktors, - no štāba pienāca brīdinājums par vētru. Steidzami peldiet ārā!

Tomass nopriecājās par šādu pavēli. Pēdējais prāmja apmeklējums viņam nebija viegls. Nesenais peldējums uz augšu kopā ar krustmātes līķi lika par sevi manīt.

- Paņem viņu aiz vienas rokas, bet es ņemšu aiz otras, un vilksim ārā, - kapteinis pavēlēja. - Tikai esi uzmanīgs! Es nojaušu, ka slepkava tepat kaut kur ir.

Tomass peldēja, nemierīgi skatīdamies visapkārt. Šķita, ka noslēpumainais mednieks viņiem seko. Pēkšņi viņš atcerējās, ka todien pirms ieniršanas virs kutera kaut kā dīvaini riņķoja kaijas, kā gribēdamas kaut ko pavēstīt. "Esmu kļuvis māņticīgs," viņš sev pārmeta. "Mani vajā baiļu sajuta..." Piepeši viņš sagribēja dzirdēt cilvēka balsi un, vērsdamies pie Nortona, ierunājās mikrofonā:

- Mēs velkam šo kolēģi un nezinām, vai viņš ir dzīvs vai miris.

- Nedomā par to, - Nortons ieteica. - Lai par to domā priekšniecība. Mums, padotajiem, jāpilda komanda. Ja pavēlēts nogādāt augšā, mēs nogādāsim! Kareivji ir kā roboti, izpilda to, kas parādās uz tablo.

- Tieši tā, - atskanēja Pentagona pārstāvja balss, kurš vienmēr noklausījās visas padoto sarunas. - Ikvienas armijas virsniekam ir pienākums mazāk prātot un vairāk darīt.

- Tieši tā, majora kungs, - Tomass noskaldīja un sāka enerģiski kustināt pleznas. Drīz viņš sajuta tādu slābanumu, ka jau kļuva vienalga, vai izdosies tikt līdz kuģim. Gribējās nomest kravu, apgulties un nekustēties. Un tad iemirdzējās kuģa prožektora stars. Ieraudzījis gaismu, viņš atguvās, un muskuļi atkal pieslēdzās darbam.

Kad bija saskatāms kuģa dibens un pavīdēja ūdenī nolaistā trapa apakšējie pakāpieni, Tomass ar satraukumu palūkojās uz enkura ķēdi, pie kuras bija piesiets krustmātes līķis. Vārgs mēness kā želeja kusa uz ūdens apsudrabotajiem ķēdes posmiem, un šajā gaismā viņš priecīgs ieraudzīja, ka brezenta maiss līgani šūpojas blakus kuģa dibenam.

Pēdējā prāmja apgaita bija tik ļoti nogurdinājusi Tomasu, ka viņš ar grūtībām aizstreipuļoja līdz savai kajītei un tūlīt pat aizmiga. Viņam rādījās murgi - cits par citu šausmīgāki.

Pēkšņi viņš ieraudzīja sevi, aiz rokam piekārtu pie griestiem. Kājas nepieskārās zemei, un velnišķīgas sāpes caururba ķermeni, lauza rokas ārā no plecu locītavām. Izkaltušajā mutē bija jūtama sāļa asins piegarša. Viņš izstiepās, cenzdamies ar pēdām aizsniegt zemi, taču pūles izrādījās veltīgas. Iekaisušajās smadzenēs plosījās vieni un tie paši jautājumi: “Kur es esmu? Kāpēc mani sit? Kurš to dara?" Caur blīvi noslēgto iluminatoru bija dzirdama viļņu šalkoņa. “Tas nozīme, ka esmu ieslodzīts kādā kuģa telpā," viņš nosprieda.

Ar troksni atvērās metāla durvis, iedegas blāva spuldzīte, un acu priekšā sāka peldēt pelēkas sienas, krāsota grīda, uz kuras baltojās izsmēķis, kas atgādināja samītu kukaini. Telpā stāvēja mazs galdiņš un divi krēsli.

- Atjēdzies? - Sēcošā balss bija pazīstama. - Tu, leitnant, droši vien nedomāji, ka mēs tiksimies šādos apstākļos? Dabā tā iekārtots, ka par visu ir jāmaksā. Tu traucēji man paveikt vienu darbu, bet šodien daba devusi iespēju man personīgi ar tevi izrēķināties.

Ar grūtībām pacēlis galvu, Tomass ieraudzīja to pašu kaprāli, kurš bija mēģinājis izvarot zvejnieka sievu, bet pēc tam ar nazi rokās uzbrucis viņam restorānā.

Izdzirdējis dobjus soļus gaitenī, kaprālis pārtrauca savu monologu un izslējās, acīmredzot gaidīdams kādu svarīgu personu. Tas izrādījās neviens cits ka pats majors Vanders. "Par kaprāli skaidrs," pazibēja Tomasam prātā, "bet... ko šeit dara Pentagona pārstāvis?"

- Labdien, leitnant Stenmark, - majors laipni sacīja, apsēdās pie galdiņa, izvilka bloknotu un pildspalvu, acīmredzot gatavodamies pierakstīt padotā atbildes, paskatījās uz viņu un klusi teica: - Leitnant, jūs neievērojāt mūsu darba slepenību. Ja jūsu krustmātes līķis nonāks krastā, vai iedomājaties, cik daudz klapatu būs specdienestiem - gan jūsējiem, gan mūsējiem? Tad mums, armijniekiem, nāksies izcelt no prāmja visus bojāgājušos pasažierus. Mums nepietiks laika izpildīt stratēģiskus uzdevumus. Bet pats galvenais ir tas, ka sabiedrība uzzinās par šiem līķiem un pārmetīs mums necilvēcību. Dārgais Stenmark, labāk izdarīsim tā, kā prasa armijas disciplīna. Jūs izvilksiet no slēpņa savu krustmāti, kopā ar viņu atgriezīsieties uz prāmja un noliksiet viņu tur, no

kurienes patvarīgi paņemat.

- Redziet, tas nav iespējams. - Tomass tikko spēja pakustināt mēli.

- Kāpēc? - majors iesaucās.

- Tāpēc, ka viņa ir mana radiniece. Bet senči ir jāciena.

Majora acis kļuva plakanas un tukšas, viņš paslēpa pildspalvu krūšu kabatā, aizpogāja mundieri, piecēlās un, pamājis kaprālim, lai tas turpina savu darāmo, izgāja no telpas. Kaprālis priecīgi pasmaidīja, klusēdams atslēdza rokudzel-žus, aiz kuriem leitnants bija piekārts pie āķa, un Tomass, kā nocirsts sabruka uz metāla grīdas. Saņēmis spēkus, viņš atspiedās uz plaukstām un apsēdās.

- Celies augšā, leitnanta kungs! - kaprālis ar čūskas smaidu sacīja. - Un beidzot izstāsti, kur tu paslēpi savas krustmātes līķi!

Uz sliekšņa atkal parādījās Pentagona pārstāvja stāvs. Viņš acīmredzot bija nolēmis kontrolēt kaprāļa darbu. Tomass pavērsa skatienu no viena mocītāja uz otru - likās, ka viņi bija lupatu putnubiedēkļi mundieros, nevis cilvēki.

- Tik tiešām, leitnant, - majors, nepaceldams balsi, teica, - kāpēc mums jābojā draudzīgās attiecības? Parādiet vietu, kur jūs noslēpāt līķi! Mēs taču vienalga atradīsim. Taču mums vienam pret otru radīsies aizvainojums. Būs ļoti grūti turpmāk strādāt...

Tomass raudzījās uz viņu ka caur burvju stiklu. Majora seja likās ķēmīga un atgādināja vaska figūru, kurā tēlnieks ielicis tiklab laipnību kā ļaunumu.

- Jūs velti pūlaties, major! - Vārdi ar grūtībām vēlās pār viņa uztūkušajām lūpām.

- Jūs izrādāt nekaunību, šādā tonī sarunādamies ar augstākas pakāpes virsnieku! - ierūcās kaprālis, kurš priekšnieka klātbūtnē uzrunāja gūstekni uz "jūs". - Es jums atraisīšu meli! Sajutis elles sāpes, jūs izstāstīsiet, kur noslēpāt līķi!

- No tā nebūs jēgas, - Tomass norūca, - jūs neko nepanāksiet.

Majors piecēlās, domīgi paskatījās uz leitnantu, pēc tam uz pulksteni un, atkal pamājis kaprālim, izgāja no kajītes.

- Paklausies... - Kaprālim aizkrita balss. - Ja klusēsi, es tevi nositīšu! - Pēc šefa aiziešanas viņš tūdaļ pārgāja uz "tu". - Restorānā man neizdevās to izdarīt, bet šeit es varēšu aizsūtīt tevi uz viņpasauli pie krustmātes.

Viņš trieca dūri Tomasam sejā un sāka metodiski sist no tuva attāluma. Tomasu ietina bezgalīgs zilganmelns plīvurs, un viņš teju priecājās par to'- tas solīja aizmiršanos. Atkal mutē bija svaigu asiņu garša, galva lūza no kakla. Viņš lēni ieslīdēja melnā, aurojošā virpulī.

Kaprālis atslēdza rokudzelžus, aizlika Tomasa rokas aiz krēsla atzveltnes un atkal savažoja apakšdelmus.

Tad Tomass ieraudzīja sevi kā mazu zēnu. Viņš izgāja pļaviņā un nogūlās sulīgajā zālē. Lielas zvaigznes mirdzēja kā stikla pogas, bet zeme atgādināja gigantisku katlu, kurā vasara lēni vārīja dziedinošu eliksīru no piparmētrām, vērmelēm, kumelītēm un citām dievišķīgām zālēm. Viņam ir labi un negribas gulēt. Tad atskan krustmātes balss. Viņa, tērpusies baltā kleitā, izskatās kā līgava un lēni iet pa ziedošo paklāju.

- Vai nav laiks iet mājās, Tomij? - viņa laipni saka un apskauj puisēnu. Viņš sajūt krustmātes plaukstas siltumu.

Viņš noskūpsta šo plaukstu un čukst:

- Es tevi mīlu, krustmāte Helga.

Zvaigžņu raksts lēni peld debesīs, it kā to kustinātu burvja roka. Norimst putnu čivināšana, un skan tikai viņas balss...

- Es tevi arī ļoti, ļoti mīlu...

- Kur jūs pamanījāties noslēpt līķi? - cauri vīzijai izlaužas majora balss, no priecīgajām bērnības ainām atgriezdama viņu skarbajā realitātē. - Mēs pārmeklējām visu kuģi un neatradām.

- Iedodiet man ūdeni, - Tomass palūdz.

- Mēsla gabals! Jūs neesat viesnīcā! Ja runāsiet, iedosim padzerties, - kaprālis uzkliedza.

- Neesiet rupjš, kaprāl, - Vanders mierīgi sacīja. - Atnesiet minerālūdens pudelīti un pacienājiet leitnantu. - Kad padotais bija prom, majors piegāja pie Tomasa, paskatījās uz viņu un teica: - Paklausieties, Tomas! Jūsu krustmāti nevar piecelt no miroņiem. Viņa ir citā pasaulē. Es saprotu, ka jūs gribat viņu cilvēcīgi apglabāt. Apsveicama vēlme. Es cienu jūsu attieksmi pret radinieci. Taču jums, leitnant, jāsaprot, ka jūs dienējat elitārā karaspēka formējumā, kura darbs vienmēr saistīts ar valsts noslēpumiem. Jūs parakstījāt dokumentu par valsts noslēpuma neizpaušanu. Jūs brīnišķīgi zināt, ka, pārkāpjot šo noteikumu, nonāksiet uz apsūdzēto sola. Visa jūsu karjera un pieklājīgā, pat ļoti pieklājīgā virsnieka alga -viss būs vējā. Padomājiet par to! Kaprālis ir īsts ādas plēsējs ar sadistiskām novirzēm! Viņš uzņemsies iniciatīvu un piespiedis jūs visu izstāstīt un parādīt, kur ir slēptuve. Kāpēc gan sevi spīdzināt?

Parādījās kaprālis. Majors paņēma no viņa rokam minerālūdeni pudeli, atvēra to un pielika leitnantam pie lūpām.

- Remdējiet slāpes, - viņš līdzjūtīgi sacīja, - padomājiet un pieņemiet lēmumu. Es atnākšu pēc desmit minūtēm; ceru, ka jūs būsiet nonācis pie saprātīga secinājuma. Kaprāl, lieciet leitnantu mierā.

- Klausos, majora kungs, - tas noskaldīja un aizsteidzās uz izeju.

Kad mocītāji bija izgājuši, Tomass sajuta šausmīgas sāpes visā ķermenī. Lai tās apslāpētu, viņš nolēma atcerēties kaut ko patīkamu no savas dzīves. Atmiņās maģiski zaļā gaismā uzplaiksnīja Ingas acis. Pēdējā laikā viņš aizvien biežāk un biežāk atcerējās šo sievieti. Viņa bija skaista. No pieres atglaustie mati atsedza un izcēla viņas seju, bet lielajās un mazliet šķielējošajās acīs slēpās nogurums no smagās cīņas ar sevi, lai iegūtu tiesības saukties par cilvēku. "Viņa parādīja pārcilvēcisku gribasspēku, atsacīdamās no narkotikām," Tomass nodomāja, "tātad man ari ir pienākums parādīt gribasspēku un nenodot mīļo krustmāti."

Viņš sāka plānot, kā nogādāt krustmāti Gēteborgā. No bāzes līdz dzimtajai pilsētai bija kādi septiņsimt kilometri. "Protams," viņš pats sevi mierināja, "uz sauszemes visas problēmas varēs atrisināt. Galvenais - veiksmīgi nogādāt liki līdz krastam. Tur varēs sarunāt ar zvejniekiem un noīrēt motorlaivu. Es aizvedīšu viņu uz Gēteborgu..."

Iečīkstējās durvis, un uz sliekšņa parādījās sakumpušais majora stāvs. Viņam aiz muguras stāvēja kaprālis.

- Vai jūs pieņēmāt lēmumu, leitnant? - kaprālis noķērca

kā veca vārna. 1

- Jā, - Tomass nopūtās. - Tikai atkritēji nodod savus tuviniekus. Bet es, majora kungs, negribu tāds būt. Izbeigsim šo tēmu vienreiz un uz visiem laikiem!

Majors nikni paskatījās uz viņu, saknieba lūpas un uzsauca kaprālim:

- Ķerieties klāt!

/

Gluži kā gaidījis šo momentu, kaprālis uzņēmās iniciatīvu. Viņš metās pie upura un iesita tam pa žokli. Tomass sašūpojās un smagi sabruka uz grīdas kopā ar krēslu. Asiņojošu viņu atkal nosēdināja uz krēsla un uzšļakstīja ūdeni uz satūkušās sejas. Āda iesūrstējās tik neganti, it kā to būtu aplējuši ar skābi.

- Šis vēl ir tīrais nieks! Drīz tu uzzināsi, kas ir sāpes, -kaprālis piedraudēja. - Runā, citādi dzīvs no šejienes neiziesi, saprati? Tagad es lietošu tādu tehniku, ka tu piesauksi savu nāvi kā vislielāko laimi pasaulē!

Viņš izgāja un atgriezās ar kaut kādu ierīci, ko Tomass caur pietūkušajiem plakstiņiem nevarēja labi saskatīt. Viņš tikai sajuta, kā pie ķermeņa tiek piestiprināti vadu gali. Pēc tam? Gaismas staru kūlis! Šausmīgas sāpes! Viņa ķermenis locījās un raustījās kā salūzusi marionete. Viņš bija gaidījis vardarbību, taču kaut ko tādu nevarēja izturēt! Smadzenēs pulsēja doma: "Pasaki, pasaki viņiem visu!"

Kakla Tomasam iesprūda baismu pilns kliedziens. Piepeši no tālienes nežēlīgo jautājumu vietā atskanēja Nortona balss:

- Ko tu kliedz kā aizkauts sivēns?

Tomass atlipināja skropstas un ieraudzīja kapteiņa seju un iluminatoru. Viņš saprata, ka ir nevis spīdzināšanas kamerā, bet gan savā kajītē.

- Kaut ko redzēji sapni? - kapteinis neapmierinātā balsī turpināja.

- Visādus murgus. - Tomass nopūtās.

- Tas no pārguruma. Guli un nekliedz vairs.

- Tiešām, - seržants miegaini noburkšķēja.

- Piedodiet, kolēģi. - Tomass samulsa. - Centīšos aizmigt un netraucēt jūs.

- Esi tik laipns, - kapteinis nočukstēja.

- Mēģināšu, - Tomass izmeta, atkal aizvēris plakstus. Likās, ka dziļi dvēselē slēpjas kaut kas, uzvilkts kā stiegra -stiegra, kas gatava jebkurā brīdi izšaut bultu. Visbeidzot bulta aizlidoja un atkal aiznesa viņu uz nemierīgu sapņu valstību. Viņš ieraudzīja savu seju - uzblīdušu kā slīkonim.

- Zināt, kāda ir jūsu nelaime? - pajautāja majors. - Jūs gluži vienkārši esat dumjš. Jūs negribat atbrīvot sevi no nepatikšanām. Vai jums nepietiek ar to, kas jau bija?

- Viņš te ar mums dzen muļķi, majora kungs, - kaprālis aizskarts paziņoja. - Atļaujiet, es vēl ar viņu pastrādāšu!

- Pastrādā, - majors izmeta un izgāja no kajītes.

- Ja tu nosprāgsi, - kaprālis, iesildīdams dūres, nosēca, - es pateikšu, ka tu izdarīji pašnāvību. Tu esi muļķis, leitnant! Nākas tev to iestāstīt ar dūrēm...

Miesa dega un sūrstēja, rokas un kājas raustījās krampjos un, atsacīdamās klausīt, kratījās un lēkāja baisā, fantastiskā dejā. Tūkstošiem tārpu locījās zem ādas, lauzās ārā no aklās tumsas, bet ēnas slīdēja pa izplūdušo horizontu un māja viņam, saucot viņu pie sevis. "Pasaki, pasaki, pasaki!" Kaut kur tālumā, dūmakas klātā debess malā, no spilgta mākoņa izveidojās tēls un pieskārās viņam ar plaukstu.

- Krustmāte Helga, - viņš nočukstēja, - es tevi nenodošu. Mēs ar māsu tevi cilvēcīgi apglabāsim. Es pasūtīšu kapakmeni, uz kura bus tava fotogrāfija...

- Nemokies, Tomij, - viņa mīlīgi pamudināja. - Pasaki viņiem visu. Tur, uz nogrimušā prāmja, ir simtiem tādu miera neradušu dvēseļu kā es. Aiznes mani atpakaļ pie tām!

- Nē, krustmāt, nē!

Piepeši viss zaudēja realitāti, pat sāpes un pazemojuma rugtums. Iztukšotajās smadzenēs kā saplēsta lupata vējā plandījās viens vienīgs vārds: "Pasaki."

- Leitnant, tu mūs šodien esi nomocījis, - ierunājās Nortons. - Mosties! Tev pakaļ atnācis izsūtāmais.

Tomass iznira no miega apdulluma, berzēdams acis, ar grūtībām pieslējās sēdus un ieraudzīja uz kajītes sliekšņa jauniņu matrozi.

r

- Leitnanta kungs, - viņš sacīja, - jūs izsauc majors Van-ders.

- Ziņojiet, ka pec pāris minūtēm būšu, - Tomass atbildēja. Matrozis pamāja, apsviedās un aizgāja. - Man ienāca prātā... -Tomass pagriezās pret kapteini. - Varbūt jāizmanto iespēja un jāparunā ar Vanderu par manu krustmāti? Jāpaskaidro viņam situācija.

- Nav vērts, - Nortons attrauca. - Majors ir iesīkstējis štāba darbinieks un nepārkāps instrukciju tevis dēļ. Ja uzpeldēs informācija, ka tava krustmāte no jūras dibena nogādāta uz sauszemes, citu noslīkušo cilvēku radinieki un draugi sacels tādu brēku...

- Taisnība, kaptein, - Tomass piekrita. - Nāksies visu izdarīt slepus.

- Izdarīsim. Kad vējš norims, nogādāsim tavu krustmāti uz klāja.

- Paldies, - Tomass izdvesa.

Izgājis uz klāja, viņš tūlīt pat sajuta asā vēja ledaino elpu. Sejā iesitas putu lēveri. Skaļrunis izgrūda no saaukstēšanās piesmakušu sardzes virsnieka balsi:

- Brīdinājums par vētru! Blīvi noslēgt ārējā kontūra durvis. Aizliegts iziet uz klāja. Gaidāma vēja pastiprināšanās!

Gluži kā apliecinājums šiem vārdiem bortā ietriecās liels vilnis, un Tomass tik tikko paguva pieķerties rokturim. Borts nodrebēja, it kā pa to būtu trāpījis smagais lādiņš. Kuģi sapurināja, un tas atbalsoja vētras triecienu ar atsperīgu, kādu brīdi nenorimstošu trīsēšanu.

Viņš lēniem solīšiem, turēdamies pie reliņiem, devās uz kuģa priekšgalu un palūkojās lejup. Ar slēptu saspringumu viņš melnbaltajā, mutuļojošajā ūdenī centās saskatīt, vai nav norāvusies pie enkura ķēdes piesietā krava, taču neko neieraudzīja, vien sajuta dzīļu kapa aukstumu.

- Mīļo krustmāt, - viņš nočukstēja, - tev ir auksti saltajā jūrā, bet es diemžēl nevaru tevi nogādāt siltumā. Pacieties. Drīz es aizvedīšu tevi uz mūsu ģimenes kapiem. Un tad tava dvēsele radīs mieru.

- Leitnant Stenmark, - nodārdināja sardzes virsnieks Tomasam pie pašas auss. - Ir bīstami pastaigāties pa klāju! Jūs riskējat ar dzīvību!

Tomass novērsa skatienu no ūdens aiz borta un palūkojās apkārt. Balti sakultā jūra veikli zagās klāt kuģa korpusam, savilkās čokurā un meta viļņus - stāvus, saputotus, spēcīgus. Tie uzbruka nevis pakāpeniski, bet ar pēkšņiem šļācieniem. Vējš norāva putu cepures un izmētāja turpat virs uzmestajiem viļņu kupriem kā smagas zema sniegputeņa pārslas.

- Es nevis pastaigājos, - viņš nokliedza caur vēja auriem, - bet dodos pie majora Vandera, kurš mani steidzami izsaucis.

Dežurants pamāja un ātrā gaitā aizsoļoja uz kapteiņa tiltiņu.

Pie ovālām tērauda durvīm ar sviru blīvai noslēgšanai Tomass apstājās un sakārtoja virsjaku un galvassegu. Šķita, ka šīs durvis ved uz noslēpumainu aizliegto zonu. Viņš pieklauvēja un izdzirdēja šļupstošu balsi:

- Ienāciet!

Majors Vanders sēdēja pie galda un ar palielināmo stiklu pētīja fotogrāfiju. Pamājis padotajam uz krēsla pusi, viņš filozofiski konstatēja: - Vai tiešām taisnība, ka viss šajā pasaulē ir tikai nejaušību virkne? - Tomass izbrīnīts uz viņu paskatījās un paraustīja plecus. Majors turpināja: - Bet tā tas ir, leitnant. Jo vecāks es kļūstu, jo vairāk par to pārliecinos. Mēs nezinām, no kurienes rodas pasaules, un to mums nekad nesaprast. Bet tām katrā ziņā kaut kur jāpazūd, kad tās realizējušas sevi un visas savas iespējas. Vai saprotat, ko es gribu teikt, leitnant? - Tomass tikai apjucis pašūpoja galvu.

- Šīs nejaušības rodas tad, kad cilvēks izrāda uzstājību un raksturu. Dievs man pateica priekšā, ka jāaizsūta jūs uz kajīti numur 6248. Un tas nebija nejauši, ka liku jums to vēlreiz pārmeklēt. Un, lūk, rezultāts! - Viņš pamāja uz fotogrāfiju. - Mūsu kopīgās pūles ir devušas panākumus. Apsveicu jūs, leitnant! - Viņš piecēlās un stingri paspieda padotajam roku. - Šajā fotogrāfijā redzams tas pats Krievijas Galvenās izlūkošanas pārvaldes darbinieks jaunībā. Es pa faksu aizsūtīju fotogrāfiju mūsu speciālistiem. Viņi sazināsies ar krievu kolēģiem un noskaidros bēgļa dienesta laiku un vietu. Mēs iegūsim ari informāciju par otru matrozi, kurš redzams fotogrāfijā. Lai gan tas acīmredzot ir tikai dienesta biedrs. Es novērtēju jūsu pūles. Malacis, leitnant! Es parunāšu ar KSI šefu, lai jūs apbalvo.

- Paldies, majora kungs. - Tomass pieklājīgi palocīja galvu. Viņš neskaidri apzinājās, ka šī ir iespēja, kura var kļūt par nozīmīgu atskaites punktu viņa dzīvē. Un viņš, atmetis jebkādu kautrību, apņēmīgi sacīja: - Vai es varu izmantot šo situāciju un jums kaut ko palūgt?

Smaids Pentagona ierēdņa sejā pagaisa, un acis aiz biezajiem briļļu stikliem saspringa. Viss liecināja, ka apmierināt padoto lūgumus viņam nepatīk.

- Ko tad jūs gribat man lūgt, leitnant? - viņš kūtri izmeta.

- Man vajadzīgs īslaicīgs atvaļinājums. Es gribu aizbraukt uz savu dzimto pilsētu Gēteborgu.

- Vai problēmas ģimenē? Jūs, šķiet, neesat precējies.

- Tieši šo trūkumu manā dzīvē gribētu novērst, - leitnants ar mulsu smaidu atbildēja.

- Jūs esat manīts skaistas blondīnes kompānijā. - Majors nosmīnēja, un Tomass saprata, ka ikviens viņa solis tiek kontrolēts. Viņš bija pārliecināts, ka Nortons un Paks nav paziņojuši priekšniecībai par satikšanos ar Ingu. "Bet majors to zina. Visticamāk, mani pavēlēts izsekot. Tāpat kā daudzus KSI dienesta darbiniekus. Savstarpējās sarunās virsnieki bieži apsprieda šo tēmu. Ja tā, tad krustmātes nogādāšana Gē-teborgā kļūs zināma vadībai."

- Tātad sirdslietas? - Vanders precizēja.

-Jā, majora kungs, jādomā par ģimenes veidošanu.

- Kad jūs vēlaties apmeklēt dzimtās vietas?

- To es izlemšu, kad mēs atgriezīsimies bāzē.

- Labi. Ejiet, atpūtieties. Ceru, ka vētra drīz beigsies un mēs no jauna ķersimies pie darba.

Atpakaļ uz savu kajiti Tomass gāja ar grūtībām, visu laiku ķerdamies pie drošības virvēm un rokturiem. "Priekšniecība zina par manu tikšanos ar Ingu," viņš apjucis prātoja. "Ja nu viņu pārbaudīs un noskaidros, ka viņa ir narkomāne? Sāksies tenkas... Bet viņa taču ir beigusi lietot narkotikas. Vai komandieri to zina? Noteikti zina," viņš sevi mierināja.

Jura teju vienā ritmā ar viņa noskaņojumu demonstrēja visas rotaļas, uz kādām ūdens spējīgs, - sitās uz augšu kā geizers, mutuļoja un savijās piltuvēs. Kuģa metāla korpuss sīksti atvairīja viļņu nikno uzbrukumu. Gaitenī triecieni izklausījās klusi kā kapličā. Kamēr viņš mēroja ceļu uz kajīti, vētras neredzamais spēks ļodzīja viņa ķermeni, svaidīja no vienas puses uz otru.

Kolēģi kajītē, neraugoties uz šūpošanos, gulēja ciešā miegā. Tomass aizvēra iluminatora vāku, ierāpās savā gulta un mēģināja aizmigt. Šoreiz sapņi un nesenie murgi nerādījās. Pārņēma cita sajuta. Viņš gulēja uz mutes, baidīdamies sev atzīties, ka izjūt vieglu nelabumu no kuģa korpusa vienmērīgās cilāšanās uz augšu un uz leju. Līdz šim viņam vajadzēja dienēt tik tālu no jūras, ka viņš ne reizi vien bija sev uzdevis indīgus jautājumus: "Varbūt es strādāju armijas pastā?" Tikai tagad viņš pēkšņi saprata, kas ir jūras dzīve un ka viņam parādījušies jūras slimības simptomi.

Fakti un komentāri

Tengizs Borisovs, viceadmirālis, tehnisko zinātņu doktors, profesors

Pirms izklāstu faktus, man jāsniedz virkne paskaidrojumu, bez kuriem, baidos, mani var nepareizi saprast gan atsevišķas personas, kuras uzskata sevi par vislielākajiem Krievijas patriotiem, gan ari dažādu reģionu ārzemju politiķi. Daru to tādēļ, ka šādi kāzusi jau ir bijuši un būs vēl ne reizi vien, par spīti maniem mūžīgajiem paskaidrojumiem.

* Dažu tuvāko gadu laikā Baltijas jūrā un Ziemeļjūrā nogremdētajos kuģos ar kara laika ķīmiskajiem ieročiem var notikt indīgo vielu masveida noplūde apkārtējā vidē. Munīcijas korozijas process ir objektīvs un nav atkarīgs no politiķu, sabiedrisko darbinieku vai tautu gribas.

* Bīstami ir tikai tie ķīmiskie ieroči, kuri kompakti nogremdēti vienkopus. Tie glabājas nogremdēto kuģu tilpnēs un var izraisīt nopietnu apkārtējās vides piesārņojumu, kad apakšā guļošās sarūsējušās munīcijas čaulas ielūzīs no augšējos slāņos guļošo lādiņu spiediena un ūdenī nonāks liels daudzums indīgo vielu.

* Pat ja visas munīcijas dehermatizācija notiks vienlaikus, briesmas radis nevis hipotētiska iespēja uzreiz saindēties ar bīstamajām vielām, bet to mutagēnās un kancerogēnās īpašības mikroskopiskās devās. Tādu indīgo vielu kā iprits un luizīts mutagēnās īpašības atklāja angļu ģenetiķe Šarlote Au-erbaha paris gadu desmitu pēc kara.

* Iprīts veido nogremdēto indīgo vielu pamatsastāvu un, nonākot dzīvā organismā, var izmainīt ģenētisko kodu un izraisīt organisma mutāciju jau trešajā vai ceturtajā paaudze vai ari ļaundabīgu jaunveidojumu rašanos. Turklāt ir runa par niecīgiem daudzumiem - līdz pat atsevišķām molekulām, kuras var nonākt organismā ar ūdeni vai produktiem. Protams, ne katra molekula var izraisīt gēnu mutāciju vai vēzi, tomēr ir tāda potenciāla iespēja. Būs briesmīgi, ja ūdeni vienlaikus nonāks ļoti daudz indīgo vielu, kas nepagūs hidrolizēties un nokļūs barības ķēdēs. Saskaņā ar biologu datiem jau ir konstatēti Baltijas jūras zivju mutācijas gadījumi. Par laimi, šis process vēl nav pārāk izplatīts, taču lieli ugunsgrēki sākas ar mazu dzirkstelīti...

* Munīcija nogremdēto kuģu tilpnēs ir ļoti bīstama, jo atrodas aptuveni vienādos apstākļos, korozijas ātrums praktiski visur ir vienāds, un lādiņu korpusi, ja izdils līdz noteiktai kritiskai robežai, var acumirkli sabrukt augšpusē guļošo lādiņu masas spiediena ietekmē, kā iepriekš minēts. Straume no Ziemeļjūras uz Baltijas jūru pa šauruma dibenu plūst ar ātrumu līdz. 1,7 mezgliem jeb trīs kilometriem stundā - tas ir pilnīgi pietiekami, lai aizskalotu un pārvietotu indīgās vielas. Piesārņotais ūdens cirkulēs teju pa visu Baltijas jūru un tad pa ūdens virsu nonāks atpakaļ Ziemeļjūrā. Mēs lēšam, ka līdz iespējamajai indīgo vielu vienlaicīgajai noplūdei palikuši trīs līdz septiņi, varbūt desmit gadi... Fantastika? Diemžēl ne.

Secinājumi

Ja notiks indīgo vielu masveida nopūdē, vienīgais problēmas risinājums būs pilnīga saimnieciskās darbības pārtraukšana Baltijas juras un Ziemeļjūras akvatorija. Kā tas ietekmēs reģiona valstu ekonomiku, ir saprotams bez liekiem paskaidrojumiem. Gribu tikai atgādināt, ka krīze skars ne tikai zvejniecības un zivju apstrādes nozari, bet ari kuģu būves, kuģu remonta, degvielas un virkni citu nozaru. Nopietni cietis tūrisma un izklaides industrija. Ja sāksies panika, sekas ir grūti prognozējamas.

Vēl grūtāk ir prognozēt, cik ilgi apkārtējā vidē izpaudīsies indīgo vielu noplūdes sekas. Šķiet, juristiem ir tāds termins "noziedzīga bezdarbība". Labāku apzīmējumu šai situācijai laikam nevar piemeklēt.

Līdz šim mēs aplūkojām tikai cilvēku nekompetences, labo nodomu un dabas procesu iespējamās sekas. Diemžēl jāņem vērā arī tas, ka iespējami nelaimes gadījumi, dabas kataklizmas un cilvēku ļaunprātīga rīcība. Precedenti, kad zvejnieki ar saviem tīkliem tralējuši munīciju, jau ir bijuši. Gadījums tūkstoš deviņsimt deviņdesmit piektā gada septiņpadsmitajā oktobrī izraisīja skaļu rezonansi, taču, par laimi, beidzās veiksmīgi. Toreiz no dāņu korvetes, kura piedalījās NATO juras spēku manevros Skagerakā, ūdenī tika nomesta dziļumbumba ar detoAMTOru. Sprādziens nenotika, atrast un neitralizēt bumbu neizdevās. Tagad var tikai minēt, kas būtu noticis, ja drošinātājs nenostrādātu. Par laimi, vēsture nelieto vēlējuma izteiksmi. Taču NATO valstu un citu valstu mācības periodiski notiek vietās, kur atrodas ekoloģiski bīstamie objekti, tādēļ nevar zināt, vai nākamreiz arī paveiksies. Bet visnepatīkamākais var notikt gadījumā, ja kāds maniaks vai teroristu grupa iedomāsies sevi par Hē-rostratu, nolems ieiet vēsturē un šim nolūkam izvēlēsies jūras dibenā noslēptos ķīmiskos ieročus. Ja kāds cilvēks ar neveselu psihi vai, piemēram, reibinošu vielu iespaidā piezvanīs uz policiju un paziņos, ka gaidāms sprādziens kādā ēkā, cilvēkus nekavējoties evakuēs un sāks rupigu ēkas pārbaudi, izmantojot suņus, sapierus un tā tālāk. Bet, ja kāds mēģinās šantažēt kādas valsts vai vairāku reģiona valstu valdību, tad gluži vienkārši nebūs reāli aizsūtīt suņus (vai cilvēkus) pārmeklēt kuģus ar ķīmiskajiem ieročiem, lai pārbaudītu, vai tur nav ievietota "elles mašīna".

Šajā situācijā tas iegūst starptautisku nozīmi. Mūsdienās var droši sacīt, ka mēs zinām atbildi uz šo jautājumu. Tā sagadījās, ka Krievija bija viena no pirmajām valstīm, kura saskārās ar problēmu, ka ekoloģiski bīstams zemūdens objekts draudēja piesārņot plašu juras akvatoriju un uz daudziem jo daudziem gadiem padarīt to nederīgu zvejošanai. Runa ir par atomzemūdeni "Komsomoļec", kas nogrima Norvēģu jūrā tūkstoš deviņsimt astoņdesmit devītā gada aprīlī. Man gadījās organizēt tās apsekošanu tūkstoš sešsimt astoņdesmit metru dzijumā un meklēt veidus, kā lokalizēt tās reaktoru un kodolgalviņas, no kurām jau divarpus gadu pēc katastrofas plūda tvans. Krievijas Federācijas valdības izveidota Zemūdens darbu īpašo uzdevumu komiteja, kuru man bija tas gods vadīt, kopā ar armijniekiem, zinātniekiem no Krievijas Zinātņu akadēmijas un rūpniecības nozares speciālistiem izskatīja vairāk nekā trīssimt variantu - izcelt atomzemūdeni, apglabāt to jūras dibenā vai izcelt kodolgalviņas un reaktoru un tamlīdzīgi. Uzdevums bija līdzīgs ka situācijā ar indīgajām vielām uz nogremdētajiem kuģiem - nepieļaut radioaktīvo vielu masveida noplūdi apkārtējā vidē.

Mums vienlaikus tika dots uzdevums meklēt veidus, kā atrisināt jebkuru problēmu ar nogremdētiem objektiem, kas ir bīstami ekoloģijai neatkarīgi no kaitīguma apmēra un rakstura, ieskaitot ķīmiskos ieročus un indīgās vielas. Daudzi varianti, kuri kaut kādu iemeslu dēļ nederēja "Komsomoļec" gadījumā, paši par sevi bija lieliski izgudrojumi, un tos atsevišķi vai dažādās kombinācijās ar citiem var izmantot līdzīgās situācijās. Autors kopā ar biroja "Rubin" galveno jūras transporta konstruktoru akadēmiķi Spaski un tā paša Centrālā konstruktoru biroja darbiniekiem Kormiļicinu, No-sovu un Siņicinu izstrādāja pavisam reālu projektu, kā apglabāt jebkuru ekoloģijai bīstamu zemūdens objektu dziļumā līdz 6000 metru. Turklāt šis objekts (vai objekti) nav jāizceļ no ūdens, nav jāpaceļ virs jūras dibena, nav jāiedziļina grunti, nav jāapstaro; tas gluži vienkārši jāizolē no

apkārtējās vides (vai ari vide jāizolē no tā, ja kādam ta labāk patīk). Proti, objektu no sadalīšanās pasargā, aplejot ar speciālu betonu un tādējādi neļaujot izplūst "pildījumam". Varētu likties, ka doma ir skaidra, taču no idejas līdz tās tehniskajai realizācijai nācās noiet ceļu, kurš nebūt nebija rozēm kaisīts.

Rezumējot iepriekš minēto, var uzskatīt, ka pagaidām vēl drīkst lietot uzturā jūras produktus un zivis no Baltijas jūras un Ziemeļjūras un ari atpūsties to piekrastē. Uzsveru vārdu "pagaidām". Cik daudz gadu mums Dievs vai velns atvēlējis, zina tikai viņi paši. Kas beigās uzvarēs - veselais saprāts, starptautiskais "varbūt", nekompetence, alkatība vai princips "pec mums kaut vai ūdens plūdi" - to rādīs tikai laiks. Tiesa, tad jau var but par vēlu.

ČETRPADSMITA NODAĻА. ZVIEDRIJA MARTINS NILSENS

Aiz platā loga pavērās ostas ainava. Šķita, vēl pavisam nesen viņš bija skraidījis no viena kuģa pie otra gadījuma darba meklējumos un priecājies, kad viņam piedāvāja kaut ko nokrāsot vai nomazgāt iluminatorus. Viņš atcerējās, kā bija šūpojies uz virvēs iekārta sēdekļa, atjaunodams refrižeratora nosaukuma burtus, un kā gandrīz bija nokritis uz piestātnes. Vārdu sakot, lai šajā dzīvē varētu eksistēt, viņš ķērās pie jebkāda darba. Bet tagad - un tam bija grūti noticēt - viņš sēdēja pie skaista pulēta galda un skatījās uz piestātnēm kā svarīga persona. Aiz stikla šķērssienas strādāja jauniņa sekretāre, kura palaikam ar smaidu uzlūkoja jauno šefu.

Ja, viņš, Martins Nilsens, vadīja jūras kravu pārvadājumu nodaļu viena no daudzajiem uzņēmumiem, kuri piederēja Rebekas bagātajam tēvocim. Par to visu viņš bija pateicīgs šai brīnišķajai sievietei un viņas meitai. "Redz, kā gadās," viņš brīnīdamies prātoja, "prāmja "Estonia" bojāeja atnesa cilvēcei tik daudz bēdu, bet man šī traģēdija pavēra jaunus horizontus. Beidzot man ir prestižs darbs un pieklājīga alga."

Viņu piepildīja pateicības pilns vieglums, kas visam apkārt - cilvēkiem, priekšmetiem, panorāmai aiz stikla - vēstīja par kādu īpašu, gandrīz stereoskopisku panākumu.

!

Gribējās piemiegt acis un kaut ko bezrūpīgi dungot vai runāt ar sekretāri par dažādiem niekiem. Vārdu sakot, viņa pārvākšanās no Stokholmas uz Malmi bija kā piecelšanās no ieilgušas slimības. Dvēsele gluži kā pēc murgainas nakts no jauna tiecās uz gaismu.

- Šef, - telefona paneļa skaļruni atskanēja sekretāres balss, - jums pa otro līniju zvana no Stokholmas. Pārslēdzu.

Sākumā viņš nesaprata, ar ko runā. Klausulē skanēja kāda ārzemnieka neskaidras frāzes.

- Vai jūs mani dzirdat? - viņš sauca. - Te jūsu kaimiņš Kalums no blakus dzīvokļa Stokholmā.

- Tagad dzirdu, - Martins izmeta klausulē. Viņš katram gadījumam bija iedevis šim studentam savu darba telefona numuru.

- Martina kungs, - Rahīms sacīja, - pie jums vairākas reizes nāca pastnieks ar kaut kādu svarīgu vēstuli.

- Lai atstāj tev.

- Viņam ir pienākums atdot vēstuli jums rokās. Šodien viņš pieklauvēja pie manām durvīm un palūdza, lai jūs, kad atbrauksiet, steidzami piezvaniet uz pastu. Pierakstiet telefona numuru...

- Paldies, Rahīm, - Martins pateicās un tūdaļ piezvanīja uz pastu.

-Jums pienākusi ierakstīta vēstule, - paziņoja nodaļas vadīta ja.

- No kurienes? - Martins pajautāja.

- Uz aploksnes rakstīts, ka tā pienākusi no Jūras transporta ministrijas.

- Vai ir norādīts telefona numurs? - viņš painteresējās.

-Jā, uz tipveida aploksnes ir adrese un šāds telefons. Pierakstiet.

Martins nolēma neuzticēt šo lietu sekretārei un iztērēja veselu stundu, līdz viņu savienoja ar kompetento amatpersonu. Izrādījās, ka viņu kā prāmja "Estonia" pasažieri izsauc uz sarunu ar kuģa avārijas izmeklēšanas komisiju. Martins paskaidroja, ka tagad dzīvo un strādā Malmē un nevar pie viņiem aizbraukt.

- Tas ir ļoti svarīgi, - komisijas pārstāvis sausi sacīja.

- Bet... kurš strādās manā vietā?

- Iedodiet savas priekšniecības koordinātas, - ierēdnis dusmīgi sacīja.

Nākamajā dienā sekretāre pēkšņi norūpējusies pielēca no savas vietas, steidzīgi iegāja Martina kabinetā un ziņoja:

- Eberga kunga mašīna tikko apstājās pie mūsu durvīm.

Martins ne pa jokam satraucās un piegāja pie loga. No

dārga Mercedes automobiļa izkapa Rebekas tēvocis.

- Katram gadījumam pagatavojiet kafiju, - viņš izrīkoja. - Svarīgais ciemiņš pienācīgi jāsagaida.

- Viņš nedzer kafiju, - sekretāre norādīja, - un dod priekšroku indiešu tējai ar citronu.

Šo cilvēku Martins ieraudzīja pirmoreiz, kaut ari jau kādu laiku strādāja viņa uzņēmumā. Atbraukšanas dienā boss parunāja ar viņu pa telefonu, uzdeva dažus jautājumus, taču uz tikšanos nelika ierasties. Toreiz Martins bija ļoti pārsteigts, ka saimnieks pieņēma viņu vadošā amatā, pat nepaskatījies uz viņu.

Kad durvis plaši atvērās, sekretāre, viegli palocījusies, sastinga pie sliekšņa kā manekens. Eberga kungs paplikšķināja viņas vaigu un ar svarīgu izteiksmi, kā jau īstam saimniekam, devās pie padotā. Martins satraukts nopētīja priekšnieku. Elegantā mētelī, gara auguma, kalsns, ar īsi apgrieztiem sirmiem matiem un ar smagnēju zelta gredzenu uz mazā pirkstiņa, viņš cienīgā gaitā tuvojās, pavērsis skatienu Martinām.

- Vai jums, Nilsena kungs, nešķiet, - viņš mazliet sēcošā balsī sacīja, cieši lūkodamies padotajam sejā, - ka mums laiks sirsnīgi aprunāties? Es pilnībā paļāvos uz krustmeitas slavinošo rekomendāciju, tāpēc neuzaicināju jūs uz tikšanos. Taču nopietnos uzņēmumos tā nav pieņemts darīt. Šodien, garām braucot, es nolēmu izlabot šo kļūdu.

- Jūtos pagodināts, Eberga kungs, ka jūs atradāt bridi, lai ierastos. Vai drīkstu jums piedāvāt tēju?

Viņš nebija paguvis atbildēt, kad sekretāre ar paplāti graciozi ienāca kabinetā un nolika uz zema galdiņa kūpošu tējkannu un krūzes. Priekšnieks vēlreiz paplikšķināja viņas vaigu, un viņa izstiepa smaidu pa pusseju un atmuguriski iztipināja no kabineta, cieši aizvērdama durvis. Martins pabīdīja krēslu, piedāvāja ciemiņam apsēsties un pats iekārtojās pretī.

- Tātad jūs izglābāt dzīvību manai mazmeitai un krustmeitai? - uzņēmuma īpašnieks ne īpaši laipnā balsī sacīja.

- Tā sanāca, - Martins kautrīgi atbildēja.

- Es, kā redzat, neesmu palicis parādā. Vai jūs esat apmierināts ar jauno amatu?

- Jā, Eberga kungs, esmu apmierināts un pateicīgs jums.

-Jums jāpateicas Rebekai, nevis man. Es viņu ļoti mīlu. -

Eberga kungs ieturēja pauzi un negaidīti piemetināja: - Un jūs?

Martina seja pietvīka koši sarkana, un viņš nomurmināja:

- Es arī. Viņa ir brīnišķīga sieviete... Bet Sonja ir vienkārši apburošs bērns...

- Ko es varu teikt par Rebeku? - Eberga kungs, iemalkojis tēju, turpināja. - Ar visu viņas šķietamo piekāpīgumu viņā ir jūtams dziļi apslēpts neietekmējamas un neatkarīgas būtnes spīts. Tāda, ārēji pakļaudamās spiedienam, tūdaļ iztaisnojas, gatava uz nepārtrauktu pretošanos. Tāpēc... tāpēc no viņas aizbēga daži manis sūtītie.

"Uz ko viņš tēmē?" Martins trauksmaini prātoja. "Iespējams, viņš maldīgi domā, ka mums ir romantiskas attiecības. Vai arī Rebeka ir devusi viņam šādu mājienu? Diez vai. Man radies iespaids, ka viņa nebūtu uz to spējīga. Un es arī neesmu viņai devis ieganstu šādam pieņēmumam. Es to nevarētu izdarīt pat tad, ja no sirds gribētu. Taču vecais nezina par manu orientāciju..."

- Es esmu vientuļš, - Eberga kungs, artistiski nopūzdamies, atzinās, - un, izņemot viņas, man neviena nav. Tāpēc es, visticamāk, atstāšu Rebekai visu, kas man pieder, -Ebergs it kā nevilšus pateica, un viņa skatiens kā ar aukstiem taustekļiem piesūcās sarunas biedra acīm. Martins nezināja, ko atbildēt, un apjucis savilkās čokurā. Priekšnieks acīmredzot pārprata padotā reakciju un tūlīt nomainīja sarunas tēmu. - Man piezvanīja no Jūras lietu ministrijas. Jūs kā liecinieku aicina uz komisiju, kas nodarbojas ar prāmja "Estonia" bojāejas iemeslu izmeklēšanu... Jums tur obligāti jāierodas. Varat paņemt trīs dienas brīvas un aizbraukt uz Stokholmu. Nododiet Rebekai un Sonjai bučas no manis!

Martins pamāja.

Kad priekšnieks bija aizgājis, viņš sajutās pagalam dīvāni. Nesenais prieks bija viņu pametis kā gaiss no pēkšņi pārdurta rezervuāra, un tā vietā parādījās trauksme. "Ja tēvocis uzzinās, ka starp mums nekas nav bijis," Martins prātoja, "tad - ardievu, pārticīgā dzīve! Viņš tīšām ierunājās par mantojumu. Tas bija izmēģinājuma balons. Palaižot to gaisā, Eberga kungs uzmanīgi vēroja, kā es reaģēšu... Lai gan viņam arī būtu jāatceras, ka es izglābu dzīvību viņa dārgajām tuviniecēm."

Drūmās pārdomas iztraucēja sekretāre. Viņa nolika šefam uz galda kafijas tasīti un ar sajūsmu paskaidroja, ka Eberga kungs esot pašpārliecināts, apdomīgs lēnas dabas cilvēks. Viņš it nemaz neesot skops un Ziemassvētkos atceroties par saviem darbiniekiem, pasniedzot dārgas dāvanas.

- Vai jūs esat viņa iemīlējusies? - Martins zobgalīgi pavaicāja.

- Kas tur slikts? - Viņa iemirdzējās smaidā. - Eberga kungs, par spīti saviem gadiem, ir ļoti pievilcīgs vīrietis.

- Kāpēc viņš dzīvo viens?

- Sieva pirms desmit gadiem nomira. Eberga kungs acīmredzot ļoti viņu mīlēja un negribēja saistīt savu dzīvi ar citām sievietēm. - Uztvērusi šefa savādo skatienu, viņa steidzīgi noteica: - Atvainojiet, es aizpļāpājos un aizmirsu pateikt galveno. Pienāca ziņa no Spānijas, ka krava, kuru veda mūsu kuģis, zaudējusi pavadzīmē aprakstīto izskatu, un pasūtītājs prasa, lai maksājam līgumsodu. Mūsu jurists ir gatavs lidot turp un apskatīt kravu, ja jūs atļausiet...

- Lai dodas ceļā. Tiesa, Eberga kungs nebilda nevienu vārdu par šo negadījumu.

- Iespējams, viņam vēl nav paziņojuši, - sekretāre norādīja un izslīdēja no kabineta.

Kafija vairs nesagādāja Martinām tādu gandarījumu kā agrāk. Cita pēc citas pienāca sliktas ziņas. Viņam pirmoreiz nācās saskarties ar līgumsodu par sabojātu kravu. Cik viņam bija zināms, iepriekšējais vadītājs parasti nekavējoties devās uz ostu, kurā piestājis kuģis, un uz vietas risināja problēmas. "Man arī butu vērts uz turieni doties," Martins nodomāja, "bet es nezinu, kas jādara. Tur jāstrādā speciālistam. Bet es šajos jautājumos neko nejēdzu... Kā stāstīja sekretāre, iepriekšējais vadītājs bijis sava darba lietpratējs."

Piepeši Martins saprata, ka Eberga kungs, iespējams, atlaidis priekšteci, lai atbrīvotu ceļu krustmeitas protežē. Pirmītējā saruna apstiprināja šo pieņēmumu. "Lūk, cik dārga izrādījusies mana atrašanās vadītāja amatā! Ja tā, tad varbūt labāk uzreiz pārvilkt svītru, ar vienu rāvienu pārcērtot nolādētās realitātes mezglu, bet pēc manis kaut vai ūdens plūdi... Tomēr nē," viņš nolēma, "steiga par labu nenāks, tāpēc atliek cerēt un gaidīt. Jau rīt es parunāšu ar Rebeku."

Nākamajā dienā viņš izlidoja uz Stokholmu un tieši no lidostas devās uz Jūras lietu ministriju. Atradis vajadzīgo kabinetu, viņš gribēja pieklauvēt, taču kāds apmeklētājs, kurš sēdēja uz gara sola gaitenī, vērsās pie viņa ar jautājumu:

- Vai jūs esat prāmja "Esonia" pasažieris?

- Bijušais, - Martins novīpsnāja.

Tas bija cilvēks gados, tumšā džemperī un ar nogurušu skatienu. Viņš pavilka meteli uz savu pusi, atbrīvodams vietu kārtējam lieciniekam, un ar nopūtu sacīja:

- Es arī esmu no tiem, kam izdevās augšāmcelties. Vai jūs šeit esat pirmoreiz?

- Jā, - Martins, apsēzdamies uz sola, atbildēja un painteresējās: - Cik daudz laika aizņem šāda procedūra?

- Tā tukšā muldēšana aizņem daudz laika, - svešais, uztvēris sarunas biedra izbrīnīto skatienu, paskaidroja. - Es informēju komisiju par svarīgu faktu. Nonācis uz plosta, es redzēju maza kuģīša siluetu. Tas brauca prom no prāmja. Sanāk, ka vismaz daži cilvēki jau iepriekš zināja par katastrofu, sagatavoja kuteri, paguva nolaist to ūdenī un tādējādi izglābās. Iespējams, tieši viņi bija diversijas dalībnieki. Es to visu izstāstīju Somijas pārstāvim, ar kuru man bija jārunā. Nepatīkams tips ar brillēm un apaļu fizionomiju kā pannu. Taču viņš nepievērsa manām liecībām uzmanību. Pēc tam es izstāstīju par savādu skaņu, kas nāca no korpusa labās puses. Šī skaņa bija griezīga, it kā prāmis būtu ar kaut ko sadūries. Man ir aizdomas, ka sadursme un katastrofa ir savstarpēji saistītas. Un vēl... - Viņš pieliecās Martinām pie auss un čukstus piebilda: - Vēl tās ir saistītas ar noslēpumaino kravu uz prāmja borta.

- Vai tad ar kuģi veda noslēpumainu kravu?

- Jūs nezinājāt? Par to runā visi pasažieri. Un šis fakts ir nonācis arī presē. Amerikāņu armijnieki veda kaut kādu slepenu ierīci, kuru bija iegādājušies Krievijā... Lai nu tas paliek. Atgriezīšos pie manām liecībām. Šis komisijas loceklis, uzvārdā vai nu Letolainens, vai Letolla, nepievērsa uzmanību manām liecībām. Cik gan liels bija mans pārsteigums, kad uzzināju, ka protokolā manu liecību nav! Bet es taču minēju svarīgus faktus, kurus ierēdnis pat nefiksēja. Acīmredzot manas liecības bija pretrunā ar komisijas secinājumiem... Un kurš gan tagad ticēs tās atzinumam? Es uzstāju, ka vēlos tikties ar citu šīs komisijas pārstāvi.

-Un?

- Šodien man nokārtoja tikšanos ar citu komisijas locekli, mūsu tautieti. Viņu gan es piespiedīšu pierakstīt manas liecības. Es jau trešo reizi nāku uz šejieni. - Svešais atkal noliecās sarunas biedram pie auss un klusi sacīja: - Man radies iespaids, ka šī komisija strādā pēc iepriekš izstrādātā scenārija un fiksē tikai tos faktus, kuri tajā iederas. Tāds ir ne tikai mans, bet ari daudzu citu liecinieku viedoklis.

Durvis atvērās, uz sliekšņa parādījās cilvēks ar brillēm, nosauca Martina uzvārdu un uzaicināja viņu uz pārrunām. Kaimiņš paguva viņam pačukstēt, kas šis esot tas pats soms, kurš ignorēja svarīgus faktus. Vai nu tikko risinātās sarunas iespaidā, vai arī citu iemeslu dēļ, bet tikšanās ar komisijas locekli nebija veiksmīga. Martinu neizjautāja par katastrofas sākuma stadiju, bet uzdeva vienu un to pašu jautājumu, proti, vai viņš krastmalā redzējis izglābto kapteini Pihtu.

- Jā, - Martins atbildēja.

- Kāpēc jūs domājat, ka tas bija Pihts?

- Viens no apkalpes locekļiem iesaucās: "Redz, kur kapteinis Pihts!" Viņš gāja līdzās ārstam un sasveicinājās ar savu matrozi.

- Un kurp viņu aizveda?

- Uz ātrās palīdzibas mašīnu.

- Kas notika tālāk?

- Viņš iekāpa mašīnā un aizbrauca.

- Es vēlreiz jautāju, - soms spītīgi atkārtoja. - Vai jūs tiešām esat pārliecināts, ka redzējāt tieši Pihtu, nevis kādu citu cilvēku?

- Jā, esmu pārliecināts, - Martins nelokāmi paziņoja.

- Starp citu, man blakus stāvēja profesors, kurš uz prāmja bija runājis ar kapteini un pazina viņu pēc sejas.

- Nosauciet profesora uzvārdu! Mums viņš jāizsauc.

- Neizdosies.

- Kāpēc? - ierēdnis brīnījās.

- Šis profesors izdarīja pašnāvību, - Martins paskaidroja. - Turklāt visnotaļ dīvainā veidā.

- Kādā? - Komisijas loceklis saspringa.

- Viņš izbrauca ar prāmi no Stokholmas uz Tallinu un metās jūrā, kad kuģis nonāca tajā liktenīgajā vietā, kur avarēja "Estonia"...

- Kādēļ tā?

- Tur aizgāja bojā viņa mīļotā sieviete. Un viņš nespēja to pārdzīvot.

- Esmu spiests jums trešoreiz uzdot vienu un to pašu jautājumu, - komisijas loceklis teica. - Vai jūs esat pārliecināts, ka redzējāt kapteini Pihtu sveiku un veselu? Oficiāli viņš ir bojāgājušo sarakstā. Un krastā neviens, izņemot jūs, viņu neredzēja!

Martins sākumā svārstījās, bet pēc tam sašutis izmeta:

-Jā, esmu pārliecināts. Un man nav amnēzijas.

- Ko var zināt, ko var zināt, - iztaujātājs nopurpināja.

- Šodien pietiks, varat iet. Kad saņemsiet uzaicinājumu, jums

atkal jaierodas.

Mājās Martins atgriezās sliktā noskaņojumā. Pratināšanas galvenā tēma bija tas, vai viņš ir redzējis kapteini Pihtu. Tikai tagad viņš atcerējās žurnālista Kārla Stivas brīdinājumu, ka par šo faktu ieteicams klusēt. Bet - kāpēc? Kāpēc komisijai Pihts vajadzīgs miris, nevis dzīvs un izglābts, kādu profesors viņu bija redzējis? Tātad kāds ir aizsūtījis kapteini Pihtu uz viņpasauli, bet komisijas pārstāvim pietiek nekaunības apgalvot, ka viņš noslīcis kopā ar kuģi! Un tad Martins atskārta: "Kapteinis arī ir galvenais liecinieks, kurš zina patieso prāmja katastrofas iemeslu. Tāpēc viņu novāca. Nevajadzēja atzīties, ka es redzēju kapteini pats savām acīm," Martins ar nožēlu nodomāja. "Komisijas pārstāvis kā nohipnotizēts centās mani pārliecināt, ka es kļūdos un kapteinis Pihts netika izglābts un nogādāts krastā! Aizdomīgi šķiet arī tas, ka man kā lieciniekam pat nepajautāja, kas notika ar kuģi tajā traģiskajā brīdī. No tā var secināt, ka galvenais liecinieks ir novākts pēc ļoti, ļoti svarīgu personu pavēles un valstsvīri to zina. Vēl jo vairāk - viņi iepin šo versiju savā atzinumā."

Par to prātodams, Martins iegāja virtuvē un ieslēdza elektrisko tējkannu. Ņemdams ārā no skapja paku ar kafijas pupiņām, viņš piepeši ievēroja, ka dzirnaviņas stāv pavisam citā vietā. Sākumā viņš nenoticēja savām acīm, tad sāka uzmanīgi aplūkot plauktus. Ne visas lietas atradās savās vietās. "Šeit kāds ir rakņājies!" Satraukts par šo atklājumu, viņš iegāja viesistabā, visu apskatīja un pilnīgi pārliecinājās, ka dzīvoklī kāds ir bijis. Pēkšņi viņš atcerējās nezināmās personas nakts vizīti, kad tikai aizšaujamais nebija tai ļāvis iekļūt dzīvoklī... "Tātad mani turpina medīt. Pareizāk sakot, nevis mani, bet disketi, kuru es, par laimi, esmu paguvis atdot žurnālistam. Iespējams, noziedznieki, neatraduši disketi, liks mani mierā. Nē taču, medības turpināsies."

Martins apsēdās krēslā un saķēra galvu. Laikam pirmoreiz dzīvē viņš skaidri saprata, ka izteiciens "zeme deg zem kājām" var kļūt tik skaudri jūtams. "Ja reiz viņi spējuši nogriezt piramīdas augšu, tātad viņiem nebūs daudz jānopūlas, lai nogrieztu to lidz pamatiem, bet tādā gadījumā mans liktenis ir izlemts." Gara acu priekšā sāka mirgot Andreja seja - nevis seja, bet asiņaina putra bez acīm uz bez lūpām... Pēc tam uzpeldēja otra žurnālista līķis, kuram starp lāpstiņām rēgojās naža spals... Martins sajuta, kā nāves bailes ar pamatīgu vilni piepilda viņa dvēseli.

Viņš izgāja kāpņutelpā un piezvanīja pie kaimiņa durvīm.

- Ā, Martina kungs, jūs atbraucāt...

- Saki, - Martins pārtrauca Rahīma sajūsmas uzplūdu, - vai tu esi dzirdējis manā dzīvoklī kaut ko aizdomīgu?

- Vai kaut kas noticis? - Kaimiņa acis bažīgi noraustījās.

- Tur bez manis ir pabijis vēl kāds.

- Vai pazudis kaut kas vērtīgs?

- Tur jau tā lieta, ka noziedznieks neko nav paņēmis. Saproti! Ielauzies, bet neko nav nozadzis!

- Tiešām dīvaini. - Kaimiņš sarauca pieri. - Es dzirdēju, kā noklikšķēja jūsu durvju slēdzene. Bet nodomāju, ka jūs esat atbraucis.

- Kad tas bija?

- Šķiet, ka nakti no svētdienas uz pirmdienu.

- Es tad biju Malmē. - Students apjucis paraustīja plecus, tad Martins izmeta: - Labi. Atvaino! - Un viņš devās uz savu mājokli.

Dzīvoklis likās svešs. Viņš apgūlās uz dīvāna un centās iemigt, lai tādējādi atbrīvotos no nomācošajām domām. Bet miegs nenāca, un caur sakrājušos atmiņu sārņiem parādījās Andreja pirmsnāves skatiens, kurā bija sastingusi mīlestība, izbrīns un mēms jautājums. Ar slēptu spriedzi Martins ielūkojās sava vistuvākā cilvēka sejā, un sirds, asu sāpju plosīta, sitās dobji kā trauksmes zvans.

Viņš pielēca kājās un atkal sāka soļot pa istabu. Acu priekšā neatlaidīgi, gluži kā uz mūžīgiem laikiem pielīmētas, stāvēja bojāgājušo - Andreja, profesora un Frīdas - sejas. Šķita, ka viņš vēl nesen ar viņiem ticies un runājis. Kaut arī Martinām bija izdevies atbrīvoties no alkohola gūsta, nelāgais stāvoklis viņu nepameta. "Jāpiedzeras, lai varētu aizmirsties!"

Viņš piegāja pie bara, bet tas bija tukšs.

Tajā bridi atskanēja telefona zvans. Martins sarāvās un sastinga. "Ja nu tie ir viņi?" Mokošajām bailēm aizvien jūta-māk piejaucās klāt niknums, liekot kratīties dusmās. "Nevar taču man pa pēdām visu laiku vilkties un mest cilpas šīs dvēseli iznīcinošās bailes!" Viņš paķēra klausuli, gatavs stāties pretī neredzamajam pretiniekam, un nokliedzās:

- Jā-ā-ā...

- Martin, - satrauktā balsī iesāka Rebeka, - vai ar jums viss kārtībā?

- Jā, viss kārtībā. - Viņš nopūtās.

- Varbūt es piezvanīju nelaikā?

- Nē, viss ir normāli.

- Tēvocis Rolfs teica, ka jus esat Stokholmā. Es nolēmu painteresēties, kā jums patīk jaunais darbs.

- Viss ir brīnišķīgi. Paldies jums par palīdzību, - Martins sirsnīgi sacīja un pats sev par pārsteigumu izmeta: - Es ielūdzu jūs un Sonju šovakar uz vakariņām.

- Labprāt, - Rebeka atsaucās. - Cikos un kur?

- Ap sešiem vakarā, lai meitenītei nav par vēlu. Viņa taču ir pieradusi pie noteikta režīma.

- Labi. Kur mēs tiksimies?

Martins sāka domāt. Gribējās uzaicināt viņas uz prestižu restorānu. Un tad viņš atcerējās, ka reiz kāda ļoti bagāta sieviete bija viņu uzaicinājusi uz tikšanos izklaides vietā, kas atradās Bercēliusa parkā. Tiesa, tur ir bargas cenas, bet ar pašreizējo algu viņš varēja to atļauties.

- Es rezervēšu galdiņu restorānā Bērns Salonger. Vai jūs zināt, kur tas atrodas?

- Jā, protams.

- Gaidīšu jūs tur pulksten astoņpadsmitos.

Nolicis telefona klausuli vietā, Martins pieķēra sevi domājam, ka šī ģimene otro reizi izglābs viņu no aplamas rīcības. Viņš taču bija grasījies tūlīt pat skriet uz veikalu pēc alkohola.

- Tā ir Dieva zīme, - viņš nočukstēja. - Man noteikti ir jāparunā ar Rebeku, lai saprastu, par ko esmu saņēmis dāvanu no tēvoča.

Gaisā bija jūtamas pēdējās rudens nopūtas un ziemas sākums. Laternas vēl nebija iedegtas, un parka krēslainajās alejās kustējās pelekas ēnas un ērmoti rēgi - gluži kā mistiska uzveduma personāži. Skanēja klusas balsis un smiekli, kvēloja cigarešu uguntiņas.

Uz celiņa, kurš veda līdz restorānam, Martins sabiezējušajā tumsā uzdūrās diviem maziem laupītājiem maskās, kuri iznira no krūmu aizsega. Puišeļi pavērsa pret viņu koka pistoles.

- Ei, kungs, dod šurp naudu!

Tajā brīdī uzmirdzēja gaismas stars un iekaucās bremzes.

- Policija! - viens no huligāniem iesaucās kā gangsteru filmā, nometa ieroci un metās bēgt, tomēr kārtības sargs cieši sagrāba viņu aiz apkakles. Otrs stāvēja, izbilī blisinādams acis. No automašīnas izkāpa virsnieks, paskatījās uz Martinu un lietišķi pajautāja:

- Ceru, ka jūs viņiem neatdevāt savu maku?

- Nepaguvu. - Martins pasmaidīja.

- Saskatījušies filmas, - policists noburkšķēja, - un izdomājuši tādā veidā piestrādāt. Iesēdini viņus mašīnā, - viņš pavēlēja kolēģim, - vedīsim uz iecirkni. Tie draņķi taču zina, ka uz šo restorānu nāk bagāti kungi... Kas notiek ar mūsu skolēniem! - virsnieks sašutis turpināja. - Un kas mūs sagaida ar šādu nākamo paaudzi...

- Viņi taču vēl ir bērni, - Martins norādīja. - Laidiet viņus mājās.

- Izsauksim vecākus un palaidīsim, - policists apsolīja un, pagriezies pret padoto, atgādināja: - Neaizmirsti paņemt lietiskos pierādījumus!

Parkā valdīja migla, turpretī restorāns Bērns Salonger slīga spilgtā prožektoru gaismā. Martins iegāja un konstatēja, ka tur nekas nebija mainījies. Starp izcilo gleznotāju darbiem vēdīja tas pats dārgo smaržu aromāts. Kā ēna klusi un svinīgi piepeldēja administrators un ar karaļa galma kambarsulaiņa cienību pavadīja Martinu līdz galdiņam. Tūlīt pat uzradās galvenais viesmīlis un uzlika uz galda ēdienkarti karaliskā iesējumā ar šīs iestādes zelta krāsas ģerboni uz vāka.

- Es gaidu draugus, - Martins paskaidroja, - tāpēc pasūtīšu vēlāk.

- Varbūt pagaidām vēlaties aplūkot preses izdevumus? Kādu avīzi jums atnest?

- Vienalga.

- Es jums atnesīšu vakara avīzes jaunāko numuru.

- Labi.

Martins atšķīra avīzi cerība izlasīt kaut ko par prāmi "Estonia", taču, uz ātru roku pāršķirstot lapas, neko būtisku par šo tēmu neatrada. Vien sānu slejā bija minēti starptautiskās avārijas izmeklēšanas komisijas vadītāja, Igaunijas transporta ministra Andi Meistera izteikumi, ka saskaņā ar liecinieku apgalvojumiem kuģis, visticamāk, nogājis dibenā tehnisku iemeslu dēļ. Taču tas nav gala slēdziens, jo izmeklēšana turpinās...

Rebeka un Sonja ienāca zālē līdz ar administratoru, kurš pārliecināti soļoja Martina galdiņa virzienā, it kā zinādams, kurš te kuru gaida. Meitenīte, ieraudzījusi glābēju, metās viņam ap kaklu.

- Cienītās dāmas, - viņš neveikli ierunājās, - jūs lieliski izskatāties.

- Un jūs arī, - Rebeka ar smaidu konstatēja.

Galvenais viesmīlis, palocīdams galvu, nolika viņu priekšā ēdienkarti un diktora balsī sacīja:

- Ko jūs dzersiet?

- Man, lūdzu, - Sonja nočivināja, - atnesiet svaigi spiestu apelsinu sulu. Mammai negāzētu minerālūdeni. Bet... ko jūs vēlaties, tēvoci Martin? Varbūt alu?

Viņš pasmaidīja un, negribēdams noraidīt meitenītes iniciatīvu, piekrita:

- Jā, protams. Čehu alu.

Rebeka vērīgi paskatījās uz Martinu un pajautāja:

- Kā jums patika tēvocis Rolfs?

- Nopietns cilvēks, - Martins izvairīgi sacīja.

- Viņš droši vien nodomāja, ka mēs... - Rebeka centās atrast vajadzīgo vārdu. - Ka mēs... esam vairāk nekā nejauši paziņas. - Pēc brīža viņa nosarkusi piebilda: - Es viņam nudien nedevu tādus mājienus. Bet viņam sagādā raizes mana vientulība.

- Un man arī, - Sonja iestarpināja un paskatījās uz Martinu.

Pēc šis frāzes viņš pavisam samulsa.

- Sonja, - Rebeka apjukusi skarbā balsi sacīja, - tas nebija vietā. Domā, lūdzu, ko runā!

Meitene dusmās pietvīka, taču tūlīt pieskārās mammas rokai un nomurmināja:

- Piedod. Es vairs nerunāšu muļķības.

- Tas būtu pareizi, - māte izmeta, vainīgi uzlūkodama Martinu.

Lai nogludinātu saspringto situāciju, viņš atvēra ēdienkarti un uzdeva jautājumu:

- Ko mēs ēdīsim?

Kā no zemes izaudzis parādījās oficiants un, gatavs darba devēja interesēs piedāvāt visdārgāko ēdienu, ieminējās:

- Mums šodien ir lielisks kūpināts Atlantijas lasis.

- Kūpināts lasis... Tā nudien ir ideja, - Martins konstatēja. - Vai jus, dāmas, vēlaties nobaudīt jūras veltes? - Kad viesmīlis bija aizgājis, Martins paskatījās uz meitenīti un gida balsi sacīja: - Šajā zālē bieži vakariņoja pasaules literatūras klasiķis Augusts Strindbergs un vienmēr sēdēja pie mūsu galdiņa... Šeit ir uzstājusies Marlēna Ditriha un Edīte Piafa... Vai tu zini, kas viņi bija?

- Jā, tēvoci Martin, es esmu lasījusi šo rakstnieku un dzirdējusi šo dziedātāju ierakstus... Tētim ļoti patika klausīties Edīti Piafu.

Tikko viņa bija pateikusi šo frāzi, muzikanti sāka spēlēt. Pie mikrofona, tāpat kā pirms gada, piegāja gara, slaida blondīne uzsvērti stingrā apģērbā - garos melnos svārkos un baltā blūzē - un sāka dziedāt itāliešu valodā. Viņa raudzījās kaut kur telpas dziļumā - turp, kur varbūt slēpās liktenis, bet varbūt traģēdija, kura piemeklēs kādu no tiem, kas tajā bridi bezrūpīgi ēda un dzēra šajā zālē.

- Vai tu zini, par ko viņa dzied? - Martins pajautāja.

- Jā. Es mācos itāliešu valodu. Viņa dzied par traģisku mīlestību, kas noved sievieti līdz neprātam, par Jaunu likteni un nāvi.

Martins ieskatījās meitenes skaistajā sejiņā. Pirmo reizi viņam sažņaudzās sirds no maiguma pret šo brīnumbērnu. Viņš ar skumjām nodomāja, ka viņam nekad nebūs šādas meitas, jo daba radījusi viņu citādu un viņam diemžēl nevar būt savu bērnu. Martins meklēja, taču nespēja atrast vārdus, lai izskaidrotu šādu metamorfozi. "Atrast vārdu nozīmē visu saprast," viņš mokpilni prātoja. "Bet man tas acīmredzot nav pa spēkam."

Dziedātāja pamāja, un orķestris sāka spēlēt tango. Sonja ilgi skatījās te uz viņu, te uz māti un nočukstēja:

- Tēvoci Martin, lūdzu, uzaiciniet manu mammu uz deju! Viņai ļoti patīk dejot tango.

- Sonja, atkal! - Rebeka stingri sacīja. - Tu apsolīji nemuļķoties...

- Man arī patīk dejot tango, - Martins viņu maigā balsi pārtrauca, piecēlās un galanti uzlūdza uz deju.

Melodija aiznesa viņu uz citu pasauli, viņš juta partneres rokas siltumu un viņas elpu.

- Kad jūs pēdējoreiz dejojāt? - viņa pajautāja.

- Uz prāmja, pirms tas nogāja dibenā.

- Un ko jūs tobrīd izjutāt? Blakus lidinājās nāve...

Viņš centās iedziļināties Rebekas dīvaino vārdu jēgā. Reizēm uz kādu mirkli viņam it kā izdevās. Pēc tam viņš gluži kā kaut kur iegāzās un neko neatcerējās. Viņš vēl nekad nebija izjutis šādu savādu stāvokli, brīžiem pat šķita, ka viņš jūk prātā. "Vai izstāstīt viņai patiesību par sevi? Nē, tad būs vēl sliktāk - daudz, daudz sliktāk."

Fakti un komentāri

Evelīna Sepa

- Sepas kundze, jūs bijāt priekšsēdētāja vietniece Igaunijas parlamentārajā komisijā, kas izmeklēja prāmja "Estonia" katastrofas apstākļus. Kādēļ, jūsuprāt, notika šī traģēdija?

- Es izteikšu savu un dažu deputātu viedokli. Prāmja bojāejā saistīta ar kontrabandas ieroču un kara tehnikas pārvadāšanu. Ši fakta izmeklēšanai divtūkstoš piektajā gadā Igaunijā tika izveidota parlamentārā komisija, kuras uzdevums bija izanalizēt kara tehnikas pārvadāšanu ar prāmi "Estonia", kā ari izvērtēt notikušo.

- Komisija beidza savu darbu divtūkstoš sestā gada piecpadsmitajā novembri. Ko tai izdevās noskaidrot?

- Igaunijas oficiālās amatpersonas ļoti labi zināja, ka ar prāmi "Estonia" veda Krievijas militāro aprīkojumu, taču slēpa patiesību no sabiedrības. Komisijai bija iespēja izpētīt krimināllietās materiālus. Sanāca gan tā, ka materiālus pēdējos menešos piesavinājās kāds izlūkdienests. No tā savukārt var secināt, ka "modrā acs" jeb "lielais brālis" vienmēr seko līdzi situācijai saistībā ar prāmi "Estonia". Par "lielo brāli" runa ir tādā nozīmē, ka dokumentus, iespējams, pieprasīja kādas draudzīgas rietumvalsts izlūkdienesti. Man personīgi un ari citiem Igaunijas parlamenta deputātiem šķiet aizdomīgi, ka traģēdijas lietas izmeklēšanas materiāliem ir slepenības statuss un ka daži dokumenti ir pazuduši. Deputāti uzskata, ka izmeklēšana jāturpina.

- Kā lai turpina, ja Igaunija pievienojusies starptautiskajam līgumam par prāmja bojāejas vietas neaizskaramību? Līgumu tūkstoš deviņsimt deviņdesmit piektajā gadā noslēdza Igaunija, Somija un Zviedrija. Vēlāk tam pievienojās Krievija, Dānija, Latvija, Lietuva, Polija un Lielbritānija. Prāmja atlieku izcelšana iespējama tikai tādā gadījumā, ja visas šīs valstis panāks vienošanos par izmaiņām šajā dokumentā.

- Igaunija pievienojās starptautiskajam līgumam par prāmja bojāejas vietas neaizskaramību, taču mēs zinām, ka pat Zviedrijā sabiedrība un reliģiskie darbinieki vēlas panākt izmeklēšanas turpināšanu, jo neuzskata katastrofas patiesos iemeslus par atklātiem. Zviedrijai acīmredzot ir kaut kas slēpjams, jo tieši šī valsts visaktīvāk iestājas par sarkofāga celtniecību. Vietu, kur atrodas prāmis, grib pārklāt ar betona sarkofāgu. Tādēļ ari radās baumas, ka tika vesti kodolieroču komponenti. Zviedrija, Somija, Igaunija, Latvija, Lietuva, Dānija, Krievija un Lielbritānija parakstīja vienošanos, ka traģēdijas vietā aizliegts veikt ūdenslīdēju darbus. Es uzskatu, ka jāierosina, lai Zviedrija un Somija no jauna izvērtē starptautisko līgumu par aizliegumu prāmi izcelt, nirt pie kuģa atliekām un izcelt traģēdijas upuru līķus, un jāizveido jauna komisija prāmja bojāejas izmeklēšanai, ņemot vērā jaunos apstākļus. Piemēram, ir videoieraksti, kuros redzami nezināmi ūdenslīdēji, kas daudzkārt apmeklējuši kuģi jūras dibenā. Diemžēl Igaunijai trūkst neatkarības, kas savukārt liek domāt, ka mūsu pašu rokas ir saistītas ar katastrofu. Kā lai citādi izskaidro to, ka trūkst politiskās gribas noskaidrot patiesību? Es piedāvāju nosūtīt Zviedrijai oficiālu pieprasījumu, lai atklātu, kuras personas no Igaunijas bija saistītas ar militāro kravu pārvadāšanu un kāds bija šo kravu saturs. Tas, ka pie mums cenšas izvairīties no izmeklēšanas, ir smieklīgi.

Paliek neatbildēti visi tie jautājumi, kas radušies pirms daudziem gadiem - gan par lietisko pierādījumu iznicināšanu, gan par izmeklēšanas materiālu slepenības statusu. Es uzskatu, ka jāveic atkārtota izmeklēšana.

- Tad būs runa par prāmja izcelšanu? Bet tas, kā teica mani kolēģi, izmaksās nopietnu summu - pusotru miljardu kronu.

- Es neesmu speciāliste un nezinu, cik maksās prāmja izcelšana. Galvenais ir nevis izmaksas, bet visu ši traģiskā notikuma apstākļu noskaidrošana. Esmu pārliecināta, ka nokārtot finanšu lietas būs vieglāk, ja parlamentā izdosies panākt vienošanos par šo jautājumu.

Tātad deputāte Evelīna Sepa aicina atklāt prāmja "Estonia" noslēpumus. Un ne tikai viņa. Par to daudz runā zinātnieki, speciālisti, sabiedriskie darbinieki, bet galvenais -bojāgājušo pasažieru radinieki. Bet jau daudzus gadus šīs pasaules varenie dara visu, lai šis noslēpums netiktu atklāts.

PIECPADSMITA NODAĻA LATVIJA. APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

Kad Karlovs atgriezās sava vecpuiša dzīvoklī pēc ilgstošas uzturēšanās pazemes laboratorija, kur nomācoši mirdzēja dažādu krāsu lampiņas un cilvēku acis, viņu tūdaļ pārņēma vientulības izjūta - nevis trula un nomācoša, bet caururbjoša un asa kā naža asmens. Acu priekšā ņirbēja to cilvēku veidoli, uz kuriem viņš bija izmēģinājis jaunā zombējošā ieroča efektu. Viņi bija blakus, riņķoja ap viņu, mēmi čukstēja, it kā interesētos par sava pulsa rādītājiem, asinsspiedienu, sirdsdarbību, nieru un aknu stāvokli. Eksperimenta laikā apakšpulkvedis pierakstīja visus šos datus biezā, caurauklotā žurnālā ar lakas zīmogu un grifu "Sevišķi slepeni". Drūmo veidolu un vīziju riņķa deja pārņēma visu dzīvokli. Šķita, ka milzīgs, tumšs spēks spējis aizsegt viņam skatu uz. īsto, lielo pasauli, kurā dzīvo pavisam citi cilvēki un no kuras nāk tikai skaistas iedomu pasakas.

"Kas ar mani notiek?" Karlovs ar šausmām sev jautāja. "Vai tiešām pēc ilgstošas uzturēšanās laboratorijā es atrodos spēcīgas enerģijas varā? Vai ari nervi vairs netur?" Viņš ar grūtībām atrada sevī spēkus izrauties no šīm spīlēm un izskriet ārā pa durvīm, pat aizmirstot izslēgt gaismu.

Asfaltētajā laukumā pie mājas mirdzēja jauns Moskvič 412 automobilis oranžā krāsā. To ieraudzījis, Karlovs nomierinājās - labsajūtu un lepnumu radīja apziņa, ka tas ir viņa īpašums. Automašīnu viņš bija dabūjis nesen, pēc neaizmirstamās vizītes pie apgabala komandiera. Cik liels bija apakšpulkveža izbrīns, kad viņam personīgi piezvanīja nepieejamais aizmugures daļas komandiera vietnieks un pieglaimīgā balsī piedāvāja atbraukt un izvēlēties transportlīdzekli! Sākumā Karlovs to uztvēra kā joku, jo, spriežot pēc rindas, viņam bija jāsaņem Moskvič pēc kādiem diviem gadiem. Bet te pēkšņi - lūdzu! Sarunas beigās komandiera vietnieks atklāja galveno trumpi - automašīnu bez rindas apakšpulkvedis dabūs pēc paša apgabala komandiera personīga rīkojuma.

Karlovs apsēdās pie stūres un iedarbināja dzinēju. Šī klusā rūkoņa bija nesalīdzināmi patīkamāka par dzejnieku apdziedāto upju un kalnu strautu čalošanu. Un tomēr viņš nespēja atbrīvoties no drebuļiem - šķita, ka viņš izmircis aukstā ūdenī. Sabozies viņš atvēra logu, lai izvēdinātu izmēģinājumos cietušo cilvēku elpu, kas viņu vajāja līdz pat automašīnai. "Vajag kaut ko iedzert," viņš nolēma un pagrieza automašīnu uz garnizona galveno vārtu pusi.

Kontrolpunkta sargs ilgi pētīja caurlaidi, pievērsa vadītājam asu, caururbjošu skatienu un apgāja riņķī automašīnai. Viņam bija deviņpadsmit vai varbūt divdesmit gadu, un samākslotā nopietnība gaišpelēkajās acis ar bālganām skropstām tikko spēja nomaskēt zēnisko apjukumu par to, ka civilpersona drīkst iebraukt garnizonā.

- Biedri, vai jūsu mašīnai ir tiesības te iebraukt? - viņš saīdzis painteresējās. Karlovs klusēdams pamāja. - Tūlīt pārbaudīšu.

Viņš aizgāja uz būdiņu, caurskatīja vairākus dokumentus, pēc tam piezvanīja - acīmredzot sardzes priekšniekam - un pēc pauzes nokliedza telefona klausulē: - Sapratu, biedri major, atļaušu iebraukt! - I’uisis iznāca, nopietnākam iespaidam vēlreiz pamatīgi nopētīja automašīnas tehnisko pasi un visbeidzot konfidenciāli pateica: - Tāds ir mušu, sargu, darbs. Ja ielaidīšu kādu spiegu, nonākšu Kolimā!

- Neapšaubāmi, - Karlovs izmeta, piemiedza viņam ar aci un turpināja ceļu.

Riepas švīkstēja maigi un monotoni ka lietus. Viņš asi no-čīkstināja bremzes un nogriezās uz galveno šoseju, kas veda uz pilsētu, "šajā laikā, visdrīzāk, ir atvērts tikai viens restorāns - tas, kurš atrodas vietējā viesnīcā," viņš prātoja. "Jābrauc uz turieni."

Skrunda bija maza pilsētiņa ar pieciem tūkstošiem iedzīvotāju, taču slavena visā pasaulē, pateicoties supermoderna-jai radiolokācijas stacijai. Savukārt viņš, apakšpulkvedis Karlovs, piederēja pie šī monstra noslēpumainās daļas, par kuras funkcijām nezināja pat garnizona priekšnieks. Bet Karlovam patika šī jaukā Latvijas pilsētiņa ar sakoptajām mājām, kupli saaugušajiem zaļumiem un nemierīgo Ventas upi.

Viņš atstāja automašīnu stāvvietā un bez īpaša entuziasma iegāja zālē. Nu jau viņš bija pilnīgi nomierinājies un vairs negribēja vakariņot restorānā, jo viņam nepatika skaļas kompānijas, piedzērušos cilvēku pļāpāšana un vispār virsnieku bohēma, kas bija okupējusi šo izklaides vietu. Un tomēr šī, var teikt, bija viņa ierastā vide, kurp vilka vecpuiša dzīves inerce. Pēc dabas Karlovs bija noslēgts, pat igns cilvēks, viņa lūpas vienmēr bija cieši sakniebtas. Viņš zināja, ka izraisa simpātijas apkārtējos, taču nesaprata iemeslu. Tā vien šķita, ka nerunīgi cilvēki rada lielāku interesi nekā bravūrīgie asprāši, kuru sabiedrībā patika uzturēties viņa sievai. Viņš šķērsoja zāli, cenzdamies neskatīties apkārt, apsēdās pie vistālākā galdiņa un tomēr sajutās tādā kā savādā vakuumā, nevis nomierinājās. Tad viņš pasūtīja glāzi uzbeku vermuta, salkanas un pretīgas žurgas, ko nebija vērts dzert, taču no vīniem nekā labāka nebija - itāliešu un fran-ču ražojumus bija paguvusi izlietot virsnieku brālība. Viņš norija pāris malku alkohola un tikai tad palūkojās apkārt. Restorānā vakariņoja ne pārāk daudz apmeklētāju, un šoreiz, apakšpulkvedim par prieku, bija neierasti kluss. Klusums gluži vai ieēdās sarkanajos plīša aizkaros. Tā caurspīdīgajā tīmeklī nedzirdami kā zirnekļi slīdēja viesmīļi, mazrunīgi un veikli apkalpodami apmeklētājus. Viņš pasūtīja bifšteku un degvīna glāzīti ar ledus gabaliņu. Ķermenī ieplūda patīkams siltums. Šādās reizēs tūdaļ atdzīvojās iztēle, kas sāka vēzēt savus pianos, zilos spārnus kā spāre, kura gatavojas uzlidot gaisā. Jau nākamajā mirklī pie viņa pienāca viens no viesmīļiem un laipni sacīja:

- Biedri, jūs aicina uz blakus istabu.

- Kas aicina?

- Kapteinis. Viņš ar savu komandu ir atsevišķā kabinetā aiz, lūk, tam durvīm.

Karlovs nodomāja, ka aicina kāds no VDK īpašās nodaļas pārstāvjiem, jo ar citiem garnizona virsniekiem viņš nebiedrojās. Viņš nopūtās un ar nepatiku izmeta:

- Pasakiet, ka tūlīt nākšu.

Nesteigdamies viņš pabeidza ēst bifšteku un ar drūmu seju devās uz blakus telpu. Acumirkli turp aizšāvās viesmīlis un iztapīgi atvēra durvis. Nelielās istabas vidū stāvēja apaļš galds, pie kura sēdēja daži virsnieki. Vienu no viņiem Karlovs uzreiz pazina - tas bija kluba vadītājs Zuravļovs.

- Nāc iekšā, telefonist, - viņš dzērāja balsi aicināja. - Es tev ieliešu glāzīti... Vai iedzersi par godu manai dzimšanas dienai?

- Nevaru, - apakšpulkvedis attrauca. - Esmu pie stūres.

- Zinu, redzu. - Žuravļovs pamāja uz loga pusi. - Tāpēc ari pasaucu. Es gribu tev kaut ko teikt... Iesim, aprunāsimies. - Viņš uzlika roku Karlovam uz pleca un ar acīm parādīja uz durvju pusi.

Apakšpulkvedis lēni aizsoļoja uz izeju un sprieda, ka tūliņ var sekot uzbrukums. "Kad šādi aicina aprunāties, lieta parasti beidzas ar kautiņu. Vai tiešam zombēšana nebūs nostrādājusi," Karlovs trauksmaini nodomāja, "un šis tips nolēmis atriebties par sievieti? Tiesa, pēdējās nodarbībās Zuravļovs vairs neskrēja klāt pedagoģei un nepiedāvājās partnera lomai. Un ari uz mani skatījās bez naida, ar pilnīgu vienaldzību. Tātad stars savu darbu bija paveicis! Bet... ja runa nebūs par Evu, kāds vēl varētu būt iemesls?"

Izgājis pagalmā, Karlovs saspringa, taču ārēji tas nebija redzams. Kapteinis apstājās, paņēma cigareti, aizsmēķēja un, no dūmiem rīstīdamies, nosēca:

- Gribēju parunāt, luk, par ko. Vai tas ir tavs Moskvič? -

Viņš ar galvu pamāja uz automašīnas pusi.

- jā, mans.

-Jauns?

- Firms mēneša iegādājos.

- Pārdod! - Žuravļovs negaidīti palūdza. - Es tev pieklājīgi samaksāšu.

- Nē, - Karlovs smaidīdams atbildēja. - Man tas vāģis pašam vajadzīgs.

- Piedāvāju dubultu cenu!

- Atvaino, izbeigsim šo tēmu, - apakšpulkvedis stingri sacīja un steigšus aizsoļoja uz zāli.

- Kā zini, - viņam nopakaļ uzsauca Žuravļovs.

Karlovs atgriezās pie sava galdiņa un pasauca viesmīli.

Samaksājis viņš devās uz automašīnu.

Ārā bija kļuvis krietni aukstāks, zemu virs pilsētas vējš dzina dzeltenus, skrandainus mākoņus. Viņš nolēma izbraukt caur centru un atgriezties mājās. Laukumā nebija nevienas dzīvas dvēseles, un tikai Ļeņina piemineklis, pacēlis roku, likās ar laimīgu smaidu soļojam pretī savam mūžīgajam liktenim. Jūlija vakara sabiezējušās zilgmes apēnota, pie vējstikla lipa debesu zvaigzne. Tā tikko manāmi mirdzēja un šķita cieši vērojam kaut ko citiem nezināmu. Karlovs apbrauca ap stūri un autobusa pieturā ieraudzīja vientuļu sievieti, kuras figūra viņam likās pazīstama. Jā, tā bija Eva. Viņš piebremzēja, atvēra logu un pajautāja:

- Jūs gaidāt autobusu?

Viņa satrūkās, taču, pazinusi vadītāju, pasmaidīja un sacīja:

- Jā. Ceru, ka pēdējais autobuss vēl būs.

- Diez vai! - Karlovs nočukstēja, pavēra durvis un galanti paziņoja: - Varat uzskatīt, ka autobuss ir atbraucis. Laipni lūdzu!

Viņa pārsteigta paraustīja plecus, apsēdās pasažiera vietā un smaidīdama klusi sacīja:

- Izmantošu jūsu laipnību. Tikai es dzīvoju patālu no šejienes...

- Tā nav problēma, - apakšpulkvedis attrauca. - Kurp

jābrauc?

- Pagaidām taisni. - Eva nodrebinājās un uzpūta rokām elpu.

- Nosalāt?

- Mazliet. Ārā ir drēgns.

- Es ieslēgšu apkuri, un jums kļūs siltāk.

- Tikai man nav liekas naudas, - Eva norādīja, - tāpēc varēšu jums samaksāt vien minimumu.

- Cik tas ir? - viņš, slēpdams smaidu, painteresējās.

- Taksistam es parasti maksāju desmitnieku...

- Es esmu ar mieru par astoņiem rubļiem. Lai gan nē... par autobusa biļetes cenu. Vai jūs piekrītat?

- Lieliski. Man ir paveicies, ka esmu satikusi Robiņu Lludu.

- Labiem cilvēkiem vienmēr veicas, - viņš novilka.

- Kad jūs nopirkāt mašīnu, visi dejotāji par to vien tenkoja.

- Viņi brīnījās, no kurienes telefonu tehniķim tāda nauda? - Karlovs pavaicāja. - Vai uzminēju?

- Gandrīz. Bet es nepiedalījos šajā diskusijā.

- Un kapteinis Žuravļovs?

Eva tikai novīpsnāja un neko neatbildēja. Saruna pārtrūka tikpat negaidīti, kā bija sākusies. Salonu piepildīja klusums. Horizonti saplūda kopā, un atdzisušās debesis pierietēja ar tumsu, kurā ik stundu aizvien skaidrāk kļuva redzams tas vientuļās zvaigznes žilbinošais spožums. Automašīnas lukturu gaismas dzelteni punktētām līnijām izraibināja zemo ēku fasādes, ziedošos dārzus, egļu saimes, zaļganos laukus un reto gājēju sejas. Kad spidometrs rādīja, ka nobraukti jau desmit kilometri, viņa vainīgi sacīja:

- Vai jums nav žēl pazaudētā laika?

- Pārdzīvosim. - Karlovs pasmaidīja. - Un jums ikreiz nākas mērot tik tālu ceļu?

- Gandrīz katru dienu. Pie visa pierod. Es ar vienu autobusu braucu līdz Skrundai, pēc tam pārsēžos citā, kurš aizved mani lidz jūsu armijas daļai. Ceturtā daļa dienas paiet ceļā... Lūk, redziet to divstāvu māju blakus sovhoza parval-dei? Tur es dzīvoju.

- Kas tas par sovhozu?

- Zivkopības. Šurp norīkoja manu vīru.

- Varbūt nebūs ērti, ja es piebraukšu pie pašas mājas, -Karlovs norūpējies sacīja. - Kaut arī ir vēla stunda, kaimiņi visu redz...

- Mani tas nemulsina. Varu piedāvāt tasīti tējas vai kafijas. Vajag taču jums kaut kā pateikties par pakalpojumu.

Viņš sēdēja virtuvē pie aromātiskas kafijas tases, skatījās uz smilškrāsas flīžu rindām virs poļu gāzes plīts un uz pīto groziņu, kurā spīdēja zeltaini sīpoli, un viņu pārņēma vieglas skumjas. Tās bija skumjas pēc mājas pavarda un neiepazīta cilvēcīguma, kuru viņam bija atņēmis dienests armijā -gluži kā katastrofa, kas atstāj cilvēku bez kājām vai rokām. Viņš nolika krūzi uz apakštases un skumīgi atbalstījās uz elkoņa, pētīdams sudrabaino tējkannu, kas atstaroja virtuves plafonu un nedaudz izķēmoja Evas piemīlīgo seju.

- Pie jums ir tik tīrs kā operāciju zālē, - Karlovs sajūsminājās, atcerēdamies nokvēpušo katlu un no steidzīgas mazgāšanas pelēcīgos šķīvjus savā vecpuiša midzenī.

- Tīrība ir mana stihija, - Eva norādīja. - Man ir ne tikai igauņu, bet arī vācu asinis.

- Ja vācu asinis, tad viss skaidrs, - Karlovs izteiksmīgi sacīja, cenzdamies ar rotaļīgo intonāciju pats sev iedvest mundrumu, apspiest kluso satraukumu un pēkšņi uznākušās trauksmainās ilgas, kuras kā priekšnojauta vēstīja, ka gaidāms sarūgtinājums vai prieks.

- Varbūt vēlaties kaut ko stiprāku pie kafijas? - Eva ar manāmu nedrošību piedāvāja, un viņas marmora baltajā sejas ādā pavīdēja mulsuma atblāzma. - Varu piedāvāt "Rīgas balzamu" kā samaksu par veiksmīgo mājupceļu ar jūsu transportu.

- No kurienes jums tāda deficīta prece?

- Vienam bērnam, kurš nāk pie manis uz pulciņu, tēvs ir veikala direktors. - Eva ieturēja pauzi un sarauca pieri. - Ak, atvainojiet, es pavisam aizmirsu, ka jūs esat pie stūres...

- Tas nav iemesls, lai atteiktos no skaistās karalienes piedāvājuma, - Karlovs sacīja ikdienišķā toni un, cenzdamies viņu nomierināt, pat savilka muti smīnā.

- Tad iesim uz istabu, - viņa aicināja, - deficīta balzams un virtuve kaut kā nesader kopā.

Drudžaini norijis siekalas, Karlovs paņēma tasīti, aizso-ļoja viņai pakaļ un aizsmakušā balsī izspieda:

- Tagad es esmu jūsu parādnieks, jo šādā laikā alkoholu var dabūt tikai "točkā" pie spekulantiem par nakts tarifu... Nāksies jūs vēlreiz vest mājās pēc nodarbībām mūsu klubā, vīns atplaucis sacīja, taču tūdaļ nolaidās uz zemes, jo atcerējās kaukāzieti, kurš vadīja VDK īpašo nodaļu lokatora stacijā.

- Turēšu jūs pie vārda. - Eva pasmaidīja, atvēra bāru un paņēma balzama pudeli un glāzīti.

Karlovs apsēdās krēslā pie zema galdiņa, attaisīja pudeli, ielēja glāzē melno šķidrumu un izbrīnīts sacīja:

- Es neredzu otru glāzīti.

Eva pastiepa tējkaroti un paskaidroja:

- Man labāk patīk pievienot balzamu kafijai un romantiskā garā dzert šo kokteili sveču gaismā...

Viņa izslēdza gaismu, nočirkstināja sērkociņu, un uzliesmoja uguns mēlīte, mezdama ēnas uz sienām. Karlovs skatījās uz šīs mājīgās istabas saimnieci - viņas dūmakainās acis izstaroja svešādu mirdzumu. Viņš zaudēja kontroli pār sevi, piecēlās, noliecās viņai pie vaiga un noskūpstīja. Eva nolaida acis, atpogāja jaciņas augšējo pogu un tūdaļ pat aizpogāja to ciet. Viņas garie pirksti ar ovālajiem, sārti spīguļojošajiem nagiem virpināja pogu nervozi un neveikli, lejup pavērstā seja ieguva aizvainotu izteiksmi.

- Ko tas varētu nozīmēt? - viņa trīcošā balsī jautāja.

- Nezinu, - Karlovs samulsis atzinās un iztukšoja glāzi.

-Tā jūs aizbrauksiet līdz pirmajam autoinspektoram un pazaudēsiet tiesības. - Viņa samāksloti pasmaidīja, cenzdamās iziet no neveiklās situācijas. - Kā tad jūs vedīsiet mani mājās?

- Ar taksometru, - Karlovs veikli atbildēja.

- Vai jums pietiks naudas šādiem pakalpojumiem?

- Nāksies atrast vēl vienu darbu. - Viņš ieskatījās Evai sejā un sajuta satraukumu no atrašanās viņas tuvumā.

Eva klusēja un maziem malciņiem dzēra kafiju, domīgi lūkodamās uz sveces liesmiņu. Pauze ieilga.

- Mēs te sēžam kā diplomātu banketā, - Karlovs visbeidzot sacīja.

- Šķiet, ka jums laiks braukt prom, - viņa tikko dzirdami pavēstīja.

- Jā, droši vien. Taču man ir viens lūgums.

- Kāds?

- Es esmu ar jums dejojis publikas klātbūtnē. Vai drīkstu jūs uzlūgt uz vienu lēno deju bez lieciniekiem? Tikai vienu, -Karlovs lūdzošā balsī izdvesa un sajuta, ka šie vārdi nāk nedabiski un nebrīvi.

Viņa joprojām nenovērsa skatienu no sveces liesmas, pēc tam palūkojās uz viesi un nopūtās.

- Labi. Viena deja, un tad jūs dodaties mājās.

Ieslēgusi magnetofonu, viņa samazināja skaļumu līdz minimumam, un sāka plūst klusa mūzika. Sēcoši noklepojies, Karlovs pastiepa roku uzaicinājuma žestā. Viņa izslējās un graciozi atlieca muguru kā vingrotāja, un šķita, ka vidukļa apkārtmēra izmērīšanai pietiktu ar vienu viņa sprīdi.

Karlovs aplika roku viņai ap vidukli un nočukstēja:

- Paldies.

Kad melodija beidzās, Eva izrāvās no satvēriena, cieši ieķērās viņa žaketes piedurknē, aizveda līdz durvīm un atvēra tās.

- Laimīgu ceļu! - viņa, pacēlusi acis, sacīja. Skatiens bija dūmakains un mierīgs.

Viņš dzina automašīnu pilnā ātrumā. Aiz priekšējā stikla pletās zvaigžņots bezdibenis, kura dziļumā salti mirgoja Piena ceļa blāvais starojums. "Kāds ir mans ceļš?" viņš skumji nodomāja.

Uz zvaigžņotā padebeša fona kā milzīga zobena asmens jūlija debesis iedūrās lokatora stacijas varenā antena. "Lūk, kāds ir mans ceļš," viņš nopurpināja, cenzdamies apvaldīt trīsas.

Fakti un komentāri

Skrundas lokators

Tieši jaunās sistēmas "Rezonanse-2B" dēļ piecdesmit hektāru lielā platībā uz austrumiem no Rudbāržu, Sieksātes, Laidu un Raņķu ciematiem, kā ari Skrundas pilsētas sāka celt pārhorizonta kosmiskās novērošanas staciju ar simt sešdesmit megahercu darbības frekvenci un divu megavatu impulsa jaudu, šos parametrus bija plānots nodrošināt, izmantojot "Dņepr" tipa radiolokācijas staciju ar divām polarizētām antenu sistēmām. Vienlaikus Skrundā sāka celt objektu, kurā bija plānots uzstādīt divantenu "Darjal-UM" tipa radiolokācijas staciju, kuras parametri būtiski pārspēja "Dņepr" stacijas iespējas.

Šīs būves cēla steigā. Grenlandē amerikāņi jau bija gandrīz pabeiguši šāda kompleksa celtniecību. Sen uzsāktā pakaļdzīšanās līderim turpinājās trakā tempā - izšķīrās mūžīgais jautājums: "Kurš kuru? Kurš būs pirmais?"

Tieši otrās būvdarbu kārtas dēļ Daugavpils cietokšņa pazemes telpās tika regulēta sistēma "Rezonanse-2B", kura spēj radīt lodveida zibeni jeb plazmas sabiezējumu, kas rodas,

savienojot divu jaudīgu staru enerģiju, tos raidot no dažādām vietām. Ballistiskā raķete salūst, nonākusi šo staru krustpunktā, un tiek novērsts kodoltrieciens.

Pa labi no Skrundas jau funkcionēja šāds centrs "Ļeņin-grad-7", bet pa kreisi - "Černobiļ-2". PSRS bija izstrādāta globālā pretgaisa aizsardzības sistēma ar koda nosaukumu "Cepj", kura pa perimetru aptvēra visu Savienību. Skrunda bija šīs vienotās sistēmas pēdējais posms. Taču ar to vien darbs nebeidzās. Paralēli Skrundas posmam visā Baltijā katram gadījumam tika izvietoti "Koškin dom" tipa pārvietojamie kompleksi, antiballistiskās raķetes "Gazeļ" un "Kaloša". Visas šīs ažiotāžas iemesls bija līdzīga kompleksa celtniecība Grenlandē un ari tas, ka ASV kara resors sāka aktīvu "AGM-88" raķešu aizvietošanu ar jaunām, kuras tūlīt sāka ražot firma Texas Instruments. Bija pasūtīti 24 000 an-tiballistisko raķešu, pa 180 mēnesī, katra pusmiljona dolāru vērtība. Lauka izmēģinājumiem vien bija pasūtīts 21 000 an-tiballistisko raķešu. Izstrādātos pretballistisko raķešu kompleksus bija plānots nosaukt par "AM-99C-PA", kur burti "PA" nozīmēja psychological attack ("psiholoģiskais uzbrukums"). Visa sāls bija tieši indeksā "PA", jo liecināja par to, ka ari amerikāņi jau izstrādājuši sistēmu, kas līdzīga "Rezo-nansei-2B". Un, protams, to plānoja uzstādīt radiolokācijas kompleksā "Grenlande-PA".

Skrundas kompleksa otrās būvdarbu kārtas celtniecību bija plānots pabeigt tūkstoš deviņsimt deviņdesmitajā gadā. Līdz tam laikam sistēmu "Rezonanse-2B" slepenā laboratorijā Daugavpilī noregulēja un sagatavoja darbam, bet pēc tam iepakoja konteineros, lai nosūtītu uz Skrundu.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA.  SLEPENAIS KANTORIS

Es lidoju uz Parīzi. Turbīnu dūkoņa ieaijāja mani gluži kā šūpuļdziesma un saplūda klusā, monotonā rūkoņa, kura lēni slīdēja garām apziņai un atmiņai. Es aizvēru acis, un aizvadītā diena sāka riņķot ap mani pavisam nejaušos un negaidītos kadros.

No rīta mani uz tikšanos bija uzaicinājis lielas Latvijas izdevniecības īpašnieks un piedāvāja uzrakstīt dokumentālu stāstu par pramja "Estonia" noslēpumaino bojāeju.

- šī tēma pašlaik satrauc pasauli, - viņš ar entuziasmu teica. - Tur ir daudz tumšu traipu. Dzirdēju baumas, ka tu veic žurnālistisko izmeklēšanu. Vardu sakot, esmu gatavs parakstīt līgumu un izmaksāt avansu.

- Kā tev patīk gaidāmās grāmatas nosaukums "Vīza uz dzelmi"? - es ieminējos un uzmanīgi paskatījos uz izdevēju. Viņš uz mirkli aizdomājās, klusībā izvērtēdams ideju, pēc tam viņa acis iemirdzējās un viņš iesaucās:

- Interesants nosaukums! Ikviens lasītājs uzķersies. Gan krievu, gan latviešu valodā skan labi.

Viņš pasauca sekretāri un lūdza steidzami sagatavot līgumu. Saņēmis avansu, es līksmā noskaņojumā atgriezos mājās.

Ap divpadsmitiem piezvanīja vācu kolēģe Elza Volta.

- Tev šodien pat jālido uz Parīzi, - viņa bez jebkādiem ievadvārdiem paziņoja. - Ir jauna informācija par prāmi.

Zviedrijas un Dānijas odisejas laikā šī tēma bija mani tik ļoti ieinteresējusi, ka biju gatavs lidot vienalga uz kurieni, lai tiktu pie kārtējās informācijas, kas palīdzētu izprast noslēpumaino kuģa bojāeju. Vēl jo vairāk tagad, kad biju paguvis domās ieskicēt stāsta sižetu un noslēdzis līgumu ar izdevniecību.

- Kad man jāizlido? - es pioniera gatavībā pavaicāju.

- Šodien ar vakara reisu. Ja piekrīti, es tūdaļ pat pasūtīšu biļeti.

- Tevis dēļ esmu gatavs doties kaut pie velna ellē, - es nočukstēju.

- Sarunāts. Es braukšu uz Parīzi ar savu mašīnu. Satiksimies rit viesnīcā La Fayette.

- Lai notiek, - es norūcu, piepeši juzdams, cik strauji no-plok sākotnējais entuziasms, jo katra tikšanās ar kolēģi ierāva mani neprognozējamās un dažbrīd bīstamās situācijās.

Aiz iluminatora pavērās novembra nakts - pilna smagiem mākoņiem un vienveidīgu lidmašīnas dūkoņu. Es centos atminēt kārtējo šarādi, ko man sagādāja kolēģe. Viņa noteikti bija pieķērusies kādam pavedienam, kas ved pie noslēpumainām personām, kuru dēļ bija gājuši bojā tik daudzi nevainīgi cilvēki. Tiesa, jāgaida vairs nebūs ilgi, jo pēc stundas vai divām es ieradīšos labi zināmajā viesnīcā. Tās nosaukums bija uzkrītošs - Modern Hotel La Fayette -, lai gan patiesībā tā bija vidēja līmeņa viesnīca bez jebkādām īsta modernuma iezīmēm un pēdējais remonts tur bija veikts pirms kādiem desmit gadiem. Pārsvarā tur apmetās cilvēki darba darīšanās vai tūristi no Austrumeiropas, kuriem bija dārgs katrs dolāra cents. Šīs viesnīcas priekšrocība bija ne tikai salīdzinoši lētās istabas, bet arī atrašanās vieta - lielie bulvāri bija rokas stiepiena attālumā, un blakus slējās arī slavenā Monmar-tra.

Es skatījos saltajā zilgmē aiz stikla un detalizēti atcerējos savu pirmo tikšanos ar Elzu Voltu, kas notika tieši tajā Parīzes viesnīcā.

Todien es stāvēju pie administratora galda un telefoniski nosūtīju kārtējo korespondenci savai avīzei. Garām gāja simpātiska jauna sieviete, un man likās, ka viņa satrūkstas un viņas skatiens apstājas pie manis. Es tikai vēlāk sapratu iemeslu.

Beidzis sarunu, es devos uz viesnīcas kafejnīcu brokastīs. Atradis brīvu galdiņu, ķēros klāt ēdienam. Tā pati svešiniece apstājās pie mana galda un labā krievu valodā sacīja:

- Vai es jums netraucēšu?

- Tieši otrādi, - es smaidīdams atbildēju, - jūs kliedēsiet manu vientulību.

- Izskatās, ka mēs esam kolēģi, - viņa konstatēja.

- Kāpēc jūs tā domājat?

- Jus pa telefonu lūdzāt veikt labojumu jūsu reportāžā.

- Tieši tā. Tātad mēs esam kolēģi. Jūs esat žurnāliste, atvainojiet, no kurienes?

- No Vācijas.

- Bet es esmu no Latvijas. Nesen uzradās šāda jauna suverēna valsts.

- Izkļuva no padomju lamatām, - viņa indīgi piemetināja. - Vai strādājat arī Maskavas avīzēm?

- Es vienmēr esmu strādājis Maskavas avīzēm, jo tur par rakstiem maksā vairāk nekā Latvijā.

- Tas ir svarīgi, - viņa nopietnā balsī konstatēja.

- Mēs varam vienoties par barteru, - es piedāvāju, - un apmainīties ar vērtīgu informāciju.

Viņas seja iemirdzējās, un viņa priecīgi atbildēja:

- Brīnišķīgi! Konsultācijas par Krieviju man ir vajadzīgas kā gaiss.

Tā es iepazinos ar Elzu Volfu. Vēlāk man kopā ar viņu gadījās veikt ne vienu vien žurnālistisko izmeklēšanu. Viņa rakstīja savai avīzei, es - savai, taču mēs nejutāmies ka konkurenti, jo vienmēr godīgi un atklāti dalījāmies ar informāciju, tas ir, pastāvēja tieši tāds barters, kādu es piedāvāju pirmajās mūsu pazīšanās minūtēs.

- Cienījamie pasažieri, - manas pārdomas pārtrauca samtaina stjuartes balstiņa, - mūsu lidmašīna tuvojas Sarla de Golla lidostai. Ludzu visus piesprādzēties!

Es paskatījos ārā pa iluminatoru. Debesu ainava bija kra-si izmainījusies. Smagie mākoņi bija izklīduši, un parādījās zvaigžņots bezdibenis, kura dziļumā neskaidri zaigoja miglains Piena ceļš. Jau drīz zem šī zvīļuma iemirdzējās lielpilsētas uguntiņas. Tās strauji kļuva aizvien lielākas un izgaismoja tiltu formas, ēku fasādes, ielu un prospektu tīklojumus.

Lidmašīna nolaidās tieši pusnaktī, un es devos uz autobusa pieturu, no kuras ar ekspresi četrdesmit minūtēs aizbraucu līdz pilsētas centram un izkāpu pie slavenā teātra Grami Opera.

Kaut arī pūta auksts ziemeļu vējš, man bija silti ap sirdi. Es vienmēr izjutu iekšēju līksmību, kad ierados šajā pilsētā. Naksnīgā, izgaismotā Parīze trokšņoja un uzdzīvoja. Ar to Francijas galvaspilsēta atšķīrās no citam pilsētām - tur naktīs kafejnīcās un restorānos bija ne mazāk cilvēku kā dienas stundās. No tā varēja secināt, ka parīzieši ne tuvu nebija darbaholiķi un dzīvoja savam priekam.

Nelielā un mājīgā bārā, kur es iegāju iedzert kafijas tasi, pianists spēlēja pa pusei aizmirstas melodijas no manas jaunības. Es iekārtojos pie platā skatloga, lai paklausītos mūziku un patīksminātos par naksnīgo Parīzi. Atslābinājies ērtā krēslā, paskatījos apkārt. Apmeklētāju bija daudz - tie bija dažādu ādas un matu krāsu cilvēki, un gandrīz visi negausīgi kūpināja cigaretes. Solists, nepārstādams spēlēt klavieres, pamanījās pielikt pie lūpām glāzi ar dzērienu, pēc tam izvalbīja acis, un viņa pirksti izvilināja no instrumenta gan ritmiskus akordus, gan skumjas melodijas.

- Kafiju un kokteili "Daikiri". - Es pasūtīju Ernesta He-mingveja iecienīto dzērienu, kurš ne tikai uzmundrina, bet ari labi atsvaidzina.

Turēdams rokā auksto glāzi, es klausījos mūziku un pētīju zvaigznes, kuras mirdzošiem stariņiem skrāpēja veco fasāžu statujas, caururba platānu lapotnes un bezkaunīgi ielūkojās platajos logos, cenzdamās izgaismot Parīzes guļamistabu noslēpumus.

- Mesje, - kāds ierunājās piesmakušā balsī, - vai jus neiebilstat, ka es apsēžos pie jusu galdiņa?

Es pamāju ar galvu. Viņš smagi atgāzās krēslā un uzmanī-

gi uz mani paraudzījās. Es neizturēju šo savādo skatienu un, pagriezies uz citu pusi, sāku aplūkot kādu vietējā mākslinieka radītu ainavu, kurā bija redzamas kalnu ciemata aprises saules gaismā. Vai nu tāpēc, ka es atbildēju ar žestu, vai tāpēc, ka nepasmaidīju, vai arī kāda cita iemesla dēļ, kas zināms tikai franču uzdzīves vietu mīlētājam, bet viņš negaidīti sāka runāt krieviski.

- Šķiet, ka mēs esam bijušie tautieši.

- Iespējams, - es izmetu.

- Nevis iespējams, bet pavisam noteikti, - smaidīdams sacīja šis padzīvojušais svešinieks. - Tikai jūs šeit esat nesen, bet es jau pavisam sen.

- Sen? Cik ilgi tas ir?

- Es pietauvojos Francijā pirms četrdesmit pieciem gadiem. Kuģis, ar kuru es devos jūrā, iebrauca Havras ostā. Un es aizbēgu uz neatgriešanos.

- Kas jūs pamudināja spert šādu riskantu soli? - es painteresējos.

- Banāls iemesls. - Svešais pasmaidīja. - Es biju neprātīgi iemīlējies vienā meitenē. Bet... viņa apprecējās ar savu tautieti. Šādu lēmumu pieņēma viņas judu ģimene. Man sakas nebaltas dienas, un es, lai nekad viņu neredzētu, uzdrošinājos pamest lielo un neuzvaramo padomju valsti, šo komunistisko paradīzi. - Viņa zilajās acīs uzmirdzēja un pagaisa smīns. Svešais iedzera no glāzes nelielu malku un nomainīja sarunas tēmu. - Vai drīkstu jautāt, kāds liktenis jūs šurp atvedis?

- Pienākuši laiki, kad vairs nav slepus jābēg uz ārzemēm, jo var vienkārši nopirkt biļeti un atbraukt.

- Bet vīza?

- Latvijā to var saņemt bez īpašām problēmām.

- Ak, jūs esat no Latvijas! - Viņa acis priecīgi iezaigojās. - Es mācījos Rīgas Jūrskola. Vai zināt tādu iestādi?

- Tā ir Pārdaugavā, Zundas krastā, - es norādīju.

- Tieši tā.

- Vai tagad strādājat Francijas flotē?

- Pāris gadu gāju jūrā, bet pēc tam pabeidzu zemūdens speciālistu kursus un ilgus gadus pētīju jūru un upju dibenus. Vai esat dzirdējis par Toplicas ezera noslēpumu? - viņš negaidīti pajautāja.

- Tas atrodas Austrijas Alpos, un ezera dibenā atrada konteinerus ar hitleriešu slepenajiem arhīviem, - es pārliecinoši sacīju, jo kādā no savām grāmatām biju aprakstījis šo kara vēstures lappusi.

- Tieši tā, - viņš pārsteigts konstatēja. - Es esmu tur bijis. Tas bija ļoti grūts darbs, jo ezera dzīlēs bija sakrājies daudz nogrimušu baļķu. Ne tikai baļķu, pat veselu koku ar saknēm, kuri pavasara plūdu laikā atnesti no Alpu mežiem. Zem ūdens bija izveidojusies īsta postaža - kā pēc vētras. Atceros, kā mēs līdām caur šiem aizsprostojumiem, riskēdami ar dzīvību.

- Kurš jums lika turp doties? - Mani atmodās žurnālista oža, jo kādreiz biju aprakstījis notikumus šī ezera krastā.

- Kāds žurnāls... tagad vairs neatceros nosaukumu... nolīga ūdenslīdēju grupu, kuras sastāvā biju ari es.

- Vai kaut ko atradāt?

- Šo un to, - svešais atbildēja, neko konkrētu nepasakot. - Kara gados pie šī ezera atradās slepena Vācijas jūras kara bāze, kur zinātnieki izstrādāja jaunas mīnas, torpēdas un citu aprīkojumu. Turklāt šī bāze bija arī pārkraušanas punkts hitleriešu izlūkošanas šefa Šellenberga cilvēkiem. No turienes sūtīja uz Itāliju viltotus ASV dolārus un Anglijas mārciņas, lai finansētu spiegu darbu. Daļu naudas krājumu, ko nepaguva pārsūtīt, nogremdēja ezerā. Lūk, ar kādiem slepeniem notikumiem mani saveda ūdenslīdēja liktenis!

- Vai jūs joprojām nirstat jūras dzīlēs?

- Esmu pensijā. Taču reizēm laižos jūras dzīlēs kopā ar draugiem. Kad aizgāju pensijā, sāku piestrādāt par gidu. Pavadu grupas no bijušās PSRS.

- Vai tūristu skaits no bijušā sociālistiskā komunālā dzīvokļa ir palielinājies?

- Tas vēl maigi teikts, - viņš vīpsnādams attrauca. - Simts vai pat tūkstoš reižu lielāks! Bet Eiropas līderi atpūtnieku daudzuma ziņā joprojām ir nevis krievi, bet vācieši. Redziet, viņu valsts nodrošina saviem pilsoņiem dzīves līmeni, kādu vairums citu rūpnieciski attīstītu valstu nevar atļauties. Vācietis strādā vidēji pusotru tūkstoti stundu gadā, un tas ir viszemākais rādītājs Eiropā.

- Sanāk kādas trīsdesmit piecas stundas nedēļā? - es veikli aprēķināju.

- Trāpījāt desmitniekā. - Viņš pasmaidīja un turpināja: - Turklāt var atrast nepilnas slodzes darbu. Šādai "nepilnai" nodarbinātībai dod priekšroku gandrīz deviņdesmit procenti sieviešu. Atvaļinājums vāciešiem ilgst aptuveni sešas nedēļas. Šim laikam gadā vēl nāk klāt desmit līdz divpadsmit brīvdienas. Lūk, kāpēc Vācijas iedzīvotāji ir nenogurdināmi ceļotāji un rekordisti atvaļinājumu pavadīšanā ārzemēs. Katru gadu atpūšoties viņi aiz robežas atstāj aptuveni sešdesmit miljardus mārku. Turklāt tā ir tikai tā nauda, kura tiek iemainīta pret vietējo valūtu.

- Vācijas darba algu sistēma, - es nopūties sacīju, - atļauj šīs valsts pilsoņiem baudīt dzīvi.

- Nav nekāds brīnums. Tur gandrīz visi darba koplīgumi paredz speciālas naudas summas atvaļinājumam, tūkstoš mārku. Viņu tūrisma un ceļojumu biroji veido savus piedāvājumus tā, lai par šo atvaļinājuma naudu varētu aizbraukt divu nedēļu ilgā tūre uz kūrortu. Ar šo summu pilnīgi pietiek, turklāt daļa vēl paliek pāri kabatas naudai. Vācieši, ja vēlas, var vairākas reizes gada laika pirkt lētas autobusu tūres uz Luksemburgu, Beļģiju vai Itālijas ziemeļiem. Šos braucienus sauc par "kafijas ceļojumiem", jo tie ir fantastiski lēti. Četras dienas, ieskaitot dzīvošanu un ēšanu, maksā ne vairāk par simt piecdesmit markām. Tas ir tāpēc, ka šīs tūres sponsorē lieli ārvalstu uzņēmumi, kuri nodarbojas ar plaša patēriņa preču ražošanu. Bet šādu braucienu dalībnieki parasti ir pensionāri, kas kļūst par viņu produkcijas patērētājiem un propagandētājiem Vācijā.

- Vai ir kādas atlaides studentiem un skolēniem?

- Tie labprātāk atpūšas un iepazīst pasauli, pārvietojoties pa dzelzceļu. Par divsimt piecdesmit markām var nopirkt mēnešbiļeti, kura ļauj bez jebkādiem ierobežojumiem ceļot

ne tikai pa Eiropu, bet arī pa Ziemeļāfriku un Āziju.

- Francūži, spriežot pēc nakts uzdzīves, ne īpaši apgrūtina sevi ar darbu.

- Viņi gadā nostrādā aptuveni tūkstoš astoņsimt stundu. Turklāt ievērojamu daļu šī laika iztērē tam, lai nopelnītu atvaļinājumam, jo tā pavadīšana eksotiskās zemēs ir katra vidusmēra francūža sapnis.

- Kuras eksotiskās valstis viņi iecienījuši visvairāk?

- Jaunkaledonija, Antiļu salas, Francijas bijušās kolonijas. Varu minēt, ka viena no viņu iecienītākajām atpūtas formām ir tā saucamā atpūta pēc Club Mcd sistēmas. Tā ir bezrūpīga laika pavadīšana skaistos Vidusjūras kūrortos ar peldēšanos, plašu izklaides programmu un ekskursijām. Dažiem patīk ceļojumi pa Sahāru, Zīda ceļa iepazīšana. Tiesa, pēdējo gadu ekonomiskās lejupslīdes dēļ francūži sākuši retāk braukt uz ārzemem un pavada atvaļinājumu provincē, baudot tās neatkārtojamo gastronomiju un lauku mājīgumu. - Viņš pasniedzās pēc konjaka glāzītes, iedzēra un tad iemalkoja kafiju. - Tā ir mana norma, - viņš sacīja, pamādams uz glāzi. -Kādreiz es dzēru daudz, bet... Sirsniņa sāka niķoties, un nācās pāriet uz minimālas alkohola lietošanas režīmu. Trīs šādas glāzītes nedēļā un ne vairāk.

Es klausījos sarunas biedrā un palaikam skatījos uz atvērtajām durvīm, aiz kurām nakts pieglaimīgi čaukstināja lapas un caur dažādu krāsu mežģīnēm pustumšajā kafejnīcā ielūkojās spilgtas, gluži vai nospodrinātas zvaigznes.

- Vai redzat sirmo vīrieti, kurš sēž pie stūra galdiņa? -gids pajautāja.

Tur kā mūmija bija sastindzis vīrietis ar iezaļganu seju. Viņš bija pavērsis tukšu skatienu pianista virzienā, bet acīmredzami neuztvēra mūziku.

- Tas ir mans kaimiņš. Viņš mani neredz. Un vispār neko neredz, izņemot šņabi. Viņam ir šausmīgas bēdas... Sieva noslīka ar prāmi "Estonia".

Es sarāvos un vēlreiz uzmanīgi paskatījos uz nelaimes skarto cilvēku. "Varbūt," es iedomājos, "ir vērts viņu iztaujāt?"

- Pāris reižu es centos uzsākt ar viņu sarunu, - jūrnieks turpināja, - bet viņš tikai atmeta ar roku, kā teikt, atšujies. Majas ne ar vienu nerunā, tikai raud un dzer. Ne tikai viņš -visa Zviedrija sēro...

- Ne tikai Zviedrija, - es izlaboju, - bet visa Eiropa sēro.

- Redz, kāds cilvēkam liktenis... - Viņš palūkojās uz cietušo. - Viņa sievai bija no Tallinas jālido uz Parīzi ar lidmašīnu. Savukārt viņš bija nolīgts strādāt Stokholmas ostā. Tad, lūk, viņa nolēma apciemot vīru, kā saka, sagādāt viņam pārsteigumu. Viņa atteicās no aviobiļetes un devās uz Zviedriju ar prāmi...

- Sanāca ļoti nepatīkams pārsteigums, - es nočukstēju.

- Pirms pāris dienām satiku viņu un nepazinu. No kādreiz veselīgā vīrieša palikuši vien kauli un āda, un zilumi zem acīm. Viņš ļoti mīlēja sievu... Viņu tā arī neatrada. Vīrs nolēma nolīgt ūdenslīdējus, atrast viņas līķi un kristīgi apglabāt. Vai jūs gadījumā nezināt, kādā dziļumā guļ šis prāmis?

- Astoņdesmit metru.

- No tāda dziļuma izcelt prāmi ir tikpat viegli kā nospļauties. - Svešais ieturēja pauzi, vēlreiz paskatījās uz nelaimes pārņemto un turpināja: - Par "Estonia" klīst daudz dažādu runu. It kā esot transportējuši fantastiski dārgas retzemju izejvielas. Citi apgalvo, ka uz Zviedriju vesta milzīga narkotiku partija. Ko jūs par to domājat?

- Grūti teikt, - es izvairīgi atbildēju, - laiks parādīs un pateiks priekšā.

- Laiks rādīs, - bijušais jūrnieks piekrita. - Tikai tiem pasažieriem, kuri kopā ar prāmi nogāja dibenā, ir pilnīgi vienalga, ko veda ar kuģi. - Viņš pēkšņi piecēlās, pasniedza man vizītkarti un sacīja: - Ja radīsies problēmas ar naktsmītni, laipni lūdzu pie manis. Es dzīvoju viens un priecāšos par tautieša kompāniju.

Mēs tā arī nestādījāmies viens otram priekšā. Kad viņš bija aizgājis, es paškatījos uz vizītkarti, kur franciski un krieviski bija rakstīts: "Kirils Niks, gids."

Es izgāju no kafejnīcas, ieniru naktī kā rāmā ūdenī un peldēju caur to, tīksminādamies par neona lampu rotaļām, vit-nnu mirdzumu un rosību kazino spēļu zālēs. Viena Parīzes daļa līksmojās, bet otra gulēja, aiztaisījusi visus krampīšus un aizbīdņus, vienaldzīga pret visu, kas notika ārpus tās robežām un interesēm. Skatīdamies uz pilsētas kontrastiem, es piepeši apjautu, ka visa šī ainava man ir labi zināma un pat ierasta. Iespējams, iepriekšējā dzīvē esmu bijis parīzietis.

Nākamajā dienā es pamodos vēlu un nolēmu doties pastaigā līdz Monmartrai. Ikreiz, būdams Parīzē, es apmeklēju šo mākslas oāzi, lai sajustu to izcilo franču impresionistu garu, kuri savulaik radīja šedevrus šaurās mansarda istabiņās, kā arī papriecātos par mūsdienu mākslinieku otas uzburtajām gleznām.

Kāpdams pa Svētās Sirds bazilikas kāpnēm, es ieraudzīju savu iepriekšējā vakara galdabiedru, kas žestikulēja gluži kā īsts francūzis un kaut ko stāstīja bijušajiem tautiešiem. Ieraudzījis mani, viņš pameta grupu, pienāca man klāt un, noslēpumaini piemiegdams ar aci, sacīja:

- Vai atceraties to nelaimīgo, kura sieva aizgāja bojā?

- Jā, protams. Vai viņam kaut kas atgadījies?

Mesjē Niks mīklaini palūkojās apkart un nočukstēja:

- šorīt viņš pienāca pie manis un piedāvāja doties uz nogrimušo prāmi. Solīja lielu naudu, ja es atradīšu viņa sievas līķi.

- Un jūs?

- Es padomāšu, - viņš izmeta. - Viss atkarīgs no cenas. Ūdenslīdēju komandu es varu savākt. Tiesa, kuģa izīrēšana viņam maksās pamatīgu summu. Naudu viņš dabūs, jo viņa brālis ir velnišķīgi bagāts. Atvainojiet, man jāskrien pie maniem krievu klientiem, citādi viņi paši kā tarakāni aizskries uz visām pusēm un man neko nesamaksās.

Es apstaigāju baznīcu un iegriezos mazā ieliņā. Seno ēku fasādes dvesmoja pēc svaigas krāsas, bet iekšā bija jūtama pamestība un tukšums. Toties pirmie stāvi, pārvērsti komisijas veikalos, bija kā no strūklakas pārpludināti ar mākslas darbiem. Un tomēr Monmartras šaurās šķērsielas pat savā panīkumā joprojām palika neatkārtojamas un izstaroja

nostalģisku dīkdienības atmosfēru.

Visi šie senie bruģētie celiņi veda uz laukumu, kur audeklu dižošanās un krāsu trakulība izbrīnīja ikvienu tūristu un ciemiņu. Atceros, kad pirmoreiz nonācu šajā galerijā zem atklātam debesim, mani apstulbināja tur sablīvēto glezniecības darbu skaits un tajos ieguldītās enerģijas apmērs. Nokļuvis starp gleznām, kuras šķita veidojam sev apkārt augstsprieguma lauku, es pēkšņi skaudri sajutu, ka mēmie portreti tāpat kā vārdi spēj kliegt, starot un asiņot, veidojot harmoniju no postažas un sabrukuma, bet nerunīgās ainavas - atnest lauku un mežu smaržu, putnu čivināšanu un zvēru rūkšanu.

Elza nebija man zvanījusi, tāpēc es nesteidzos atgriezties viesnīcā un ierados tur tikai uz vakarpusi.

- Mesjē, jūs gaida dāma. Viņa ir kafejnīcā, - laipni paziņoja administrators, kad palūdzu sava numura atslēgu.

- Paldies, - es sacīju.

Kolēģe sēdēja pustumšā zālē, kūpināja cigareti un šķirstīja savu bloknotu. Mani ieraudzījusi, viņa pasmaidīja.

- Kāpēc tu man nepateici, kad atbrauksi? - es viņai pārmetu. - Es būtu gaidījis tevi viesnīcā.

- Es braucu ar mašīnu, mans mobilais izlādējās, tāpēc nevarēju piezvanīt. Starp citu, jāuzliek, lai tas lādējas.

- Iesim uz numuru. Kur ir tava mašīna?

- Stāvvietā.

- Vai ilgi būsi Parīzē?

- Viss būs atkarīgs no tā, kā veiksies ar darbiem. Aiziesim uz kādu tukšu ēstuvi, un es tev pastāstīšu kaut ko ļoti interesantu... Starp citu, viesnīcā nav brīvu numuru, tāpēc es atstāšu mantas pie tevis.

- Tu vari pārnakšņot pie manis.

- Tikai tad, ja nebūs citas izejas. - Elza nosmīnēja. - Tavā skabūz! nav tik daudz vietas, cik bija manos Stokholmas apartamentos.

- Es kā pieticīgs žurnālists nedzenos pēc greznības. Ka sacīt, izvēlos numurus un dzīvoju, kā līdzekļi atļauj. Tu solīji man kaut ko pastāstīt.

- Kafejnīcā. Bet tagad es gribu pastaigāties pa Parīzi. Kā nekā katrs brauciens uz šejieni ir svētki.

Mēs pastaigājāmies aptuveni četrdesmit minūtes, tīksminādamies par dažādu gadsimtu un stilu arhitektūras meistardarbiem, un nonācām otrā Senas pusē. Vēlāk mēs iekārtojāmies kafejnīcā krastmalas augstceltnes divdesmitajā stāvā. Zāle bija tukša, skanēja klusa melodija. Elza aizsmēķēja un domīgi skatījās pa logu, it kā cenzdamās apkopot domas. Aiz stikla pletās Parīzes panorāma, kuru sašķēla majestātiskā upe, bet čaklais velkonis no augšas atgādināja pa ūdens spoguļa virsmu rāpojošu mārīti.

- Klausies uzmanīgi, kādu informāciju man izdevās iegūt, -viņa beidzot ierunājās. - Dāvida Kacmana dēls strādā kompānija, kas pieder Mahmudam Ibrahimam. Jā, jā, tu nepār-klausījies, tieši tam uzņēmējam, ar kuru... - balss kļuva jautrāka, - ...arī tev ir bijis zināms sakars.

-Tu vislabāk no visiem zini, - es sašutis iebildu, - ka man ar šī arāba nāvi...

- Atvaino. Es pajokoju, - Elza, mani mierinādama, tūlīt pat sacīja. - Bet, ja nopietni, pēc nedēļas viņam paliktu piecdesmit gadu. Visticamāk, tieši par godu šai jubilejai tika pasūtīts portrets. Mans darba devējs izteica pieņēmumu, ka Mahmuds Ibrahims ir kaut kā saistīts ar Osāmu bin Lādenu.

- Tad nu gan! - es iesaucos.

- Bet tas ir tikai pieņēmums. Kacmana dēls... viņu sauc Jakovs... ir biežs viesis Ungārijā.

- Kas tur īpašs?

- Kaukāzā tiek iegūti retzemju metāli. Pēc vienas ietekmīgas Osetijas personas iniciatīvas tika izveidots Krievijas un Ungārijas kopuzņēmums, kurš sāka pārdot unikālo preci visā pasaulē. Klīst baumas, ka uzņēmums atņemts šai personai un pašlaik tas pieder... - Viņa ieturēja pauzi.

- Nevelc garumā, Elza! - es lūdzu. - Kam tas pieder? Ne jau nacistiskā apbalvojuma kavalierim Dāvidam Kacmanam?

- Neuzminēji. Firma pieder Krievijas prezidenta Jeļcina ģimenei.

- Vareni! - Es biju izbrīnīts.

- Tā apgalvo specdienesti, - Elza norādīja. - Bet tikai Dievs zina, kā ir patiesībā. Bet retzemju vielas tiek vestas no Krievijas uz Rietumiem. Visbiežāk caur Igaunijas ostām. Vai tagad tu nojaut, kāpēc nogāja dibena prāmis "Estonia"? Ne jau nu tehnisku bojājumu dēļ, kā to apgalvo zviedri. Iemesls bija cits.

- Informācija patiešām ir graujoša! - es atzinu.

Elza paņēma cigareti, ievilka dūmu un, uzmanīgi uz mani paskatījusies, sacīja:

- Tu man stāstīji, ka esi nodarbojies ar zemūdens peldēšanu.

- Jaunībā.

- Nav svarīgi. Tu kaut ko saproti no tās?

- Pieņemsim.

I

- Skaties! - Viņa pasniedza man avīzi. - Šeit ir interesants sludinājums. Meklē akvalangistus ar pieredzi zemūdens darbos un nogrimušu kuģu izcelšanā.

- Un kāds man ar to sakars?

- Vai nenojaut? - Elza caururba mani apburošajām actiņām. - Šo speciālistu grupu, kā man paziņoja, vāc... Kacmana dēls. Mums vajadzētu atgriezties Kopenhāgenā. Dzīvosim greznā viesnīcā. Mans saimnieks dāsni finansēs šo braucienu.

- Kāda būs mana misija?

- Tā it nemaz nebūs bīstama. Tu piezvanīsi uz avīzē norādīto telefona numuru, aiziesi uz šo mistisko kantori un piedāvāsi savus pakalpojumus. Jānoskaidro, kurš patiesībā ir ieinteresēts zemūdens darbu speciālistu vākšanā un uz kurieni viņiem piedāvās braukt. Man šķiet - un ne tikai man, -Elza izteiksmīgi piebilda, - ka šī akcija ir saistīta ar prāmi "Estonia".

- Informācija nāk no tava saimnieka?

-Jā.

- Dīvaini, ļoti dīvaini, - es sacīju. - I^5rāmis sen nogrimis, bet kņada ap to turpinās.

- Mūsu kolēģim Kārlam Stivam bija taisnība, kad viņš izteica pieņēmumu, ka uz prāmja borta bijusi ļoti dārga krava.

- Tavuprāt, kāds cenšas izcelt šo kravu no nogrimušā prāmja tilpnēm?

- Tieši tā. Vai tu esi gatavs doties ceļā uz Dāniju?

Es nenoteikti paraustīju plecus un klusēdams skatījos uz mirdzošiem ažūra tiltiem greznoto pilsētu, kuras uguņu mi-riādes griezās valsi.

- Kāds ir tavs lēmums? - Elza pārtrauca pauzi.

Mani it nemaz turp nevilka. Es gribēju to pateikt, taču iezvanījās telefons.

- Kur tu esi? - Tas bija kolēģis Kāris Stiva.

- Parīzē, - es atbildēju. - Tīksminos par Eifeļa torni. Vai Stokholma jau atguvusies no šoka?

- Sākusies šoka stāvokļa otrā sērija, - Kāris lēni sacīja.

- Kas tad vēl noticis?

- Man likās, - viņš turpināja, - ka viss jau beidzies. Prāmis nogrimis, atrasto pasažieru līķi apglabāti, un viss. Taču es kļūdījos.

- Nesapratu.

- Šeit gluži kā briesmīgā karā visapkārt notiek slepkavības. Tiek novākti žurnālisti, liecinieki, vārdu sakot, visi, kuri cenšas runāt par "Estonia" bojāejas patiesajiem iemesliem.

- Kāds ir starptautiskās komisijas viedoklis?

- Daudziem jau ir skaidrs, ka šī komisija cītīgi pilda pasūtījumu un dara visu, lai noslēptu no sabiedrības patieso katastrofas iemeslu. Bet tas slēpjas slepenajā kravā, kuru kāds cenšas izcelt no mirušā kuģa. Vai atceries oficiālās koordinātas vietai, kur nogrima "Estonia"?

- Aptuveni.

- Pašlaik jūras dzelmē pie kuģa korpusa notiek visīstākais karš. Ir informācija, ka dažādi grupējumi, kuru rīcībā ir vismodernākais ekipējums, laužas uz automašīnu klaju un uz kajītēm, kurās, visticamāk, noslēpti slepeni dokumenti. Zviedru un somu robežsargi nelaiž virsūdens kuģus prāmja "Estonia" nogrimšanas vietā, tomēr ir ziņas, ka prāmi vairākkārt apmeklējuši akvalangisti... Visticamāk, viņus turp nogādājušas zemūdenes.

- Zviedrijas specdienestu zemūdenes?

- Domāju, ka ne tikai Zviedrijas, bet ari citu valstu. Aktivizējušies ari bandīti.

- Ko, tavuprāt, veda ar prāmi "Estonia"? - Atbildes vieta klausulē atskanēja pīkstieni. Es pagriezos pret Elzu un satraukts sacīju: - Kāris piepeši pazuda no ētera.

Fakti un komentāri

Stokholma. Zviedrijas Augstākās tiesas ēka

Mēs gājām pa rosīgo Stokholmas Bruņinieku saliņu. Priekšā balta mirdzēja Vrangela pils, kurā iekārtojusies Apelācijas liesa. Manas vizītes mērķis - tikšanās ar šis iestādes vadītāju Juliānu Hiršfelda kungu. Tā ka draudēja skaļš starptautisks skandāls, Zviedrijas premjerministrs Jērans Pēšons bija spiests paziņot, ka tiks sākta jauna izmeklēšana, kuras vadīšanu uzticēs Apelācijas tiesas priekšsēdētājam. Mans pavadonis un vienlaikus tulks - vietējais žurnālists, kura uzvārdu es saprotamu iemeslu dēļ nenosaukšu, - samulsis stāstīja:

- Es veselu stundu lūdzos, lai kanceleja savieno mani ar 1 liršfelda kabinetu, taču sekretāri vienmēr atbildēja, ka viņš nav uz vietas vai ir ļoti aizņemts un nevienu nepieņem. Tāpēc ir tikai viena izeja, proti, negaidīti ierasties un eksprom-ta mēģināt ar viņu aprunāties. Cerības, ka viņš mums veltīs kaut pāris minūšu, ir niecīgas, taču pamēģināt varam...

Kolēģim bija taisnība, jo mums nebija nekādu izredžu. Es klausījos ceļabiedrā un atcerējos publikācijas Igaunijas un Zviedrijas plašsaziņas līdzekļos. Galvenā doma bija tāda, ka sabiedrības interesēs tiesai būtu pienākums noskaidrot Zviedrijas Aizsardzības ministrijas lomu gan prāmja "Estonia" izmantošanā militāriem pārvadājumiem, gan slepenā kuģa korpusa pārmeklēšanā, lai iegūtu materiālus un faktus.

- Riksdāga deputātu grupa vērsās pie tieslietu kanclera -šo amatpersonu ieceļ parlaments, un tā ir neatkarīga no nozares ministrijas - ar lūgumu nopratināt zviedru militārpersonas par iespējamajiem slepenajiem zemūdens darbiem uz nogrimušā prāmja "Estonia", - stāstīja kolēģis, kas kopš pirmās dienas pēc prāmja katastrofas veica savu personīgo izmeklēšanu. - Tieslietu kanclera jautājums skanēja aptuveni šādi: "Vai bruņoto spēku nirēji apmeklēja prāmi "Estonia"? Vai bruņotie spēki bija informēti, ka prāmi apmeklējuši kādi citi nirēji?" Militārpersonas, dabīgi, atbildēja noliedzoši, taču tikai uz pirmo jautājuma daļu. Par "citiem nirējiem" bruņotie spēki nolēma klusēt. Zviedrijas valdības kritizētāji ir pārliecināti, ka prāmi "Estonia" apmeklējuši amerikāņi vai briti, kuriem bija domāta slepenā krava, bet zviedru armijnieki tikai "stāvēja sardzē". Hiršfelda kungs veica atsevišķu izmeklēšanu par militāro kravu pārvadāšanu no bijušajām PSRS valstīm uz Zviedriju, bet pēc rezultātu paziņošanas valdības locekļiem nekavējoties iznīcināja visus savāktos materiālus.

- Dīvaina rīcība, - es izbrīnīts secināju.

- Ne tikai dīvaina, bet arī pretlikumīga, - kolēģis norādīja.

- Acīmredzot, - es sacīju, - šo ierēdni, kurš uzticīgi un patiesi kalpo tiesu varai, kāds tik ļoti iebiedējis, ka Zviedrijas Apelācijas tiesas priekšsēdētājs aizmirsa par morālo un juridisko atbildību.

- Tur nav nekā pārsteidzoša, - kolēģis, smagi nopūties, teica. - Kaut kādi spēki nekaunīgi novāc visus lieciniekus, kuri saskārušies ar prāmja bojāejas noslēpumu. Kad jautājums ir par dzīvību vai nāvi, pat visgodīgākais un centīgākais Temīdas kalps rīkosies tā, kā sirds teiks priekšā.

- Vai arī tas, kurš viņu iebiedējis, - es ar smīnu norādīju.

- Tieši tā. Nav brīnums, ka ap dzelmē guļošo prāmi "Estonia" pieaug un pieņemas spēkā sazvērestības teorija, jo varas iestādes pašas veicina tās rašanos. Zviedrijas Apelācijas tiesas priekšsēdētājs Jūhans Hiršfelds atzinies, ka viņš patvarīgi iznīcinājis visus materiālus, kurus bija vācis iepriekšējos gados, lai sagatavotu ziņojumu Zviedrijas valdībai par prāmja "Estonia" bojāeju. Iemeslus, kāpēc viņš tā rīkojās, Hiršfelds noklusē. Ziņojumam bija jāsatur dati par militārajām kravām, kuras veda ar prāmi. Tāpat no mūsu policijas departamenta noslēpumaini pazuda visi ar "Estonia" bojāejas izmeklēšanu saistītie dosjē. Mēs ceram, ka atšķirībā no Hiršfelda materiāliem šos dosjē vēl kaut kad atradīs.

- Pa ceļam uz šejieni, - es iestarpināju, - man izdevās pabūt Tallinā, un no vietējiem kolēģiem es uzzināju par Kīgi-kogu komisijas secinājumu, ka Igaunijai varēja piederēt Krievijas augsto tehnoloģiju speciālā aparatūra, par kuru ļoti interesējās rietumvalstu specdienesti. Turklāt interesi par šādu aparatūru izrādīja ne tikai specdienesti, bet arī privātie uzņēmumi, kas nodarbojas ar ieroču ražošanu. Šādām "interesantām" lietām pieskaitāma kosmosa nozares elektronika, augsto tehnoloģiju izsekošanas ierīces un meklēšanas ierīces, piemēram, zemūdens radiobojas, radari, kā arī pretgaisa aizsardzības kompleksi, sevišķi ar marķējumu "C-300", un elektroniskās vadības sistēmas. Saskaņā ar komisijas pieaicināto ekspertu vērtējumu jaunākās gaisa telpas novērošanas sistēmas tika atvestas tieši uz Igauniju pēc Matiasa Kusta skandalozi slavenās nolaišanās Sarkanajā laukumā tūkstoš deviņsimt astoņdesmit septītajā gadā. Viņa vieglā lidmašīna "Cessna FI 72P" šķērsoja PSRS gaisa robežu Kohtla-Jerves rajonā. Turklāt Igaunijas teritorija sava svarīgā ģeopolitiskā izvietojuma dēļ bija piemērota augsto tehnoloģiju militāro sistēmu uzstādīšanai. Kara gadījumā buferzonai, proti, Vācijas Demokrātiskajai Republikai, Polijai, Čchoslovākijai un Ungārijai, būtu uz pāris nedēļām jāaiztur uzbrukums no Rietumiem, bet nākamā aizsardzības līnija stieptos caur Igauniju, Baltkrievju un Ukrainu. Komisija arīdzan norāda uz faktu, ka vismaz līdz tūkstoš deviņsimt deviņdesmito gadu sākumam Igaunijā bija zinātniskais potenciāls kosmisko tehnoloģiju attīstīšanai. Kā norādīts atskaitē, ārvalstis un kara tehniku ražojošos uzņēmumus interesēja ne tikai visjaunākie padomju kara tehnikas izgudrojumi, kuru izpētē palīdzētu uzlabot metodes, kā pret tiem cīnīties. Piemēram, tas attiecas uz radaru sistēmu. Komisijai izdevās noskaidrot vismaz vienu konkrētu gadījumu, kad Igaunijas kara izlūkdienestam oficiāli piedāvāja Krievijas kosmiskās elektronikas elementus, kas palīdz veikt izlūkošanu ar infrasarkanajām kamerām, turklāt izlūkdienesta vadītājam bija iespēja iepazīties ar ekspluatācijas pamācību un attiecīgajiem fotoattēliem. Deviņdesmito gadu sākumā Igaunijā "tirgus apgrozība" bija arī nakts režīma novērošanas ierīces kara vajadzībām. Saskaņā ar Igaunijas specdienestu ekspertu vērtējumu ir pilnīgi iespējams, ka tai pašā laika posmā no Krievijas uz Igauniju tika izvesti tā saucamie atomčemodāniņi, tas ir, miniatūras atombumbas. Pati Krievija nekad nav apstiprinājusi šos faktus.

- Preses konferencē, - kolēģis turpināja, - Hiršfelda kungs paziņoja, ka savus secinājumus viņš pamatojis uz bijušā Zviedrijas muitas priekšnieka, bijušā Zviedrijas bruņoto spēku virspavēlnieka, bruņoto spēku materiāltehniskās pārvaldes priekšnieka un Drošības policijas vadības liecībām. Taču tūdaļ pat izlaboja: "Es iztaujāju dažādas atbildīgās personas, nevis nopratināju. Tas nozīmē, ka šīs personas nevar saukt pie atbildības par apzināti nepatiesu liecību sniegšanu, ja viņas meloja." Šo sarunu saturu izmeklētājs nevarēja padarīt sabiedrībai pieejamu. Informāciju sargā slepenības grifs, un to noņems tikai pēc sešdesmit gadiem. Tomēr, atbildot uz jautājumu, vai katastrofas naktī uz prāmja varēja atrasties citai valstij piederoša bīstama krava, Hiršfelda kungs paziņoja, ka šādu smalku detaļu noskaidrošana neietilpa viņa valdības dotajā uzdevumā. Veicot izmeklēšanu, viņš pat nesatikās ar Igaunijas pusi un necentās noskaidrot, vai slepenajos pārvadājumos, kuros līdzdarbojās Tallinas muita, bija iesaistīta Igaunijas armija un Igaunijas valdība. Zīmīgi, ka šajā preses konferencē Jūhans Hiršfelds vēlreiz nomierināja žurnālistus, uzsvēra savu vēlēšanos ticēt viņa iztaujātajām personām un pauda pārliecību, ka naktī no tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada divdesmit septītā uz divdesmit astoto septembri ar prāmi "Estonia" netika vests nekas sprādzienbīstams. Uz to mūsu kolēģi asi reaģēja. Kāds skaļi smējās, kāds sašutis klaigāja, kāds demonstratīvi vīpsnāja un indīgi smīnēja. Visi saprata, ka tādas kara tehnikas kontrabanda pati par sevi ir sprādzienbīstama lieta, kas varētu maksāt amatus simtiem dažādu rangu atbildīgo personu. Pats Hiršfelds, redzēdams šādu preses reakciju, apjucis atvadījās un tūdaļ nozuda.

Tagad, dodoties uz Apelācijas tiesas ēku, es gribēju no paša Hiršfelda uzzināt, kāpēc viņš pēc izmeklēšanas rezultātu paziņošanas valdības locekļiem tūdaļ pat iznīcināja visus savāktos materiālus. Ne jau nu Dievs lika viņam tik nelikumīgi rīkoties! Turklāt vienā no Igaunijas Drošības policijas atskaitēm ziņots, ka uz nogrimušā prāmja "Estonia" borta atradās astoņas automašīnas, par kurām nav nekādu datu. Arī šo faktu I liršfelda kungs noklusēja.

Diemžēl mūsu audience pie Apelācijas tiesas priekšsēdētāja nebija iespējama. Hiršfelda kungs, acīmredzot sekretāru brīdināts, piepeši nozuda no tiesas pils, izmantodams dienesta izeju.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA PARĪZE. SERGEJS PETROVS

Saules staru pinumā ši savrupmāja šķita noslēpumaina un nepieejama. Sergejs ieintriģēts aplūkoja grezno fasādi, koptos mauriņus un puķu dobes, dārgām flīzēm klātos celiņus un dīķi ar laivu piestātni. Tas viss piederēja noslēpumainajam saimniekam, kurš bija izrādījis vēlmi piešķirt viņam patvērumu. "Bet varbūt," Sergejam pazibēja prātā, "mēs esam piebraukuši pie Francijas slepeno dienestu objekta, kas konspirēts kā privātmāja?" Viņš tūdaļ noraidīja šo domu - Kurts Bekmans neriskētu sagādāt šādu pārsteigumu.

Aiz staltu platānu sienas varēja saskatīt veclaicīgas baznīcas torni un Eifeļa torņa kontūras. "Te nu tā ir - zeme, kur būs jāmitinās un varbūt pat jārod miers!" Par šo domu viņš novīpsnāja. Jēdzieni "bēguļojošs emigrants" un "miers" diemžēl nav savienojami. Emigrāciju viņš tagad iztēlojās kā kaut ko līdzīgu tam trakajam sacīkšu braucienam, kuru atceroties viņu joprojām kratīja drebuļi. Diemžēl dzīve svešumā ilgs nedēļām, mēnešiem un, iespējams, pat gadiem...

Juceklīgās domas aizgaiņāja autovadītājs, kurš bija piepeši nez no kurienes uzradies un uzrunāja viņu piesmakušā balsī. Sergejs sarāvās un apsviedās.

- Boss gaida, - autovadītājs atkārtoja un pasmaidīja, atsegdams lielus, dzeltenīgus zobus. - Lūdzu, sekojiet man!

Tālāk viss notika kā fantastikas trillerī. Sekodams pavadonim, Sergejs iegāja pa parādes durvīm, nonāca pie marmora kāpnēm, pacēla acis un... izbrīnīts apstājās. Augšā stāvēja pati princese Diāna un pļāpāja ar... Čērčilu?!

Sergejs izberzēja acis un vēlreiz paskatījās uz augšu. Jā, tā bija Anglijas princese un pats Čērčils!

- Kā? Vai tad viņš ieradies no viņpasaules? - Sergejs jautāja šoferim. - Viņš taču dzīvoja cita laikā!

Pavadonis mīklaini pasmaidīja un ar acīm parādīja uz imperatoru Napoleonu, kurš domīgs pagāja garām ievērojamajām personām.

- Šeit ir privāta kinostudija? - Sergejs nočukstēja. - Vai man piedāvā lomu?

- Nē, - sacīkšu braucējs atbildēja. - Mūsu bosam nav nekāda sakara ar kino.

Kad pa kāpnēm garām Sergejam, savā starpā sarunādamās, graciozi pagāja Merilina Monro un Greta Garbo, viņš ar muguru pieplaka sienai, deva ceļu Holivudas zvaigznēm un pamatīgi sev ieknieba, jo nodomāja, ka ceļā ir aizmidzis un tagad viss viņam rādās sapnī vai arī viņš slīgst mistikas un okultisma varā. Sergejs nožēloja, ka viņam nav līdzi krusta, kas, kā apgalvoja dievticīgā māte, aizdzen mirušo valstības sūtņus un citus tumšos spēkus.

- Šeit ir vieni nelaiķi, - viņš aizžņaugtā balsī sacīja pavadonim. - Šķiet, ka man aizbraucis jumts.

- Jūsu jumts ir savā vietā, - sacīkšu braucējs nomierināja. - Tie ir mesjē Žobēna unikālās kolekcijas dzīvie eksponāti. Viņš jau daudzus gadus pulcē pasaulslavenu cilvēku līdziniekus. Jūs taču šeit nokļuvāt tikai tāpēc, ka esat velnišķīgi līdzīgs komponistam Šopēnam. Tātad jūs kļūsiet par šīs kolekcijas eksponātu un bezrūpīgi dzīvosiet kā slavenas personas iemiesojums.

- Uzturēt šādu kolekciju var tikai ļoti turīgs cilvēks, -Sergejs norādīja.

- Mesjē Zobēns ir viens no bagātākajiem cilvēkiem Francijā.

- Vai viņš pats tiekas ar saviem eksponātiem?

- Reti. Viņš tos aplūko no sava kabineta, kur sienā iemontēts liels ekrāns. Māja ir izvietotas īpašas novērošanas kameras, kas ļauj sekot ikvienam jebkurā vietā un pat noklausīties sarunas. Lūdzu, nāciet šeit. - Pavadonis pamāja uz durvīm un ievadīja kodu. Nelielā telpā sēdēja apsargs, kurš tūdaļ pat ziņoja par apmeklētājiem.

Lifts nogādāja viņus trešā stāva kāpņutelpā, kuru rotāja tikai vienas masīvas ozolkoka durvis. Tām blakus sēdēja vel viens apsargs, kurš nekavējoties ierunāja mikrofonā:

- Mesjē Žobēn, pie jums atnāca.

- Ielaidiet, - vīrietis atbildēja gurdenā balsī.

Atskanēja klikšķis, un durvis sāka lēni vērties vaļā, izgaismodamas plašu istabu ar diviem lieliem logiem, sarkankoka galdu, ekrānu, kurā mirgoja savādās vernisāžas eksponāti, un pašu saimnieku, kas sudrabainām acīm raudzījās ienācējā. Sergejs piesardzīgi skatījās uz visvareno cilvēku, kurš izrādījās visnotaļ kolorīts tēls. Viņš bija garš un smagnējs, seja apaļīga un stipri piesārtusi kā Ziemassvētku vecītim, tikai sniegbaltās bārdas vietā bija rudas ūsas, acīmredzami krāsotas. Acis šajā it kā labsirdīgajā sejā bija aukstas un mirdzēja kā mākslīgas pērles.

- Jūs tiešām esat ļoti līdzīgs Šopēnam. - Viņa balss bija tik vienveidīga kā no krāna piloša ūdens pakšķi. - Vecais labais Kurts nav kļūdījies... - Saimnieka monologu pārtrauca telefona zvans. - Klausos, - viņš monotoni izmeta. Pēc brīža viņa seja lēni piesarka, zem cieši savilktajām kakla krokām kaut kas sakustējās gluži kā saspiests tārps. - Atkal pārkāpis ātrumu? - No vienaldzības balsī vairs nebija ne miņas. - Pienākušas divas soda kvītis? - Saimnieka skatiens kļuva ass un nikni pievērsās vadītājam, kurš sabozās un vainīgi nodūra galvu. Mesjē Žobēns akurāti nolika vietā klausuli, piespieda lielos pirkstus bikšu siksnai un nošņāca: - Tev ir morālas tiesības pārkāpt ātrumu tikai tad, kad tu ved mani. Jā, man arī patīk ātri braukt! Un, lai sajustu ekstrēmu, es esmu gatavs maksāt sodus. Cik reižu esmu tev piekodinājis, lai tu nepārkāp ceļu satiksmes noteikumus, kad manis nav mašīnā!

- Jūtos vainīgs, mesjē Žobēn, - vadītājs murmināja. - Šī ir pēdējā reize. Es nepamanu, kā spiežu uz gāzes pedāļa. Man liekas, ka atrodos sacīkšu trasē...

- Ja tev liekas, pārmet krustu, - saimnieks caur sakostiem zobiem sacīja. - Šoreiz atskaitīšu no tavas algas, lai nākamreiz, pirms uzņem ātrumu, tu padomātu par sekām. Vai dzirdēji, ko es teicu?

- Jā, mesjē, dzirdēju! - šoferis atbildēja īsi un skaidri kā armijā.

Sergeja galvā nozibēja doma: “Vai tiešām oligarhs lec no ādas ārā šāda sīkuma dēļ?" Nobālējušais vadītājs saspringts gaidīja, kad norims saimnieka dusmu vētra. Mesjē Žobēna asais skatiens pie sacīkšu braucēja sejas pakavējās vien pāris sekundes, pēc tam tas apdzisa. Viņš izmeta:

- Tu esi brīvs!

Autovadītājs pamāja un aiztipināja uz durvju pusi. Saimnieka seja tūdaļ atmaiga, viņš pievērsās Sergejam un sacīja:

- Tātad es uzņemu jūs savā kolekcijā ar noteikumu, ka jums būs jāaizmirst savs īstais vārds, izcelsme un viss pārējais, kas saistīts ar jūsu biogrāfiju. Uz to laiku, kamēr strādāsiet pie manis. No šī brīža jūs kļūstat par Šopēnu! Frede-riku Šopēnu! Jūs domāsiet un uzvedīsieties kā viņš. Ģērbsieties kā viņš. Spēlēsiet kā viņš. Ēdīsiet kā viņš. Staigāsiet kā viņš. Mani speciālisti iztaisīs no jums īstu šopēnu, kuru man nebūs kauns rādīt publikai. Pamest māju bez administrācijas atļaujas ir aizliegts! - Zobēns ieturēja pauzi un uzmanīgi paskatījās uz jauniņo, cenzdamies saprast, kādu iespaidu uz viņu atstājusi saņemtā instrukcija. Sergejs stāvēja, baidīdamies pacelt acis uz saimnieku. Piepeši viņš sajuta, ka viņu apņēmusi klusuma cilpa. Šis klusums lēni aizplūda uz visām pusēm kā izlijis sīrups. "Par savu dzīvību jāmaksā," viņam ienāca prātā, "šeit jau arī ir cietums, tikai komfortabls. Taču labāk būt par cietumnieku starp vēsturiskām personām nekā mitināties vienā pulciņā ar zekiem." Viņš atcerējās doktoru Paustu, kurš pārdeva savu dvēseli Mefistofelim.

- Vai jums viss skaidrs? - Žobēns valdonīgā tonī pārtrauca Sergeja pārdomas. - Vai vajag atkārtot?

- Man viss ir skaidrs, - Sergejs steidzīgi atbildēja.

- Labi, ka mēs saprotam viens otru no pirmajām pazīšanās minūtēm, - saimnieks, greizi smaidīdams, rezumēja un izšāva jautājumu: - Cik daudz jūs saņēmāt par savu darbu restorāna orķestrī?

- Kā kuru reizi, - Sergejs nočukstēja, pie sevis konstatēdams, ka šim saimniekam daudz kas ir zināms. - Kopā ar dzeramnaudu sanāca kādi divsimt dolāri.

- Cik saņem Igaunijas prezidents? - oligarhs negaidīti pajautāja.

- Nezinu, - jaunizceptais komponists apjucis atbildēja.

- Bet es domāju, ka VDK aģenti zina visu, - boss smīnēdams aizrādīja un pēc pauzes piebilda: - Jūs saņemsiet... -Viņš kādu bridi padomāja, cieši pētīdams ciemiņu, it kā novērtējot faktūru, un tad turpināja: - Piecreiz vairāk nekā orķestra bedrē. Tas ir, divpadsmit tūkstošus dolāru gadā. Ši summa tiks pārskaitīta uz jūsu kontu. Un vēl es gribu norādīt, ka manā mājā būsiet pilnīgā drošībā. Šeit jums neviens netiks klāt. No bēgļa, kuru vaja satracināti aģenti, jūs pārtopat par solīdu personu un dzīvojat vienā mierā. - Saimnieks piespieda pogu, un ekrānā parādījās simpātiskas, aptuveni trīsdesmit gadus vecas sievietes seja. - Lūsij, - viņš sacīja mikrofonā, - ienāciet pie manis.

- Ja, mesjē Žobēn. Acumirkli.

- Mis Lūsija Švarca. - Viņa balsi atkal bija manāma vienaldzība. - Šīs mājas administratore. Ar viņu, tāpat kā ar mani, jūs varat runāt angliski. Kaut gan viņas dzimtā ir krievu valoda. Viņa ir krievu virsnieka mazmeita, kuras ģimenē piešķir īpašu uzmanību dzimtās valodas saglabāšanai... Ja jums kaut kas nepieciešams, vērsieties pie viņas. - Kad iztapīga paskata sieviete nostājās uz kabineta sliekšņa, mesjē Zobēns vienmuļā balsī paziņoja: - Pieņemiet jauniņo. Tas ir pans Šo-pēns. Izmitiniet viņu Rūzvelta istabā. Sagādājiet viņam visu literatūru par šo komponistu angļu vai krievu valodā. Pasauciet mūsu drēbju meistaru, lai uzšuj viņam atbilstošu apģērbu. Vārdu sakot, jūs zināt, kas jādara.

- Jā, jā, protams. - Administratore pamāja.

- Jūs abi esat brīvi! - boss pamāja ar roku.

Uz plata ādas dīvāna sēdēja leģendārais fiziķis Alberts Einšteins un ASV prezidents Franklins Ruzvelts. Švarcas jaunkundze pieveda Sergeju pie viņiem un iepazīstināja:

- Iepazīstieties, kungi! Mūsu jaunais ģimenes loceklis -komponists Frederiks Šopēns.

Aizrautīgi iegrimuši saruna, viņi tikai pamāja un nelikās zinis par administratores vārdiem.

- Rūzvelta kungs, - viņa turpināja, - mēs nolēmām izmitināt Šopēnu jūsu istabā.

Viņš it nemaz nereaģēja uz šādu paziņojumu un žestikulēdams turpināja kaut ko skaidrot sarunas biedram. Acīmredzot kaut kāds poļu komponists nederēja par pārinieku ASV prezidentam.

- Rūzvelta kungs! - Administratores balss skanēja dzelžaini. - Es ar jums runāju!

- Es visu sapratu, - viņš novilka. - Šopēna kungs būs mans jaunais kaimiņš.

švarcas jaunkundze neapmierināti novīpsnāja, pagriezās pret Sergeju un uzrunāja viņu krieviski:

- Pasēdiet šeit, bet es uzmeklēšu istabeni un likšu, lai jums sagatavo gultas veļu un visu pārējo, kas vajadzīgs personiskajai tualetei. Atvainojiet, vai jūs lietojat bārdas nazi vai skuvekli ar žileti?

- Elektrisko skuvekli.

- Kādu tualetes ūdeni jums patīk lietot?

- Franču.

- Pidžamas izmērs? - Saņēmusi atbildes uz visiem jautājumiem, viņa ar acīm parādīja uz dīvānu: - Pagaidiet mani šeit.

Sergejs apsēdās un ieklausījās divu vēsturisko personāžu sarunā.

- ASV prezidentu Franklinu Rūzveltu aizraidīja uz viņpasauli ar šāvienu pakausī, - dubultnieks stāstīja sarunas biedram.

- Nevar būt! - Fiziķa līdziniekam iepletās acis. - Es to pirmoreiz dzirdu, kaut arī esmu no Vašingtonas. Un neviens no maniem amerikāņu draugiem arī nav šādas muļķības dzirdējis.

- Tās nav muļķības, - oponents iebilda. - Tā ir patiesība, kuru Amerikas valdība rūpīgi slēpj no sabiedrības. Es vēlreiz atkārtoju, ka viņš nomira nevis no insulta, kā apgalvo vēsturnieki, bet tika nogalināts!

- Kā jūs to zināt? Vai atklāti jauni fakti?

-Jā, tos sagādāja mūsu godātais aizbildnis.

- Tad skaidrs, - fiziķa līdzinieks nočukstēja. - Mesje Zobenam ir lielas iespējas. Bet vienalga es šaubos.

- Padomājiet loģiski, - prezidenta līdzinieks turpināja.

- Lūk, jums fakti. Kāpēc netika nosaukts tā gleznotāja vārds, kuram Rūzvelts pirms nāves pozēja un kura acu priekša viņš it kā nomira? Tas pirmkārt. Netika publicēts medicīnas ekspertu slēdziens par nāves iemeslu. Ģimene it kā uzskatījusi, ka tas ir acīmredzams, tomēr nekur neparādījās Rūzvelta personīgā ārsta admirāļa Makintaira viedoklis. Tas otrkārt. Kapteiņa Paulina un misis Rūzveltas uzvedība bija dīvaina. Tieši viņi kategoriski aizliedza atvērt zārku, tādēļ bēru ceremonija notika pie aizvērta zārka; tas ir pretrunā visiem Balta nama priekšrakstiem. Tas ir treškārt. Vārdu sakot, prezidentam tuvu stāvošie cilvēki sarīkoja sazvērestību, un viņiem pievienojās ari Rūzvelta kundze. Lai gan viņas izturēšanos var saprast...

- Sieva piedalījās vīra slepkavībā!? - fiziķa līdzinieks gari novilka. - Absurds!

-Tam bija savi iemesli, - prezidenta dubultnieks viņu pārtrauca. Pirmkārt, Rūzveltam bija mīļākā, kura līdz viņa pēdējai minūtei atradās blakus. Eleonora zināja par vīra ilgo romānu un briesmīgi ienīda mīļāko. Otrkārt, Rūzveltas kundze vīram aiz muguras pieņēma svarīgus, cionistiem izdevīgus lēmumus. Vēlāk prezidenta adjutants Deniels publicēja grāmatu par dzīves laikā rūpīgi slēpto Rūzvelta romānu.

- Suņa murgi! - Fiziķa līdzinieks pavīpsnāja. - To, ka Rūzveltam bijusi mīļākā, nezina neviens amerikānis.

- Pareizi. Tas tika slēpts no tautas.

- Kurš īsti nošāva Rūzveltu? - sarunas biedrs nepacietīgi

pavaicāja.

- Viņa palīgs, dedzīgais cionists Harijs Hopkinss. Šis ebreju čūskulēns bija silti iekārtojies prezidenta kancelejā. īsts neģēlis!

- Rūzvelta kungs, - Einšteins sašutis iebilda, - atļaušos jums norādīt, ka arī es esmu ebrejs. Ne visi ebreji ir neģēļi, kā jūs te paziņojat!

- Piekrītu. Ne visi. Bet lielāka daļa. Pret prezidentu vērstajā sazvērestībā piedalījās ebreji, kurus Rūzvelts uzskatīja par saviem draugiem. Prezidents pieņēma Hopkinsu par savu palīgu pēc varenā amerikāņu cionista Bernarda Baruha rekomendācijas. Rezultātā šis gnīda izrādījās bende. - Einšteins saīga un nosodoši paskatījās uz. sarunas biedru, kurš vienā mierā turpināja: - Un vēl viens fakts. Pēc Jaltas konferences ASV delegācija Rūzvelta vadībā aizlidoja uz Ēģipti, kur to gaidīja smagais kreiseris Quincy. Uz šī kuģa borta prezidents uzņēma Tuvo Austrumu valstu līderus, Ēģiptes karali Fārūku, Etiopijas imperatoru Haili Selasiji un Saūda Arā-bijas karali Ibn Saūdu. Pēdējais izrādījās pieredzējis politiķis un stipras gribas cilvēks. Rūzvelts centās pārliecināt Ibn Saūdu atbalstīt priekšlikumu, ka uz Palestīnu pārceļas daži desmiti tūkstošu ebreju, kuri padzīti no līdzšinējām mītnes vietām. Karalis atbildēja ar kategorisku "nē" un paziņoja, ka Palestīnā jau ir līdz zobiem bruņotu ebreju armija, kas negrasās karot ar vāciešiem un ir acīmredzami noskaņota pret arābiem. Turpmāko pārrunu gaitā Ibn Saūds it kā pateicis prezidentam: "Mēs, arābi, jau divtūkstoš gadu zinām par ebrejiem to, ko jūs sākāt nojaust tikai pēc diviem pasaules kariem." Rūzvelts bija šokā un vēlāk atklāja, ka no Ibn Saūda par Palestīnu dzirdējis vairāk nekā visas savas dzīves laikā. Tad viņš nāca klajā ar liktenīgu paziņojumu, kurš radīja briesmas viņa dzīvībai.

Viltus Rūzvelts ieturēja izteiksmīgu pauzi, piecēlās no dīvāna, pārsēdās invalīda ratiņos un smīnēdams skatījās uz fiziķa līdzinieku.

- Un ko tādu viņš teica? - Einšteina dubultnieks nepacietīgi ieķērās savā nevīžīgajā frizūrā.

- Viņš apsolīja Ibn Saūdam, - Rūzvelts noskaldīja, - ka neuzsāks nekādas darbības, kas būtu naidīgas arābu tautai. Pirmā pazīme, ka prezidents pārkāpis kādu slepenu norunu un izvēlējies bīstamu ceļu, bija delegācijas locekļa Harija Hopkinsa uzvedība. Šis cilvēks, kuru kā palīgu Rūzveltam bija rekomendējis Bernards Baruhs, desmit gadus pildīja sava šefa visdelikātākos uzdevumus. Hopkinss solīja Baruham, ka par šo uzticīgo kalpošanu Rūzvelts pilnībā atbalstīs viņu programmu. Varu iedomāties, cik Hopkinss bija šokēts, kad saprata, kādu solījumu ASV līderis devis Ibn Saūdam! Palīgs tūdaļ demonstratīvi pameta pārrunas, ieslēdzās savā kajītē un nākamajā pieturā Alžīrijā slepus aizbēga no kuģa. Pēc tam Hopkinss, kurš iepriekš bija ka prezidenta ēna, pilnīgi pārstāja kontaktēties ar Rūzveltu.

Einšteins klausījās ar neuzticēšanos, nogurušām acīm sasarkušos plakstiņos sekodams sarunas biedra mīmikai un klusībā cenzdamies atbildēt uz jautājumu: "Ticēt šim tipam vai neticēt?" Bet oponents jutās kā cilvēks, kurš uzdrīkstējies izdarīt kaut ko pārdrošu, kā atklājējs, kas saņēmis drosmi kāpt uz neizpētītas zemes, kur neviens cilvēks vēl nav spēris kāju. Viņš apgriezās, uzmeta lepnu skatienu jaunizceptajam Šopēnam, it kā gribētu paust savu varenību, pieliecās Einšteinam pie vaiga un turpināja stāstu.

- Ibn Saūds nosūtīja vēstuli, kurā brīdināja Baltā nama galvu par bīstamām sekām, kas bus neizbēgamas, ja viņš šajā jautājumā atbalstīs cionistus. Rūzvelts nosūtīja Ibn Saūdam atbildi: "Kā ASV valdības galva es neuzsākšu nekādas darbības, kas varētu būt naidīgas pret arābu tautu." Ar to Rūzvelts parakstīja sev naves spriedumu, jo pēc nedēļas viņa vairs nebija starp dzīvajiem... Pagaidiet, Einšteina kungs, es jums tūlīt atnesīšu kādu informāciju!

Viņš aizripināja ratiņus savas istabas virziena. Fiziķa dubultnieks vērīgi paskatījās uz Sergeju, noprata, ka viņš dzirdējis sarunu, un pajautāja:

- Kāds ir jūsu viedoklis par šo jautājumu, pan Šopēn?

- Tagad parādās daudzi vēstures fakti, kurus traktē jaunās versijās, - Sergejs samulsis sacīja.

- Tos traktē tā, kā mūsdienu līderiem ir izdevīgi, - Einsteins viņu pārtrauca un apstulbināja ar jautājumu: - Vai jūs gadījumā neesat ebrejs?

- Nē, - jauniņais atzinās, viņa seja kļuva koši sarkana, bet acis apjukuma nolaidās, it kā viņu būtu samulsinājis šis trūkums viņa biogrāfijā.

- Bet es esmu ebrejs! - Einšteins apgalvoja. - Man ir nepatīkami klausīties tādu stāstu.

Tajā brīdī piebrauca prezidenta dubultnieks ar mapīti rokās.

- Pirms pāris dienām man atnesa svarīgu dokumentu kopijas, - viņš sacīja, pārsēzdamies no ratiņiem uz dīvāna, - kuras es ar lielu interesi izpētīju. Redz, kas par šo jautājumu sakāms rakstniekam Duglasam Rīdām. "Kaut arī prezidents ilgus gadus bija slims, nāve, kas piemeklēja viņu Vorm-springsas rezidencē, bija pilnīgi negaidīta. Miršanas apliecībā, kuru parakstījis kāds medicīnas doktors Bronns no Betesdas jūras kara hospitāļa, kā nāves iemesls norādīts "asinsizplūdums smadzenēs", ko izraisījusi arterioskleroze."

Vēlāk, jau tūkstoš deviņsimt četrdesmit astotajā gadā, Emanuēla Džozefsona publikācija "Franklina Delano Rūzvel-ta dīvainā nāve" bija aprakstītas sensacionālas detaļas. Ar-teriosklerozes un tās it kā izraisītās triekas diagnozi apgāza prezidenta personīgā ārsta - viceadmirāļa doktora Makin-taira liecības, kurš saprotamu iemeslu dēļ nebija iekļauts tās komandas sastāvā, kas uzturējās kopā ar Rūzveltu Vorm-springsā. Viņš paziņoja, ka prezidents regulāri izmeklēts, analīzes neuzrādīja smadzeņu artēriju sklerozes pazīmes un ka viņš personīgi netic šādai diagnozei. Džozefsons norāda, ka gan ASV federālie, gan attiecīgā štata likumi paredz negaidītas nāves gadījumā veikt līķa sekciju, it sevišķi tad, ja mirusi amatpersona, nemaz nerunājot par prezidentu. Turklāt atbilstoši amerikāņu tradīcijām mirušo prezidentu mirstīgās atliekas vienmēr tiek izstādītas atvērtā zārka, lai visi varētu atvadīties. Rūzvelta gadījumā, pārkāpjot visas tradīcijas, izrīkojās, maigi izsakoties, netaisnīgi, jo līķis nedz tika secēts, nedz arī izlikts svinīgām atvadām. Prezidenta līķi aizzīmogotā zārkā slepus aizveda uz citu viņa īpašumu Haid-parkā, kur viņu steigā apglabāja. Zārku pavadīja bruņoti kareivji, kuriem bija dota pavēle šaut uz ikvienu, kurš censtos to atvērt. Pēc bērēm kapu Haidparkā vairākus mēnešus dienu un nakti apsargāja bruņoti sargi, acīmredzot lai nepieļautu ekshumāciju. Vietējais Vormspringsas mācītājs liecināja, ka prezidents nogalināts ar šāvienu pakausī. Lode, cik noprotams, izgāja cauri galvai un izķēmoja visu seju.

Prezidenta sieva Eleonora paskaidroja, ka mirstīgās atliekas nav izliktas apskatei, jo Rūzveltu ģimenē it ka nebija pieņemtas tādas ceremonijas. Viņa neapšaubāmi meloja, jo prezidenta mātes Sāras Delano Rūzveltas zārks pēc dēla rīkojuma bija atvērts atvadīšanās ceremonijā. To aizmirsusi, misis Rūzvelta nonāca pretrunā ar sevi, žurnāla Saturday Evening Post tūkstoš deviņsimt piecdesmit astotā gada astotā februāra numurā uzrakstot, ka nākamajā dienā pēc apglabāšanas ceremonijas Haidparkā viņas dēls Džimijs atrada seifā Franklina Rūzvelta rīkojumu par to, ko darīt viņa nāves gadījumā. Proti, prezidents pauda gribu, lai viņa mirstīgās atliekas izliek Kapitolijā. Kā rakstīja Eleonora, visas pārējās prezidenta pēcnāves vēlēšanās, izņemot šo, tika izpildītas. Un vēl viens neizskaidrojams fakts... Bēru vilcienā, kurš izbrauca no Haidparka pēc prezidenta apglabāšanas, viņa bijušie līdzgaitnieki dzīroja, neslēpdami prieku. "Alkohols plūda straumēm katra kupejā un katrā salonā," rakstīja galvenais korespondents Baltajā namā Merimens Smits. "Logu aizkari bija aizvilkti, un no ārpuses vilciens izskatījās kā jebkurš cits, kas ved mājās bēru viesus. Taču aiz šiem aizkariem Rūzvelta palīgi pilnā sparā līksmojās. Viesmīļi skraidīja pa gaiteņiem ar paplātēm, izšļakstīdami no glāzēm dzērienus. Ja nepazītu publiku salonos, varētu padomāt, ka mājās atgriežas līdzjutēji no futbola stadiona." Rezumējot var teikt, ka cionisti un saniknotā sieva... tas viss noveda pie traģēdijas, kuru vēl šobaltdien cītīgi noklusē. Bet tos cilvēkus, kuri centās atklāt šo patiesību sabiedrībai, gluži vienkārši no-ga-li-nā-ja!

- Un pie visa, - Einšteins ļaunā priekā iestarpināja, - ja

te dažos paklausās, vainīgi ebreji.

- Tā ari ir, - prezidenta līdzinieks paziņoja, it nemaz nešaubīdamies. - Viss ļaunums nāk no viņiem.

- Rūzvelta kungs, jūs esat viens liels antisemīts! - Einsteins nikni izmeta. - Man žēl, ka mūsu restorāna es sēžu ar jums pie viena galdiņa!

- Bet ko jūs par viņiem teiktu, - prezidenta dubultnieks sašutis atbildēja, - ja būtu dabūjis lodi pakausī kā es?

Einšteins vien atmeta ar roku, strauji piecēlās no dīvāna un, augstu pacēlis galvu, aizsoļoja pa gaiteni.

Sergejs bija ar interesi klausījies šo divu personu sarunā. Jaunā informācija par prezidenta Rūzvelta nāvi viņam šķita aizraujoša. Kaimiņš piepeši pagriezās pret viņu un smaidīdams sacīja:

- Pan Šopēn, vai jūs uzmanīgi sekojāt līdzi manam stāstam?

- Jā, - Sergejs apjucis atbildēja. - Jūs runājāt tik skaļi, ka es nejauši dzirdēju.

- Un kāds ir jūsu viedoklis?

-Šādu versiju par prezidenta Rūzvelta nāvi es dzirdu pirmoreiz.

Sarunu pārtrauca mis Švarca, kura kā ēna izslīdēja no gaiteņa un nostājās Sergeja priekšā.

- Iesim, es parādīšu jūsu istabu.

Plašā telpa bija skaisti un moderni iekārtota. Vannas istaba patīkami smaržoja, uz plauktiņa stāvēja kosmētikas somiņa un jauns elektriskais skuveklis.

- Šeit jums būs viss, - administratore sacīja, - gan ķemme, gan smaržas. No rītdienas ar jums sāks strādāt speciālists. - Viņa paskatījās pulkstenī un piebilda: - Pēc pusdienām atnāks šuvējs, lai jūs nomērītu. Bet tagad es parādīšu mūsu bibliotēku, kurā pavisam drīz būs ari literatūra par Šo-pēnu.

Gaitenī, izdzirdējusi administratores dialogu ar jauniņo, princese Diāna pacēla izbrīnītas acis un... ar ukraiņu akcentu krievu valodā sacīja:

- Vai kungs ir no Krievijas?

- No Igaunijas, - Mis švarca paskaidroja. - Pēc tam varēsiet parunāt krieviski.

Princese graciozi nolieca galvu un pagāja malā. Kad Sergejs atgriezās no bibliotēkas, viņa pienāca klāt un pastiepa roku:

- Es esmu no Ukrainas. Vai esat dzirdējis par Černov-ciem? Man ir prieks parunāt ar bijušajiem tautiešiem. - Viņa ieturēja pauzi un piebilda: - Lai gan mums ne īpaši atjauj sarunāties. Mēs esam manekeni no oligarha kolekcijas...

Napoleons klausījās viņu sarunā, majestātiski turēdams rokas aiz muguras.

- Viņš nesaprot krievu valodu. - Princese uzsmaidīja imperatoram. - Mesjē Žobēna aģenti atrada viņu uz zvejnieku kutera. Šis itālietis prata vien izcelt tīklus. Izkāpis krastā, viņš devās uz ostas krodziņu, lai ar pamatīgu viskija porciju remdētu savu grūto likteni. Šeit no viņa iztaisīja imperatoru ar pavēlnieka manierēm. Notiek tā, - viņa paskaidroja. - Kolekcionāra aģenti braukā pa visu pasauli, meklēdami kārtējo dubultnieku. Ja mesjē Žobēns liek, piemēram, atrast Čārliju Čaplinu, tad viņu meklē visos kontinentos. "Eksponātu" atved uz šejieni, un visaugstākās klases speciālisti veic antropoloģiskos pētījumus, lai pierādītu, ka persona ir identiski līdzīga slavenībai. Pēc tam sākas pretendenta psiholoģiskās sagatavošanas darbi, viņam māca pareizos žestus, mīmiku un manieres. Vārdu sakot, no parasta veča iztaisa svarīgu personu. Un, pats galvenais, viņam sagādā apģērbu no labākajiem Parīzes dizaineriem... Paskatieties, cik nevainojami Čērčilam pieguļ ģenerāļa forma! Bet Anglijas karalienes rotās mirdz īsti briljanti... Bez šaubām, viss prasa milzīgus līdzekļus, taču mesjē Žobēnam tēriņi nav šķērslis. Piemēram, Parīzes augstās modes industrijā strādāja krievu vizāžists Ščekins. Talantīgais meistars ir grimējis Klaudiju Ši-feri un ir pieprasīts darbam pie tādiem slaveniem dizaineriem kā īvs Senlorāns, Džanfranko Ferre, Laura Bjadžoti. Reiz kādā banketā pie Ščekina piegāja mesje Žobēns un nekautrēdamies pajautāja, cik viņš dienā nopelna, strādājot modes skatēs. Kad samulsušais meistars atbildēja, Žobēns piedāvāja piecreiz lielāku summu. Priekšlikums izrādījās vilinošs, un vizāžists piekrita pastrādāt pie bagātā parīzieša. Es labi atceros mūsu bijušo tautieti, - princese atzinās. - Simpātiskais jauneklis veidoja manu meikapu un visu laiku burkšķēja: "Es esmu nonācis trakomājā. Šeit vajadzīgs nevis vizāžists, bet psihiatrs. Pie velna to naudu! Lai nekļūtu par šizofrēniķi, rīt pat es bēgšu prom..." Nākamajā dienā viņš pazuda.

Sergejs saprata vizāžista stāvokli, jo viņam pašam bija nepatīkama sajūta, it kā viņš atrastos pasaules maģijas centrā, nevis privātā villā. Nav joka lieta, ja acu priekšā garām aizpeld nelaiķi Čērčils, Merilina Monro, Grēta Garbo... Un joprojām dzīvās - Anglijas karaliene, Madonna, Sindija Krau-forde...

- šopēna kungs, - Diāna brīdināja, - runājiet klusāk! Merilina saprot krievu valodu. Viņa ir no Varšavas, kur strādāja konditorejas veikaliņā un saņēma grašus, salīdzinot ar pašreizējo atalgojumu. Mesjē Žobēns mums ļoti pieklājīgi maksā. Darbs, kā redzat, kaulus nelauž. Staigājam pa villu un tērzējam viens ar otru, ģērbti ka karaliskas personas...

- Kas arī atbilst jūsu imidžam, - Sergejs uzsvēra. - Neaizmirstiet, ka jūs esat pati princese Di!

- To es nekad neaizmirsīšu un vairs nevarēšu būt parasts cilvēks. Tāpat kā Napoleons nevarēs atgriezties uz zvejnieku kutera, bet Monro - pārdot saldumus.

- Kā jūs pašu savervēja? - Sergejs painteresējās.

- Es gāju gar mūsu vietējo universitāti. Pienāca nepazīstams vīrietis un sāka mani uzmanīgi pētīt. Es pat samulsu. Domāju, ka tūliņ atzīsies mīlestībā. Bet viņš sliktā krievu valodā sacīja: "Jūs esat ļoti līdzīga princesei Diānai!" To es jau biju dzirdējusi un nepievērsu viņam īpašu uzmanību. Kad man pēkšņi piedāvāja braukt uz Parīzi, es labprāt piekritu. Černovcos ir grūti atrast darbu. Kad atbraucu, uzzināju, kas man būs jādara, un visu nakti pateicos Dievam par šādu veiksmi.

"Tik asa virāža cilvēka liktenī uz jukuša miljonāra rēķina," Sergejs nodomāja. "Un kas notiks ar šo sievieti, kad

mesjē Zobenam apniks viņa kolekcija?"

- Ja godīgi, - Diāna skumīgi atzinās, - mani moka pretrunas. It kā liekas, ka dzīve ir pasakaina, taču es neizjūtu mieru. Nez kādēļ ir neomulīgi ap sirdi... Reizēm jūtos nevis kā greznos apartamentos, bet kā cietoksnī. Kaut gan, - viņa attapās, - es runāju lieku. Bet runāt lieku šeit ir aizliegts. Iegaumējiet to!

Nez no kurienes iznira mis Švarca un, paņēmusi Sergeju pie rokas, sacīja:

- Tagad ir vakariņu laiks. Es parādīšu jūsu vietu restorānā. Tas atrodas trešajā stāvā.

Kad viņi brauca augšup ar liftu, Sergejam likās, ka šo savādo māju apciemo slavenas personas no viņpasaules. Tieši tur maksimāli saskārās redzama un neredzamā pasaule. Pat lifta kabīnē viņš sadzirdēja šo pasauli pametušo cilvēku balsis un sajuta viņu reālu klātbūtni.

Fakti un komentāri

Ieskats pkAmia "Estonia" vēsturē un tehniskaiās īpašībās

Tips: Pasažieru un automašīnu prāmis.

Būvēts: 1980. gadā Vācijā, Pepenburgā, Meyer Werft kuģu būvēta'vā.

Bruto reģistra tonnāža: 15,566 tonnas.

Garums: 157,02 metri.

Platums: 24,22 metri.

Iegrime: 5,56 metri.

Ātrums: 21,2 mezgli.

Divi 6 metrus plati aizmugures apareļi.

Viens 5,4 metrus plats priekšējais aparelis. Ietilpība: 1400 pasažieru.

Kravas ietilpība: vieglās automašīnas - 370, kravas automašīnas un treileri - 52.

Ledus klase: 1A.

Viking Sally/Rcderi Ab Sally, (Rēderi Ab Slite, Vikingline) Mariehamn, Finland 1980 > 1990 Silja Star/Partrederiet for Viking Sally, (Oy Silja line Ab, Effļohn International) Turku, Finland 1990 Wasa King/Vasabalarna,

(Wasa Line, Effļohn International) Vasa, Finland 1990 > 1992 Estonia/Nordstrom & Thulin (Sweden) and Estonian Shipping Company

Saskaņā ar publicētajiem datiem bridi, kad prāmis izgāja no Tallinas ostas, uz tā bija 989 cilvēki - 803 pasažieri un 186 apkalpes locekļi -, kā ari 40 kravas automašīnu, 25 vieglās automašīnas, 9 mikroautobusi un 2 autobusi. Kaut ari balasta tanki bija pilni, kuģis, izejot reisā, bija par vienu grādu sasvēries uz labo bortu.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA. GĒTEBORGA./; LEITNANTS TOMASS STENMARKS

l’ēc sarunas ar majoru Vanderu Tomass atgriezās kajītē un mēģināja aizmigt. Viņš gulēja uz sāniem, cenzdamies pierast pie gultas vienmērīgajiem kritieniem un pacēlieniem. Acu priekšā visu laiku rēgojās krustmātes seja. "Kuru katru bridi štābs var pavēlēt kuģim atgriezties krastā," viņš satraukti nodomāja, "un tad tiks iedarbināta vinča, enkura ķēde celsies uz augšu un vienlaikus ari..."

No šīs domas viņš sarāvās, nometa segu un izlēca no gultas. Nortons gulēja, klusi krākdams, Paks pa sapņiem kaut ko murmināja. Tomass steidzīgi uzvilka formastērpu un pieskārās kapteinim pie pleca. Tas acumirklī pamodās, izvilka no segas apakšas roku, paskatījās spīdošajā pulksteņa ciparnīcā, pievērsās padotajam un neapmierinātā balsi sacīja:

- Līdz vakariņām vēl vesela stunda. Vai tev miegs nenāk?

- Kaptein, - Tomass nočukstēja, - kuģis nevar ilgi stāvēt uz vietas, it īpaši tad, ja vējš pastiprinās. Kuru katru brīdi var pienākt komanda pacelt enkuru...

- Sapratu, - viņš attrauca un piecēlās no gultas. - Jāglābj tava krustmāte.

- Tagad uz klāja neviena nav, tikai dežurants, - Tomass turpināja. - Jāizmanto brīdis. Es uzvilkšu ūdenslīdēja tērpu un nolaidīšos lejā. Jūs, lūdzu, palīdziet izcelt līķi uz borta. Viens es netikšu galā.

- Seržant, - Nortons pavēlēja, - iesim!

- Kāpēc? Uz klāja iet aizliegts, - Paks nopurpināja. - Dežurants ieraudzīs un sacels traci!

- Es esmu izdomājis šādu plānu, - atkal ierunājās Tomass. - Jūs man palīdzēsiet ar ūdenslīdēja tērpu... Es nezinu, kur lai to atrod.

- Ģērbies, seržant! Parādīsi, kurā tilpnē glabājas mūsu aprīkojums! - Nortons komandiera tonī sacīja.

- Parādīšu, - Paks miegainā balsī atbildēja.

- Es viens pats izkļūšu uz klāja un mēģināšu nemanīts nolaisties ūdenī, - Tomass steidzīgi turpināja. - Tagad dežurē stūrmanis. Mēs kopa mācījāmies. Ja kas, es ar viņu sarunāšu. Noņemšu kravu no enkura ķēdes, pievilkšu pie trapa, bet virves galu piesiešu pie augšējā pakapiena. Pēc tam izkapšu, pārģērbšos un iešu pie dežuranta. Centīšos novērst viņa uzmanību, bet jūs tikmēr izceliet kravu un paslēpiet zem mūsu aprīkojuma.

- Nav diez ko labi izdomāts. - Kapteinis saviebās. - Taču nāksies strādāt saskaņā ar šo plānu. Iznesīsim krastā kā savu profesionālo aprīkojumu. Nav laika analizēt operācijas detaļas, tāpēc piedāvāju doties uz kravas telpu katakombam. Ceru, ka tur, izņemot žurkas, neviena nav.

Viņi ieskrēja šaurā gaitenītī, kas veda uz kuģa priekšgalu. Pustumsā veikuši divus pagriezienus, viņi apstājās - vēj-tveris gāzās uz leju kā lifts, kuram pārtrūcis kabelis, un draugi instinktīvi pieķērās, kur nu kurš varēja, cenzdamies vismaz kaut ka noturēties.

- Esiet uzmanīgi! - Nortons piekodināja. - Tagad man ir skaidrs, no kā mums šeit visvairāk jabaidās! Ka tikai nepār-sitam galvas pret asajām malām.

Kā apstiprinot viņa vārdus, kuģis atkal sašūpojās un piespieda draugus pie sienas. Ārpusē kaut kas smagi nobūkšķēja, un šie triecieni atbalsojās gaitenī kā kapā. Viņi apstājās pie ūdensnecaurlaidīgām durvīm uz telpu kuģa priekšgalā. Tajā brīdī spēcīgs vilnis pameta kuģi gaisā tā, ka seržants Paks, cenzdamies atvērt durvis, zaudēja līdzsvaru un apsēdās.

- Pamatīgs belziens! - viņš sacīja vai nu aiz sajūsmas, vai aiz bailēm.

- Beidz pārbaudīt kuģa grīdas izturību. - Kapteinis no-vīpsnāja. - Tavs dibens ir pārāk vājš, lai izsistu caurumu metālā.

- Kapteiņa kungs, - seržants, sāpēs viebdamies, nopurpināja, - jums kā vienmēr taisnība.

Tomass ūdenslīdēja kostīmā un ar pleznām padusē aizvilkās līdz lūkai, atvēra to un paskatījās apkārt. Lejup pa stūres mājas iluminatoru straumītēm tecēja ūdens. Cauri šīm švīkām viņš saskatīja izķēmotu dežuranta seju, bet tai blakus mirdzēja majora Vandera brilles. "Kāpēc pentagonietis neguļ?" Tomass nikni nodomāja. "Pagaidām labāk netuvoties trapam - mani var pamanīt. Nāksies nozust no vadības redzesloka un pa labo bortu aizlavīties līdz kuģa priekšgalam."

Viņš ar grūtībām mēroja pusi ceļa. Klājs kā sienas pulksteņa svārsts šūpojās spēcīgajos viļņos, mezdams gaisā neskaitāmas ūdens strūklu vērpetes. Vējš uzsvieda gaisā putu cepures un izsvaidīja tās pa klāju. Pamats zem kājām ik pa brīdim aizslīdēja, liekot leitnantam ķerties pie jebkā, lai tikai nenokristu. Gandrīz pie paša borta viņš uz bridi zaudēja koncentrēšanās spēju, kāja paslīdēja, un viņš nogāzās uz klāja, sāpīgi atsizdamies ar galvu pret metālu. Acu priekšā viss sagriezās, un viņš iekrita tumsā.

Atguvies Tomass sajuta dedzinošas sāpes galvā. To, cik šausmīgs ir patiesais stāvoklis, viņš apjēdza tikai tad, kad mazliet virs deniņiem sataustīja dziļu jēlumu. "Ja būtu centimetru zemāk," viņš ar šausmām secināja, "es būtu atdevis Dievam dvēseli!"

Pirmā doma bija atgriezties un pārsiet brūci, bet pēc tam doties tālāk. Taču kāds iekšējs spēks lika viņam piecelties, atrast un uzvilkt pleznas. Rokas un kājas kļuva stīvas un briesmīgi kavējās visā, kas prātā jau sen bija izdarīts. Viņš gluži kā dzīvoja citā dimensijā, pakļaudamies tam nesaprotamajam spēkam, kurš ar katru sekundi aizvien vairāk lika par sevi manīt. Viņš saprata, ka ik mirklis var būt pēdējais. Dvēselē dega neizprotama spītība, kas lika aizmirst par brūci un uzrāpties uz borta.

Lejā mutuļoja viļņi. Un viņš metās tajos.

Aukstajā ūdenī gan kustībām, gan sekundēm bija īpašs ritējums. Laiks pēkšņi kļuva tik smags un blīvs, ka tajā bija grūti kustēties un pārvietoties. “Ja es tagad zaudēšu samaņu, tā būs droša nāve," Tomass sprieda. "Nav neviena, kas nāktu palīgā." Iztēle skicēja nomāktu kapteiņa Nortona seju, asaras seržanta Paka acīs, māsas neremdināmās bēdas un pusmastā nolaistu kuģa karogu. Viņš redzēja savu neelpojošo ķermeni šaurā kastē, kurai apkārt salikti ziedi un vainagi. Uz zārka vāka mirdzēja viņa parādes cepure. Piepeši viņam kļuva sevis žēl - cik nejēdzīgi, cīnoties ar stihiju, gājis bojā jauns un varbūt par daudzsološs virsnieks. Par to, ka viņš bija pārkāpis reglamentu un ielaidies riskantā lietā, neviens nerunāja.

Pirmīt krītot viņš bija nometis zemē lukturīti un nevarēja to atrast, tāpēc tagad, piķa melnā tumsā zaudējot jebkādu orientēšanās spēju, bija grūti saprast, vai viņš peld uz priekšu vai riņķo uz vietas. Nejauši ar plecu pieskāries enkura ķēdei, viņš piepeši attapās, ko darīt tālāk. Aptaustījuši metāliskos posmus, pirksti beidzot atdūrās pret brezentu. Tomass sāka siet vaļā virves mezglus, domādams tikai par vienu - ka tikai nepazaudētu galu. Nepaklausīgām rokām viņš vairākas reizes aptina virvi ap vidukli un savilka drošu mezglu. Tagad atlika aizpeldēt līdz trapam. "Bet kur īsti šis traps ir?" Viņu ietina tumsas plīvurs, un viņš peldēja, palaikam atdurdamies pret kuģa dibenu. Viņš peldēja un nezināja, uz kuru pusi jādodas, bet nasta aizvien stiprāk un stiprāk vilka viņu lejup. Nogurums šķita gandrīz neizturams. Tomass saprata, ka šis vājums ir brūces dēļ. "Diez vai tā asiņo - aukstā ūdenī asinis sarec. Varbūt man ir smadzeņu satricinājums? Tādā gadījumā skaidrs, kāpēc acu priekšā ņirb krāsaini riņķi." Viņš ķepurojās ka ilgup, murgainā sapnī. Vienlaikus gribējās raudāt un kliegt. Taču ne raudāt, ne kliegt nebija jaudas. Augumu pārņēma savāds stingums, un viņš pats sev tagad likās kā tikko siltens bluķis, kurš aizvien samazinās izmērā. Apkārt valdija tumsa - bieza un baisa kā kapā. Tomass saprata, ka nevarēs atrast trapu, bet krava vilka lejup kā tonnām smaga svaru bumba, un spēki viņu pameta. Viņš sāka lūgt Dievu un pēkšņi... ieraudzīja gaismas staru. Šķita, ka tās ir halucinācijas. Stars šķēla tumsu gluži kā lejup krītoša dievišķa enerģija. Pēdējiem speķiem viņš kustināja kājas un rokas, līdz visbeidzot dzeltenajā aplī ieraudzīja trapu. Viņš pieķērās pie apakšējā pakāpiena un pateicās Visaugstākajam par glābiņu. Sajutis cieto metālu, viņš atguvās, un muskuļi atkal pieslēdzās darbam.

Ar grūtībām pieveicis trapu, leitnants ieraudzīja satraukto Nortonu. Kapteinis spīdināja lukturīti. Pēdējais, ko Tomass atcerējās, - pretī pastiepta plauksta. Uz klāja viņš zaudēja samaņu. Vēlāk Nortons izstāstīja, ka iekšējā balss esot likusi viņam pieiet pie trapa, nolaist roku ar lukturīti viņpus borta tā, lai no stūres mājas puses nebūtu redzama gaisma, un pavērst staru uz ūdeni. Bet leitnants atzinās, ka šis gaismas stars izglābis viņam dzīvību.

Tomass kādu brīdi valstījās pa klāju un pēc tam izvēmās.

- Es tūlīt atgūšos, - viņš sēca, - aiziešu līdz kajītei, pārģērbšos un iešu novērst dežuranta uzmanību.

- Nesteidzies, - Nortons līdzjūtīgi sacīja. - Atpūties. Kas tev ar pieri?

- Sasitos.

Kapteiņa pirksti pieskārās brūcei, un Tomass sajuta sāpes.

- Tu esi pamatīgi cietis, - Nortons rezumēja. - Brūce ir dziļa. Jāliek šuves.

- Pabeigsim darbu, - Tomass nočukstēja, - tad ķeršos pie ārstēšanās.

- Par ko jūs diskutējat? - piepeši uzsauca dežurants.

- Kurš deva komandu līst uz klāja?

- Leitnantam nenāk miegs, - Nortons mierīgi atbildēja.

- Tāpēc viņš nolēma papeldēt, lai nezaudētu akvalangista iemaņas. Kāpjot ārā no ūdens, paslīdēja un sasitās.

Dežurants apskatīja brūci un pārmetoši teica:

- Redzi, Tomas, ar ko beidzas pašdarbība vētras laikā.

Iesim uz stūres māju. Tur ir aptieciņa.

- Palīdziet viņam, stūrmani. - Kapteinis pamāja ar galvu. - Bet es atgriezīšos kajītē.

Tomass nopriecājās, ka viss izdevies veiksmīgi. Viņa bijušais kursa biedrs ilgi un cītīgi apstrādāja brūci un pat iešļircināja zāles pret asins saindēšanos.

- Kad atgriezīsimies bāzē, tūlīt ej uz sanitāro daļu! Es neesmu mediķis, bet, manuprāt, jāliek šuves.

Leitnants gulēja un smaidīja, jo apzinājās, ka draugi tikmēr pabeidz viņa sākto operāciju.

Ar to sievieti, kuru bija centies izvarot piedzērušais kaprālis, leitnants saskrējās veikalā. Viņa laipni pasmaidīja un samulsusi sacīja:

- Es vēlos jums vēlreiz pateikties par palīdzību.

Tomass saprata, ka šo sievieti atsūtījis pats Dievs. Viņas

vīrs, zvejnieks, varēja palīdzēt krustmātes līķa pārvešanā uz Zviedrijas kontinentālo daļu.

- Kur pašlaik ir jūsu vīrs? - viņš painteresējās.

- Jūrā. Kāpēc jautājat?

- Es gribētu palūgt, lai viņš man izpalīdz ar motorlaivu.

- Vēlaties zvejot?

- Nē. Nogādāt kaut ko mājās, - leitnants izvairīgi paskaidroja.

- Es jau ilgi domāju, ka jums pateikties par palīdzību, -sieviete atzinās. - Tagad pienācis īstais brīdis. Es pierunāšu vīru, lai viņš jums palīdz. Kad viņš atgriezīsies, es jums piezvanīšu.

Tomass iedeva virsnieku viesnīcas telefona numuru un ar nepacietību gaidīja zvanu. Krustmātes mirstīgās atliekas viņi bija paslēpuši telpā, kur glabājās viņu personīgais ekipējums. Jau uz kuģa, izanalizējis operāciju, Tomass bija nolēmis līķi slepus nogādāt dzimtajā pilsētā, kaut arī saprata, ka tādējādi pārkāps kareivja reglamentu. Viņš to darīja apzināti, jo oficiālām bērēm, pirms kurām noteikti vajadzētu pakļauties līķa atpazīšanas procedūrai, visdažādāko papīru aizpildīšanai, ka ari policijas un citu valsts dienestu prasībām, būtu vajadzīgas nedējas vai pat mēneši. Tik daudz laika Tomasam nebija, tāpēc viņš nolēma riskēt un atrast cilvēku, kurš nogadās liki Gēteborgā. Un, luk, bija parādījusies cerība.

Pa ceļam uz zvejnieka mājām leitnants trīsēja bezgaligā uztraukumā. Lauku māja ar stāvu, augstu jumtu snauduļoja biezējošajā krēslā. To ieskāva dzīvžogs, kam ikkatru zaru bija sagriezis un saliecis jūras vējš.

Iegājis plašajā priekšnamā, Tomass saprata, ka saimnieki viņu ir gaidījuši. Uz galda kūpēja zupas terīne, smaržoja pēc kūpināta laša un svaigas siļķes.

- Nāciet iekšā, leitnanta kungs, - saimniece mudināja,

- ēdīsim vakariņas.

/

Zvejnieks bija spēkavīrs ar apaļu seju, gaišām acīm un īsu, rudu bārdiņu. Pēc bagātīga mielasta Tomass atklāja iemeslu, kāpēc ieradies, un izstāstīja viņam visu, neko neslēpdams.

- Ja esat ar mieru man palīdzēt, es labi samaksāšu, - leitnants solīja.

- Mums nevajag naudu, - sieva iejaucās.

Vīrs viņu tūdaļ pārtrauca.

- Tu maldies, dārgā. Pirmkārt, ceļš līdz Gēteborgai ilgs vairākas dienas, un es nevarēšu iet jūrā. Otrkārt, nelegāli vest līķi ir riskanti. Ja nu apturēs policija?

- Es uzrakstīšu pavadvēstuli, ka esmu jūs nolīdzis, lai nogādātu līķi uz apbedīšanas vietu, - Tomass iedrošināja. - Un ka uzņemos atbildību par visām problēmām... Uz papīra būs norādīta informācija par mani un mans telefons.

- Pieņemsim, - zvejnieks, domās iegrimis, sacīja. - Bet vienalga policijai būs gana daudz jautājumu. Manā laivā taču gulēs mironis, nevis putraimu maiss.

- Es saprotu. - Leitnants nopūtās. - Tāpēc maksāšu jebkādu summu.

Saimniece dzīrās kaut ko teikt, taču, uztvērusi brīdinošu vīra skatienu, nosarka un sabozās.

- Risks ir nenoliedzams, - zvejnieks turpināja, - un neērtības ari. Ja es pieņemšu pasūtījumu, jums, protams, nāksies atvērt maciņu. - Viņš uzlūkoja ciemiņu ar ilgu, itin kā vērtējošu skatienu.

- Kā jau teicu, es esmu gatavs maksāt tik, cik jūs prasīsiet.

Iestājās pauze. Saimnieks palūkojās uz logu, it kā ieklausīdamies lietus bungošana. Stipras vēja brāzmas aiznesa pa gaisu smiltis, savērpa tas stabos, un tie čirkstēdami ar troksni atsitās pret stiklu.

- Labi, - mājas saimnieks domīgi turpināja. - Ir divi ceļi, juras un sauszemes. Otrais uzreiz jāatmet, jo uz ceļiem ir papilnam autoinspektoru. Pa jūru, šaurumiem un okeānu ir vairāk nekā tūkstoš jūdžu, šajā situācijā labāk peldet uz Gēte-borgu nevis pa jūru, bet pa Jetas kanālu.

- Es nemaz neiedomājos, ka iespējams braukt pa šo ūdens artēriju, - leitnants atzinās.

- Šo garo un diezgan šauro kanālu vēl deviņpadsmitā gadsimta pirmajā pusē izbūvēja zviedru zaldāti un matroži, iesaistot krievu karagūstekņus, - zvejnieks stāstīja.

- Bet kāpēc nevar peldēt uz Ziemeļjūru gar mūsu krastiem?

- Redziet, - saimnieks turpināja, - jūrā zviedru un dāņu robežsargi bieži pārbauda laivas, bet kanālā ir daudz mazu tūristu kuģīšu un kuteru. Ja nepārkāpsim kuģošanas noteikumus, neviens neapturēs.

- Iespējams, jums taisnība, - leitnants secināja. - Diemžēl jums būs jāveic ceļojums uz Gēteborgu bez manis, jo vadība man piešķirs tikai trīs atvaļinājuma dienas. Tāpēc es izlidošu vienu dienu pirms bērēm. - Tomass ieturēja pauzi un vērīgi paskatījās uz sarunas biedru, kurš vienaldzīgi raudzījās ārā pa logu, it kā ieklausīdamies norimstošās vētras mažora melodijā. - Līķa vešana ir lielas klapatas. Apdomājiet visu un izlemiet.

Vēja appūstajā zvejnieka sejā jebkura izteiksme - gan neuzticēšanās, gan labvēlība - parādījās neparasti lēni.

- Par labu samaksu var ari pastrādāt, - viņš beidzot sacīja.

- Man arī butu interesanti pavizināties pa šo kanālu un apskatīt Gēteborgu, - saimniece paziņoja.

- Kā gan bez tevis! - Vīrs pirmoreiz tovakar pasmaidīja.

- Pēdējais jautājums, - leitnants piebilda. - Kad jūs varēsiet ķerties pie darba?

- Kad vajag? - Sarunas biedrs pacēla uz augšu rudās uzacis.

- Jo ātrāk, jo labāk.

- Varu izbraukt rīt.

- Lieliski. Cik man izmaksās jūsu palīdzība?

- Es visu sarēķināšu un tad varēšu jums pateikt. Uz kādu adresi jānogādā krava?

Tomass uzrakstīja telefona numuru un pasniedza zvejniekam.

- Kad iebrauksiet Gēteborgā, piezvaniet manai māsai. Viņa jums visu izstāstīs.

Lidostā Tomasu sagaidīja māsa. Stūrējot savu veco Ford automobili ārā no stāvvietas uz maģistrāli, kas savieno lidostu ar pilsētu, viņa nespēja novaldīties un pavaicāja:

- Tomas, es joprojām nevaru saprast, kāpēc krustmātes bēres ir jātur noslēpumā. - Balss aizlūza. - Kāpēc tu neļāvi aicināt uz izvadīšanas ceremoniju mušu radiniekus un draugus?

Viņš smagi nopūtās un, maksimāli piepūlēdamies, mēģināja atsaukt atmiņā pēdējo dienu notikumu ķēdi. Kad divdesmit četru gadu vecumā tu izjūti smagu zaudējumu, dvēsele gribot negribot sāk novecot un pāragri mocīties skumjās. Rodas problēmas, kuras ir ļoti, ļoti grūti atrisināt. "Kā lai paskaidro māsai, ka es strādāju Zviedrijas Aizsardzības ministrijas visslepenākajā dienestā? Kā lai atzīstos, ka esmu parakstījis apņemšanos neizpaust valsts noslēpumus?" Retajos pārtraukumos, kas radās pēdējo dienu steigā, kad jāpieņem piepeši, ar tabu pārkāpšanu saistīti lēmumi, viņš bija šaustījis sevi ar jautājumu: "Kā lai visu paskaidro tuviniekiem?" Nu šis brīdis bija pienācis un vajadzēja kaut ko teikt.

- Redzi, dārga, - viņš uzmanīgi iesāka, - krustmātes līķi nogādāja mūsu pilsēta tādā veidā, ka par to pašlaik neviens, izņemot mūs, nedrīkst zināt.

- Varbūt paskaidrosi iemeslu? - māsa sašutusi sacīja.

- Pildot dienesta pienākumus, - Tomass, cenzdamies savaldīt iekšējās trīsas, turpināja, - es nonācu uz nogrimušā prāmja. Un tad es sāku meklēt krustmāti, jo gribēju izcelt viņu no masu kapa un atvest šurp, lai ko tas maksātu. Pārkāpjot disciplīnu, es atradu viņu un nogādāju uz kuģa. Pēc tam, jau atkal slepus, iznesu viņu krastā. Atkārtoju, ka to visu es darīju, pārkāpdams savas pilnvaras. Ja priekšniecība par to uzzinātu, es nonāktu uz apsūdzēto sola. Iestāde, kurā es strādāju, ir... kā lai tev pasaka... specifiska un stingri sauc pie atbildības virsniekus, kuri pārkāpj noteikumus.

- Vai tad tiek pārkāpti noteikumi, ja tu gribi kristīgi apglabāt tuvinieku? - māsa asarainā balsī pajautāja. - Kādā klo-ākā tu strādā?

Tomass ar rokām pārbrauca par seju, it kā notrausdams neredzamu zirnekļa tīklu, nopūtās un nočukstēja:

- Apakšvienība, kurā es dienēju, ir slepena. Ar to viss ir pateikts. Tāpēc nemoki mani ar jautājumiem. Man jau tā ir grūti.

Viņš aizgriezās un sāka cieši raudzīties vējstiklā, aiz kura pretim lidoja labi zināmās pilsētas kontūras. Gēteborgā viņš nebija bijis veselus piecus gadus. Cik daudz reižu, ložņādams pa nogrimušo prāmi vai gulēdams šaurajās kuģu kojās, viņš bija iztēlojies, kā atgriezīsies dzimtajā pilsētā, kā paies garām savai pagātnei un kā šī pagātne ieskaus viņu gluži kā aizmirsts sapnis. It kā nekas nebija mainījies - tie paši prospekti un parki, tās pašas garāmgājēju sejas, - bet dvēselē kaut kas piepeši aizlūza, atsedzot slēptas, bet nu jau vairs nesavaldāmas sāpes. Pilsēta tagad traucās nevis garām, bet viņam cauri - to fiksēja nevis redze, bet atmiņa. "Šajā veikalā strādāja krustmāte Helga, mazliet tālāk atrodas ģimnāzija, kurā mācījās māsa, tad sporta komplekss, kur es trenējos un piedalījos sacensībās..."

- Par notikušo vajadzēja informēt sabiedrību un presi, -māsa pārtrauca viņa atmiņas. - Visu varēja atrisināt vienkāršāk, oficiālā ceļā, un krustmāti nogādātu Gēteborgā uz valsts rēķina.

- Tas nav iespējams, - Tomass izmeta. - Saproti taču beidzot, ka es līķi no prāmja izcēlu ne-le-gā-li! Ja to uzzinātu citu bojāgājušo radinieki un draugi, visi gribētu saņemt savus tuviniekus. Bet tur šādu līķu ir simtiem! Vai tu spēj iztēloties, kāda ažiotāža saceltos ne tikai Skandināvijā, bet visā pasaulē? Un pārtrauksim sarunas par šo tēmu, labi?

Automašīnas salonā atkal iestājās klusums, kuru pārtrauca vien klusa dzinēja rūkoņa.

Kad viņi iebrauca centrā, Tomass palūdza apstādināt automašīnu.

- Piedod, - viņš nočukstēja, maigi apskāvis māsu, - bet citādāk rīkoties es nevarēju. Varbūt kādreiz mūsu draugi noskaidros patiesību, taču pagaidām mēs glabāsim šo noslēpumu. Par laimi, man Stokholma izdevās satikties ar Hānsu. Es viņam visu izstāstīju, un viņš apsolīja novadīt rituālu tā, lai neviens par to neuzzina.

- Tu man arī piedod. - Māsa iešņukstējās. - Laivinieks atveda krustmātes līķi un piezvanīja man. Es tūlīt sazinājos ar tavu draugu. Hānss atbrauca ar speciālu mašīnu, iekrāva tajā nelaiķi un aizveda. - Viņa ieturēja pauzi un klusi piebilda: - Bet mācītāju vismaz var uzaicināt? Tu taču atceries, kāda krustmātei bija attieksme pret reliģiju.

- Atceros. Baznīcas pārstāvis lai atnāk, - Tomass piekrita. - Mācītāji nav diez ko pļāpīgi.

Stokholmā bija plosījies auksts vējš, bet Gēteborgā nesen beidzās sniegputenis. Pūkainajā oreolā pilsēta izskatījās kā juceklīgs spilgtu krāsu uzmetums uz salti balta audekla. Tomass iegriezās Kungsportsaveninā un devās uz raibi virmojoša pūļa pusi. Pēkšņi viņš sagribēja piezvanīt Ingai un ilgi mīņājās pie telefona būdiņas, uzdodot sev jautājumus: "Vai ir vērts to darīt? Vai man vajadzīga šī tikšanās?" Visbeidzot viņš saņēma drosmi uzgriezt numuru un klausulē izdzirdēja pazīstamo balsi.

- Es esmu Gēteborgā, - viņš ar satraukumu sacīja. - Varam satikties un papļāpāt.

- Kur jūs atrodaties?

- Kungsportsaveninā.

- Es strādāju netālu. Tūlīt sāksies pusdienu pārtraukums, un mēs varēsim stundiņu parunāties. Ja vēlaties, satiksimies parkā pēc kādām divdesmit minūtēm. Tikai nevis pie centrālajiem vārtiem, bet pie pretējās ieejas.

- Gaidīšu jūs tur, - Tomass izmeta un nolika klausuli.

No prospekta atzarojās neliela šķērsiela, kuras otrs gals

ieplūda tieši parka vārtos.

Pēc atgriešanās no Amerikas viņš vispār nedomāja par šo narkomāni. Pārsteidzoši izmainījusies, viņas seja iemirdzējās patiesā skaistumā tur, Stokholmas kafejnīcā, īsās tikšanās laikā. Viņa atstāja iespaidu gan ar savu ārieni, gan raksturu. Ne katram, pat stipram vīrietim, lemts atsvabināties no heroīna elles un atgriezties normālā dzīvē. Šī meitene to varēja! Stokholmas tikšanās iespaidā Inga sāka rādīties Tomasam sapņos, un viņš sevi pieķēra aizvien biežāk un biežāk domājam par viņu. Un tagad, ziemas salā, viņš pa aleju tīklojumiem, koptu krūmu rindām un svaigām, tikko iezīmētam slēpošanas trasēm traucās uz tikšanos ar meiteni.

Šis parks Tomasam bija labi zināms. Sniegoto koku un soliņu rāmi viņa priekšā atdzīvojās bezrūpīgā bērnība, un tūdaļ cauri laikam un realitātei, cauri gadiem un iznīcībai līdz viņam izlauzās smarža, kāda bija ziedei, ar kuru viņš mēdza rūpīgi apstrādāt slēpes. Gara acīm viņš redzēja klasesbiedrus, ar kuriem kopā te bija slēpojis.

Tomass paskatījās uz vārtu pusi un ieraudzīja pazīstamu mēteli. Steidzīgiem soļiem viņš piegāja pie Ingas un sasveicinājās. Tajā brīdī starp mākoņiem uzspīdēja saule, un viņš manīja, kā viņas lupas savelkas vieglā smaidā, kā vārgie stari izgaismo viņas kuplos matus. Viņa, uzmanīgi pārnesdama svaru no vienas kājas uz otru, sāka iet uz priekšu un kautrīgi sacīja:

- Nebiju domājusi, ka mēs satiksimies.

Jau tūdaļ Tomass ievēroja, ka šī sieviete kļuvusi daudz glītāka. Mēdz but skaistums, kurš nav spilgts un uzkrītošs, bet ir maigs un pievilcīgs, turklāt no tā nav iespējams novērst skatienu. Un viņš nenovērsa. Šķita, ka pat sniega tīrīšanas mašīna, kas pūta un elsa pie parka vārtiem, pagrieza savu ar sniegu nopūderēto kvadrātveida purnu uz viņas pusi.

- Iesim pusdienās? - Tomass piedāvāja, ar acīm meklēdams kādu jauku vietu, kur pasēdēt.

- Aiz stūra ir pašapkalpošanās kafejnīca, - Inga atbildēja.

- Atradīsim citu vietu, kur mūs apkalpos. Piemēram, Kungsportsaveninā, cik atceros, bija labi restorāni. Cik ilgs ir jūsu pusdienu pārtraukums?

- Šefs mums atjauj reizem pastaigāties, aizkavēties, iepirkties mājas vajadzībām, - viņa izvairīgi paskaidroja.

- Brīnišķīgi. Izmantosim jūsu šefa laipnību!

Viņi izgāja uz centrālās ielas. Vitrīnas stiepās kā dzintara krelles, kas, rūpīgi savērtas uz fasāžu saltajām sienām, silti pulsēja dzīvīgā kustības ritmā. Tomass apstājās pie franču restorāna. Portjē tūdaļ atvēra durvis un, plati smaidīdams, piedāvāja iet iekšā.

- Jūs nenožēlosiet, kungi, - viņš klanīdamies apgalvoja. - Tieši te ir vislabākā virtuve Gēteborgā! Laipni lūdzu!

Pēc sala viņi sajutās laimīgi restorāna mājīgajā zālē. Kamīns meta uguns mēlītes, plūda klusa mūzika, bet greznais, veclaicīgā stilā ieturētais interjers likās izstarojam to dievišķīgo enerģiju, kas iedveš mieru un mīlestību. Viņu priekšā graciozi nostājās izskatīga viesmīle un ar apburošu smaidu pasniedza biezu ēdienkarti ādas vākos.

- Ja vēlaties, es varu jums kaut ko ieteikt.

- Paldies, - Tomass izmeta, - bet ceru, ka mēs paši tiksim galā.

- Oho, - Inga, šķirstīdama ēdienkarti, izdvesa, - šeit ir sālītas cenas. Tagad es saprotu, kāpēc mēs esam vienīgie zālē.

Tomass paskatījās uz jauno sievieti un ar smaidu sacīja:

- Virsnieks, kurš mēnešiem ilgi dirn uz kuģiem, var atļauties apmeklēt šādu restorānu.

Inga klusi iesmējās. Uztvērusi sarunas biedra pārsteigto skatienu, viņa paskaidroja:

- Es atcerējos to meksikāņu krogu, kur mēs iepazināmies.

- Man toreiz smiekli nenāca, - Tomass nosmīnēja.

Meitene nobālēja, vainīgi nolaida acis un nočukstēja:

- Atvainojiet, nebija vērts pieminēt drūmo pagātni.

- Ja godīgi, es tagad esmu priecīgs, ka nonācu tajā krogā, - Tomass konstatēja. - Kāpēc? Tāpēc, ka tur satiku jus. Bet toreiz jūs man bijāt... kā lai saka...

- Pretīga. Vai ne? - Viņas acis atkal noskuma. - Jā, es pati sev likos pretīga! Tagad es ar šausmām atceros šo savas dzīves periodu.

- Jūsu kavalieris droši vien bija neprātīgi jūsos iemīlējies? -Tomass pajautāja.

- Bija, bet ne pārāk neprātīgi. Mīlestība nevar but neprātīga, ja... ja vien tā nav mīlestība pret narkotikām, kā tas bija viņam...

- Tātad arī viņš bija atkarīgais?

- Jā, sāka lietot vēl karaskolā. Bet es to nezināju. Sapratu, kad jau bijām Amerikā. Es tūdaļ nolēmu viņu pamest un atgriezties Eiropā, taču viņš man atņēma visu naudu, tāpēc nevarēju nopirkt biļeti. Darba ari nebija vai līdzekļu, par ko dzīvot, un es bija pilnībā atkarīga no nožēlojamajiem grašiem, ko viņš man atmeta.

Viņš klausījās, neatraudams skatienu no sievietes sejas. Lielajās un mazliet šķielējošajās acīs slēpās nogurums - acīmredzot no cīņas ar sevi. Tomasam nez kāpēc kļuva nemierīgi un skumji. "Nedod Dievs," viņam iešāvās prātā, "Inga neizturēs un atkal ķersies pie vecā!"

- Caurām dienām valdīja pilnīga bezdarbība, - viņa monotonā balsī turpināja, - no tā varēja sajukt prātā. Es biju izmisumā. Gēteborgā man bija īsta dzīve, interesants darbs, treniņi, teātri, draugi. Aizbraukusi uz to caurumu, es nonācu briesmīgos apstākļos. Mani nelaida bāzē, kur viņš dzīvoja. Nācās īrēt istabu ciematiņā, kur bija vien dažas mājas, bet apkārt atradās tuksnesis un kalni. Jūs jau pats zināt! Viņš nedēļām ilgi pazuda, bet man pat nebija, ar ko parunāt. Tajā nomalē gandrīz visi pieaugušie iedzīvotāji lietoja narkotikas. Lai nomāktu bēdas, es arī sāku...

Tomass klausījās izmocītās sievietes grēksūdzē un lēnā garā pētīja skaistās rudzu krāsas cirtas, kas krita viņai uz pleciem, garo, balto kaklu un mīksti apaļās krūtis zem adītās mežģīņu jaciņas. Viņš sajuta rāmu, gandrīz priecīgu gandarījumu un uzslavēja sevi par uzdrošināšanos. "Ja nebūtu piezvanījis, es neredzētu viņu šādi sēžam blakus."

-Jums noteikti ir apnicis klausīties manus bēdu stāstus, -Inga sacīja, nodūrusi skatienu.

- Nē. - Tomass pasmaidīja. - Nebūt nē.

- Sākumā es domāju, ka jūs esat tikpat prasts un rupjš kā visi pārējie armijnieki. Pēc tam, kad man izpalīdzējāt, es sapratu, ka jūs tāds neesat. Šīs jūsu rūpes... jūs mani pilnīgi samulsinājāt, varētu pat teikt, ka aizkustinājāt. Es pēkšņi nodomāju, ka Dievs man atsūtījis sargeņģeli, lai glābtu no ceļa nomaldījušos dvēseli... Un jūs mani tiešām izglābāt. Paldies jums.

Ingas acīs vīdēja asaras, un Tomasam dvēselē kaut kas iedegās. Viņš pieskārās sievietes plaukstai un sirsnīgi sacīja:

- Jūs tiešām esat daudz pārdzīvojusi.

- Nevajag raudāt par manu rūgto likteni, - viņa norādīja.

- Es nemaz negrasos to darīt, jo esmu pārliecinājies, ka jums ir stiprs raksturs un jūs nevarat izraisīt cilvēkā žēlumu. Gluži otrādi, es sajūsminos par jūsu gribasspēku. Man gluži vienkārši šķiet, ka es sāku jūs saprast. Protams, jums no tā jēga maza.

- Tas, ka jēga maza, tāpat ir skaidrs. - Inga māksloti pasmaidīja. - Kā viens cilvēks var palīdzēt otram? Ja nu vienīgi ar banālu padomu par to, ka dzīve sastāv no prasmes pārciest triecienus... Es visu laiku runāju tikai par sevi vien! Bet ari jūs, piedodiet, droši vien esat mīlējis?

- Gan jā, gan nē.

Pirmā mīlestība... To studenti Tomass gluži nejauši ieraudzīja pie draugiem, un kā sieviete viņa likās vienaldzīga. Visi liktenīgie notikumi ir nejauši, kaut gan aiz šim nejaušībām slēpjas likumsakarīga varbūtība. Viesi ieradās pa pāriem, bet viņš bija viens. Viņa arī, tātad viņu iepazīšanās bija neizbēgama. Viņa draugs Hānss, kura dzimšanas dienai par godu notika svinības, pieveda studenti pie Tomasa, abus iepazīstināja un mudināja izklaidēt vienam otru. Meitene tikko manāmi pasmaidīja.

Viņai bija žilbinošs smaids, kāds mēdz būt uz reklāmas žurnālu vākiem. Varbūt tieši smaida dēļ Tomass vairs nerada mieru. Tā viņi pāris mēnešu satikās, un Tomass saprata, ka ir aizrāvies ar meiteni, kuras vienīgā labā īpašība ir reklāmas smaids. Viņam kļuva garlaicīgi un neinteresanti. Tad Tomass uzzināja, ka studente paralēli satiekas ar kādu aktieri, kurš bija par viņu gadus piecpadsmit vecāks. Un pārstāja viņai zvanīt, tomēr dvēselē kaut kas bija palicis - pavisam nenozīmīga švīka atmiņās, neziņas ēna vai pat tikko manāma skaudība.

- Ir bijusi neilga aizraušanās, - Tomass nopūzdamies sacīja, - kas beidzās ar to, ka mēs nespējām dot viens otram pozitīvas emocijas. Domāju, ka tas bija iemesls, kāpēc mēs pašķīrāmies.

Atkal sāka snigt, un Tomass negribēja iet prom no restorāna. Viņš nezināja, cik ir pulkstenis - laiks vairs neeksistēja, - bet juta, ka arī Inga ir aizmirsusi par laiku.

- Jūs sakāt, ka saprotat mani, - viņa domīgi sacīja, - bet es jūs nesaprotu. Kāpēc jūs man piezvanījāt? Lai painteresētos, vai es atkal negāžos bezdibenī? Pagaidām negāžos.

- Tātad viss ir kārtībā.

Tomass centās neskatīties uz viņu ilgi un cieši. Taču ar acs kaktiņu, ar sesto maņu, ar tādu kā zvēra jušanu viņš sekoja līdzi katram viņas mājienam, katrai kustībai. Tur, restorānā, viņš tikai ar prātu un acīm saprata, ka Inga ir neparasti skaista, bet sirds, kazarmu dresūras un rupju zaldātu sabiedrības nocietināta, neatsaucās ar karstu, juteklisku aicinājumu. Varbūt armijas rāmjos iesprostotā pagrimstošā dvēsele instinktīvi aizsargājās, jo nespēja izbaudīt brīnumskaisto. Viņš paskatījās pulkstenī - tikšanās bija ieilgusi.

- Ja esat beigusi ēst desertu, mēs varam iet, - viņš sacīja.

- Citādi jūs darbā dabūsiet brāzienu.

Taču Inga neizkustējās no vietas un akli uzlūkoja lidz galam neapēsto pīrāgu.

- Šī ir mana otrā patīkamā tikšanās, - viņa nočukstēja.

- Pirmā bija Stokholmā - arī ar jums. Paldies.

- Man tas ļoti glaimo, - Tomass samulsis nomurmināja un steigšus pavērsa skatienu uz logu, aiz kura zaigoja balts sniega mežģīņu raksts.

Fakti un komentāri

Igaunijas prezidents bija samulsis. Dažādos preses izdevumos viņa valsts nosaukums tika locīts saistībā ar prāmja “Estonia" bojāejas mīklainajiem apstākļiem. Galu galā tieši viņš, Lennarts Mēri, bija morāli atbildīgs par visu, kas tolaik notika valstī. Bet notika diezgan netīras lietas - pasaule dēvēja viņa valsti par brīvu koridoru starp kriminālo Krieviju un Eiropu. Tiek apgalvots, ka tieši caur Igaunijas ostu par noteiktu naudas summu varēja izvest jebkuru kontrabandas preci. Prezidents bija pārliecināts, ka premjerministrs Marts Lārs zināja par noziedzīgajām darbībām ostā, to zināja ari daudzi deputāti, taču klusēja. Vienīgais, kurš nekautrējās parādīt savu patieso dabu, bija iekšlietu ministrs Arike. Viņš bez liekām ceremonijām brauca uz ostu un lamājās ar muitas dienestu, ja tas negribēja laist cauri kontrabandas ieroču partiju vai citu slepenu kravu, ko klusībā veda ar pasažieru prāmjiem, tādējādi pārkāpjot visus iespējamos valsts likumus, piemēram, likumu, kurš regulē stratēģisko kravu izvešanu. Tāpēc prezidents izsauca pie sevis Drošības policijas priekšnieku Jiri Pihlu un uzdeva rūpīgi izmeklēt visu, kas saistīts ar kontrabandas precēm, kuras bija uz prāmja "Estonia" katastrofas dienā. Drīzumā Pihls nostājās prezidenta priekšā ar atskaiti.

- Mušu pārbaudes laikā, - viņš ziņoja, - tika noskaidrots, ka tonakt uz prāmja "Estonia" bija astoņdesmit trīs mašīnas. To vidū astoņi tā saucamie spoki, jo par tam nav informācijas nevienā "Estline" reģistrācijas sistēmā. Acīmredzot kāds ir nedaudz pārcenties, dzēšot to un jaucot pēdas. Tas nozīmē, ka tika izdzēsta informācija an par tām mašīnām, kuru saimnieki varēja kaut kādā veidā kļūt par lieciniekiem neparastai kravai, proti, sešām tonnām kobalta. Kravai bija jābūt vienā no astoņām spoku mašīnām. Tātad tiek uzskatīts, ka tonakt uz prāmja bija kravas mašīna ar sešām tonnām kobalta. Šo cieto, sudrabaino metālu un tā savienojumus izmanto karstumizturīgu un skābju izturīgu tērauda sakausējumu ražošanā militāriem mērķiem, piemēram, tanku ražošanā, tāpēc kobalts ir stratēģiska izejviela. Ar gandrīz simtprocentīgu pārliecību var apgalvot, ka šī krava nāca no Krievijas un, - Pihls turpināja, - nebija uzskaitīta oficiālajos pārvadājumu sarakstos. Atliek secināt, ka kravu veda pa jūru pēc vienošanās ar mūsu Rietumu kaimiņiem. Protams, pastāv varbūtība, ka mums ir darīšana ar parastu kontrabandu, par kuras pārvešanu kāds biznesmenis gluži vienkārši samaksāja robežsardzes un muitas dienestam. Divās pārējās mašīnās, kuras uzbrauca uz prāmja pēdējā brīdī, droši vien arī bija vērtīgas kravas ar stratēģisku nozīmi.

Iepazinies ar atskaiti, prezidents kļuva domīgs. Kāpēc tad vajadzēja izdzēst pēdas "Estline" biļešu sistēmā? Turklāt daži citāti no Drošības policijas atskaites deva vielu pārdomām. "Konkrētus faktus par kontrabandu mēs pagaidām neesam noskaidrojuši. Ja izdosies tos atklāt, mēs paziņosim." Un vēl viens citāts no atskaites: "Komisijai vajadzēja noskaidrot, kuri Igaunijas Republikas ierēdņi un departamenti bija informēti vai sniedza neoficiālu vai resora atbalstu kara tehnikas pārvadāšanai uz Zviedrijas Karalisti." Tai pašā laikā tur minēts, ka Drošības policijas rīcībā ir trīssimt papīra lapu ar dokumentāciju, kas attiecas uz prāmja kravu, proti, preču deklarācijas, muitas deklarācijas u.tml.

Kāpēc nesenajā Rīgikogu komisijas atskaitē nav ne vārda par šo tēmu?

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA. ZVIEDRIJA. MARTINS NILSENS

Viņš izgāja no mājas un paskatījās uz debesīm. Agrais putenis sprakstēdams svilpoja ielās, atstājot aiz sevis baltas svītras un peļķes. Virs māju jumtiem peldēja apvēlušies mākoņi, un to bagātīgi piesātinātā svina krāsa liecināja, ka viņa ceļš nebūs viegls. Parasti Martins ar automašīnu līdz ostai nokļuva trīsdesmit vai četrdesmit minūtēs, bet tagad, šajā sniega virpulī, būs jābrauc lēni, ievērojot maksimālu piesardzību.

Salonā bija auksti. Padrebinājies viņš iedarbināja dzinēju un nospieda pogu, lai ieslēgtu krēsla sildītāju, un drīz sajuta patīkamu siltumu. Viņam kā lielas uzņēmuma nodaļas vadītājam bija piešķirts jauns Volvo ar jaunāko tehnisko aprīkojumu - radiotelefonu, navigatoru un citiem moderniem elektronikas brīnumiem.

Caur leduspuķēm noklāto vējstiklu bija neskaidri saskatāms apsnidzis asfaltēts ceļš, kurš veda līdz mājas pamatiem un beidzās pie pazemes garāžas vārtiem. Tur, siltumā un omulībā, savas automašīnas turēja modernās ēkas dārgo dzīvokļu īpašnieki. Šī māja, kurā dzīvoja arī Martins, atšķīrās no blakus esošajām ar izsmalcinātu arhitektūru. Tagad, ieklausīdamies dzinēja vienmērīgajā rūkšanā, viņš pašlepnā izbrīnā pasmējās par sevi. Ja vēl pirms pusgada kāds būtu teicis, ka viņa rīcībā būs dārga automašīna un grezns dzīvoklis, viņš to būtu uztvēris kā jaunu, nevietā pateiktu joku. Vai tad varētu noticēt, ka viņš, mūžīgais bezelarbniekš, kurš bija gatavs strādāt ar slotu un otu par nožēlojamiem grašiem, piepeši izsitīsies par priekšnieku, kam klanīsies visi ostas darbinieki, zinādami, ka viņš ir paša Rolfa Eberga mīlulis! Tiesa, pašu Martinu šis apzīmējums biedēja, jo viņš apjauta un zināja, kāpēc ieguvis īpašo statusu.

Kāds pieklauvēja pie stikla. Martins atvēra logu un ieraudzīja mājas pārvaldnieku.

- Nilsena kungs, - tas laipni sacīja, pamādams uz plāksnīti ar uzrakstu "Stāvvieta", - katram dzīvoklim paredzēta vieta siltā garāžā, tāpēc jums nav jāatstāj mašīna aukstumā.

- Es nemaz nezināju. - Martins bija pārsteigts.

- īres līgumā tas ir pieminēts. Es gan parakstīju dokumentus ar jūsu uzņēmuma pārstāvi, kurš acīmredzot aizmirsa jūs par to informēt, - pārvaldnieks paskaidroja. - Kad atgriezīsieties no darba, es jums izsniegšu pulti, ar kuru varēsiet atvērt apsildītās garāžas vārtus. Jūsu vieta ir pie numura divdesmit septiņi. Novēlu jauku dienu!

Martins pateicās un, uzmanīgi lavierēdams starp pagalmā novietotajam automašīnām, izstūrēja Volvo uz ielas braucamās daļas. Sniegpārslas laidelējās virs vējstikla, piezemējās uz tā un zem stikla tīrītājiem pārvērtās žļurkstošā, šķidrā putrā.

No šauras ieliņas viņš iegriezās prospektā un, aizbraucis līdz luksoforam, apstājās. Priekšā stiepās gara automašīnu rinda.

- Kāpēc tāds sastrēgums? - viņš pajautāja blakus stāvošā automobiļa vadītājam.

- Autobuss aizķēris vieglo, - uzrunātais sapīcis atbildēja. - Kamēr policija atbrauks uz avarijas vietu, kamēr noskaidros, kuram taisnība un kurš vainīgs, paies milzum daudz laika. Bet cilvēkiem jāsteidzas uz darbu...

Martins izkāpa un paskatījās apkārt - nebija nekādu iespēju atbrīvoties no automašīnu gūsta. Atlika sēdēt un gaidīt. Viņš ieslēdza radio un izdzirdēja to pašu melodiju, kuras pavadībā nesen bija dejojis ar Rebeku restorānā. Bija cerība, ka tikšanās ar šo sievieti palīdzēs atbrīvoties no apātijas, kurā viņš ieslīdzis pēc mīļotā cilvēka nāves. Rebeka ne tikai izpestīja viņu no alkohola atkarības, bet ari sarūpēja karalisku amatu. "Ka es viņai pateikšos un ko varēšu dot pretī?" Martins juta, ka ir viņai iepaticies, bet, iespējams, kļūdījās, pieņemdams viņas dziļo pateicību par iemīlēšanos. Viņš ne reizi vien pieķēra sevi domājam, ka Rebeka un viņas meita ir viņam tuvas - tik tuvas, ka ik reizi, ierodoties Stokholmā, labprāt satikās ar abām. Ja agrāk izklaides vietās kāda dāma uzlūdza viņu dejot, viņš izjuta nepatiku, pat riebumu. Bet ar Rebeku viņš sajuta patīkamu sievietes ķermeņa siltumu, ieelpoja viņas brīnišķīgo smaržu aromātu, un brīžiem pat gribējās viņu noskūpstīt. Bet tā bija tikai ar Rebeku. Citas sievietes viņam joprojām bija pretīgas. Reiz sekretāre liftā bija nejauši viņam piespiedusies, un viņš parāvās sānis kā no čūskas.

Cita lieta - viņas tēvocis, kurš, piederēdams pie šīs pasaules varenajiem, bija izdarījis aplamus secinājumus un gaidīja no padotā atbildes rīcību. Martins to nojauta un turpināja strādāt firma, jau iepriekš pieļaudams, ka var gadīties pārpratums. Vēl vairāk - viņš tam gatavojās. Kas cits atlika? Neies taču atgriezties bezdarbnieku rindās!

Viņa domas pārtrauca aizmugurē stāvošās automašīnas vadītāja nepacietīga signalizēšana. Martins satrūkās, ieraudzīja, ka brauktuve priekšā ir tukša, un steidzīgi uzmina uz gāzes pedāļa. Ar satraukumu paskatījies pulkstenī, viņš konstatēja, ka jau četrdesmit minūtes kavē. Tajā brīdī atdzīvojās radiotelefons.

- Nilsena kungs? - Tā bija sekretāre. - Jūs gaida klients no Somijas.

- Kādā jautājumā? - Martins pajautāja.

- Problēma ar kravu...

- Lai atnāk vēlāk. Šeit uz ceļa ir avārija, tāpēc es aizkavēšos.

- Viņš jūs gaidīs pie ceturtās piestātnes, - sekretāre pēc pauzes noziņoja. - Tur stāv mūsu kuģis.

- Pacentīšos pēc iespējas ātrāk būt klāt, - Martins izmeta.

Līdz savai darbavietai viņš aizbrauca bez starpgadījumiem, kaut arī nokavēja veselu stundu. Viņš neatstāja automašīnu ofisa stāvvietā, bet aizbrauca taisnā ceļā uz ceturto piestātni.

Kad viņš izkāpa no siltā automašīnas salona, sejā asi iesitas ledus putraimi. Vai nu no aukstuma, vai no nomācošajām domām viņu pārņēma neizprotams satraukums.

- Melnajā jūrā mēs iekļuvām vētrā, - kapteinis, viņu saticis, paziņoja. - Tilpnē iesūcās ūdens, un daļa preču samirka. Atbrauca kravas īpašnieks un sarīkoja skandālu...

- Kas tās bija par precēm? - Martins painteresējās.

- Spriežot pēc pavadzīmēm, savada krava, - kapteinis smīnēdams skaidroja. - Armijas formastērpi, sākot ar padomju armijas zaldātu šineļiem un beidzot ar virsnieku apģērba piederumiem. Zābaki, uzpleči, siksnas, ziemas cepures, laiviņas un pat garās apakšbikses... Un vēl armijas lauka virtuve uz riteņiem, kura vētras laikā saskrāpēta.

- Ir iespiedumi?

- Nē. Acīmredzot kuģa sasvēršanās laikā iekārta aizķēra blakus kravu, un palika skrāpējumi... Par to visu viņš pieprasa ļoti lielu kompensāciju.

- Vai mūsu stividors ir redzējis kravu?

- Pagaidām nē.

- Kur ir pats kravas īpašnieks?

- Sēž. tur. - Kapteinis pamāja ostas bistro virzienā. - Lieto tik daudz alkohola, ka nenobrīnīties. Kamēr es ar viņu apspriedu situāciju, izdzēra veselu pudeli šņabja...

- Kā viņš izskatās?

- Ruds, platiem pleciem, pelēkā virsjakā un krievu spec-vienības beretē.

- Ceru, ka pašlaik bistro nav daudz cilvēku un es viņu atpazīšu, - Martins nopurpināja un devās uz veclaicīgo ķieģeļu noliktavas ēku, kuras stūrī neona gaismās pulsēja nosaukums "Lagūna".

Plašās zāles dziļumā viņš ieraudzīja rudmati pelēka virs-jaka. Savādnieka poza jau pati par sevi likās aizdomīga. Pirksti saāķēti kopā, blakus glaze, skatiens - blāvs, aizklīdis kaut kur prom... Martinām atmiņā uzpeldēja prāmja "Estonia" trokšņainais kazino un kaimiņš pie galda, kurš, mēlei pinoties, diskutēja ar jauno kaukāzieti. Pēc tam - nelielā kafejnīca blakus juras terminālim Tallinā... Jā, tas pats soms Johans.

Piegājis pie galdiņa, Martins jautrā balsī sacīja:

- Pasaule ir maza, vai ne, Johan?

Uzrunātais pievērsa Martinām aizmiglotu skatienu, papurināja galvu un, savilcis lupas smaidā, iesaucās:

- Šķiet, ka Martins? Mans nelaimes biedrs! Kāds liktenis tevi šurp atvedis? Esi te nejauši vai caurbraucot?

- Mani šurp atveda darba pienākumi. Tu taču biji ienācis manā ofisā?

- Ā, tad sanāk, ka man ir jāskaidrojas ar tevi? - Martins jau grasījās atbildēt, taču Johans pielēca kājās, apkampa viņu un sabučoja, pēc tam izlēja uz grīdas atlikušo tēju, ielēja krūzē šņabi un, pasniegdams to negaidītajam ciemiņam, dzērāja balsi nobļāvās: - Par mūsu izglābšanos!

Martins sajutās neveikli. Ostā viņu pazina kā jauno nodaļas vadītāju, un dzert alkoholu vietējās publikas acu priekšā viņam negribējās. Taču viņš tūdaļ sevi nomierināja - bija izveidojusies tāda situācija, ka viņam vajadzēja cīnīties par uzņēmuma godu un darīt visu, lai izvairītos no negatīvām sekām un pēc iespējas samazinātu līgumsodu, kuru prasa cietušais klients.

- Tavu kravu veda ar mūsu kompānijas kuģi, - viņš, izdzēris nedaudz šņabja, ierunājās.

- Pie velna kravu! - soms nogārdza. - Labāk pastāsti, vai tevi izsauca uz nopratināšanu!

- Uz kādu nopratināšanu? - Martins brīnījās.

- Policijā par prāmja "Estonia" katastrofu.

- A... Mani uzaicināja izmeklēšanas komisija.

- Bet man uzmācas somu policija. Tajā nolādētajā naktī helikopters nogādāja mani un citus izglābtos Somijas krastā. Pēc tam es nonācu slimnīcā. Blakus palātā atradās jauks puisis no Tallinas. Viņu sauca Kalevs, uzvārdu vairs neatceros. Viņš bija prāmja apkalpes loceklis. Mēs vienreiz kopā ierāvām pa glāzītei. Lūk, šis Kalevs pazuda no slimnīcas, un viņu atrada mirušu jūras krastā... Iedomājies?

Soms paķēra pudeli, bet ieraudzījis, ka tā ir tukša, piecēlās un grīļodamies devās uz bāru. Kad viņš atgriezās un alkatīgi iemalkoja spirtoto dzērienu, Martins pajautāja:

- Vai tas igaunis pats aizbēga no slimnīcas?

- Tur jau tā lieta, ka nē. Tas atgadījums ir mīklains, kā apgalvo viņa kolēģi. Atbrauca ārsts no Zviedrijas un viņu aizveda... Un policists paziņoja, ka es noteikti neesmu redzējis šo pacientu, jo tas nemaz neesot bijis tajā slimnīcā. Es, protams, dzeru, un man reizēm galva iet riņķi, bet ne tik ļoti, lai es sajauktu cilvēkus. Mani trīsreiz izsauca, un es trīsreiz nekļūdīgi pazinu matroža fotogrāfiju starp citam... Tagad es atgriezīšos un baidos, ka atkal nonākšu policijā. Man ta arī pateica, ka es pieļauju lielu kļūdu. Neatliek nekas cits -bus jādara viņiem pa prātam.

- Nesapratu. - Martins pakratīja galvu.

- Kas tur ko saprast! Nāksies parakstīt papīru, ka es atsakos no savām iepriekšējām liecībām, jo patiešām esmu kļūdījies. Pretējā gadījumā mani nomocīs ar pratināšanām... Starp citu, es redzēju arī prāmja kapteini. Viņa kolēģi zināja stāstīt par viņa tikšanos slimnīcā vai nu ar Igaunijas prezidentu, vai premjerministru, īsti nezinu...

- Kurā pilsētā atradās šī slimnīca?

- Turku.

- Un tur tu redzēji kapteini Pihtu? - Martins iesaucās.

- Tikpat skaidri, kā tagad redzu tevi. Tiesa, slimnīcā es biju pilnīgi skaidrā. Es tev izstāstīju kā noslēpumu. - Johans paskatījās apkārt un čukstus piebilda: - Bet labi cilvēki man ieteica par to klusēt.

Martins klausījās paziņas grēksūdzē, un viņam radās tāda sajūta, ka neredzams un nezināms spēks katru dienu pārbauda visus izglābtos pasažierus, ikvienu viņu rīcību un domu, lai kādreiz liktu par to visu atbildēt. Un tad viņu apsvilināja līdz šausmām vienkārša doma: "Arī tu, Martin, meklē bīstamus piedzīvojumus, uzstādams, ka esi redzējis kapteini Pihtu! Valstis it kā ir dažādas, bet pratināšanas metodes tas pašas. Visur valdības līmenī tiek uzspiesti meli!"

Lai izvairītos no šīs tēmas, viņš pievērsās citam jautājumam.

- Johan, tava prece ir, atklāti sakot, dīvaina...

Soms izvalbītam acīm paskatījās uz Martinu un jautrā balsī paskaidroja:

- Prece ir dīvaina. Toties peļņa no tās ir laba. Pat ļoti laba! Es nopērku visus tos krāmus par dažiem centiem krievu armijas noliktavās, bet Eiropas tirgos siksnas, uzplečus, cepures un citus padomju armijas atribūtus ar interesi izpērk.

- Kam tev vajadzīga lauka ēdnīca? - Martins strikti noprasīja.

- Tu vēl jautā? - Biznesmenis pasmīnēja. - To es vedu pēc viena restorānu īpašnieka pasūtījuma. Viņš grib novietot lauka virtuvi pie sava naktsbāra ieejas. Man to netālu no Odesas dabūja viens komandieris par sieviešu veļas komplektu "Nedēļa". Tās ir septiņas dažādu krāsu apakšbiksītcs... Bet bāra īpašnieks Turku samaksās man apaļu summu.

- Tu taču to visu iegādājies no Krievijas kara noliktavām?

- Tieši tā. - Johans stalti izslējās.

- Kā tu iekļūsti slēgtajā teritorijā? Kā tevi, ārzemnieku, tur ielaiž? Krievijas armijā ir stingra kontrole.

- Bija, kad valsts saucās Padomju Savienība. Tagad tur ir tāds haoss, ka ikviens bez grūtībām var iegādāties kara tehniku un uniformas. Man ir pārinieks un sponsors. Viņš ir kaut kāds augsta ranga ierēdnis Krievijas armijā. Dzīvo un strādā Pēterburgā. Pie mums viņš nopirka dārgu māju ezera krasta, blakus manai. Naudas viņam ir kaudzēm. Viņš piezvana uz armijas noliktavu, mani tur ar prieku uzņem un pārdod visu, kas man vajadzīgs. - Viņš pārtrauca monologu, piecēlās, lai dotos uz bāru, taču pārdomāja un, piemiedzis ar aci Martinām, klusināta balsī sāka stāstīt: - Reiz viņš piedāvāja iesaistīties vienā operācijā un pieklājīgi nopelnīt. Es piekritu. Mēs ar itāliešu firmas starpniecību nopirkām no krieviem divas zemūdenes.

- Ceru, ka ne atomzemūdenes, - Martins smīnēdams attrauca.

- Nē. Baltijas jūrā atomzemūdeņu nav, jo starptautiska konvencija to aizliedz. Nopirkām kā metāllūžņus, kaut gan zemūdenes bija normālas un spēja pārvietoties. Atklātā jūrā vienu no tam speciāli nogremdējām, lai saņemtu lielu apdrošināšanas prēmiju.

- Vai tiešām dabūjāt? - Martins brīnījās.

- Bez problēmām! Itālieši palīdzēja visu noformēt... Otru zemūdeni aizdzinām uz Poliju un pārdevām vienam uzņēmējam, kurš bija izdomājis tajā ierīkot krievu bistro... Tā ka bizness ar Krieviju mūsdienās ir izdevīgs visiem.

Soms tāpat kā iepriekšējā reizē atteicās no jebkādām uzkodām un tikai dzēra - daudz dzēra. Martins tikai ar grūtībām pierunāja viņu aiziet uz kuģi.

- Labi, ja tu uzstāj, aiziešu, - Johans norūca, iztukšojis glāzi sausu.

Šoreiz viņi apmainījās lomām - soms ar grūtībām varēja pavilkt kājas, tādēj streipuļoja un klupa tāpat kā Martins savulaik Tallinā. Martins paņēma viņu zem rokas un devās uz piestātni. "Redz, kā gadās," Martins nodomāja, "mēs visu laiku viens otram palīdzam nokļūt līdz vajadzīgajai vietai."

- Uz kurieni mēs ejam? - Johans, mēlei pinoties, jautāja.

- Uz kuģi. Aplūkosim tavu kravu. Tu taču prasi no mums līgumsodu.

- Pie velna kravu! Pie velna līgumsodu! Pret tevi, dārgais draugs, man nav nekādu pretenziju. Ja tu tagad aizvedīsi mani uz lidostu un nopirksi biļeti līdz Helsinkiem, es atteikšos no visiem līgumsodiem.

Martins tā arī izdarīja. Viņš iesēdināja paziņu automašīnā un aizveda uz lidostu.

Kad viņš atgriezās ofisā, viņu sagaidīja noraizējusies sekretāre.

- Nilsena kungs, es nevarēju jūs sazvanīt pa radiotelefonu.

- Kaut kas steidzams?

- Jums divreiz zvanīja Eberga kungs, - sekretāre skaidroja.

- Ko viņš gribēja? - Martins ar jaušamu satraukumu pajautāja.

- Nezinu. Viņš neko neteica. Vienkārši palūdza jus pie telefona, un es atbildēju, ka jūs uz kuģa sarunājaties ar klientu. Neiešu taču viņam atskaitīties, ka jūs nokavējāt darbu...

- Savienojiet mani ar viņu! - Martins izrīkoja.

Šefs painteresējās par veselību, darbiem uzņēmumā un cita starpā paziņoja:

-Jūs atkal izsauc komisija. Es rīt lidošu uz Stokholmu, tāpēc varam lidot kopā. Jums atnesīs biļeti.

Martins sēdēja savā kabinetā un juta, ka dzīvē gaidāmas pārmaiņas - jauns, pagaidām vēl nezināms likteņa pavērsiens. Tāpēc viņš nepacietīgi gaidīja tikšanos ar priekšnieku.

Un tad piezvanīja viņa treneris Ēriks Vasbergs.

- Martin, mēs drīz būsim Malmē. Vai tev atradīsies kada brīva diena, lai pievienotos mums?

- Ko mēs darīsim un kur jāsatiekas?

- Iziesim jūra, - treneris nenoteikti sacīja.

- Precīzāk?

- Līcī ir atklāta kāda vieta, kur pazīstami zinātnieki ņēmuši paraugus, - Vasbergs paskaidroja. - Daži no viņiem saindējās ar bīstamām vielām, un tikai kvalificēta, mūsdienīga medicīniskā palīdzība ļāva izglābties no smagām sekām. - Treneris ieturēja pauzi un sēcošā balsī piebilda: - Bet neviens nevar garantēt, ka nākotnē šiem zinātniekiem vai viņu pēctečiem nebūs komplikāciju.

- Es pāris dienu nebūšu Malmē, - Martins apmulsis sacīja.

- Es tev paziņošu, kad mūsu delegācija ieradīsies tavā pilsētā.

- Sarunāts. Gaidīšu zvanu.

Viņš piecēlās no galda. Aiz zilgana loga pār krēslaino ostu svētsvinīgi bira sniegpārslas.

Lidmašīnā viņi sēdēja blakus. Priekšnieks šķirstīja avīzes, kuras laipni bija piedāvājusi stjuarte. Martins pagriezās pret logu un centās uzminēt, kāpēc Ebergs piedāvāja braukt līdzi uz Stokholmu. "Diez vai nejauši tā gadījas! Bet to labak nejautāt."

Viņš domās atgriezās Jūras lietu ministrijas ēkā, un viņu tūdaļ pārņēma nepatīkama sajūta. Atmiņā atausa Johana stāstītais par pratināšanām Somijas policijā. Arī Martins bija dzirdējis daudzus komisijai adresētus pārmetumus. Runāja, ka šī komisija klausa tām personām, kuras pastrādājušas briesmīgo noziegumu, un dara visu, lai slēptu patiesos katastrofas iemeslus. Priekšnieks daudzus gadus bija nodarbojies ar jūras pārvadājumiem un droši vien zināja par šo komisiju kaut ko vairāk.

- Eberga kungs, - Martins uzdrošinājās iesākt, - kāpēc starptautiskajā komisijā, kurā, kā apgalvo mūsu premjerministrs, iekļauti Skandināvijas valstu labākie speciālisti, ir tāds jampadracis? Kāpēc sarunas laikā viens no komisijas locekļiem centās mani pārliecināt, ka prāmja kapteinis Pihts aizgāja bojā? Es pavisam noteikti redzēju viņu krastā starp izglābtajiem...

Priekšnieks atrāvās no avīzes un nepatikā samiedza blāvi zilās acis.

- Vai kapteinis Pihts ir dzīvs vai miris, tas vēl ir jautājums! - viņš noslēpumaini norūca.

Martins izbrīnīts paskatījās uz Ebergu.

- Ziniet, Martin, - viņš turpināja, pagriezies pret sarunas biedru, - es jūrniecības pasaulē esmu jau piecdesmit gadu. Sāku kā junga, bet pašlaik, kā jums zināms, man ir savi kuģi, noliktavas un uzņēmumi daudzās pasaules valstīs. Es tiekos ar nopietniem jūras biznesa pārstāvjiem, kuri par prāmja "Estonia" bojāeju runā visu ko. Un tas ir saprotams.

- Man personīgi nekas nav saprotams.

- Piemēram, zviedru helikoptera komandieris paziņoja televīzijas korespondentam, ka divdesmit astotajā septembrī agri no rīta izlidoja uz katastrofas vietu un uzņēma uz borta deviņus pasažierus, starp kuriem bija arī kapteinis Pihts. Šī informācija iekļuva televīzijas rīta ziņās. Bet pēc tam sākās kaut kas nesaprotams. Lidotājs žurnālistu klātbūtnē nekad vairs neatkārtoja šos vārdus, bet televīzija vairs nekad nerādīja interviju ar viņu, jo šos kadrus izgrieza no ziņām. Tiesa, es kaut kur lasīju, ka par savu klusēšanu lidotājs saņēma apbalvojumu... Mūsu ministri novērtē tos, kuri pilda viņu pavēles.

- Kā jūs to visu zināt? - Martins brīnījās.

- Es agri ceļos un no rītiem skatos televizoru. Tagad avīzēs parādās informācija, ka prāmja "Estonia" kapteinis Pihts noslīcis kopā ar kuģi. Mana ieskatā šādi paziņojumi ir melīgi un kāds tos speciāli liek plašsaziņas līdzekļos, turklāt ne tikai Zviedrijā, bet ari citās valstis. Jus, piemēram, redzējāt kapteini Pihtu sveiku un veselu?

- Jā, redzēju, - Martins ar pārliecību sacīja. - Viņš manā klātbūtnē sasveicinājās ar prāmja apkalpes locekli, kurš bija uz plosta kopā ar mani, Rebeku un Sonju. Matrozis pauda neviltotu prieku par to, ka Pihts izglābies.

- Vai Rebeka to dzirdēja?

- Nē, viņas tobrīd nebija blakus.

To pateicis, Martins atskārta, ka Eberga seja iemirdzas.

- Paldies Dievam, - priekšnieks sacīja.

- Es nesapratu, ko jūs ar to domājāt, - Martins samulsis atzina.

Saimnieka nedaudz izliektie plakstiņi gurdi nolaidās, viņš gluži kā norobežojās no ciemiņa tagad un uz visiem laikiem, tādējādi likdams manīt, ka bija šādi reaģējis bez konkrēta iemesla.

- Es tāpat vien, - viņš noburkšķēja un pēc pauzes turpināja: - Biznesa kolēģis Tallinā izstāstīja man interesantu informāciju, ko viņš personīgi bija dzirdējis vietējā radio. Igaunijas Transporta ministrijas oficiālais pārstāvis nolasīja sarakstu ar izglābtajiem apkalpes locekļiem, starp kuriem bija ari kapteinis Pihts. Kolēģis tūdaļ paziņoja šo vēsti kapteiņa sievai. Viņa nopriecājās un nebeidza vien pateikties... Bet vēlāk tas pats ministrijas pārstāvis noliedza savus vārdus un paziņoja, ka Pihts iekļauts sarakstā kļūdas pēc. Iedomājieties, kā jutās ši kapteiņa sieva! - Eberga kungs ar plaukstām paberzēja vaigus un, skumji paskatīdamies uz Martinu. - Vācijā man pastāstīja tādas lietas, ka grūti noticēt. Igaunijas ostas Sillamē kapteinis Erihs Moiks kopā ar diviem saviem speciālistiem tolaik atradās Vācijas pilsētā Rostokā, kur pieņēma kuģi. Viesnīcā viņi skatījās televīzijas raidījumu, kurā parādīja izglābto kapteini Pihtu. Kopā ar igauņiem šo raidījumu skatījās arī kompānijas Nordstrom & Thuliii konsultants, kura uzvārdu es vairs neatceros. Tad, lūk, šis konsultants reaģēja visnotaļ dīvaini. Viņš nekavējoties piezvanīja savai kompānijai un saka histēriski kliegt: "Kāpēc Pihts vēl ir tur? Viņu jau sen vajadzēja novākt!" Un to dzirdēja trīs igauņi. Tiesa, pēc tam konsultants pilnībā noliedza, ka butu tā teicis, kaut gan igauņi centās pieradīt pretējo. Starp citu, kā man pavēstīja kolēģis no Tallinas, Sillamē ostas kapteinis pēc tam, kad bija pastāstījis par šo gadījumu žurnālistiem, tika atbrīvots no ieņemamā amata.

- Ceru, ka izmeklēšanas komisija izsauks šo konsultantu uz nopratināšanu, - Martins noradīja.

- Iespējams. Tikai viņš visu noliegs un paziņos, ka igauņu kolēģi melo. Un komisija noticēs šim tipam, nevis igauņu jūrniekiem.

Ebergs pamāja stjuartei un palūdza atnest viņiem skotu viskiju un sviestmaizes ar ikriem. Martins pirmo reizi lidoja biznesa klasē, kur nepārtraukti tika pasniegts ēdiens un alkohols. Viņš negribēja dzert viskiju, taču nepietika drosmes atteikties.

- Atvainojiet, kungi. - Viņu priekšā nostājas simpātiskā sieviete, kura saimniekoja salonā. - Jūs vēlaties sviestmaizes ar melnajiem vai sarkanajiem ikriem?

- Vai ikri jums ir no Krievijas? - Eberga kungs painteresējās.

- Melnie ir no Krievijas, - stjuarte ar smaidu sacīja.

- Paskatieties, no kurienes konkrēti ir šis produkts, - šefs sīkumaini pieprasīja. - No Kamčatkas vai no Ohotskas jūras?

Jaunā sieviete ilgi pētīja kārbiņu un visbeidzot sacīja:

- No Kamčatkas.

- Tieši vajadzīgie! - Ebergs nopriecājās, demonstrēdams izsmalcināta gardēža niķus. - Tur ir izcili ikri. Iesaku jums,

Martin, pamēģināt.

- Labprāt, - Martins sacīja, pie sevis nodomādams, ka nekad mūžā nav ēdis melnos ikrus.

- Un atnesiet vācu šņabi! - priekšnieks izrīkoja. - Kad elegantā jaunkundze atnesa paplātes ar pasūtījumu, viņš paņēma rokā glāzi un svinīgi uzsauca tostu: - Par tevi un manām tuviniecēm! - Pietuvinājis glāzi lūpām, viņš piebilda: - Un par visiem tiem, kuriem paveicās dzīviem izkļūt no prāmja "Estonia"!

Martins pamāja, iztukšoja glāzi un apjucis skatījās uz sviestmaizi ar dārgo aizjūras produktu. Tā bija tik maza, ka Martins nevarēja saprast, vai to drīkstētu visu uzreiz iebāzt mutē. Visbeidzot nokodis gabaliņu, viņš to ilgi košļāja un centās izbaudīt delikateses neparasto garšu, taču sajuta vien zivs smaku.

- Ko-mi-si-ja! - Ebergs dziedošā balsī nodūca sev zem deguna. - Lielākā daļa tās locekļu - un to zina daudzi, kas saistīti ar jūras lietām, - ir ieinteresētas personas un izdarīs visu, lai patiesība nekad neuzpeldētu.

- Kāpēc? - Martins klusi pajautāja.

- Tam ir iemesli, par kuriem mums var izstāstīt viens mans labs paziņa. Viņš strādā šajā komisija. Tiesa, viņš tur nonāca nejauši. Komisijai atlasīja tikai pārbaudītus cilvēkus, kuri gatavi pildīt nogremdētā prāmja saimnieku gribu. Bet tad izrādījās, ka starptautiskajā komisijā prestiža labad jāiekļauj psihologs, jo bez šīs profesijas pārstāvja Eiropas lielākās kuģa katastrofas izmeklēšanā gluži vienkārši nevar iztikt. Izvēlēts tika mans draugs, ievērojams zinātnieks un viens no labākajiem speciālistiem kuģu apkalpes komandu un jūras kompāniju darbinieku psiholoģiskās sagatavotības problēmu jautājumos. Mēs ar viņu šodien satiksimies, -Ebergs noslēpumaini sacīja. Paskatījies pulkstenī, viņš piebilda: - Drīz būsim Stokholmā. Rebeka mūs sagaidīs.

- Kā tad ar jūsu draugu? - Martinām paspruka.

- Aprunāsimies ari ar viņu. Tavas liecības par kapteini Pihtu viņu ļoti interesē.

- Mēs brauksim uz Juras lietu ministriju?

- Nē. Tur visu cītīgi noklausās. Es viņu uzaicināju ciemos pie Rebekas.

Priekšnieks atkal iedziļinājās avīzē. Martins pagriezās pret logu. Aiz apaļā iluminatora stiklam cieši pieplaka miglaina dūmaka. Viņš skatījās mitrā gaisa mutuļošanā un domāja par Rebeku un Sonju. Šķita, ka viņiem lemts eksistēt kāda trijstūra dažādās malās. Protams, varēja vēlreiz pacensties savienot nesavienojamo, taču tāds centiens likās tik acīmredzami bezjēdzīgs, ka vien doma par to izraisīja viņā slimīgas ciešanas un protestu. "Es domāju par aplamām lietām," Martins prātoja, cenzdamies sevi saturēt grožos. "Dievam Dieva gods, ķeizaram - ķeizara, bet man - mans. Tu, brāl, esi zilais! Un nekur neliksies!"

Pēkšņi no šķietami sen aizmirstas nebūtības acu priekšā uzradās Andreja pasakainā seja, kura tūdaļ aizēnoja Rebekas tēlu, un Martins piepeši sajutās kā pamests sērdienis.

Hell Mituša prāmi а "Estonia” katastrofas laika щл STĀVOKLI - CAIDĪJA DĒLIŅU ROBIŅU, KURŠ NU JAU IR PIEAUDZIS. PARšo traģēdiju Mitusi runā reti

IZGLĀBTAJIEM PALĪDZĒJA TIKAI TAS KUNGS

Pirms piecpadsmit gadiem’ naktī no divdesmit septītā uz divdesmit astoto septembri, nogrima prāmis "Estonia". Šī jūras katastrofa atņēma dzīvības vairāk nekā astoņsimt cilvēkiem. Tajā baisajā naktī Helei Mitušai laimējās izglābties. "Nav nozīmes, ka pagājuši piecpadsmit gadi. Kopš tās reizes es baidos no vējaina un vētraina laika. Dažkārt naktī pamostos un nevaru nedomāt par katastrofu. Man ir bail." Šādas sajūtas reizēm uzmācas Helei Mitušai vētrainos rudens un ziemas vakaros.

"šis notikums ir atstājis pēdas, taču grūti pateikt, kādas. To nav iespējams aizmirst," viņa saka. "Dažkārt es spriežu, ka saņemu davana laiku. Kad es domāju par šo traģēdiju, ikdienišķās problēmas šķiet mazsvarīgas."

Pēdējais reiss

Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada divdesmit astotajā septembrī, ierodoties darbā beznodokļu veikalā uz prāmja "Estonia", Hele Mituša to darīja pēdējoreiz. Divdesmit tris gadus vecā sieviete zināja, ka gaida bērnu, un gribēja, lai grūtniecība norit bez problēmām.

"Es zināju, ka tas man ir pēdējais reiss pirms bērna piedzimšanas. Kaut arī grūtniecības laiks vēl nebija liels, ārsti neieteica strādāt uz kuģa," stāstīja tris bērnu māte. Mituša norādīja, ka viņai nav viegli runāt par notikušo, tāpēc arī ģimenes lokā viņa reti par to atceras.

"Meita Elīze, kurai tagad ir vienpadsmit gadu, reizēm par to jautā," turpina Hele Mituša. Robins katastrofas brīdī bija mātes vēderā un par mātes piedzīvoto traģēdiju runā nelabprāt. "Es tikai četru vai piecu gadu vecumā sāku apjaust, ka biju uz tā kuģa."

Kā stāsta Hele Mituša, pirmajos gados pie viņiem nāca zviedru un somu žurnālisti, un tolaik Robins sāka apjaust, ka noticis kaut kas briesmīgs un viņš taja piedalījies. Pati māte ar dēlu reti runā par šiem notikumiem. Pieaudzis Robins pats šo to uzzināja internētā.

Sieviete atceras, ka tajā liktenīgajā vakarā darbiniekus brīdināja par stipru vētru. Viņa tam atbilstoši sakārtoja veikalu, un pusdivpadsmitos, maiņai beidzoties, devās atpūtā.

"Es slikti jutos, tāpēc devos uz kajīti gulēt. Kādam bija dzimšanas diena, un atpūtas istabā notika svinības," viņa atceras. Draudīgi gaudoja vējš. Augsti viļņi spēcīgi sitās pret kuģa bortu, un tas stipri šūpojās. Hele Mituša nekādi nevarēja aizmigt.

Vienā brīdī viņa nolēma aiziet un paskatīties, ko dara pārējie. Viņa izlēca no gultas un tikko paguva apģērbties, kad sajuta spēcīgu triecienu. Uzreiz tapa skaidrs, ka būs slikti. Prāmis strauji sasvērās, un viņa nokrita.

"Prāmis tik stipri sasvērās, ka bija grūti staigāt, nācās turēties pie stenderes, lai nenokristu atpakaļ kajītē," viņa atceras.

No kolēģiem, kuri svinēja dzimšanas dienu, neviens neizglābās.

Cerība izglābties nebija liela

"Es kritu visīstākajā panikā. Daudzi kliedza. Cilvēki spiedās pie sienām un drudžaini centās noturēties," stāsta Hele Mituša. "Domāju, daudzi neticēja, ka ārpusē var būt vēl bīstamāk. Man prātā bija tikai viena doma - jātiek arā. Kāds vīrietis pasniedza man roku un palīdzēja izlīst uz klāja," viņa saka.

Mituša atceras, ka, izgājusi ārā, viņa pajautāja: "Vai mums kāds palīdzēs?" Un kolēģis atbildēja: "Nē, tikai Tas Kungs." Viņam neizdevās izglābties.

Prāmis stipri sasvērās, nebija iespējams nostāvēt uz kājām. Pūta spēcīgs vējš.

"Es centos aizkļūt līdz glābšanas plostiem. Kāds mēģināja tos atvērt, kaut gan patiesībā tiem jāatveras, iekrītot ūdenī," sieviete stāsta. Visus pūliņus pārtrauca vilnis, kas pār-šļācās pār kuģi un noskaloja Heli Mitušu un viņas nelaimes biedrus aiz borta.

"Nonākusi zem ūdens, es nevarēju saprast, kur ir augša un kur - apakša," viņa atceras. Galu galā viņai izdevās iznirt. Izrādījās, ka tuvumā bija glābšanas plosts, un tur sēdošie cilvēki palīdzēja viņai ierāpties.

Viņa bija pēdējā no septiņiem cilvēkiem, kuri nonāca uz šī plosta. Nevienu vairāk viņi neredzēja. "Es atceros tikai viļņus. Ūdenī nebija neviena bojāgājušā," viņa atminas. Viļņi plosīja glābšanas plostu, un neviens neticēja, ka izdosies izglābties.

Visi bija peldējuši saltajā ūdenī. "Tāpēc bija tik auksti. Tā kā mūsu bija maz, mēs nevarējām saspiesties kopā, lai sasildītos. Katram bija jāatrodas savā vietā, lai plosts neapgāztos," saka Mituša.

Nakts bija tumša, un cilvēki uz plosta tik tikko varēja cits citu saskatīt. "Visi centās kaut kā kustēties, lai sasildītos, meklēja signālraķetes, ar krūzēm smēla ara ūdeni," sieviete atceras.

Aptuveni četros naktī viņus atrada kuģis "Mariella", kurš ieradās palīgā cietušajiem. "Ilgāk es nebūtu izturējusi, jo ķermeņa temperatūra bija nokritusies līdz kritiskajai," stāsta Mituša. Naktī viņi ieradās Stokholmā, kur bija nepieciešams operēt viņas savainoto kāju.

Sieviete atceras, ka prāmja katastrofas brīdī nav domājusi par bērnu. "Motivācija bija vienkārša vēlme izdzīvot," viņa saka. Naktīs Meli Mitušu nemoka murgi par piedzīvoto traģēdiju, tomēr viņai vairs nepatīk braukt ar kuģi. "Vasarā, kaci ir silts, vēl var. Bet rudenī es neparko nebraukšu ar prāmi," viņa apgalvo.

Mituša uzskata par maz ticamu, ka reiz kļūs zināmi patiesie prāmja "Estonia" bojāejas iemesli. "Bet es arīdzan uzskatu, ka to nekad neaizmirsīs - tādai mazai valstij kā Igaunija tā bija pārāk liela katastrofa."

DIVDESMITA NODAĻA. SKRUNDA. APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

No rīta sāka smidzināt, un lija visu dienu. Vasarai neierasti smagnēji, zemi mākoņi, slīdēdami pār garnizona piecstāvu māju jumtiem un uzgrūzdamies milzīgā lokatora betona stāvam, birdināja zemē smagas lāses. Sakņu dārzus blakus armijas objektiem aizklāja zilpelēka migla. Viss dzīvais bija kaut kur paslēpies, nolīdis zem jumta, gaidot labākus laikus, tikai izmisušas svīres paretam pāršķēla valganos debesu augstumus, lai gādātu dienišķo barību. Tomēr svīres nebija vienīgās, kam nācās izbāzt degunu zem lietusgāzes šaltīm. Apakšpulkvedis Karlovs nu jau veselu stundu sabozies stāvēja autobusu pieturā. Viņš nervozi skatījās pulksteni un nevarēja saprast, kāpēc Eva vēl nav atnākusi.

Iepriekšējā vakarā viņš veiksmīgi aizbrauca līdz savām mājām, nesastapis autoinspektorus, taču visu nakti nevarēja aizmigt. Prātā vīdēja viņas seja - te smaidoša un labvēlīga, te barga kā pēdējās minūtēs, kad viņa bez aplinkiem parādīja ciemiņam durvis. Viņš apzinājās, ka ir saticis sievieti, kura atstāj ēnā citus romānus, kādu neprecētajam virsniekam dažādās valsts vietās bijis ne mazums.

Laboratorijā viņš strādāja kūtri, ar nepacietību gaidīdams vakaru, lai vēlreiz satiktu Evu un aizvestu mājās. Pēc darba Karlovs speciāli nogāja gar klubu, lai pārliecinātos, ka nejaukajā lietus laikā viņa atnākusi uz nodarbībām, bet pats nolēma iekšā neiet. Sākumā viņš gribēja sagaidīt Evu pie kluba, taču pārdomāja - labāk ar automašīnu nerādīties acīs jaunajiem kolēģiem un nenomest lieku graudu tenkotajiem knābāšanai. Arī autobusu pieturā viņa automašīna durtos acīs dienesta biedriem, tāpēc viņš nolēma neriskēt un atstāt to krūmu aizsegā.

Virsnieku grupas ielenkumā Eva iznāca pa garnizona vārtiem, slēpdamās zem lietussarga. Apakšpulkvedi pārņēma bažas, un viņš atkāpās uz automašīnas pusi, taču drīz pārliecinājās, ka Eva stāv pieturā atstatu no virsniekiem, klusi un vienaldzīgi skatīdamās sev zem kājām. Karlovs piegāja pie pieturas. Viņu pamanījusi, Eva pasmaidīja un pārsteigta pajautāja:

- Vai jūs esat izvēlējies sabiedrisko transportu?

- Nē. Vienkārši ieraudzīju jūs un pienācu klāt. Bet mana mašīna stāv tepat netālu. Jūs droši vien neesat aizmirsusi, ka vakar apsolīju aizvest jūs mājās...

- Tas tagad būtu pašā laikā, - Eva priecīgi iesaucās. - Debesu slūžas šodien darbojas bez apstājas.

- Tad skrienam uz mašīnu! - Karlovs piedāvāja. Uzmetis skatienu debesīm, viņš piebilda: - Nē, labāk stāviet zem nojumes. Es piebraukšu.

Kad Karlovs nobremzēja pie pieturas un Eva iekāpa, viņš caur lietus šķidrautu ievēroja dienesta biedru skaudīgos skatienus.

Vakars mutuļiem cēlās virs pelēkās dūmakas, caur kuru izlauzās pretimbraucošo lielo, ar brezentu pārklāto armijas kravas automašīnu lukturu stari. Zeme, pārklātā ar slapju seģeni, trīcēja zem transportlīdzekļu smaguma, elpoja klusi un nemanāmi.

- Liekas, ka ved raķetes, - Eva izmeta, pamādama uz kolonnas pusi, un ar smīnu piemetināja: - Skrundas iedzīvotājiem gan veicas, par viņu drošību rūpējas visvarenākā armija pasaulē. Un Liepājai arī veicas, jo tur ir spēcīgā padomju flote. Un vispār mēs, baltieši, esam laimīgi! Šeit dzimtenes aizstāvju ir vairāk nekā pamatiedzīvotāju...

Karlovs klusēdams klausījās sievietes monologā, bet pie sevis nodomāja: "Kara gadījumā galvenais trieciens būs pa šo pilsētiņu, un no tās paliks pāri pat slapja vieta. Un tas viss tikai lokatora dēļ."

Kolonna aizrībēja, un uz šosejas sāka valdīt tumsa. Eva bija ierāvusies sevī, un viņi brauca klusēdami liegās tranzistora mūzikas un lietus švīkstu pavadījumā. Karlovam šķita, ka viņa negrib sarunāties, savukārt viņš negribēja uzbāzties ar tukšām frāzēm, taču tāda viņas atsvešinātība izraisīja daudz jautājumu. "Ej nu sazini, par ko domā šī dīvainā sieviete! Tomēr viņā ir kaut kas tāds, no kā man vienmēr aizraujas elpa. Sēdēt viņai blakus, redzēt viņu sev pavisam tuvu - ko vēl es varu vēlēties!"

- Rīt es braukšu uz Liepāju, - Eva beidzot sacīja.

- Vai uz ilgu laiku? - Karlovs nobažījies pajautāja.

- Uz divām dienām. Tur notiks starptautisks balles deju konkurss. Mani uzaicināja strādāt žūrijā.

- Vai jūsu audzēkņi arī piedalīsies?

- Nē, - vīpsnājot attrauca Eva. - Viņi vēl nav izauguši līdz tādam līmenim.

Viņas pēkšņā aizbraukšana nez kāpēc sarūgtināja Karlo-vu. Bet viņš tūlīt pat sevi nomierināja - no Skrundas līdz Liepājai varēja gandrīz ar roku aizsniegt. Ja ir vēlēšanās, var jebkurā laikā aizbraukt.

- Cik šodien izmaksās mans brauciens? - viņa ar smīnu apvaicājās. - Jūs noteikti ņemsiet vērā sarežģītos laika apstākļus.

- Jūsu gadījumā es nemainīšu likmi, - Karlovs domīgā balsī paziņoja. - Kafija, balzams un deja.

- Padārgi, - viņa nočukstēja. - Es labāk samaksāšu naudā.

- Nē, naudu gan es neņemšu, - viņš stingri noteica. - Un zināt, kāpēc? Es kā likumpaklausīgs padomju pilsonis nedrīkstu halturēt.

- Nesapratu.

- Viss ir ļoti vienkārši. Ja es jūs vedu par naudu, tas ir braukšanas noteikumu pārkāpums, jo privātie pārvadājumi ir aizliegti. Par to mani var saukt pie atbildības.

- Tad neatliek nekas cits - jāpiekrīt vakardienas nosacījumiem, - Eva demonstratīvi nopūtas.

Atkal skanēja mūzika, glāzēs melnoja balzams, bet uz šķīvja kārdinoši zvīļoja forele.

- Kur jūs dabūjāt zivi? - viņš painteresējās. - Mūsu garnizona veikalā tādu nenopirksi.

- Jūs, biedri Vilor, - Eva pamāja uz loga pusi, - atrodaties zivsaimniecības sovhoza teritorijā.

- Es aizmirsu. - Karlovs pasmaidīja. - Tagad saprotu. Kāpēc teicāt "biedri Vilor"?

- Tāpēc ka vārdu, kas izdomāts par godu lielajam Ļeņinam, grēks lietot bez pagodinošās uzrunas "biedri".

- Tad sauciet mani vienkārši par biedru! Vai par biedru telefonistu, - Karlovs ar vieglu sašutumu sacīja.

- Neapvainojieties! Es tikai pajokoju. Bet jusu vārds skan ļoti skaisti.

- Par šo aizvainojumu jums vajadzēs uzlūgt mani uz dāmu tango.

- Ko darīt, par kļūdām jāmaksā! - Eva uzlika Argentīnas tango mūziku un pavirši pamāja, kā apstiprinādama, ka ir gatava pakļauties neparedzētajiem apstākļiem. Karlovs norija kamolu kaklā un maigi apskāva sievietes vidukli. Aiz loga pasaule samilza un pieplūda ar skaudru, saltu drēgnumu, taču istabā bija silti un mājīgi. Mūzika un viņas auguma tuvums aiznesa Karlovu uz pasaku zemi, kur viss plaukst un smaržo. Viņš ar plaukstas malu pieskārās Evas kaklam un sajuta roku notrīsam. Ķermenis kļuva ļengans kā lupata, it kā tam būtu izņemts mugurkauls. Karlovs uzlika galvu viņai uz pleca, sakumpa un aizvēra acis. Un viņš atcerējās kursanta dzīvi un karaskolas aktu zāli Daugavpilī, pūtēju orķestra vara instrumentus un vietējā Pedagoģiskā institūta studentes Ļenas brūnās, pievilcīgās, prasīgās actiņas. Redzēdams vien tās, viņš aizpeldēja pasakainās tālēs. Mulsdams un sarkdams viņš kaut ko murmināja un tūdaļ pat aizmirsa, ko bija pateicis. Bet Ļena nelikās zinis par viņa stāvokli un stingra kadru darbinieka balsī uzdeva jautājumus: "No kurienes esi atbraucis? Kas ir tavi vecāki? Kādu specialitāti apgūsti?" Vardu sakot, izturējās vienkārši un lietišķi, bet uz atvadām atmaiga un piedāvāja sevi pavadīt. Pēc tam viņi ilgi staigāja apkārt kopmītnēm, kurās Ļena dzīvoja, un viņš paguva izstāstīt studentei visus savus noslēpumus. Atvadoties viņa pirmoreiz uz pavadoni paskatījās ar neslēptu interesi.

Viņš skrēja uz karaskolu, skatīdamies pulkstenī, ielēca tramvajā, no prieka aizmirsās, sāka dungot un izraisīja pasažieros smaidu. Kopš tās neaizmirstamās dienas viņš visu brīvo laiku stingrajā režīmā paredzēto vaļas stundu robežās pavadīja kopā ar Ļenu.

Togad bija nikna ziema. Reiz, pārsaluši līdz kaulam, viņi ieskrēja pirmajā dzīvokļu mājā, kas gadījās pa ceļam, un piespiedās pie silta kāpņutelpas radiatora. Te uzradās tante Faja, kura strādāja par apkopēju kursantu kazarmā.

- Karlov, ko tu dirni aukstumā? - Viņa izrādījās ieskurbusi. - Ja gribi, uz paris stundām izīrēšu savu istabu. Gandrīz par velti...

- Cik? - viņš sarkdams painteresējās.

- Desmitnieks.

- Un ko iesāksiet jūs?

- Paņemšu pudeli un iešu pie kaimiņienes. Pasēdēsim ar viņu pie glāzītes.

Karlovs, negribēdams sevi diskreditēt meitenes priekšā, drudžaini iebāza roku formastērpa krekla kabatā, izvilka pēdējo desmitnieku un pastiepa večiņai. Istaba izrādījās mazītiņa, tajā ar grūtībām ietilpa noplucis dīvāns, neliels galdiņš un paštaisīts skapis, uz kura stāvēja čemodāns. Tā kā vietas stāvēšanai nebija, nācās apsēsties uz dīvāna. Karlovs sajutās neērti un nezināja, ko teikt. Vārdi nenāca par lūpām. Ļena uzņēmās iniciatīvu un viegli noglāstīja viņam roku. Nezinādams, kā reaģēt, Karlovs pietvīka, pieliecās un pirmoreiz mūžā neveikli noskūpstīja meiteni. Sākumā viņa parāvās sānis, bet pec tam pati pieglaudās jauneklim, atpogāja jaku un piespieda viņa plaukstu pie savām kuplajam krūtīm... "Ak, Vilor, Vilor," Ļena čukstēja, "tu esi pirmais vīrietis, kuram es atļavu sevi noskūpstīt." Sākot ar to dienu, visa viņa kursanta stipendija un vecāku atsūtītā nauda nonāca rokās labsirdīgajai alkoholiķei, kura izīrēja istabu mīlētāju pārim. Ej nu sazini, cik ilgi turpinātos ši mazrunīgā tuvība, ja kādu dienu Ļena šaurajā kambarītī nebūtu pavisam ikdienišķi un žēli pateikusi:

- Man jau galīgi apnikusi tā skūpstīšanās. Es esmu gatava doties tālāk, Vilor. Nebaidies, es nevienam neko neteikšu.

Tajā brīdī virs Karlova riņķoja visvarens dēmons, vedinot uz kaut ko noslēpumainu un jaunu. Būdams vājāks par savu miesu, viņš neizturēja kārdinājumu un "devās tālāk"...

Viņš atjūdzās pilnīgi kails, pirmoreiz dzīvē izbaudījis sievietes miesas burvību, un pat neievēroja - kā gan šķistā, zēniskā dvēsele to varēja ievērot -, ka Ļena vairs nebija jaunava un prata visu, kas jāprot nobriedušai sievietei. Toreiz, tajā februāra dienā, sirdij vai pušu plīstot aiz sajūsmas, viņš redzēja savu nākotni vienkāršu un gaišu. Ja todien viņš būtu zinājis, cik pārmērīgi smags izrādīsies ceļš, uz kura viņš nostājies, un ka pēc divdesmit diviem gadiem mīlas mirklis būs kā rūgtas zāles...

Šī grēkā krišana Karlovam dārgi izmaksāja - Ļenai iestājās grūtniecība. Drīz par to uzzināja priekšniecība un viņas vecāki. Daugavpilī tā netika uzskatīta par pārlieku atkāpšanos no vispārpieņemtām normām. Pedagoģiskajā institūtā mācījās vientuļas studentes no malu malām un dzīvoja bez stingras vecāku kontroles. Bet pilsētā bija simtiem brīvu, pēc mīlestības izsalkušu topošo virsnieku! Vārdu sakot, iepazīšanās bieži beidzās ar laulību.

- Kā jūs izšķīrāties ar sievu? - Evas balss atskanēja kā no jūdzēm tālu zemju attāluma, atgriežot Karlovu lietus pak-šķēšanas un klusās mūzikas pasaulē. - Vai viņa nomira?

- Nē. - Karlovs pavīpsnāja. - Vēl šobaltdien viņa komfortabli dzīvo plašā Maskavas dzīvoklī ar augstu Ārlietu ministrijas ierēdni.

- Vai jūs kādreiz tiekaties?

- Nē. Man nav nedz laika, nedz arī vēlēšanās.

- Bet bērni ir?

- Jā, dēls, - Karlovs ar rugtumu balsi pateica. Pēc mirkļa viņš, pats sev par pārsteigumu, izmeta: - Pašlaik sēž cietumā.

- Kā viņš tur nonāca?

- Puisis pabeidza skolu. Ar patēva palīdzību iestājās prestižā starptautisko attiecību institūtā. Diemžēl es viņu redzēju tikai pāris reižu gadā... - Piepeši Karlovs attapās, ka jāatgriežas pie izdomātās leģendas. - Jo ierīkoju telefona stacijas tālu Sibīrijas nomalē. Nostrādāju tur veselus piecus gadus. Kad gadījās būt Maskavā, ieskrēju viņu apciemot. Viņš man prasīja naudu drēbēm, bet tērēja to narkotikām.

- Bet māte?

- Viņa mēnešiem bija prom pie vīra ārzemēs. Puisis dzīvoja viens... Viens dzīvoklī! Kompānijas, dzeršana, narkotikas. Sapinās ar aizdomīgām personām, kuras viņu pierunāja apgādāt studentus ar reibinošajām vielām. Viņu notvēra ar lietiskajiem pierādījumiem. Grūti, un nav arī jēgas tagad spriest, kuram no mums bija taisnība un kurš bija vainīgs mūsu nejēdzīgajā kopdzīvē. Tās vienīgais rezultāts bija bērns, tagad jau divdesmit gadus vecs jauneklis, kas nonācis aiz restēm... - Karlovs nolēma mainīt sarunas tēmu. - Vai jums ir bērni?

-Jā. Desmitgadīga meita no pirmā vīra.

- Vai viņa dzīvo šeit? - Karlovs jutās izbrīnīts par šādiem jaunumiem.

- Nē. Viņa dzīvo pie manas mammas, kura pirms pieciem gadiem apprecējās ar vācieti un aizlaidās uz Vāciju.

- Kā viņai tas izdevās? Mūsu sievietēm ir diezgan grūti reģistrēt laulību ar ārzemnieku, - Karlovs norādīja.

- Viņš ir brīnišķīgs zobārsts, profesors. Atbrauca lasīt lekcijas Tallinas Medicīnas institūtā un vadīja praktiskās nodarbības zobārstniecības poliklīnikā. Mana mamma tur strādāja par medmāsu un viņam asistēja. Viņa bija laba speciāliste, un profesors uzaicināja viņu uz savu klīniku. Drīz viņi apprecējās. 1 Ienrihs - tā sauc mammas vīru - ļoti mīl bērnus. Viņš pierunāja, lai es atvedu meitu. Es piekritu un atstāju viņu tur. Kāpēc? Tāpēc ka, izšķīrusies no vīra, es dzīvoju nabadzībā un nevarētu dot meitai visu to, ko dod profesors, kuram ir sava klīnika, privātmāja un solīda alga. Kad apprecējos otrreiz un dzīve šajā apkaimē kaut kā nostabilizējās, es gribēju ņemt meitu pie sevis, taču mans jaunais vīrs kategoriski paziņoja, ka sākumā lai piedzimst mūsu kopīgs bērns un tad es varēšu atvest meitu. Kad viņš gāja bojā autokatastrofā, es atkal paliku viena. Pedagoga darbs mūsu valstī ir trūcīgi apmaksāts, tāpēc pagaidām neņemu bērnu pie sevis. Es skaidri apzinos, ka tur viņai ir daudzreiz labāk nekā šeit. Turklāt viņa jau ir piemirsusi krievu un ari igauņu valodu. Labi, ka es skolā mācījos vācu valodu. Retajās tikšanās reizēs mēs sarunājamies kā ārzemnieces, papildinot vārdus ar žestiem...

Eva ar trīcošu roku ielēja glāzē balzamu un viebdamās izdzēra tukšu, pēc tam notrausa no vaiga asaru, paskatījās uz Karlovu un centās pasmaidīt. Viņa izskatījās bēdīga un apjukusi.

- Viss būs labi, - Karlovs centās uzmundrināt. Viņš piegāja pie krēsla, paņēma viņu aiz rokas un mēģināja piecelt kājās. Sveces liesma romantiski plīvoja, vedinādama uz siltumu. Viņa stāvēja un viegli šūpojās gluži kā liesmiņa. - Viss nokārtosies, - Karlovs atkārtoja un maigi noskūpstīja viņu uz vaiga. Piepeši Eva sakustējās, un viņas siltie pirksti sakļāvās viņam uz pakauša, bet lūpas piespiedās viņa mutei. Viņš salīgojās un aizsmakušā balsī sacīja: - Apsēdīsimies uz dīvāna. - Karlovs pavilka Evu aiz plaukstas, un viņa uzņēma šos vārdus labvēlīgi un karsti.

Karlovs cieši satvēra viņas silto, šauro delnu un piepeši sajutās nožēlojami mazs un bezspēcīgs pret visiem nežēlīgajiem ķermeņa un dvēseles sāpju brāzieniem, kas pēkšņi sablīvējas kopa trulā nogurumā un vienaldzībā kā nodzītam, spēkus zaudējušam zvēram, kuram vairs nedarbojas instinkti un atmiņa, bet palikusi tikai skābekļa trūkuma saindēto muskuļu vajadzība pēc ilga, kaut vai nāves miera. Piepeši viņš sāka raudāt, pieglaudies sievietei pie krūtīm, ka bērnībā mēdza piespiesties mātei. Pagalam neapdomīgi viņš bēra par lūpām nejaušas, nevajadzīgas frāzes, bet acis un augums kliedza pavisam cita iemesla dēļ. Viņš gribēja novilkt Evai visas drēbes un ieelpot viņas smaržu. Eva sajuta šīs alkas, maigi atstūma viņu no sevis, piecēlās kājās un nočukstēja:

- Es ieiešu dušā, bet tu tikmēr saklāj gultu. Pacel uz augšu dīvānu! Tur ir palagi un viss pārējais.

Kad viņš ieraudzīja Evu kailu, ar dievišķīgi veidotu figūru, sirdi ieplūda reibinošs, nomierinošs siltums un apkārtējā pasaule piepeši ieguva citu, līdz šim nepazīstamu skaņu. Karlovs arī grasījās ieiet dušā, taču, aizmirsis visu uz pasaules, paņēma rokās šo trauslo augumu, sagriezās un nokrita uz dīvāna. Tikai kaut kur dvēseles dziļumā, visneaizsniedzamākajā vietā, kādā apziņas graudiņā, kurš līdz pēdējam brīdim nepadevās nebūtībai, sitās un pulsēja gaistošā realitāte, laimīgais sapnis...

Mājās viņš aizbrauca līdz ar pirmajiem saules stariem. Kopš tās stundas visi cildinošie vārdi, ar kādiem viņu apbēra disertācijas aizstāvēšanas laikā, godājamu ģenerāļu slavinošie izteikumi par viņa zinātnisko darbību un saņemtie ordeņi Karlova acīs zaudēja jebkādu vērtību. Prātā bija tikai viņa.

Pa ceļam uz darbu Karlovs saskrējās ar īpašās nodaļas priekšnieku. Varbūt sagadīšanās, bet varbūt priekšnieks viņu speciāli gaidīja, jo nejaušu tikšanos ar šī dienesta cilvēkiem nemēdz būt.

- Vilor Ivanovič, - nodaļas priekšnieks, apkārt raudzīdamies, izmeta, - ienāciet pie manis!

- Kad?

- Pēc desmit minūtēm būšu savā darba vietā.

Kad apakšpulkvedis iegāja kabinetā, īpašās nodaļas priekšnieks ar vienmuļu sejas izteiksmi lasīja kādus dokumentus. Karlovs noklepojās, cenzdamies paziņot par savu klātbūtni šim noslēpumainajam cilvēkam, kurš uzticīgi un patiesi kalpoja savai varenajai organizācijai no trīs zīmīgiem burtiem.

- Vilor Ivanovič, - viņš ar manāmu kaukāziešu akcentu sacīja, ieturēja pauzi, it ka apdomādams turpmākos vārdus, uzmeta ciemiņam ugunīgu skatienu, taču tūlīt pat atmaiga, pasmaidīja, paņēma no bāra degvīna pudeli un negaidīti piedāvāja: - Iedzersim pirms nopietnas sarunas!

Apakšpulkvedis noplātīja rokas, it kā rādītu, ka viņam nekas nav pretī. Kaukāzietis salēja glāzītēs alkoholu, vienu pasniedza ciemiņam, bet otru pielika sev pie deguna, lai izbaudītu pazīstamo smaržu.

- Par mūsu draudzīgu sadarbību! - priekšnieks uzsauca un strauji iegāza glāzes saturu mutē. Ar plaukstas malu viņš noslaucīja gaļīgās lūpas, un jau nākamajā mirklī viņa balss līdzinājās visu tautu, cilšu un rasu vadonim ģenerālisimusam Staļinam. - biedri Karlov, vai jūs parakstījāt dokumentu numur divsimt astoņi?

Karlova acu priekšā pazibēja veidlapa, kuru viņš bija iegaumējis uz visu mūžu. Tās kreisajā augšējā stūrī stāvēja spiedogs ar sarkanu šriftu: "PSRS." Nedaudz zemāk: "Valsts Drošības komiteja." Bet vēl zemāk: "Maskavas pilsētas TP nodaļa." Vēl jaunības rītausmā, kad viņu kā talantīgu elektroniķi iekļāva slepenajā grupā un nosūtīja uz pārrunām ar VDK ģenerāli, jaunajam leitnantam nācās aizpildīt šo veidlapu un tādējādi ierobežot paša brīvību, iedzenot sevi lamatās, kuras aizcirtušās uz visiem laikiem.

- "Apņemos nekad un nekādos apstākļos," - priekšnieks bargi atgādināja, - "neizpaust valsts un kara noslēpumus, kurus uzticējusi valsts"...

- Un? - Karlovs sasprindzis viņu partrauca.

- Es īpaši atgādināšu dažas šī dokumenta detaļas, -priekšnieks turpināja. - Pirmkārt, ja bijusi jebkāda saskarsme ar ārzemniekiem, par to nekavējoties jāziņo VDK pilnvarotajai personai, šajā gadījuma man. Tālāk... Ja kāds izrāda kaut vismazāko interesi par jums vai jūsu darbu, tūdaļ jāinformē kurators. Un tas atkal esmu es. Dokumenta skaidri rakstīts, ka pēc iespējas mazāk jāiepazīstas ar sievietēm... Vai tur bija šādas rindas?

- Bija, - apakšpulkvedis izmeta.

- Tad sakiet man, dārgais Vilor Ivanovič, kāpēc jūs pārkāpāt šos noteikumus?

- Par ko jūs runājat? - Karlovs sausi noteica, klusībā secinādams, ka nodaļā jau zina par viņa romānu.

- Es runāju par skaisto sievieti no Igaunijas. - īpašās nodaļas priekšnieks cieši raudzījās apakšpulkvedi.

- Ak par to! - Karlovs centās pasmaidīt. - Es pie viņas mācos balles dejas mūsu garnizona klubā.

- Un jūs tiekaties tikai klubā?

- Vienreiz nejauši satiku viņu pilsētā un aizvedu uz mājām.

- Tas jau ir tuvāk patiesībai. Vai kopš tās reizes jūs vairs netikāties ārpus armijas daļas teritorijas?

- Nē, - Karlovs sameloja.

Kabineta saimnieks paņēma no galda papīra lapiņu, izlasīja un teica:

- Divpadsmitajā jūlijā pulksten divdesmit trijos un četrdesmit piecās minūtēs jūs autobusa pieturā satikat Evu Vī-toliņu, iesēdinājāt savā mašīnā un aizvedāt mājās. Pavadījāt stundu un četrdesmit astoņas minūtes pie viņas dzīvoklī. Jums bija pienākums no rīta mums par to paziņot.

- Man šis notikums nelikās svarīgs, - apakšpulkvedis izmeta.

- Velti! Tādējādi jūs pārkāpāt noteikumus, par kuru ievērošanu esat parakstījies, - priekšnieks uzsvēra. - Citā dienā divdesmit vienos desmit jūs atkal sagaidījāt viņu galapunktā pie mūsu garnizona, iesēdinājāt mašīnā un aizvedāt mājās. Pavadījāt pie viņas nakti un agrā rītā, precīzāk, pulksten sešos desmit, aizbraucāt no viņas mājas... Pēc divām dienām jūs aizbraucāt uz Liepāju, izīrējāt numuru viesnīcā "Līva" un pavadījāt ar viņu ne tikai nakti, bet arī visu nākamo dienu. Pēc tam atvedāt viņu mājās no Liepājas un atkal iestrēgāt viņas dzīvokli līdz rītam... Es saprotu, ka dabūt gultā tik skaistu sievieti ir ikviena vīrieša sapnis! Taču... ne katrs vīrietis piedalās jauna, īpaši slepena ieroča izstrādē.

Kabineta saimnieka vārdi bira apakšpulkveža dvēselē kā smagi laukakmeņi, un tikai tagad viņš saprata, kādā nelaimē iekūlies. Viņu jebkurā brīdī varēja aizsūtīt uz cietuma kameru. Un virs nevainīgās sievietes galvas karājās soģa zobens.

Fakti un komentāri

Kalle Klandorfs ieņēma augstus amatus iekšlietu struktūrās

Prāmja "Estonia" katastrofa aizrāva dzelmē gandrīz tūkstoti pasažieru un kuģa apkalpi. Taču ar to nāvi nesošā sērija nebeidzās. Daudzi cilvēki, kuri varētu atklāt prāmja bojāejas noslēpumu, tika nogalināti vai pāragri aizgāja no dzīves. Piemēram, tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gatia oktobrī pie savas mājas tika nošauts bijušais Igaunijas Muitas departamenta ģenerāldirektors Igors Kristapovičs. Viņu nogalināja ar šāvienu galvā, kad viņš noliecās, lai apskatītu pārdurto automašīnas riepu. Šis cilvēks daudz zināja, jo bija ierakstījis prāmja "Estonia" kapteiņa sarunu ar nezināmu personu, kura piedāvāja solīdu atalgojumu par kontrabandas preču iekraušanu. Kā apgalvo kolēģi, šis ieraksts bija Kristapovičam līdzi slepkavības dienā. Taču kasete pazuda.

Apkalpes loceklis Kalevs Vatrass bija izglābts un ievietots slimnīcā Somijas pilsēta Turku. To apliecina kolēģi, sieva un klīnikas pacientu saraksti. Viņa sieva aizbrauca uz slimnīcu un tad uzzināja, ka vīrs pārvests uz Zviedriju. Vēlāk tika paziņots, ka Vatrasa līķis atrasts ūdenī. No sākotnējiem slimnīcas sarakstiem viņa uzvārds pazuda. Fotogrāfijas parādīja sievai, un viņa atpazina vīru. Kad viņa līķi nogādāja Igaunijā un atvēra zārku, tuvinieki bija šokā - uz ķermeņa bija redzami naža dūrieni. Varēja secināt, ka izglābto matrozi nogādāja slimnīcā, bet pēc tam aizveda un nogalināja. Bojā gāja ari cits svarīgs liecinieks - prāmja "Estonia" īpašnieces kompānijas "Estline" vadītājs Hari Enuls. Līķi atrada pie dzelzceļa līnijas Tallina-Keila. Tam blakus atrada automašīnu. Slepkavas nebija paņēmuši ne vērtīgas lietas, ne dokumentus. Pēc tam negaidīti nomira vairāki cilvēki, kuri nodarbojās ar prāmja katastrofas iemeslu izmeklēšanu: vecākais "Estonia" bojāejas krimināllietas izmeklētājs Veino Karmi un vissvarīgākais liecinieks, biznesa aprindās nepazīstams uzņēmējs no Austrumviru apgabala Igaunijā Aleksandrs Voronins, kura čemodāniņu ūdenslīdēji cītīgi meklēja nogrimušā prāmja kajītēs. No ūdenslīdēju savstarpējām sarunām kļūst skaidrs, ka viņiem lika par katru cenu to atrast. Un pēc ilgiem meklējumiem atrada... kapteiņa Pihta kajītē! Kā šis nelaimīgais čemodāns tur nonāca - tas katastrofas izmeklēšanas komisiju neinteresēja. Bet tas taču bija viens no galvenajiem pierādījumiem, kurš bez pēdām pazuda! Kad prāmis grima, Voroņins nesaprotamā veidā izglābās un aizbēga uz Vāciju. Bet divtūkstoš otrajā gada viņu piepeši piemeklēja insults. Viņš nomira divas nedēļas pēc tam, kad vācu izdevuma Sūddeutsche Zeitung rakstā bija izteikts pieņēmums, ka tieši Voroņins ir saistīts ar ieroču tirdzniecību, kas kļuva par kuģa bojāejas iemeslu. Tad piepeši nomira prāmja "Estonia" maiņas kapteiņa Avo Pihta sieva Sirje Pihta. Vārdu sakot, dīvainā veidā no dzives aizgāja tie liecinieki, kuri daudz zināja. Presei, kriminālistiem, sabiedriskajiem darbiniekiem un deputātiem šie fakti likās aizdomīgi, un viņi pieprasīja izmeklēt šo cilvēku nāves apstākļus. Taču Zviedrijas, Igaunijas un Somijas varasvīri jau atkal nesteidzās ar izmeklēšanu.

Igauņu kolēģi no portāla "Delfi" sešpadsmit gadus pēc traģiskās katastrofas vērsās pie Kalles Klandorfa, kas deviņdesmitajos gados bija augstā amatā policijā, ar lūgumu komentēt šīs slepkavības un dažas slimību vēstures, kuru dēļ bija neiespējama objektīva izmeklēšana. Lūk, kā bijušais ierēdnis atbildēja uz viņu jautājumiem.

Par liecinieka Igora Krištapoviča slepkavību: "Ja ar prāmi veda kaut ko slepenu, Igors varēja to atklāt. Viņš, bez šaubām, būtu varējis ļoti palīdzēt izmeklēšanai." Uz jautājumu par Kalevu Vat-rasu atbilde bija vienkārša: "Neko nevaru pateikt." Attiecībā uz Harri Enulas nāvi viņš lakoniski atkārtoja: "Neko nevaru pateikt." Veino Karmi reti slimoja, bet negaidīti nomira. Kalle Klandorfs sacīja: "Karmi bija slavens izmeklētājs. Vai viņš slimības dēļ varēja pilnībā sevi veltīt izmeklēšanai - jautājums paliek atklāts." Par Voroņinu bijušais policists paziņoja: "Saistībā ar mantām un dokumentiem no čemodāniņa ir vairākas versijas. Bez šaubām, Voroņins varēja atbildēt uz daudziem jautājumiem." Kapteiņa Avo Pihta sieva visus savas dzīves pēdējos gadus veltīja prāmja bojāejas patieso iemeslu noskaidrošanai. Klandorfs teica: "Pihta kundze paveica lielu darbu, gribēdama noskaidrot, kur atrodas viņas vīrs. Viņai bija ne mazums palīgu. Taču bija arī daudz maldīgu pavedienu. Likās, ka viņa bieži nevarēja piekļūt vajadzīgajiem cilvēkiem."

Šai intervijai autori deva ļoti kodolīgu un trāpīgu nosaukumu - "Prāmja "Estonia" bojāeja: vai patiesību zina tikai mirušie?"

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA. UZŅĒMUMS “K&K”

Es steidzīgi pametu Parīzi un ar lidmašīnu ierados Kopenhāgenā, lai apmeklētu mīklaino kantori "K&K", kurš, kā vēstīja reklāma, steidzami meklēja zemūdens darbu speciālistus. Elza apgalvoja, ka to vada mūsu jaunā paziņas Dāvida Kacmana dēls. Es biju pārliecināts, ka šo informāciju viņa saņēmusi no sava noslēpumainā darba devēja. Un ne tikai informāciju, bet arī krietnu summu komandējuma izdevumiem, kas atļāva pārticīgi dzīvot šajā Skandināvijas valstī ne tikai viņai, bet arī man.

Mēs pasūtījām numurus nelielā viesnīcā Vesterbrogades ielā, kur ieradāmies vēlu nakti.

- Kaut mēs varētu kaut kur paēst! - Elza žēlabaini sacīja.

- Viss ir ciet, dārgā, - es aizrādīju. - Bet pretī viesnīcai es ievēroju priekamāju. Varbūt mēs varētu doties uz turieni? Tur darbs norit bez pārtraukumiem. Bez dzīvās preces piedāvājumā ir ari ēdieni un dzērieni. Taču mūs šajā specifiskajā iestādē nelaidīs, ja desertam nepasūtīsim dzīvu, kaisles pilnu gardumu. Ja gribi, iesim! Tiesa, mūsu gājiens dārgi izmaksās.

- Ļo-o-oti asprātīgi, - Elza pārmetoši nopurpināja un aizgāja sava numura virzienā. Pie lifta viņa apstājās un uzsauca man: - Arlabunakti, dārgais! Celsimies astoņos nulle nulle.

Es ātri iegāju dušā un iekritu gultā.

Kā pēdējā laikā bieži mēdza notikt, es sapnī redzēju jūru. Šoreiz tas bija nevis Baltijas jūras dzelmē grimstošs prāmis "Estonia", bet Lapzemes nogruvušajās sopkās paslēpusies Severodaras pilsētiņa Barenca jūras krastā. Tā ir pārķērusies pār viļņiem gluži kā kalnu klosteris. Bet, ja mūku mājvietā valda klusums un miers, tad Severodarā dzīve sita augtu vilni - rūca jaudīgi dzinēji, dārdēja piekabes ar raķetēm un torpēdām, kaut kur šautuvē rībēja ložmetēju kārtās. Tas bija saprotams, jo pilsētā atradās lielākā padomju jūras karabāze ziemeļos, kurp es kā armijas žurnāla korespondents pirms profesionālajiem svētkiem aizbraucu gatavot reportāžu no zemūdenes. Puse dienas pagāja sarunās ar dažādu rangu štāba ierēdņiem, kamēr saņēmu atļauju uzkāpt uz zemūdenes borta. Man līdzi nosūtīja pavadoni - jaunu leitnantu. Mūs iesēdināja dežurējošajā automašīnā un aizveda.

- Pilsētiņa ir neliela, - pavadonis stāstīja, kamēr vecais CAZ automobilis kratījās pa izdangāto ceļu. - Vīriešu ir daudz, sieviešu maz. Bet kura jauna sieviete ļautu sevi iespundēt sasalušās sopkās? Atbrauc pie vīriem, pavada šeit nedēļu un bēg prom. Tiesa, mēdz gadīties ari uzticīgas draudzenes, kuras blakus dzīvesbiedram pacieš visas neērtības. Diemžēl tādu ir maz.

- Vai šeit ir arī civilie speciālisti? - es pārtraucu ne īpaši patīkamo sarunu par virsnieku aprindās sāpīgo laulāto uzticības jautājumu un mūžīgo šķiršanos.

- Pietiekami. Lielās peļņas mednieki lien uz šejieni no visām valsts malām. Kā gan citādi? Algas šeit ir pieklājīgas, par darbu ziemeļos ir piemaksas.

- Ko viņi šeit dara?

- Sagaida un pavada zemūdenes, apsilda tās ar tvaiku, sakārto vētru laikā bojāto virsbūvi, apgādā ar ūdeni un degvielu, uzpilda ar saspiesto gaisu, atmagnetizē tērauda korpusus un attauko torpēdas, piegādā elektrolītu, mīnas un, protams, arī presi, grāmatas, iebiezināto pienu un vīna devu.

- Leitnant, - vadītājs nošņāca, - neaizmirstiet, ka pie mums ir slepenā zona! Vārds nav zvirbulis...

- Tur tev taisnība, seržant, - pavadonis attapās.

Atlikušo ceļu viņš vairs neteica ne vārda, ar bažām skatīdamies uz vadītāju, it kā prātodams, vai tas nosūdzēs priekšniecībai vai pažēlos. Un es viņu sapratu, jo padomju valstī armijas aizliegtajā zonā izpļāpāt kaut ko lieku civilās personas klātbūtnē bija noziegums. Far to varēja atlaist no flotes un nodot tribunālam.

Kad automašīna sāka braukt augšup pa šauru, akmeņainu sopkas serpentīnu, es lejā ieraudzīju kalnu ezera gultni, sliežu ceļus, kuri nāca no nezin kurienes un veda nezin kur, tumšus savādu kuģu liemeņus - bez skursteņiem, bez mastiem, bez lielgabaliem tie spiedās cits pie cita, tiltiņu savienoti. Tas viss nejaušā apmeklētājā radīja kada baisa noslēpuma priekšnojautu. Tā izskatījās atomzemūdeņu un dīzeļzemūdeņu kopmītne. Bet nedaudz tālāk es ieraudzīju, kā no zaļganā ūdens iznirst melna kabīne un, šļākdams gaisā baltu putu strūklakas, uzpeld garš, uzblīdis ķermenis ar smailu asti un ieapaļu, bruņurupucim līdzīgu priekšgalu. Kā tādā fantastikas trillerī, kad aizvēsturisks dzīvnieks draudīgi aizslīd pa stiklam līdzīgo līča virsmu.

Tādas atmiņas manī uzplaiksnīja tajā nakti Kopenhāgenā. Acīmredzot tāpēc, ka dāņu kantori man bija jāstādās priekšā kā bijušajam zemūdens speciālistam vai armijas nirējam, tādēļ prātā uzplaiksnīja fragmenti, sejas un balsis, kas vēl nesen bija nogrimušas kaut kur manas atmiņas dzīlēs.

Es atkal aizvēru plakstiņus un caur snauda plīvuru aiz-traucos uz citu jūras bāzi, kas atradās pie Daugavas grīvas Latvijā.

Reiz, gatavodams radioraidījumu par Baltijas ūdenslīdējiem, es izgāju jūrā ar militāro avārijas glābšanas laivu, lai meklētu padomju zemūdeni, kura bija aizgājusi bojā pašā kara sākumā. Es lūdzu remontstrādnieku komandierim atļauju nolaisties kopa ar ūdenslīdējiem pie nogrimušās "ščukas" - tādu pavārdu ieguva četrdesmitajos gados būvētās zemūdenes -, lai varētu pastāstīt par šo meistaru darbu.

- Biedri žurnālist, - mičmanis stingri sacīja, - jūs mani pamudināt uz. noziegumu. Tas taču būtu reglamenta pārkāpums! Nav solīdi no preses pārstāvja puses...

- Šeit nav nemaz tik dziļš, - es nerimos, - un jūsu padotie būs blakus. Toties es varēšu visos sīkumos pastāstīt par armijas ūdenslīdēju varonīgo darbu.

- Nē, - viņš kategoriski paziņoja.

- Sarunāsim tā, - es uzstājīgi turpināju un pamaju uz mikrofonu, - es jums došu četras minūtes ieraksta. Tik daudz etera laika pat Baltijas flotes komandieris ne vienmēr var dabūt! Papīra variantā tās ir veselas divas lappuses! Jūsu balss izskanēs ētera, un simtiem tūkstošu radioklausītāju jus apbrīnos. Kad vēl pagadīsies tāda izdevība?

- Es nemaz nemāku jēdzīgi runāt radio, - viņš sastomījās. - Nekad nav nācies...

- Es jums sagatavošu skaistu runu, bet jus to pie mikrofona nolasīsiet no lapas. Starp citu, jūsu uzstāšanos dzirdēs štāba priekšniecība un, iespējams, piešķirs apbalvojumu.

- Ja tas palīdzētu dabūt dzīvokli, tad gan es riskētu pārkāpt reglamentu, - mičmanis samulsis sacīja. - Jau sen gaidu rindā. Mitināmies vienā istabiņā - es, sieva un trīs bērni...

- Varam par to parunāt, - es apsolīju. - Radiožurnālu "Padomju kareivis" klausās visi Aizsardzības ministrijas ģenerālštāba ierēdņi un visa valsts. Bet jūsu bāzes komandieris, admirālis, ir redakcijas kolēģijas loceklis. Es aizlikšu par jums kādu vārdu, kad viņš atnāks uz kārtējo sēdi.

Pēdējais arguments pārliecinoši iedarbojās uz mičmani, un viņš deva pavēli ietērpt mani ūdenslīdēja aprīkojumā. Tas bija grūts un neparasts rituāls. Pats saviem spēkiem es varēju ielīst gumijas kombinezonā tikai līdz ceļgaliem un tad stāvēju apjucis, jo nezināju, kā to visu uzstiept sev mugurā. Lai pilnībā ielīstu šajā kostīmā, bija vajadzīga palīdzība.

- Biedri žurnālist, - mičmanis pavēlēja, - paceliet rokas! Tā ari stāviet! Matroži jums palīdzēs.

Es sastingu kautrīgas peldētājas pozā, augsti pacēlis rokas -tā visērtāk varēja ielīst gumijas tērpā, lai ģērbējiem netraucētu manas augšējās ekstremitātes. Pēc mičmaņa komandas man pieskrēja klāt četri matroži un, izpletuši kakla izgriezumu, ar draudzīgu rāvienu iepakoja mani kombinezonā. Pēc tam, jau atkal ar viņu palīdzību, manas kājas nonāca smagās bronzas galošās, bet uz pleciem uzgūla vara veste. Saules staru gaismā ap manu kaklu iemirdzējās skrūves.

- Cik daudz skrūvju tur ir? - es čukstēju.

- Tikai trīs, - mičmanis jautrā tonī atbildēja. - Pacietieties, un jūs sapratīsiet, kam tās domātas.

Pēc mirkļa man uz galvas akurāti uzstūma vara bumbu un ar uzgriezni cieši pieskrūvēja pie vestes apkakles. Vēlāk es uzzināju, ka šādu ūdenslīdēja kostīmu flotē sauca par trīs-skrūvnieku.

Tā man radās iespēja nolaisties jūras dzelmē un izbaudīt visu šīs profesijas smagumu un bīstamību. Uz klaja es tik ļoti piekusu, ka sāku nožēlot savu ideju jau brīdī, kad mani iemeta ūdenī. Es tveru bezgaršīgo gaisu, bet atmiņa fiksēja visu, kas notika juras dibenā. Nelielās zemūdenes tumšais ķermenis bija līdz pusei ieslīdzis dūņās. Ap to lēni pārvietojās ūdenslīdēji, cenzdamies atvērt augšējo lūku, kurai četrdesmit gadus nebija pieskāries neviens, izņemot jūras faunu. Maniem jaunajiem draugiem izdevās uzlauzt šo metāla zārku, un no ieejas šahtas izlauzās neaizmirstamā tūkstoš deviņsimt četrdesmit pirmā gada gaiss. Mani neielaida iekšā. Tikai vēlāk uz klaja viņi izstāstīja, ka bija iekļuvuši centrālajā postenī un atraduši zemūdens flotes jūrnieku skeletus. Visi gulēja tur, kur viņiem pēc kaujas stratēģijas bija jābūt.

Lūk, tadas epizodes no manas žurnālista dzīves man rādījās tajā zīmīgajā naktī pirms gājiena uz mīklaino kantori "K&K".

Es pamodos rītausmā un sajutu tādu spriedzes pilnu satraukumu, kāds pārņem cilvēku, kas sajūsmā gaida noslēpumainu tikšanos, kurai gatavojas un no kuras baidās.

- Tu neesi izgulējies, dārgais, - Elza rājās, kad brokastojām mazajā viesnīcas kafejnīcā. - Zem acīm tumšzili loki, seja sakritusies.

- Es gribētu redzēt tavu seju, - viņas vārdu aizskarts, es pavīpsnāju, - ja tev butu jāiet uz kantori, kurš, kā mēs uzskatām, strādā teroristu labā.

- Pagaidām tas nav pierādīts, - Elza aizrādīja.

- Es gribētu, lai mūsu pieņēmumi izrādītos nepareizi.

Viņa saprotoši pamāja un klusi sacīja:

- Varbūt atmetīsim šo ieceri?

- Kā gan tu atskaitīsies šefam par iztērēto naudu? - es moralizējoši pavaicāju. - Par neizdarīto darbu dabūsi sodu, tevi var nopērt, bet es to negribu, jo tu man liecies simpātiska. Atvaino par rupjo joku!

- Man jautrība nav prātā! - Elza teica, cieši skatīdamās man acis.

- Čāposim uz redakciju pēc informācijas, - es apņēmīgi sacīju, piecēlos un devos uz izeju.

Pilsētas centrālās daļas ielu un šķērsielu labirintā nebija īpaši grūti atrast Storekongensgadi. Jebkurš pilsonis parādīs, kur atrodas populārās avīzes Information redakcija.

- Mēs ar Martu dzīvojām vienā ielā, - Elza pa ceļam stāstīja, - un kopā mācījāmies universitātē. Pēc tam mūsu ceļi šķirās. Mani aizsūtīja strādāt par korespondenti Padomju Savienībā, bet viņa nonāca Dānijā, kur ari palika uz visiem laikiem.

- Vairs nedrīkstēja atgriezties? - es izmetu, atcerēdamies tos padomju žurnālistus un rakstniekus, kuri aizbrauca uz ārzemēm un palika tur. Dzimtenē viņus saukāja par emigrantiem un bēgļiem.

- Viss bija daudz banālāk. Viņa iemīlējās dāņu žurnālistā, kurš strādāja Austrumberlīnē, apprecējās un pārcēlās uz Kopenhāgenu. Viņai ir apbrīnojamas spējas apgūt valodas. Jau drīz viņa rakstīja dāņu valodā tik labi, ka viņai piedāvāja darbu vispopulārākajā avīzē.

Es klausījos kolēģē un pēkšņi intuitīvi sajutu briesmas. Strauji pagriezos - tumšs Opel automobilis, uzņemdams ātrumu, traucās tieši mums virsu. Es parāvu Elzu aiz rokas, un mēs nokritām zemē blakus trotuāram. Automašīna aiznesās dažu centimetru attālumā no mūsu kājām, veica asu virāžu un pazuda aiz stūra.

- Idiots, - Elza izdvesa. - Piedzēries, vai?

- Šeit ir zīme "Gājēju zona"! - sašutusi sacīja večiņa, kura blakus pastaigājās ar miniatūru sunīti. - Bet šis auto iznira no šķērsielas un, pārkāpjot noteikumus, brāzās kā traks tieši virsū gājējiem. Es pati vadu mašīnu un zīmes pazīstu. Jāziņo policijai. Kundze, vai jūs iegaumējāt mašīnas numuru?

- Nē, - Elza izspieda un jautājoši paskatījās uz mani.

- Diemžēl es arī ne, - es teicu, cenzdamies savaldīt drebuļus.

Večiņa, piespiedusi pie krūtīm dzīvo, pinkaino kamoliņu, aiztipināja mājās, it kā baidīdamās, ka noteikumu pārkāpējs varētu parādīties vēlreiz.

- Ko es sāku stāstīt? - Elza nočukstēja, trīcošiem pirkstiem izvilkdama cigareti. - Jā, par to kantori! Es no Parīzes piezvanīju Martai, un viņa apsolīja noskaidrot visu par firmu "K&K".

Es viņu tikpat kā nedzirdēju un domās analizēju incidentu.

- Kā tu domā... - Es pieskāros Elzas plecam. - Tas bija mēģinājums atbrīvoties no mums vai pārgalvīgs noteikumu pārkāpējs, vai ari kāds zaga mašīnu un nejauši pagadījās mums blakus?

- Grūti teikt, - viņa nočukstēja.

Tālāk mēs gājām klusēdami un katrs pie sevis kaut ko domājam.

- Tas bija nejaušs noteikumu pārkāpējs, - es pārtraucu ieilgušo pauzi. - Ja nedraugi būtu gribējuši mus novākt, viņi varētu realizēt savu plānu tukšākā un nozieguma izdarīšanai piemērotākā ielā. Tādu vietu mūsu ceļā ir pietiekami daudz. Bet notriekt šeit, pilsētas centrā, kur čum un mudž no cilvēkiem! Muļķīgi!

- Tev taisnība, - Elza piekrita un atviegloti nopūtās. - Visticamāk, tas bija automašīnu zaglis.

- Vai narkomāns, - es piebildu. - To pārtikušajā Dānijā ir atliku likām.

- Šķiet, ka atnācām. - Elza pamaja uz mājas stūri, kur bija redzama plāksnīte ar uzrakstu "40-c".

Kamēr viņa centās pa iekšējo telefonu sameklēt draudzeni, es iekārtojos pie loga un aplūkoju ainavu. Virs lielā jumta iznira saule. Tā tecēja caur nodzeltējušajām kastaņu lapotnēm, apžilbinādama vitrīnas un logus, aizplūda pa jumtu dakstiņiem un asi dūrās acīs, tādēļ viss izskatījās izplūdis un neskaidrs kā nepabeigtā akvarelī. "Arī mana vizīte Kopenhāgenā," es ar satraukumu nodomāju, "pagaidām liekas neskaidra un šaubīga. Un tad vēl negadījums uz ceļa..." Es skatījos uz pilsētas rudenīgajām krāsām, domās analizēdams atgadījumu, un aizvien ciešāk guvu pārliecību, ka tā bija nejauša sagadīšanās, nevis pret mums plānots atentāts.

- Iepazīsties, - man aiz muguras ierunājās Elza, un es apgriezos. - Mana draudzene Marta.

Es iztaisnojos un goddevīgi pamāju. Mana ceļabiedre vāciski izteica par mani dažas glaimojošas frāzes. Marta smaidīdama pamāja un uzmanīgi mani aplūkoja. Tā bija gara auguma, slaida sieviete ar smalku vidukli un piemīlīgu seju. Kuplie rudie mati bija sasprausti uz pakauša ar modernu sudrabainu sprādzi. No viņas plūda neuzkrītošu un izsmalcinātu smaržu aromāts.

- Iesim uz apmeklētāju pieņemšanas telpu, - Marta patīkamā balsī turpināja. - Tur varēsim mierīgi aprunāties.

Viņa aizveda mūs uz plašu telpu ar mīkstiem krēsliem un zemu, apaļu galdiņu. Pie sienas apzeltītā rāmī dižojās paveca vīrieša portrets. Uztvērusi manu skatienu, Marta paskaidroja:

- Tas ir mūsu avīzes dibinātājs un bijušais galvenais redaktors Berge Outse. Pirmais Information numurs iznāca tūkstoš deviņsimt četrdesmit piektajā gadā, bet tagad mūsu birojs ir kļuvis par lielu izdevējkompāniju. Varu palielīties, ka tikai Kopenhāgenā vien mūs ik dienas lasa vairāk nekā simts tūkstoši cilvēku! Galvaspilsētai ar pusotru miljonu iedzīvotāju tas ir ievērojams skaitlis, - viņa ar lepnumu sacīja un tad steidzīgi paskatījās pulkstenī. - Atvainojiet, kolēģi, bet man ir jāpabeidz raksts numuram. Tas ir gandrīz gatavs. Palikušas dažas nobeiguma rindiņas... Jūs varat kaut ko padzerties. - Marta pamāja uz aparātu. - Te ir kafija, kakao, piens. Skapītī atradīsiet cepumus, konfektes, saldo krējumu un cukuru. Elektriskā tējkanna un ūdens ir šeit. - Viņa parādīja ar pirkstu uz minerālūdens pudelēm. - Vēlāk mēs pusdienosim mūsu redakcijas kafejnīcā. Tur gatavo diezgan garšīgi. Es atgriezīšos pēc kādām desmit minūtēm un būšu jūsu rīcībā. - Pie durvīm viņa apstājās un informēja: - Firma reģistrēta tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada oktobrī. Dibinātājs ir Izja Kacmans.

Kad Marta aizgāja, Elza devās pie aparāta, nospieda pogu ar uzrakstu "Šokolāde", un glāzē šņākdama sāka tecēt kūpoša brūna strūkliņa.

- Pēc bīstamā ekscesa uz ietves man steidzami vajag atjaunot zaudētās kalorijas, - viņa paskaidroja. - Vai tev kaut ko ieliet?

- Laikam iedzeršu tēju.

Es ieslēdzu elektrisko tējkannu un izvēlējos Ceilonas dzēriena paciņu. Kamēr skatījos uz viegli trokšņojošā metāla trauka spoguļaino virsmu, manās acīs visu laiku zibēja melnā Opel kontūras, bet ausīs vibrēja dzinēja rūkoņa. Es pakratīju galvu, ka gribēdams nopurināt satraucošās domas.

Elza maziem malciņiem degustēja šokolādi un pāršķirstīja avīzes.

- Savādi, - viņa sacīja, - nav ne rindiņas par prāmi "Estonia".

Mani tas nepārsteidza. Ap traģisko tēmu bija izveidojies savāds informācijas vakuums. Populārāko avīžu redakcijas nesaprotamu iemeslu dēļ atteicās publicēt jaunākās ziņas par "Estonia" bojāeju. Kāpēc šādi rīkojās Skandināvijas un Baltijas avīzes, tas bija skaidrs. Taču arī citās valstīs plašsazi-ņas līdzekļi ļoti skopi atspoguļoja šo grandiozo nelaimi, kaut arī, cik man zināms, kolēģi bija izdibinājuši sensacionālus faktus. Kāpēc visi klusēja? Es aizvien vairāk un vairāk sliecos domāt, ka ir kāds, kuram pieder milzīga vara un neizmērojama bagātība un kurš pavēlējis dažādu preses izdevumu īpašniekiem nepieskarties šai tēmai. "Ne tikai izdevniecību saimnieki, bet arī valdību galvas dara visu, lai šis temats netiktu apspriests. Sanāk pamatīga starptautiska sazvērestība. Bet kurš ir tas, kas visiem aizbāž mutes?"

- Kāpēc tavs visvarenais patrons, - es painteresējos, - vāc informāciju par prāmi "Estonia"? Tā taču nav sagadīšanās,

ka viņš aizsūtīja tevi komandējumā uz Dāniju.

- Nav gan, - Elza piekrita. - Viņš turpina izmeklēt šo lietu. Kāpēc? Nezinu.

- Sanāk, ka tu tikai vāc faktus par traģēdiju, bet neraksti par to. Man tas šķiet dīvaini.

- Es gribēju uzrakstīt, bet boss lika saprast, ka visa manis savāktā informācija ir viņa īpašums un to nedrīkst izpaust. Vajadzēja samierināties. Tādi ir mana darba noteikumi. Tagad tu saproti, kāpēc es vadāju tevi sev līdzi un apgādāju ar informāciju.

- Tu ceri, ka es par to uzrakstīšu?

- Par to es nešaubos, - viņa smaidīdama sacīja.

- Man šķiet, ka narkotikas, retzemju metāli un pat visjaunākais militārais aprīkojums, kuru kā kontrabandu veda ar prāmi, nav galvenais noklusēšanas iemesls. Ir kaut kas cits, daudz nozīmīgāks, kā dēļ šis temats ir tabu.

- Varbūt, - Elza noslēpumainā balsī minēja, - prāmis veda kapsulu ar urānu vai kodolraķeti? Radioaktīvais piesārņojums. Lūk, kas piespiestu valstu vadītājus apvienoties un darīt visu, lai noslēptu šo faktu no sabiedrības.

- Visādi var būt, - es piekritu. - Taču mani visvairāk interesē informācija, ko pavēstīja Karls. Karte ar nogremdētajiem kuģiem, kuros ir iprīts un citas indīgas ķīmiskas vielas. Kam aizbēgušais čekists varētu pārdot šo informāciju? Tikai teroristiem! Piemēram, bin Lādena cilvēkiem.

- Loģiski. - Elza pamāja. - Turklāt var saskatīt ķēdi, kas no bin Lādena ved pie nelaiķa Mahmuda Ibrahima un viņa padotā Izjās Kacmana, kura firma "K&K" steidzami vāc zemūdens darbu speciālistus.

- Lai gan, - es šaubu pilnā balsī atbildēju, - ir grūti noticēt, ka ebrejs strādā musulmaņu teroristu labā.

- Staļins teica, ka visu izšķir kadri. Viņš kļūdījās. Visos laikos visu izšķīra un joprojām izšķir nauda! - Elza sausi noskaldīja.

- Tu esi labi apguvusi padomju ideoloģijas teorētisko un praktisko saturu, - es nosmīnēju.

- Neaizmirsti, dārgais, - viņa nočukstēja, - ka es mācījos

Austrumberlīnes universitātē. Bet Staļina izteikumiem turienes Žurnālistikas fakultātē piešķīra īpašu nozīmi.

Durvis parādījās Marta, un mēs pārtraucām savu dialogu. Draugu drošības labad mēs noklusējām visu, kas saistīts ar nogrimušo prāmi "Estonia".

- Kolēģis no kriminālziņu nodaļas, kuram ir savi gali Valsts drošības dienestā, pastāstīja, ka viņu struktūra rūpīgi novēro firmu "K&K", - Marta ziņoja. - Tur par konsultantu strādā bijušais padomju virsnieks, kurš Baltijas flotes eskadras draudzības vizītes laikā Zviedrijā aizbēdzis no kuģa un lūdzis politisko patvērumu. Viņš dzīvo Stokholmā, bet pirms nedēļas ieradies Kopenhāgenā. Tiesa, uz šejieni atbraucis legāli, jo Zviedrijas galvaspilsētā ir saņēmis uzturēšanās un darba atļauju. Spriežot pēc dokumentiem, viņš oficiāli nosūtīts komandējumā uz firmu "K&K".

- Tas jau ir interesanti, - es teicu. - Vai varat uzzināt viņa vārdu un uzvārdu?

- Mēģināšu, - Marta apsolīja un atkal mūs pameta.

- Aizdomīgi, ka šis komercuzņēmums tika izveidots drīz pēc prāmja "Estonia" bojāejas, - Elza norādīja. - Varbūt tā ir sakritība?

- Iespējams, - es domīgi sacīju. - Šī jaunizceptā firma steidzami aicina darbā ūdenslīdējus. Un tās dibinātājs ir Izja Kacmans, kurš ir arī citas nelaiķim Mahmudam Ibrahimam piederošas tirdzniecības firmas izpilddirektors. Šī saikne jau ir aizdomīga.

- Loģiski. - Elza pamāja. - Vai šis Izja Kacmans saistīts ar pašu bin Lādenu?

- Nezinu gan, - es šaubījos.

- Ir precīza informācija no mana šefa, - Elza paziņoja, - ka Mahmuds Ibrahims strādāja Al-Kāidas labā! Atceries, kā viņš reaģēja, kad restorānā uzzināja par prāmja "Estonia" bojāeju! Atceries, cik apjucis bija ieroču tirgotājs!

- Pieņemsim, - es piekritu. - Jānoskaidro, kādu lomu spēlē naudas viltotājs - vecākais Kacmans. Varbūt viņš apgādā Al-Kāidu ar viltotu naudu?

- Visādi var būt, - Elza novilka. - Mēs brīnišķīgi zinām, ka uz prāmja borta tika iekrauti ieroči. Tos taču pirka par naudu? Tiesa, ir grūti noticēt tam, ka ebrejs strādā musulmaņu teroristu labā. Tas ir nonsenss!

- Tagad ir tādi laiki, - es norūcu, - ka nauda pamudina cilvēkus aizmirst par morales kodeksu un pašcieņu. Nereti lielas naudas dēļ tēvs nogalina dēlu, bet meita nodod māti.

- Piekritu. - Elza pasniedzās pēc cigaretes un nostājās pie atvērta loga. - Šādi divertismenti ir augļi jaunajai ekonomiskajai formācijai, kas Austrumeiropā nomainīja sociālismu.

- Mani pārsteidz, lūk, kas, - es domīgi sacīju. - Kā šī jaunā firma tik īsā laikā dabūja visas vajadzīgās licences un atļaujas? Skaties! Reklāmā teikts, ka tur apmāca ūdenslīdējus un zemūdens peldēšanas mīlētājiem piedāvā braucienus uz silto zemju jūrām. Ir pat niršanas tūres uz nogrimušiem kuģiem. Vārdu sakot, kad es turp aiziešu, daudz kas kļūs skaidrāks.

Es apņēmīgi piegāju pie telefona, uzspiedu firmas numuru un vāciski stādījos priekšā kā ūdenslīdējs, kurš mekle darbu. Tikšanos norunājām nākamajā dienā pulksten divpadsmitos. "Kur es atkal lienu?" piepeši iedomājos. "Vai ar piedzīvojumiem Stokholmā bija par maz?"

Nesen atvērtais kantoris "K&K" atradās dzīvības pilnajā Istedgades ielā. Vecajai mājai bija stāvs dakstiņu jumts un arka ar slēgtiem koka vārtiem. Es paskatījos pulkstenī - līdz darba intervijai bija palikušas veselas četrdesmit minūtes.

- Esam atnākuši par agru, - es konstatēju. - Mums ir kaudze laika!

- Man radusies iespēja uzsmēķēt. - Elza jautājoši paskatījās uz mani. - Vai tu neiebilsti?

- Nē.

- Tad pasēdēsim tur. - Viņa pamāja uz bērnu smilškasti, kurai blakus slējās paris soliņu.

Kamēr kolēģe ar baudu ievilka dūmu, es bažīgi skatījos uz debesīm. Tikko vēl spīdēja saule, bet tagad no jūras puses tuvojās violeti mākoņi.

- Drīz sāks līt, - es secināju.

- Tā nav problēma, - Elza sacīja. - Es paķēru līdzi lietussargu.

Nez no kurienes izlīda melns kaķis, piegāja pie Elzas un graciozi pieglaudās viņai pie kājas.

- Melns kaķis ir slikta zīme, kad ķeries klāt riskantai lietai, - es norādīju.

- Vai tu ļaujies visādiem ticējumiem? - Kolēģe pasmaidīja, pieliecās, paņēma kaķi klēpī, sāka glaudīt zīdaino kažoku un vēroja, kā sabožas spalva vietās, kur pieskaras viņas roka.

Kaķis sāka murrāt un ar aveņkrāsas mēlīti pateicīgi nolaizīja plaukstu. Elza saudzīgi nolika dzīvnieku zemē un, pūzdama debesis pelēku dūmu spirāli, mīļi sacīja:

- Man patīk kaķi.

- Labi, ka te ir tikai dzīvnieciņi un nav bērnu, - es izmetu. - Citādi ārzemju krustmāte viņus apdūmotu.

- Tu te plēs jokus. - Elza vērīgi uz mani paskatījās. - Bet pašam droši vien sirdi nav miera.

- Tā ir, - es atzinos. - Ja veči tajā kantorī sapratīs, ka man ar ūdenslīdējiem nav nekādā sakara, un sāks interesēties, kāpēc šis aizdomīgais tips atnācis, tad nevar zināt, ar ko mana vizīte beigsies.

- Kā tu stādīsies priekšā? - Elzas balsī bija jaušams satraukums.

- Arī es prātoju, kādā ampluā sevi pasniegt. Varu teikt, ka esmu zemūdens darbu specialists vai ūdenslīdējs. Pagaidām vēl svārstos. Sarunas laikā izvēlēšos. Viss bus atkarīgs no eksamiN/V/'Ora jautājumiem.

- Vai tu rakstīji par ūdenslīdējiem, kad biji kara korespondents? - Elza negaidīti pajautāja.

- Tajos gados, kad pastāvēja padomju flote, es vairākkārt apmeklēju jūras bāzes. Pat izgāju jūra ar zemūdeni. Iedomājies, kā es jutos, kad nonācu uz kara zemūdenes borta! Atceros, kā atskanēja komanda un šis tumšais metāla ķermenis sakustējās un aizslīdēja pa ūdens virsmu. Pa kabīnes atvērto lūku es redzēju, ka aiz smailās, melnās astes palika balti zaļa dzenskrūvju saputota švīka...

Elza ar vaļā muti klausījās manā stāstā un sajūsmā sacīja:

- Iziet jūrā ar kara zemūdeni! Tas taču ir katra žurnālista sapnis! Kā es tevi apskaužu!

- Tagad vairs nebūs fespējas tikt uz zemūdenes, - es, smagi nopūzdamies, atzinu. - Mūsdienās mani kā citas valsts pilsoni nekādā gadījumā nelaidīs Krievijas kara bāze. Bet Latvijai ir tikai pāris rotaļu karakuģu ar mini lielgabaliem un nav nevienas zemūdenes. Reiz, - es turpināju, - mani ietērpa lielā un smagā ūdenslīdēja skafandrā un nolaida jūras dzelmē. Tur es kādas divdesmit minūtes uzturējos blakus profesionālajiem ūdenslīdējiem un elpoju skābekli, kas plūda manās plaušās no baloniem. Kad tiku atpakaļ virs ūdens, es ar labpatiku sajutu, cik salds ir īsta gaisa malks...

- Tev ir radusies iespēja atcerēties bijušo un vēlreiz novērtēt sauszemes labumu priekšrocības.

- Paldies, - es izdvesu. - Nav vairs tie gadi, un nav arī vēlēšanās atkārtot savu jaunības varoņdarbu.

Viņa novīpsnāja, pēdējo reizi ievilka dūmu un iemeta cigaretes galu urnā.

- Tad iesim. Pavazāsi dāņu selekcionārus aiz deguna.

Es klusēdams piecēlos un paskatījos debesīs. Virs pilsētas slīdēja tumšs mākonis, gatavs kuru katru bridi izspļaut uz zemes ūdens straumes. Mēs gandrīz jau bijām aizgājuši līdz vajadzīgajai mājai, kad debesis pēkšņi pārplīsa un sāka līt. Lietus sitās pret jumtiem un šļācās uz asfalta, mezdams augstas šļakatas. Nīkulīgās liepas, mājas un laternu stabi -viss saplūda vienā pelēkā ēnā. Elza mēģināja izvilkt lietussargu, taču atmeta šo domu un paspruka zem veikala nojumes. Es viņai sekoju. Lietusgāze gluži kā brīdināja mani, lai es neeju uz šo nelaimīgo firmu.

- Pretī šim kantorim, - Elza pamāja un izvilka lietussargu, - var redzēt restorāniņu. Būtu loģiski aizskriet uz turieni. Ko tu saki?

- Skrienam, - es piekritu. - Tur varēsim uzkost un pavērot objektu.

Pilnīgi izmirkuši, mēs nonācām pustukšajā restorānā, apsēdāmies pie galdiņa blakus platam logam un veicām pasūtījumu. Kūtri košļādams pusjēlu gaļu un uzdzerdams alu, es uzmanīgi aplūkoju ēku, kurā atradās firma. Pie galvenās ieejas mirdzēja plāksnītes ar organizāciju nosaukumiem, un es centos uzminēt, kurā stāvā apmeties lzja Kacmans.

- Par ko tu aizdomājies? - Elza pārtrauca manu prātošanu.

- Joprojām par to pašu, - es sacīju, pamādams uz pretējās mājas pusi.

- Manuprāt, tev nekas nedraud, ja ieiesi un pieteiksies darbā. Esmu pārliecināta, ka daudzi nāk šurp, jo ir izlasījuši sludinājumu.

- Tur es tev piekrītu. Tomēr sirds ir nemierīga, - es atzinos. - Kāpēc? Nezinu. Starp citu, lietus dēļ es kavēju jau veselas desmit minūtes.

- Nomierinies, nekas tev nenotiks. Domāju, ka nevienu šajā firmā neintere... - Elza aprāvās un izbrīnīta pamāja uz parādes durvīm, pa kurām ienāca... pats Dāvids Kacmans.

- Debesis mums palīdz, - es, norijis sīkstu kamolu kaklā, nosēcu. - Ja nebūtu sācies lietus, es nonāktu tieši Hitlera apbalvojuma kavaliera apskāvienos, un viņš brīnišķīgi zina, ka esmu žurnālists, nevis ūdenslīdējs. Ko man tagad darīt?

- Necel paniku, - kolēģe centās mani nomierināt. - Pirmkārt, tagad Dāvids Kacmans vairs nav kantori. Otrkārt, viņš te varēja iegriezties nejauši, piemēram, atnest Mahmuda Ib-rahima portretu. Pagaidam tavs uzdevums ir paskatīties uz viņa dēlu un sarunas laikā kaut ko izvilināt.

- Pierunāji, - es norūcu. - Lai notiek, apciemošu viņu.

Es uzmanīgi paskatījos uz māju un sajutu, ka manu dvēseli kā tārps grauž satraukums - grauž, mitējas un atkal grauž. Līdzjūtīga Elzas skatiena pavadībā es piecēlos un klusēdams devos uz izeju. Kolēģe pieskrēja pie manis, nobučoja uz vaiga un nodudināja:

- Gaidīšu tevi šeit kā visdārgāko cilvēku pasaulē.

- Ja pēc stundas nebūšu atpakaļ, - es izmetu, - cel kājās dāņu policiju.

Elza tikai nopūtās, un viņas smaids saplaka. Es aizsoļoju pa ūdens virpuli. Lietus lija bezpersoniski pelēks, taču tam piemita raksturs - straujš, guldzošs, burbuļojošs. Tas bija ka vājprātīgs slepkava ar nazi rokās. Tā man nez kāpēc likās.

Kāpņutelpa, kurā es iegāju, nevarēja lepoties ar mūsdienīgu dizainu. Augšup veda vecas koka kāpnes. Palaikam iečīkstējās kāds pakāpiens. Firma "K&K" atradās otrajā stāvā. Durvis bija pavērtas, aiz tām es saskatīju tumšādainu jaunu sievieti, noliekušos pār datora tastatūru. Mani ieraudzījusi, viņa iemirdzējās dežūrsmaidā un laipni apjautājās:

- Pie kā jūs nākat?

- Nezinu, - es atzinos. - Es piezvanīju uz numuru, kas bija norādīts reklāmā. Kāds vīrietis man piedāvāja ierasties uz darba interviju un nosauca adresi.

- Jūs esat ūdenslīdējs vai nirējs? - viņa smaidīdama painteresējās. Es pamāju. - Tad ejiet uz šo kabinetu. - Sieviete norādīja uz svaigi krāsotām durvīm un izmeta mikrofonā: - Kacmana kungs, pie jums atnācis apmeklētājs.

Pauze jūtami ieilga. Sekretāre turpināja klabināt tastatūru. Es sastingu gaidās. "Ieiešu," es spriedu, "un... grūti pateikt, vai iznākšu no turienes dzīvs." No šīs domas pār muguru pārskrēja saltums. Bailes sakustējās manī kā glums dzīvnieks, kurš gatavs izspiest no galvas manu ieceri. "Kaut gan," es sevi mierināju, "bailes ir dabiska pašsaglabāšanās instinkta diktēta reakcija uz briesmām. Kuru katru brīdi manā ķermenī ierunāsies žurnālista "es", kurš atbīdīs visas šaubas un uztraukumus otrajā plānā un piespiedīs rīkoties saskaņā ar plānu."

- Lai ienāk, - beidzot kāds šļupstošā balsī atvēlēja.

Fakti un komentāri

Rlgikogu komisija nesenajā gala ziņojumā nāca klajā ar secinājumu - ja patiešām tika pārvadāta kara tehnika, iespējams, ka šos pārvadājumus no sākuma līdz beigām organizēja Zviedrijas puse. Protams, teorētiski zviedri varēja but tie, kas Igaunijā nopirka no promejošās padomju armijas kādas preces un iekrāva automašīnās, kā arī iegādājās biļetes "Estline" kompānijā, tādējādi rupji pārkāpjot attiecīgos Igaunijas likumus, piemēram, likumu, kurš regulē stratēģisko kravu izvešanu. Turklāt šāda krava neapšaubāmi ir kontrabanda! Taču zviedri nekādi nevarēja organizēt "zaļo koridoru" uz Igaunijas robežas. Un zviedri arī nevarēja iznīcināt pēdas "Estline" biļešu sistēmā. Acīmredzot kāds bija nedaudz pārcenties ar datu dzēšanu un pēdu jaukšanu. Tas nozīmē, ka drošības labad tika dzēsta informācija arī par tām automašīnām, kuru saimnieki varēja kaut kādā veidā kļūt par lieciniekiem neparastai kravai. Neviens pat visbriesmīgākajā sapnī nevarētu iedomāties sazvērestības teoriju par astoņām spoku automašīnām, kuras taja vētrainajā naktī nonāca uz prāmja borta un no kurām nav palikušas pēdas nevienā reģistrācijas sistēmā. Kāpēc Rīgikogu komisijas nesenajā ziņojumā nav neviena vārda par tām noslēpumainajām sešām tonnām kobalta, kuras minētas bijuša Drošības policijas vadītāja Pihla atskaitē? Kobalta kravai bija jābut vienā no šīm astoņām automašīnām. Divos citos transportlīdzekļos, kas pēdējā brīdī uzbrauca uz prāmja, droši vien arī bija stratēģiskas nozīmes kravas (tās varēja būt elektroierīces). "Komisijai vajadzēja noskaidrot Igaunijas Republikas ierēdņus un departamentus, kuri bija informēti vai sniedza neoficiālu vai resora atbalstu kara tehnikas pārvadāšanai uz Zviedrijas Karalisti," rakstīts atskaitē. Formāli tas bija pareizi, jo kobalts ir nevis kara tehnika, bet izejviela, kuru izmanto ražošanā, tāpēc komisija vairs nenodarbojās ar šo jautājumu.

Tātad ir pieņēmums, ka uz prāmja klāja atradās kravas automašīna ar sešām tonnām kobalta. Tiek arīdzan uzskatīts, ka "Estline" biļešu sistēmā un muitas un robežsardzes dienesta dokumentos nav nekādu liecību par minēto kravu. Un ir sausi konstatēts, ka "nav noskaidrots neviens fakts par konkrētās kontrabandas kravas pārvadāšanu". No tā izriet, ka tās pašas sešas tonnas kobalta netika uzskatītas par kontrabandu. Vai, vēl precīzāk, pārvadājumi bija sankcionēti valstiskā līmenī.

Virko Lepasalu

Informācijas avots: iknedēļas laikraksts "Deņ za dņom", 29.12.2006.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA PARĪZE, VILLA "PRESTIŽS". SERGEJS PETROVS

Aiz kajītes sienas trakoja viļņi, pirmsnāves krampjos čīkstēja prāmja locīklas, viss bruka un stenēja, un viņš saprata, ka prāmis grimst un vajag glābties, taču neko nedarīja. Viņš juta sev blakus Valentīnas augumu un bija neprātīgi laimīgs. Pēkšņi neredzams spēks izrāva viņu no kajītes... Viņa izgaisa, izčibēja, pazuda pirmsnāves haosā, metāla šņirkstoņā, cilvēku vaimanās... Kaut kur tālumā bija dzirdams lūdzošs sauciens: "Sergej, palīdzi!"

Viņš pamodās lēni, ar grūtībām izlauzās cauri miegam, kas, neraugoties uz sapņu vīzijām, bija maigs un salds ka piena kokteilis. Piecēlies pussēdus, viņš joprojām juta Valentīnas auguma patīkamo siltumu.

- Pan Šopēn! - uzsauca sieviete. - Vai jūs šeit esat?

Jautājums aizgaiņāja miega paliekas, un Sergejs, atvēris

plakstus, ieraudzīja nepazīstamu istabu. "Kur es esmu?" viņš ieprātojās. Klauvēšana pie durvīm atkārtojās, un tad viņš pazina Švarcas jaunkundzes kolorīto soprānu.

- Pan Šopēn, jūs gaida drēbnieks.

- Jā, jā! - Sergejs kūtri sacīja, uzmezdams uz pleciem halātu. - Es tūlīt atvēršu...

- Atvainojiet, ka traucēju, - viņa turpināja. - Jums būs jāatnāk uz manu kabinetu. Tur jūs gaida drēbnieks.

- Es acīmredzot biju iesnaudies pēc sātīgajām pusdienām, -

Sergejs nomurmināja. - Man vajadzīgas pāris minūtes, lai sapostos. '

- Protams, protams. Jūs taču zināt, kur ir mans kabinets. Es jūs gaidīšu.

Aizgājis uz administratores kabinetu, Sergejs ieraudzīja drēbnieku. Tas bija garš, tievs un kaulains vīrs. Sejas vaibsti bija mazliet negroīdi, bet ādas krāsa atgādināja citrona mizu, un uz šī fona kontrastaini mirdzēja lielas, izteiksmīgas acis. Un vēl - viņam bija elegants smilšu krasas uzvalks un spilgta kaklasaite. Vīrietis neprata angļu valodu, tāpēc Švarcas jaunkundze iejutās tulka lomā. liesa, tulks nebija nepieciešams, jo drēbnieks klusēdams mērīja klienta augumu, pierakstīja skaitļus un izteica tikai īsu frāzi: "Paceliet rokas." To administratore tūdaļ iztulkoja. Lai pabeigtu darbu, viņam bija vajadzīgas apmēram desmit minūtes.

- Viss, pan Šopēn, jūs esat brīvs, - Švarcas jaunkundze piemīlīgi sacīja.

- Vai es drīkstu pastaigāties parkā?

- Lūdzu. Jūs to drīkstat darīt jebkurā laikā, neprasot man atļauju. Aizliegts ir iziet ārpus teritorijas.

Sergejs ieskrēja savā istabā, uzvilka virsjaku un devās uz parku. Šajās vēlā rudens dienās tikpat kā nejuta vakaru. Uzreiz nolaidās nakts, pārklādama vārgo, padevīgi dziestošo dienu ar savu auksto, melno seģeni. Viņš labprāt klīda pa alejām un ieelpoja mitro, sīkām ūdens pērlītēm piesātināto gaisu.

Parka dziļumā varēja saskatīt oriģināli izgaismota dīķa aprises. Aiz krūmu dzīvžoga rēgojās augsta metāla sēta. Viņš devās uz nožogojuma pusi, neviļus salīdzinādams to ar cietuma restēm, uzlika plaukstas uz aukstā metāla un sāka aplūkot apkārtni. Platās šosejas labajā pusē spoži slējās tada pati grezna kotedža kā šī. Pa kreisi starp priežu audzes lapotnēm slēpās savdabīgas arhitektūras ēka. Aiz žoga, švīkstot gumijas riepām, garām traucās ļoti dārgas automašīnas, kas pāršķēla tumsu dzelteniem lukturu gaismas konusiem.

"Pat nespēju noticēt," Sergejs priecājās, "ka varu tā brīvi pastaigāties, nav jāskatās uz visām pusēm un nav jabaidas no specdienestiem. Varu jebkurā laikā iet vannā, lietot smalku kosmētiku, gulēt greznā gultā un kā dārgā restorānā baudīt garšīgus, prasmīga pavāra gatavotus ēdienus. Dievs aizsūtījis mani komandējumā uz paradīzes stūrīti. Vai uz ilgu laiku?"

Viņš pagriezās uz villas pusi - tā atgādināja senlaicīgu pili. Zem stāvā jumta spīdēja spoži neona burti, kas, savijoties kopā, veidoja daudzsološu un zīmīgu vārdu "Prestižs". Sergejs nodomāja, ka tur izvietotie mesjē Žobēna dzīvie eksponāti pilnīgi atbilst mājokļa nosaukumam.

Prātodams par pārsteidzošo metamorfozi, kas bija ar viņu notikusi, Sergejs ieklīda augstu platānu ieskautā alejā un satrūkās - blāvajā gaismā pazibēja savāda ēna... Aiz krūmāju sienas kaut kas kustējās un čabēja. Tad viņš saprata, ka tas ir prezidenta Rūzvelta ratiņkrēsls. To stūma masīvs apsargs.

- Pastaigājamies? - prezidents ar augstprātīgu laipnību sacīja, braukdams garām Sergejam.

- Jā, nolēmu paelpot svaigu gaisu, - viņš bikli atbildēja, bet manīja, ka piepeši ir samulsis ievērojamās personas priekšā. Sakaunējies par šādu teātri, viņš dzēlīgi pajautāja:

- Bet jūs vizināties? Varējāt ari iztikt bez kalpotāja palīdzības. Ar jūsu kājām taču viss kartībā...

- Statuss neatļauj. - Istabas kaimiņš atmeta ar roku.

- Loma jāspēlē pienācīgi. Man taču par to maksā! Un jūs, pan Šopēn, drīz nevainojami tēlosiet komponistu. Vēl vairāk -jūs runāsiet, ēdīsiet un kustēsieties tieši tā, kā to darīja pats Šopēns. Jūs aizmirsīsiet savu īsto vārdu un jums raksturīgos ieradumus. Ar jums strādās labākie speciālisti, kuri izveidos no jums īstenu poļu maestro. - Rūzvelts ziņkārīgi paskatījās uz jauniņo, nosmīnēja un pavēlnieciskā tonī deva rīkojumu apsargam: - Pol, varat iet. Pans Šopēns jūs aizvietos un nogādās mani mājās.

- Klausos, prezidenta kungs, - kalpotājs noskaldīja, paklanījās un viegliem soļiem pazuda aiz krūmiem. Prezidents pamāja un parka luktura vārgajā gaismā turpināja cieši pētīt sarunas biedru. Tas bija ar varu apveltīta cilvēka skatiens.

Sergejs steidzīgi piekrita.

- Protams, es jums palīdzēšu. - Pauze ieilga, un Sergejs aizvien vairāk un vairāk sabijās. Visbeidzot, lai pārtrauktu klusumu, viņš no apjukuma spalgā balsī sacīja: - Vai tiešām Rūzvelta sieva pievienojās sazvērniekiem?

- Tam bija savi iemesli, - prezidents mierīgi atbildēja. - Franklinam Rūzveltam bija mīļākā, ar kuru viņš iepazinās tūkstoš deviņsimt trīspadsmitajā gadā un slepus satikās līdz pat nāvei. Vēlāk par šo prezidenta dzīves romantisko pusi izstāstīja viņa adjutants Deniels. Starp citu, nākamo mīļāko uz māju atveda prezidenta sieva Eleonora Rūzvelta. "Iepazīsties," viņa teica vīram, "tā ir mana jaunā sekretāre Lūsija Mērsere." Jaunā un skaistā sieviete atstāja iespaidu uz trīsdesmit vienu gadu veco Franklinu Rūzveltu, kurš tolaik bija juras lietu ministra vietnieks; viņš tūdaļ neprātīgi iemīlējās. Tā sākās vētraina mīlas dēka. Franklins bija gatavs pamest ģimeni un sākt jaunu dzīvi. Aizvainotā Eleonora aizbrauca uz Kampobello īpašumu; viņš paņēma līdzi bērnus. Tad lietā iejaucās Rūzvelta māte, kuras visspēcīgākais ierocis izrādījās drauds vairs nesniegt jūras lietu ministra padomniekam finansiālu atbalstu. Šis arguments atvēsināja iemīlējušos pārīti. Pēc septiņiem gadiem briesmas, ka Rūzveltu ģimene varētu izjukt, bija garām, jo Lūsija apprecējās ar ietekmīgas ņujorkiešu ģimenes pārstāvi Raterferdu, kurš bija par viņu trīsdesmit gadus vecāks. Tātad dzīve iegāja savās sliedēs, bet, kā vēlāk izrādījās, Eleonora nekad nepiedeva vīram un juta naidu pret bijušo sekretāri.

Sergejs lēni stūma ratiņus un ar interesi klausījās saistošajā stāstā. Prezidents palūdza, lai viņš apstājas.

- Es labprāt pārsēstos uz soliņa. - Viņš atkal cieši nopētīja pavadoni. - Vai neiebilstat? - Tā kā Sergejs papurināja galvu, istabas kaimiņš iekārtojās uz sola un izņēma cigāru, tieši tādu pašu, kādu smēķēja īstais kādreizējais Baltā nama saimnieks. - Izrādās, - viņš, ievilcis dūmu, turpināja, - ka mīlas dēka nebeidzās, taču par to zināja tikai nedaudzi. Arī prezidenta palīgs Harijs Hopkinss. Braucot atpūsties uz Vormspringsu, Rūzvelts ielūdza ciemos Lūsiju un viņas draudzeni, krievu gleznotāju Elizabeti Šumatovu. Par ielūguma ieganstu kalpoja prezidenta vēlme uzdāvināt savu portretu mīļākās vienīgajai meitai. Saprazdama, ka prezidentam nebūs daudz laika pozēt, Šumatova paņēma līdzi fotogrāfu, arī krievu emigrantu, vārdā Nikolajs. Ciemiņi atbrauca devītajā aprīlī, un nākamajā dienā Nikolajs, pārvērtis prezidenta kabinetu pat fotostudiju, uzsāka darbu. Pēc tam Rūzvelts palūdza, lai viņš uzņem dažas Lusijas fotogrāfijas. Divpadsmitais aprīlis sākās kā parasta diena. No rīta prezidents caurskatīja un parakstīja kaudzi dokumentu, bet pusdienlaikā apsēdās atpūsties pie savas pastmarku kolekcijas. Ienāca Šumatova, uzstādīja molbertu un sāka gleznot portretu. Lūsi-ja sēdēja pie loga, viņai pretī uz kušetes bija iekārojusies Rūz-velta radiniece Saklija, bet otra radiniece Delano lika vāzēs ziedus. Tika ienests galdiņš lenčam. Rūzvelts atgādināja gleznotājai: "Mums palikušas piecpadsmit minūtes. Es iziešu un drīz atgriezīšos." Bet neatgriezās...

- Es lasīju, ka viss notika citādi, - Sergejs šaubīdamies atzina. - Rūzvelts pozēja, un piepeši viņam kļuva slikti. Viņš aizbildinājās ar šausmīgām galvassāpēm un devās uz saviem apartamentiem. Pēc divām stundām, nenācis pie samaņas, viņš nomira. Tas bija insults.

- Versiju par insultu izplatīja tie, kuri piedalījās šajā sazvērestībā. - Sarunas biedrs pavīpsnāja. - Patiesībā viss bija citādi. Rūzvelts nezaudēja samaņu. Pozēšanā bija pārtraukums, viņš aizgāja uz citu istabu, kur slepkava viņu nošāva. Jā, jā. Jūs nepārklausījāties! Prezidentu Rūzveltu aizsūtīja uz viņpasauli ar šāvienu pakausī. Baltais nams centās noslēpt šo faktu no tautas.

Sergejs klausījās stāstā, kurš viņu aizvien vairāk un vairāk pārsteidza. Kaimiņš viņu šokēja ar savām unikālajām zināšanām un nedzirdēto informāciju par prezidentu Rūzveltu. Ievērojis šo reakciju, prezidenta lomas tēlotājs didaktiskā tonī turpināja:

- Šī nave bija kā pērkons no skaidrām debesīm. Mīļākā un viņas draugi steidzīgi aizlaidās ar savu melno kadiljaku. Drošības dienests, pametis Rūzvelta rezidenci, aiztraucās sargāt jaunā šefa Trumena ģimeni. Kad misis Rūzvelta pusnaktī ieradās Vormspringsā, viņai nebija grūti izdibināt nepatīkamo patiesību, ka Lūsija visu laiku atradusies blakus viņas vīram.

Pēc tam Rūzvelta preses sekretārs Stīvens Ērlijs piezvanīja misis Rūzveltai un lūdza, lai viņa ātri un bez trokšņa ierodas Baltajā namā. Kad viņa atbrauca, tūdaļ parādījās viceprezidents Trumens. "Misis Rūzvelta," viņš sērīgi sacīja, "prezidents ir aizgājis no mums. Kā es varu jums palīdzēt?" Un Rūzvelta atbildēja: "Nē, kā es jums varu palīdzēt?" Vārdu sakot, viņa atbalstīja leģendu par vīra piepešo nāvi no insulta. Sievas nodevība izskaidrojama ar banālu iemeslu, proti, viņa nepiedeva vīram krāpšanu. Lūk, kāpēc aizvainotā un pazemotā pirmā lēdija pievienojās tiem, kuri gatavoja sazvērestību pret Rūzveltu.

Pirmā nakts tajā prestižajā iestādē sagādāja Sergejam nepatīkamu pārsteigumu. Savienoto Valstu prezidents tā krāca, ka Sergejam kļuva skaidrs, kāpēc Sokrats, kura guļvieta tagad bija tikusi viņam, priekšlaikus aizgāja no dzīves. Tāda krākšana varētu aizsūtīt uz viņpasauli jebkuru. Vannas istabā viņš atrada ausu korķus, taču kaimiņa rēcieni izsitās cauri jebkādai aizsardzībai un sāpīgi atbalsojās bungādiņās.

Sergejs apģērbās un izgāja hallē, kur sāka šķirstīt vietējos preses izdevumus, un piepeši sarāvās. No avīzes slejas uz viņu skatījās... Valentīna! Fotogrāfija bija uzņemta tuvplānā - fotogrāfs bija vēlējies parādīt lasītājam skaistas, laimīgi izglābušās pasažieres apjukušo seju. Nākamajā lapā viņš ieraudzīja sevi, Valentīnu, viņas meitu un vīru. Fotoobjektīvs bija viņus notvēris Gotlandes salā tajā brīdī, kad Valentīna iepazīstināja viņu ar savu ģimeni. Zem attēla bija komentārs franču valodā, ko Sergejs neprata. Taču skaidrs kļuva kaut kas cits, un viņš nošausminājās - zem fotogrāfijas kāds bija ar zīmuli angliski uzšņāpis: "Tas ir pans Šopēns ar savu ģimeni." Sergejs briesmīgi pārdzīvoja šo jaunumu. Vēl pirms dažām stundām šīs iestādes iemītnieki nezināja viņa patieso seju, varbūt izņemot villas īpašnieku, kuram Kurts

Bekmans droši vien bija izstāstījis visu par savu protežē. "Tas, kurš rakstījis piezīmi, zināja, ka esmu izglābts prāmja pasažieris. Rakstā ar zīmuli pasvītrots mans vārds, uzvārds un valsts, kuras pilsonis esmu... Kas ir šis nezināmais? Un kāpēc viņš to izdarīja?"

Spriežot pēc tā, ka piezīme bija angļu valodā, tas varēja būt Rūzvelts, kurš gan nebija bildis ne vārda par rakstu avīzē. Iespējams, Anglijas karaliene vai Čērčils?

Šis atklājums izraisīja Sergejam galvassāpes, un viņš, sajutis skābekļa trūkumu, atgriezās savā istabā un paķēra virs-jaku. Kaimiņa krācieni atgādināja pērkona dimdu. Pie parādes durvīm Sergejs nospieda pogu, slēdzene noknikšķēja, un viņš izgaja ārā. Dziļi ieelpodams auksto gaisu, viņš aizsoļo-ja uz parku, mokpilni cenzdamies atminēt šarādi. "Tas varbūt ir grafisks brīdinājums jaunajam iemītniekam vai centiens atmaskot, vai, iespējams, autors vēlējies uzsvērt personas svarīgumu. Šajā katastrofā taču izglābās tikai nedaudz vairāk par simts cilvēkiem. Tas droši vien rakstā ir pieminēts."

Tajā naktī viņam viss likās aizdomīgs un noslēpumains. Kaut kur aiz krūmāju rindas iemirdzējās un nodzisa gaismas stariņš, kaut kur bija dzirdama čaboņa... Viņš apstājās, palūkojās visapkārt un piepeši nevis saskatīja, bet ar visām dvēseles šūnām sajuta kaut ko maģisku. Nakts, mēness, aizmigušais dīķis, un kāds viņam sekoja... Šis "kāds" uzjundīja šausmas un izraisīja viņā apjukumu. Sergejs saspringti ieklausījās un atkal dzirdēja kaut ko maģisku, kaut ko tādu, kas vajāja viņu arī bagātā francūža dārzā. Starp mākoņiem parādījās mēness, un dūmakainā ainava atdzīvojās. Un šajā pustumsā no krūmiem pēkšņi iznira vīrieša stāvs. Sergejs no pārsteiguma iekliedzās.

- Piedodiet, Šopēna kungs, - angļu valodā sacīja vīrietis, kurš nesen bija stūmis prezidenta ratiņus un kuru kaimiņš bija saucis par Polu, - es negribēju jūs nobiedēt. Es tikai gribēju pateikt, ka ir jau vēls. Šādā laikā labāk gulēt, nevis doties pastaigās. Vēlreiz atvainojiet.

- Jums taisnība, Pol. Šķiet, ka tā jūs sauc.

- Tieši tā. Esmu no apsardzes.

- Neraizējieties, es tūlīt atgriezīšos savā istabā.

- Lūdzu, pan Šopēn... Jūs droši vien izgājāt pastaigāties, lai paglābtos no Rūzvelta kunga krākšanas?

- Uzminējāt. - Sergejs nosmīnēja.

- Sokrātā kungs ari bieži mēdza pastaigāties naktīs, jo nevarēja paciest jūsu kaimiņa krākšanu. Es jūs saprotu, tomēr lūdzu atgriezties villā. Jūs varat hallē palasīt preses izdevumus. Vai, vēl labāk, uzkāpt otrajā stāvā, kur atrodas bārs, un kaut ko iedzert. Sokrats naktīs bieži tā darīja...

- Paldies.

- Sarunājuši, - apsargs nočukstēja un nozuda tikpat pēkšņi, kā bija uzradies.

Pa ceļam uz villu Sergejs prātoja par to, ka šajā teritorijā viss tiek stingri kontrolēts gan dienā, gan naktī. "Jau rīt par manu nakts gājienu informēs Žobēna kungu. Bet tas, ka esmu nogrimušā prāmja pasažieris, saimniekam droši vien jau ir paziņots."

Izdzēris pāris glāzītes konjaka, Sergejs nomierinājās, atgriezās istabā un centās aizmigt kaimiņa nepatīkamā solo pavadībā. Cieši aizbāzis ausis ar speciālajiem korķiem, kurus kāds gādīgi bija atstājis vannas istabā, viņš palīda ar galvu

zem segas.

"Nonākot blakus gadījuma ceļabiedram," viņš prātoja, "ir par vēlu nožēlot un nav iespēju paslēpties. Gribi vai negribi, tev viņš jāpacieš un jāsadzīvo ar viņu, neziņā svaidoties trimdas līkločos, ik dienu, ik stundu, ik minūti balansējot starp dzīvību un nāvi kā vienās važās saslēgti bēgļi."

Žobēna kunga pajumte izrādījās īsta Meka tādam klaidonim kā Sergejs. Tā bija Dieva dāvana, par kuru vajadzēja pateikties dienu un nakti. Viņš dzīvoja bezrūpīgi, un viņam nekā netrūka. Viņu baroja, ģērba un apčubināja kā svarīgu personu. Dažas nedēļas tur nodzīvojis, viņš ievērojami pieņēmās svarā. Švarcas jaunkundze to uzreiz pamanīja un tūlīt pat piedāvāja viņam pavadīt vairāk laika trenažieru zālē, kā arī lika ievērot noteiktu diētu. Vajadzēja vien pakļauties, jo negribējās zaudēt šo paradīzes stūrīti. Klusībā Sergejs domāja, ka viņam ir velnišķīgi paveicies, jo kādu savas dzīves daļu izdevies nodzīvot kā komunismā. Un nevis padomju zemē, kur gadu desmitiem pacietīgi gaidīja laimīgo nākotni komunistiskās partijas gudrajā vadībā, bet buržuāziskajā valsti Francijā. Tiesa, bija radušās dažas neērtības - naktīs viņam bieži nācās pastaigāties pa tukšo gaiteni vai vientulībā sēdēt pie bāra letes, lai patvertos no kaimiņa krākšanas, taču atlika vien paciest visus viņa izlēcienus, jo tas bija nevis parasts cilvēks, bet pats ASV prezidents.

Spriežot pēc tā, ka vietējā publika neapsveica viņu ar otro piedzimšanu - izglābšanos katastrofā -, noslēpumainais avīzes lasītājs, kurš bija analizējis rakstu un atstājis piezīmes, nevienam neko nebija teicis. Tiesa, Sergejs bija tūdaļ novācis šo numuru un no rīta izmetis atkritumu konteinerā. Viņš centās izskaitļot, kurš no villas iemītniekiem bija vainīgais, taču pūliņi izrādījās veltīgi. Acīgais vērotājs nekādi sevi nenodeva un tadējč :M demonstrēja īstena izlūka iemaņas.

Pēdējā laikā Sergejs aizvien vairāk un vairāk domāja par māti. Iespējams, tāpēc, ka televīzijas ziņās bieži rādīja tukšus plauktus Krievijas veikalos. Viņš iztēlojās, ka māte mirst badā. Reiz viņš piegāja pie bijušās tautietes un samulsis pateica:

- Švarcas jaunkundz, es bieži redzu sapņos savu māti.

- Vai viņai notikusi nelaime?

- Nelaime tagad valda visā Krievijā. Pārtikas veikalu plauktos vējš svilpo. Cilvēki dzīvo badā.

- Zinu, - viņa līdzjūtīgi sacīja. - Bet... ka es varu palīdzēt?

- Es gribētu nosūtīt viņai paciņu.

- Labi, es parunāšu ar Žobēna kungu. - Nākamajā dienā viņa piegāja pie Sergeja un smaidīdama paziņoja: - Piedāvāju jums šodien pēc pusdienām aizbraukt ar mani uz veikalu un izvēlēties visu, ko jūs gribētu aizsūtīt mātei. Tam ir atvēlēta zināma summa no jūsu algas.

Pēc pusdienām viņš novilka Šopēna apģērbu, ietērpās džinsos un virsjakā un devās uz stāvvietu, kur gaidīja Mercedes automobilis. Pie stūres sēdēja tas pats ekstrēmists, kurš ārprātīgā ātrumā bija izvizinājis viņu cauri pusei Francijas.

- Švarcas jaunkundze drīz atnāks, - šoferis lauzītā angļu valodā paziņoja. - Kurp mēs brauksim?

- Nezinu, - Sergejs paraustīja plecus.

- Tātad viņa zina. - Autovadītājs pamāja uz aleju, pa kuru steidzīgiem soļiem tuvojās administratore. Baltā, pieguļošā mētelī un uz augstiem papēžiem viņa izskatījās iespaidīgi. Bijušais Beļģijas autosacīkšu čempions sajūsmināts nespēja novērsties no viņas.

- Brauksim uz Lafajeta galeriju, - Švarcas jaunkundze uzsauca vadītājam un iekārtojās aizmugures sēdeklī blakus Sergejam. Tad viņa krieviski sacīja: - Ko jūs gribētu aizsūtīt mātei?

- Pārtikas produktus, - viņš kautrēdamies sacīja. - Ja var, arī apģērbu...

- Visu var, - administratore uzmundrinoši paskaidroja. - Mēs braucam uz lielu veikalu, kur jūs atradīsiet visu.

Kad automašīna izbrauca pa vārtiem, Sergejs kā apburts raudzījās uz greznajām mājām un mirdzošajiem prospektiem. Drīz skatienam pavērās Eifeļa tornis, bet pēc tam leģendārā Luvra - karaļu un musketieru pils.

- Vai iepriekš esat bijis Parīzē? - jautāja Švarca.

- Nē, - Sergejs atzinās. - Parīzē esmu pirmoreiz.

Tiklīdz viņi bija nonākuši uz tilta pār Sēņu, administratore pamāja uz majestātisku ansambli, kurš stiepās uz tumšo debesu fona kā gaišs zigzags, un sacīja:

- Te trīspadsmitajā gadsimtā stāvēja vientulīga pils. Tā laika būvmākslinieks, uzvārdā Lesko, sāka celt renesanses stila pili. Labākie skulptori un interjeristi daudzreiz pārbūvēja izcilo šedevru un visbeidzot pārvērta to par Parīzes vēsturiskā centra dominanti.

- Vai tur vienmēr bija karaļu rezidence?

- Līdz septiņpadsmitā gadsimta otrajai pusei. Pēc tam šo pili izmantoja galvenokārt kā Karalisko glezniecības un tēlniecības akadēmiju un daļēji ka karalisko mākslās kolekciju glabātavu. Tūkstoš septiņsimt deviņdesmit pirmajā gadā revolucionārais konvents izdeva dekrētu, un šis ansamblis pārtapa par Nacionālo mākslas muzeju. Bet, lūk, arī slavenā opera. Blakus ir Lafajeta galerija, kur mēs sagādāsim produktus.

Gigantiskajā tirdzniecības centrā bija tik liela izvēle, ka sakumā Sergejs apjuka. To visu ieraudzījis, viņš īsteni sajuta kapitālisma kolosālo pārākumu pār sabrukušo sociālismu. Švarcas jaunkundze vadaja viņu pa nodaļām, kur viņš izvēlējās mātei tādas dāvanas, kas Smojenskas modes dāmām pat sapņos nerādījās. Šoferis paņēma košos iepirkumu maisus un aiznesa uz automašīnu, bet labā Švarcas jaunkundze atrada aizvien jaunas un jaunas preces.

- Kamēr šoferis iekrauj pirkumus mašīnā, mēs paēdīsim, -viņa piedāvāja.

Abi apsēdās pie caurspīdīga galdiņa un dzēra kafiju. Aiz loga pulsēja Parīze. Lietus mazliet mitējās, un izspraucās saules stari. Rozā gaismas blāzmojumu kļuva aizvien vairāk, baznīcu torņi un krusti izskatījās sarkani.

- Vai jums ir meitene? - administratore, cenzdamās uzsākt sarunu, negaidīti pajautāja.

- Nē. Tas ir... jā, - Sergejs uztraucies sastomījās.

- Kā to saprast? - Švarcas jaunkundze pazobojās.

- Hm, - viņš izdvesa, un viņa seja izmainījās. - Vispār...

- Ja negribat, nestāstiet. - švarcas jaunkundze atmeta ar roku.

- Vārdu sakot, meitene ir, bet... viņa ir precējusies. - Sergejs nopūtās un piebilda: - Un viņai ir bērns.

- Un jūs iemīlējāt viņu, lai gan viņas vīrs ir sveiks un vesels?

- Es iemīlējos viņā jau Tallinā, kad viņa vēl nebija precējusies. Mēs spēlējām vienā mūzikas ansamblī. Es klavieres, viņa vijoli. Izveidojās attiecības, taču drīz viņa atrada bagātu zviedru uzņēmēju un aizbrauca uz Stokholmu meklēt savu sievietes laimi... Lūk, tāda kino cienīga epizode.

Viņš ieturēja pauzi un paskatījās ārā pa logu. No Parīzes zemes uzbriedušā vēdera kāpjošais valgais gaiss nosaldēja viņu gluži līdz kauliem, līdz vilka žēlabām, līdz nāvīgai vien-tūļībai. Švarcas jaunkundze saprotoši pamāja, it kā būtu ieskatījusies viņam dvēselē un sapratusi, kas tur notiek.

- Un tagad jūs neuzturat sakarus? - viņa klusi ieminējās.

Sergejs klusēdams pašūpoja galvu. Viņa skumjās acis pēkšņi ievēroja taksofonu. Tālāk viss notika tik negaidīti, ka vēlāk viņš pats par to brīnījās.

- Es gribētu piezvanīt, - viņš, pamādams uz taksofonu, apņēmīgi sacīja. - Vai jums neatrastos sīknauda?

- Mēs esam tādā kafejnīcā, kur telefona aparātu pienes pie galda.

- Paldies, - viņš nočukstēja.

Kad viesmīle atnesa telefonu, Švarcas jaunkundze taktiski piecēlās un aizgāja. Nepaklausīgiem pirkstiem Sergejs sāka spiest numuru, kurš jau Stokholmā gluži ka tetovējums bija ieēdies viņa atmiņā. Cik daudz reižu bezmiega naktīs viņš bija sapņojis, ka piezvanīs Valentīnai! Un tagad bija radusies tāda iespēja. "Jādomā," viņš sevi mierināja, "ka nav nekāda riska. Ja specdienesti fiksēs numuru, tad redzēs, ka zvanīts no restorāna telefona, kur ir milzum daudz apmeklētāju. Labaku izdevību pat nevar vēlēties."

- Hallo, - Valentīna atsaucās, un Sergeja dvēselē viss ietrīsējās. Viņš mēģināja atbildēt, bet no rīkles nāca vien gārdzie-ni. - Runājiet, es klausos.

- Tas esmu es, Vaļuša, - viņš beidzot izspieda.

- Tu-u-u? - Pēc tam iestājās pauze, kuru Sergejs tā arī nespēja pārtraukt. - No kurienes tu zvani? - Valentīna pārgāja uz čukstiem.

- Nav svarīgi, - viņš mīļi sacīja. - Es pagaidām esmu dzīvs. To arī gribēju tev pateikt.

- Ceru, ka tu neesi Zviedrijā.

- Nē, esmu citā valstī.

- Man prieks. Es tiešām priecājos. - Un tad atskanēja pazīstamais klikšķis, kuru Sergejs labi pazina no tiem laikiem, kad strādāja pie VDK pulkveža. Tas bija noklausīšanās ierīces signāls un sarunas ieraksta sākums. Tas acumirklī viņu atvēsināja un mudināja kļūt modram.

- Paliec sveika, - viņš aizsmakušā balsī sacīja un nolika

klausuli.

- Parunājāt? - Švarcas kundze bija atgriezusies savā vietā.

- Mazlietiņ. - Sergejs atmeta ar roku.

- Vai gribat vēl kafiju?

- Nē, paldies.

Viņa pasauca viesmīli un norēķinājās, pēc tam klusēdama piecēlās, vērīgi paskatījās Sergejam acīs un pamāja ar pirkstiņiem, aicinot doties prom. Pa šauru ieliņu viņi aizgāja līdz operas teātrim, kur stāvēja viņu automobilis. Sergejs ieraudzīja vadītāju vaļējā restorāna laukumā. Šoferis ar baudu skrubināja jēra ribiņas. Pamanījis administratori, viņš nosvieda uz galda banknoti un steidzīgi devās uz automašīnu.

Kādu laiku viņi brauca klusējot, taču Sergeja prāts saspringti darbojās. Tikai tobrīd, izanalizējis situāciju, viņš ar šausmām apjēdza, ka pieļāvis kļūdu un apdraudējis gan sevi, gan mīļoto cilvēku.

- Pan Šopēn... - Viņa drūmās domas pārtrauca ceļabiedre. - Vai jūs kaut kas nomāc?

Sergejs nopūtās un samāksloti nodeklamēja ne īsti sev, ne viņai:

- Svētīga dāvana un mūžīgas mokas... būt mīlētājam un notiesātajam viena personā.

- Nesapratu, - Švarcas jaunkundze sacīja. - Ko jus gribējāt ar to pateikt?

Nelikdamies zinis par viņas vārdiem un skatīdamies garām sarunas biedrei turp, kur zem tilta margām tecēja Sēna, Sergejs filozofiski turpināja:

- No vienas puses, ir sirds pavēles, kuru neizpildīšana ir visļaunākais no sodiem, jo paruna vēsta: "Ko sēsi, to pļausi." Cilvēks nonāk svešā vietā, izrāda neredzētu nekaunību, diktēdams savas klātbūtnes noteikumus. Atliek dzīvot starp tiem, kuri tā arī nav varējuši izdziedināties no neizdibināmā noslēpuma, kas reiz atklājies cilvēku attiecībās...

- Man rodas iespaids, - Švarcas jaunkundze ar smīnu konstatēja, - ka jums, pan Šopēn, kaut kas ar galvu...

- Piekrītu, atvainojiet, - Sergejs sacīja, novērsās no viņas un ar skatienu pielipa vējstiklam. Atkal smidzināja. Pelēkajā dūmakā peldošās fasādes vairs neizraisīja bezgalīgu sajūsmu. Vēsie Senas krasti likās pamesti. Viņš pie sevis nodomāja, ka jaunā dzīve, ja notiks neiespējamais un viņš iegūs īstu brīvību, sagaidīs viņu gaiši starojošā telpā un pārvērtīs viņu par neatraujamu viņa paša daļu, par viņa patieso garu. Bet... vai tāds brīdis pienāks?

Kad automobilis apstājās pie parādes ieejas, administratore lietišķā tonī piedāvāja viņam uziet augšā uz viņas kabinetu.

- Paka tiks nosūtīta. Jums atliek tikai atstāt piegādes adresi.

- Paldies, Švarcas jaunkundz, - Sergejs sacīja, pasniegdams adresi Smoļenskā. - Jūs man ļoti palīdzējāt. - Pie sevis viņš nodomāja, ka šī sieviete gluži kā karalienes Viktorijas spoks neierobežoti pārvalda visu māju. Viņa centās izlikties stingra, taču no simpātiskās sejas staroja laipnība. - Vēlreiz paldies, - viņš sirsnīgi sacīja, pēc tam pavērsa skatienu uz logu un... kļuva mēms. Alejas galā viņš ieraudzīja Žobēna kungu, kuram blakus soļoja jahtas "Katrina" īpašnieks Kurts Bekmans. Abi sarunājās. Kopā ar viņiem bija vēl viens cilvēks, kuru Sergejs nespēja saskatīt.

Fakti un komentāri

Gunnars Bendreuss

Eiropa ar sarūgtinājumu un sāpēm uzņēma prāmja "Estonia" bojāeju kā lielāko jūras traģēdiju pēckara periodā. Bet Zviedrijā dzīvojošajam igaunim ar uzņēmēja ķērienu Gunna-ram Bendreusam ir savs viedoklis. "Droši vien," viņš nosprieda, "upuru radinieki prasīs kompensāciju no Vācijas kuģubūves rūpnīcas Mayer Werft, Zviedrijas Jūras satiksmes departamenta un Bureau Veritas, kurš izsniedza licenci jūras pārvadājumiem. Tamdēļ ir jāizveido struktūra un tai jāpic-saista visi cietušie, apsolot viņiem kompensācijas daudzu miljonu apmērā." Viņš steigšus Zviedrijā reģistrēja nekomerciālu apvienību DIS (The International Supportgroup After Estonia]I un sāka aktīvi pārliecināt cietušo radiniekus, ka tieši viņa firma liks vainīgajiem samaksāt par katru bojāgājušo un izdzīvojušo pasažieri. Šādi Bendreusa kungs pārvērta lētticīgus bojāgājušo radiniekus ienesīgā biznesā. Katrs, kurš vēlējās saņemt kompensāciju, iemaksāja tūkstošiem kronu lielu biedru naudu, lai iestātos Bendreusa struktūrā.

Straumēm plūda daudz lielāka nauda, nekā DIS kantora dibinātājs bija iecerējis. Kā divtūkstoš pirmā gada vienpadsmitajā jūnijā ziņoja Igaunijas telegrāfa aģentūra (ETA), vairāk nekā divtūkstoš cilvēku samaksājuši piecus, komats, trīs miljonus kronu, kuras Bendreuss solīja izmantot tiesāšanās izdevumu segšanai. Viņš izmaksāja sev un savas ģimenes locekļiem DIS vadībā solīdas algas. Vienkāršais aprēķins sevi attaisnoja - neviens, izņemot viņu pašu, nezināja, cik garš ir saraksts ar cilvēkiem, kuri noķerti viņa plaši izmestajos tīklos. Piemēram, Julo Veide no Igaunijas, kurš katastrofā zaudēja divas meitas, paziņoja preses pārstāvjiem, ka viņa dzīvesbiedre tūkstoš deviņsimt deviņdesmit piektajā gadā samaksājusi Bcndreusam piectūkstoš kronu. Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit devītajā gadā viņš par Bendreusa mahinācijām informēja Zviedrijas policiju, taču atbildi nesaņēma. Tad Veide vērsās pēc palīdzības pie apvienības "Memento Mare" vadības pārstāvja Raivo Hellermā, kurš, kā apgalvo Veide, ari neko nav izdarījis prāmja "Estonia" katastrofā cietušo labā. Hellermā paziņoja ETA korespondentam, ka tūkstoš deviņsimt deviņdesmit piektajā gadā ieteicis neko nemaksāt Bcndreusam. Kā liecina Eesti Paevaleht rīcība esošie dati, Bendreuss no Igaunijas un citu Baltijas valstu pilsoņiem prasījis pa simt deviņdesmit pieciem dolāriem, no zviedriem -lidz trīssimt dolāriem, lai algotu labākos advokātus viņu interešu pārstāvēšanai Parīzes tiesā. Miljonu pazušanā Bendreuss vaino zviedru advokātu Henningu Viti, kuram uzņēmējs bija uzticējis DIS vadību. Vite savukārt nosauca Bendreusa apsūdzības par meliem un naudas pazušanā vainoja viņu. Vite paziņoja ETA žurnālistam, ka saņēmis naudu, lai sagatavotos tiesas procesam, taču konkrētu summu nenosauca. Viņš pastāstīja, ka sadarbojās ar Bendreusu kopš tūkstoš deviņsimt deviņdesmit sestā gada, taču tūkstoš deviņsimt deviņdesmit devītajā gadā pārtrauca ar viņu jebkādas attiecības, jo bija zaudējis uzticību.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA ZVIEDRIJA, GĒTEBORGA LEITNANTS TOMASS STENMARKS

Izvadīšana bija paredzēta desmitos no rīta. Kapsēta atradās otrā pilsētas malā, tāpēc Tomass ar māsu izbrauca trīs stundas pirms bēru ceremonijas. Māsa vadīja automašīnu un likās drīzāk saīgusi nekā skumja. Tomass centās uzsākt sarunu, taču māsa atbildēja izvairīgi, un viņš saprata, ka būs labāk likt viņu mierā.

Šajā stundā pirms rītausmas pilsēta slīga bālganā miglā. Ielas bija aizputinātas un klusas, ar uguntiņu lāsumiņiem uz apsarmojušajām fasādēm. Tomass salīdzināja šīs ielas ar milzīgu prāmi, kurš peld ziemīgās jūras sniegbaltajās putās, piekrauts ar daudzām pagātnes ēnām. Iespējams, šis salīdzinājums bija ienācis prātā tāpēc, ka uz prāmja bija pārtrūkusi mīļā cilvēka dzīvība un viņš, leitnants Tomass Stenmarks, tagad bieži apmeklēja nogrimušo kuģi, kas joprojām glabāja daudzus noslēpumus un līķus.

- Kad krustmāte brauca uz Tallinu, - māsa beidzot ierunājās, - es viņu aizvedu uz jūras termināli. Viņa skatījās uz mani ar manāmām skumjām.

- Varbūt viņa nojauta, ka būs jāšķiras? - Tomass nočukstēja.

- Varbūt. - Māsa smagi nopūtās. - Atceros, ka diena bija brīnišķīga, saulaina, bet šodien, kad krustmātei jadodas savā pēdējā zemes gaitā, daba atvadās no viņas ar pārmērīgu skarbumu... Daba, - viņa ar smīnu piebilda, - tāpat ka mūsu valsts valdība pret prāmja "Estonia" upuriem izrāda vēsumu.

Tomasam nebija ko atbildēt, un atkal iestājās klusums. Tas valdīja salonā līdz pašai kapsētas stāvvietai.

Māsa novietoja automašīnu un, pamādama uz galveno vārtu pusi, kur stāvēja iegarens melns Mercedes ar krustiem uz durvīm, sacīja:

- Redz, kur tava drauga katafalks. Un atgādini viņam par mācītāju.

Kad Tomass piegāja pie automašīnas, salona durvis atvērās un cienīgi izkāpa kalsns vīrietis tumšā apmetnī.

- Iepazīsties, tas ir mācītājs, - Hānss sacīja. - Viņš pavadīs krustmāti Helgu pēdējā gaitā.

Garīdznieks sakārtoja zelta krustu uz krūtīm un godbijīgi teica:

- Turieties, mīļie! Pienākusi stunda, kad Kungs paņēmis pie sevis jūsu radinieci. Tāda ir viņa griba... Tāda ir viņa griba...

Hānss paskatījās pulkstenī. Laiks doties.

- Tu ej turp. - Viņš parādīja uz koka celtni ar tornīti. - Tur pēc divdesmit minūtēm sāksies izvadīšana. Mēs atnāksim uz ceremonijas sākumu.

Izgājis pa platajiem vārtiem ar kapsētas simboliku - krustiem un eņģeļiem -, Tomass jutās tā, it ka no karsta sapņa pēkšņi būtu iekritis Iedusauksta nomodā. Viņu pārņēma salti drebuļi. Plānais rudens mētelis, kuru viņš uzvilka siltās armijas virsjakas vietā, izrādījās acīmredzami nepiemērots salam, kas pēkšņi bija piemeklējis šo apvidu.

Visur bija sniegs, starp pieminekļiem un skulptūrām mutuļoja balta putra. Cilvēki sēru drānās ar vainagiem un ziediem rokās brida caur sniega plīvuru uz tikko izraktiem melniem kapu kvadrātiem. Tomass palūkojās uz māsu. Tumšās šalles dēļ viņas seja izskatījās bāla un svešāda. Šķita, ka pleci sagumuši vairāk nekā parasti, it kā tiem būtu uzgūlis papildu smagums.

Spītējot sniegputeņa virpuļiem, kapsētā valdīja ierastā

kārtība' - izlauzdamās cauri sasalušajam slānim, zemē iecir-tās lāpstas, lipīgas melnzemes pikas ar troksni krita uz zārku vākiem, raudāja cilvēki un izauga ziedu un vainagu kalni. Gaisā virmoja ziemas smarža, kura saplūda ar citiem kapsētas teritorijas aromātiem, izšķīzdama visaptverošajā rūgte-numā. Miglā cilvēki gluži kā rēgi gāja cits aiz cita, sabozušies vai nu no aukstā vēja, vai savas sērīgās misijas dēļ.

Valdīja tumsa, bet to nebija radījuši sliktie laika apstākļi.

Nelielā kapličā prožektors apgaismoja zārku. Tomass piegāja pie tā, un viņam aizžņaudzās kakls. Krustmāte gulēja pavisam mierīga, un viņas seja, zilgani balta un sastingusi ka maska, bija pavērsta uz augšu. Apkārt salikti daudzi vainagi un ziedi. Radās iespaids, ka pie zārka bijuši daudzi cilvēki. Viņa klasesbiedrs bija par visu padomājis. Apbedīšanas lietu meistari bija labi pastrādājuši - krustmātes izskats īpaši neatšķīrās no ierastā. Viņai bija viss - iemīļotais kostīms, rotaslietas un pat frizūra. Blakus, sildīdams pirkstus ar savu elpu, mīņājās vijolnieks. Viss bija gatavs ceremonijai.

Kad durvīs parādījās Hānss, Tomass viņu nepazina. Tagad, pildot amata pienākumus, tas bija pilnīgi cits cilvēks. Tērpies atbilstošā apģērbā, viņš ar sērīgu izteiksmi cieņpilni piegāja pie zārka, kā piedien apbedīšanas biroja darbiniekam, profesionāli salika rokas sev aiz muguras un pamāja vijolniekam. Muzikants cieši satvēra lociņu, it ka smeltos sildošu enerģiju, un iedzīvināja stīgas. Mūzikas maģija izstiepa savus taustekļus, valdonīgi pakļaujot sev tos, kuri bija atnākuši izvadīt pēdējā gaitā tuvinieci. Skaņas traucās kā vējš, bet Tomasa atmiņā lēni, pamazītēm uzpeldēja viss, kas saistīts ar sievieti, kura bija viņam tuvāka par māti. Apkārtni aizklāja migla, bel iekaisušajās smadzenēs kā dzirksteles metināšanas laika uzplaiksnīja atmiņu ainas. Vijolnieka pavadījumā teju kā smagas svaru bumbas vēlās garīdznieka vārdi par nelaiķes dvēseli, kurai tobrīd lemts uzlidot debesīs.

- Viņa aiziet pie Dieva, - mācītājs dziedošā balsī sludināja, - aiziet atpūsties no saviem darbiem. Viņa nesa savu

krustu tāpat ka mūsu kungs Jēzus, un tagad nasta ir nokritusi no viņas pleciem...

Māsa nevarēja nostāvēt kājās, un Hānss pakalpīgi pastūma viņai krēslu. Viņa sēdēja pie zārka sakumpusi, viņas rokas gulēja uz ceļgaliem, bet augums vieglītēm šūpojās vienā taktī ar garīdznieka dziedājumu. Lūpas bija cieši sakniebtas kā aizšūta brūce, bet viņas acis, gluži kā pārvilktas ar slikti caurredzamu plēvi, šķita pievērstas nelaiķes sejai.

Mācītājā monologs aprāvās, viņa līganais stāvs sastinga. Dažas minūtes visi stāvēja klusēdami, bet tad vadības grožus pārņēma bērnības draugs un apņēmīgā balsī sacīja:

- Tagad mēs pacelsim zārku un aiznesīsim uz mašīnu.

Pēc tam katafalks lēni sāka ripot uz kapavietas pusi.

Debesis bija krēslainas kā pati nāve, sniga. Uz stūra kāds cilvēks noņēma cepuri un stalti izslējās, it kā godinātu aizgājēju. Vietā, kur beidzās asfalts, Hānsa cilvēki pacēla zārku un aiznesa līdz kapam. Māsa vārgi aizsoļoja viņiem nopakaļ un skatījās uz Tomasu ar skumju un šausmu pilnām acīm, dobji atkārtodama:

- Viss, brāli. Tagad mēs esam īsti bāreņi. Un pie tā ir grūti pierast. - Viņas seja savilkās raudu grimasē. Tomass tikai māja, pieri saraucis, un centās savaldīt asaras.

Procesiju pārklāja biezs debesu baldahīns. Vējš kūtri gaudoja starp atkailinātajiem krūmāju zariem un grieza pa gaisu mazas sniegpārsliņas.

Apstākļu drūmais svētsvimgums visus padarīja svešādus, it kā nāve, dzēsdama no sejām prieku, liktu cilvēkiem slēpties aiz skumju maskas.

Pirms zārka nolaišanas kapā garīdznieks uzsāka garu, žēlabainu sprediķi, un Tomass ar māsu mīņājās aukstaja vējā kapakmeņu, sakaltušu puķu, kapu kopiņu un uzrakstu "Uzticīgā mīlestībā" un "Mūžīgā piemiņā" ielenkumā. Uz netālā koka nolaidās zvirbulis un sāka čivināt, pēc tam savicināja spārnus un metās debesīs - mērķtiecīgi, ka bulta starp kokiem. "Lūk, ari mūsu krustmātes dvēsele," Tomasam iešāvās prātā, "pazibēja un aizlidoja uz citām pasaulēm."

Beidzot pienāca laiks nolaist zārku kapā. Māsa sāka rau-

dāt, sēcoši elsodama. Hanss ar plaukstu pieskārās Tomasam pie pleca, ar acīm parādīja uz tikko izrakto kapu un mudināja pirmajam uzmest zemi. Kā sapnī Tomass paņēma rokā melnzemes pikuci un uzmeta uz zārka vāka. Māsa sekoja viņa piemēram. Pēc tam kapsētas strādnieki ķērās pie lāpstām, un zārks pavisam drīz nozuda zem tumša zemes slāņa. Tomass, norijis kamolu kaklā, gribēja uz atvadām kaut ko pateikt vijoles raudu pavadībā, tomēr vien noplātīja rokas un sāka akurāti kārtot puķes un vainagus uz tumšā zemes paugura.

- Kā ar pieminekli? - Tomass paskatījās uz draugu.

- Ir pasūtīts, - Ilānss apgalvoja. - Tieši tāds, kādu māsa gribēja.

- Kad to uzstādīs?

- Ne ātrāk kā pēc pāris mēnešiem. Vajag, lai zeme no-blietējas...

- Es vairs nevaru izturēt, - māsa sacīja. - Mēs izdarījām visu, ko varējām. Aizved mani mājās! Es šādā stāvoklī nespēšu vadīt mašīnu.

Tomass paņēma māsu zem rokas, un viņi aizgāja uz vārtu pusi.

Pasaule izskatījās sveša un sērdienīga.

Mājās viņi iedzēra pa glāzītei par krustmātes dvēseles mieru. Māsa atkal izplūda asaras un, aizbildinādamās ar galvassāpēm, aizgāja uz guļamistabu. Pie durvīm viņa apgriezās un sacīja:

-Aizmirsu pateikt, ka pagājušonedēļ man piezvanīja tavs treneris Ēriks Vasbergs. Viņš tevi meklē. Es teicu, ka tu pēc dažām dienām būsi Gēteborgā. Viņš lūdza, lai tu viņam obligāti piezvani.

Sava skolotāja telefona numuru Tomass zināja no galvas.

- Nu tad beidzot uzradies, - treneris sacīja. - Mēs visi tevi meklējam un nevaram atrast.

- Vai kaut kas noticis? - Tomass ar satraukumu balsī jautāja.

- Tu droši vien esi aizmirsis, ka mūsu klubam ir jubileja.

Pirms trīsdesmit gadiem pie manis atnāca mani pirmie skolnieki...

- Atvainojiet, Vasbcrga kungs, - Tomass samulsis sacija. - Man šis datums bija kaut kā izkritis no prāta.

- Saprotu. Tev, jaunam virsniekam, valsts aizstāvim, tagad nav vaļas civilām lietām. Tomēr es gribētu tevi redzēt mūsu jubilejā. Atbraukuši daudzi tavi kolēģi no dažādām valsts malām. Piemēram, Nilsens no Stokholmas. Atceries tādu?

- Kā gan ne? Valsts jauniešu meistarsacīkstēs mēs trīs reizes finālā cīnījāmies par zeltu. Divreiz uzvarēja viņš.

- Martins par tevi taujāja, - skolotājs turpināja. - Bet es nezināju, ko atbildēt. Starp citu, viņš ir viens no tiem laimīgajiem prāmja "Estonia" pasažieriem, kuriem izdevās izglābties.

- Tātad viņam paveicās, - Tomass nočukstēja. - Kā tas notika?

- Varēsi pats viņam pajautāt. Domāju, ka pateicoties baseina celiņos gūtajam rūdījumam.

- Jā, viņš ir stiprs puisis.

- Vārdu sakot, šodien pulksten septiņpadsmitos tev jā-būt mūsu klubā.

- Protams, es būšu, - Tomass apsolīja.

- Ceru, ka tu atceries adresi.

- Neapceliet mani, skolotāj...

- Tad gaidīšu. Atnāc trīsdesmit minutes agrāk. Parunāsimies manā kabinetā. Es taču tevi kādus piecus gadus neesmu redzējis!

Tomass paskatījās pulksteni - rādītāji bija apstājušies pie cipara trīs. Viņš nolēma kājām doties uz Kungsladugordas rajonu, kur dzīvoja treneris, un noiet pa to pašu maršrutu, pa kuru viņu bērnība veda krustmāte Helga un kuru vēlāk viņš veica pats, pēc skolas steigdamies uz treniņiem.

Katrs solis bija palicis atmiņā ar kādu neaizmirstamu gadījumu vai notikumu. Franču maiznīca, kur viņš steigā ēda svaigus radziņus, kā apmāts lolodams sapni par uzvarām baseina celiņos. Apbedīšanas biroja īpašnieka māja, kur, bērnības drauga viesmīlīgas ģimenes paspārnē viņu cienāja ar pīrāgiem. Pļaviņa ar kādreiz nozāģēta simtgadīga ozola celmu, uz kura viņš sēdēja un priecīgi aplūkoja savu pirmo sacensību diplomu. Toreiz vienīgā lieciniece bija vientuļa kaza, kura piesieta plūca zāli un izrādīja pilnīgu vienaldzību par jaunā sportista prieku. Tagad vairs nebija ne celma, ne pļaviņas, ne kazas. Tā vietā slējās augstceltne no stikla un metāla...

No centrālā stadiona viņš iegriezās Hēgsbogatanas ielā, kur privātmājas teritorijā atradās nelielais Ērika Vasberga sporta komplekss. Mājai viņš tuvojās, nejuzdams zemi zem kājām, šķita, ka no pleciem novēlās vecums un pieredze, ļaujot atgriezties puikas hipostāzē. Piepeši viņš sajutās kā puišelis, kas ar sajūsmu bija skatījies uz veiksmīgajiem trenera Vasberga audzēkņiem, kurus pazina visā valstī. Tagad, sajūtot pagātni, viņš it kā tikko izskrēja uz ielas, slēpdamies no kazarmu ikdienas un komandieru pavēlēm, kas vilkās viņam pa pēdām.

Un, kā tas ne reizi vien bija gadījies bērnībā, nejutīgās kājas pašas aiznesa viņu līdz mājas vārtiem, aiz kuriem pagalma dziļumā rēgojās liela piebūve ar baseinu.

Tiklīdz atskanēja durvju zvans, bija dzirdama papēžu klaudzēšana - kāds steidzās lejup pa kāpnēm. Pēc tam iestājās īss klusuma brīdis - tieši tik ilgs, lai paskatītos durvju actiņā, - tad beidzot noklikšķēja slēdzene. Uz sliekšņa parādījās trenera sieva Vandas kundze. Neslēpdama pārsteiguma pilnu smaidu, viņa sacīja:

- Ak Dievs, kāds pārsteigums! Pie mums ieradies pats Tomass Stenmarks! Nāc iekšā, mīļais, nāc iekšā! Tu pie Ērika vai uzreiz pie ciemiņiem?

- Es gribētu aprunāties ar skolotāju, - Tomass nočukstēja, samulsis kā jaunekļa gados.

Mājas saimniece bija viscaur balta ka velsiešu kaza - garos gaišos svārkos un jaciņā, kas akcentēja labi veidoto figūru. Viņas sejā un auguma bija kazas smalkums un gracio-zitāte. Kādreiz viņa bija valsts čempione tramplīnlēkšanā, taču pameta lielo sportu un pievērsās zinātnei. Viņa pasniedza filozofiju vietēja universitātē, bet brīvajā laikā palīdzēja vīram trenera darbā.

- Tad iesim, - Vanda aicināja. - Ēriks ir savā kabinetā. -Viņa devās augšā pa čīkstošajām kāpnēm, Tomass viņai sekoja. - Runā, ka tu tagad esi virsnieks. Kāda ir tava dienesta pakāpe?

- Leitnants, - Tomass atbildēja, bikli nodurdams acis.

- Katrs leitnants sapņo kļūt par ģenerāli, - Vanda pār plecu izmeta. - Vai tu arī lolo šādas cerības?

- Ja godīgi, tad ne pārāk, - Tomass atzinās. - Pārāk liela konkurence armijas varas gaiteņos.

Pie kabineta viņa klusītēm pieklauvēja un iesaucās:

- Ērik, pie mums atnācis Stenmarks.

- Nāciet iekšā, - atbildēja treneris.

Kabinetā maz kas bija mainījies. Vecās rakstāmmašīnas vietā stāvēja dators. Vasbergs visu mūžu bija rakstījis brošūras un publikācijas par peldēšanu, viņš bija arī ūdens sporta veidu mācību līdzekļu līdzautors. Uztvēris bijušā skolnieka skatienu, treneris domīgi sacīja:

- Kā tu atceries, es daudz rakstīju par sportu. Tagad vairāk rakstu par ekoloģiju. Valstī ir izveidojusies entuziastu grupa, kas cīnās pret jūras piesārņojumu. Mūsdienās tas ir ļoti aktuāli. Jūra, kuru mēs mīlam, var atnest mums nāvi. -Paskatījies bijušā audzēkņa acīs, viņš pacilāti turpināja: - Jā, jā! Tāpēc Baltijas jūras un ari Ziemeļjūras reģiona "zaļie" -tā mūs sauc - ir apvienojušies un dara visu, lai ūdens netiktu piesārņots. Tavi bijušie sporta kolēģi kļuvuši par patriotiem, kuri, spītējot briesmām, aktīvi cīnās. Nav runa tikai par naftu, kas iztek no dažādu kuģu cisternām un iznīcinoši ietekme juras floru un faunu. Ir daudz nopietnākas problēmas. Mums ir izdevies noskaidrot, ka jūras dibenā no kara laikiem guļ ar nāvējošu gāzi pildītas bumbas. - Ši frāze izraisīja viņa skolniekā savādu reakciju. Vasbergs uzmanigi paskatījās uz Tomasu, nopūtās un turpināja: - Par to nav jābrīnās. Bīstami ķīmiskie ieroči, pildīti ar iprītu un citām gāzēm, apdraud cilvēci. Pēdējos gados es esmu daudz pētījis šo tēmu un sapratis, ka mikroskopiskas šo indīgo vielu daļas, nonākot dzīvā organismā, spēj izraisīt izmaiņas ģenētiskajā kodā un novest pie mutācijām pēc trijām vai četrām paaudzēm. Un mēs esam atklājuši vairākus šādus sprādzienbīstamus punktus mūsu krastu tuvumā. Tie ir nogremdēti kuģi ar indīgām ķīmiskām vielām. Ja kādu iemeslu dēļ gāze izlauzīsies no šāviņu metāla kapsulām un nonāks jūras ūdenī, notiks visļaunākais. Tā spētu nonāvēt pusi cilvēces! Bet šādu lādiņu jūras dibenā ir tūkstošiem...

Tomass klausījās skolotāja monologā, bet gara acīm redzēja epizodes no nesenajiem komandējumiem, kad viņš bija nolaidies lielā dziļumā un redzējis kuģi ar nāvējošo kravu. Lukturīša stars zaļganajā dūmakā izgaismoja sprādzienu izķēmotus bortus, vietām norautu virsbūvi, lūkas, sabrukušas konstrukcijas - un viss bija piebāzts ar šāviņiem un aviācijas bumbām. Un blakus desmitiem tonnu indīgo vielu dzīvoja jūras faunas pārstāvji. Vēlāk, atpakaļceļā, kapteinis Nortons viņam bija izstāstījis, ka uz šī nogremdētā kuģa atrodami šāviņi ar zariņu. Kapteinis arī pastāstīja, ka šī nāvējošā gāze vietām tek ārā no šāviņiem un, lai tā izšķīstu ūdenī, vajadzīgas aptuveni divas diennaktis. Šis nogremdētais kuģis tika atrasts Dānijai piederošās Bornholmas salas rajonā simts metru dziļumā. Viņš, Tomass Stenmarks, ir tur bijis! Viņš ari zināja, ka ūdens un grunts analīzes uzrāda vairākas indīgās vielas, kas tek ārā no korozijas sagrauztās munīcijas. Atsevišķās vietās arsēna koncentrācija grunti bija līdz trīs gramiem uz kilogramu.

Diemžēl leitnants Tomass Stenmarks nedrīkstēja atklāt šos datus savam trenerim.

Viņa drūmās pārdomas pārtrauca telefona zvans.

- Klausos, Kurt! Kas? Atradi jaunu nogremdēto kuģi ar ķīmiskajiem ieročiem? Labi, es varu tev noorganizēt tikšanos ar Riksdāga deputātu. Piekrītu, ka ir jāceļ trauksme. Es sarunāšu tikšanos un piezvanīšu tev. - Tad Vasbergs pievērsās Tomasam. - Mans draugs no Malmes Kurts Bekmans nupat uzzinājis par vēl vienu ķīmisko ieroču kapu Baltijas jūras dibenā.

Izdzirdējis šo pazīstamo uzvārdu, Tomass satrūkās. Atkal atausa atmiņā aizpagājušās vasaras komandējums. Toreiz, kad militārais kuteris apstājās pie zvejas kuģa, Tomass ieraudzīja divus cilvēkus. Viens no viņiem - cīpslains pensionārs, ruds ka ar okeru nokaisīts, - sēdēja ar spiningu rokās. Otrs - pēc skata inteliģents resnītis ar brillēm - izrādījās žurnālists un makšķerēja ar parastu makšķeri. Visvairāk leitnantu pārsteidza profesionālais ūdenslīdēju aprīkojums, videokamera zemūdens filmēšanai un karte, kurā bija norādīta tieši tā pati vieta, kas operatīvajās militārajās kartes apzīmēta ar slepenības zīmogu un ko dēvēja par kvadrātu "31-50". Tomass atgriezās militārajā kuteri un par visu ziņoja savam komandierim. Dažas dienas pēc šī incidenta Tomass vēlreiz devās turp ar armijas speciālistiem no ķīmijas laboratorijas, kuriem bija uzdots veikt ūdens un grunts analīzes.

Kad Tomass atcerējās šo komandējumu, viņa sejas izteiksme izmainījās, un tas nepaslīdēja garām trenera skatienam. Vasbergs sacīja:

- Vai tagad tu saproti, kada palēninātas iedarbības bumba atdusas jūras dibenā?

Kabineta durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās Vandas kundze.

- Ērik, - viņa lūdzās, - cilvēki gaida!

- Atvaino, pavisam aizmirsu. Mēs tūlīt nāksim.

Baseina hallē bija daudz ciemiņu. Meklējot kādreizējos treniņu biedrus, Tomass tūlīt ieraudzīja Martinu Nilsenu, kurš sarunājās ar Ingu. Tomass piegāja pie viņiem un sasveicinājās. Inga samulsusi nolaida pārsteiguma pilnās acis, bet Martins plati pasmaidīja, cieši paspieda roku kolēģim, ar kuru bieži bija sacenties baseina celiņos, un sacīja:

- Sen neesmu tevi redzējis. Nezināju, kā tev klājas un kur tu esi. Gluži kā zemē iekritis! Nav no tevis ne ziņas, ne miņas.

To, ka viņš dienēja visslepenākajā armijas resora apakšvienībā, draugi nezināja.

- Es dzīvoju armijas bāzē netālu no Stokholmas, - Tomass centās izlocīties.

- Tatad tev viss kārtībā. Ir darbs, ir alga. Man savukārt...

- Martins saminstinājās. - Man nav nekā, ar ko lepoties. Pabeidzu universitāti un ilgi nevarēju atrast darbu. Draugi palīdzēja. Tagad došos uz Malmi.

- Ko tu iesāksi? - Tomass painteresējās.

- Nezinu. Man tur piedāvā amatu. Uz vietas noskaidrošu. Kad nav nekāda darba, gribas tikt pie jebkura...

Viņu dialogu pārtrauca mājas saimniece. Viņa uzlika roku Martinām uz pleca un ar sajūsmu sacīja:

- Tu, Apollon, it nemaz neesi mainījies! Joprojām tas pats smaids, kas iekaro sieviešu sirdis.

- Vandas kundze, - Martins nomurmināja, - es neesmu pelnījis šādus komplimentus...

- Vai tu joprojām aizraujies ar savu elku Nīči? - Vanda turpināja.

- Bet jūs, - Martins nedaudz zobgalīgi atbildēja, - ar Kārli Marksu?

- Mana gaume ir palikusi nemainīga, - Vandas kundze ierunājās profesores tonī. - Redzi, Markss un Nīče ir pilnīgi atšķirīgas personības. Pirmais ir enerģijas pilns, radošs un produktīvs. Dzīves rodeo viņš uzmet ciešu savas nežēlīgās teorijas cilpu ap kaklu satrakotajam likteņa zirgam, kurš saslējies pakaļkājās. Viņš alkst pārvērst savaldāmo zirgu nevis paklausīgā aulekšotājā, bet labsirdīgā, miermīlīgā un ļoti noderīgā darba zirgā. Turpretim Nīče it visā ir fiziski vājš un nevarīgs. Viņa daiļrade ir impulsīva un nervoza, līdzīga medija ekstāzei. Uzskatīdams sava laikmeta dzīvi par nepietiekami veselu un nepietiekami mežonīgu, viņš alkst pēc haosa, kas, pēc viņa domām, vienīgais spētu radīt spēcīgu un nevaldāmu mežoni, varonīgu titānu, pārcilvēku.

- Bet ir arī līdzība starp Marksu un Nīči, - negaidīti ierunājās Inga. - Cik es saprotu, Fridriha Nīčes kareivīgā anti-kristietiba, tāpat kā Marksa ateisms un materialisms, ir nobriedusi dziļas reliģiozitātes augsnē. Varbūt es kļūdos?

- Pareizi, meitenīt, - Vandas kundze ar smaidu sacīja.

- Martins zina, ka viņa elka tēvs bija luterāņu mācītājs, bet vectēvs un vecvectēvs pasniedza teoloģiju. Šo Marksam un

Nīčem kopīgo Dieva noliegšanas ideju saknes liek domāt, ka deviņpadsmitā gadsimta vidū Vācijā reliģiozā augsne bija nopietni noplicināta un likumsakarīgi aizauga ar marksisma un nīčisma ērkšķiem...

- Nīče bija dīvains filozofs, - Inga norādīja. - Visu viņa daiļradi caurauž ideja par ciešanām.

- Un tas ir saprotams, - Martins iekarsa. - Nīče bija dižena personība. Saņēmis mantojumā no tēva ļoti sliktu veselību, viņš nedzīvoja parastā šī vārda izpratnē, bet eksistēja uz dzīvības un nāves robežas. Turklāt, mantojis no tēva slimus nervus, viņš bija spiests balansēt uz saprāta un neprāta robežas.

- Tieši tā! - Mājas saimniece pamāja. - Atgrūzdamies no tēva neprāta un tiekdamies uz savu personīgo neprātu, Nī-čes saprāts, necerēdams pārvarēt ciešanas, centās rast neizbēgamajās ciešanās tādu kā anomālu dzīvības resursu, dopingu. Starp citu, Inga, - Vanda pēkšņi nomainīja tematu, - vai tu joprojām raksti dzejoļus?

- Reti, - meitene atzinās.

- Kāpēc es jautāju? Kaut ari Nīčem piemita nenoliedzamas filozofa dotības, viņš pret dzeju izturējās ar vienlīdz lielu pievilkšanās un atgrūšanās devu. Savā darba "Та runāja Zaratustra" viņš raksta: "Dzejnieki daudz melo... mēs pārāk daudz melojam... Ak, kā es esmu noguris no dzejniekiem!" Tomēr kopuma Nīče vairāk bija dzejnieks, nevis filozofs. Visa viņa daiļrade ir ne tikai antifilozofija, bet ari jauns varoņu teiksmu paveids, mīts par pārcilvēku.

- Atbilstoši Nīčes loģikai, - Martins iebilda, - dzīve jāpieņem kā spēle, kā bezpersoniska, bet visvarena spēka izklaide. Šim spēkam neviens un nekas nerūp, tas gūst prieku pats no sevis, no sava dzīvīguma pārpilnības un savas absolūtās kundzības pār pasauli un cilvēkiem.

- No Nīčes skatpunkta, - Vandas kundze attrauca, - ir tikai griba, un bez tās nav nekā cila. Nav mūžīgo substanču, kā viņš uzsvēra "Jautrajā zinātnē". Matērija ir tādi paši maldi kā Dievs... Kad visas šīs Dieva ēnas beigs mūs aptumšot? Kad mēs beidzot atbrīvosim dabu no Dieva? Pēc Nīčes domām, griba ir patiesais Dievs, bet visi citi dievi, ieskaitot subjektīvo Dievu radītāju un objektīvo Dievu dabu, ir tikai Dieva "ēnas", viņa nožēlojamie un nevarīgie līdzinieki, kuriem nepiemīt reāla esamība un reāls spēks. Nīčesprāt, cilvēka problēma ir nevis viņa reālajā esībā, bet viņa maldos, viņa likmē ne uz to Dievu un, visbeidzot, viņa neticībā pašam sev.

- Rodas iespaids, - Inga vīpsnādama sacīja, - ka saskaņā ar Nīči brīvu brīdi var rast tikai slimības laikā, bet gudrību tikai ciešanās.

- Pilnīgi pareizi, - Vandas kundze konstatēja. - Tālāk Nīče nonāk pie pārliecības, ka ciešanas ir ne tikai dzīves skolotājs, bet ari nepieciešams un ļoti svarīgs radošā darba atribūts. Slimie domātāji, viņš raksta, filozofijas vēsturē laikam ir vairumā. Un vēl viens viņa izteikums... Pēc smagas kaites tu atgriezies kā no jauna dzimis, nešpetnāks, ar jautrākām sajūtām. Ciešanas pēc būtības tiek pielīdzinātas tādām kā garīgām narkotikām, bez kurām normāla dzīve jau tiek uztverta kā rūgta, pliekana un banāla. Tavs Nīče ir psihopāts un nekas cits, - viņa rezumēja un nolaidās reveransā.

Šī saruna Tomasu apstulbināja. Viņš tikai klausījās un nespēja rast ieganstu iejaukties dialogā, jo nebija studējis ne Marksu, ne Nīči, bet viņu aizvien vairāk un vairāk pārsteidza Inga. Pēc profesijas viņa bija ekonomiste, tomēr lieliski orientējās literatūrā un, kā Tomass nupat pārliecinājās, studēja filozofu darbus. Gluži kā apstiprinādama viņa secinājumu, Inga klusi sacīja:

- Nīče atrod pozitīvu izskaidrojumu un attaisnojumu savām ciešanām, uzskatot tās teju par vienīgo patieso dzīves skolotāju. Nesen es izlasīju darbu "Cilvēcisks, pārāk cilvēcisks". Tur viņš raksta, ka cilvēks iegūst viedumu, pateicoties vaļas brīžiem, kurus spiež ievērot slimība.

- Loģikas ķēde, - Vandas kundze ar dzēlibu attrauca. -Slimība dod vaļas brīžus, vaļas brīži veicina pārdomas, bet pārdomas noved pie vieduma. Vai jums, godātie, nešķiet, ka Nīče ievilina mūs jēdzienu slazdā...

Viņa aprāvās, pamanījusi vīru. Vasbergs piegāja pie viņas

un ar smīnu sacīja:

- Atkal strīdi? Kolīdz satiekas Marksa un Nīčes cienītāji, tā tūdaļ sākas zinātnisks disputs, kurš atstumj malā sportu. Bet tas nav godīgi, dārgā Vanda. Piemēram, es iesaistīju Martinu mūsu zaļajā brālībā. Viņš apsolīja mums palīdzēt.

- No darba brīvajā laikā, - Nilsens precizēja. - Tiesa, īsti nezinu, ko es darīšu jūsu kolektīvā.

- Nirsi, dārgais Martin, - treneris paskaidroja, - nolaidīsies jūras dibenā un fiksēsi faktus. - Viņš sasita plaukstas, tādējādi apliecinādams, ka laiks beigt sarunas un ķerties klāt maltītei, un skaļi sacīja: - Lūdzu visus pie galda!

Ciemiņi sāka ieņemt vietas. Blakus Tomasam sēdēja Vandas kundze, bet otrā pusē - kolēģis Nilsens. Ingu paņēma zem rokas stalts vīrietis, gluži kā no florenciešu bareljefa, galanti pastūma krēslu un palīdzēja viņai apsēsties, bet pats iekārtojās blakus. Tomass piepeši iedomājās, ka butu patīkamāk, ja meitene sēdētu blakus viņam. Lai nebūtu lieku reizi jāskatās uz Ingas pusi, viņš sāka runāt ar Nilsenu.

-Tu biji uz prāmja "Estonia"?

-Jā, braucu mājās no Tallinas.

- Par šo traģēdiju daudz raksta. Bet tu esi dzīvs liecinieks. Pastāsti, kā bija patiesībā!

- Kā bija? - Martins nolika malā dakšiņu un pasniedzās pēc glāzes ar minerālūdeni. Viņš dzēra lēnām, it kā apdomādams, ko teikt. - Kā bija? Atceros, ka piegāju pie bāra un pasūtīju alus kausu. Tikko apsēdos un grasījos dzert, sākās kaut kas nesaprotams. Kaut kas nočirkstēja, grīda zem kājām šķita peldam, un alus izlija man uz drēbēm. Kamēr es centos attapties, prāmis sakustējās un sasvērās. Viss, kas bija restorāna zālē, sāka slīdēt. Galdi un krēsli sakrita vienā kaudzē ar alkoholu un mūzikas instrumentiem. Plīstošu trauku šķindoņa, kliedzieni, rībieni...

Tomass klausījās un domās pārvietojās uz zāli, par kuru stāstīja Martins. Viņš ne reizi vien bija uzlūkojis šo haosa ainavu, kad apmeklēja nogrimušo kuģi. Tikai Nilsens šajā juceklī bija redzējis dzīvus cilvēkus, bet viņš apskatījis līķus.

- Man uzkrita virsū kāda mēbele, - Martins turpināja.

- Varens spēks grieza prāmi riņķi, un tā kā dzīva radība metās uz priekšu... Man likās, ka es skatos šausmu filmu. Tobrīd es nesapratu, ka tas ir elles sākums. Pēc tam kuģis ieņēma stabilu stāvokli. Cilvēki cēlās augšā, nopurinādamies prasīja cits citam, kas īsti notika. Visiem pasažieriem šķita, ka nepatikšanas beigušās. Taču viņi kļūdījās, kuģis atkal sasvērās un sāka grimt. - Viņš ieturēja pauzi un tad nosēca: - Atvaino, Tomas, bet man negribas par to runāt.

- Nē, tu atvaino mani, - leitnants nočukstēja. - Nevajadzēja pieskarties šim tematam.

Šajā kompānijā bija daudz paziņu, kas atrada kopīgu valodu. Nez kāpēc Tomass pēkšņi sajutās aizmirsts, nevajadzīgs un svešs. Cilvēkiem bija pārrunājamas lietas, jo viņi droši vien bieži satikās. Viņš jutās kā melna avs. Noslēgtajā armijas dzīvē valdīja īpaša atmosfēra un bija savi apspriežamie temati. Civilpersonu sabiedrībā, kā viņam šķita, viss bija citādi - inteliģentāk un atraisltāk. Viņš centās par kaut ko diskutēt, bet apjucis allaž noklusa, sēdēja drūms, apvainojies uz sevi un uz visu pasauli. "Varbūt tas ir tāpēc, ka pretī sēž Inga?" Tomass neuzkrītoši, ar sesto maņu, sekoja katram viņas mājienam, kas bija adresēts kaimiņam, katram smaidam, katrai kustībai. "Vai tiešām es esmu iemīlējies šajā meitenē?" viņš kārtējo reizi sev jautāja un tūdaļ atbildēja: "Nē. Dziļu jūtu nav. Tikai tāda viegla aizraušanās."

Vasbergs piecēlās, ar tējkaroti piesita pie glazes un sacīja:

- Dāmas un kungi, mēs sen neesam klausījušies, kā dzied Inga. Nodziedāsi mums kaut ko?

- Es kādu laiku neesmu dziedājusi, - viņa samulsusi atbildēja.

- Netaisnojies, meitenīt, - Vandas kundze atbalstīja viru.

- Vajag izdabāt publikai.

Ingas kaimiņš, gluži kā gaidījis šo komandu, pielēca no vietas, kaut kur pazuda un atgriezās ar ģitāru. Ar pirkstiem pārskrējis stigām, viņš to uzskaņoja un sāka virtuozi spēlēt. Tomasam kļuva skaidrs, ka tas ir profesionāls mūziķis. Inga

piecēlās, apdomājās un sāka dziedāt klusā balsī, kas šķita plūstam no skumju dzīlēm. Viņa dziedāja apbrīnojami tiri, dziedāja caur viņai apnikušo zinātnisko strīdu par vācu filozofijas elkiem, caur ekoloģiju un nāvējošo kravu kaut kur jūras dibenā, caur savām nesenajām ciešanām narkotiku dēļ... Tagad viņa dziedāja pati sev un tuvajiem cilvēkiem. Skaļo balsu čalošana pieklusa. Aiz šīs dziesmas vārdiem varēja nojaust kaut ko apslēptu, kas apraudāja pagājušo un piesauca nākamo sievietes laimi.

Tomass sēdēja kā noburts, neatraudams acis no šīs meitenes, vēl vienas viņas talanta izpausmes apstulbināts.

- Starp citu, - Vandas kundze iečukstēja viņam ausī, - šai dziesmai ir viņas vārdi, bet mūziku sarakstīja ģitārists.

Viņš bija pārliecināts, ka savā bāzē, tukšajā virsnieku viesnīcas numurā vai šaurajā kuģa kajītē, ne reizi vien naktīs un arī dienas stundās domās atgriezīsies pie šīs tikšanās ar sporta draugiem. Atcerēsies diskusiju par Nīči, trenera bažīgos vārdus par nāvējošo kravu jūras dzelmē un entuziastu Bek-manu, kurš sastapts slepenajā kvadrātā.

Nez kāpēc šī negaidītā tikšanās dvēselē izraisīja sāpes, un Tomass aizdomājās par pagājušo laiku. "Vai tāpēc, ka pagājušo nevar atgūt, ka aizvest sev līdzi uz kazarmu var tikai atmiņas un ka ir vieglāk glābāt sevi šo atmiņu sāpes, nekā censties atdzīvināt pagātni? Kas bijis, izbijis."

Viņš nevaldāmi sagribēja pielēkt kājās un pa galvu pa kaklu mesties uz izeju, neprāta uzplūdā pārkāpt aizliegto robežu, mēģināt pārspēlēt likteni. Tajā brīdī viņš to saprata īpaši skaidri un sāpīgi - saprata, ka viņam nepārsist šīs bruņas un atliek vien piecelties un aiziet.

Šajā baiļu un nedrošības stāvoklī Tomass klusītēm devās uz izeju, bet pie pašām durvīm apstājās, ieraudzīja Ingas smaidu, un atgriezās vieta, it kā būtu atguvis pamatu zem kājām.

Fakti un komentāri

Deputāts Trivimi Velliste

Igaunijas parlamenta īpašā komisija, kuru izveidoja, lai turpinātu izmeklēt apstākļus saistībā ar kara tehnikas izvešanu no Igaunijas teritorijas ar prāmi "Estonia", paziņoja sabiedrībai savu gala slēdzienu. Tomēr zem visu sešu Igaunijas parlamenta frakciju pārstāvju veidotās komisijas slēdziena ir tikai piecu cilvēku paraksti. Centriskās partijas frakcijas pārstāve Evelīna Sepa uzstājās ar atsevišķu viedokli, apsūdzot vienu komisijas locekli - Trivimi Vellisti (apvienība Isamaa/Res Publi-ca) -, ka viņš zinājis par kara tehnikas pārvadāšanu ar prāmi. Šie pārvadājumi, pēc Sepas domām, kļuva par lielākās juras katastrofas iemeslu. Lūk, kāpēc Sepas kundze uzstāja, lai Igaunijas parlamenta komisijas gala ziņojumā iekļautu daļu ar viņas atsevišķā viedokļa izklāstu. Šajā daļā deputāte paziņo, ka neatbilst patiesībai izmeklēšanas komisijas ziņojumā paustais uzskats par iztaujātajiem valsts ierēdņiem, kuri nav zinājuši par militārajiem pārvadājumiem ar prāmi. Kā viņa norāda, toreizējais valdības loceklis un pašreizējais parlamenta deputāts Trivimi Velliste komisijas 13. janvāra sēdē paziņoja, ka viņam tas bijis zināms. Viņš tāpat informēja, ka par militārajiem pārvadājumiem zinājuši arī citi valstsvīri.

Kāpēc Vellistes kungs vēlāk atteicās no saviem vārdiem? Deputāta dubultais standarts izraisa vismaz izbrīnu. Vellistes kungs kategoriski atteicās no iepriekš sacītā, un gala ziņojumā komisijas locekļi (visi, izņemot Sepas kundzi) ka sarunājuši paziņoja, ka viņiem "neizdevās atrast nevienu pierādījumu tam, ka esošie vai bijušie valsts ierēdņi vai amatpersonas zinājuši par kara tehnikas pārvadājumiem vai piedalījušies to organizēšanā, nav arī atrasti nekādi ar pārvadājumiem saistīti dokumenti".

Rodas jautājums: kurš lika komisijai pieņemt šādu lēmumu?

Diemžēl valsti, kurai ir kardināli bojāta imūnsistēma, pat tos deputātus, kam piemīt profesionālās īpašības, nevar neskart tie simptomi, ar kādiem sirgst pati valsts, - politiskais infantilisms un neaizsargātība visvareno Rietumu partneru priekšā, kad mirkļa emocijas nomaina vēsturiskas atbildības izjūtu.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻА STOKHOLMA. MARTINS NILSENS

Martins greizi nopētīja ciemiņu. Gara auguma, nedaudz sakumpis, tas domīgi miedza acis, it kā cenzdamies tālumā saskatīt kaut ko tikai viņam vienam redzamu. Itin visā - laipnajās acīs, runas veidā un pat iesirmajās ūsās - bija vērojama draudzīga attieksme pret apkārtējiem.

- Iepazīstieties! - Ebergs sacīja. - Tas ir mans vecs draugs Bens Dagers, lielākais speciālists kuģu apkalpes komandu psiholoģiskās sagatavotības problēmu jautājumos. Viņš ir arīdzan, - šefs ieturēja pauzi un, ar savu intonāciju uzsvērdams teiktā svarīgumu, piebilda: - starptautiskās avārijas izmeklēšanas komisijas loceklis. Tā izmeklē prāmja "Estonia" bojāejas iemeslus.

- Savas darbavietas nosaukumu mēs ērtības labad saīsinām un lietojam abreviatūru, - ciemiņš ar smaidu paskaidroja. - Prese ari ir pārņēmusi mušu ieradumu. Tāds jaunievedums visus apmierina.

- Visi būtu apmierināti, - Ebergs noradīja, - ja jūs pēc iespējas ātrāk nosauktu tos, kuru vainas dēļ notika šī katastrofa.

- Vēl ir par agru apspriest gala slēdzienu. Izmeklēšanas tīmeklis stiepjas līdz bezgalībai. Viss ir tik samudžināti...

- Varbūt tieši otrādi? - Ebergs nosmīnēja.

- Ko tu ar to domā? - Dagers saausījās.

- Kopš savas darbības pirmajām dienām komisija zina, pie kāda slēdziena nonāks.

- Es nesapratu. - Psihologs ar izbrīnu paskatījās uz sarunas biedru.

- Ja nu visiem komisijas locekļiem, izņemot tevi, Ben, ir iedots gatavs scenārijs tam, kā jāveic izmeklēšana?

- Diez vai, - Dagers ar balsī jaušamām šaubām sacīja. - Kaut gan man reizēm ienāk prātā šāda doma, kad es saskaros ar haotiskām pretrunām apkalpes locekļu liecībās. Pirmajā pratināšanā viņi runa vienu, pēc tam pēkšņi maina savu viedokli un apgalvo kaut ko pilnīgi citu. Piemēram, nav saprotams stāsts par divām igauņu dvīņumāsām Veidēm. Ir liecinieki, kuri apgalvo, ka Glābšanas centrā Stokholma redzējuši viņas sveikas un veselas. Bet oficiālajā slimnīcas pacientu sarakstā viņu uzvārda nav. Sanāk, ka viņas noslīkušas kopā ar kuģi...

- Vai jūs runājat par Glābšanas centru Hudinges slimnīcā? - sarunā iejaucās Martins.

- Jā. Un?

- Tur nudien bija dvīņumāsas no kazino šova grupas. Aptuveni stundu pirms katastrofas es redzēju viņas uz skatuves, kur viņas dejoja ritmisku deju... Pēc katastrofas mūs kopā aizveda uz Glābšanas centru. Viņas neprata zviedru valodu, un es viņam palīdzēju ar tulkošanu.

- Hmm. - Dagers novīpsnāja, neticībā pacēlis saru sukām līdzīgās sudrabainās uzacis. - Vai nevarēja būt tā, ka jūs pārskatījāties?

- Var pārskatīties, kad tavā priekšā ir viena seja, - Martins ar smaidu norādīja. - Bet divas vienādas...

- Piekrītu, - ciemiņš steigšus atzina. - Pastāstiet sīkāk par šo tikšanos! Par ko runājāt, kādā valodā sazinājāties? Tas ir ļoti interesanti.

- Mēs sarunājāmies angliski. Meitenes pienāca pie manis slimnicas gaiteni un pajautāja, vai es zinu, kur pieejams telefons. Es pavaicāju sanitārei, kura ar mājienu aicināja līdzi. Mēs nokāpām uz pirmo stāvu, tur bija taksofons. Taču meitenēm nebija monētu, tāpēc viņas palūdza, lai es aprunājos

ar dežurantu. Es piegāju pie viņa un paskaidroju situāciju. Meitenēm atjāva piezvanīt pa dienesta telefonu. Es personīgi dzirdēju, kā viņas sarunājās ar mammu. Starp citu, vecāki vēl pirms šīs sarunas bija zvanījuši uz Glābšanas centru un saņēmuši atbildi, ka meitas ir dzīvas un jūtas labi.

- Tātad jūs personīgi dzirdējāt viņu sarunu ar Tallinu? -Psihologs ziņkārīgi skatījās Martinām acīs.

- Jā, - viņš apstiprināja. - Es stāvēju blakus. Viena no māsām pateica mātei, ka rīt viņām gaidāma svarīga saruna ar izmeklētājiem un pēc tam viņas varēs braukt mājās.

- Kad jus viņas redzējāt pēdējoreiz?

- Nākamās dienas rītā. Pēc tam viņas pazuda. Es apjautājos ārstam, kurp viņas aizvestas, bet viņš tikai klusēdams paraustīja plecus.

Dagers uzmanīgi klausījās. Viņa biezie uzacu loki virs vērīgajam acīm izteiksmīgi pavirzījās tuvāk virsdegunei, it kā apliecinot, cik rūpīgi komisijas loceklis izvērtē liecinieka versiju.

- Man arī viens no apkalpes locekļiem atzinās, ka redzējis šīs dejotājas Glābšanas centrā, - viņš domīgi sacīja. - Es pacentīšos tikt skaidrībā.

- Martins pēc katastrofas redzēja arī prāmja kapteini, -Ebergs daudznozīmīgi norādīja.

- Jūs redzējāt kapteini izglābtu? - ciemiņš iesaucās.

- Apstākļu sagadīšanās dēļ es nudien redzēju kapteini Pih-tu, - Martins apstiprināja.

-Kur?

Martins detalizēti izstāstīja par savu tikšanos ar kapteini Pihtu. Psihologs klausījās, ne reizi nepārtraukdams, un viņa acis aizvien vairāk aptumšojās.

- Arī es viņu redzēju televīzijas ziņu izlaidumā, - Ebergs apliecināja.

- Par to televīzijas raidījumu klīst dažādas versijas, - Dagers domīgi sacīja. - Es sazinājos ar Zviedrijas televīzijas direkciju, bet tur paziņoja, ka tāda kadra ziņās nav bijis... Viss ir noslēpumā tīts, un katra liecinieka stāsts var izgaismot kaut ko butisku.

- Ir muļķīgi apgalvot, ka Pihts aizgāja bojā kopā ar kuģi, -sarunā iejaucās Rebeka. - Viņš tika izglābts.

- Kā jūs to zināt? - ciemiņš brīnījās.

- Kad mūs nogādāja Somijas krastā, mani un meitu aizveda uz Turku un ievietoja slimnīcā. Tur par praktikanti strādāja medmāsa no Tallinas. Viņa mums stāstīja, ka uz slimnīcu esot atbraucis pats Igaunijas premjerministrs un tur ticies ar kapteini Pihtu. Pēc galvenā ārsta lūguma viņa personīgi bija aizvedusi svarīgo apmeklētāju uz palātu, kurā gulēja kapteinis.

- Par kapteini notiek īstas vārdu kaujas. Daļa liecinieku apgalvo, ka viņš izglābts. Savukārt mani kolēģi no komisijas cenšas pierādīt, ka viņš noslīka kopā ar kuģi.

- Kāpēc komisijai vajadzīgs, lai kapteinis butu "noslīcis" kopā ar kuģi? - Martins nopurpināja.

- Vai tu nenojaut? - Ebergs nosmīnēja. - Viņš taču ir galvenais liecinieks! Pasaule ir liela, bet lielo jūras uzņēmēju pasaulīte - maza. Mēs bieži tiekamies, apspriežam dažādas lietas, apmaināmies viedokļiem. Daudzi ir nonākuši pie slēdziena, ka Avo Pihts bija godīgs un vērīgs cilvēks. Ja maiņas kapteinim Andresonam bija piekāpīgs raksturs un prāmja īpašnieki varēja ar viņu visu ko sarunāt, tad ar Pihtu šādi numuri neizdevās. Kā man stastija igauņu kolēģis, Pihts bieži esot konfliktējis ar prāmja īpašniekiem, proti, kompāniju Nordstrom & Thulin. Saimnieki centās izspiest no kuģa maksimālu peļņu, nerūpējoties par tā tehnisko stāvokli. Reizēm prāmis izgāja reisā ar zināmiem bojājumiem, bet īpašniekus tas nesatrauca. Atšķirībā no kapteiņa Pihta. Radās konfliktsituācija, un saimnieki bija neapmierināti ar stūrgalvīgo darbinieku. Kā stāstīja mans igauņu kolēģis, prāmja īpašnieki grasījās atlaist kapteini Pihtu tieši pēc šī nelaimīgā reisa... Bet tagad kapteinis viņiem ir visbīstamākais liecinieks. Esmu pārliecināts, ka Nordstrom & Thulin visvairāk baidījās no viņa liecībām un izdarīja visu, lai kapteinis Pihts pazustu. Ja tiktu pierādīts, ka prāmis izgāja jūrā ar tehniskiem bojājumiem, apdrošināšanas kompānijas uzveltu visu atbildību īpašniekiem. Lietā apgrozās tik ievērojamas summas, ka to

dēļ izdara noziegumus.

- Tas ir, novāc liecinieku un noslēpj pēdas, - Martins nosēca, ar izbailēm domādams par sevi.

- Es to nezināju, - ciemiņš apjucis sacīja. - Es lūdzu jūs, Martin, rīt pat ierasties komisijā un oficiāli visu izstāstīt. Vai esat gatavs?

- Protams, - Martins piekrita. - Tiesa, es jau to paziņoju Somijas pārstāvim, taču viņš neizrādīja īpašu interesi. Vēl vairāk, sāka mani pārliecināt, ka Pihts noslīcis kopā ar kuģi.

- Izstāstīsiet vēlreiz, bet es oficiāli protokolēšu mūsu sarunu un personīgi ziņošu komisijas priekšsēdētājam. Un jus, Rebeka, arī!

- Nē, - viņas tēvocis kategoriski iebilda. - Martins jau ir liecinājis par tikšanos ar kapteini Pihtu, taču es negribu, lai manas krustmeitas apgalvojumi tiek fiksēti valsts institūciju līmenī.

- Kāpēc? - Dagers iesaucās.

- Pirmkārt, es ne vienmēr uzticos valstsvīriem. Otrkārt, es intuitīvi jutu, ka viņas liecības neko neizmainīs. Ja reiz valdības nolēmušas, ka prāmja kapteinis noslīcis, tad ta arī būs.

- Tici man, Rolf, es izdarīšu visu, lai uzvarētu taisnība!

- Bet tu, Ben, tici man! Prāmja "Estonia" bojāejas iemeslu izmeklēšana var pavērsties tā, ka pēc tam nāksies nožēlot lieki pateiktu vārdu. Ne, nē, Rebeka, tev labāk nerādīties šajā komisijā. Atvaino, Ben, taču tā būs labak.

- Tu pārāk aizdomīgi izturies pret mūsu darbu. Kā ar jums, Martin? Vai rīt nāksiet uz pārrunām?

- Izvēles nav. - Viņš pasmaidīja. - Es jūsu iestādē jau izstāstīju visu, ko zināju, tāpēc ir par vēlu pārdomāt un laisties lapās. Rīt būšu pie jums.

- Brīnišķīgi. Mēs ņemsim vērā jūsu liecības.

Bija pēdēja darba diena pirms Ziemassvētkiem. Caur stikla šķērssienu Martins redzēja, cik nepacietīgi sekretāre ik pa laikam palūkojas pulkstenī. "Jalaiž viņa mājās," Martins nolēma, paņēma no galda dāvanu un izgāja uzgaidāmajā telpā.

- Apsveicu jūs svētkos, - viņš sacīja un pasniedza dāvanu.

- O! - Sekretāre iemirdzējās priekā. - Givenchy smaržas... Liels paldies jums! - Viņas lūpas pastiepās pie viņa vaiga, un Martins ar grūtībām piespieda sevi neaizgriezties. - Ari es sagatavoju jums dāvanu. - Viņa izņēma no somiņas kastīti. - Parker ar apzeltītu rakstāmspalvu... Ceru, ka jums patiks.

- Brīnišķīga dāvana, - Martins nočukstēja un viegli pieskārās ar lūpām viņas pierei.

- Tā mani skūpstīja tētis, kad es gāju gulēt, - viņa atzina. - Viņš nomira, kad man bija divpadsmit gadu.

Martins nezināja, ko atbildēt, un priekšnieka tonī pateica:

- Jūs varat iet mājās.

- Paldies. Mums šodien ir svētku ballīte muzikālajā kafejnīcā. Vai nevēlaties pievienoties?

- Nākamreiz. Šodien es jau esmu apsolījis pavadīt nedēļas nogali citur, - Martins sameloja.

No sekretāres sejas nozuda smaids, un viņa ar skumjām sacīja:

- Labi, tad nākamreiz. Es iešu.

Viņš palocīja galvu un pamāja atvadas.

Kad sekretāre aizgāja, Martinu pārņēma tukšuma sajūta. Mājās viņu negaidīja svētku galds, tāpēc viņš nesteidzās pamest kabinetu un mīņājās pie loga, pētīdams ostas panorāmu. No drūmajiem mākoņiem iznira saule. Ziemigi asa un žilbinoša tā ielija atkusušajās stikla rūtīs, ar sastingušajiem stariem iedegdama neskaitāmas, mikroskopiskas, riņķojošas gaismiņas. Pretī ofisa ēkai mirguļoja kupla, lampiņām un spožiem rotājumiem izpušķota egle. Ta atgādināja Martinām skolas gadus, kad Ziemassvētki likās visjautrākie svētki gadā. Bet arī toreiz, bezrūpīgajos pusaudža gados, viņš ar kaut ko atšķīrās no vienaudžiem - tie viņam šķita svešādi. Arī pēc tam, gandrīz visu apzinīgo dzīvi, viņam apkārt bija svešādi cilvēki - svešādi draugi, svešādi sportisti, svešādi studenti. Visiem bija ar viņu kāds sakars, reizēm pat neviltota interese, taču neviens nekļuva viņam par ko vairāk kā vienkārši paziņu. Viņu dzīve aizritēja pati savās sliedēs, nekad

īsti neskardama viņējo. Pēc tam parādījās Andrejs un ienesa viņa dzīvē gaismu. Taču tas bija tik īss mirklis... Un tagad, neraugoties uz sauli un varavīkšņainajām gaismiņu miriā-dēm, pasaule izskatījās drūma un pamesta.

Martins smagi nopūtās, uzvilka virsjaku, iebāza kabatā automašīnas atslēgas un grasījās pamest kabinetu, kad atvērās uzgaidāmās telpas durvis. Martins sastinga - uz sliekšņa parādījās pazīstams cilvēciņš ar platu smaidu.

- Tēvoci Martin, - meitene paziņoja, - mēs atnācām!

Aiz viņas stāvēja Rebeka, bet tālāk - pats Ebergs un viņa

draugs Bens Dagers. Tas pats izmeklēšanas komisijas pārstāvis, ar kuru vajadzēja oficiāli sarunāties Jūras lietu ministrijā.

Sonja pa kaklu pa galvu iebrāzās kabinetā un apskāva Martinu.

- Kā tu te gadījies? - viņš pārsteigts pajautāja.

- Varu atklāt noslēpumu, - viņa čukstēja. - Mans vectētiņš Rolfs nopirka veselu pili, veclaicīgu, ar torņiem un zirgu stalli. Vectētiņš mūs turp uzaicināja pavadīt Ziemassvētku vakaru.

- Kā kategorisku nosacījumu meitene izvirzīja prasību iekļaut mūsu delegācijā ari jūs, Martin, - Ebergs norādīja. - Brauksim! Es uz svētkiem palaidu savu šoferi mājās, tāpēc mašīnu vadīsiet jūs.

- Redziet, - Martins atzinās, - es nekad neesmu vadījis kadiljaku...

- Tad brauksim ar jūsu mašīnu. Mēs esam pieci, tātad vietas pietiks.

Sonja palūdza, lai visi nofotografējas ar izpušķoto egli fonā.

- Vectētiņ Rolf, cik tālu no šejienes jābrauc līdz tavai pilij? - viņa painteresējās.

- Tīrais nieks. Simts kilometru. Ben, sēdies priekšējā sēdeklī, bet mēs, visa ģimene, iekārtosimies aizmugurē.

Martins iegriezās centrālajā maģistrālē. Pilsēta pulsēja krāsās. Pa reklāmu izgaismotajām ielām trokšņaini griezās ļaužu virpulis, maģistrāles virziena stiepās automašīnu rin-

da, aiz svētku noskaņās rotātajām vitrīnām ņirbēja cilvēki. Martins ar acs kaktiņu paskatījās uz blakussēdētāju, kurš, ar pakausi atspiedies pret krēsla atzveltni, apātiski blenza vējstiklā. Kopš viņu pirmās tikšanās bija pagājis pusotrs mēnesis, bet varēja manīt, ka Dagers ir jūtami garlaikots un viņa uzvedībā jaušams neraksturīga noslēgtība. Martins ar nepacietību gribēja uzzināt prāmja dejotāju likteni un mēģināja uzsākt sarunu ar klusējošo blakussēdētāju.

- Atvainojiet, vai jums izdevās kaut ko noskaidrot par šova grupas dejotājām?

Dagers kādu laiku neatbildēja, it kā iekšējā monologā prātodams, vai ir vērts skart šo tematu. Pēc tam viņš paskatījās uz Martinu un lēni sacīja:

- Viņas sauc Hanneli un Hannika Veides. Nākamajā dienā pēc mūsu sarunas es aizsūtīju savu palīgu pie profesora Bu Brismara, kurš tajās dienās vadīja Glābšanas centru. Viņš nebija uz vietas, un mans cilvēks centās kaut ko uzzināt no universitātes slimnīcas darbiniekiem.

- Un ko viņam izdevās noskaidrot? - Martins dega nepacietībā.

- Mans palīgs konstatēja viņiem šādu diagnozi - viss iestādes personāls cieš no atmiņas zuduma, kad jārunā par kādu no prāmja "Estonia" apkalpes locekļiem. Tas esot nevis slimnīcas personāls, - Dagers šķībi pasmaidīja, - bet amnēzijas skartu medicīnas darbinieku pulks. Tomēr manam palīgam izdevās šo to uzzināt... Kamēr viņš, gaidot profesoru, pastaigājās pa slimnīcas parku, pie viņa piegāja pusmūža sanitāre, nemierīgi paskatījās uz visām pusēm, pārmeta krustu un nočukstēja: "Es esmu ticīgs cilvēks un baidos ar savu klusēšanu saniknot Dievu. Tās dvīnītes no nogrimušā kuģa patiešām gulēja mūsu slimnīcā... To es atklāju tikai jums! Debesis liek man izsūdzēt grēkus. Policijas klātbūtnē es to neapliecināšu. Nav daudz palicis līdz pensijai, tāpēc negribu iesaistīties konfliktā ar savu priekšniecību. Administrācija piedraudēja atlaist ikvienu, kurš runās ar presi par šiem nelaimīgajiem prāmja "Estonia" pasažieriem."

- Ko teica pats centra vadītājs? - Martins pajautāja.

- Kad viņam uzdeva jautājumu, kāpēc slimnīcas darbiniece iepriecināja meiteņu vecākus un apliecināja, ka māsas ir sveikas, veselas un nodod paraugus analīzēm, bet pēc tam izrādījās, ka viņas pēkšņi ir izsvītrotas no izglābto saraksta un vispār pazudušas no universitātes klīnikas, profesors paziņoja: "Tobrīd valdīja haoss, taču, ticiet man, mūsu centrs neizplatīja maldinošu informāciju. Ja tika oficiāli paziņots, ka viņu nebija mūsu slimnīcā, tātad tiešām nebija!"

- Savādi. - Martins novīpsnāja. - Meitenes gulēja palātā, viņām nesa ēdienu, dzērienus un zāles, ar viņām runāja ārsti un sanitāres. Un pēkšņi viss slimnīcas medicīniskais personāls ir izsvītrojis viņas no savas atmiņas. Bet manā klātbūtnē profesors pats personīgi gaiteni piegāja pie dvīņumāsām un apsolīja, ka drīz viņas varēs braukt uz Tallinu.

- Pa gāju šoreiz, - Dagers turpināja, - kad es oficiāli fiksēju jūsu liecības, pie manis pienāca Juka Hekemiess, tas pats soms, kurš pirms tam bija ar jums runājis. "Neuztveriet nopietni ši liecinieka vārdus," viņš brīdināja. "Kāpēc?" es izbrīnīts jautāju. "Tāpēc, ka šis pasažieris izklāsta nepārprotami izdomātus faktus, lai izmeklēšana nonāktu uz nepareiza ceļa," 1 lekemiess konfidenciāli sacīja, turklāt informācija nākot no drošiem avotiem. Tonis nerosināja apšaubīt tādu apgalvojumu. Es, dabīgi, biju sašutis un paziņoju par šo incidentu komisijas priekšsēdētājam Andi Meisteram. Mani uzklausījis, viņš skeptiski pasmaidīja. "Nav vērts piešķirt nozīmi pasažieru izteikumiem. Šie diletanti joprojām atrodas šoka stāvoklī. Vai ir vērts ar viņiem noņemties?"

Ebergs, noklausījies visu šo sarunu, aizkaitināts sacīja:

- Zini, Ben, mani šī katastrofa ir interesējusi kopš paša sākuma. Dažādu iemeslu dej. Televīzija māna tautu, un komisijā iekļauti cilvēki, kuriem ir tiešs sakars ar kuģa bojāeju. Esmu bijis vairākās Baltijas reģiona lielajās ostās un uzzinājis no kolēģiem daudz visa kā, tādēļ esmu nonācis pie secinājuma, ka ap prāmi "Estonia" ir savērpta starptautiska sazvērestība! Sašutušie pasažieri, kuriem izdevās izglābties, un bojāgājušo radinieki un draugi netic, ka komisija pieņems

taisnīgu lēmumu, tāpēc nolēma izveidot savu komiteju, kas pašlaik veic neatkarīgu šīs katastrofas izmeklēšanu. Sājā organizācija darbojas viens no manas kompānijas labākajiem juristiem. Izdibinājis šādu tādu informāciju par jūsu komisijas darbu, viņš bija pagalam šokēts.

- Tā nav mana komisija, Rolf, tā ir starptautiska komisija! - Dagers viņu izlaboja.

- Piedod, Ben! Protams, ka starptautiska. Tātad manam juristam radās šādi jautājumi. Kāpēc it ka tik kompetentā komisija izrāda aizdomīgu neuzmanību pret cietušo sniegtajām ziņām? Kāpēc viņu liecības nav pievienotas lietas materiāliem? Un, visbeidzot, kāpēc mūsu premjerministrs jau pirmajā preses konferencē steigšus paziņoja, ka prāmis nogrimis tehnisku iemeslu dēļ? Rodas iespaids, ka viņam bija pienākums to pateikt, jo kāds tā lika...

- Mani arī nomāc šie jautājumi, - Dagers atzinās, - bet es nevaru rast atbildes.

- Tevi taču izbrīnīja Somijas pārstāvja uzvedība. Diemžēl vairs neatceros viņa uzvārdu, - Ebergs turpināja.

- Juka Hekemiess! - Dagers pateica priekšā.

- Dīvaini, protams, ka šis Hekemiess nonāca komisijā...

- Kāpēc? - Rebeka izbrīnījās, uzmanīgi klausījusies šajā dialogā.

- Kā mums izdevās noskaidrot, viņš strādā Somijas Jūras administrācijas kuģu inspekcijas nodaļā un izgatavoja prāmim "Estonia" viltotus sertifikātus, kuri ļāva tam kursēt starp Tallinu un Stokholmu. Vēlreiz uzsveru, ka viltotus...

- Vai tad prāmis nedrīkstēja kursēt šajā maršrutā? - Martins pajautāja.

- Protams, ka ne. Šādas klases prāmis drīkstēja veikt tikai kabotāžas reisus.

- Vectētiņ Rolf, - ierunājās Sonja, - kas ir kabotāža?

- Tie ir kuģa reisi starp tuvām salām, bez iziešanas atklātā jūrā. Lūk, šis Hekemiess, kā es jums jau teicu, izsniedza kompānijai viltotu sertifikātu, saskaņa ar kuru prāmim "Estonia" bija tiesības iziet atklātā jūrā. Un tas nozīmē, ka viņš ir viens no katastrofas vaininiekiem.

- Ceru, ka viņam pieklājīgi samaksāja par viltojumu, -Martins iestarpināja.

- Par to neviens nešaubās, - Ebergs sapīcis izmeta. - Kā šāds cilvēks varēja nonākt komisijā? Viņš speciāli tika turp virzīts, lai, pirmkārt, ziņotu savai iestādei par izmeklēšanas gailu un, otrkārt, sašķirotu lieciniekus vajadzīgajos un nevajadzīgajos. Viņš taču arī jūs, Martin, uzvedināja uz atbildēm, kuras gribēja dzirdēt?

- Ne tikai uzvedināja, bet arī nekaunīgi centās uzspiest. Bet es neesmu no tiem, kam var pūst miglu acīs.

- Tāpēc jūs esat viens no nevēlamajiem lieciniekiem. Bet tev, dārgais Ben, komisijas pārstāvis skaidri lika manīt, ka nevajag uzticēties pasažieru liecībām. Kāpēc? Tāpēc, ka Meis-tera kungs ir Igaunijas transporta ministrs un, ielāgo, padomes loceklis kompānijā "Estline", kas ir prāmja "Estonia" līdzīpašniece! Saprotams taču, ka šis parlamenta komisijas pārstāvis visiem spēkiem aizstāvēs tā kantora intereses, kurā saņem solīdu algu.

Martins saprata labi ja pusi no visas priekšnieka runas, taču ar to pietika, lai juceklis viņa galvā kļūtu vēl lielāks. Tikai tagad viņam kļuva skaidrs, ka pasaules varenie diktē savus noteikumus. "Visu izšķir nauda, un tās īpašniekiem vienmēr būs taisnība. Žēl, ka Andrejs nesaprata šo patiesību! Un samaksāja par savu taisnīgumu. Un es eju drauga pēdās, cenzdamies pierādīt taisnību, un riskēju." Tāpēc tas, kas vēl pirms minūtes bija viegli pārklāts ar heroisku dūmaku, ienāca viņa apziņā kā trauksmaina un dvēseli caururbjoša atklāsme. Pa smadzeņu labirintu kā elektriski impulsi sāpīgi aiztraucās jautājumi: "Kāpēc nauda nogalina patiesību? Kurp skatās valstu vadītāji? Un kāpēc Dievs pieļauj kliedzošu netaisnību?"

Sirdi brieda nelāga priekšnojauta, ka šai nelaimei vajadzēja agri vai vēlu skart viņu personīgi. Lai par to nedomātu, viņš sāka uzmanīgi vērot ceļu. Automašīnas lukturu gaismā pazibēja važoņa ķieģeļkrāsas seja ar apsarmojušām ūsām apsarmojušā kapucē. Dedzīgi skubinādams salā nosirmojušo ērzeli, viņš pamāja pretimbraucošajiem ar roku un negaidīti iegriezās šaurā taciņā. Tik negaidīti, ka Martins tikko paguva nobremzēt. Automašīnu sanesa, tā sagriezās, un, skanot izbiedētam sieviešu "aaa-iii", viņam izdevās to atkal savaldīt.

Bet ragavas jau aiztraucās pa mirdzošo baltumu, kuru raibi izkrāsoja gaismas atspīdumu purpursārtums un egļu ada-taino ķetnu ēnu melnums, - turp, kur aiz sniegotās kalnu grēdas vīdēja lauku viensētas zemā ēka. Martins gluži ka iznira no sapņaina apdulluma, ieraudzīja, ka jau noslīdējis no ceļa braucamās daļas, un strauji parāva stūri.

- Tēvoci Martin! Jūs aizmigāt vai aizdomājāties? - apjautājās meitene.

- Aizdomājos, Sonja, - viņš atbildēja, cenzdamies no sevis izspiest pēdējās mundruma atliekas. Lai sevi attaisnotu, viņš piebilda: - Asfalts apledojis... Slidens... Bet mēs tiksim ar to galā.

Ebergs nepievērsa uzmanību starpgadījumam un, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja dialogu.

- Aplūkosim citus komisijas locekļus, - viņš sēcošā balsī sacīja. - Igaunis Kalle Pedaks savā valstī vada kuģniecības drošības resoru. Starp citu, tieši viņš dienu pirms katastrofas bija atbildīgs par prāmja iziešanu jūrā. Viņa tautietis Enns Neidre strādā par drošības dienesta vadītāju kompānijā "Estline". Zviedrijas Jūras administrācijas vadošais ierēdnis Stens Andersons dara visu, lai attaisnotu savu iestādi un uzveltu vainu kādam citam. Tamdēļ viņš apstrādā katru prāmja apkalpes locekli.

- Kas tad jūrniekiem atliek? - Dagers piekrita. - Viņi redz savus tiešos priekšniekus un ir spiesti viņiem izpatikt, lai nezaudētu darbu.

- To tu pareizi saki! - Ebergs rezumēja.

- Es to sapratu, - psihologs, smagi nopūties, turpināja. - Bet pārāk vēlu. Kad mani uzaicināja, es sākumā nopriecājos. No profesionālā skatpunkta man šķita ļoti interesanti strādāt ar pasažieriem un apkalpes locekļiem, kuri brīnumainā kārtā izglābušies. Es ar entuziasmu ķēros pie šī darba. Taču drīz nācās vilties... Izrādījās, ka visi komisijas locekļi

domā vienādi. Es jutos... kā lai pasaka... atstumts. Laikam tā. Viņi nepieņēma mani savā pulciņā. Vēl vairāk, viņi sekoja katram manam solim, noklausījās manas sarunas ar lieciniekiem un darīja visu, lai es nepaliktu aci pret aci ar apkalpes locekļiem. Piemēram, es piedāvāju izvēlēties vismaz desmit lieciniekus, kuri pavisam droši varēja redzēt, kas notiek kuģa avārijas laikā, jo tobrīd atradās izdevīgās novērošanas vietās uz prāmja. Man izdevās noskaidrot, ka viņu liecībās ir daudz interesantu detaļu, kuras palīdzētu rekonstruēt traģēdijas ainu. Es par to paziņoju komisijas priekšsēdētājam. Viņš palika vienaldzīgs. Nereti komisijas locekļi uzvedās pretēji visām pieklājības normām, nekaunīgā veidā uzspiezdami lieciniekam savu viedokli, ja tas neizdevās, liecinieku pārtrauca pusvārdā, paziņojot, ka sarunas laiks ir beidzies. Beigu beigās par galvenajiem lieciniekiem atzina tos, kuru stāsti sakrita ar komisijas secinājumiem.

- Saki man, Ben, - Ebergs piesardzīgi iesāka, - vai komisijas sēdēs tika izskatīts jautājums par to, kāda krava atradās uz prāmja?

- Ne reizi. Jau pirmajās komisijas darba dienās tika cītīgi akcentēta versija, ka prāmja nogrimšanā vainojams vizieris, kurš it ka atvērās kuģa pilnas gaitas laika, un tāpēc automašīnu nodalījumā iekļuva jūras ūdens.

- Bet bija fakti, kas atspēkoja šo versiju.

- Komisijas priekšsēdētāju tas diemžēl neinteresēja.

- Kāpēc komisijas darbs tika cītīgi slēpts no sabiedrības?

- Gandrīz katra sēde sākās ar stingru brīdinājumu, ka neviens nedrīkst zināt, ko runā liecinieki. Un iemesls slepenībai bija skaidrs. Katras valsts pārstāvis centās attaisnot savus vadītājus un speciālistus un novelt vainu uz kādu citu. Igauņi nemitīgi uzsvēra, ka prāmja komandas vainošana ir absolūti nepamatota. Zviedriem svarīgākais bija tas, lai netiktu apspriesta viņu speciālistu atbildība par veikto port state control jeb kuģa tehniskā stāvokļa novērtēšanu pirms iziešanas jūrā. Pēdējo pārbaudi tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada divdesmit septītajā septembrī veica tieši zviedru inspektori, kuri atzina, ka prāmis nav darba kārtība un nevar doties reisa. Somi centās panākt, lai komisija nevelta pārāk daudz uzmanības viņu glābšanas dienestu darba analīzei.

- Bet tie glābēji strādāja nejēdzīgi, - Ebergs nicinoši izmeta. - Pat noziedzīgi!

- Piekrītu. Vēl manus somu kolēģus uztrauca tas, lai komisijas gala ziņojumā nebūtu minēts fakts, ka tieši viņu speciālisti veikuši prāmja viziera slēdzošo mehānismu drošības pārbaudi. Dažbrīd tādi strīdi norisinājās tik atklāti un tik saspringtos toņos, ka es sēdēju un uzdevu sev jautājumu: "Kur es atrodos? Trakomājā vai starptautiskās komisijas sēdē?" Vārdu sakot, notika starptautiska absurda teātra izrāde "JA1C", kuras galvenais režisors paliek ēnā. Šķiet, pirmoreiz mūžā es sajutu pasaulē ap sevi kāda tumša un nepārvarama spēka klātbūtni, un tas kā vate klusi un valkani apslāpēja jebkuru pretošanos. Apziņa, ka esmu pilnīgi bezpalīdzīgs šī spēka priekšā, bija neizturama. Tādā atmosfērā es jutos kā nevarīgs un bezspēcīgs kaķēns, kas nejauši iemests svešā teritorijā.

- Par ko tu brīnies? - Ebergs norādīja. - Kā saka mūsu kolēģi, tu esi vienīgais pieklājīgais cilvēks, kas tur nonāca.

- Būtu labāk, ja es tur nebūtu nonācis, - Dagers ar rug-tumu sacīja. - Komisiju vada kāda ļoti ietekmīga persona.

- Vai organizācija, - Ebergs uzsvēra. - Lūk, tas arī ir galvenais noslēpums. Tiek darīts viss, lai neatklātu prāmja bojāejas patiesos iemeslus. Un šī mērķa labad tiek tērēta milzu nauda. Tagad jau daudziem ir skaidrs, ka izmeklēšanas komisija nonāks pie slēdziena, kas izdevīgs īpašnieku kompānijām un šī prāmja līdzīpašniekiem.

- Tādēļ es esmu nolēmis aiziet no komisijas.

Viņa šķietami vainīgajā intonācijā bija jaušama mierīga nelokāmība - tas bija cilvēks, kura pateiktajam vārdam piemīt konkrēta vērtība un nozīme.

Automašīnas salonā iestājās klusums.

- Draugi, - ieilgušo pauzi pārtrauca Rebeka, - mēs esam aizrāvušies ar sarunu un nepamanām fantastiskās ainavas. Paskatieties, kāda daba!

Uz balto egļu saimju, balto, stāvo jumtu un baltās, pūkainās cepurēs tērpto koku fona laucinieki izskatījās jo īpaši mierīgi un smaidīgi. Aiz vējstikla krēslainajā klusumā svētsvinīgi krita sniegs, un no reto logu šūniņām, likās, plūda siltums un galvenā svētku cienasta - zoss cepeša - smarža.

Tēvocis uzmundrinoši paskatījās uz krustmeitu un mazmeitiņu un ar entuziasmu iesaucās:

- Pietiks par to runāt! Ben, mēs vienojāmies, ka dosimies uz silto juru krastiem zemūdens medībās.

- Esmu ar mieru. Es aizeju no absurda teātra skatuves! Pēc Ziemassvētku brīvdienām iesniegšu atlūgumu un būšu gatavs braukt.

- Brīnišķīgi. - Ebergam uzlabojās oma. - Martin, es dzirdēju, ka tu esi profesionāls nirējs.

- Savulaik nodarbojos ar zemūdens peldēšanu.

- Mēs ar Benu nolēmām izbaudīt niršanu siltajos ūdeņos. Viņš, tāpat kā es, aizraujas ar zemūdens medībām. Kurp tu mums ieteiktu aizbraukt?

- Uz Omānu, - Martins, ne bridi nedomādams, atbildēja. - Daudzveidīgas ainavas, augstas kalnu grēdas un klintis, austrumu eksotika, silti viļņi... Un tur tikko atvēra jaunu daivinga centru.

- Vai mums nenāksies dzīvot teltī? - Ebergs bažīgi apvaicājās.

- Kā man stāstīja draugi, kuri tur ir bijuši, blakus peldēšanas centram atrodas brīnišķīga viesnīca.

- Kur ir tāda Omāna? - Sonja ar pirkstu pieskārās Martina plecam.

- Arābijas pussalas dienvidu daļā.

- Kāda jūra tur ir? - meitene tincināja.

- No austrumiem to apskalo siltās Arābijas jūras zilganzaļais ūdens, - Martins skolotāja tonī paskaidroja, - un no dienvidiem Indijas okeāns.

- Tu pats tur esi bijis?

- Nē.

- Piedāvāju pievienoties mūsu kompānijai. Profesionālis mums lieti noderēs.

- Vectētiņ Rolf, es arī gribu uz turieni! Man tagad ir brīv-

dienas. ....

- Protams! Kā gan bez tevis? - Ebergs pasmaidīja. 1 a-

nemsim līdzi gan tevi, gan mammu.

Rebeka paskatījās uz tēvoci, pēc tam pievērsās Martinām

un priecīgi pamāja.

Fakti un komentāri

Uz pramja "Estonia" bojāgājušo LatvijasVALSTSPIEDERĪGO SARAKSTS (IEKAVAS NORADĪTS DZIMŠANAS GADS):

* Gaļina Kacs (1967)

* Mihails Kacs (1990)

* Jānis Nikulševs (1971)

* Jānis Sesko (1977)

* Aivars Stauzs (1962)

* Kristaps Streičs (1972)

* Alberts Valejevs (1985)

* Farids Valejevs (1948)

* Andris Veinbergs (1954)

* Olafs Vitenbergs (1960)

* Jānis Bernāns (1959)

* Agrita Bernoviča (1966)

* Marija Birsāne (1958)

* Nikola Birsāne (1988)

* Skaidrīte Culkstene (1945)

* Nataļja Černova (1973)

* Gunārs Gobiņš (1964)

* Inga Helmane (1961)

* Dina Jakubovska (1958)

* Aleksandrs Jakubovskis (1954)

* Andra Jauce (1958)

Uz šī kuģa gāja boja ari pasažieri no Lietuvas, Slovaki jas, Ukrainas, Gruzijas, Zviedrijas, Francijas, Luksembur gas, Itālijas, Austrijas, Nepālas, Igaunijas, Čehijas, Uzbe kistānas, Īrijas, Norvēģijas, Vācijas, Nīderlandes, Grieķijas, Ungārijas, Indijas, Polijas, Krievijas, Tadžikistānas, Lielbritānijas, Somijas, Beļģijas, Spānijas, Maltas, Turcijas un Taizemes.

Vēlreiz un vēlreiz es pārlasu to cilvēku sarakstu, kuri šķiras no dzīves uz prāmja "Estonia"... Un piepeši atmiņā uzpeldēja kaut kas šaušalīgs, ko es vienmēr biju centies turēt ieslēgtu savas dvēseles dziļumos, izdeldēt no prāta, bet man tas nekādi neizdevās. Es atcerējos, kā darba gaitas mani aizveda uz Maidanekas koncentrācijas nometni, kur es centos uzzināt, kāds liktenis piemeklējis izcilo ebreju zinātnieku Ābramu Korbeli, kurš nonāca aiz dzeloņstieplēm. Es staigāju pa barakām, un iztēlē uzbūra šausmīgas ainas. Par Korbeli es uzzināju maz - viņu sadedzināja nometnes krematorijā. Toties ieraudzīju kaut ko tādu, no kā naktīs kliedzu un pamodos aukstos sviedros. Ja eksistē elle, tad tā bija tur - aiz dzeloņstieplēm... Reāla elle zemes virsū. Elle, kuru bija radījis karš un ieplānojis Dievs. Mira miljoniem bērnu un pieaugušo. Nāve tika uztverta kā ierasta lieta, jo tas bija kara laiks. Bet - vai ir pieļaujamas ciešanas miera laikos? Kurš deva tiesības nogalināt mierīgos iedzīvotājus? Un kurš par to atbildēs?

Es redzēju māti, kura zaudēja dēlu. "Ardievu!" viņa čukstēja, sirdī juzdama neizturamas sāpes. Viņai kaut ko jautāja, bet viņa neatbildēja, jo nespēja izdvest ne vārdu, un tikai nesaprotami čukstēja.

Sievietes acu priekšā vīdēja piepūtusies un tik svešāda seja, tomēr tas bija viņas dēls. Nokritusi uz ceļiem, viņa apkampa līķi. Viņa centās savaldīt kliedzienu, taču nespēja. Māte no bēdām saļima. Atguvusies viņa iekoda lūpā un saņēma plaukstā dēla roku. Un vairs nelaida vaļā. Cilvēki centās aizvest māti prom no līķa, bet viņa visus atgrūda. Kāds pielika viņai pie lūpām glāzi ūdens. Viņa mēģināja ieelpot gaisu, taču tā trūka...

Kaut varētu turp nogādāt tos, kuru vainas dēļ prāmis nogrima! Ko ar viņiem izdarītu šī bēdās pratu zaudējusī sieviete?

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA MASKAVA. VDK. APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

Viņš izgāja no īpašās nodaļas priekšnieka kabineta un lēni vilkās uz laboratoriju, gremdēdamies nepatīkamās pārdomās. Mocīja teju mistiska pārliecība, ka par saviem grēkiem viņš saņems neizbēgamu sodu no augšas. Jā, jaunā nāves ieroča izstrāde bija noziegums, un tagad bija acīmredzams, ka par to nenovēršami sagaida atmaksa. Tiesa, viņš bija gaidījis sodu no augšas, no Dieva Tā Kunga debesu kancelejas, bet izrādījās, ka nāksies atbildēt šīs pasaules specdienestu priekšā. "Tagad, dārgais Vilor, tev gadījusies iespēja doties uz to pašu tālo vietu, kur ieslodzījumu aizcieš tavs dēls," viņš indīgi konstatēja. "Iespējams, aiz dzeloņstieplēm mēs negaidīti tiksimies."

Dēls... Atmiņas par bezrūpīgo kursanta dzīvi aiznesa Kar-lovu pagātnē. Tas bija laiks, kad pēc paša aizsardzības ministra personīga rīkojuma tika izvēlēti visspējīgākie karaskolas kursanti, kas varētu absolvēt mācību iestādi nevis pēc trīs gadiem, kā paredzēts programmā, bet pusotra gada laikā. Valstij steidzami bija vajadzīgi kara elektroniķi, lai varētu realizēt Padomju Savienības Komunistiskās partijas Centrālās komitejas ģenerālsekretāra Hruščova sapni par psihotropo ieroci. Un pirmo speciālistu grupu steidzamības kārtībā sāka gatavot tieši Daugavpilī. Slodze bija tik liela, ka puišiem caurām diennaktīm vajadzēja svīst pie vissarežģītākajām shēmām un Japānā iepirktas jaunākās elektroniskās aparatūras, un brīvdienās viņus palaida reti. Kad izdevās izrauties uz pilsētu, Karlovs ar negausīgu alkatību baudīja mīlas priekus Fajas istabiņā. Un reiz mīļākā ikdienišķi un vienkārši pateica: "Dārgais, mums būs bērns! Es jau to pastāstīju vecākiem." Drīz atbrauca viņas tēvs - īgns kolhoza traktoristu brigadieris. Aiz niknuma satrakojies, viņš ielauzās karaskolas priekšnieka kabinetā, kliedza un draudēja rakstīt vēstules pašam ģenerālsekretāram, tomēr pabeidza žēli un gandrīz mierīgi - sak, ja viņš ir laupījis manai meitai godu, tad lai precas. Ģenerālis izsauca kursantu Karlovu, perspektīvāko topošo virsnieku elektroniķi, un ieteica bez visādām kaprīzēm noslēgt laulību ar studenti, kurai viņa deļ iestājusies grūtniecība. Puišelim atlika vien pildīt pavēli.

"Diez vai es viņu patiešām mīlēju," apakšpulkvedis prātoja, "bet tolaik, naktīs ieklausoties tikko dzirdamajos no manis ieņemtā bērna sirdspukstos, es jutu pret viņu ja ne mīlestību, tad vismaz maigumu noteikti. Apzināšanās, ka drīzumā kļušu par tēvu, piepildīja mani ar atbildības izjutu. Salīdzinot ar to, gaidāmais manu vecāku sašutums, kad viņi uzzinās par kaunpilno faktu, nelikās tik briesmīgs. Tāda bija likteņa un Dieva griba, ka šajā pasaulē jānāk manas miesas daļiņai."

Ļenas tēvs atstāja mazliet naudas, un viņa no kopmītnēm pārvācās uz Fajas istabiņu, savukārt kopmītņu apkopēja apmetās pie savas draudzenes. Grūtniecības periodu Karlovs atcerējās kā mokošu pārtikas produktu meklēšanu. Ļenas vēders auga, apetīte arī. Viņi dzīvoja trūcīgi, un ēdienam nepietika naudas. Palīgā nāca Faja, kura zaga pārtikās produktus kursantu ēdnīcā un par nelielu samaksu pardeva jaunajam pārim. Ļena milzīgos daudzumos rija makaronus flotes gaumē, kurus kursantiem pasniedza teju katru dienu. Un šie makaroni ar mikroskopiskajiem gaļas gabaliņiem tolaik viņiem šķita vislabākā pārtika pasaulē - dievu ēdiens. Kad apkopēja slepus nozaga no armijas virtuves saulespuķu eļļas pudeli un sīpolus, šie makaroni patiesi piepildīja istabu ar

tādu smaržu kā Belsacara dzīrēs.

Uzzinājusi par dēla slepenajām precībām, māte nekavējoties ieradās Daugavpilī, paskatījās uz vedeklu un nez kāpēc uzreiz viņu ienīda. Māte kategoriski paziņoja: "Mēs tev naudu vairs nesūtīsim. Savārīji ziepes, tagad pats tiec galā!"

Lūk, tā sākās viņu kopdzīve, kuras labāk nemaz ncbutu bijis - tik īsa un grūta tā izveidojās.

Darbs todien nevedās. Ekrānā viss izplūda, un ciparu vietā viņš recizēja fragmentus no savas dzīves.

- Biedri apakšpulkvedi, - atmiņas pārtrauca kolēģis, - pienāciet pie telefona!

"Sākas!" Karlovam trauksmaini pazibēja prātā. Zvanīt uz laboratoriju drīkstēja tikai īpašās nodaļas pārstāvji. "Sagatavo sausiņus un maiņas apakšveļu, balodīt!"

- Karlovs klausās, - viņš trīcošā balsī izmeta.

- Ienāciet pie ATS priekšnieka un paķeriet līdzi tehnisko dokumentāciju. - Tā bija labi zināmā parole.

- Pēc pusstundas būšu, jo man vajadzīgs laiks, lai atrastu vajadzīgos uzmetumus, - viņš atbildēja saskaņā ar instrukciju.

Reizēm apakšpulkvedim likās, ka tā ir bērnu spēle. Taču majora Gogijas cilvēki stingri ievēroja valsts noslēpuma sargāšanas noteikumus, pieņemot, ka pat slepenajā lokatora stacijā var atrasties cilvēki, kuri strādā ārzemju izlūkdienestu interesēs.

Pa ceļam uz štābu Karlovs satraukti domāja par Evas likteni. "Varbūt viņu jau arestējuši. Un viņai būs manis dēļ jāmokās, nezinot aresta patieso iemeslu. Dzeržinska pēcteči aizdomās turētajiem neko nepaskaidro, kad nosūta viņus aiz restēm." Karlovs atcerējās katru Evas frāzi. Ne reizi viņa nebija ierunājusies par armiju, jo patiesi uzskatīja viņu par civilpersonu, kam nav nekā kopīga ar slepenajām lietām. "Un tagad Eva cietīs! Paradoksāli - jo tuvāk esmu īpašās nodaļas darbinieku midzenim, jo reālāka šķiet doma par to, ka Evu nudien savervējusi CIP." Karlovs tūdaļ atmeta šo hipotēzi, paļaudamies uz savu intuīciju, kura viņu nekad nebija

pievīlusi.

Šoreiz īpašās nodaļas priekšnieks sagaidīja viņu negaidīti laipni. Majors Gogija likās aizmirsis par Evu un pabeidza audienci ar īsu frāzi:

- Rīt mums abiem jālido uz Maskavu.

- Vai tiešām pat Maskava jau zina par manām mīlas dēkām? - Karlovs ar smīnu pateica, cenzdamies pēc majora acīm uzminēt šī steidzamā komandējuma iemeslu. Gogija neko neatbildēja un paskatījās pulkstenī, it ka gribētu parādīt, nav laika pļāpāt. Apakšpulkvedis neizturēja un pajautāja: - Kā viņai tagad klājas? Kur viņa ir?

- Nezinu. - Priekšnieks paraustīja plecus. - Jums, Vilor Ivanovič, būtu labāk jāzina, kur pašlaik ir Vītoliņas kundze un ar ko viņa nodarbojas. Tā taču ir jūsu sieviete, nevis mana.

Bija grūti izprast represīvās iestādes pārstāvja domas un pareizi uztvert viņa vārdu jēgu, tomēr Karlovs juta mostamies nelielu cerību, ka izdosies rast šai problēmai taisnīgu risinājumu.

- Skaidrs, - Karlovs izmeta un izgāja no kabineta.

Priekštelpā viņa priekša stalti nostājās jauns leitnants un

ziņoja:

- Biedri apakšpulkvedi, uz rītdienu pasūtīta biļete. Izlidošana pulksten vienpadsmitos četrdesmit piecās no Rīgas lidostas. Dienesta mašīna iebrauks pēc jums septiņos nulle nulle.

Arā Karlovs atviegloti nopūtās. Tikšanās ar dēlu uz laiku atlikta.

Dēls... Dzemdību sāpes sākās negaidīti naktī no sestdienas uz svētdienu, kad viņam, par laimi, bija atļauts pārnakšņot pie ģimenes. Tas bija novembri. Viņš centās ieslēgt gaismu, taču lampiņa piepeši spilgti uzplaiksnīja un pārdega. "Slikta debesu zīme," viņš nosprieda, ar plaukstu taustīdams grīdu un cenzdamies atrast kājautus, bet trīcošie pirksti tumsā neko nevarēja uziet. Atmetis visam ar roku, viņš čībās pa dubļu un sniega putru aizskrēja uz telefona būdiņu pie veikala. Mērķtiecīgo skrējienu, kura laikā viņš pazaudēja čību, viņš nekad nespēs aizmirst.

Pēc pāris dienām viņš pa dzemdību nama logu ieraudzīja savai sievai uz rokām dēlu. Toreiz viņš vēl bija mazītiņš miesas pikucītis bez vārda un likteņa.

Nez kāpēc satraukuma pilnās minūtēs, te, Latvijā, Karlovs pastāvīgi domāja par dēlu, par kuru reti mēdza atcerēties savas ilgās armijas epopejas laikā.

"Tagad," Karlovs sāka iekšēju grēksūdzi, "pēc divdesmit diviem gadiem, es pilnībā uzņemos lielo grēku par šo jaunības kļūdu. Neatkarīgi no tā, kā pavērsīsies mana un viņa dzīve, es pacietīgi nesīšu savu krustu. Nezinot, kas mani sagaida - atzinība vai tribunāls -, es biežāk par tevi atcerēšos, dēliņ! Tikai tagad es esmu to īsti sapratis!"

Mokošo pārdomu dzīts, viņš pēkšņi apstājās. "Kurp doties - uz laboratoriju vai mājām?" Un piepeši smadzeņu labirintā uzzibsnīja doma: "Lai notiktu kas notikdams, jāsatiek Eva. Bet... ja nu mani izseko? Nospļauties! Majora Gogija cilvēki tāpat visu par viņu zina." Karlovs paskatījās pulkstenī - pašlaik Evai bija nodarbības pilsētas kultūras namā. Viņš steigšus devās pie automašīnas un brauca uz pilsētu, acīgi vērodams atpakaļskata spoguli, taču izsekotāju nemanīja.

Dežurants pateica, kurā zālē notiek nodarbības pie Evas Vītoliņas. Karlovs pavēra durvis un pamāja pārsteigtajai Evai ar roku.

- Dejojam rumbu, - viņa skaļi pateica audzēkņiem, ieslēdza mūziku un devās uz durvju pusi.

- Kas noticis, Vilor? - Viņas acis uzvirmoja neviltots satraukums.

- Nekas, - viņš ar mākslotu jautrību sacīja. - Sagribējās tevi satikt.

Viņa pasmaidīja, maigi pieskārās ar roku viņa vaigam un nočukstēja:

- Man ari prieks tevi satikt. - Eva palūkojās pulkstenī. - Šai grupai nodarbība beigsies pēc divdesmit minūtēm. Pēc tam man būs pusstundas pārtraukums. Varēsim kopā iedzert kafiju.

- Kur?

- Šeit. Pie zāles ir neliela istaba, kur glabājas dejošanas kostīmi. Mēs, pedagogi, tur atpūšamies un dzeram kafiju. Starp citu, man ir kūpināts zutis un svaigas bulciņas.

- Brīnišķīgi. Tādu iespēju es nelaidīšu garām. Pastaigāšos līdz pārtraukumam un atnākšu.

Ar dažādu laiku latviešu tautastērpiem un moderno deju kostīmiem pārpilnajā istabā stāvēja neliels galdiņš, etažere ar traukiem un daži krēsli. Eva uzvārīja kafiju un salika uz šķīvīšiem kūpināto zuti un bulciņas. Karlovs nogaršoja karsto un aromātisko kafiju un svētlaimē piemiedza acis.

- Jā, tu lieliski gatavo kafiju, dārgā. Vai tev ir kāda slepena recepte?

- Nē. Mans vācu patēvs iemācīja pievienot dažus komponentus. Piemēram, šķipsniņu sāls. - Eva uzlika roku uz galda virsmas - skaistu, stipru roku ar smalku plaukstu un gariem pirkstiem.

Karlovs klausījās, bet prāts bija aizņemts ar kaut ko citu. Ar nogurdinošām domām un jautājumiem, uz kuriem nebija atbilžu. Šīs domas vairoja rugtumu mazdūšības un baiļu brīžos, tās izsmējīgi čukstēja, ka nomirt nevar tikai tas, kurš nav piedzimis, un katram jāizdzīvo savs liktenis līdz galam. Karlovs savādi paskatījās uz Evu un klusā balsi sāka deklamēt:

- Ik virs reiz nāvējis mīļoto, Lai katrs nu dzirdam to! Dažs nodur ar rūgtu skatienu, Dažs nopļauj ar vārdu paviršu. Ar skupstu saldu dzeļ liekulis, Ar zobena asmeni varonis...

- Oskars Vailds, - Eva secināja un noskaitīja šīs rindas angļu valodā.

Karlovs bija šokēts.

- Kur tu iemācījies šo dzejoli, turklāt vēl angliski? - viņš, pārsteigumā stostīdamies, čukstēja. - Vai jums balles deju kursos māca svešvalodas?

- Nē, protams, - Eva smaidot sacīja. - Es mācījos Tallinas universitātes Filoloģijas fakultātē. Specializējos astoņpadsmitā gadsimta otrās puses un deviņpadsmitā gadsimta sākuma angļu literatūrā. Man ļoti patīk šis dzejnieks. Biju pārsteigta, kad izlasīju, ka viņš divus gadus nosēdējis cietumā.

- Par ko viņu tik bargi sodīja?

- Oficiāli? Par netikumību. Bet patiesībā droši vien bija cits iemesls, kaut kas tāds, kas nepatika angļu lordiem. Viņa dvēseles sāpes atspoguļotas poēmā "Redingas cietuma balāde". Pirmoreiz es izlasīju šo darbu krievu valodā, Brju-sova tulkojumā, bet vēlāk lasīju oriģinālvalodā.

- Tātad, - Karlovs domīgi konstatēja, - tu esi beigusi Filoloģijas fakultāti. Kāpēc tad nīksti šeit?

- Man neļāva pabeigt augstskolu, - Eva atzinās, un viņas baltiešiem raksturīgā iegarenā, marmora bālā seja kļuva auksta un skarba. - Mani izslēdza no ceturtā kursa vectēva dēļ. Redzi, stājoties universitātē, es noklusēju, ka vectēvs četrdesmit piektajā gadā aizbēga uz Zviedriju.

- Vai vectēvs par to uzzināja? - Karlovs uzdeva muļķīgu jautājumu.

- Viņš nomira tai pašā dienā un stundā, kad nomira Staļins. Iespējams, šī dīvainā sakritība nospēlēja nepatīkamu lomu manā dzīvē. Es jokoju... Daudziem Baltijas iedzīvotājiem ir radi ārzemēs. Un mēs par to ciešam. Mūs neņem labā darbā, nelaiž uz ārzemēm. Tāpēc reti var sastapt tālbraucēju kuģu kapteiņus ar igauņu, latviešu vai lietuviešu uzvārdiem. Pat slavenais komponists Raimonds Pauls nedrīkstēja izbraukt no valsts.

"Es arī nedrīkstu izbraukt no valsts," Karlovs drūmi nodomāja, "par spīti tam, ka man ir krievu uzvārds."

- Kad māte apprecējās ar ārzemnieku, - Eva turpināja, - es pēc ilgiem pūliņiem pirmoreiz šķērsoju mūsu valsts robežu.

Eva acumirklī nosarka un noliecās pie krūzītes, lai noslēptu mulsumu vai dusmas. Viņa bija ar ironiju apveltīts cilvēks, taču pilnīgi muļķīgi ienīda savu aristokrātiski balo seju, kas momentā pietvīka. Karlovs klausījās viņas grēksūdzē un skumji nosprieda, ka īpašās nodaļas priekšniekam bija

iemesls turēt viņu aizdomās. Viņš vairs pats nezināja, kam ticēt, un sēdēja sakumpis, lādēdams savu likteni.

Sajutusi pārmaiņas sarunas biedra uzvedībā, Eva skatījās uz viņu un klusēja. Viņš sapurinājās un ar nopūtu izmeta:

- Un tomēr tev paveicās, jo tu varēji apskatīt pasauli aiz priekškara! - Karlovs runāja mierīgi, taču dvēselē kaut kas rāvās pušu kā veca bura uz salīkušiem, čīkstošiem mastiem.

Viņš neizteica to vārdos, bet vienkārši sajuta svešu vēju spalgo aukstumu un tūkstošiem dažādu lietu - neskaidras fantāzijas, gaistošas atmiņas, slēpto maigumu pret Evu, šaubas, vēlmes, melus, alkas pēc atklātības un bailes. Viss viņā piepeši izkrita no plauktiem un sajaucās kopā kā grimstoša kuģa krava. Viņa kuģītis vēl peldēja, taču tā dibenā bija īpašās nodaļas priekšnieka izsists caurums. Un nav zināms, kurp šis kuģis aizpeldēs un kādā ostā pietauvosies. Pēkšņi Karlovs saprata, ka viņam ir grūti atrasties šajā istabā. Viņš steidzīgi paskatījās pulkstenī un paziņoja:

- Labi, tev jāsāk strādāt.

- Mēs aizmirsām par zivi un bulciņām, - Eva aizkritušā balsī sacīja. - Izniekojām laiku ar tukšām sarunām.

Karlovs novērsa skatienu no viņas sejas, baidīdamies sevi nodot, un nočukstēja:

- Man rīt uz pāris dienām jaaizbrauc komandējumā. Kad atbraukšu, piezvanīšu.

Viņš bija izbrīnīts, kad ierastās VDK tehniskās nodaļas vieta majors Cogija aizveda viņu uz PSRS Aizsardzības ministrijas Galveno izlūkošanas pārvaldi. Viņi ilgi sēdēja kadas nodaļas priekšnieka uzgaidāmajā telpa. Beidzot sekretāre ieskrēja šefa kabinetā un, no turienes iznākusi, pamāja ar pirkstu uz durvīm, aicinādama iekšā.

Sirms ģenerālis ar ledusaukstām acīm ilgi pētīja Karlovu un tad sausi sacīja:

- Cik ilgi jus esat pazīstams ar Vītoliņas kundzi?

- Vai tas ir tik svarīgi? - apakšpulkvedis rupji atcirta. - Neaizmirstiet, ģenerāli, ka tā ir mana privātā dzīve.

- Pirmkārt, nomierinieties, apakšpulkvedi, jo mūsu iestādē šādā tonī nerunā, - ģenerālis vēsi norādīja. - Otrkārt, kopš tās dienas, kad jūs parakstījāt slepeno dokumentu numur divsimt astoņi, jūsu dzīve pilnībā pieder valstij! Neaizmirstiet par to.

- Jā, protams, - Karlovs aprāvās, - es jums pilnīgi piekritu.

- Tad labi, - ģenerālis sacīja, ņemdams ārā no galda atvilktnes mapi. Viņš lēni atsēja aukliņas, atrada vajadzīgo lapu un pārlaida tai skatienu. - Vai jūs, biedri Karlov, zināt, ka viņas māte apprecējās ar ārzemnieku un tagad dzīvo Rie-tumberlīnē?

- Viņa man to pateica, - Karlovs ar steigu atbildēja.

- Vai tas jūs nedarīja piesardzīgu?

- Nē. Ja butu kādas aizdomas, viņa nebūtu saņēmusi atļauju strādāt mūsu garnizonā.

- Loģiski. Bet... ja nu mēs speciāli pieņemam darbā Vīto-liņas kundzi? Pirmajā laulībā viņa bija Titma, pirmslaulības uzvārds bija Krūsa. Varbūt mēs labi zinām, ka viņu savervējuši ārzemju specdienesti, un nenolaižam no viņas acis?

- Piedodiet, biedri ģenerāli, bet es tam neticu.

- Labi. Padomāsim loģiski. Titmas kundze Igaunijā aši izšķīrās ar viru un iepazinās ar latvieti Vītoliņu, steigšus ar viņu apprecējās un, neilgi padzīvojusi Rīgā, apmetās netālu no mūsu lokatora stacijas. Bet šis slepenais objekts ir daudzu ārvalstu izlūkdienestu redzeslokā!

- Vai jums ir droši pierādījumi, ka viņa strādā kāda izlūkdienesta labā? - Tā kā ģenerālis saskatījās ar majoru, taču neko neatbildēja, Karlovs turpināja: - Biedri ģenerāli, es ar pilnu atbildību varu paziņot, ka šī sieviete nav uzdevusi man nevienu jautājumu par militāro dienestu. Viņa ir pārliecinātā, ka esmu tikai civilpersona un strādāju ATS. Bet, ja valsts interešu dēļ man jāšķiras no šīs sievietes, es to izdarīšu! -viņš ar sāpēm dvēselē sacīja.

- Kāpēc tas butu jādara? - ģenerālis negaidīti izmeta. - Varat satikties un izklaidēties, tikai katru dienu ziņojiet par visu majoram Gogijam. Ar to arī beigsim. Jus, biedri apakšpulkvedi, esat brīvs, bet majoru ludzu palikt.

Karlovs ar grūtībām tika lidz izejai. Kājas bija kļuvušas pavisam ļenganas.

- Un vēl, biedri Karlov, - aiz muguras atskanēja ģenerāļa balss, - mēs augstu vērtējam jūsu globāli vērtīgo darbu un cenšamies jums palīdzēt. - Karlovs spēji apgriezās. - Jūsu dēls jaunībā nonāca nepatīkamā situācijā. Mūsu priekšniecība, ņemot vērā jūsu nopelnus, cenšas aizlikt vārdu, lai viņu apžēlo.

Šī frāze samulsināja apakšpulkvedi. Viņš apjucis mīņājās pie durvim un nezināja, kā atbildēt, tādēļ tikai klusi novilka:

- Paldies, biedri ģenerāli.

Viņš izgāja no ēkas, kuras nosaukums lika satrūkties ikvienam padomju pilsonim. Krēsla nolaidās pār šo milzīgo māju ar daudzajām durvīm, aptumšodama krāsas, bet laukumā, kur slējās piemineklis Dzeržinskim, vēl bija gaišs, un augšējā stāva logos kvēloja tumšsarkana atblāzma.

Pagalam apjucis, Karlovs stāvēja Maskavas centrā pie visbaisākās ēkas un centās aptvert visus negaidītos pēdējo dienu notikumus. Vakara krēslā apkārtne šķita tukšāka un klusāka nekā parasti, bet smagais gaiss dūrās plaušās.

Vai apakšpulkvedis Karlovs zināja un vai maz varēja iedomāties, ka šis ģenerāļa kabinetā Lubjankas laukumā uzsāktais ceļš, izlikumojis pa sarežģītu labirintu, cauri Skrundai aizvedīs viņu svešatnē, no kurienes pēc tam atkal aizsūtīs nezināmajā?

Fakti un komentāri

Makss Kaurs

Prāmja "Estonia” bojāeja tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada divdesmit astotaja septembri laupīja dzīvību gandrīz tūkstotim cilvēku, un tās apstākļi mūsdienu Eiropas realitātē nevar palikt noslēpums. Astoņpadsmit gadi ir pietiekami ilgs laika posms, lai beidzot atklātu sabiedrībai patiesību par briesmīgo traģēdiju mierīgajā Baltijas jūrā. Tā Igaunijas avīzē Postimees raksta Tallinas pašvaldības deputāts Makss Kaurs.

Dažādas versijas un pieņēmumi joprojām izraisa pretrunīgus strīdus. Atbildes nesniedza arī parlamenta īpašās komisijas oficiālās izmeklēšanas rezultāti. Drīzāk nāca gaismā jauni fakti, kas apgāž iepriekšējās versijas par traģēdiju. Šodien jau visiem ir skaidrs, ka nepieciešams izveidot jaunu starptautisku komisiju prāmja katastrofas izmeklēšanai, pieaicinot bojāgājušo pārstāvjus un radiniekus. Gadiem ejot, atklājas skandaloza, atmaskojoša patiesība biznesa, politikas un sabiedriskās dzīves sfēra. Runājot par noslēpumiem, kas saistīti ar prāmja bojāeju, pienācis laiks runāt politiķiem un ierēdņiem, kuri tolaik vadīja imlsti. Es esmu pārliecināts, ka šo cilvēku rīcībā bija insa informācija par traģēdijas detaļām. Un pirmām kārtām tas attiecas uz toreizējo premjerministru Martu Lāru. Divtūkstoš desmitajā gadā prāmja bojāejas jautājumiem veltītā konferencē kļuva zināmi daži interesanti fakti. Piemēram, ka naktī uz tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada divdesmit astoto septembri, kad prāmis “Estonia" devās reisā no Tallinas uz Stokholmu, Baltijas jūrā notika neplānotas liela mēroga NATO karaspēka mocības. Šada mācību kņadā, protams, bija iespējamas neplānotas kaujas apšaudes. Diemžēl paliek neatbildēts jautājums, kāpēc NATO karaspēks, kurš tajās dienās trenējās pasažieru kuģu glābšanā, nepalīdzēja nelaimē nonākušajam prāmim. Kāpēc mūsu valsts vadītāji par visu klusēja?

Šodien jau daudziem ir skaidrs, ka mums ir darīšana nevis ar nelaimes gadījumu, bet ar noziegumu. Atliek noskaidrot, kurš bija šīs traģēdijas organizators, kurš vadīja operāciju un kurš atbildēs boja gājušo pasažieru ģimeņu un Eiropas sabiedrības priekšā. Diemžēl es pats arī esmu saistīts ar šo traģēdiju, jo uz prāmja "Estonia" zaudēju māsu, kas bija apkalpes locekle, un vecmāmiņu, kura bija pasažieru vidū. Es piekrītu daudzu Zviedrijas, Igaunijas un Somijas politiķu viedoklim, ka nepieciešams kopīgiem starptautiskiem spēkiem un ar NATO palīdzību izcelt nogrimušo prāmi no sešdesmit metru dziļuma. Tādējādi mūsu valstij būs iespēja pierādīt, ka elementāra mūsu cilvēku drošība un civilizēta demokrātisko tiesību aizsardzība mums ir tikpat svarīga kā, piemēram, demokrātijas pamatu aizsardzība Afganistānā vai Irākā! Jā, prāmja izcelšana no jūras nav vienkārša lieta, taču ir tehniski iespējama. Atomzemūdeni "Kursk" izcēla, kaut arī tas bija daudz sarežģītāk. Es esmu pārliecināts, ka agri vai vēlu šis jautājums tiks atrisināts un civilizētā Eiropa uzzinās, kas patiesībā notika tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada divdesmit astotajā septembrī Baltijas jūra.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA ROKĀDE

Izdzirdējusi šefa balsi, tumšādainā sekretāre novērsās no tastatūras un paskatījās uz mani. Viņas acis bija kastaņbrūnas, un galda lampas gaismā tajās vizuļoja dzelteni lāsumiņi.

- Ejiet iekšā, - viņa laipni sacīja, - direktora kungs jūs gaida.

Es pamāju un iegāju kabinetā. Plašajā istabā sēdēja divi vīrieši. Viens bija īsa auguma un resns, zem viņa cieši apspīlētā krekla varēja manīt mīkstus tauku apaļumus. Viņam bija plāni mati, spīdīga seja, masīva galva un nošļukuši pleci.

- Vai jūs man vakar zvanījāt? - viņš kūtri sacīja vācu valoda un paskatījās pulkstenī. - Sešpadsmitos un divdesmit trijās minūtēs?

Mani izbrīnīja šī cilvēka skrupulozums. Spriežot pēc visa, punktualitāte bija viņa reliģija.

- Jā, - es sausi sacīju. - Man piedāvāja ierasties uz pārrunām.

- Iespējams, iespējams, - viņš novilka. Šī cilvēka izskatā bija viscaur manāma augstprātīga laipnība, it ka, veltīdams man pāris minūšu, viņš izdarītu milzīgu pakalpojumu. Es nodomāju, ka viņš acīmredzot ari ir bijušā koncentrācijas nometnes ieslodzītā Kacmana dēls, un viņš man uzreiz neiepatikās.

- Varbūt es jums neesmu pa prātam? - es iekarsis vaicāju. - Tādā gadījumā netērēšu jūsu dārgo laiku.

Direktors asi nopētīja mani. Acu zīlītes kā asinskāras blusas lēkaja no manam kurpju zolēm līdz matu galiņiem. Viņš vilcinājās ar atbildi, acīmredzot rūpīgi apsvērdams manu nekaunīgo izlēcienu. Beidzot viņš sašutis pateica:

- Jus aizmirsāt, ka pastāv tāds svēts jēdziens kā precizitāte, un atnācāt ar nokavēšanos.

- Atvainojiet, - es nopurpināju, ar grūtībām paciezdams viņa kvēlojošo acu dūrienus. - Tā sanāca lietus dēļ.

- Spriežot pēc akcenta, jūs esat krievs.

- Gandrīz, - es atbildēju.

- Ko tas nozīmē? - viņš sabozās.

- Es esmu no Latvijas.

- Latvijas? - Direktors aizdomājās, it kā cenzdamies atceroties, kas tā par valsti un kur tā atrodas, un nievājoši rezumēja: - Tas ir mazs gabaliņš no bijušā milzīgā Padomju Savienības pīrāga. Tātad gandrīz Krievija?

- Iespējams, - es vienaldzīgā balsī izmetu, ar grūtībām piespiezdams sevi iejusties trūcīga bezdarbnieka tēlā.

- Tagad saprotu, kur radusies tāda bezatbildība. Sociālisma vīruss ir laupījis jums normālo, kapitālistisko attieksmi pret lietišķu tikšanos. Vai jums ir darba atļauja Dānijā?

- Nē.

Iestājās klusums. Šim cilvēkam patika ieturēt ilgas pauzes, pat nepiedāvājot apmeklētājam apsēsties. Lai nebūtu uz viņu jaskatās, es palūkojos ārā pa logu. Mājas jumtam uzgūlušās svinpelēkās debesis apveltīja zemi ar smidzinošu seģeni. Vientulīgi maksas automāti blakus esošajā stāvvieta gluži kā bezrokaini roboti piespieda vadītājus lietusgāzes laika izlekt no salona un taustīties pa slapjajiem metāliskajiem ķermeņiem, lai iemestu kārtējo nodevu.

- Par ko īsti mēs runājam? - direktors piepeši izgrūda. Es iztrūkos. - Kāda velna pēc es tērēju laiku tukšām pļāpām?

- Direktora kungs, nesteidzieties atvadīties no apmeklētajai - negaidīti ierunājās vīrietis, kurš sēdēja man aiz muguras pie galda. - Atļaujiet man uzdot viņam dažus jautājumus!

- Speriet laukā! - Kacmans noburkšķēja, smagnēji piecēlās un izgāja no kabineta.

- Sodies, - svešinieks krievu valoda pieklājīgi piedāvāja, uzreiz pāriedams uz "tu". - Es esmu tavs bijušais tautietis.

- Ļoti patīkami Skandināvijas zemē satikt slāvu dvēseli, - es priecīgi sacīju.

- Es nekad neesmu bijis slāvs, - viņš smīnēdams atzina. - Es vienmēr esmu bijis armēnis.

- Atvainojiet, - es nomurmināju un uzmanīgi aplūkoju šo cilvēku.

Plati vaigu kauli, zods ieapaļš un ciets kā armijas zābaka purngals. Melniem rugājiem apauguši vaigi, un dziļas grumbas ka skavas aptvēra lielu, zobgalīgu muti. Piere bija zema, un sprogainie mati slējās tālu uz priekšu.

- Kāds tev sakars ar zemūdens darbiem?

- Tiešs, - es atbildēju īsi un skaidri kā armijā. - Mana armijas profesija ir ūdenslīdējs.

- Kur dienēji?

- Rīgā. Precīzāk, juras karabāzē, kas atrodas Daugavas grīvā.

- Zinu tādu bāzi. Ja atmiņa neviļ, to vietu sauc uz "b" burta...

- Tieši tā! To sauc par Bolderāju, un tā atrodas Rīgas pilsētas Ļeņingradas rajonā. Pareizāk sakot, atradās. Tagad pie varas nākuši pamatiedzīvotāji un droši vien rajonam mainīts nosaukums.

- Starp citu, vai tu atceries, kurš autobuss turp kursēja? -armēnis vaicāja.

"Sākusies pārbaude," man pazibēja prātā, un es iekšēji pateicos kara žurnālam, kas padomju laikos ļava man vairākkārt neklātienē apmeklēt šo jūras bāzi.

- Trešais.

- Pareizi. - Viņš pasmaidīja. - Vai jūsu bāzē kādreiz viesojās ārzemju jūrnieki?

- Ne tikai viesojās, bet arī piedalījās apmācībās, - es atbildēju.

- No kādām valstīm?

- No arābu valstīm un Āfrikas. Tolaik Padomju Savienība pārdeva šīm valstīm vecas zemūdenes un citus kara kuģus un apmācīja apkalpes locekļus tieši tajā bāzē, - es stāstīju, atcerēdamies apsardzes kuteri, ar kuru izgāju jūrā, lai intervētu tumšādainus virsniekus.

- Vai atceries to dienu, kad pirmoreiz uzvilki ūdenslīdēja kostīmu? - armēnis tincināja.

- To nevar aizmirst! - Es pasmaidīju un izklāstīju svešiniekam to pašu, ko nesen biju stāstījis Elzai.

- Un ka matroži sauc šo kostimu?

- Par "trīsskrūvnieku".

- Labi. - Armēnis sāka smaidīt. - Tagad redzu, ka tu esi bijis armijas ūdenslīdējs. Šādi cilvēki mums ir vajadzīgi. Starp citu, "trīsskrūvnieks" ir sena pagātne. Mūsdienās ūdenslīdēja ekipējums ir pavisam citāds un daudz efektīvāks. Es pierunāšu direktoru pieņemt tevi darbā.

Es nodomāju, ka šis cilvēks ir dienējis flotē un pabijis Rīgas kara bāzē. Tajā brīdī atcerējos Martas sniegto informāciju par padomju jūras virsnieku, kurš aizbēdzis no kuģa un lūdzis politisko patvērumu Zviedrijā. Vairs nebija šaubu, ka es sarunājos tieši ar viņu.

- Tu manu solījumu uztvēri bez īpaša entuziasma, - armēnis nosmīnēja.

Es nepaguvu pienācīgi reaģēt, jo iebrāzās Kacmans un nedraudzīgi paskatījās uz mani.

- Direktora kungs, - bijušais jūrnieks viņu uzrunāja, - jāpieņem armijas ūdenslīdējs darbā. Izrādās, ka mēs esam dienējuši vienā bāzē. Un, kā man izdevās noskaidrot, viņš ir zinošs speciālists.

Resnulis izbrīnīts paskatījās uz kolēģi, pēc tam paraustīja plecus un noburkšķēja:

- Kā vēlaties.

Šādu pavērsienu es nekādi nebiju gaidījis un sākuma apjuku, bet saņēmu sevi rokās un sacīju:

- Man taču nav darba atļaujas.

- Tur, kur tev nāksies strādāt, atļauja būs, - virsnieks apgalvoja.

- Kur? - es saausījos.

- Jūras plašumos, - viņš noslēpumaini atbildēja. - Vai esi

gatavs braukt turp, kur pieklājīgi maksā?

- Protams.

Šī cilvēka balss izklausījās draudzīga un līdzjūtīga. Parasti šādā tonī ārsts runā ar pacientu.

- Tad sarunāts. - Viņš pasmaidīja. - Vai Kopenhāgenā esi viens?

- Nē, kopā ar sievu, - es sameloju, iedomājies par kolēģi.

- Ka tu šeit nonāci?

- Atbraucu peļņā. Tagad Latvijā mums, nepilsoņiem, ir grūti atrast darbu, tāpēc daudzi bēg uz Rietumiem.

- Direktora kungs, - armēnis vāciski sacīja, - vajadzētu

iedot viņam avansu.

/

- Paradiet pasi! - Kacmans lakoniski pieprasīja.

- Es nepaņēmu līdzi dokumentus. Bet avanss man ļoti noderētu.

Viņi saskatījās. Direktors sāka dīdīties pa krēslu.

- Goda vārds, - es ievaimanājos. - Man nepateica, ka būs vajadzīga pase...

- Rīt deviņos, - Kacmans mani pārtrauca, - ierodieties ar dokumentiem!

- Atvainojiet, - virsnieks atgādināja, - bet rīt jums ir svarīga tikšanās.

- Ak, jā. - Direktors pakasīja smagnējo galvu. - Kaut kā biju par to aizmirsis. Tad labāk parīt tanī pašā laikā. Skaidrs?

- Paldies par piedāvājumu. - Es paklanījos un, pamājis bijušajam virsniekam, pametu kabinetu.

Es izgāju ārā, atviegloti nopūtos un paskatījos uz visām pusēm. Joprojām lija. Šoseja aizstiepās kā mitra, melna strēmele, atgādinādama lipīgu izolācijas lenti, kas noklāta starp māju rindām. Ūdens bija pārplūdinājis visas notekas un sa-tecējis uz braucamās daļas asfalta, kur zem mašīnu riteņiem uzšļācās gaisā kā strūklakas. Pārvilcis pār galvu mēteli, es neatskatīdamies aizsoļoju uz autobusa pieturu, cerot, ka Elza ir mani ievērojusi un sekos.

Zem pieturas stikla jumtiņa, glābdamies no lietus, drūzmējās pasažieri. Man tur nepietika vietas, un es paslēpos zem tuvākās mājas arkas. Drīz pavīdēja pazīstams lietussargs. Elza gāja ātri un, garāmejot nepalēninādama soli, klusi sacīja:

- Tev seko. Gaidīšu viesnīcā.

"Tātad sarunas biedriem tomēr radušās aizdomas," es satraukti nodomāju. Sekotājs droši vien bija iejucis starp pasažieriem un tagad atradās zem pieturas jumtiņa. Pēc aptuveni piecām minūtēm piebrauca autobuss, Elza iekāpa. Pietura palika tukša, un mana sekotāja tur nebija. Es pastāvēju minūti vai divas, palūkojos apkārt, taču aizdomīgu personu nekur nemanīju. Pēc tam es pārskrēju pāri ielai un paslēpos pārtikas veikalā. Iemetu monētu kafijas automātā, paņēmu dzērienu un, piegājis pie skatloga, sāku nesteidzīgi dzert. Beidzot es ievēroju sekotāju un paguvu viņu nopētīt. Tas bija nenosakāma vecuma vīrietis - neliela auguma un ļoti kaulains. Seja ar bālganajām uzacīm šķita nesimpātiska, galvā bija adīta cepurīte. Šādam cilvēkam diez vai kāds pievērstu uzmanību. "Specifisko aģentu izvēlējies resnulis," es nodomāju, "kā pilnīgu pretstatu savai apaļīgajai figūrai."

Izsekotājs bija mani pazaudējis no redzesloka un apjucis skatījās uz visām pusēm. Viņš intuitīvi uzminēja manu manevru un arī iegāja veikalā. Ap sirdi kļuva mierīgāk - zinot, ka tev kāds velkas pakaļ, ir daudz vieglāk sajaukt pēdas. Es lēni devos pie augļu stenda, izvēlējos divus banānus, uzliku tos uz svariem un pasniedzu pardevejai naudu, pēc tam izgāju uz ielas, nesteidzīgi nomizoju banānu un sāku ēst. Okšķeris metās man pakaļ, piesteidzās pie reklāmas staba un izlikās pētām afišu. Ir muļķīgi lietusgāzes laikā pētīt teātra repertuāru. Mani no lietus pasargāja metelis, bet viņam mugurā bija viegla virsjaciņa. "Lai izmirkst," es nolēmu un sajutu adrenalīna pieplūdumu. Tāds pārņem mednieku, kad paradās medījums.

Netālu bija redzama daudzstāvu tirdzniecības centra ēka. Es aizsteidzos uz turieni, iejuku starp apmeklētājiem un ieslīdēju iekšā, tādējādi nolemdams izsekotāju skarbam pārbaudījumam. Šis tirdzniecības centrs atgādināja milzīgu labirintu ar vairākām izejām. Tagad es atrados pieklājīgā attālumā no viņa un biju pārliecināts, ka šajā rosīgajā vietā viņam būs grūti mani atrast. Vārdu sakot, nebutu nekāds pārsteigums, ja tirdzniecības stendu un spoguļu lērumā mēs samainītos vietām - viņš pats kļutu par izsekošanas objektu, nevis izsekotu mani. Ja reiz radies šāds pavērsiens, es nolēmu likt lietā nevis kājas, bet saprātu. Tas teica man priekšā, ka novērošana jāveic no augšas, no kurienes pārredzamas uzreiz divas ieejas. Drīz es viņu ieraudzīju. Viņš grozījās pie eskalatora, šaudīdams acis visos virzienos, un tad metās augšup, bet es paguvu paslēpties pielaikošanas kabīnē. Viņš steidzīgi apstaigāja daudzos stendus, pēc tam devās uz eskalatoru un uzbrauca augšā. Tagad jau es izsekoju viņu. Viņš ar acīm pārmeklēja visus stāvus un ātrā gaitā soļoja uz izeju. Uz ielas viņš iegāja telefona būdiņā un kādam piezvanīja. Acīmredzot saņēmis norādījumus, viņš aizsoļoja prom pa Istedgades ielu.

Man vajadzētu pateikt viņam paldies par to, ka viņš nolēma pārtraukt paslēpes. Nez kāpēc es biju pārliecināts, ka viņš devās uz kantori, tāpēc ielēcu autobusā un izkāpu ārā pazīstamajā pieturā.

Laika apstākļi uzlabojās. Svina krasas mākoņi aizslīdēja uz juru, lietus mitējās un pārvērtās par pelēkām pērlītēm izrotātu pārklāju, kas uzmests ielai. Es biju izmircis līdz kaulam un nolēmu pagaidīt savu izsekotāju kafejnīcā, kur biju pusdienojis kopa ar kolēģi. Ja šim tipam ienāktu prātā tur iegriezties, man būtu iespēja nozust pa dienesta izeju.

Pie biroja sekotājs parādījās pēc stundas, kad man gandrīz vairs nebija šaubu, ka esmu viņu pazaudējis. Dīvainā kārtā viņš pagāja kantorim garām. Es kļuvu piesardzīgs. Brīdi nogaidījis, izgāju no kafejnīcas un aizsoļoju pa Istedgadi, neizlaizdams viņa kārno augumu no redzesloka. Pēkšņi viņš apstājās pie skaistas piecstāvu mājas parādes durvīm, uzspieda kodu un nozuda kāpņutelpā.

Es mīņājos uz vietas, apspiezdams instinktīvu velmi ieiet mājā un pēc lifta gaismotā tablo noskaidrot vismaz stāvu, uz kuru viņš brauc. Es paskatījos uz visām pusēm, pretī ieraudzīju apavu veikalu un devos turp. Pamājis pārdevējai, kura vientuļa garlaikojās pie letes ar kases aparātu, es izvēlējos vairākus zābaku pārus un iekārtojos uz zema pielaikošanas sola, lai, paliekot nemanīts, varētu pēc iespējas vairāk redzēt. Nācās pārcilāt daudzus zābakus, taču mans izsekotājs tā arī neiznāca no kāpņutelpas. “Varbūt viņš te dzīvo," man ienāca prātā, bet es tūlīt pat atmetu šo domu, jo ēka izskatījās pārāk dārga.

Pārdevēja nesa man neskaitāmus zābaku pārus. Drīz viņa saprata, ka šim kaprīzajam ārzemniekam grūti izpatikt, atgriezās pie letes un sāka šķirstīt žurnālu. Tad es ieraudzīju, ka pa parādes durvīm iznāk mans vājais izsekotājs un resnulis. Pie viņiem piebrauca pazīstams Mercedes automobilis. Es devos uz izeju dārgos itāliešu zābakos. Pārdevēja demonstrēja apskaužamu reakciju - strauji pieskrēja pie durvīm un saspringti uz mani skatījās.

- Atvainojiet, - es samulsis nočukstēju, atgriezos pie sola un pārvilku apavus.

Viņa ar čūskas smaidu vēroja katru manu kustību. Tikmēr mani jaunie paziņas aizbrauca.

- Atvainojiet, - es vēlreiz sacīju un devos uz, izeju.

Kad biju izgājis, pārdevēja uztvēra manu skatienu pa logu un parādīja mēli, tādējādi pauzdama savas domas: "Sabrauc te visādi no Austrumeiropas, un mums pazūd preces." Es laipni viņai pamāju, devos uz telefona būdiņu un sāku šķirstīt uzziņu grāmatu. Pēc vārda un adreses šo to noskaidrot ir tīrais nieks, tādēļ es bez grūtībām ieguvu vajadzīgo informāciju.

Viesnīcā atgriezos pēc apmēram trim stundām. Elza sagaidīja mani ar norūpējušos sejas izteiksmi.

- No "astes" tiku vaļā, - es mierināju kolēģi, - un sadabūju šādu tādu informāciju. Kacmans jaunākais dzīvo aptuveni trīssimt metru attālumā no kantora. Tieši viņš lika mani izsekot.

- Kāpēc tu ta domā? - Elza jautājoši uz mani paskatījās.

- Tas vīriņš, pazaudējis izsekošanas objektu, devās atskaitīties tieši Kacmanam.

- Kā tu to uzzināji?

- Sanāca tā, ka es aizmuku un izsekoju viņu.

- Kāpēc bija vajadzīgas tik riskantas spēlītes! - Elza bija sašutusi.

- Tur nebija nekāda riska, - es iebildu. - Gluži vienkārši tā sanāca.

- Labi. Kā tevi uzņēma firmā? Par ko runājāt?

Es atstāstīju viņai mūsu sarunu un beigās nopūzdamies sacīju:

- Man ir divas dienas pārdomām. Ja piekritīšu, mani aizvedīs uz jūru. Turp, ka tu pati saproti, es nevaru braukt, jo ūdenslīdēja darbu pārzinu tikai teorētiski...

- Viss, dārgais, - Elza apņēmīgi noteica, - šī ideja ir jāmet malā.

- Es domāju, ka vēlreiz uz turieni aiziešu un turpināšu sarunu. Kazi, varbūt izdosies vēl kaut ko izdibināt. Tas aizbēgušais virsnieks vairākkārt bijis Rīgas jūras kara bāzē. Derētu uzzināt, kas viņš ir, un noskaidrot viņa lomu kantorī "K&K".

- Palūgsim, lai Marta to izdara. Tev tur deguns vairs nav jābaž. Es pali rīt iekārtošos kafejnīcā un nofotografēšu visus, kas nāks ārā pa durvīm. Jācenšas notvert objektīvā šo virsnieku un Izju Kacmanu un aizsūtīt bildes manam bosam.

- Mēs noskaidrojām, - es turpināju skaļi domāt, - ka Dāvida Kacmana dēls strādā nogalinātā arābu biznesmeņa uzņēmumā, kam bija tiešs sakars ar ieroču tirgotāju, kurš mums pazīstams ar uzvārdu Klains. Itālietis gribēja saņemt slepenu krievu pretgaisa aizsardzības ierīci. Tālāk var secināt, ka Klaina kungs bija gatavs pārdot šo ierīci arābiem. Krievijas ģenerāļi nolaupīja slepenu jaunizgudrojumu, lai atdotu amerikāņiem. Tagad, kā paziņoja mūsu draugs Kāris Stiva, jūras dibenā notiek nežēlīgas medības, lai iegulu šo kravu.

- Ne tikai medības, - Elza piemetināja, - bet ari bruņota karadarbība.

- Mēs varam tikai izteikt minējumus. Jebkurā gadījumā

vajag vēlreiz apciemot šo kantori.

- Nedomāju vis, - viņa sacīja.

- Tu maldies, - es iespītējos. - Uz turieni ir jāaiziet. Es pavērošu viņu reakciju, kad atteikšos no darba.

- Izbeidz bīstamos eksperimentus! - kolēģe sašuta un pasniedzās pēc cigaretes.

Es galanti pasniedzu šķiltavas. Aizsmēķējusi Elza dziļi ievilka dūmu un izelpoja. Tas viņu nedaudz nomierināja, un viņa klusi pateica:

- Dari, kā zini.

- Ši ir vispatīkamākā frāze, kādu šodien esmu dzirdējis. Iesim vakariņās! - es ierosināju.

Nākamajā rīta brokastu laika Elza piedāvāja noīrēt automašīnu.

- Tu taču esi stingri izlēmis parādīties tajā lapseņu midzeni, - viņa uzsvēra.

- Sirds saka priekša, ka vajag.

- Labi, tad mums būs vajadzīgs braucamais. Ja tev būs ar steigu jābēg, es varēšu tevi sagaidīt ar mašīnu un aizvest prom.

- Domāju, ka nebūs iemesla bēgt, - es mierināju.

- Un vēl, - Elza turpināja, - jāizseko šis Mercedes. Iespējams, tas aizvedīs mūs pie kādiem interesantiem objektiem, kas saistīti ar šo firmu. Vai pie personām, kuras dara kaut ko nelāgu...

- Tev taisnība, vajag viņus pavērot. Bijušais padomju virsnieks te spēlē kādu īpašu lomu. Esmu pārliecināts, ka viņš nav atbraucis no Zviedrijas uz šo firmu tāpat vien. Un tūdaļ rodas jautājums - ar ko viņš nodarbojas Stokholmā? Vai viņš bija pazīstams ar Mahmudu Ibrahimu? Vai viņam ir kāds sakars ar prāmi?

Kolēģes acis iemirdzējās, un viņa pieglaimīgā balsī sacīja:

- Bet... varbūt nevis tu, bet viņš izrēķinājās ar biznesmeni?

- Sapratu. Akmens manā dārziņā. - Es saviebos. - Tomēr tavas frāzes otrajai daļai, šķiet, var piekrist.

- Tad sanāk, ka Izja Kacmans un viņa komanda spēlē dubultu spēli?

- Tu gribi teikt, ka viņi nestrādā teroristu labā? - es brīnījos.

- Dārgais, piebremzēsim mūsu fantāziju un nodarbosimies ar prozaiskākām lietām! Jāpajautā viesnīcas administratoram, kur tuvumā ir kāda firma, kas izīrē mašīnas. Es došos uz vestibilu.

Mēs noīrējām franču sporta automašīnu ar jaudīgu dzinēju un tumšiem stikliem - gadījumam, ja nāksies no kāda bēgt vai dzīties kādam pakaļ.

- Vai mēs rīkojamies loģiski? - es sāku šaubīties, kad mūsu automašīna piebrauca pie pazīstamās mājas.

- Kas noticis? - Elza veltīja man izbrīnītu skatienu. - Man taču vajag viņus nofotografēt!

- Šie puiši ir viltīgi un acīgi, - es uztraucies norādīju.

- Tev labak tur nerādīties, bet mani viņi nepazīst, - Elza spītīgi paziņoja.

Es biju pārliecināts, ka diez vai izdosies pierunāt kolēģi neiet uz kafejnīcu, tāpēc apdomājies sacīju:

- Labi, es iešu kopā ar tevi. - Viņa pārsteigtā paskatījās uz mani, un es turpināju: - Kurš tev parādīs virsnieku un Kacmanu? Ja nu kas, teikšu, ka esi mana sieva.

- Jutīšos pagodināta. - Elza pasmīnēja. - Dzīve ir prasme pārciest tās triecienus.

Es palaidu gar ausīm šo dzēlīgo piezīmi un klusēdams skatījos uz pilsētu, kura, pamodusies pēc ilgstošas lietusgāzes, kļuva aizvien gaišāka. Tagad lstedgade bija labi pārredzama teju līdz vistālākajam luksoforam. Debesis virs galvas kļuva aizvien platākas un augstākas un, zili trīsuļodamas, tiecās saplūst ar horizontu.

- Atcerējos! - Elza iesaucās. - Blakus tam kantorim ir stāvvieta.

- Tur nedrīkst atstāt mašīnu, - es aizrādīju. - No kabineta, kurā mani uzņēma, šo stāvvietu var labi pārredzēt. Ja viņi pamanīs, ka es izkāpju no mašīnas, tad...

- Tālāk vari nestāstīt, - viņa mani pārtrauca. - Viss skaidrs, meklēsim citu vietu!

Šajā apkaimē Istedgades ielā visur bija izvietotas aizlieguma zīmes. Mana kolēģe apmeta pāris apļu un visbeidzot ieraudzīja mums pazīstamās kafejnīcas ēkas pagalmā nelielu asfaltētu laukumiņu.

- Nāksies iebraukt te. - Viņa pamāja uz pagalmu.

- Bet tā, visticamāk, ir privātā zona, - es iebildu. - Noteikti būs klapatas.

- Mēģināsim sarunāt ar kafejnīcas administrāciju. Mēs taču esam klienti. Sliktākajā gadījumā samaksāsim. Es to nokārtošu.

Bārmenis, uzklausījis viņas lūgumu un iebāzis kabatā banknoti, laipni sacīja:

- Neuztraucieties, kundze. Es jums parādīšu vietu, kur atstāt mašīnu. Tā ir mūsu šefa vieta, bet viņš tagad ir Itālija, tāpēc jūsu mašīna var tur pastāvēt.

Mēs nosēdējām kafejnīcā kādas trīs stundas, fotografēdami visus, kas iznāca no kantora mājas.

- Lūk, arī šīs izrādes galvenie tēli. - Es ar acīm parādīju uz parādes durvīm, kur stāvēja Izja Kacmans un virsnieks. Tikko Elza bija paguvusi viņus notvert objektīvā, pie mājas ieejas piebremzēja pazīstamais Mercedes. Abi iekāpa automobilī.

- Jāseko viņiem, - Elza nočukstēja.

Pēc sekundes viņa pielēca kājās, nosvieda bārmenim naudu, nomurminādama pateicības vārdus, un steidzīgi pa dienesta izeju izgāja pagalmā. Es viņai sekoju. Iedarbinājusi dzinēju, viņa strauji izgrieza automašīnu un izlidoja uz braucamas daļas gandrīz autobusa degungalā. Vadītājs izvalbīja acis un pagrozīja pirkstu pie deniņiem.

Elza vainīgi pacēla roku.

Mēs panācām Mercedes automobili, kurš, spriežot pēc mirgojošās uguntiņas, uz stūra grasījās nogriezties pa labi.

- Ir pilnīgs idiotisms dzīties kādam pakaļ pilsētā, kurā tu neko nezini, - es noburkšķēju.

- Ja pazaudēsim viņus, nekas briesmīgs! - kolēģe kareivīgi paziņoja. - Bet pagaidām... uz priekšu! Paļausimies uz intuīciju un veiksmi.

Divreiz mēs izlaidām no acīm Mercedes automobili, tad brīnumainā kārtā atkal atradām. Visbeidzot tas nonāca ka-nāla krastmala un sāka samazināt ātrumu.

- Šķiet, ka viņi ir atbraukuši, - Elza nočukstēja. - Kur lai mēs tagad paliekam?

- Redz, kur stāvvieta! - Es pamāju uz svītrainu paceļamo barjeru.

Kacmans un virsnieks izkāpa un aizsoļoja pa krastmalu. Mēs atstājām automašīnu stāvvietā un arī devāmies krastmalas virzienā. Firmas pārstāvji nogriezās uz piestātni, kur stāvēja neliels kuģis. Tikko viņi bija šķērsojuši tiltiņu, kas savienoja kuģi ar krastu, uz klāja parādījās... pats Klaina kungs. Es samulsis paskatījos uz kolēģi. Viņas lūpas mēmi kustējās, bet acis iepletās, un šķita, ka tās tūdaļ izvelsies no dobumiem.

- Tas gan ir pārsteigums, - es nosēcu. - Tātad itālieti pazina ne tikai Mahmuds Ibrahims.

Elza ielika mute cigareti un, nenovērsdama skatienu no krastmalas, sāka rakņāties pa somiņu, meklējot šķiltavas.

- Tagad es saprotu, kāpēc boss aizsūtīja mani komandējuma uz Kopenhāgenu, - viņa nočukstēja.

Nākamajā dienā es devos uz firmu "K&K". Attālumu no mušu automašīnas līdz direktora kabinetam mēroju, gluži kā iedams pret stipru vēju - tik liels man tas likās.

Kad iegāju uzgaidāmajā telpā, sekretāre atkal klabināja tastatūru. Šoreiz viņa nebrīdināja par apmeklētāju un, pamādama uz durvīm, klusi teica:

- Ejiet iekšā. Direktors ieradīsies pēc pāris minūtēm.

Virsnieks stāvēja ar seju pret logu, salicis rokas aiz muguras, un viegli šūpojās no vienas puses uz otru. Pēc tam, pagriezies uz sliekšņa pusi, viņš kādu laiku vērīgi mani pētīja, kā no jauna iepazīstot.

- Tā, draudziņ, - viņš beidzot sacīja, - vai paķēri līdzi visu, kas vajadzīgs dokumentu noformēšanai?

Nezinu, kāpēc, bet es piepeši atcerējos Stokholmas viesnīcas numuru un televīzijas raidījumu par arābu biznesmeņa slepkavību. Prātā pazibēja galva un brūce tajā. Es nevarēju saprast, kāpēc šī aina man tobrīd atausa atmiņā. Taču, acumirkli novērtējis situāciju, es nešaubīgi secināju, ka gaidāmajā divcīņā ar viņiem nebūs žēlastības, tāpēc nolēmu tūdaļ nodedzināt visus tiltus. Armēnis apmeta likumu galdam, apsēdās uz krēsla un pēkšņi ieslīga skumjas neizpratnes apdvestās pārdomās.

- Rīgā taču bija pieklājīga jūras bāze. Un kas tagad ar to noticis? Tas, ko dara jaunie saimnieki, normālām armijniekam nav saprotams. Vakar lasīju ziņas un nošausminājos. Karakuģus sagriež metāllūžņos. Kāpēc? Laikam tāpēc, ka tas ir ienaidnieka atstāts mantojums! Kaut ari tehnika vēl var kalpot armijas vajadzībām, labak no tās atbrīvoties, lai ne-rēgojas acu priekšā! - Viņš piepeši kļuva īgns. - Brīvības gars licis jaunajiem demokrātiem zaudēt saprātu. Ko tu padarīsi? Bet es taču dieneju uz zemūdenes, kas bāzējās Liepājā... -Viņš atkal piecēlās un sāka lēni riņķot pa mīksto grīdsegu apkārt savam galdam. - Kāda tev bija dienesta pakāpe? -viņš negaidīti pajautāja.

- Pirmās pakāpes staršina, - es sameloju, bet man sejā ne-ietrīsējās neviens muskulis.

- Savukārt es... - viņš aprāvās, it ka prātodams, vai atzīties svešam cilvēkam, tomēr pēc tam pamāja ar galvu, - ...biju trešā ranga kapteinis.

Smagnējā gaita ienāca resnulis un bez īpašas intereses paskatījās uz mani. Kad viņš tuvojās savam galdam, istaba nodrebēja.

- Līdz tādai dienesta pakāpei ir jāuzkalpojas, - armēnis steidzīgi piebilda un palūkojās uz direktoru.

Spriežot pēc sejas izteiksmes, Kacmans neprata krievu valodu; viņš vienaldzīgi sāka lasīt avīzi. Sekretāre atnesa kaut kādus dokumentus. Viņš uzmeta tiem paviršu skatienu, uzmeklēja vajadzīgo lapu, pasniedza man un vācu valoda pavēlēja:

- Aizpildiet! Un iedodiet savu pasi sekretārei, lai viņa izgatavo kopiju.

- Tev iedos avansu, - zemūdens jūrnieks atplaucis paziņoja. - Varēsi sev kaut ko nopirkt ceļam. Bet rīt deviņos ieradīsies šeit un brauksi uz siltu jūru.

- Uz kuru jūru? - es painteresējos.

- Kāda starpība. - Armēnis pasmaidīja un pārgāja uz vācu valodu, lai direktors saprastu mūsu sarunas jēgu. - Galvenais, ka esi dabūjis darbu ar pieklājīgu algu. Tur tev būs speciāli sagatavošanas kursi, izmēģināsi modernu zemūdens ekipējumu, kas piebāzts ar elektroniku, iemācīsies strādāt ar jauno metināšanas aparatūru un kļūsi par mūsdienīgu zemūdens darbu speciālistu.

Resnulis nikni uz mani skatījās, it kā dusmotos, ka virsnieks nolaižas tik zemu un sniedz paskaidrojumus.

- Tā neies cauri, - es izgrūdu. - Jums viss ir noslēpumā tits. Tas mani neapmierina. Tāpēc es nekur nebraukšu.

Virsnieks mainīja sejas izteiksmi un pārtulkoja manus vārdus vāciski. Izbrīnītais direktors atmeta ar roku, pievērsa man niknu skatienu un izgāja no kabineta. Pēc pāris minūtēm durvīs parādījās sekretāre un sacīja virsniekam:

- Direktors jūs sauc uz mirklīti.

Armēnis klusēdams pamāja un izgāja. Drīz viņš norūpējies atgriezās un, berzēdams zodu, sāka riņķot ap savu galdu, pēc tam apstājās netālu no manis, centās savilkt lūpas smaidā un paziņoja:

- Mums nav nekādu noslēpumu. Tu, jūrniek, velti atsa-kies no ienesīga darba. - Viņš atvēra skapi, izņēma no tā atlantu, gausi pāršķirstīja un uzlika uz galda, pēc tam novilka ar pirkstu gar Sarkanās jūras krastu, lēni pacēla galvu un pa zilbēm noskaldīja: - Lūk, skaties, uz kurieni tev būs jābrauc!

Es pieliecos un... iegāzos tumsā. Pēdējais, ko es dzirdēju, bija klusa durvju iečīkstēšanās un smaga elpa man aiz muguras.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA NOLAUPĪŠANA

Nācis pie samaņas, es izdzirdēju dzinēja rūkoņu. Mocīja šausmīgas galvassāpes. Es gulēju uz džipa aizmugures sēdekļa. Rokas izrādījās sasietas. Tātad mani kaut kur veda.

- Viņš var kuru katru bridi atjēgties. - Tas bija firmas "K&K" direktors.

- Kādā nomaļā vietā apstāsimies un iedosim viņam nomierinošo zāļu porciju, - atbildēja bijušais trešā ranga kapteinis.

- Ar devu jābūt uzmanīgiem, citādi atstieps kājas. - Direktora balsī bija dzirdams satraukums.

- Man šķiet, ka viņš nelieto narkotikas. Uz ķermeņa nav, dūrienu pēdu. Tāpēc došu minimālo devu.

- Bet... vai viņš tiešām ir labs ūdenslīdējs?

- Padomju flotē gatavoja labus speciālistus. Par to, ka viņš bijis armijas ūdenslīdējs, nav nekādu šaubu. Viņš dienēja jūras kara bāze pie Rīgas. Esmu bieži tur bijis. Viņš pareizi atbildēja uz visiem maniem jautājumiem. Tā ka mēs varam viņu izmantot kā speciālistu.

- Vai jūs esat pārliecināts, ka ap šī cilvēka pazušanu netiks sacelta kņada?

- Pilnīgi pārliecināts neesmu. Bet mēs jau esam sākuši operāciju, ir par vēlu atkāpties.

- Starp citu, kur ir viņa pase?

- Viņš bija atnācis bez dokumentiem.

- Jā-ā-ā, - Kacmans norūpējies novilka. - Viņš steidzami jāpārved uz mūsu nometni.

- Es visu sarunāju. Rītvakar mūsu kuteris izies jūrā un nogadās viņu uz tirdzniecības kuģa.

- Šodien nevar?

- Nē. Kuģis pienāks tikai rit.

- Vajadzētu no viņa izsist, kur viņš apmeties. Kaut kur taču atrodas viņa pase!

- Rit no rīta Mūsa ķersies viņam klāt.

- Kāpēc ne šodien?

- Jūs aizmirsāt, ka mēs aizsūtījām Mušu uz Briseli. Viņš atbrauks tikai rīt no rīta.

Es gulēju, aizturējis elpu, gluži ka sastingusi skudra. Un iemesls bija saprotams - tika izlemts mans liktenis. Priekšā gaidīja tikšanās ar ādas plēsēju Mušu, un vajadzēja steigšus izstrādāt rīcības plānu. "Mjā, domā ko domādams, bet narkotiku deva savu darbu paveiks." Šādas eksekūcijas neviens ar mani nebija veicis. Ar šausmām nospriedu, ka narkotiku iespaidā varu sākt runāt par mana brauciena mērķi un apdraudēt Elzu un viņas draudzeni Martu. Es drudžaini meklēju izeju no situācijas, taču nespēju atrast. "Un ko gan var izdarīt, ja tavas rokas ir sasietas, bet blakus - tipi ar ieročiem? Cik daudz laika man atlicis līdz šļircei?"

- Iegriezies šajā šķērsielā, - pavēlēja Kacmans. - Tur ir diezgan tukša stāvvieta. Iedosim viņam devu.

"Nu viss," es ar šausmām nodomāju, "mans ķermenis kļūs vārgs, smadzenes mani nodos un strādās bandītu labā. Palikušas burtiski minutes... Ko darīt? Sākt ar viņiem runāt? Ko tas dos? Ar sasietām rokām nav vērts pretoties. Tikai Čaks Noriss Holivudas filmās var izbēgt no šādas situācijas! Taču šis bija nevis kino, bet realitāte... Tātad pec pāris minūtēm es pirmoreiz mūžā izbaudīšu, kas ir narkotikas."

- Pie velna! - Kacmans nolamājās. - Stāvvieta slēgta remontam. Nāksies meklēt citu vietu.

"Paldies Dievam," es nodomāju, "mana reibinošā pusdienu deva kavējas. Vai uz ilgu laiku?"

-Šef, - ierunājās armēnis, - es, luk, par ko prātoju. Pagaidām viņš ir atslēdzies. Musas nav. Ja tagad dosim narkotikas, vai mes paši nodarbosimies ar pratināšanu?

- Es personīgi ne, - Kacmans ar pārliecību sacīja.

- Man arī tas neiet pie sirds, - bijušais jūrnieks atzinās. - Tāpēc piedāvāju aizvest viņu uz kuģi. Kad parādīsies Musa, atstāsim viņa rokās. Lai iedur šļirci, atsit aknas un rauj gabalos... Viņš izjūt baudu, kad krievs viebjas sāpēs.

- Tu arī to darītu ar baudu, - Kacmans pavīpsnāja, - ja krievu zaldāti būtu izvarojuši un nogalinājuši tavu sievu un mazgadīgo meitu...

- Iespējams, - armēnis attrauca.

"Dievs," es sāku lūgties, "paldies! Tu atkal dāvāji man laiku!"

Iezvanījās mobilais telefons. Kacmans izmeta dažas frāzes itāliešu valodā un krieviski nočukstēja:

- Viņš jautā par tavu draudziņu... Vai viņš ir uzradies?

- Pasakiet, ka manā rīcībā nav informācijas.

- Itālietis ierosina vēlreiz pārmeklēt viņa kajīti.

- To ir grūti izdarīt. Viņš bija nopircis trīs biļetes dažādās kajītēs. Tas liecina, ka viņam ir pases ar dažādiem uzvārdiem.

- Tomēr itālietis lika sacelt visus kājās un meklēt. Tas cilvēks Maskavā saņēma lielu avansu. Jau iztērēta milzu nauda, bet rezultāta nav.

- Atbildiet viņam, ka mēs steidzīgi gatavojam jaunu vizīti uz prāmi. Un ka mēs dabūjām sarakstu ar visiem tā reisa pasažieriem. Centīsimies noskaidrot kajīšu numurus, kur šis cilvēks varēja mitināties.

Kacmans izslēdza telefonu un nervozi izmeta:

- Ja mēs neatrisināsim šo problēmu, tad... Par avansu itālietis blefo. Viņš lieliski zina, ka tam izlūkam Maskavā iesmērēja viltotus dolārus, bet īstie, ko tas saņēma no Mahmuda Ibrahima, palika pie itālieša.

Iestājās klusums. Es gulēju un klausījos riepu švīkstoņā, kura man atgādināja ūdens strūklas, kas raujas ārā no šļūtenes.

Automašīna samazināja ātrumu un apstājās.

- Ka mcs viņu aiznesīsim uz kuģi? - Kacmans norūpējies pajautāja.

- Dabūsim viņu pie samaņas, un pats aizies, - nirējs noburkšķēja.

Armēnis izkāpa, atvēra aizmugures durvis, sagrāba mani aiz matiem un stipri uzsita man pa vaigiem. Es pavēru acis, kā pa miegam pakustināju zīlītes un nočukstēju:

- Kur es esmu?

- Dziļā pakaļā! - virsnieks paziņoja. - Celies augšā un velcies līdzi!

Es ar grūtībām apsēdos, sapurināju galvu un nostenēju:

- Nevaru, acu priekšā viss peld...

- Ņemam viņu zem elkoņiem un ejam, - virsnieks ierosināja.

- Nē, - direktors kategoriski iebilda, - te ir papilnam garāmgājēju. Mes nedrīkstam riskēt. Lai ceļas augšā un seko man. Tu iesi aiz viņa.

Spēcīgas rokas sagrāba mani aiz pleciem, ar rāvienu izvilka no salona un nolika uz kājām. "Laiks beigt izlikšanos," es nolēmu, "kamēr man vēl nav salauzuši žokli." Es pieklājības pēc novaidējos, atkal izvalbīju acis, it kā nākdams pie samaņas, un cieši paskatījos uz nirēju.

- Soļo aiz viņa, - viņš nosēca, - kamēr neesmu tev pārsitis galvu.

Man atlika vien vaidot kustināt kājas. Konvoja pavadībā es šķērsoju tiltiņu, kas savienoja velkoni ar kāda kanāla vai upes krastu, un uzkāpu uz klāja. Tips jūrnieku kreklā izskrēja mūs sagaidīt.

- Aizved viņu uz bunkuru un iesledz, - direktors vācu valodā pavēlēja.

Platas ķetnas atvilka aizšaujamo, pretīgi iečīkstējās metāla durvis. Es paskatījos uz spēkavīru jūrnieka kreklā. Tuklā seja bija stinga kā maska, kustējās tikai lūpas zem kviešu krāsas ūsām. Viņš laipni izmeta:

- Bitte.

Vareni iespēris man pa dibenu, viņš iegrūda mani krātiņā ar mazu, apaļu iluminatoru un sāka smieties. Es apgriezos, nomērīju viņu ar skatienu un nočukstēju:

- Dattke.

Acīmredzot šis bunkurs bija kalpojis par mitekli daudziem, kurus bija nolaupījuši kompānijas "K&K" darboņi. Tur bija speciāli pie metāla grīdas piemetināta ķēde, bet tās otrā galā mirdzēja riņķis ar slēdzeni. Cilvēks jūrnieka kreklā bez ceremonijām atrotīja man bikšu staru, noregulēja riņķa diametru tieši manai kājai un aizcirta slēdzeni.

- Danke, - es atkārtoju un pasmaidīju.

Viņš, kā likās, bez jebkādām dusmām pamāja man, ar dārdoņu aizvēra durvis un no ārpuses aizšāva tām priekšā bultu.

Beidzot es paliku viens un tūdaļ pat sajutu, ka uzbrūk nevaldāmas skumjas. Bija pagājušas tikai dažas dienas, bet ar tām pietika, lai izrautu mani no mājīgās dzīvesvietas Jūrmala, atdotu mani vajātāju plēsīgajos nagos Kopenhāgenā un iemestu nezināma kuģa metālā būcenī, kas atrodas uz Dānijas piekrastes stremeles. "Neveicas man Eiropā. Tad liktenis iemet cietuma kamerā Stokholmā, tad Kopenhāgenā es nonāku kuģa bunkurā. Eiropa gluži kā brīdina - nebāz savu degunu lietās, kas saistītas ar prāmja "Estonia" bojāeju! Eiropa atriebīgā cerībā grib, lai es sapūstu ieslodzījumā, nepaguvis uzzināt slepenos faktus." Godīgi sakot, man jau iepriekš bija zināms, kādas sekas gaidāmas no mūsu iebraukšanas tajā vai citā valstī. Tam, kurš plānoja šos komandējumus, bija laiks izvērtēt visus "par" un "pret" un vajadzības gadījumā palikt mūs zem sitiena. "Vai Elza par to nojauta? No vienas puses, rodas iespaids, ka mūs izmanto kā izmēģinājuma trusīšus. No otras puses, mēs paši, savu profesionālo pienākumu vadīti, aktīvi iesaistījāmies izmeklēšanā." Un tagad bailēs no nezināmā manu dvēseli pildīja trauksme. Izsprukt no šī dzelzs būra nebija nekādu iespēju. Atlika gaidīt un cerēt uz to, ka Elza mani neaizmirsīs un steigsies palīgā.

Es sēdēju krātiņa stūrī, neiepriecinošu domu un mokpilnu gaidu pārņemts. Pagāja viena stunda, divas, bet palīdzības joprojām nebija. Nožvadzinādams ķēdi, es piecēlos un pieplaku iluminatoram. Kanāla pretējā pusē, pāršķeldamas tumsu, pulsēja automašīnu lukturu gaismas. Māju logos mirdzēja uguntiņas, debesis sašvīkāja jaunceltņu krāni, bet pavisam tuvu viļņos līgojās ūdens tramvaji, baržas, un garām manam miteklim pat nobrauca militārais traleris ar balti atņirgtu radara zobu.

Nočīkstēja aizšaujamais, un atvērās durvis. Uz sliekšņa parādījās apsargs jūrnieka kreklā. Viņš oda pēc lēta vīna. Mana pirmā doma bija nogāzt viņu no kājām, izvilkt no kabatas atslēgu un atsvabināt kāju, taču, izvērtējis mūsu augumu proporcijas, es nolēmu neizaicināt likteni.

- Bitte, - viņš noburkšķēja, pasniegdams man sviestmaizi ar desu.

Es pateicos jūrniekam un pajautāju:

- Kāpēc jūs man iespērāt?

- Redzi, - viņš, piemeklēdams atbilstošus vārdus, sacīja, - es esmu vācietis. Un vācieši ir strādīga tauta, kas ciena savus priekšniekus. Viņu priekšā vienmēr jāizrāda uzticība un čaklums. Tāpēc ari nācās izrādīt neaudzinātību. Tā ka piedod, draudziņ!

- Jūs esat vācietis?

- Jā, - viņš ar lepnumu sacija. - Turklāt nevis parasts vācietis, bet paša Rohusa Miša mazdēls.

- Nepazīstu, - es atzinos. - Kas viņš ir?

Virs notupās man blakus uz grīdas, piespieda savus ceļgalus pie platajām krūtīm un paskaidroja:

- Mans vectēvs bija varena Ādolfa Hitlera miesassargs. Viens no nedaudzajiem, kas pēdējās stundās bija kopā ar fīreru un viņa mīļoto Evu Braunu.

- Cik tad viņam tolaik bija gadu?

- Hitleram? - viņš pajautāja.

- Nē. Jūsu vectēvam.

- Tajā četrdesmit piektā gada dienā, kad viņš izkļuva no bunkura, viņam bija divdesmit septiņi.

- Vai viņš vēl ir dzīvs?

-Jā. Dzīvo Berime kopā ar manu vecmāmiņu Gerdu.

Sākumā es nepievērsu uzmanību iedzērušā vīrieša vārdiem. Katrs taču var uzdoties, par ko grib.

- Kā sauca jūsu vectēvu? - es it kā starp citu pavaicāju un izsalcis iekodos sviestmaizē.

- SS virsnieks Rohuss Mišs, - viņš atkārtoja. - Vectēvs man stastija, ka esot redzējis Hitlera un Evas Braunas līķus pēc pašnāvības. Tie gulēja uz dīvāniņa bumbu patvertnē. Mans vectēvs apgalvo, ka viņš bija pēdējais, ar ko varenais fīrers runājis mirkli pirms tam, kad ielaida sev lodi pierē.

- Un kad jūsu vectēvs, - es ar smīnu jautāju, - izpelnījās Hitlera ievērību?

- Tūkstoš deviņsimt četrdesmitā gada maijā. Tādi miesassargi kā mans vectēvs fīrera dienestā bija tikai divdesmit. Viņi bija visslepenākajā apakšvienībā, tā sauktajā SS Beg-leitkommando. - Viņš cieši paskatījās uz mani, pagaidīja manu reakciju un pēc pauzes piebilda: - Kā redzi, Dievs mani nav apdalījis ne auguma, ne spēka ziņā. Bet vectēvs vispār bija divmetrīgs milzis, un viņa krūškurvis bija tik plats, ka diez vai izsprauktos pa šīm durvīm! Viņš bez īpašām pūlēm varēja ar rokām iztaisnot pakavus.

Es klausījos un centos saprast, vai šis cilvēks melo vai runa patiesību. Tolaik Vācijā un aiz tās robežām bija daudz dažādu salašņu, kuri uzdevās par Trešā reiba ietekmīgāko personu radiniekiem. Galvenokārt tie bija avantūristi, kas centās iemantot slavu vai nopelnīt, dodot melīgas intervijas. Jāpiebilst, ka ārzemju plašsaziņas līdzekļi par šādiem rakstiem maksāja solīdus honorārus. Intuīcija man sacīja, ka šis cilvēks nemānās. Kāpēc lai viņš stāstītu pekstiņus nelaimes putnam, kuru jebkurā bridi var aizsūtīt uz viņpasauli? Bet, ja viņš runā patiesību, tad šāda ziņa būtu atradums jebkuram žurnālistam. Es nu jau ar interesi tvēru katru viņa vardu un cerēju, ka izdevīgā bridi šis mazdēls varētu iepazīstināt mani ar savu vectēvu. Nav nekāds joks - intervēt Hitlera personīgo miesassargu! Es pat nopriecājos, ka esmu nonācis šajā ieslodzījumā.

- Droši vien viņš paguva labi nopelnīt šajā prestižajā dienestā? - es turpināju uzdot jautājumus.

- Nē. Viņam pieder mazs veikaliņš, kur pārdod gleznas.

- Viņš taču var nopelnīt miljonus, dodot intervijas, - es iesaucos.

- Nevar. Vecmāmiņa Gerda viņam stingri jo stingri aizliegusi runāt par šo tematu. Viņa ļoti baidās, ka vīra atzīšanās varētu ietekmēt viņas darbu un politisko karjeru. Viņa ir mācību iestādes direktore un sociāldemokrātiskās partijas locekle. Mans vectēvs ir ļoti uzticīgs cilvēks - kā fīreram, tā arī savai sievai. Tāpēc klusē par savu pagātni.

- Redz, kā, - es izbrīnīts novilku un, ķēdi žvadzinādams, centos ērtāk iekārtoties pie sienas. Viņš izdzirdēja šo žvadzoņu un, kā man likās, paskatījās uz mani ar līdzjūtību.

- Man ar to ķēdi nav nekāda sakara, - jūrnieks sacīja. - Es esmu tikai šī kuģa stūrmanis.

- Bet kuģis pieder Kacmanam?

Vīrietis pamāja un piebilda:

- Vairāk jautājumus neuzdod. Šī tēma ir slēgta.

- Tad atgriezīsimies pie tava vectēva. Kas ar viņu notika pēc tam, kad padomju zaldāti ieņēma Hitlera rezidenci?

- Vectēvs bēga no bunkura, taču viņu notvēra.

- Amerikāņi?

- Viņš būtu gribējis pie amerikāņiem, bet nokļuva krievu rokās.

- Varu iedomāties, kā viņam tur gāja, - es ar smīnu ieminējos.

- Viņu pratināja un briesmīgi spīdzināja VDK moku kambaros. Vectēvs stāstīja, ka pēc drausmīgajiem pārbaudījumiem uz viņa ķermeņa nepalika nevienas neskartas vietas. Viņu sita ar pletni, lika zem ledusaukstas dušas, izmežģīja pirkstus. Viņam diennaktīm neļāva gulēt, un viņš krita ģīboni.

- Ko VDK darbinieki gribēja uzzināt no tava vectēva?

- Viņi lika stāstīt par Hitlera dzīves pēdējām minūtēm. Vectēvs stāstīja patiesību, bet viņam nez kāpēc neticēja. Visbeidzot viņš uzrakstīja vēstuli Berijam un paskaidroja, ka liecības ir balstītas uz reāliem faktiem; ja viņam neviens netic, tad labak nošaut... Pēc tāda gājiena vectēvu aizsūtīja uz koncentrācijas nometni.

- Cik daudz laika jūsu vectēvs pavadīja aiz padomju dzeloņstieplēm?

- Deviņus gadus. - Jūrnieks paskatījās pulksteni un piecēlās. - Man jāiestiprinās un jāatpūšas. Arlabunakti.

Atkal pretīgi nočīkstēja aizšaujamais, un es paliku aci pret aci ar tumsu, lietu un savam problēmām. "Šis tips laipni ar mani patērzēja, bet nepainteresējās, no kurienes es esmu un kāpēc nonācu šajā krātiņā. Acīmredzot viņš dzīvo pēc principa, ka labāk guļ tas, kurš mazāk zina." Kamēr es ar viņu sarunājos, trauksmes izjūta bija atkāpusies. Tagad, kad paliku viens, trauksmainās domas atkal sāka šaudīties pa smadzeņu labirintu. "Jābēg?" Es tūdaļ atsacījos no šīs iegribas. Atbrīvoties no ķēdes nebija iespējams, tāpēc jebkādas idejas par bēgšanu nācās atvairīt. Atlika gaidīt un cerēt, ka paveiksies.

Nakts piezagās pavisam tuvu, lai ieskautu zemi savos vēsajos apskāvienos. Es ieklausījos katra čaboņā uz klāja, taču dzirdēju tikai vēju. Tas svilpodams klaiņoja virs ūdens, uzšāvās uz klāja, caur pavērto iluminatoru ielauzās manā cietuma kamerā un, nikni aurojot, šalca pret metāla sienām. Brīžiem aizvien pieaugošajai vēja svilpošanai pavadījumu bungoja lietus lāses.

Vai es aiz bailēm trīcēju, gaidīdams drūmo nākotni? Nē. Biju pārliecināts, ka kolēģes noteikti kaut ko izdomās, lai mani izpestītu. Es domās analizēju pēdējo stundu notikumus. Elza pavadīja mani uz kantori "K&K" un zināja, ka es tur iegāju un ārā neiznācu. Viņai vajadzēja sacelt trauksmi. Taču laiks ritēja, bet palīdzība neieradās. Es satraucos aizvien vairāk. "Varbūt šie noziedznieki izrēķinājušies ari ar viņu? Ievērojuši mūs un likvidējuši liecinieci? Diez vai. Toreiz mašīnā nolaupītāji bija pārliecināti, ka es guļu bezsamaņā, un apmainījās ar visnotaļ nopietnu informāciju. Ja viņi būtu notvēruši Elzu, tad nebūtu vajadzības uzzināt manas viesnīcas adresi un pases glabāšanas vietu. Viņi būtu gluži vienkārši izsekojuši kolēģi. Tātad viņai nekas nav noticis. Un jebkurā brīdī var ierasties palīdzība."

Es izdzirdēju soļus un saspringu. Nočīkstēja aizšaujamais, durvīs parādījās fīrera miesassarga mazdēls un pameta man vilnas segu.

- Tā tev palīdzēs, - viņš noburkšķēja. - Naktis šeit ir aukstas.

- Sakiet, - es painteresējos, - kas ir Mūsa?

- Saimnieks mums neļauj ielaisties sarunās ar nepiederošām personām.

- Bet jus jau pārkāpāt šo likumu, vairak nekā stundu ar mani runādams par savu vectēvu.

- Tā bija mana kļūda. Es laikam šodien par daudz iedzēru. Bet tu izrādīji interesi par manu pļāpāšanu un tāpēc man iepalikies. Turklāt mēs nerunājām par saimnieku un viņa cilvēkiem.

- Bet... kas ir Mūsa? - es uzdrīkstējos atkārtot savu jautājumu. - Viņš rīt no rīta ieradīsies un ķersies man klāt.

- Es tevi neapskaužu, - vācietis izmeta un steidzīgi aizvēra durvis. Pēc tam viņš ieskatījās iluminatorā un nočukstēja:

- Pateikšu tev tikai vienu. Tas Mūsa ir čečens un ļoti nemīl krievus.

Ši ziņa mani pavisam sarūgtināja. Daudziem kaukāziešiem bija savi rēķini ar krieviem. "Tiesa, atliek iespēja pierādīt viņam, ka esmu tāds pats musulmanis kā viņš. Vai tas palīdzēs? Vienīgā cerība uz Elzu. Pēc visa spriežot," es turpināju prātot, "uz šī kuģa ir tikai viens cilvēks, un viņš droši vien aizgājis gulēt. Pieņemsim, ka Elza atcerēsies krastmalu un ielavīsies uz klaja. Viņa ir pārgalvīga sieviete un spētu to izdarīt. Diemžēl visi viņas centieni izrādīsies velti, jo bez me-tālzāģa vai atslēgas nebūs iespējams atbrīvoties no šīs ķēdes. Vēl viena problēma - viņa nezina, kur tieši es atrodos. Viņa var padomāt, ka esmu noslēpts kantorī, un doties uz turieni."

Tuvojās rītausma, un es nespēju aizvērt acis, jo arvien cerēju un gaidīju. Laiks bija gluži kā apstājies, un zeme pa šo nakti neizkustējās no vietas. Auksta, necaurredzama, rūgtena tumsa kā sabiezējusi putra noķepināja debesu austrumu pusi un, likās, uzgūla virsū kuģim. "Kuru katru brīdi nakts atkāpsies un aiz plāna miglāja kā aiz dūmu priekškara sāks plesties rits. Un tad ieradīsies Mūsa un sāks spiest no manis ārā visas sulas." Sitieni pa nierēm vai pa aknām mani īpaši nebiedēja, jo jaunības gados nodarbojos ar boksu un biju pieradis paciest sāpes. Es baidījos no narkotikām.

Es te slēpos no drēgnuma, apsegdamies ar segu, te nervozi pielēcu kājās un metos pie iluminatora. Kanāls izskatījās ka piepūties, un no tā cēlās mitrs, ar biezu miglu atšķaidīts gaiss, kas nosaldēja mani līdz kaulam. Palīdzība nenāca, un es sāku zaudēt cerību. Šķita, ka pat tāda uzticama draudzene ka Elza Volta ir par mani aizmirsusi. Pēc ilgas gaidīšanas es ielinos segā un aizmigu, kad jau gandrīz bija pienācis rīts.

Mani pamodināja ierastā durvju čīkstēšana. Ausa gaisma. Stūrmanis pastiepa metāla krūzi ar kūpošu kafiju un šķīvi, uz kura gulēja divi maizes gabaliņi, sviests celofāna iepakojumā un karsta sardele.

-Cienājies, - viņš sacīja un uzmanīgi uz mani paskatījās.

- Cik tagad pulkstenis?

- Septiņi.

- Vai ir kāda ziņa no saimnieka? Kas notiks ar mani?

- Ap šo laiku saimnieks guļ.

- Skaidrs. Mūsa nav uzradies?

- Viņš zvanīja. Atbrauks ne agrāk par divpadsmitiem. Tā ka pagaidām vari pagulēt, - jūrnieks noteica un aizslēdza durvis.

Drēgnais rīts ledainiem, stindzinošiem pirkstiem pieskārās manam ķermenim, atņemot siltuma kripatiņas. Samiegojies es sēdēju uz aukstās grīdas un ar vaigu piespiedos pie karstās krūzes, lai kaut kā sasildītos. Bet aukstais laiks droši vien nebija īstais iemesls drebuļiem. Nenovēršamas nelaimes priekšnojautās mana dvēsele palaikam sastinga nemaņā. "Pagājis tik daudz laika," es skumīgi prātoju, "bet Elza neko nedara. Tas nav viņai raksturīgi. Secinājums ir viens -viņai kaut kas noticis. Ja tā, tad man vairs neviens nepalīdzēs. Tad mani nolaidīs jūras dibenā, kur man nāksies demonstrēt ūdenslīdēja iemaņas. Bet es nekad neesmu strādājis par ūdenslīdēju. Viņi to sapratīs un..."

Caur trauksmainu nemieru mani neatlaidīgi centās ielauzties bailes no briesmām.

Viņš parādījās uz klāja kā spoks - bez neviena troksnīša. Es satrūkos, kad aiz iluminatora ieraudzīju nepazīstamu seju, kas blenza uz mani. Tā bija kā sastingusi un nekustējās, tikai ziņkārīgas ačeles skatījās no puspievērtu, sasārtušu plakstu apakšas, atgādinot plēsoņas, kas slepus pielavās upurim. "Tas droši vien ir Musa," man pazibēja prātā, "paša nelabā kalps..." Es skatījos uz viņu, un spriedze vibrēja gaisā kā nostiepta ģitāras stiga.

- Es atnācu, lai ar tevi sirsnīgi aprunātos, - viņš izsmējīgi nosēca. - Taču mēs runāsim nevis caur logu, bet personiski.

Nošņirkstēja aizšaujamais, ar troksni atsprāga durvis, un es ieraudzīju brūnas, ugunīgas, bijušajām padomju pieckapeiku monētām līdzīgas acis, augšlupu, kas izrādījās garāka par apakšlūpu, un smalku, gluži meitenīgu zodu ar neskūtiem bārdas rugājiem.

Viņš ienāca krātiņā un caururba mani ar skatienu, no kura es sarāvos čokurā. Viņam aiz muguras stāvošais stūrmanis nopūtās, un varmāka pastaipīja kaklu, jau iepriekš izjuzdams prieku par gaidāmo sišanu. Manas lūpas noraustījās, bet sagūstītā kāja tā sāka trīcēt, ka ķēde žēlabaini iešķindē-jas. Čečena dziļi izvietotās ačeles nopētīja mani un apstājās pie laulības gredzena. Ne vārda neteikdams, viņš paspēra soli uz manu pusi, pieliecās un, satvēris manu pirkstu, norāva gredzenu un pasniedza stūrmanim.

- Paņem par piemiņu, - čečens sacīja. - Zelts paliek zelts.

Bija redzams, ka miesassarga mazdēls baidās no šī cilvēka. Kaut ko pateicībā nobubinājis, viņš ar steigu iebāza gredzenu kabatā. Es skatījos uz kaukāzieti, un mani pārņēma plaša sajūtu gamma - no gaužām žēlabām līdz sirdssāpēm.

- Lai nebūtu jātērē liekas kalorijas, - čečens noskaldīja, - tu man atbildēsi uz jautājumiem. Ar ko tu kopā atbrauci? Kur apmeties? Kur noslēpi pasi?

Jautājumi izklausījās nāvīgi nopietni un grieza man pa nerviem kā zāģis. Pētot kara tematiku, es biju lasījis daudzas grāmatas par padomju pagrīdniekiem - kā viņi izturējās, kad tika pratināti gestapo. Šim mērķim Maskavā tika izdota speciāla rokasgrāmata jeb instrukcija tiem, kuri nonāks gestapo. Es zināju, ka labak ir blenzt uz pratinātāja pogu, zābaku vai siksnu nekā skatīties viņam sejā, lai viņš nevarētu nolasīt no tavām acīm, vai tu runā patiesību vai melo.

- Pasi man nozaga, - es klusi sacīju, cieši lūkodamies uz viņa zābaku.

- Kur? - viņš niknumu piesātinātā balsī jautāja.

- Stacijā. Es tur nakšņoju, jo man nebija naudas, lai iekārtotos viesnīcā vai noīrētu kādu stūri. Soma ar manām mantām joprojām stāv tur, krievu apkopējas skabūzī. Ja gribat, parādīšu...

Es runāju un ne tik daudz redzēju, cik sajutu, kā atriebīgās ačeles nikni mani caururbj, bet lupas zem darvas krāsas ūsām izplešas šaurā trapecē, kas nozīmēja smaidu. Šādā stāvoklī viņš sastinga, ieturēdams pauzi, pēc tam pamāja ar galvu, pievērsās stūrmanim, ar pirkstiem uzzīmēja četrstūri un iebakstīja sev krūtīs. Bija skaidrs, ka vācu valodu viņš neprot un dāņu valodu arī ne. Stūrmanis viņu saprata, palocīja galvu un nozuda, pēc tam atgriezās ar brūnu diplomātu. Mūsa viņam pavēlēja atkabināt ķēdi un pievest mani pie sliekšņa.

-Tūlīt pārbaudīsim, vai tu runā patiesību vai vazā mani aiz deguna, - Mūsa nošņāca. - Krievi vienmēr melo. Meli ir viņu reliģija.

- Bet es neesmu krievs, - es sparīgi iebildu. - Es esmu tāds pats musulmanis kā jūs.

- Atkal melo. - Viņš pasmīnēja.

- Varu atpogāt bikšu priekšu un pierādīt! Es esmu tāds pats apgraizītais ka jus. - Jau nākamajā mirklī es noskaitīju fragmentu no Korāna sūras.

Mūsa izbrīnījās un, mazliet apjucis, paskatījās uz mani. Šis īslaicīgais apmulsums mani iedvesmoja, un es sāku citēt svēto rakstu rindas. Kopš es sevi atceros, mamma Rīgā veda mani pie mullas Šamsi. Tolaik Latvijā nebija mošejas, un musulmaņi pulcējās mullas dzīvoklī. Tur kā īstā mošejā mulla gari stieptā balsī izpildīja namazu. Vārdi no šī rituāla nogulsnējās manās bērna smadzenēs. Tagad es tos atcerējos, iejutos mullas tēlā un dziedošā balsī skaitīju rindas no Korāna.

Kādu bridi Mūsa izbrīnīts raudzījās uz mani, pēc tam negaidīti uzbrēca: - Pietiek! - Viņš atvēra diplomātu, izņēma šļirci, piepildīja to ar burvju zālēm un paspēra soli man tuvāk. Es kā apdullis skatījos uz adatas galiņu, domās atvadoties no savas nevainības attiecībā uz narkotikām. Un tajā brīdī...

Uz klāja sāka ņirbēt cilvēku stāvi, skaidri atskanēja komanda:

- Visiem gulties uz grīdas!

Pirmais zemē krita stūrmanis, nākamais es. Mūsa nometa šļirci un metās uz borta pusi, taču operatīvās vienības policists notrieca viņu no kājām. Un tad es ieraudzīju Elzu, kura priekā staroja.

- Tu lieliski izskaties! - viņa iesaucās.

- Ar tevi kopā nav laika kļūt neglītam, - es nočukstēju.

- Nebrīnīšos, ja ieraudzīšu sevi krustā sistu...

- Tu nu gan esi nekaunīgs, - viņa norādīja. - Gribi piesavināties svešu slavu. Esi jau sadomājies būt Jēzus vietā? Tas nu gan par daudz...

- Ja sapinas ar tevi, - es vīpsnādams attraucu, - tad līdz zārka vākam nav tālu.

Operatīvās vienības vadītājs partrauca mūsu dialogu ar jautājumu:

- Cikos jūs nolaupīja?

- Viņa zina. - Es pamāju uz Elzu.

- Pulksten vienpadsmitos, - viņa atbildēja. - Es jau izstāstīju policijas iecirknī.

- Ja visu izstāstījāt policijas iecirkni, tad es neuzbrukšu jums ar jautājumiem.

Nez no kurienes iznira Marta un jautāja:

- Vai es drīkstu aizvest savus draugus uz viesnīcu?

- Jā, protams, - cilvēks no operatīvās vienības piekrita.

- Diez vai viņus tagad pratinās. Bet rit viņus var izsaukt. Vai jūsu avīze rakstīs par šo gadījumu?

- Droši vien nē. Mani kolēģi veic svarīgu starptautisku izmeklēšanu, tāpēc publikācijas var viņiem traucēt. Tas ir saistīts ar prāmi "Estonia".

- Skaidrs. - Policists pamāja.

Automašīna man negribējās runāt. Pēc Elzas acīm es nopratu, ka viņa grib mani par kaut ko iztaujāt vai ari pastāstīt, ko bija darījusi, taču novērtēja manu stāvokli un klusēdama lūkojās pilsētas panorāmā. Es atrados prostrācijas gūstā - pēdējās diennakts laikā biju pārcietis tādu stresu, ka bija nepieciešams laiks, lai atgūtu man raksturīgo dvēseles stāvokli. Turklāt iepriekšējā naktī es tikpat kā nebiju gulējis un dnzvien iesnaudos, uzlicis galvu Elzai uz pleca.

Kad viesnīcā biju izgulējies un iegājis dušā, es beidzot devos uz kolēģes numuru. Elza sagaidīja mani ar smaidu.

- Pusdienas tu nogulēji, - viņa konstatēja. - Varbūt aiziesi vakariņās?

- Vai tu nāksi ar mani kompānijā?

- Pirms trīs stundām es piegāju pie tava numura un klusiņām pieklauvēju. Tu acīmredzot biji cieši aizmidzis, tāpēc nācās vakariņot bez tevis.

Es paskatījos pulkstenī un pārsteiguma iepletu acis - bija ap diviem naktī. Visi tuvākie krogi bija slēgti, bet vakariņot kazino kā iepriekšējā reizē man negribējās. Elza gluži ka nolasīja manas domas un sacīja:

- Tēju gribi?

- Labprāt.

- Vēl ir cepumi un divi Snickers batoniņi.

- Brīnišķīgas vakariņas! - es sajūsmā iesaucos.

Es alku pavaicāt, kāpēc palīdzība bija jāgaida tik ilgi, tomēr klusēju un cerēju, ka Elza pati visu paskaidros. Un, kamēr es malkoju tēju, viņa neizturēja un sāka stāstīt.

- Tu nozudi mājā, bet es izgāju no kafejnīcas un novietoju mašīnu tā, lai pa vārtiem redzētu ieeju kantorī. Tu apgalvoji, ka saruna turpināsies ne ilgāk par desmit minūtēm. Pagāja divdesmit, bet tu joprojām nerādījies. Pēkšņi es ieraudzīju Izju Kacmanu. Viņš iznāca no ēkas, paskatījās uz visām pusēm un pamaja kādam ar roku. Viņam blakus apstājās balts džips, vadītājs izkāpa un, atdevis direktoram atslēgas, kājām devās uz pieturu. Kacmans sēdās mašīnā. Atvērās vārti, un viņš iebrauca kantora pagalmā. Man tas likās aizdomīgi divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, kāpēc direktors pēkšņi pats sēdās pie stūres? Otrkārt, kāpēc džips iebrauca pagalmā? Man ienāca prātā doma, ka šajā mašīnā iekraus kaut ko tādu, par ko vadītājs nedrīkstēja zināt. Un šis "kaut kas" varēji būt tu...

Elza pārtrauca savu stāstījumu, paņēma cigareti, piegāja pie loga, atvēra vēdlodziņu un aizsmēķēja. Pēc sievietes sejas bija redzams, kādu baudu viņai sagādā nikotīns. Es viņu nesteidzināju un ēdu šokolādes batoniņu, uzdzerdams minerālūdeni, jo tēja bija beigusies.

Nodzēsusi cigareti, viņa aizvēra vēdlodziņu un turpināja:

- Drīz džips izbrauca no pagalma, pie stūres sēdēja Kacmans. Blakus bija vēl viens pasažieris, kura seju es nevarēju saskatīt. Es sāku braukt aiz viņiem. Pa ceļam es viņus pazaudēju. Intuīcija pateica priekšā, ka viņi brauc uz to pašu kuģi. Es traucos uz krastmalu, cik ātri varēdama, turklāt ceļš man bija zināms. Krastmalā Kacmans izkāpa pirmais, aiz viņa grīļodamies gāji tu, bet kā pēdējais sekoja džipa pasažieris. Jūs devāties uz klāju. Drīz Kacmans un pasažieris atgriezās pie mašīnas. Nevajadzēja daudz attapības, lai saprastu, kur tu esi. Es tūdaļ piezvanīju Martai, cerēdama, ka mēs jau pavisam drīz tevi atbrīvosim. Taču tas nebija nemaz tik viegli. Mūsu draudzene paveica milzīgu darbu, lai ieskaidrotu savam galvenajam redaktoram, kas par lietu. Palīdzēja avīzes kriminālās sadaļas vadītājs, kurš paziņoja par incidentu specdienestu pārstāvjiem. Vārdu sakot, lika gatavota tevis atbrīvošana no gūsta. Bet es nevarēju iedomāties, ka šis etaps prasīs tik daudz laika.

- Mani tikmēr varēja nogalināt, - es aizvainotā balsī norādīju.

- Varēja. Vārdu sakot, pagāja milzum daudz laika, kamēr es policijas iecirknī izskaidroju situāciju. Kad no turienes iznācu, bija satumsis. Domāju, ka policija rīkosies, taču tā nesteidzās. Likuma sargi gaidīja prokurora sankciju veikt kratīšanu kantorī un uz kuģa. Palīdzēja kriminālās sadaļas vadītāja draugi no Drošības dienesta, kuri bija novērojuši aizbēgušo padomju virsnieku. Viņiem bija vajadzīgi pierādījumi. Tava nolaupīšana noderēja par ieganstu arestam. Un operāciju uz kuģa veica Drošības dienesta pārstāvji, nevis policija. Viņi arestēja to krievu virsnieku un Izju Kacmanu, bet pēc tam ieradās uz kuģa.

Kad es izstāstīju, kā man bija klājies, Elza iemirdzējās smaidā un nočukstēja:

- Es nezināju, ka tu esi jaunava attiecībās ar narkotikām.

- Vai tu esi mēģinājusi? - es izbrīnīts iesaucos.

- Vel ģimnāzijas laikā. Bet tas mēsls man ne visai patika, kaut arī izjutu kaifu. Studiju gados kādā kompānijā vēlreiz sev iedūru, taču man pietika prāta pēc tam vairs nepieskarties narkotikām.

Nākamajā dienā mēs neizgājām no numura, gaidīdami izsaukumu uz policiju. Vakarā atbrauca Marta, un viņas seja liecināja par satraukumu. Pirmā viņas frāze mūs šokēja.

- Kantora "K&K" īpašnieku palaida brīvībā. Viņa rokaspuišus arī. Uzņēmumā neko nozīmīgu neatrada.

- Bet narkotikas pie Musas? Vai tad tas nav likumpārkāpums? - es iesaucos.

- Dānijā attieksme pret narkotikām nav stingra. Neviens tevi neliks cietumā par vienu devu vai divām. Jā, čečena diplomātā atrada pāris tūbiņu un šļirces, bet viņš paziņoja, ka šo diplomātu redzot pirmo reizi un nezinot, kurš to uznesis uz kuģa. Vēl vairāk, viņš izteica pieņēmumu, ka šis diplomāts pieder tev.

Es noriju siekalas un drebošā balsī sacīju:

- Bet mani taču turp aizveda ar varu!

- Kacmans pratināšanas laikā paziņoja, ka tu pats aizgāji līdz kuģim.

- Kā - pats? - es iejaucos. - Kā tad es iekļuvu kuģī?

- Tu pēc sludinājuma atnāci uz firmu un stādījies priekšā kā ūdenslīdējs. Ar tevi aprunājās, pēc tam aizsūtīja uz pārrunām pie zemūdens darbu speciālista. Tu pats turp devies un pateici, ka tev nav kur pārnakšņot, un tev atļāva palikt uz kuģa.

- Bet ķēde ar atslēgu? - es biju sašutis. - Vai tad tas nav pierādījums?

- Bija runa an par ķēdi. Stūrmanis paskaidroja, ka tā ir domāta lopiem. Pirms iziešanas jūrā viņi pērkot aunu vai aitu, lai kuģošanas laikā ēstu svaigu gaļu. Viss izklausījās loģiski, tāpēc izmeklēšanas iestādes nesaskatīja nozieguma sastāvu. Turklāt Kacmanu aizstāvēja visdārgākais Kopenhāgenas advokāts, kurš allaž pakalpo ļoti bagātām vai nozīmīgām personām. Tevi izdevās atbrīvot tikai tāpēc, ka devu mājienu par mūsu avīzes iejaukšanos lietā.

Es saskatījos ar Elzu. Mums bija skaidrs, ka tos, kuri vairāk vai mazāk saistīti ar prāmja "Estonia" bojāeju, nesaprotamu iemeslu dēļ atstāj brīvība.

- Paldies Dievam, ka viss beidzās šādi, - es ar greizu smīnu sacīju. - Mani, cik noprotu, neaicinās uz pratināšanām. Mums nenāksies dirnēt šajā pilsētā, un mēs jau rit varēsim aizbraukt.

- Tu pareizi saprati, - Marta rezumēja, paskatījās pulkstenī un aizsteidzās mājup.

Kad dāņu kolēģē bija aizgājusi, es pajautāju Elzai, vai viņa ir dzirdējusi par esesieti Rohusu Mišu.

- Esmu. Tas ir I litlera miesassargs, atradās blakus fīreram viņa nāves stundā. Es reiz mēģināju satikties ar Rohusu Mišu, taču viņš kategoriski atteicās sniegt interviju... Kaut kāda iemesla dēļ viņš izvairījās tikties ar žurnālistiem. Kāpēc tevi ieinteresēja šī persona?

- Uz kuģa mani saķēdēja viņa mazdēls. Starp citu, viņš izrādījās patīkams sarunbiedrs un izstāstīja par vectēvu.

- Tātad tev paveicās.

- Pagaidām mani vairāk interesē nevis diktatora miesassargs, bet jaunākais Kacmans un viņa rokaspuisis.

- Mani ari. Viņi jau ir palaisti brīvībā. Varbūt to pieprasīja prestižais advokāts, bet varbūt tika saņemta komanda no augšas. Mes atkal varam secināt, ka visu, kas saistīts ar prāmi "Estonia", dažādu valstu tieslbsargajošās institūcija izlemj pretēji loģikai un kādam par labu... Kurš nejauj aiztikt Kac-manu? - Elza prātoja.

- Neaizmirsti, dārgā, - es norādīju, - ka šī nekrietneļa tēvs ir izcils naudas viltotājs. Acīmredzot viņš apgādā ietekmīgas personas ar paštaisītu valūtu.

- Mūsu pienākums ir viņus atmaskot, - Elza apņēmīgi paziņoja.

- Ja paveiksies. - Es klusībā nodomāju, ka diez vai kādam izdosies viņus atmaskot un palikt dzīvam.

Bija pagājuši daudzi gadi kopš neaizmirstamās vizītes Kopenhāgenā, kad man piezvanīja Elza. Viņai tomēr bija izdevies satikties ar Hitlera pēdējo miesassargu. Pēc sievas nāves Rohuss Mišs lauza klusēšanas zvērestu un sāka pieņemt žurnālistus. Elza izrādījās viena no pirmajām, kam diktatora kalps pavēstīja savu biogrāfiju.

- Pie bagātības prestižajā dienestā fīrera galvenajā mītnē viņš netika, - Elza zināja stāstīt. - Dzīvo pieticīgi, kā pieklājas pensionētam armijniekam. Meita vienā jaukā dienā savāca mantas un aizgāja. Mišs žēlojās, ka meita negrib viņu redzēt. Viņai ir divi dēli, Aleksandrs un Rohuss Jakobs. Kurš no viņiem tevi saķēdēja?

- Es nezinu tā stūrmaņa vārdu.

- Šaubos, ka tas bija Miša mazdēls.

- Kāpēc?

- Miša mazdēli pabeidza ebreju skolu Frankfurtē un, kā man izdevās noskaidrot, par vectēva varoņdarbiem cenšas klusēt. Visticamāk, šis jūrnieks bija viltvārdis, kurš labi pārzināja Trešā reiha vadoņa pēdējā miesassarga biogrāfiju.

- Iespējams, - es piekritu. - Taču viņš izrādīja rūpes, kad mani iespundēja metāla bunkurā. Un par to viņam jāsaka paldies.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA PRĀMIS "ESTONIA" LEITNANTS TOMASS STENMARKS

Luktura stars ar grūtībām izlauzās cauri zaļganajām duļ-ķēm, izgaismojot uzblīdušus cilvēku līķus, mantu kaudzes un dažādus kuģa piederumus. Jau neskaitāmas reizes rūpīgi izpētījis kajītes, kurās varbūt dzīvojis aizbēgušais izlūks, Tomass par veltīgajiem meklējumiem ziņoja Pentagona pārstāvim.

- Viņš varēja noslīkt, - majors skaļi prātoja. - Pieļauju. Bet viņš taču nevarēja mantas paņemt līdzi uz viņpasauli! Labi, leitnant. Analoģiskos prāmjos, ka man ziņoja, ir uzglabāšanas kamera. Ielūkojieties tur! Sporta soma tumši zila krāsā ar krievu emblēmu "Dinamo". Atrodiet to!

Tomasam atlika vien doties uz jauno objektu. Viņš peldēja, uzgrūzdamies sastingušiem miroņiem, kam bija lemts trūdēt šajās metāla kapenēs. "Ja kaut kur ir elles katli," Tomass prātoja, "tad tie ir šeit, uz ši prāmja. Taču cilvēki nevis varas ka Dantes poēmā, bet pampdami sadalās. Neviens to nezina. Tikai man, specdienestu pārstāvim, lemts ieraudzīt šis biedējošās ainas!"

Ja pirmajās vizītes stundās viņš ar trisam skatījās uz līķiem prāmja salonos un gaiteņos, vairīdamies no tiem, tad tagad vairs neizrādīja īpašas emocijas un, pildot pavēlēs, nevērīgi nostūma nelaiķus malā. "Cilvēks pierod pie visa!" No šis domas viņam pēkšņi kļuva neomulīgi. Pēdējā laikā, it īpaši pēc tikšanās ar kolēģiem no sportista karjeras laikiem un treneri, kuru viņš mīlēja un cienīja, leitnantam kļuva nelāgi ap dvēseli. Šķita, ka viņš kā Jūda nodod skolotāju, draugus un viņu ideālus. Naktis aizvien biežāk un biežāk sapņos rādījās līķi ar lūdzošām acīm, it kā sacīdami: "Izvelc mūs no šejienes, tāpat kā izvilki savu krustmāti!" Nozilējušās lūpas čukstēja: "Izdari kaut ko, leitnant!" Reizēm Tomasam likās, ka viņš juk prātā.

Izniris no kāpņu šahtas, viņš peldēja borta virzienā uz dispečeru punktu, kuram blakus saskaņā ar majora apgalvojumu atradās uzglabāšanas kamera. Pēkšņi viņš sajuta svešu skatienu, sarāvās un apgriezās. Lukturīša staru kūlis atdūrās pret iluminatoru un izgaismoja divas kvēlojošas acis un baltus, kā ar fosforu pārklātus ilkņus. Spriežot pēc visa, tas bija jūras lauva. Ar tumšo degunu piesūcies stiklam, tas aplūkoja savādo kapsētu. Parasti šie dzīvnieki ir labvēlīgi noskaņoti pret cilvēkiem. Vēl bērnībā, apmeklēdams delfinā-riju, Tomass atcerējās smaidīgos peldētājus, kuri ķēra riņķus vai spēlējās ar bumbiņām. Tagad, kā viņam šķita, jūras lauvas purns bija saspringts, bet acis burtiski dedzināja. "Šajā dzelmē tu ikviena dzīvā būtnē saskati ienaidnieku," viņš sev pārmeta.

Tomass pamāja jūras lauvam ar roku un peldēja tālāk. Uzglabāšanas kamera atradās nelielā telpā ar daudziem plauktiem gar sienām. Uz grīdas kaudzē gulēja lieli čemodāni, no plauktiem nokritušas somas, maisi, kastes un kārbas. Tomass ķērās pie šķirošanas, cenzdamies atrast noslēpumaino somu. Viņš vairs sevi nekontrolēja, tikai grāba no kaudzes lielas un mazas somas, apskatīja un meta malā.

Tajā brīdī viņš izdzirdēja rācijā Nortona balsi.

- Leitnant, steidzami nirstam ārā!

- Kas noticis? - Tomass painteresējās.

- Pēc tam paskaidrošu. Mēs ar Paku gaidām tevi uz augšējā klāja. Tiec līdz turienei pa prāmja iekšpusi un izlien visaugstākajā punktā.

Viņš apgriezās un apjēdza, ka izeja aizkrauta ar mantām, kuras pats izsvaidījis. Pa nesaprotamu trajektoriju tās bija aizpeldējušas lid/ durvju ailai un tur sablīvējušās, aizsprostojot eju. Viņš centās raut aiz rokturiem, taču tie negaidīti noplīsa. Šī brezenta un ādas siena nez kāpēc atgādināja leitnantam zārka vāku. Pēkšņi viņš sajutās iesprostots šajās kapenēs un visiem spēkiem centās atbrīvot izeju, taču drīz piekusa. Katra kustība prasīja milzu piepūli, tomēr vajadzēja pagūt, jo skābekļa nebija atlicis daudz. No pārslodzes viņam melns vīdēja gar acīm, plaušās kaut kas plīsa pušu. Un tad, domās pieminēdams visus svētos un grēciniekus, viņš noņēma galvas lukturīti, atspērās pret plauktu un ar ķermeņa augšdaļu taranēja lielu brezenta somu, kas bija iesprūdusi durvju ailas augšpusē. Ar otro piegājienu viņam izdevās izlīst no lamatām.

Kad viņš piepeldēja pie kolēģiem, kapteinis satrauktā balsī instruēja:

- Tikko pienāca ziņojums, ka jūras lauva sadragājis galvu vienam mušu nirējam un tas aizrijies. Uzmanīgi piesedzam viens otru. Ja tuvojas dzīvnieks, lietojam ieročus.

- Tas ar vienu ķermeņa kustību aizsūtīs pie tēviem visus tris, - seržants noburkšķēja.

"Savādi," Tomass nodomāja, "šie dzīvnieki ir miermīlīgi, bet tagad pēkšņi..."

Kad viņi veiksmīgi nokļuva līdz kuģim, sargmatrozis paziņoja, ka viņiem nekavējoties jāpārģērbjas un jāierodas komandiera kajītē.

Majors Vanders staigāja no viena stūra uz otru, salicis rokas aiz muguras, kaut ko purpināja zem deguna un visbeidzot skaļi sacīja:

- Jūras lauvas, jūras lauvas... Tās ir krievu izdarības! -Visi neizpratnē skatījās uz viņu. - Es atcerējos vienu atgadījumu, - majors, piemiedzis acis, intriģējošā tonī sāka. - Tas bija tūkstoš deviņsimt piecdesmit sestajā gadā, kad padomju līderis I Iruščovs un svīta ar jaunāko kreiseri "Ordžoniki-dze" ieradās vizīte Lielbritānijā. Kuģis pietauvojās lielākajā jūras kara bāzē Portsmutā. Mūsu specdienesti kopā ar angļu kolēģiem no "MI-5" gatavojas šai vizītei ļoti rūpīgi. Centrālajai izlūkošanas pārvaldei bija droši zināms par kreisera neticamajām pārvietošanās spējām, ko nodrošināja jaunākā dzenskrūvju konstrukcija un īpaša to apstrādes tehnoloģija. Mūsu izlūki noskaidroja ari to, ka krievi nozaguši šo tehnoloģiju no japāņiem. Turklāt mums bija zināms par pēdējo padomju jaunumu karakuģu būvniecības jomā. Proti, par to, ka kreisera korpusa pārsteidzošo plūdlīniju formu nodrošina mums vēl sveša virsmas rezonanses metode, kas korpusa berzes spēku pret ūdeni samazina līdz nullei. Vārdu sakot, mūsu valstu izlūkdienesti pilnā kaujas gatavībā gaidīja tikšanos ar krievu brīnumkreiseri. Jau iepriekš tika plānots, kur kuģis stāvēs, un visā akvatorijā tika izvietoti magnētiskie un rezonanses sensori, frekvences mērītāji un zemūdens kinokameras. Taču neviens nebija rēķinājies ar to, ka uz kreisera būs uzstādīta tolaik visjaunākā sistēma, kas veiksmīgi nomāca visas iespējamās izsekošanas ierīces un jebkādu izlūkošanas aparatū ru.

Uz sliekšņa parādījās dežurējošais virsnieks un jautāja:

- Majora kungs, ko mēs darīsim ar kaprāļa līķi? Pēc jūrnieku paražām pārmetīsim pār bortu vai nogādāsim krastā?

Vanders pakasīja zodu, ar plaukstām pārvilka pār seju un nedroši atbildēja:

- Šis kaprālis ir Zviedrijas bruņoto spēku pārstāvis. Sazinieties ar krastu un pajautājiet štābam! - Dežurants salutēja un aizgāja, bet majors turpināja: - Pirmais negaidītais pārsteigums abiem izlūkdienestiem, bija tas, ka tūlīt pēc "Or-džonikidzes" ienākšanas ostā pārstāja darboties visi raidītāji un sensori, bet foto un video aparatūrai tapa izgaismotas filmiņas. "MI-5" šefs tūdaļ deva rīkojumu ķerties pie rezerves varianta ar koda nosaukumu “Krabis". Redziet, kara gados pret itāliešu peldētājiem, tā dēvētajiem varžu cilvēkiem, kas bija nopietns drauds britu flotei, sāka izmantot kaujas peldētājus, kurus komandēja leģendārais akvalangists ar aģenta segvārdu Krabis. Savukārt kolēģi viņu sauca par cilvēku bez adrenalīna. Šis speciālists lieliski parādīja sevi operācijā, kad veiksmīgi piestiprināja pie padomju kreisera "Sverdlov" dibena speciālu ierīci, ko viņam iedeva "MI-5" darbinieks. Šī radiobāka ļāva NATO zemūdenēm reģistrēt "Sverdlov" peldēšanas īpašības. Kad kreisera "Ordžoniki-dze" izpētes programma bija pilnīgi izjukusi, viņi atcerējās par Krabi. Speciālists jau bija atvaļināts no dienesta un nereti pamatīgi žūpoja. Viņu atrada un nogādāja pie Anglijas izlūkdienesta šefa, kurš par peldi zem krievu kuģa piedāvāja Krabim trīstūkstoš sterliņu mārciņu kā rokasnaudu un vēl tikpat pēc operācijas. Summa tajos laikos bija ļoti pieklājīga, un viņš piekrita. Viņš ienira un... neiznira. Trīs dienas vēlāk, pēc kreisera aiziešanas no Portsmutas, Krabja līķi ar norautu galvu atrada tālu aiz bāzes akvatorijas. Vēlāk mūsu izlūkdienestam kļuva zināms, ka kreiserī bija iemontēti trīs torpēdu aparāti ar jūras lauvām.

- Piedodiet, majora kungs, - ierunājās seržants Paks, - kas ir jūras lauva?

- Līdzīgs ronim, - Vanders izmeta. - Kad angļi aizsūtīja Krabi zem padomju kreisera, krievi izlaida jūras lauvu ar iesauku Pērkons. Tas aizbuksēja diversantu aiz joma akvatorijas, norāva viņam galvu, bet pats caur torpēdu aparātu atgriezās uz kuģa.

Viņš uzlūkoja auditoriju, cenzdamies novērtēt, kādu efektu izraisījis šis stāsts.

- Es esmu bijis Merilendas delfinārija, kas atrodas netālu no Losandželosas, - seržants Paks ar manāmām šaubām sacīja, - un redzējis šos jaukos dzīvniekus. Man grūti iedomāties tos slepkavu lomā!

- Ticiet man, seržant, ka jūras lauva ir spējīgs nogalināt, ja viņu attiecīgi dresē. Lai kā būtu, - majors rezumēja, - šodien nedrīkst sūtīt mūsu cilvēkus uz prāmi. Pietiks ar vienu upuri. Atgriežamies bāzē.

- Majora kungs, - Nortons iebilda, - padomju kreisera vizīte notika pirms daudziem gadiem. Kā jūs zināt visas neveiksmīgās operācijas detaļas?

- Tolaik mans tēvs dienēja CIP un piedalījās šajā operācijā. Kad kolēģi ciemojās pie mums mājās, viņš stāstīja šo atgadījumu kā veiksmīgu padomju izlūkdienesta gājienu.

Katrreiz, uzturoties jūras dibenā un pildot plaušas ar mākslīgo skābckli, kas trūcīgi nāca no caurules, Tomass sapņoja atgriezties krastā un izbaudīt dabīgu gaisu. Viņam patika pastaigāties naktīs, kad neviens netraucēja pārdomas. Toreiz vakars bija auksts. Brāzmains vējš iepūta zem apģērba kniebjošu saltumu. Tumsā rēgojās zvejnieka māja, un tai zem spārna kā svētbildes lampiņa mirdzēja vientuļš lodziņš, kurā pazibēja sievietes stāvs. Iznira mēness. Tā ēna sašķēla stāvo jumtu divās daļās, un gluži kā no ēnas pieskāriena Tomasa atmiņā iedegās svece. Tā izgaismoja tumsā trauslu pārbijušās sievietes siluetu un satrakota kaprāļa fizionomiju. "Redz, kā gadās," Tomass prātoja. "Nesen es biju šīs dramatiskās ainas liecinieks, bet šodien stiprāks zvērs aizsūtīja kaprāli uz viņpasauli. Tas droši vien bija Dieva sods par zemisko rīcību. Zvejnieka sieva, kura tumšā laikā neiziet no mājas, baidoties no ļaunatminīgā izvarotāja, tagad var brīvi uzelpot. Ne velti es redzēju šo kaprāli sapnī. Jā, tas sapnis bija zīme!"

Lai atbrīvotos no drūmajām domām, viņš atcerējās par Ingu. Skumjš rūgtums pieskārās viņa lūpām. Pēc neaizmirstamās vizītes Gēteborgā viņš nebija ar šo sievieti saticies. "Šodien piezvanīšu," leitnants nolēma, "un beidzot izdzirdēšu viņas balsi. Kāpēc es joprojām neesmu piezvanījis? Tāpēc, ka biju tālu no viņas domām un darbiem. Tāpēc, ka tovakar jutos atstumts!" Piepeši Tomass sajuta mokošu, gluži kā žņaudzošu smagumu krūtīs, un dvēselē iezagās klusa trauksme. Inga un citi sportisti izrādīja cilvēcisku attieksmi pret dabu, demonstrēdami labsirdību, savukārt viņš, pēc likteņa gribas iežmiegts nežēlīgu armijas pavēļu rāmjos, atradās apburtā slepenības aplī, kur domas un darbi ne vienmēr ir godīgi. Par kādu godīgumu varēja būt runa? Dažbrīd tika pārkāptas Dieva un cilvēku pieņemtās normas, un viņam, leitnantam Tomasam Stenmarkam, nācās slēpt no sabiedrības šausmu lietas. No vienas puses, viņš saprata, ka viss tiek darīts, lai saglabātu valsts noslēpumu. No otras puses, viņš izjuta kaunu par saviem darbiem. Starp bezjūtīgo spēku, ko pārstāvēja viņš, devis armijas zvērestu pildīt pavēles un kalpot valstij, un godprātīgumu, kā vārdā draugi atmaskoja tas pašas valsts noziedzīgos darbus, bija jūtams šaušalīgs pretstats. Vienas puses tumšie darbi un otras puses taisnums radīja vainas izjūtu, no kuras nekur nevarēja glābties. Tā nu tie sēdēja pie viena galda, tomēr palikdami katrs savā pasaulē un ar savu patiesību.

Luk, kāpēc viņš bija steigšus pametis skolotāja māju, pareizāk sakot, gļēvi aizbēdzis. Ingu viņš atcerējās savadā pozā -atspiedusies pret ieejas durvju stenderi, viņa lēni šūpojās no vienas puses uz otru un smaidīja. Viņa gluži vienkārši dzīvoja. Eksistēja tur, kur acīmredzot vēl varēja klusi un svinīgi smaidīt. Tagad, atcerējies Ingu, Tomass sajutās neērti.

Majors Vanders kārtējo apspriedi sarīkoja labi zināmajā savrupmājā, kur saimniekoja amerikāņu specdienestu pārstāvji. Iegājis auditorijā, Tomass ieraudzīja kapteini Norto-nu, seržantu Paku un vēl dažus somu un zviedru virsniekus, kuri kaut ko dzīvi apsprieda ar pusmūža vīrieti elegantā zilā uzvalkā ar spilgtu kaklasaiti. Tomass nekad iepriekš nebija redzējis švītīgo večuku un ieinteresēts aplūkoja, cenzdamies saprast, kas viņš ir un ar ko nodarbojas.

- Šķiet, ka visi ir ieradušies! - majors skaļi sacīja. - Mēs sākam!

Svešinieks gluži kā skolnieks pacēla roku un lūdza vārdu.

- Man ir tikai viens jautājums, - večuks spēcīgā balsī paziņoja. - Vai kāds savām acīm redzēja šo juras lauvu?

Majors mīņājās, caur brillēm cieši uzlūkodams padotos.

- Es redzēju, - Tomass klusi atzinās.

- Kāpēc neziņoji man personīgi? - Vanders satrūkās.

- Nepaguvu, - leitnants vainīgi raportēja. - Bet, ja godīgi, es to neuzskatīju par svarīgu.

- Mūsu dienestā katram sīkumam ir nozīme, leitnant! -Vanders komandiera tonī noskaldīja. - Detalizēti izstāstiet, kā tas notika!

- Pēc jusu pavēles es devos uz uzglabāšanas kameru. Uz ceturtā klāja nejauši paskatījos iluminatorā un ieraudzīju ūsainu purnu, kas pieplaka pie stikla un likās mani vērojam.

Večuks piemiedza acis un izgrūda:

- Kāpēc tas vēroja tieši jūs?

- Neviena cita uz šī klāja nebija, - leitnants paskaidroja.

- Vai esat pārliecināts, ka jums neizlikās? - profesors neatlaidās.

- Pagaidām es nesirgstu ar halucinācijām, - Tomass atcirta.

Švīts piecēlās un stingri sacīja:

- Atvainojiet, bet es apšaubu jusu vārdu patiesumu. Kā jūras faunas speciālists un CIP eksperts es oficiāli paziņoju, ka Baltijas jūrā nav juras lauvu!

-Ja nu dzīvnieks nejauši iepeldējis tajā apvidū? - vaicāja Nortons. - Teiksim, apmaldījies?

- Neiespējami! - profesors apgalvoja. - Jūras lauva nevar apmaldīties, jo izcili orientējas ūdenī. Redziet...

- Profesor, - majors viņu pārtrauca, - nevajag līst zinātnes džungļos. Mēs esam kareivji, nevis bioloģijas studenti!

- Atvainojiet, - večuks aprāvās. - Es tikai gribēju atbildēt uz jautājumu, kāpēc jūras lauva nevar apmaldīties.

- Kungi, pagaidām neieslīgsim diskusijā, - iejaucās majors, -bet paskatīsimies nelielu VDK darbinieku uzņemtu filmu, ko man sarūpēja CIP.

- Vai kolēģi no Maskavas pārdeva savus noslēpumus mušu izlūkiem? - kapteinis dzēlīgi pajautāja. - Mūsdienās taču Krievijas armija pārdod visu.

- Nav svarīgi, kā šī filma nonāca pārvaldē, - majors viņu apklusināja. - Paskatīsimies!

Ekrānā bija redzamas gleznainas ainavas ar sopkām, klinšainiem krastiem un savvaļas floru. - Šī ir VDK bāze Tālajos Austrumos, - diktors lasīja angļu valodā, - kas šifrēta ar kodu "\/' 205". Šeit atrodas slepenais armijas del-finārijs...

Parādījās simpātisks jūras lauvas purns - dzīvnieks mierīgi gulēja uz jahtas klāja. Majors apturēja kadru un iesaucās:

- Tas ir tas pats Pērkons, kurš Portsmutā izrēķinājās ar slaveno Krabi! Skatieties tālāk, kolēģi!

- Ceļš uz šo noslēpumaino objektu nav viegls, - diktors turpināja. - Ar kuteri līdz Slavjankas ciemam, pec tam ar visurgājēju līdz režīma punktam ar nosaukumu "Vitjazj". Tālāk ceļa nav, jāsoļo kājām pa speciālu taciņu zem neredzamas ultravioletās apsardzes signalizācijas krusteniskajiem stariem.

- Jā-ā-ā... - novilka seržants Paks. - Krievi prot slept savus objektus.

- Staļina laikā prata, - iestarpināja Nortons, taču, uztvēris dusmīgu Pentagona pārstāvja skatienu, apklusa un pievērsās ekrānam.

- Te strādā divi VDK virsnieki un delfinārija priekšnieks, -skanēja balss aiz kadra. - Varētu šķist, ka šī ir mežonīga un pilnīgi nomaļa vieta, taču pēkšņi no pazemes atskan komanda: "Stāt! Kas nāk?" Pavadonis izņem no formastērpa krekla kabatas caurlaidi ar perforētām malām un ieliek granīta spraugā. Tūdaļ pat milzīgais akmens bluķis viegli pabīdās malā un atveras vārtiņi, aiz kuriem redzams jūras krasts. Šīs iestādes priekšnieks izņem no kabatas parastu svilpi un iepūš tajā, taču svilpiens neatskan.

- Sabojājusies? - vaicā viens no virsniekiem.

- Ne, - vadītājs atbild. - Tā ir ultraskaņas svilpe. Jūras lauvas dzird.

Un, gluži kā apstiprinot priekšnieka teikto, pie pašas ūdens malas sāk plunčāties milzīgs jūras lauva.

- Lūk, arī Pērkons! - Majors Vanders svinīgi uzsvēra.

Dzīvnieks amizanti kuļāja pleznas. Tomass nodomāja, ka

tik mīlīgais radījums var mierīgi noraut akvalangistam galvu. "Nez, vai ar šādu nolūku mani pa iluminatoru pētīja tas jūras lauva?"

- Ciemiņi, - diktors turpināja, - ir krievu psihotropo ieroču izmēģinātāji. Viņi atbraukuši, lai zombētu kaujas dzīvniekus ar jauno aparatūru. Tās nosaukums ir "Rozā". Eksperimentam paredzēti vairāki desmiti jūras lauvu. Pēc eksperimenta izdzīvoja trešā daļa, bet grūti pat iztēloties, ko tie pēc zombēšanas spēja paveikt... Aparāta starojums ļauj iekļūt smadzenēs un dot komandu ne tikai cilvēkam, bet ari dzīvniekam...

- Starp citu, par smadzenēm! - iesaucas profesors. - Jūras lauvu smadzenes ir...

- Mani interesē nevis šī dzīvnieka smadzenes, bet žokļi, -kapteinis Nortons norādīja.

-Jā, zobi ir iespaidīgi, - profesors paskaidroja. - Un tie...

- Es nevaru uz to skatīties! - seržants Paks nopurpināja. - Man viņu žēl!

t

-Žēl? - iesaucas somu virsnieks. - Ko jus, seržant! - soms izplūda smaidā. - Tie taču ir dzīvnieki!

- Starp citu, - iesaucās profesors, - viņi ir gudrāki par mums.

- Tie ir izdomājumi, zinātnieka kungs! - soms nīgri noburkšķēja.

- Paskatīsimies, kuram no jums taisnība, - iejaucās majors un atkal ieslēdza projektoru.

- Parunā ar tiem! - diktors pārtulko delfinārija vadītāja pamudinājumu.

- Kā? Lauvas taču aizpeldēja! - izbrīnīts paziņo viens no eksperimentētājiem.

- Tad pasauc!

- Kā lai to izdara? Vai jākliedz?

- Nē. Pasauc ar sirdi, - delfinārija vadītājs ieteic. - Klusējot. Viņi dzirdēs.

- Kā var ko tādu izdomāt! - ciemiņš ar neuzticēšanos atbild.

- Pamēģini!

-Kā?

- Nu... sagribi, lai jūras lauvas atpeld. Pastiep uz to pusi rokas un vēlies. Caur rokām tu nodosi tiem savu enerģiju. Sauc domās! Saki lauvām, ka tu viņus mīli.

- Tu to nopietni?

- Pilnīgi nopietni!

Tad virsnieks pagriezās pret jūru, izstiepa rokas kā lūgšanā un domas sacīja: "Es jūs mīlu, jūras lauvas! Jūs esat gudri zvēriņi! Peldiet uz krastu!"

Viņš nepaguva atkārtot savus buramvārdus, kad jūra jau sāka burzguļot un pie viņa kājām plunčājās jūras lauvas...

Majors izslēdza aparātu un uzmeta skatienu sapulces dalībnieku sejām. Visi bija šokā no redzētās ainas. Visi, izņemot jūras faunas speciālistu.

- Vai zināt, - viņš sacīja, - jūras dzīvnieki tiek izmantoti militāriem mērķiem. Tiem pie ķermeņa var piestiprināt mīnas, lai spridzinātu ienaidnieka kuģus. Dzīvnieki zina, ka ies bojā, un pirms došanās prom no visiem atvadās...

- Nerunāsim par skumjo, - majors viņu pārtrauca. - Kā jūras lauva nonāca pie nogrimušā prāmja?

- Protams, tas varēja ieklīst mūsu ūdeņos, ņemot vērā klimata sasilšanu, - profesors nomurmināja, taču tūdaļ ar pārliecību paziņoja: - Bet nē! Ziemas aukstumā... Nē un vēlreiz nē!

- Jūras lauvas šurp atvesti, - kapteinis Nortons domīgi sacīja. - Atceraties stāstu par kreiseri, ar kuru Hruščovs aizbrauca uz Angliju? Tātad jūras lauvas atveda ar kuģi un vajadzīgajā mirklī izlaida ar torpēdu aparātu, bet vēlāk tie atgriezās atpakaļ siltos apstākļos, tas ir, uz kreisera. Tāpēc tie nenosala...

Majors kā sadzelts pielēca no krēsla un iesaucās:

- Tev taisnība, kapteinī Bet... - Viņš lēni apsēdās atpakaļ krēslā un norūca: - Mūsu sardzes kuteris nepamanīja tuvuma nevienu kuģi. Bet svešais kuģis vai zemūdene varēja apstaties tālu no prāmja "Estonia" bojāejas vietas un nosūtīt jūras lauvu uz vajadzīgo vietu.

- Tas ir iespējams, - profesors piekrita.

- Tagad mums atliek noskaidrot, kāpēc tos atsūtīja. Ja dzīvnieki ir tik gudri, tad varēja izcelt kādu vērtīgu kravu, - majors noskaldīja un ieslēdza projektoru. - Atgriezīsimies pie filmas!

- Pirmā padomju delfinārija grupa "D-2" tika izveidota tūkstoš deviņsimt piecdesmitajā gadā, - informēja diktors. - Tajā bija pieci jūras lauvas, no kuriem trīs devās uz kreisera "Ordžonikidze" torpēdu aparātiem. Vēl grupā bija divi larga roņi, trīs kotiki un pelēkais ronis, kam krievi deva iesauku Vīrs gāzmaskā. Analoģiska grupa "D-8" atradās Se-vastopolē. Tās iemītniekus izmantoja pārsvarā kara bāzu apsardzei Vjetnamā. Tika gatavoti ari pāri, piemēram, pudeļ-deguna delfīns jeb afalīna un jūras lauva. Afalīnas patrulēja bāzes teritorijā un, parādoties svešiem akvalangistiem, deva signālsaucienu, uz kuru kā lode attraucās jūras lauva un jau pirmajā uzbrukumā pieveica akvalangistu. Šos saprātīgos dzīvniekus uzskatīja par tik svarīgiem un turēja tādā slepenībā, ka Padomju Savienībā tos pielīdzināja kaujas kodolgalviņām. Taču to izmantošanu militāriem mērķiem visādi noliedza...

- Lūk, jums ari atbilde uz visiem jautājumiem, - majors rezumēja. - Mūsu kaprāli uz viņpasauli aizsūtīja dresēts jūras lauva, ko krievi nogādāja pie nogrimušā prāmja.

- Varbūt tas bija nevis jūras lauva, - Nortons mēģināja ko iebilst, - bet...

-Jūras lauva, - majors viņu pārtrauca. - Pēdējā frāzē kaprālis minēja tieši jūras lauvu!

- Kāpēc jūs domājat, ka vainīgi krievi? - Nortons vaicāja. - Pasaulē ir milzum daudz delfināriju. Kaujas zvērus var sagatavot jebkurā pasaules vietā.

- Piekrītu, - majors domīgi novilka. - Varbūt arī tie nebija krievi. Vienalga. Kāds dara visu, lai mēs neiekļūtu prāmja "Estonia" tilpnēs. Tātad tur ir kaut kas ļoti svarīgs. Un pašlaik to sargā jūras lauvas. Ko tādu var atļauties tikai ļoti bagāta organizācija, kas spēj tērēt miljonus dzīvnieku dresēšanai. Taču noskatīsimies filmu līdz galam!

Ekrānā parādījās viens no virsniekiem un pārmetoši sacīja:

- Un tu šos dzīvniekus visu laiku apstarosi!

- Par to es saņemu naudu, - vadītājs nikni atbildēja.

- Labi, - virsnieks piekrita un ieslēdza enerģijas mērītāju, - sāksim strādāt! Ai, pie velna! - viņš ar pārsteigumu iesaucās. - Kāds enerģijas vilnis! Gigantiska plūsma! Ierīces bultiņa teju lec ārā no skalas!

- Enerģija nāk no jūras lauvām, - apsteidzot diktoru, sajūsmināts izsaucās eksperts. - Tā bija astrālās enerģijas plūs-та, ко vēl nav sabojājusi cilvēka iejaukšanās mūžsenajos dabas noslēpumos.

No sapulces Tomass aizgāja nomākts. Stāsts par dzīvnieku zombēšanu nebija aptverams parastam cilvēkam. Atmiņā atausa iluminatora redzētais purns, atplestā rīkle, asie ilkņi un saspringtais skatiens, it kā dzīvnieks saprastu, kurš cilvēks jameklē un jānogalina. Tomass nodrebēja.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODALA ZVIEDRIJA, EBERGA PILS MARTINS NILSENS

Pils atradās gleznainā vietā starp dabas uzslietiem un vēju noslīpētiem akmens bluķiem. Šīs klinšainās kraujas malā kā bezdelīgu ligzda bija salipināta cietokšņa siena, aiz kuras slējās gotiskas būves. Martins lēni gāja pa veclaicīgo bruģi, tīksminādamies par seno celtnieku meistarību. Laiks gluži ka aizplūda pagātnē, un viņam likās, ka torņa šaura-ja lodziņā tūliņ parādīsies Zviedrijas karalis Gustavs, vērīgi ieklausīdamies attālās baznīcas zvanos, kas aicinās draudzi uz svētku mēsi. Martins uz brīdi apstājās, ļaudamies trauslajam klusumam, pēc tam pagriezās uz staļļa pusi, no kurienes izlauzās spalgi zviedzieni un pec pauzes prasīgs uzsauciens:

- Mierā, Baronese! Drīz izlaidīsim tevi pastaigā.

Martins apgāja ap mājas stūri un ieraudzīja zirgu puisi ar

labsirdīgu zemnieka seju. Jauneklis turēja aiz pavadas ķēvīti ar garu un lokanu kaklu, augstiem krustiem un garu skropstu ieskautām acīm kā persiešu princesei. Klaudzinādama pakavus, tā nemierīgi skatījās riņķī. Blakus stāvēja Ebergs, Rebeka un Sonja.

- Saimniek, jūs nepalikāt zaudētājos, nopērkot no krievu ģenerāļa šo aulekšotāju, - zirgu puisis lišķīgi sacīja. - Ticiet man, tai ir daudz lielāka vērtība, nekā jūs samaksājāt!

- Vectētiņ... - No balss varēja noprast, ka meitenīte grib kaut ko izlūgties. - Vai es drīkstu pavizināties? Tikai vienu aplīti...

- Tas ir kaprīzs zirgs, - Ebergs norādīja, - bet tev es esmu sagatavojis pārsteigumu.

- Kādu? - Sonja iesaucās.

- Tu līt redzēsi, - Ebergs noslēpumaini teica un kaut ko pačukstēja zirgu puisim. Jauneklis pamāja un izveda no staļļa šokolādes krāsas poniju ar miniatūriem segliem. - Ar šo transportu tu varēsi pavizināties. - Ebergs pasmaidīja. Meitene laimē iespiedzās un pieskrēja pie ponija. - Nesteidzies! Es tev nopirku speciālu formastērpu, kādus valkā mūsdienu jātnieces. Pārģērbies!

- Ejam, Sonja, - māte mudināja. - Es arī pārģērbšos un paslēpošu.

- Vai jūs, draudziņ, zināt, - Ebergs pagriezās pret Martinu, - ka Rebeka ir lieliska slēpotāja un vairākkārt piedalījusies Zviedrijas čempionātā?

- Es to nudien nezināju, - Martins izbrīnīts sacīja.

- Tas bija sen, - viņa pavirši izmeta un kopā ar meitu aiz-gāja.

Pie staļļa pienaca Dagers.

- Sveiks, Ben! - Ebergs viņam pamāja. - Tu gan veļu celies!

- Laikam vakar pie svētku galda par daudz iedzēru,

- ciemiņš viebdamies sacīja. - Galva plīst pušu!

- Labākās zāles ir izjāde ar zirgu. Tā dod dziedniecisku enerģiju.

- Piekritu. - Dagers nopūtās un paskatījās uz zirdziņu.

- Kur tu iegādājies tādu skaistuli?

- Krievu ģenerālis atdeva par smiekla cenu. Un pili arī viņš pārdeva ar lielu atlaidi.

- Kā krievu virsnieks ticis pie tāda īpašuma? - Dagers brīnījās.

- Kamēr Čečenijā turpinās karš un Krievijā plosās noziedzīgie grupējumi, armijas augstākās amatpersonas rauš bagātību. Viņi iztirgo ieročus, munīciju, formastērpus... Pārdod visu, ko var pārdot, un tādējādi kļūst pasakaini bagāti. Starp citu, kā paziņoja mans Tallinas kolēģis, ar prāmi "Estonia" kontrabandas ceļā veda visu - gan ieročus, gan slepenas iekārtas. Domāju, ka tavai komisijai tas ir zināms.

- Droši vien. - Dagers noburkšķēja. - Bet oficiāli dokumentos nav fiksēts, ka tika pārvadāta kara tehnika, ieroči un narkotikas.

- Un netiks fiksēts. - Ebergs nosmīnēja.

- Tev taisnība, Rolf, - Dagers ar nožēlu izmeta. - Komisijas priekšsēdētājs dara visu, lai beigu ziņojumā neizgais-motos armijas pēdas.

- Sanāk, - sarunā iesaistījās Martins, - ka šajā lietā ir iejaukti zviedru militāristi?

- Es personīgi noprotu, - Dagers atzinās, - ka šajā afērā piedalījās mušu specdienesti. Viņi amerikāņu interesēs iepirka no krieviem slepenu kara tehniku. Bet es nekad nevarēšu to pierādīt, jo visi komisijas locekļi domā citādi. Turklāt es nolēmu pamest šo kloāku... Stingri nolēmu.

- Un pareizi darīji, - Ebergs secināja.

- Vai tas krievu ģenerālis bieži mēdza te uzturēties? - Dagers apvaicājās.

- Nezinu, - Rolfs Ebergs atbildēja. - Esmu viņu tikai vienreiz redzējis. Pēc izskata spriežot, intelektuālis, ar brillēm. Vairāk līdzinās profesoram, nevis karavīram. Viņu pārstāv itālietis ar vācu uzvārdu. Klains. Acīmredzot viņu ģenerālis izmanto ka starpnieku tirdzniecības darījumos ar Rietumu partneriem. Bet, luk, arī viņa pārstāvis!

Viņiem nesteidzīgi tuvojās vīrietis ar garu degunu, kas atgādināja putna knābi, lielam, melnām acīm un caururbjošu skatienu. Martinām viņš uzreiz neiepatikās. Iespējams, tāpēc, ka nelūgtā ciemiņa sejā pavīdēja kaut kas dzēlīgs un viltots.

- Eberga kungs, - viņš sacīja, - mēs gandrīz visu izvedam, palikuši tikai sīkumi, kurus savāksim rit no rīta.

- Man teica, ka jūs, Klaina kungs, jau pilnīgi izvācāties no pils, - Ebergs sausi atbildēja.

- Meža mājiņā šis tas palika, - itālietis saminstinājās, - bet atkārtoju, ka šodien vai rīt no rita mūsu mantu šeit vairs nebūs.

Šefs klusēdams neapmierināti noplātīja rokas.

Kad itālietis aizgāja, Ebergs paskaidroja:

-Tas ir pils pārdevēja uzticības persona. Nepatīkams tips. Domāju, ka viņš nodarbojas ar tumšām lietām... Tu, Ben, izteici vēlēšanos jāt?

- Jā, es kādreiz ar kamieli jāju pa tuksnesi. Labprāt arī tagad pavizināšos. Tiesa, man līdz šim nav bijusi darīšana ar zirgiem.

- Atved viņam mierīgu zirgu, - boss pavēlēja zirgu puisim.

No staļļa tika izvests pelēks ērzelis. Acīmredzot Dagers labi pārzināja zirgu gastronomisko gaumi - viņam rokā bija burkāns.

- Es tev tūlīt iedošu kaut ko garšīgu, - viņš lišķīgi nodu-dināja un centās apkampt dzīvnieku ap kaklu, taču zirgs negaidīti atieza zobus un sapurināja galvu.

- Godātais, - staļļa puisis brīdināja, skatīdamies uz ciemiņu, - zirgi necieš mazpazīstamu cilvēku jūtu izpausmes.

- Ko tad man darīt? - Dagers apjucis jautāja.

- Zirgam jāsajūt stipra, pārliecināta roka, - Ebergs norādīja. - Lec seglos! - viņš pavēlēja.

- Viegli pateikt, - Dagers noburkšķēja.

- šis zirgs mums ir vismierīgākais, - staļļa puisis skaidroja. - Ejiet klāt no kreisās puses... Tā, labi... Turiet pavadu pleca augstumā, lai zirgs nevarētu nolaist galvu. Tagad pieķerieties pie krēpēm, lieciet kāju uz kapšļa un leciet seglos!

Kaunpilni tirinādams kāju un ar vēderu pieplakdams stāvajiem zirga sāniem, Dagers ka nebūt uzrausās ērzelim mugura. Martins, noskatīdamies viņa ciešanās, pie sevis nodomāja, ka pat līdz nemaņai piedzēries bruņinieks to izdarītu daudz graciozāk nekā šis valdības komisijas loceklis. Tomēr, nonācis seglos, Dagers acīmredzot sajuta pašlepnuma uzplūdus un izslējās cēli iznesīga pozā.

- Ja piespiedīsiet papēžus pie sāniem, zirgs sāks iet, - staļļa puisis pamācīja. - Ja strauji pavilksiet pavadu uz savu pusi, tas apstāsies.

Kad ērzelis, pakavus klaudzinādams, izveda jaunizcepto jātnieku pa vārtiem, Ebergs paskatījās uz Martinu.

- Vai tu ari alksti kļūt par jātnieku?

Martins prata apieties ar zirgiem, jo katru vasaru skolas brīvlaiku pavadīja laukos pie vectēva. Saimniecībā bija jauns ērzelis, ar kuru Martins bija noauļojis ne vienu vien simtu kilometru pa kalnu ceļiem, laukiem un meža taciņām.

- Es labprāt pavizinātos ar skaisto ķēvi, - viņš paziņoja.

- Baronese ir diezgan nepaklausīga. - Zirgu puiša balsī bija jaušams satraukums.

- Gan tikšu galā, - Martins izmeta un piegāja pie steliņģa.

Kad viņš izveda daiļavu ārā, Ebergs ar sajūsmu sacīja:

- Pat visstilīgākos moderna automobiļa lukturus nevar salīdzināt ar zirga acu dzīvo mirdzumu. Nu ko, Martin, pārbaudi viņas darbaspējas!

- Centīšos, - Martins apsolīja un veikli ielēca seglos.

Aiz pils teritorijas sākās nelielas zemnieku saimniecības ar koka mājām un klētīm, augļu dārziem un lopu aplokiem. "Šeit tikai ārēji šķiet mierīgi," Martins nodomāja, "bet patiesībā, tāpat kā pilsēta, province dzīvo mūžsenās pasaulīgās kaislībās: mīl un nīst, smejas un raud, saņem jaundzimušos un apglabā mirušos, uzdzīvo, lolo cerības un viļas. Tiesa, šeit, zemes enerģijas caurstrāvoti, cilvēki ir mierīgāki, draudzīgāki un uzticas cits citam."

Viņš iegriezās šaurā taciņa, kas līkumoja starp skujkoku puduriem. Cauri koku vainagiem varēja saskatīt ezeru, klusu un nevainīgu - vienu no tām noslēpumainajām ūdenstilpēm, kuru dziļumos it kā vēl mītot aizvēsturiski monstri. Sals bija apjozis krastus ar kristāla gredzenu, bet vidū skalojās ūdens, virs kura reizēm uzšāvās gaisā sudrabainas zivis.

Patīksminājies par ezeru, viņš aizauļoja tālāk. Taciņa staigni iegrima zem zirga pakaviem, aukstais vējš sitās sejā un notriepa nelaimīgos krūmājus un sīkos kociņus ar slimīgi bālo slapjdraņķa krāsu. Sākās purvs. Martins nogriezās uz takas, kas aizveda līdz smilšainai stigai, kur bija redzamas automašīnu riepu, zemnieku kamanu un slēpju pēdas. Tur varēja aujot pilnā ātrumā. Viņš dzina zirgu aizvien ātrāk, pie-cirzdams piešus, un nemanīja sev apkārt neko. Kad pie ceļmalas saaudzes parādījās vientuļa slēpotāja, Martins pirmajā brīdī vien pavilka pavadu, lai tiktu viņai garām, bet jau tūdaļ pazina sievieti. Sirds piepeši sāka pukstēt nevienmērīgi un dobji. Tā bija Rebeka. Izdzirdējusi pakavu klaudzēšanu, sieviete pagriezās un laipni pamāja Martinām ar roku. Zilpelēkās acis skumji mirdzēja, un Martins ka noburts apstādināja zirgu, nolēca zeme un mēmi skatījās uz Rebeku, nespēdams izdvest ne skaņu - tik negaidīta viņam likās šī tikšanās.

- Tu dīvaini slēpo, - viņš sacīja un pats nepazina savu balsi.

- Braucot no nogāzes, salūza nūja, - viņa paskaidroja. - Tagad kuļos uz priekšu, kā varu.

- Žēl, ka nav virves. - Martins pasmaidīja. - Es tevi aizvilktu.

- Tātad man nav paveicies, - Rebeka smiedamās attrauca.

- Varbūt es aizauļošu līdz pilij un paņemšu virvi?

Martins attapās, ka balss tonis ir demonstratīvi izaicinošs

un klaji nodod viņa apjukumu. Un bija skaidri jūtams, ka izteiktie vārdi nebūt nav tie, kas tobrīd raisījās prātā.

- Nekas, gan tikšu līdz mājām arī ar vienu nūju, - viņa apgalvoja.

- Varu piedāvāt savu transportu.

- Paldies. Es ar zirgiem neesmu draugos.

- Kāpēc?

- Pusaudzes gados biju ne pa jokam aizrāvusies ar jāšanas sportu. Vienreiz, lecot pāri barjerai, es nenoturējos seglos, apmetu kūleni un nonācu slimnīcā ar savainotu muguru un lauztu roku. Kopš tā laika man ir alerģija pret šiem aristokrātiskajiem dzīvniekiem.

- Es arī bērnībā mēdzu jāt bez segliem un ne reizi vien nogāzos no zirga. Taču, pārvarējis bailes, atkal sēdos mugurā.

- Jus, vīriešus, Dievs taisījis no citas miklas.

- Iespējams... Nedomāju... - Martins murmināja, dvēselē juzdams savādu satraukumu par to, ka bez domāšanas izmet nejaušus, tukšus vārdus, pirmos, kas pagadās.

- Var just, ka ilgi neesmu kāpusi uz slēpēm vai ari kļūstu veca, - Rebeka nebēdnīgi runāja, veltīgi cenzdamās šādi noslēpt savu apjukumu. - Braucu lejā pa stāvu nogāzi, zaudēju modrību un tikai pēdējā bridi ieraudzīju koku... Paldies Dievam, paguvu apbraukt riņķī. Salauzu nūju, taču dzīvību izglābu. Labi, es turpināšu ceļu!

- šādā gaita tu nepaspēsi uz pusdienām.

- Toties kārtīgi saelpošos svaigu gaisu.

- Labak būtu braukt. - Martins noglāstīja zirga krēpēs. - Iesaku rāpties mugurā.

- Bet tu? Iesi kājām?

- Šādās situācijās var jāt divatā.

- Tad pamēģināsim.

Pēkšņais Rebekas lēmums uzjundīja Martinā prieka un karstuma vilni. Viņš pieliecās un veikli atsprādzēja slēpju stiprinājumus.

- Lieliski. Brīnišķīgi, - viņš satraukti runāja.

- Ko darīsim ar slēpēm? - Rebeka apjukusi noplātīja rokas.

- Paslēpsim šeit. Vēlāk es atbraukšu ar mašīnu un savākšu.

- Lai notiek. - Viņa pamāja.

Martins veikli uzlēca seglos un pastiepa viņai roku, lai palīdzētu uzrausties zirgam mugurā.

- Iekārtojies ērti, - viņš mudināja un piecirta piešus. - Turies pie manis labi stipri.

Viņa apķērās Martinām ap vidukli, un pirmoreiz mūžā viņš jutās patīkami, saskaroties ar sievietes rokām. Viņas auguma reibinošais siltums aizskāra viņa sirdi, un piepeši apkārtējā pasaule ieguva skaņu, smaržu un krāsu.

- Daba šeit ir bagātīga, - Martins konstatēja. - Gan ezers, gan klinšu kraujas, gan iekoptas zemes...

- Brīnišķīga vieta! - Rebeka piekrita. - Ne velti tēvocis iegādājās īpašumu tieši te. Skaties, kāda romantika! Ada-tainās egļu ķetnas un dzeltenbrunie kritušo lapu lāsumi spilgti izceļas uz balgano debesu fona, savukārt padebeši kontrastē ar tumšajām meža strēmelēm tālumā virs kalnu kraujām.

- Tu esi īsta dzejniece! - Martins iesaucās. - Tā runā literāti.

- Brīvajā laikā es rakstu, - viņa atzinās. - Izdevu divas prozas grāmatas. īsi un garaki stāsti, esejas...

- ledosi palasīt? Grāmatās tu droši vien esi citādāka nekā dzīvē.

- Nezinu, - Rebeka atbildēja. - Parasti aprakstu notikumus, kas mani aizkustina. Dārgu cilvēku likteņus.

- Dievs tevi ir dāsni apveltījis ar talantiem, - viņš secināja.

Rebeka izlikās nedzirdējusi uzslavu un teica:

- Zini, mūžīgie vēji un viesuļi izgrauzuši tajā akmens monolītā dobumu. - Viņa ar roku parādīja uz kalnu, kas slējās pie horizonta. - Pārvērtuši to par ērtu alu. Tā gadsimtiem pletās platumā, iestiepās dziļāk klintī, iegūdama olas formu ar augšgalu pie ieejas. Tur ir grūti iekļūt. Studiju gados es tur biju ar draugiem. Mēs pagatavojām virvju kāpnes un nokāpām alā. Tur mēs atradām zobenu, vairogu un cilvēka kaulus. Bruņojumu nodevām vietējam muzejam... Agrāk es bieži braucu uz šīm vietām. Tēvocim te bija liela māja, bet tagad viņš nopirka veselu pili. Starp citu, tēvocis uzdāvināja man villu, kas atrodas skaistā meža masīvā. Es to namu vēl neesmu redzējusi. Tēvocis no rīta ieteica apskatīt, kad došos slēpot, un lika, lai man iedod atslēgas. Es tieši turp braucu, bet... tā arī neaizbraucu.

- Varam to izdarīt tagad!

- Es gribētu.

- Vai tu zini ceļu?

-Jā, administrators paskaidroja, ka tikt līdz turienei.

- Tad uzņemies stūrmaņa lomu!

Tikai pēc krietna laika viņi aizkļuva līdz mežmalai, kur atradās villa. Tā bija mūsdienīga būve ar dakstiņu jumtu, veclaicīga stila tornīti un kaltu metāla sētu.

- Izskatās romantiski! - Rebeka iesaucās.

- Šeit kāds nesen ir bijis. - Martins pamāja uz automašīnas sliedēm.

- Iespējams, kalpotāja. Kāds taču kopj māju.

Martins apstādināja zirgu un palīdzēja Rebekai nokāpt. Viņa devās uz durvju pusi un izņēma no virsjakas kabatas atslēgu saišķi.

- Tēvocis stāstīja, ka šo villu krievu ģenerālis uzcēla savai mīļākajai. Viņš ar ģimeni un bērniem atpūtās pilī, bet viņa gaidīja šeit.

- Ģenerāļa mīļākajai bija paveicies. - Martins pasmīnēja.

Virtuve bija diezgan moderni mēbelēta, un skapīšos stāvēja tējas paciņas, kafijas kārbas, cukurs, cepumi un vafeles.

- Šeit ir arī elektriskā tējkanna. Iedzersim kaut ko siltu, -viņa piedāvāja.

- Labprāt, - Martins sacīja un pamāja uz degvīna pudeli ar etiķeti "Moskovskaja". - Šeit nesen bijuši ciemiņi no Krievijas.

- Tas nav nekas neparasts, - Rebeka atbildēja, - villa taču piederēja krievu ģenerālim. - Viņa ieslēdza apkuri, un drīz mājā kļuva silti. - Tēvocis lūdza, lai paskatos, kādā stāvoklī ir istabas.

Māja izrādījās laba un diezgan omulīga. Augšup veda skaistas kāpnes no oša koka. Otrajā stāvā bija trīs guļamistabas. Iegājusi vienā no tām, Rebeka pārsteigta sacīja:

- Diezgan daudz ko atstājuši. Tēvocis stāstīja, ka ģenerālis visas mēbeles atvedis no Itālijas. Un, jāatzīst, šim cilvēkam bijusi laba gaume.

Viņa atvēra liela skapja durvis un saviebās, ieraudzījusi svešu naktskreklu. Kad viņa staigāja apkārt platajai gultai, Martina sirds viena taktī ar viņas soļiem satrūkās un pamira. Viņš, galvu nokāris, nemanīja neko sev apkart un vilkās viņai līdzi. Galvu reibinoša migla atņēma runas spējas. Viņš redzēja tikai Rebekas acis, kas mirdzēja klusā priekā. Šīs acis līdzinājās diviem bezgala dziļiem atvariem, kurus no iekšpuses izgaismo zila dzirkstele un kas ievelk viņu savā burvju virpulī. "Kungs, ar ko tas viss beigsies!" viņš satraukti nodomāja.

Nē, viņa nedeva ieganstu. Martinām sirdī piepeši uzliesmoja uguns, kad viņš ieraudzīja ērto gultu un iedegās neprātīgā kaislē. Kaut kas tāds ar viņu nekad nebija gadījies! Rebeka, gluži ka gaidījusi šo izaicinājumu, piegāja viņam klāt un klusēdama piespiedās pie krūtīm. Krēmkrāsas istaba sāka griezties, Martins apskāva viņu un... Pēkšņs neizprotams spēks ka elektriskais lādiņš atgrūda viņu, bet galvā nodunēja aizrādījums: "Tu tagad lien tur, kur tev nebūtu jālien, brālīt!" Sirds sāka šķebinoši pulsēt. Acu priekšā uzplaiksnīja Andrejs, viņa lūpas, no kurām Martins reiba... "Nē, tas man nav vajadzīgs," viņam pazibēja prātā. "Noteikti nav! Man uz pieres uzspiests zīmogs! Ar to ir jārēķinās."

Rebeka sajuta Martina stāvokli, apjukusi pasmaidīja, sakārtoja matus un nočukstēja:

- Es pilnībā zaudēju kontroli par sevi. Atvaino.

- Nē, tu atvaino mani, - Martins attrauca, - Dieva dēļ atvaino...

Vārdi vairs nespēja piepildīt tukšumu, kas bija viņu pārņēmis. Realitāte uz kādu laiku zaudēja jebkādu jēgu. "Nolādēts!"

- Nekas nav noticis. - Rebekas balss kļuva vārga un aizkrita, uz vaigiem te parādījās, te izzuda sārti plankumi. Viņas stingri savilktos sejas vaibstus mīkstināja mulss, samocīts smaids. - Šķiet, ka mēs vēl neapskatījām visu māju. Jānoiet pagrabā.

Gluži ka sapnī Martins klusēdams viņai sekoja. Uz pagrabu veda šauras vītņveida kāpnes. To galā vīdēja masīvas apkaltas durvis. Rebeka tās atvēra un sataustīja slēdzi. Kad iedegās gaisma, abi apstulba - stūri kaudzē gulēja Kalašņikova sistēmas automāti, karabīnes, pistoles. Blakus slējās dažādu izmēru kastes.

- Ak vai, - Martins nočukstēja, - šeit ir vesels kara arsenāls. Mīļākā acīmredzot bija nodrošinājusies gadījumam, ja negaidīti ierastos greizsirdībā satrakojusies ģenerāļa sieva! - viņš mēģināja pajokot.

- Kas tajās iekšā? - Rebeka parādīja uz zaļu kastu rindām.

Martins paskatījās uz emblēmu un nočukstēja:

- Granātas.

- Steidzami jāpaziņo tēvocim!

- Šorīt pie mums pienāca ģenerāļa pārstāvis, - Martins domīgi sacīja, - un ieminējās, ka viņiem vēl vajagot izvest šādas tādas mantas... Skaidrs, ka viņš runāja par ieročiem.

- Automašīnas riepu pēdas ir svaigas, - viņa satraukti norādīja. - Viņi vai nu nesen atveduši šurp ieročus, vai arī ved tos prom.

- Steigšus jāpazūd no šejienes, - Martins izdvesa, norijis lipīgu kamolu kaklā. - Šādās situācijās ieroču īpašnieki novāc lieciniekus.

Rebeka pamāja un aizsteidzās augšup.

Zirgs nesa viņus kalnu takas virzienā. Rebeka atkal sēdēja aizmugurē, apķērusies Martinām ap vidukli. No ezera puses plūda samirkuša koka un limana nogulumu aromāts, bija dzirdama skaļa putnu klaigāšana. Viņi jāja klusēdami. Nekad agrāk Martinām nebija bijis tik drūmi ap sirdi. Radās sajūta, ka neredzams un nezināms spēks katru dienu pārbauda visus viņa darbus un domas, lai kādreiz liktu par to visu atbildēt.

Martins negribēja būt liecinieks Rebekas sarunai ar tēvoci, tāpēc pameta savu istabu un bezmērķīgi klaiņoja pa pils celiņiem. Centrā atradās labi kopts laukums, kam gar malām rindojās kioski, veikaliņi un restorāns. Ebergs bija ieteicis iegriezties, jo, krievu ģenerāļa uzaicināts, tur strādājot brīnumains pavārs no Madrides. Meistars patīkami pārsteidzot vietējos iedzīvotājus un tūristus ar izciliem ēdieniem. Martins negrasījās apmeklēt restorānu, taču, iedams garam skatlogam, zālē ieraudzīja pazīstamu viesmīli, kurš pie Ziemassvētku galda bija apkalpojis jauno saimnieku un viņa ciemiņus. Garš ka biljarda nūja, ar atpakaļ atķemmētiem zeltaini rudiem matiem un maigi rožainu jaunās sejas ādu, viņš uzreiz bija iepaticies Martinām. "Ko lai saka, glīts puisis. Tāds varētu filmēties kino. Un mazliet līdzīgs Andrejam." Ziemassvētku maltītes laikā viņš gri-

boja patērzēt, taču puisis vaiga sviedros strādāja un lieki nerunāja.

Tagad šis sulainis vientulīgi sēdēja pie galda, malkoja alu un lasīja avīzi. Martins, ilgi nedomādams, iegāja zālē un apstājās pie galdiņa.

- Vai jums netraucēs, ja apsēdīšos blakus? - viņš pajautāja.

- Ko jūs. - Puisis pasmaidīja. - Būšu tikai priecīgs.

- Runā, ka šeit gatavo īpašus ēdienus.

- Spānis ir vienkārši burvis. - Viesmīlis pamāja. - Tiesa...

-Jā?

- Cenas pie viņa ir augstakas nekā citur...

- Vai jūs esat pagaršojis viņa ēdienus?

- Ar manu algu varu atļauties tikai alus kausu vai kafijas tasīti.

- Vai vēlaties kopa ar mani pagaršot spāņa kulinārijas brīnumus? - Martins piedāvāja.

Puisis nenoteikti paraustīja plecus, un viņa gludajā, skaistajā sejā parādījās sārtums. Āda bija dzintara krāsā, acis -brūnas, spožas un labsirdīgas, bet ovālo seju ieskāva zeltainas matu šķipsnas. Martins pavisam noteikti sajuta, ka jauneklim ir kaut kas kopīgs ar Andreju.

- Ko jus ieteiktu? - Martins izmeta, cenzdamies ilgstoši nepiesaistīt skatienu jaunekļa glītajiem vaibstiem. Puisis tumši pietvīka, bet acis apmulsumā nolaidās. Martins sasita plaukstas, un no bāra iznira tukls cilvēks ar lielu, liku degunu, kas vairak atgādināja senlaicīgas pistoles rokturi. Izrādījās, ka tas ir brīnumdaris no Madri-des, kurš vienlaikus pilda bārmeņa, viesmīļa un saimnieka lomu.

- Senjor, - Martins jautrā balsī sacīja. - Mēs gribētu pagaršot kādu jūsu firmas ēdienu!

Spānis saprotoši pamāja un nozuda. Pēc minūtes viņš uzradās, nesdams zeltainas krāsas zivi.

- Tā ir īpaša zivs, - viņš notrallināja vācu valodā, atkal nozuda, atgriezās ar zeltaino zivi uz paplātes un sāka to ķidāt tieši klientu acu priekšā. - Mirklīti! - viņš izmeta un aizsteidzās uz virtuvi.

Pec desmit minūtēm viņš parādījās ar cepešpannu, uz kuras zivs jau bija pārklāta ar sāls kažoku. Spānis veikli noņēma sāli, novilka zivij ādu un piedāvāja nogaršot. Martins iebāza mutē gabaliņu, kas izrādījās maigs un nepārsālīts.

- Būs labi, - Martins secināja. - Kādu vīnu jūs ieteiksiet?

Pavārs aizsteidzās uz bāru, paņēma pudeli un smalkā

strūkliņā ielēja glāzē spāņu sarkanvīnu. Elektriskajā apgaismojumā dzēriens meta dzirkstelītes.

Kad viesi bija tikuši galā ar zivi, pavārs atkal nostājās pie galda un lauzītā vācu valodā sacīja:

- Es varu taisīt firmas ēdiens. Domāju, jums tas būs labi. Gribat pagaršot?

- Pierunājāt, - Martins izmeta. - Dodiet šurp!

Viņš atnesa sarkano ogu - zemeņu, aveņu, kazeņu - salātus uz milzīga plakana šķīvja, skaisti apslacītus ar rīvētām meža zemenēm un cukuru, kam pāri krustu šķērsu pārlieta balta vaniļas mērce.

Vīnu Martins un viesmīlis dzēra nesteidzoties, jo tovakar nevajadzēja steigties. Puisis bija nedaudz iereibis un kļuva runātīgāks.

- Es nevaru atļauties tādu greznību, - viņš atzinās, pamādams uz galdu. - Ģenerālis izrādījās skops cilvēks un apkalpotajiem maksāja grašus. Ir cerība, ka jaunais saimnieks paaugstinās algu. Es to ļoti gribētu! Ģimenē esmu vienīgais iztikas gādātājs, tāpēc nākas strādāt, nevis apmokiet ģimnāziju. Taču... ko lai dara? Tēvs pirms gada nomira. Māte ir slima. Divas mazas māsiņas...

Martins klausījās šajā grēksūdzē, raudzījās pietvīkušajā sejā un puspievērtajās acīs.

- Cik tev gadu? - viņš painteresējās.

- Piecpadsmit, - puisis apmulsis atzinās.

- Vēl pavisam jauns. - Martins nopūtās. - Tev vēl vajadzētu mācīties un mācīties.

- Es jau labprāt, bet...

Viņš paskatījās uz loga pusi, piepeši aprāva frāzi, satrūkās un mainīja sejas izteiksmi. Martins paskatījās ārā un sarāvās. Tur stāvēja Klaina kungs. Atmiņā Martinām atausa pagrabs ar kara arsenālu. Viņam pārskrēja tirpas pār kauliem. "Ja nu itālietis ir izsekojis liecinieku un atnācis izrēķināties?"

t

- Kāda velna pēc viņš atvilcies? - puisis nočukstēja.

- Tavs paziņa? - Martins trīcošā balsi pajautāja.

- Jā... tas ir, nē. Viņš pāris reižu bija atbraucis kopā ar krievu ģenerāli, es viņus apkalpoju pie galda. Pēc tam tas cilvēks mēģināja mani ievilkt savā.guļamistabā. Ar grūtībām izspruku...

Martins atviegloti nopūtās un pavirši izmeta:

- Kāpēc? Viņš tev likās pretīgs?

Jauneklis neko neatbildēja un novērsās no skatloga.

- Šim cilvēkam ir nāves smaka, - viņš pēc pauzes sacīja.

Tikmēr itālietis ienāca zālē un, neprasījis atļauju, nekaunīgi apsēdās pie viņu galdiņa. Varēja redzēt, ka viņš bija iereibis. Acis teju ieurbās jaunajā viesmīli.

- Tu esi puisis pa pirmo, vienkārši smukulltis, - Klains nošļupstēja, šķībi smaidīdams. - Man tādi patik.

- Lieciet mani mierā! - Jauneklis parāvās malā.

Pārliecinājies, ka itālietis nav puisim pa prātam, Martins

mierīgi sacīja:

- Būtu labi, ja jūs pārsēstos pie cita galdiņa.

Klains nelikās zinis par repliku un nobļāvās:

- Ei, atnesiet man kāds glāzi brendija un kafiju!

Spānis sāka rosīties pie bāra.

- Es jau nāku, Klaina kungs. Es jau nāku!

Zibens ātrumā piesteidzies pie galda, viņš pavirpināja gaisā paplāti un, neizlējis ne piliena, nolika tasīti un glāzi apmeklētāja priekšā, lepni demonstrēdams savas smalkas manieres. Itālietis iemalkoja alkoholu, norīstījās, ar plaukstas virspusi noslaucīja muti un iesaucās:

- To pašu! Tikai atnesiet lielākā glāzē.

Jauneklis nodūra acis, viņa lūpas trīcēja.

- Cik piemīlīgi un aizkustinoši viņš sarkst, - krievu ģenerāļa uzticības persona indīgi novilka. - Ļoti kautrīgs zēns. Gribi, es tevi uzcienāšu ar saldējumu?

Martins ievēroja, ka puiša acīs atspoguļojas sāpes un viņš mokošā neizpratnē nokar galvu.

- Nepievērs viņam uzmanību! - Martins ieteica. - Tas cilvēks ir par daudz iedzēris.

- Bet tu paklusē, draudziņ, - Klains nikni izmeta un pašūpoja galvu, tēlodams neapmierinātību. - Nē, vai tu dzirdēji? - viņš jautāja bārmenim. - Nepiederošas personas iejaucas svešās sarunās! Tā nedrīkst uzvesties!

- Nekaunība nedara jums godu, Klaina kungs, - Martins norādīja.

Itālietis izbrīnā cieši paskatījās uz viņu un nosēca:

- Ak Dievs, ja tas kalps tev tik ļoti patīk, bildini viņu!

Likās, ka jauneklis tūlīt sāks raudāt. Martins paskatījās uz

viņu, uzmundrinoši pasmaidīja, pagriezās pret itālieti un nošņāca:

- Savaldieties, Klaina kungs!

Grasīdamies atbildēt, itālietis sašutis piecēlās, taču nogāzās atpakaļ uz krēsla, jo kajas viņu neturēja.

- Aizveries! Pie velna! - viņš nolamājās un sabozās.

- Es vēlreiz lūdzu, Klaina kungs, uzvedieties pieklājīgi! -Martins pacietigi atkārtoja.

Nākamajā mirklī piedzērušajam izdevās piecelties, un viņš sāka visos iespējamos veidos izrādīt savu izbrīnu. - Ko es tādu esmu izdarījis? Nu, sagribējās izklaidi... Ja tu esi viņam samaksājis, tad ņem! Man nav žēl.

- Iesim prom no šejienes, - Martins sacīja puisim, kurš priecīgs pamāja.

Uz ielas jauneklis klusi ierunājās:

- Ja gribat, es vēlāk, kad visi aizies gulēt, ieiešu pie jums.

Martins sastinga, viņa iekaisušajās smadzenēs uzplaiksnīja

un tūdaļ pagaisa Rebekas tēls.

- Katram savs, - viņš nočukstēja un smagi nopūtās.

- Nesapratu? - Jaunekļa balsi bija jaušams vai nu pārsteigums, vai aizvainojums.

Pagalam priecīgs, Martins pamāja un apskāva jauno draugu. Un tas, kas vēl vakar viņam bija licies neizprotams un noslēpumains, tagad izskatījās ikdienišķs un vienkāršs.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA PARĪZE, VILLA "PRESTIŽS" SERGEJS PETROVS

Aiz zila loga krēslainajā klusumā svētsvinīgi krita sniegs. Ja nebūtu piespiedu ieslodzījuma, varētu nodomāt, ka šī pasaule iekārtota diezgan skaisti un mājīgi, ka snigšana turpināsies vēl veselu mūžību, bet tiklab veselu mūžību kamīnā degs līksma uguns, un ka viņiem - visiem lepnās patversmes iemītniekiem - nav nekas jāgaida un nav nekur jāsteidzas.

Sergejs novērsās no loga un ar skatienu pārslīdēja mājīgajam foajē, kura centrā liesmoja kamīns. Likās, ka viņš šķirsta grezni noformētu vēstures enciklopēdiju. No tērpu raibuma sāpēja acis - Napoleona košais mundieris un zelta uzpleči, Rūzvelta lietišķais tumšzilais uzvalks, briljantu mirdzums Anglijas karalienes pirkstos un ap kaklu, princeses Diānas gaišzilā mežģīņu kleita, Serloka Holmsa cepure, melna kā kraukļa spārns. Sēžot uz mīkstajiem krēsliem un dīvāniem, viņi sarunājās ar tādu cieņu un sapratni, ka drosmi zaudējušais Sergejs sev par pārsteigumu nonāca pie secinājuma - cilvēkus noteikti var vienot kaut kas vairāk nekā tikai vārdi.

Agrā ziemas krēsla, līzdama ārā no visiem pils kaktiem, vilināja tās iemītniekus doties zem segas. Pirmais piecēlās ASV prezidents Rūzvelts un, pamājis kompānijai, aizsoļoja uz savu guļamistabu. Katra viņa kustība demonstrēja valdonību un cienīgumu. Viņš gāja ar pārliecību un pašapziņu

- kā cilvēks, kurš pieradis it visur justies pirmais.

- Rūzvelta kungs, - švarcas jaunkundze viņam uzsauca,

- jūs šodien aizvainojāt frizieri. Viņš ir spīdošs profesionālis. Ar ko jūs bijāt neapmierināts?

- Viņš uzpūta manai galvai odekolonu, kura smarža man nepatika, - prezidents taisnojās.

- Tas bija īstā prezidenta Rūzvelta mīļākais odekolons, -viņa vēsi uzsvēra. - Un nemaz nav svarīgi, vai jums tas patīk vai nepatīk.

- Sapratu, - dubultnieks sakautrējies sacīja. - Lietošu obligātā kārtā bez nekādām pretenzijām.

- Esiet tik laipns. - Administratore māksloti pasmaidīja. Sergejs piegāja pie Švarcas jaunkundzes un sirsnīgi sacīja:

- Liels paldies jums no mates par paciņu un vēstuli.

- Vai viņa ir apmierināta ar apģērbu, ko mēs izvēlējāmies? Vai viņai viss derēja?

- Pilnīgi viss, - Sergejs ar pārliecību pateica, bet pie sevis nodomāja, ka māte diez vai mērīja ārzemju tērpus un droši vien tos pārdeva, lai nenomirtu badā.

- Priecājos, - viņa smaidot sacīja. - Vai saprotat, kāpēc es uz pakas norādīju savu mājas adresi?

-Jā, saprotu, jus esat attapīga sieviete, Švarcas jaunkundz.

- Tad labi. Viņa varēs sūtīt vēstules, un tādējādi jūsu attiecības uzlabosies. Starp citu, pan Šopēn, pie manis nāks ciemos neliela draugu kompānija. Vai jus varētu viņiem uzspēlēt?

- Ar lielāko prieku.

- Sarunāts! - Švarcas jaunkundze sajūsmināta iesaucās.

- Tikai neviens nedrīkst par to uzzināt.

- Protams, protams. - Sergejs pamāja. - Kad ši ballīte plānota? Vai mani palaidīs?

- Es jūs aizvedīšu ar savu mašīnu. Ieganstu izdomāsim.

- Gaidīšu no jums ziņu.

Sergejs gribēja doties uz savu istabu, taču pārdomāja un uzgāja augšā uz bāru, pasēdēja pie konjaka glāzes un apmainījās tukšām frāzēm ar bijušo tautieti, kurai liktenis bija lēmis kļūt par princesi Diānu.

- Derētu kāds vīrietis! - Viņas nerātnajās acīs bezbēdīgā karuseli griezās ugunīgi velniņi.

- Te vīriešu cik uziet! - Sergejs norādīja.

- Šie, kas tēlo slavenas personas, tuvus kontaktus neveido, - Diāna skumji sacīja. - Viņi stingri ievēro spēles noteikumus. Es pat esmu pārliecināta, ka viņi visi ir impotenti. Droši vien mušu ēdienam pievieno vielas, kas mazina dzimumdziņu.

t

- Uz jums skatoties, tā nešķiet.

- Tas tiesa. Es esmu jauna, plaukstoša, un mans organisms pagaidām nav atrofējies!

- Un tomēr smadzenes jums saka priekšā, ka mirkļa vājība nav tā vērta, lai zaudētu labos ienākumus. - Sergejs pasmīnēja. - Vai ne?

- Tieši tā. - Diana nopūtās. - Nodrāzīsies un zaudēsi visu peļņu. Šeit taču pat tualetēs ievietotas novērošanas kameras. Visu noklausās, un nonākt svešā gultā praktiski nav iespējams.

- Bet, - viņš jautri iebilda, - ir parks, kur ir daudz biezu krūmu. Var sarunāt partneri un apmierināt savas vajadzības kaut vai tur.

- Nevar, dārgais biedri, - Diāna pažēlojās. - Katru parka kvadrātmetru noklausās. Es esmu par to pārliecināta.

Sergejs piecēlās, galanti pamāja un itāliešu valodā nodziedāja populāru dziesmiņu:

- Buona sera, signorina, buona sera?

- Jums ari labu nakti, pan Šopēn, - Anglijas princese tai pašā meldiņā atkārtoja.

Viņš atgriezās istabā, kur Kuzvelts elsoja saldā miegā, taču sāka krākt, tikko Sergejs ielīda gultā, it kā būtu speciāli gaidījis kaimiņa atnākšanu. Sergejs nolamājās un piegāja pie loga. Ziemas nakts bija cieši pieplakusi stiklam, norijot parku, dīķi un ledus glazūrā ietērptos kokus.

Katrreiz, kad viņu vajāja bezmiegs, smadzeņu labirintā atdzīvojās nemierīgas domas. "Es it kā esmu sācis jaunu dzīvi. Satraukums ir pierimis vai, precīzāk, pārgājis konstantā, tikpat kā nemanāmā stāvoklī, un beidzot man ir iespēja mierīgi visu apdomāt." Mieru nedeva zvans Valentīnai. Tā bija nepiedodama kļūda, kas apdraudēja abus. Paša liktenis gan Sergeju nebiedēja - pie domas par nebeidzamajām personīgajām problēmām viņš jau bija pieradis. Viņu uztrauca mīļotās sievietes liktenis. Pēkšņi kā sapnī, kad uzmanība saasināti koncentrēta uz vienu objektu, redze un dzirde acumirklī atslēdzās no apkārtējās realitātes. Sergejs gara acīm ieraudzīja Valentīnu un šīs gaistošās vīzijas varā nodomāja: "Ak, manu mīļo cilvēk, kur tu esi? Kā tev klājas? Vai es tevi vēl kādreiz ieraudzīšu?" Šķita, ka baiss spēks atrauj viņus vienu no otra, un Sergejs, tam pakļaudamies, ik dienu ieslīga aizvien dziļāk un dziļāk savās skumjās. Vienīgi tikšanās ar Valentīnu varēja novelt smagumu no dvēseles. Viņa parādījās Sergeja iztēlē, lai pārrautu atsvešinātības un dvēseles vientulības ķēdes, kurās liktenis bija viņu iekalis teju no zīdaiņa vecuma.

Krākšana mitējās. Sergejs klusībā pateicās kaimiņam un apgūlās cerībā aizmigt, taču miegs joprojām nenāca un prātu plosīja dažādas domas. Viņš sāka analizēt pēdējo dienu notikumus. Viss nostājās loģiskā kārtībā. Pirmkārt, viņu satrauca kapteiņa Kurta Bekmana ierašanās kopā ar cilvēku, kurš dēvēja sevi par jaunizveidotās prāmja "Estonia" upuru radinieku biedrības juristu un lūdza ierunāt diktofonā fragmentus no agrāk veiktajiem pierakstiem. Tiesa, Sergejs mierināja sevi ar domu, ka Bekmans nevestu uz villu neuzticamu cilvēku. Un vēl viņu satrauca noslēpumainais cilvēks, kurš daudz par viņu zināja un bija pierakstījis komentāru uz avīzes malas. Та arī neizdevās noskaidrot, kurš tas bija. Kāds no villas iemītniekiem vai personālā? Tas joprojām bija jautājums...

- Tu neguli? - pajautāja Rūzvelts. - Un visu laiku par kaut ko domā, pan Šopēn.

- Tā nu mēs esam iekārtoti, prezidenta kungs, - Sergejs atsaucās. - Mēs nevaram nedomāt. Mūsu smadzeņu domājošais apvalks ir ļoti plāns, bet zem tā ir bezdibenis. Ja cilvēks kaut uz mirkli pārtrauc domāt, pārrauj pārdomu ķēdi, kaut pašu nesakarīgāko, apziņa pa šo izrauto caurumu iekrīt bezdibenī. Tā sākas ārprāts. Taču tā notiek reti. Pašsaglabāšanās instinkts nejauj mums to pārtraukt, un mēs domājam. Nav svarīgs apceres objekts - relativitātes teorija vai prēmija. Galvenais ir nepārtraukt domāt. Tas ir glābiņš.

- Tā ir demagoģija, - kaimiņš nomurdēja un drīz atkal sāka krākt. Sergejam tā ari neizdevās aizmigt. Viņš vairākas reizes piecēlās, pēc tam atkal apgūlās, vispirms ielicis ausīs aizbāžņus, taču tie nelīdzēja. Aizdomas kā rūsa ēda viņa dvēseli un pārņēma aizvien vairāk: “Vai tiešām es esmu pazudinājis Valentīnu?"

Laiks ritēja, mēness lēni aiztecēja aiz platānu ribainās sienas, atkailinot naksnīgo zvaigžņu kontūras dzestrajos debesu augstumos, taču miegs kā nenāca, tā nenāca. Galu galā viņš neizturēja, apģērbās un izgāja gaitenī, pagrozījās pie kamīna un uzkāpa augšā uz bāru, ielēja no aparāta kafiju un dzēra maziem malciņiem, aizgaiņādams trauksmainās domas. Viņš sēdēja, iegrimis sevī, un satrūkās no kāda pieskārienā. Tā bija Svarcas jaunkundze.

- Jūs neguļat? - viņa vaicāja. - Slikta zīme... Šādā laikā visi normāli cilvēki savās gultās ļaujas sapņiem.

- Bet jūs? - Sergejs atbildēja ar pretjautājumu.

- Es, - viņa samulsusi noteica, - es pildu pienākumus un nedrīkstu gulēt darba vietā.

Sergejs noprata, ka darba vieta ir pults un ekrāni, kuros redzamas šīs noslēpumainās mājas iemītnieku guļamistabas.

- Un jus uzreiz pamanījāt naksnīgo bāra apmeklētāju? -Sergejs ar smīnu konstatēja.

Viņa pietvīka un pēc tam klusi sacīja:

- Jūs visi, ievērojamās personas, esat ļoti, ļoti vērtīgi saimnieka kolekcijas eksponāti, tāpēc administrācija veic rūpīgu novērošanu.

- Mēs tagad runājam, - Sergejs palūkojās uz griestiem, -bet kāds fiksē katru mūsu vārdu.

- Pašlaik neviens mūs neredz un nedzird, - Švarcas jaunkundze apgalvoja. - Ievērojusi, ka esat bārā, es nolēmu izmantot iespēju, lai atgādinātu par mūzikas vakaru. Vai jūs neesat pārdomājis un uzstāsieties manu draugu priekšā?

- Man tas būs gods. - Sergejs pasmaidīja.

- Tad satiksimies rīt pulksten septiņpadsmitos pie manas mašīnas. Balts Peugeot stāvēs pie vārtiem. Es sarunāšu ar Zobena kungu, varēsiet izbraukt bez problēmām. Arlabunakti vai, pareizāk sakot, ritu, - viņa pateica un pameta bāru.

Parku izraibināja krītošu ēnu un saules apspīdētu laukumiņu juceklis. Sniegs strauji kusa. Dīķis mirdzēja kā spogulis un elpoja kā dzīva būtne. Sergejs apsēdās uz sola un sildījās saules staros. Plaksti aizkrita ciet - negulētā nakts lika par sevi manīt. Pussnaudā viņš sajuta, ka blakus kāds apsēžas, un atvēra acis. Hitlera līdzinieka seja šķita sērīga, sastingusi skumjās gaidās.

- Labrīt, fīrer! - Sergejs noburkšķēja angļu valodā.

- Vai tad rīts ir labs? - dubultnieks negaidīti atbildēja krieviski.

- Kā nu kuram, - Sergejs norādīja, uzmezdams skatienu viņa izvalbītajām, smīnošajām, augstprātīgi laipnajām acīm. - Kāpēc jūs domājat, ka esmu krievs? - viņš izbrīnīts pavaicāja.

- Jums tas uz pieres rakstīts, - fīrers sacīja, uzmanīgi nopētīdams kaimiņu.

- Vispār es esmu Igaunijas pilsonis, - Sergejs atzina, bet pie sevis nodomāja: "Varbūt šis tips atstāja autogrāfu avīzē?"

- Igaunijas, jūs sakāt? - Hitlers pārjautāja. - Tā vienalga bija boļševiku ietekmes teritorija.

- No kurienes, piedodiet, esat jūs?

- No Polijas.

- Tātad no mūsu sociālistiska komunālā dzīvokļa, - Sergejs secināja.

- Tur jums taisnība, - viņš piekrita, cieši uzlūkojot oponentu. - It kā dzīvojam kaimiņos, bet līdz šim nav sanācis aprunāties.

- Man ir patīkami ar jums patērzēt dzimtajā valodā.

Hitlers pamāja un, paskatījies uz visām pusēm, nočukstēja:

- Gribat, es padalīšos ar informāciju, kuru zina vien retais? - Tā kā Sergejs klusēdams paraustīja plecus, polis turpināja: - Varenais fīrers neizdarīja pašnāvību, kā apgalvo vēsturnieki. Patiesībā viņam un Evai Braunai izdevās aizbēgt no aplenktās Berlīnes un veiksmīgi tikt līdz Dienvidamerikai.

Izdzirdējis šos vārdus, Sergejs sarāvās un pārsteigts paskatījās uz sarunas biedru. Bija grūti saprast, vai tas ir joks.

- Un kurš tad noorganizēja bēgšanu? - Sergejs nočukstēja.

- Amerikāņu specdienesti! Viņi uzdāvināja fīreram dzīvību apmaiņā pret modernajām kara tehnoloģijām.

- Tātad ASV zināja patiesību par Hitleru? - Sergejs pārsteigts sacīja.

- Protams, - dubultnieks ar pārliecību atbildēja.

- Kur jūs esat ņēmis tādu informāciju?

- Drīz par to dzirdēs visa pasaule, - dubultnieks paziņoja. - Līdz pašai nāvei fīrers kopā ar Evu Braunu vadīja savas dienas Argentīnā. Es pat zinu, kādu uzvārdu viņš izmantoja. Vēl jo vairāk, man ir zināms, kurā kapsētā viņu apglabāja tūkstoš deviņsimt sešdesmit otrajā gadā.

''Kur es esmu nonācis?" Sergejs apjucis domāja. "Pie trakajiem, kuri apgāž vēstures faktus, vai pie speciāli sagatavotiem aģentiem, kas cenšas mani piemuļķot? Iepriekš kaimiņš lika brīnīties, stāstīdams jaunu versiju par Rūzvelta nāvi, tagad šis jauc galvu..."

- Jūs man neticat, - 1 litlers bēdīgi nopurpināja, - un domājat, ka esmu jucis... - Atbildes vietā Sergejs vien pašūpoja galvu. Dubultnieks turpināja: - Tad paanalizējiet šos faktus! Oficiāli tiek uzskatīts, ka Hitlers ar šāvienu mutē izdarīja pašnāvību impērijas kancelejas bunkurā trīspadsmitajā aprīlī pulksten divos trīsdesmit. Viņa sieva Eva Brauna deva priekšroku indei.

- liesi tā. - Sergejs pamāja.

- Tad atbildiet uz manu jautājumu, pan Šopēn! Kāpēc netika atrasti līķi?

- Katrs padomju skolēns zina, ka līķus aplēja ar benzīnu un sadedzināja, - Sergejs attrauca.

- Pieņemsim, ka jums taisnība. Tādā gadījumā kāpēc Staļins, kurš bija par to informēts, uzplijās Iekšlietu ministrijas un armijas izlūkdienesta vadītājiem un pieprasīja pierādījumus tam, ka Hitlers ir miris? Un kāpēc Staļins vairākkārt uzdeva maršalam Žukovam vienu un to pašu jautājumu: "Sakiet, Georgij Konstantinovič, vai jūs esat pārliecināts, ka Hitlers izdarīja pašnāvību?" Un Žukovs vienmēr atbildēja: "Es neesmu pārliecināts, Josif Visarionovič..."

- Kā jūs to zināt? - piesardzīgi pavaicāja Sergejs.

- Es iepazīstos ar visu mūsdienās pieejamo informāciju par karu. Klajā nāk aizvien jauni un jauni dokumenti, kuriem ar laiku tiek noņemts slepenības zīmogs. Piemēram, izdodot Žukova memuārus, armijas cenzūra lika izņemt no grāmatas vienu nodaļu, kurā bija aprakstīta saruna par Hitleru. Vēlāk, jau pēc Staļina nāves, šo nodaļu atrada maršala ģimenes arhīvā. Ja galvenais padomju karavadonis, kurš tolaik atradās Berlīnē un kuram tika ziņots par visu, sarunā ar Staļinu pauda šaubas, tad var secināt, ka Hitlera nāves fakts diemžēl nav pierādīts.

- Hmm... Pieņemsim. - Sergejs novīpsnāja, klusībā piekrizdams oponentam.

- Turpināsim rekonstruēt četrdesmit piektā gada maija notikumus, - stāstītājs sajūsmināts mudināja. - Padomju izmeklētāji impērijas kancelejas pagalmā atrada vīrieša līķi, kuru esesietis Foss tūdaļ atpazina kā Hitleru. Tomēr izmeklētājiem radās šaubas, jo līķim kājās nez карее bija salāpītas zeķes. Tūlīt radās pieņēmums, ka tas ir vien fīrera dubultnieks.

- Tāpat kā jus? - Sergejs ar smaidu iestarpināja.

- Tieši tā... Bet dienu vēlāk armijas izmeklētāji šāviņa sprādziena izrautā bedrē blakus bunkuram atrada vēl divus ar zemi apbērtus apdegušus līķus. Izmeklēšanas grupas vadītājs pavēlēja izvilkt tos no bedres, bet vēlāk lika aprakt. Tas notika ceturtajā maija. Nākamajā dienā agri no rīta mirstīgās atliekas atkal izraka un uzrādīja speciālai komisijai. Fīrera miesassargs Harijs Mengerhauzens, kurš, kā tika noskaidrots, vadīja Hitlera un viņa dzīvesbiedres sadedzināšanu, norādīja apbedījuma vietu. Tā precīzi sakrita ar vietu, kur atrada divus iepriekšminētos stipri apdegušos līķus. Lūk, kā fīrera pašnāvību apraksta viņa kambarsulainis Haincs Linge^6: "Hitlers sēdēja uz dīvāniņa blakus galdam, galva bija noslīgusi uz krūtīm. Viņam blakus tupēja Eva Brau-na, sagumusi līdz pat ceļgaliem. Pie fīrera kājām gulēja divas pistoles, septiņu, komats, sešdesmit piecu milimetru kalibra un sešu, komats, sešdesmit trīs milimetru kalibra, bet no Evas plūda asa, ciānkālijam raksturīga smarža."

Tiesa, liecībās arestētais kambarsulainis nonāca pretrunās pats ar sevi. Piemēram, gaidīdams I litlera nāvi, viņš esot sagatavojis armijas segu, kurā ietīt līķi. Taču, kā izmeklētāji uzreiz konstatēja, bija vajadzīgas divas segas, arī Evas līķim. Pratinātājiem jau no pirmajām minūtēm bija skaidrs, ka Linge melo un cenšas izlocīties. Bet, sākot detalizēti aprakstīt Hitlera pašnāvības ainu, viņš pilnīgi sapinās. Vispirms paziņoja, ka redzējis asiņainu šautu brūci sava saimnieka kreisajos deniņos, bet pēc tam sāka apgalvot, ka asinis bijušas uz labajiem deniņiem. Maskavā, Ļefortovo cietumā, Linge atzinās savam kameras biedram, kurš bija čekistu ieliktenis, ka viņš vispār nav pārliecināts, vai tās bija īstas asinis. Atrastie arhīvu dokumenti ļauj secināt, ka impērijas kancelejas pagalmā atrastie Hitlera un Evas Braunas līķi bija plānota falsifikācija. Astotajā maijā pēc abu līķu asins paraugu rūpīgas analīzes eksperti nonāca pie slēdziena, ka tā bijusi pašnāvību simulācija. Kā apgalvo arhīvu dokumenti, kuriem tikko noņemts slepenības zīmogs, tālajā četrdesmit piektajā gadā padomju izmeklēšanas orgāniem tas nebija noslēpums. Vienā no Iekšlietu Tautas komisariāta dokumentiem fiksēts: "Ciānkālija ampulu mīklu var izskaidrot tādejādi, ka tās ieliktas mutē dubultniekiem, kuri aizvietoja Hitleru un Evu Braunu." Un pēdējais jaunums, kas tūkstoš deviņsimt deviņdesmit trešajā gadā pārsteidza daudzus vēsturniekus, ir Hitlera galvaskausa daļa, ko rūpīgi glabāja VDK seifos. Likās, ka tā varētu ieviest vairāk skaidrības, taču atradums tikai sarežģīja lietu. Maskavā žurnālistiem tika parādīts deniņu kauls ar šautu brūci. Speciālisti konstatēja, ka lodes radītais caurums izveidojies, kad kauls jau atdalīts no ķermeņa, un uz tā nav uguns iedarbības pēdu, tas ir, audi nav apdeguši, kā tam butu jābūt, ja pistoles stobrs pielikts pie galvas. Tātad nav faktu, kas pierādītu Hitlera nāvi četrdesmit piektajā gadā. Tātad Hitlers un viņa sieva toreiz izglābās.

Sergejs, elpu aizturējis, klausījās aizraujošajā stāstā. Šis vīrietis pārsteidza ar savām dziļajām zināšanām un fenomenālo atmiņu. Viņš citēja fragmentus no dažādām grāmatām, slepeno dokumentu numurus un to cilvēku izteikumus, kuri bija kopā ar 1 lilleru līdz pēdējai minūtei. Iespējams, šis dubultnieks bija labs aktieris vai īpaši gatavots tamlīdzīgām sarunām.

- Jums ir brīnišķīga atmiņa, - Sergejs norādīja.

- Nesūdzos. Es kopš piecu gadu vecuma spēlēju šahu, esmu piedalījies dažādās sacensībās. Tas uzlabo atmiņu.

- Cik sen jūs petat Hitlera biogrāfiju?

- Visu savu apzinīgo dzīvi. Šis ģēnijs mani sajūsmināja jau skolas laikā. Es tik ļoti aizrāvos ar fīreru, ka, iedomājieties, mana seja sāka mainīties. - Uztvēris Sergeja izbrīnīto skatienu, viņš paskaidroja: - Tā kļuva līdzīga paša I litlera sejai. Un pat gaita bija tāda pati kā viņam. - Sergejs neizturēja un sāka skaļi smieties. Dubultnieks nervozi izmeta: - Jums šķiet smieklīgi, bet tā bija! Vecāki, pagalam norūpējušies, aizsūtīja mani uz psihiatrisko slimnīcu. Ārsti konstatēja, ka esmu normāls cilvēks, tikai aizrāvies ar ideju, un drīz palaida brīvībā.

- Bar Hitleru tā kā būtu skaidrs, - Sergejs piekrita. - Bet kāds liktenis piemeklēja Evu Braunu?

- Tiesu medicīnas ekspertiem izdevās pierādīt, ka sievietes līķim, kuru atrada impērijas kancelejas pagalmā ceturtajā maijā, bija smagi ievainojumi, kas gūti šāviņa sprādziena rezultāta. Ekspertīze uzrādīja, ka šķembas trāpījusi nevis līķī, bet dzīvā ķermenī. Mirušās mutē tika atrasti stikla gabaliņi no ampulas. Sākotnēji izmeklētājiem radās iespaids, ka tā tomēr ir Eva Brau-na, taču eksperti konstatēja, ka lauskas nav tādas kā gadījumos, kad pašnāvnieks pārkož ampulu ar indi un pēc tam sāk krampjaini kustināt žokļus, sasmalcinot stiklu. Šajā gadījumā lauskas bija lielas. Tas nozīmē, ka ampulu iebāza mutē jau mirušai sievietei un tad saspieda. Un vēl viena svarīga detaļa... Mutes dobumā eksperti atrada zobu tiltiņu. Evas personīgo ārstu Hugo Blašķi atrast neizdevās, taču saskaņā ar viņa asistentu Ketes 1 leizermanes un Franča Ehtmaņa liecībām Evai Braunai patiešām tika izgatavots zelta tiltiņš, turklāt nez kāpēc divos eksemplāros, tomēr... nevienu no tiem viņai neielika! Starp citu, atrastais tiltiņš nebija nostiprināts, bet brīvi gulēja mutē. Tā ka Staļina aizdomas par nacistu viltību ir pamatotas. - Dubultnieks pārtrauca stāstījumu, paskatījās uz sētas pusi un brīdināja: - Šķiet, ka mus fotografē. Nonāksim avīzē! Hitlers un Šo-pēns atpūtā...

Sergejs pievērsās metāla žogam, bet nevienu tur nemanīja, vien izdzirdēja motocikla rūkšanu.

- Viņš noknipsēja un aizlaidās, - dubultnieks konstatēja un ziņkārīgi paskatījās Sergejam acīs. - Ko jūs zināt par Hitleru? Komunistiskā bloka valstu mācību grāmatās un dažādos izdevumos viņš aprakstīts kā ārprātīgais, kā pilnīgi stulbs un necilvēcīgs.

- Aptuveni tā, - Sergejs izvairīgi atbildēja, ar satraukumu domādams par paparaci.

- Žēl, ka Austrumeiropas iedzīvotājiem ir tāda attieksme pret šo ģeniālo personību! - sarunas biedrs turpināja.

- Un ne tikai Austrumeiropas, - Sergejs norādīja. -Reiz man gadījās būt Tiso kundzes muzejā Londonā. Gandrīz katrs otrais apmeklētājs, iedams garām asiņainā diktatora figūrai, spļāva viņam sejā. Tāda attieksme pret šo, kā jūs teicāt, ģeniālo personību ir ne tikai sociālistisko valstu iedzīvotājiem, bet arī citiem šīs pasaules cilvēkiem.

Dubultnieks smagi nopūtās un ar rūgtumu sacīja:

- Bet viņš taču izdarīja daudz laba cilvēcei.

- Protams, noslīcināja asinis gandrīz visu Eiropu, - Sergejs indīgi iebilda.

- Jā, to nevar noliegt. Tomēr gribētos nomazgāt fīreram ar propagandas otu uztrieptās melnās švīkas un parādīt viņu tādu, kāds viņš bija patiesībā. Daudzi mūsdienu zinātnieki uzlūko Trešā reiha vadoni citādāk. Piemēram, amerikāņu publicists un vēsturnieks Valentīns Prusakovs^7, jūsu bijušais tautietis, par savu Hitleram veltīto grāmatu izteicās šādi: "Esmu veicis pētījumu, kurš noteikti šokēs padomju lasītāju. Tā ir grāmata par Hitleru. Es gribu būt objektīvs pētnieks ar vēsu prātu - es apkopoju paša Hitlera, viņa līdzgaitnieku un draugu izteikumus, izmantoju Vācijas un angliski runājošo valstu materiālus. Mans tēvs aizgāja bojā karā. Un es zinu, kāda attieksme pret Hitleru valdīja PSRS. Tur viņu dēvēja par monstru, par drausmīgu necilvēku un tamlīdzīgi. Taču ne velti Rietumos par viņu rakstījuši vairāk nekā par jebkuru citu vēsturisku personību, izņemot Jēzu Kristu, - piecdesmit tūkstoši pētījumu! Hitleru var ienīst, mīlēt, pieņemt vai nepieņemt. Bet tas, ka otra tāda cilvēka vēsturē vēl nav bijis, ir fakts. Es piekritu zinātniekiem, kuri apgalvo, ka šādas personības parādās reizi tūkstoš gados. Ja Hitlers būtu aizgājis bojā trīsdesmit devītajā gadā, viņu atcerētos kā visievērojamāko personību Vācijas vēsturē. Trešais reihs ilga divpadsmit gadus. Pirmo sešu gadu laika Hitlers izveda valsti no bezcerīgas krīzes. Pārējo sešu gadu laikā viņš visiem, ieskaitot savu tautu, atnesa tikai ciešanas un bēdas. Savā testamentā, kas nav publicēts krievu valodā, Hitlers paredzēja daudzas lietas no tā, kas pašlaik notiek."

- Bot to teica emigrants pēc CIP diktāta! - Sergejā ierunājās patriotisks čekists.

- Jūs kļūdāties, jaunais cilvēk. Viņš to teica Maskavā.

- Nevar būt!

- Iesaku jums ieiet mūsu bibliotēkā un paņemt avīzes Mos-kovskij komsomoļec sējumu. Tūkstoš deviņsimt deviņdesmitā gada četrpadsmitā oktobra numurā jūs atradīsiet interviju, ko viņš sniedza krievu korespondentei.

- Tā ari izdarīšu, - Sergejs samulsis apsolīja.

- Bet slavenais norvēģu rakstnieks Knuts Hamsuns īsā Hitleram veltīta nekrologā fīreru raksturoja šādi: "Es neesmu cienīgs skaļi izrunāt šo vārdu. Viņa dzīve un darbi nepieļauj sentimentālus šņukstus. Viņš bija cīnītājs, kurš karoja cilvēces vārdā, un taisnīguma evaņģēlija pravietis visām nācijām. Savā būtība viņš bija valdošās iekārtas reformators, un viņam bija lemts dzīvot nepieredzēta barbarisma laikmetā, kurš galu galā viņu pievārēja. Tieši tā katram eiropietim būtu jāraugās uz Ādolfu Hitleru."

- Esmu lasījis Hamsunu, bet šādas lietas dzirdu pirmo reizi, - Sergejs norādīja.

- Dažas šī rakstnieka vēstules tādu vai citādu iemeslu dēļ netika publicētas. Hamsuns nebūt necentās izskaistināt šo personību. Hitlers bija daudzpusīgi apdāvināts cilvēks, viņam piemita mistiska likteņa nojausma, apziņa, ka viņš ir augstāku speķu izraudzīts, ka tie aicinājuši viņu uzņemties baltās āriešu rases glābšanas un atjaunošanas misiju. Visa viņa dzīve bija neizskaidrojamu parādību kopums un uzskatāma liecība, ka mūsu pasaulē darbojas vareni un noslēpumaini spēki, kurus vairums dēvē par pārdabiskiem. Savas mūža misijas pildīšanu viņš uzņēmās visnelabvēlīgākajos apstākļos, tomēr ar pārcilvēcisku gribasspēku viņam izdevās pārvarēt visus šķēršļus.

Aplūkosim viņa dzīves etapus. Tūkstoš deviņsimt astoņpadsmitajā gadā, atrodoties hospitālī, šis cilvēks nolēma pievērsties politikai, lai īstenotu savu mērķi. Tobrīd viņam apritēja divdesmit deviņi gadi, bet viņam nebija ne naudas, ne ģimenes, ne draugu, ne sakaru, ne formālās izglitibas un ne mazākās pieredzes politikā. Tolaik Vācija, kas bija pārdzīvojusi rūgtu sakāvi karā un neaptveramus ekonomiskos un morāli politiskos zaudējumus, valdīja liberāļi, komunisti un ebreji. Pēc pieciem gadiem, kad izgāzās Minhenes pučs, Hitleru iesēdināja cietumā. Viņa vadītās Nacionālsociālistiskās vācu strādnieku partijas rindās sākās nemieri. Daudzi Hitlera pretinieki toreiz uzskatīja, ka gan viņš pats, gan visa nacionālsociālistiskā kustība saņēmusi iznicinošu triecienu. Taču liktenis lēma citādāk. Pēc nepilniem deviņiem gadiem prezidents Hindenburgs pārsteidza visus un iecēla Hitleru par Vācijas kancleru. Hitlera vadītā partija guva pārliecinošu uzvaru vēlēšanās, turklāt likumīgā, demokrātiskā ceļa, pieveicot visu valdošo aprindu bloku, ko veidoja saliedēti konservatīvie, liberāļi, komunisti un ebreji. Pēc tam Vācijā notika īsts brīnums! Hitlers pilnībā pārvērta savu valsti, izveda to no visdziļākās ekonomiskās krīzes un lika tai garīgi atdzimt, radot vislabākos apstākļus zinātnes un mākslas attīstībai. Pasaules vēsturē nekas nespēj līdzināties Vācijas ekonomiskajam progresam laikā no trīsdesmit trešā līdz trīsdesmit devītajam gadam. To nebūtu iespējams sasniegt, ja Hitleram ar Dieva palīdzību, kā viņš pats mēdza teikt, nebūtu izdevies apvienot nāciju un atmodināt tās radošos spēkus. Lūk, ko rakstīja amerikāņu laikraksts Times tūkstoš deviņsimt trīsdesmit ceturtā gada augustā: "Par Hitlera administrācijas panākumiem sociālajos, izglītības un pat morāles jautājumos runā reti. Tikām tādās jomās kā dzīvokļu celtniecība, rūpes par māti un bērnu, kā ari cīņā ar tikumisko pagrimumu vācieši ir apsteiguši pārējo pasauli."

Sergejs klausījās un pieķēra sevi domājam, ka ārprātīgais no Austrijas, vārdā Adolfs Šiklgrūbers, sāk viņam simpatizēt.

- Savā rakstā "Divas pretējas ekonomikas", - dubultnieks ar sajūsmu turpināja, - mūsdienu vācu publicists Manfrēds

Rēders raksta: "Viņa ekonomiskā sistēma paredzēja autar-ķiju katrā valsti, tas ir, ekonomisku neatkarību no citām valstīm. Katrai tautai jaattīstās pašai, bez ārējas palīdzības. Lai varētu neatkarīgi eksistēt, visus dzīvei nepieciešamos produktus pēc iespējas jāražo pašai valstij. Tikai šāda valsts spēs attīstīt neatkarīgu politiku. Jebkura nacionālā ekonomika, kas atkarīga no citām valstīm, lai varētu saņemt dzīvei nepieciešamos produktus, ir ne tikai pakļauta krīzēm, bet arīdzan kļūst par potenciālu upuri dažādu veidu izspiešanai. Un otrādi - tām tautām un nacionālajām ekonomikām, kuras stabili turas pašu spēkiem, var but veselīgas tirdzniecības attiecības ar citām valstīm, lai apmainītos ar ražošanas pārpalikumiem un specifiskiem produktiem, vienlaikus saglabājot neatkarību un neiekļūstot parādos. Šādā ekonomiskā sistēmā, saprotams, nav vietas starptautiskajai biržai ar tās spekulatīvajiem kotējumiem un valūtas mahinācijām. Tālab Hitlera veselīgā ekonomiskā sistēma kļuva par ļaunāko ienaidnieci pasaules lielākajām bankām, kuras pastāv tikai pateicoties tam, ka piespiež aizņemties naudu un iekasē par to procentus. Tieši tās arī beigu beigās noorganizēja pasaules karu pret Vāciju. Par to runāja angļu vēsturnieks ģenerālis Fulers, proti: "Mūs pamudināja karot nevis Hitlera politiskās idejas, bet cits motīvs, kas šoreiz bija viņa panākumi jaunas ekonomikas izveidošanā un praktizēšanā. Kara iemesli bija: skaudība, alkatība un bailes."

Jaunās Vācijas panākumi radīja skaudību un niknumu tajās valstīs, kuru pilsoņi jau sen bija pārvērtušies paklausīgos starptautisko banku kapitāla vergos. Hitlers taču bija pratis atsvabināt savu valsti no šī transnacionālā astoņkāja apskāvieniem, un procentu verdzības atcelšana bija kļuvusi par viņa galveno ētisko principu un programmu. Tieši tādēļ starptautiskā ekonomiskā mafija izdarīja visu, lai viņu likvidētu. Visa pasaule tika mobilizēta pret to, kurš piedāvāja vienīgo iespējamo alternatīvu cilvēces reālai atbrīvošanai. Tātad karu, kā varam secināt, neizprovocēja ne koncentrācijas nometnes un ebreju vajāšana vai tas, ka Hitlers neievēroja Versaļas miera līgumu, ne Danciga vai Polijas drošība. Bijušais Gēbelsa adjutants Šaumburgas-Lipes firsts paziņoja, ka Hitlers pēc Polijas kampaņas izteicis dažādus miera piedāvājumus, jo starp rietumvalstīm un Vācijas reihu nebija nekādu teritoriālu vai citu prasību, nedz arī savstarpēju draudu. Viņš pat piedāvāja izvest savu karaspēku no Polijas. Tomēr visas pārrunas beidzās neveiksmīgi, tāpēc ka miera līgumu noteikumos bija viena prasība, proti, Vācijai jāatgriežas pie zelta etalona. Tas ir, tika prasīts, lai Vācija atkal kļūst finansiāli atkarīga no starptautiskās biržas. Taču šajā jautājumā Hitlers negrasījās pakļauties, jo zināja, ka šāda piekāpšanās pieliktu punktu nacionālajai politikai, brīvībai un tautu neatkarībai visās jomas. Tagad viņu piespieda uz dzīvību vai nāvi karot ar starptautisko finanšu hidru.

Viņš piepeši pārtrauca runu un, degošām acīm paskatījies uz Sergeju, ar tādu kā mulsumu sacīja: - Vai jums neapnika klausīties?

- Nē, man ir ļoti interesanti! - Sergejs pateica tādā toni, it ka lūgtu stāstītāju izdarīt viņam milzu pakalpojumu un ļautu justies gandarītam par savu augstsirdību. - Esmu gatavs klausīties kaut vai visu dienu.

-Tad labi. - Dubultnieka acis silti iemirdzējās. - Tad klausieties patiesību par šo izcilo personību!

"Vai šis mesjē Žobēna kolekcijas eksponāts ir pie pilna prata?" Sergejs piepeši iedomājās. "Lai gan - kāda tam nozīme. Šajā villā daudzi ir nojūgušies, iejuzdamies tēlā, kas dod pieklājīgu peļņu, taču nemanīdami, ka atrodas ieslodzījumā, un nevis aiz dzeloņstieplēm, bet aiz greznas pils žoga. Tomēr stāsts ir sasodīti interesants."

- Hitlers nonāca pie secinājuma, - dubultnieks lektora balsī turpināja, - ka visām tautām vajag dot iespēju brīvi attīstīt savas spējas, tas ir, pasaules ekonomika organiski attīstītos, pateicoties tautu autarķijai. Pretējā gadījumā tās visas ar varu apvienotu vienā vienigā procentu verdzības sistēmā, kurā nacionālās valdības pārvēršas par vienkāršām lielo baņķieru un biržas spekulantu starptautiskā grupējuma gribas pildītājām. Starptautiskās bankas nolika uz ceļiem ne tikai Vāciju, bet visu pasauli. Noslēgumā Hitlers, gluži kā ists okultais mesija, pirms aplenktās Berlīnes pamešanas izteica prognozes par visas cilvēces nākotni. Katru fīrera vārdu rūpīgi pierakstīja viņa sekretārs Martins Bormans.8

- Interesanti, - Sergejs novilka, - ko tad šis orākuls paredzēja?

Dubultnieks izņēma no kabatas grāmatiņu un sāka lasīt angļu valodā:

- Kad reihs cietīs sagrāvi un parādīsies nacionālistiskas kustības Āzijā, Āfrikā un varbūt ari Dienvidamerikā, pasaulē pastāvēs tikai divi vareni speķi, kas spēs turēties pretī viens otram: Savienotās Valstis un Krievija. Likumi, kā vēsturiskie, tā arī ģeogrāfiskie, nenovēršami pretnostatīs šos abus spēkus ne tikai militārā, bet ari ekonomiskā un ideoloģiskā sfērā. Tie paši likumi piespiedis šos abus spēkus kļūt par Eiropas ienaidniekiem. Un pavisam likumsakarīgi agri vai vēlu tie centīsies panākt varenās vācu tautas atbalstu. Es par to runāju tāpēc, lai akcentētu, ka vāciešiem noteikti jācenšas izvairīties no kļūšanas par marioneti, kas darbotos vienas vai otras nometnes interesēs. Fakts, ka amerikāņiem pieder kolosāls materiāls spēks, bet vienlaikus acīmredzami pietrūkst inteliģences, neviļus liek domāt par bērnu, kurš cieš no elefantiāzes. Vai šai civilizācijai nav lemts aiziet bojā tikpat ātri, kā tā attīstījās? Ja Ziemeļamerika aizies bojā, tās krišana pavērs neredzētas iespējas dzeltenās rases cilvēkiem. Gan no juridiskā, gan vēsturiskā viedokļa viņi izmantos tādus pašus argumentus ka eiropieši, kad iekaroja kontinentu sešpadsmitajā gadsimtā. Ir pilnīgi skaidrs, ka šajā nežēlīgajā pasaulē iespēja izdzīvot un uzplaukt ir tikai tām baltajām tautām, kuras prot ciest un cīnīties pat tad, kad stāvoklis šķiet absolūti bezcerīgs. Un tiesības piedēvēt sev šādas īpašības ir tikai tam tautām, kuras spējīgas iznīdēt no saviem organismiem ebreju nāvējošo indi.

- Atvainojiet, - Sergejs izmeta, - vai jūs pats gadījumā neesat ebrejs?

- Uzminējāt, - dubultnieks jautri atbildēja.

- Tad kāpēc jums ir šāda ne īpaši korekta attieksme pret savu tautu?

-Tāpēc, ka Hitleram daudzējādā ziņa ir taisnība. Es aizstāvu patiesību, kas man dārgāka par visu... jācenšas izzināt patiesību neatkarīgi no tā, kam tā izdevīga. Jāpēta reāli fakti, taču ieinteresēto pušu pārstāvji tos patērētāju sabiedrībai pasniedz preparētus. Šajā jautājumā es pilnīgi piekrītu jūsu bijušajam tautietim Valentīnam Prusakovam. Kā rakstīts viņa Hitleram veltītās grāmatas priekšvārdā, viņš tikai cenšas uzmeklēt fīreru zem neskaitāmu sacerējumu grēdas, kas uzrakstīti vien tamdēļ, lai "rūpīgi noslēptu patiesību" par cilvēku, ar kura vārdu saistīti lielākie vēstures noslēpumi.

- Vai viņa grāmata par Hitleru jau iznākusi krievu valodā?

- Nē. Bet esmu pārliecināts, ka drīz iznāks. - Dubultnieks pieklusa un ilgi skatījās uz platānu galotnēm. Visbeidzot viņš sapurinājās, it kā iziedams no narkotiska reibuma, iekaisušām acīm līdzjūtīgi palūkojās uz Sergeju un nogurušā balsī turpināja: - Kā redzat, Hitlera idejas joprojām nav kļuvušas par "vēstures rēgiem" un ir populāras arī šodien. Un es varu droši apgalvot, ka tās būs populāras arī rit. Kā lai izskaidro faktu, ka viņa idejas turpina dzīvot arī pēc viņa nāves, jaucot prātu planētas jaunajai paaudzei? Pašlaik daudzi mūsdienu zinātnieki uzdod šo jautājumu, jo daudzās valstīs, ieskaitot arī Krieviju, aktivizējas neonacistiskās organizācijas, Hitlera ideju cienītāji... Labi, pietiks par to, - viņš aizkritušā balsi sacīja, lēni piecēlās, skumji pamāja kompanjonam un, ar grūtībām vilkdams kājas, devās uz villas pusi.

Sergejs centās apjēgt dzirdēto. Šķita grūti aptvert, ka asiņainais diktators izbēga no soda, veiksmīgi šķērsoja okeānu un mierīgi dzīvoja tālāk.

- Tas viss ir blēņas, - viņš skaļi sacīja. - Iespējams, šis tips ir kādas masonu ložas aģents un te pilda īpašu uzdevumu. Gribot vai negribot jāpacieš tādi cilvēki un jāsadzīvo ar tiem trakajos trimdas līkločos, ik dienu, ik stundu, ik minūti balansējot starp dzīvību un nāvi. Tāds ir tavs liktenis, Sergej Petrov jeb, kā tevi uz laiku iesaukuši, Frederik Šopēn.

Viņš paskatījās pulkstenī - bez ceturkšņa pieci. Bija jādodas uz izejas pusi. Kad vārti atvērās un kļuva redzama Švar-cas jaunkundzes automašīna, turpat pazibēja vīrieša siluets. Svešais viņu fotografēja! Sergejs pieskrēja pie apsarga, rādīdams uz noslēpumaino fotogrāfu, kurš steigšus devās prom. Sargs aizsteidzās viņam pakaļ, taču savādais tips uzlēca uz motocikla un aiztraucās prom.

TRĪSDESMIT pirmā nodaĻa STOKHOLMA MARTINS NILSENS

Viņi brokastoja plašā zālē ar milzigu venēciešu stila logu, aiz kura miglainas un drūmas vidēja seno būvju kontūras. Debesīs, kas nesolīja labus laika apstākļus, šurpu turpu šaudījās zvirbuļi, vilkdami savādus rakstus. Pie galda risinājās dedzīga saruna, taču Martins tajā nepiedalījās, jo slepus vēroja savu jauno draugu, kurš apkalpoja galdu un raidīja pretī iemīlējušos acu skatienus. Agrīnais vīrieša briedums un pusaudža vientiesīgais naivums, ko uzsvēra viņa maigais, gandrīz bērnišķīgais sejas ovāls, veidoja brīnišķīgu kombināciju. Brīžiem jauneklis aizvēra acis, un tad lūguma un pateicības izteiksme sejā spēja pilnībā atbruņot. Martinām šķita, ka puisis ir absolūti neaizsargāts, un viņš stingri nolēma palīdzēt.

Līdz universitātes beigšanai studenta dzīves steigā un jezgā Martins par to neaizdomājās, bet nesen Tallinas viesnīcas drūmajā numurā piepeši, smagu paģiru, mīļotā cilvēka zaudējuma rūgtuma un baiļu atmodināts, ieraudzīja sevi no malas kā mazu, pazudušu un nožēlojamu radījumu, par kuru neviens neliekas zinis. Un viņš zem segas sarāvās kamoliņā, kā mēdza darīt bērnībā, un sāka raudāt, pareizāk sakot, gaudot gluži kā pamests, nevienam nevajadzīgs kucēns. Tieši tās nakts traģēdija noveda viņu līdz jaunam netikumam - alkoholismam taču ari tas neatbrīvoja no vientulības un nedeva atvieglojumu. Šajā bezcerīgi traģiskajā brīdi Rebeka pastiepa palīdzīgu roku un izvilka viņu no elles dziļumiem. Un tagad viņa dzīvē bija radusies jauna sistēma - krišanas un savstarpējas palīdzēšanas sistēma. Tātad ir jāpalīdz šim jauneklim izkļūt no nabadzības.

- Tēvoci Martin, - viņa pārdomas pārtrauca Sonja, - kāpēc cēla tik milzīgas pilis?

Jautājums pārsteidza viņu nesagatavotu.

- Cilvēki vienmēr centušies pasargāt sevi no ārēja apdraudējuma, - viņš lēni runāja, meklēdams pareizos vārdus. - Visur, kur pastāvēja valsts vara, tika būvēti nocietinājumi kā šī pils. Cietokšņus ielenca ienaidnieku armijas. Reizēm uzbrucēji iekļuva pilīs, reizēm aizstāvji atvairījās.

-Ja agrāk kara laikā šādi cietokšņi tika uzskatīti par stratēģiski svarīgiem punktiem, - Rolfs Ebergs piebilda, - tad mūsdienās pietiktu ar vienu atombumbu, lai pārvērstu būvi un cilvēkus putekļos.

Sonja iepleta acis un ar izbrīnu sacīja:

- Un mūs visus arī pārvērstu putekļos?

- Tēvoci, lūdzu, nebaidi bērnu! - iejaucās Rebeka.

- Atvaino, - Ebergs noburkšķēja. Paskatījies uz Dageru, viņš sacīja: - Un tomēr es nesaprotu, Ben, kāpēc komisijā nekaunīgi iekļāva tos, kuri acīmredzami ir vainojami "Estonia" traģēdijā. Tas ir absolūti pretēji loģikai un taisnīgumam! Starptautiskajā prāmja bojāejas iemeslu izmeklēšanas komisijā! Tagad ir skaidrs, ka viņi sevi piesegs un pieņems tādu verdik-tu, kāds izdevīgs visiem tiem, kuri veica noziedzīgas darbības. Par to ir pārliecināti gan juristi, gan preses pārstāvji un pat mūsu parlamenta deputāti. Ben, sauksim lietas īstajos vārdos! Tavas komisijas darbs daudziem nav pa prātam. Toties ir pa prātam tiem, kuri cenšas šo lietu pieklusināt.

- Tad kāpēc šo noziedznieku bandu neatlaiž? - izbrīnīta sacīja Rebeka.

- Kāpēc? - Ciemiņš nopūtās un ar rūgtumu balsī sacīja:

- Kāds ļoti bagāts un ietekmīgs cilvēks cenšas piemānīt sabiedrību un slēpt nozieguma pēdas. Tieši viņš izveidoja savu starptautiska līmeņa komandu, kura pilda viņa instrukcijas. Un vēl. Šeit ir saskatāma starptautiska sazvērestība, bet tas jau ir baisi! Tāpēc es pametu šo kantori.

- Tas nav pareizi, vecais labais Dager, - Ebergs iebilda.

- Kādam taču jācīnās par patiesību!

- Kāds vienmēr cenšas cīnīties par patiesību un taisnīgumu, - smīnēdama norādīja Rebeka. - Ar ko tas parasti beidzas? Drosminiekus pūdē cietumos vai nogalina. Tā, lūk, ir iekārtota dzīve. Virsotnē paceļas personas, kuras taisnīguma un godīguma jēdzienus traktē savās interesēs. Piemēram, kad katoļu baznīca inkvizīcijas laikā mērca asinīs pusi Eiropas, bet savās draudzēs spriedelēja par taisnīgumu. Tiem, kas atrodas pie varas, ir savs morales kodekss, sava reliģija, kuras dēļ tie gatavi pastrādāt milzum daudz slepkavību, lai saglabātu augsto vietu. Ja ir līderis, ir arī padotie, kuri vienmēr dejos pēc sava elka stabules. Melošana tronim pietuvināto vārdā zēlusi un plaukusi visos laikos. Kāpēc lai šajā komisijā butu citādi?

- Piekrītu, - Ebergs ar smagu nopūtu izdvesa. - Nav jā-būt lielam speciālistam starptautisko attiecību jomā, lai saprastu, ka melošana un apzināta faktu sagrozīšana mūsu valdībā, kā arī Igaunijā un Somijā notiek to interesēs, kas šo putru savārījuši. Kurš stāv aiz visiem šiem notikumiem? Tas nebūt nav noslēpums.

- Un kurš tad? - noskandināja Sonja, kas bija uzmanīgi klausījusies šajā dialogā.

- Tie, kuri pārdod jaunāko kara tehniku, - mājas saimnieks, nelikdamies zinis par šo repliku, turpināja skaļi prā-tot, - un arī pircēji. Spriežot pēc dažiem faktiem, kurus cenšas nerādīt tautai, slepeno kravu "Estonia" tilpnēs veda amerikāņiem. Stokholmas lidostā katastrofas naktī, gaidot svarīgu kravu, stāvēja amerikāņu kara lidmašīnas. To uzturēšanos lidlaukā - un tas jau ir žurnālistu pierādīts fakts - apmaksāja ASV vēstniecība. Bet mūsu Zviedrija cītīgi pildīja starpnieka lomu.

- Es pat teiktu, ka darīja to ar verdzisku pakļāvību, -iestarpināja Dagers.

- Tieši tā. - Ebergs pamāja. - Par to zināja igauņu kapteinis Pihts, kurš, lai gan izglābts un veiksmīgi nogādāts krastā, pēkšņi noslēpumaini pazuda.

Martins klausījās dialogā un skatījās uz milzīgo logu, no kura vilka aukstums. Bet varbūt šis aukstums nāca no traģiskās tēmas, kuras varā viņš atradās jau ilgu laiku.

Dagers pagriezās pret viņu un satraukuma pilnā balsī sacīja:

- Esiet uzmanīgs, Martin! Jūs kā nevēlams liecinieks traucējat komisijas locekļiem. To es uzreiz sapratu.

- Kungi, jūs mani atvainojiet, - Rebeka nervozi ierunājās, - bet viss, kas saistīts ar prāmja bojāeju, man izraisa ne vien sirdssāpes, bet ari nelabumu.

- Atvaino, dārgā, - tēvocis samulsis teica. - Mēs beidzam.

- Man un Sonjai šodien obligāti jānokļūst Stokholmā. Rīt viņai būs koncerts.

- Jā, vecotēv! - Meitene šķita atdzīvojusies. - Es spēlēšu Sarkangalvītes lomu teātra uzvedumā. Uz mūsu skolas skatuves!

- Labi. Martins jus aizvedīs.

- Esmu gatavs, - Martins atsaucās. - Cikos izbrauksim?

Rebeka nenoteikti paraustīja plecus un paskatījās uz tēvoci.

- Starp citu, vai tu apskatīji meža mājiņu? - Ebergs negaidīti pajautāja.

- Jā. Taču vēlos norādīt, tēvocīt, ka tajā mājiņā ir vesels ieroču arsenāls.

Nākamajā sekundē smaids no viņa sejas piepeši pagaisa, viņš paskatījās uz brāļameitu un pārsteigts izmeta:

- Nesapratu.

- Mājas pagrabā ir kastes ar ieročiem un munīciju, - Rebeka nočukstēja.

- Tas acīmredzot ir ģenerāļa īpašums.

- Bet varbūt viņa uzticības personas - tā itālieša - manta? - Martins ieminējās.

- Vai esat pārliecināti, ka tiešām redzējāt ieročus? -Ebergs lūkojās te uz brāļameitu, te uz Martinu. Abi vienlaikus pamāja. - Tagad šī māja pieder man, - viņš domīgi sacīja, - tāpēc es esmu par visu atbildīgs. Jāziņo policijai.

- Bet, - Rebeka iesāka, - tev var rasties nepatikšanas.

- Ja neziņošu policijai, iedzīvošos vēl lielākās nepatikšanās. Turklāt ģenerālis vai itālietis varēja iegadāties šos ieročus pavisam legāli... Vārdu sakot, jātiek skaidrībā, un es izsaukšu policiju.

Ebergs apņēmīgi piecēlās, piegāja pie telefona un piezvanīja. Viņš nesāka neko skaidrot, bet palūdza steidzami atsūtīt uz pili policijas inspektoru. Kārtības sargi reaģēja operatīvi, un drīz šveicars ziņoja, ka pie galvenās ieejas piebraucis policijas virsnieks. Ebergs devās uz durvju pusi, pār plecu noteikdams:

- Martin un Rebeka, apģērbieties un nāciet lejā. Parādīsiet inspektoram mūsu meža māju!

Kamēr policijas automašīna kratījās pa meža ceļu, garām lidojošās realitātes raibajā lūzumā Martinām acu priekšā zibēja itālieša uzblīdusī seja un ogļu melnās acis, kad viņš iepriekšējā dienā restorānā cieši raudzījās jauneklī.

Kad viņi piebrauca pie mājas un nokāpa pagrabā, Martins un Rebeka bija šokā, jo ieroču un munīcijas tur nebija.

Policists uzmanīgi apskatīja visas istabas, taču neatrada neko aizdomīgu. Viss bija uzkopts, un pat pudeles ar etiķeti "Moskovskaja" bija pazudušas.

- Mūsu vizīte izrādās veltīga, - policists pārmetoši konstatēja.

- Bet, - Rebeka trīsošā balsī sacīja, - mēs patiešām te redzējām kastes ar ieročiem!

- Kad tas bija?

- Vakar...

- Es izsaukšu mūsu ekspertus, lai apkārtnē izpēta riepu protektoru nospiedumus. Starp citu, ar kādu mašīnu jūs vakar atbraucāt?

- Redziet, - Rebeka skaidroja, - mēs atjājām ar zirgu.

- Spriežot pec pakavu nospiedumiem, šeit bijis viens zirgs. No tā var secināt, ka viens no jums atbrauca ar citu transportu.

Viņš ieturēja pauzi un uzmanīgi paskatījās uz pavadoņiem.

- Mēs šurp atjājām uz viena zirga, - sarunā iejaucās Martins. - Rebeka slēpoja no kalna un salauza nūju. Es biju devies izjāde un satiku viņu ielejā. Piedāvāju palīdzību. Tālāk devāmies jāšus uz mana zirga un pa ceļam nolēmām apskatīt meža mājiņu.

- Divi uz viena zirga? Savādi, - Virsnieks nosmīnēja. - Acīmredzot mēdz būt arī tā. - Viņš atkal ieturēja pauzi un piebilda: - Varbūt jūs, atvainojiet, pārāk daudz iedzērāt, kad nonācāt mājā?

- Ko jūs ar to domājat? - Rebeka bija sašutusi.

- Es domāju stipros dzērienus. Kad tos lieto virs normas, cilvēka apziņā var rasties dažādas vīzijas. Skurbuma var rādīties...

- Policista kungs, - Rebeka viņu pārtrauca, - mēs bijām absolūti skaidrā un, atkārtoju, paši savām acīm redzējām ieročus.

- Ticu, ticu, - virsnieks smaidīdams attrauca. - Tomēr jums vajadzēs braukt man līdzi uz policijas iecirkni un visu izklāstīt uz papīra.

Pavadījis Rebeku un Sonju, Martins atstāja automašīnu savas Stokholmas mājas tukšajā pagalmā un devās augšā uz dzīvokli. Pēc greznajiem apartamentiem Malmē kādreiz mijais mājoklis šķita nožēlojams, šaurs un svešs. Viņš novilka mēteli, uzvārīja kafiju un ar kūpošu tasi apstājās pie loga. Ielas luktura gaismā sudrabaini spīdēja vientuļa papele. Tās zarus klāja ledus glazūra un sarma, un tie dvesmoja saltumu. Pēc patīkami pavadītajiem brīžiem ar jauno draugu mājīgajā un labi apkurinātajā guļamistaba Martins tagad ar grūtībām varēja pierast pie pēdējā laikā jau aizmirstajām drūmi vientulīgajam sienām, kuras uzjundīja šausmīgās atmiņas par prāmi. Ausis skanēja Bena Dagera un žurnālista Kārla Stivas brīdinājums. "Ja viņi sākuši noārdīt piramīdas augšu," Martins drūmi prātoja, "tad viņiem nekas netraucēs to nolīdzināt līdz pamatiem, bet tādā gadījumā mans liktenis ir izlemts." Gara acīm viņš ieraudzīja Andreju - nevis seju, bet asiņainu putru bez acīm un lūpām, pēc tam pavīdēja igauņu žurnālista līķis ar naža spalu starp lāpstiņām. Malmē viņš bija radis mieru un reti atcerējās Tallinas epopeju, taču Stokholmā jutās tik nelāgi, it kā viņu kāds nepārtraukti vērotu, un bailes aptumšoja apziņu un atkal ar smagu vilni piepildīja dvēseli.

Durvju zvans pārcirta klusumu kā ugunsdzēsēju automašīnas sirēna. Martins sastinga. Laist iekšā vai nelaist?

- Martina kungs? Tas esmu es, Rahīms.

Atviegloti uzelpojis, Martins atvēra durvis un draudzīgi sacīja:

- Nāc iekšā, student!

- Zināt, kāpēc es ienācu? Nesen redzēju, ka pie jusu durvīm mīņājās kāds vīrietis. Es dzirdēju, ka lifts apstājās mūsu stāvā. Palūkojos actiņā. Nodomāju, ka jūs esat atbraucis, bet ieraudzīju svešu cilvēku. Viņš vai nu zvanīja pie jūsu durvīm, vai centās atvērt ar savu atslēgu... Es noklikšķināju slēdzeni. Tanī pašā mirkli viņš metās no jusu durvīm pie blakus esošajām un piezvanīja. Es viņam pajautāju: "Pie kā jus nākat?" Viņš klusēdams pamāja uz durvīm. Es teicu, ka tur jau divus gadus neviens nedzīvo. Viņš noburkšķēja pretī, ka acīmredzot sajaucis mājas numuru. Man tas likās aizdomīgi.

- Man arī, - Martins aizkritušā balsī izdvesa.

- Un, manuprāt, ir vēl viens ievērības cienīgs fakts. Pēdējā laikā pretējā ielas pusē bieži slamstās kaut kāds tips.

- Slamstās? - Martins saspringa.

- It kā neuzkrītoši pastaigājas turp un atpakaļ, sabāzis rokas melnas virsjakas kabatās. Te pasper dažus soļus, te atbalstās pret pretējās mājas sienu vai tup uz trotuāra malas un skatās uz jūsu logu. Vismaz man tā šķiet. Jauns cilvēks ar gaišiem matiem.

- Savādi, - Martins novilka, un viņam piepeši sagribējās, lai kaimiņš uzkavējas un viņam nebūtu jāpaliek vienam.

- Ienāksi uz tēju? - viņš piedāvāja studentam.

-Jā, - Rahīms negaidīti piekrita, kaut arī vienmēr bija atteicies no jebkāda cienasta, aizbildinādamies ar ramadāna gavēni vai laika trūkumu. Martinām reizēm šķita, ka puisis baidās no indes svešā ēdienā.

Marins ieslēdza elektrisko tējkannu un centās uzsākt sarunu.

- Tu man pagājušajā reizē stāstīji par cerības staru sirmgalvjiem, kuri praktizē islāmu.

- Ir rakstīts... - Rahīms mullas balsī iesāka. - Cerības stars izgaismos nākotni mušu sirmgalvjiem, kuri ar katru soli tuvojas nāvei un kurus viena pēc otras piemeklē nomāktība un vilšanās. Patiesi, šī ticība un pārliecība iedegs prieka dzirk-

stis ari bčrnu trauslajās sirdīs. Ticēt hašram ir tas pats, kas dzert šerbetu. Ar katru tā malku cilvēku dvēselēs sāk valdīt miers un saticība. Lūk, kāpēc visiem saprātīgiem cilvēkiem, kuri vēlas, lai pasaule dzīvotu mierā un saticībā, jāraugās uz šo problēmu tieši tā.

Viņš apklusa un baudīdams sāka dzert tēju, gluži kā to šerbetu, ar kura malku musulmaņu dvēselēs sāk valdīt miers un saticība. Acīs, kas vēl pirms mirkļa bija pilnas reliģiski fanātiska transa, Martins ieraudzīja kaut ko jaunu - viltīgu un apņēmīgu.

- Esmu dzirdējis, ka Korāns aicina ieviest musulmaņiem kaut ko līdzīgu mūsdienu nodokļu sistēmai.

- Jā, islāmā ir tāda rituālā prakse. Jūs nekļūsiet patiesi ticīgi, ja nedosiet ziedojumus no tā, ko mīlat. Tās ir rindas par trešo islāma pīlāru zākātu, kas arābiski nozīmē "tīrība", - Kalums skaidroja. - Allāhs ne tikai pavēlējis ticīgajiem skaitīt lūgšanas, bet arī pieprasījis sniegt materiālu palīdzību tiem, kuriem tā nepieciešama. Korāna devītajā sūrā uzskaitītas šīs cilvēku kategorijas: "Taisnības dāvanas tikai nabagajiem un sūrdieņiem, un tiem, kas ar tām nopūlas, un tiem, kuru sirdis jāiegūst, un vergiem, un parādniekiem, un vēl tās tērēt Dieva ceļā un ceļagājējiem. Tas Dieva nolikts, un Dievs zina, Viņš ir gudrs."4

- Tātad mūsu sociālie dienesti veidojuši savas struktūras, studējot Korānu? - Martins konstatēja. - Ari mūsdienās, lai sniegtu materiālo palīdzību, pilsētu pašvaldības dala maznodrošinātos kategorijās.

- Korāns vienmēr bijis dzīves mācību grāmata ne tikai musulmaņiem! Taču atgriezīsimies pie ziedošanas. Tā it nemaz nelīdzinās tādai palīdzībai, kādu masu informācijas līdzekļi mudina sniegt traģisku katastrofu upuriem. Šī īpašā žēlsirdības forma islamā pazīstama kā zākāts. Tie ir regulāri sakrāli ziedojumi, kuru pamatā nebūt nav simpātijas vai līdzjūtība.

- Kas tad?

- Musulmaņi uzskata, ka it viss Visumā, arī tas, ko cilvēki parasti uzskata par savu īpašumu, pieder Dievam. Ja īpašumu mums aizdevis Dievs, tad mušu ziedojumi Dieva varda atgriežas pie sava īstenā saimnieka. Tikai Dievs var izlemt, kam jāpiedzimst bagātam, bet kam nabagam, tāpēc musulmaņiem ir pienākums citam pret citu. Palīdzēt nabagiem ir bagātā pienākums. Musulmanim, kurš godīgi ieguvis savu bagātību, nav personīgās izvēles problēmu. Ja viņš uzlūko savus pienākumus savas mūžīgās dzīves gaismā, viņam, protams, nav vajadzības muļķīgi pieķerties savam īpašumam vai, vēl ļaunāk, kļūt par tā vergu. "Tērējiet Dieva ceļā un negrūdiet sevi postā paši savām rokām, un dariet labu, palies, Dievs labdarus mīl." Tā teikts Korāna otrajā sūrā.

- Spriežot pēc greznības, kādā dzīvo mūsdienu arābu šeihi, pēc miljardiem, kas atrodas viņu privātajos kontos amerikāņu bankās, un zelta tualetes podiem personīgajās guļamistabās, ir grūti noticēt, ka viņi dāsni dalās ar savu tautu.

Students uz mirkli samulsa, taču steidza nevis komentēt šo repliku, bet ar entuziasmu turpināja:

- Musulmaņiem ir pienākums rūpēties par sevi, savām ģimenēm un par tiem, kam nepieciešama palīdzība. Taču Al-lāhs no viņiem pieprasa reliģiskā nodokļa nomaksu četrdesmitās daļas apmērā, tas ir, divarpus procentu no visas uzkrātās bagātības, turklāt negaidot ne apbalvojumu, ne pateicību. Visnotaļ saprātīgs apmērs. Protams, ja īpašums ir pasakaini liels, no jums gaidīs vel lielāku summu. Nodokli iekasē no īpašuma ar noteiktu vērtību un tikai tad, ja tas pieder vesela gada garumā. Nodokli neiekasē par nastu nešanas un lauksaimniecības dzīvniekiem.

- Tu gribi teikt, ka maksa, kā nu to sauca... - Martins iebilda.

- Zākāts, - kaimiņš pateica priekšā.

- Jā, izkrita man no prāta. Tātad zākāts ļauj panākt taisnīgāku pasaulīgo labumu sadali un garīgi attīra tos, kuri samaksā dāvanu kā apliecinājumu, ka bagātība nopelnīta godīgi? Tad saki man, Rahīm, kāpēc musulmaņu valstis pastāv tik milzīgs bezdibenis starp bagātajiem un nabagiem?

Students sakoda lupas, apjucis paskatījās uz Martinu, taču nesāka neko pierādīt un turpināja:

- Nodoklis palīdz musulmanim atbrīvoties no skopuma, bet palīdzības saņēmējam uzveikt savu greizsirdību, skaudību un naidu.

- Tātad Korāns jau saknē nocērt visus revolūcijas asnus musulmaņu valstī? No tā var secināt, ka jūsu svētie raksti palīdz bagātajiem saglabat varu un vairot savu mantību.

Šo repliku Rahīms nelikās dzirdējis un nesatricināmi sacīja:

- Zākāts pastāv ne tikai tādēļ, lai palīdzētu nabagiem. Tas palīdz bagātajiem godīgi pildīt uzliktos pienākumus pret citiem cilvēkiem, jo musulmaņi tic, ka Dievs dāvā bagātību uz laiku un ar to jāapietas atbilstoši, neskopojoties.

- Diez vai arābu šeihi par to domā, sēdēdami uz zelta tualetes podiem, - Martins smīnēdams attrauca. - Kurš aprēķina tos procentus? Vai ir tāds dienests, kas seko līdzi nodokļu iekasēšanai saskaņa ar Korānu?

- Nav tāda dienesta, kas piespiestu musulmani maksāt zākātu. Tas pilnībā atkarīgs no ticīgā sirdsapziņas. Neviens nevienu nepārbauda, un pat islāma sabiedrībā zākāts nav valsts nodoklis, kaut gan, ja būtu nepieciešams, musulmaņu valsts vara varētu piedalīties naudas vākšana un sadalē. Zākāts ir godprātības un dievbijības pārbaudījums. Žēlastības dāvanu došana parāda, ka devēja sirds ir brīva no naudas mīlestības un alkatības, un apliecina ticīgā cilvēka gatavību izlietot savu naudu cilvēces labā un veicināt labestības un taisnīguma izplatīšanos visā pasaulē.

-Tagad skaidrs, kāpēc nabadzīgie neredz, kā bagāto nauda nonāk to pašu bagāto kontos, - Martins indīgi iestarpināja.

- Un neredzēs! Jo ziedojumi parasti ir anonīmi, lai izvairītos no dažādiem pārpratumiem un problēmām. Korāns neatbalsta cilvēkus, kuri pārvērš ziedošanu izrādē. Otrajā sūrā teikts: "Ak, ticīgie! Neizniekojiet savas žēlastības dāvanas gauzdamies un noniecinādami, kā tāds, kas tērē no savas mantas tik, lai ļaudis šo pamana, nevis ticēdams Dievam un Pastarajai dienai! Ar šādiem, kā ar to klintaini, uz kuras bij zeme, tak uzdeva lietus gāzma, un tā palika plika!" Vārdu sakot, pravietis Muhameds vienmēr izrādīja rūpes par nabagiem un trūkumcietējiem un pavisam skaidri norādīja, ka, pēc viņa domam, "tas nav ticīgais, kurš ēd pilnu vēderu, kamēr viņa tuvākais paliek badā..."

Martinām piepeši sagriezās galva un acu priekšā sāka peldēt tumši apļi. Viņš pieķērās krēsla malai, lai nenogāztos. Šķita, ka apziņa viņu pamet. "Ar mani kaut kas nav kārtībā," viņš secināja, "laikam šis students kaut ko iemaisījis tēja... Kāpēc? Vai tiešām ari šis musulmanis strādā viņu labā? Nudien! Viņš taču uzradās mūsu mājā pēc mana brauciena uz Tallinu. Un tā nebija nejaušība... Ka gan es to nesapratu?"

Caur puspievērtiem plakstiņiem Martins sajuta saspringtu, caururbjošu kaimiņa skatienu. Agrākā labsirdība un laipnība bija bez pēdām pazudusi. Tagad tas bija pavisam cits cilvēks. Rahīms piegāja pie telefona un piezvanīja.

Zaudēdams samaņu, Martins paguva sadzirdēt:

- Savienojiet mani ar inspektoru... Lāšona kungs? Uzdevums izpildīts. Atsūtiet mašīnu!

TRĪSDESMIT Otra NodaĻa ZIEMEĻJŪRA LEITNANTS TOMASS STENMARKS

Viņš nesteidzīgi gāja uz helikoptera stāvvietu. Mēms klusums ieplūda dvēselē, atvieglojot nepārejošo čuguna smagumu pēc iepriekšējās dienas nepatīkamā darba nogrimušā prāmja tilpnēs. Pirms divdesmit minūtēm viņu ar telefona zvanu bija pamodinājis kapteinis Nortons un pavēlējis nekavējoties ar visu aprīkojumu ierasties izlidošanas dispečeru punktā.

- Kas tur darāms tādā agrumā? - leitnants miegainā balsi noburkšķēja.

- Jālido, - kapteinis nenoteikti atbildēja. - Tā ir mūsu mīļā Pentagona pārstāvja pavēle. Viņš mūs gaida.

- Diennaktīm strādājam kā vergi, - Tomass nokurnēja, - atpūsties neļauj... Mēs taču neesam roboti!

- Manuprāt, robots un kareivis ir viens un tas pats, - kapteinis rezumēja un nolika klausuli.

Tomass gāja pa taku, baudīdams rita gaisu, kurā sajaucās skuju un trūdošu ūdenszāļu aromāts. Leja skalojās jura - zaļgana un miegaina, ar sudrabainu dūmaku virs horizonta. Та slinki meta nelielus vilnīšus akmeņainajā piekrastē.

Helikopteru laukums atradās vidū nelielai ielejai, kuru kā pinkainas rokas maigi apskāva pelēkas, ar savvaļas krūmiem apaugušas kalnu strēles. Tur baltos kvadrātos snauda armijas helikopteri, bet blakus slējās svītrains dispečeru punkts ar antenu šķīvjiem, un pa logu bija saklausāmi majora Van-dera šļupsti.

Leitnants iegāja un, uztvēris komandiera mājienu, apsēdās blakus Nortonam.

- Bail iedomāties, - majors izvalbītām acīm palūkojās griestos, it kā lūgdams Dievu uzklausīt viņa grēksūdzi, - ka krievu izlūks izglābies un atdevis karti, tas ir, nevis atdevis, bet pārdevis, jo padomju cilvēki aiz priekškara neko par pliku paldies nedara.

- Ja nu viņš ir fanātiķis, - kapteinis sprieda, - kuru uztrauc problēmas ar jūras piesārņojumu, un gluži vienkārši atdevis karti "zaļajiem"?

- Tādi līdzjūtīgie nekalpo Krievijas Aizsardzības ministrijas Galvenajā izlūkošanas pārvaldē, - Vanders attrauca. - Padomju varas orgāni prata šķirot cilvēkus un izvēlēties tādus, kuriem eksistē vien kalpošana komunistiskajai partijai... Taču atgriezīsimies pie bēgļa. Ja viņš pārdevis karti, tad skaidrs, kāpēc slepenajā punktā ieradīsies negaidīti ciemiņi.

- Es personīgi šaubos, ka viņš izdzīvojis, - Tomass norādīja.

- Kāpēc tad jus neatradāt viņa līķi un mantas? Es aizvien vairak sliecos uzskatīt, ka krievs izglābies. Zviedru kolēģi, noklausījušies vairāku personu sarunas, paziņoja, ka tiek gatavota "zaļo" ekspedīcija uz šo punktu.

- Ja "zaļo", tad mums īpaši nav jāuztraucas, - Nortons noburkšķēja.

- Tiešām? - Majors nokliedza. - Viņi sacels tādu troksni, ka visa pasaule uzzinās, kāds sprāgstošs maisījums guļ jūras dibenā!

Tomass zināja, nojauta un tikpat kā nešaubījās, ka "zaļie" ir sportisti ar cienījamo treneri Ēriku Vasbergu priekšgalā. "Nu gan pārsteigums," viņš pie sevis žēlojās, juzdams, cik strauji noplok rīta mundrums. "Tā tik vēl trūka, ka būs jākonfliktē ar draugiem!"

- Toties "zaļie", - Nortons spītīgi turpināja, - atšķirībā no teroristiem neuzspridzinās nogremdētos kuģus.

- Piekritu. - Vanders likās atmaidzis. - Taču ASV un Anglijas noslēpumi tiks atklāti. Bet to mēs nevaram pieļaut. -Viņš paskatījās pulkstenī, pacēla telefona klausuli un pavēlošā balsi sacīja: - Dispečer, mēs izlidojam!

Pa ceļam uz helikopteru Tomass pajautāja kapteinim:

- Kas konkrēti mums bus jādara tajā punktā, ja tur satiksim cilvēkus?

- Tev, leitnant, nāksies paspīdēt ar daiļrunību un pārliecināt viņus bez lieka trokšņa pamest bīstamo zonu.

- Ja viņi neaizies, ko tad?

- Nogremdēsim to kuģeli pie velna! - kapteinis izmeta. Uztvēris kolēģa ieplesto acu skatienu, viņš ar smaidu paskaidroja: - Joks! Paziņosim sauszemei, un lai lielā priekšniecība izlemj, ko darīt ar miera traucētājiem. Vārdu sakot, tās ir majora Vandera rūpes.

- Ja nu mēs saņemsim pavēli bombardēt?

- Tad bombardēsim! Tu taču zini, ka mums jāpilda pavēles.

- Kā jūs domājat, kaptein, - Tomass domīgi sacīja, - ja bin Lādena cilvēki, izmantojot aizbēgušā krieva karti, nomaskēsies kā "zaļie" un centīsies piekļūt bīstamajam kuģim?

- Lai viņš... - Nortons pamāja uz majoru, - ...tiek skaidrībā, kurš ir kurš.

- Tātad mums liks nolaisties jūras dibenā un pārtvert teroristus pie nogremdētā kuģa?

- Varbūt arī tā. - Kapteinis atmeta ar roku. - Bruņas mums ir līdzi, ienirsim, sagaidīsim un iznīcināsim. - Viņš ieturēja pauzi un smīnēdams piebilda: - Ja mums pavēlēs izrēķināties ar ASV ienaidniekiem.

Leitnants gribēja vel kaut ko jautāt, bet tajā brīdī sakustējās helikoptera rotora lāpstiņas, piepildot visu apkārtni ar kaucošu rūkoņu.

"Kungs, pasargā!" leitnants lūdzās. "Kaut šāds pavērsiens ietu secen!"

Plankumainais transportlīdzeklis bez numura zīmēm nira caurspīdīgās zilganās ielejās. Lejā miglaini aizvijās ceļi, mirdzēja upes, raibi pletās lauki un ciemati. Ar grūtībām iztaisnojies, Tomass pieplaka iluminatoram. Aiz tā, cik vien acis spēja saredzēt, klājās kūpoša jūra, gluži kā nopulēts spogulis ar iegrieztām trauslām krasta līnijām gar malām.

Tas bija pirmais gadījums leitnanta karjerā, kad viņš devās kaujas uzdevumā ar smagumu sirdī. "Varbūt," viņš sevi mierināja, "tur ir citi cilvēki un man nevajadzēs sarkt draugu priekšā." Taču smadzenes nepieņēma šo argumentu, jo Tomass saprata sarunu pie galda Gētebor-gā, kur tika apspriests jautājums par jaunu atradumu -nogrimušu kuģi ar nāvējošu kravu. Treneris ar ciemiņu no Malmes plānoja ekspedīciju. Tomass dzirdēja, kā bijušais skolotājs lūdz palīdzību ar transportu Martinām Nilsenam, kurš tagad vadīja jūras kuģniecības uzņēmumu. Un Martins apsolīja iespēju robežās risināt šo problēmu.

Kad viņi tuvojās Ziemeļjūras krastiem, pilots pasniedza Vanderam austiņas.

- Jūs, majora kungs, izsauc štābs.

Klusēdams majors uzmanīgi klausījās, māja ar galvu un kaut ko centīgi pierakstīja bloknotā.

- Skaidrs, - viņš izmeta. Tad viņš pagriezās pret pārējiem un skaļi ierunājās, cenzdamies pārkliegt dzinēja troksni: - Tātad tā, kolēģi! No staba pienāca ziņojums. Kuģis "Gladiators" izgāja no Malmes ostas un peld dotā punkta virzienā. Uz borta ir pieci vīrieši un viena sieviete. Visi ir profesionāli peldētāji. Grupu vada Ēriks Vasbergs, kaismīgs cīnītājs par jūru un okeānu tīrību, Gēteborgas "zaļo" vienības vadītājs.

Jaunums, uz mirkli cieši sažņaudzot leitnanta rīkli, ar karstu vilni iesita galvā. Līdz pēdējam brīdim viņš bija cerējis, ka tur sastaps citus cilvēkus. Caur haotiskajam domām izlauzās majora balss:

- Viņu vidū ir ūdenslīdējs un burātājs Kurts Bekmans, kurš, kā pavēstīja Zviedrijas slepenie dienesti, atklājis jaunu nogremdētu kuģi ar munīciju, un slavenais žurnālists Kāris Stiva.

- Vai tas pats žurnālists, - Nortons pagriezās pret leitnantu, - kuru mēs toreiz notvērām?

- Iespējams, - Tomass norūca.

Majors pārtrauca savu monologu un piespieda binokli pie acīm, meklēdams jūras plašumos vides sargātāju kuģīti, pēc tam ieskatījās bloknotā un turpināja instruēt padotos.

- Transportu sagādāja Martins Nilsens, kurš vada vienu no uzņēmēja Rolfa Eberga firmām. Viņu ekspedīcijas mērķis ir nolaišanās jūras dibenā, lai ar videokameru fiksētu kuģi un munīciju. Mums dota pavēle darīt visu, lai informācija nenonāktu līdz sabiedrībai.

- Tātad krievu izlūks nodevis karti tieši "zaļajiem"? -Nortons jautāja.

- Nedomāju vis. - Majors pašūpoja galvu. - Kā ziņoja no mūsu resora, šis nekaunīgais kapteinis Bekmans bija draugos ar karagūstekni, kas četrdesmit piektajā gadā piedalījās divu kuģu nogremdēšanā pie Zviedrijas krastiem. To karagūstekni vajadzēja novākt, taču viņš brīnumainā kārtā palika dzīvs un izstāstīja draugam, kur meklējama ķīmisko ieroču krava. Tā ka krievu izlūkam ar to nav nekāda sakara. - Majors atkal pastiepās pēc binokļa un pēkšņi priecīgi iesaucās: - Redz, kur viņi ir! Uzņem kursu uz laivu! - amerikānis pavēlēja pilotam.

Helikopters samazināja ātrumu un apstājās gaisā virs laivas. Tomass paņēma binokli. Aukstajā un saulainajā jūrā varēja redzēt tālu un skaidri - līdz pēdējai antenai kuģīša siluetā. Okulāri pietuvināja laivas pakaļgalu ar vides sargātāju karogu, klāju, uz kura stāvēja cilvēki un skatījās uz helikopteru. Viņu vidū bija arī Inga elastīgā akvalangistes kostīmā un pleznās, pagalam norūpējusies un gatava kuru katru brīdi ienirt jūras dzelmē. Piepeši viņa apbūra ar savu skaistumu, "ja pavēlēs," Tomass ar šausmām nodomāja, "nāksies viņu nogalināt." Viņš atlaidās krēslā un gribēja aizmirsties, neļaut dvēseles izbilim pārņemt prātu, taču tas gluži kā puve labībā visu laiku spītīgi spiedās atmiņā.

Viņi divreiz palidoja garām klājam, un trešajā mēģinājumā majors paziņoja mikrofonā:

- Kapteiņa kungs, nekavējoties peldiet prom no šī kvadrāta! Ūdens telpā, kurā jus atrodaties, aizliegts uzturēties! -Pēkšņi Vanders aptvēra, ka runā angliski un vides sargātāji diez vai saprot. Viņš pastiepa mikrofonu leitnantam. - Pārtulkojiet zviedru valodā!

Ar trīcošu roku Tomass paņēma mikrofonu un neskaidrā balsī atkārtoja majora frāzes.

- Jūs runājat ļoti nesaprotami, leitnant, - Vanders norādīja. - Ja jums ir problēmas ar dikciju, atdodiet mikrofonu pilotam.

Tas skaidrā balsī brīdināja laivas kapteini.

- Šie ir neitrālie ūdeņi, - atskanēja atbilde, - un mums nav pienākuma pildīt jūsu komandas. Turklāt mēs nezinām, kas jūs tādi esat, jo helikopteram nav pazīšanās zīmju.

- Tur viņam taisnība, - majors atcirta. - Tātad jums, leitnant, jānolaižas uz klāja un jāpārliecina viņi pamest šo vietu. Izmantojiet atjautību un daiļrunību, kolēģi Sten-mark!

Tomass paskatījās lejup, kur ka palēninātā filmā vīdēja līdz sāpēm pazīstami un tuvi cilvēki - treneris, Inga, Martins. Piepeši viņš sajuta, kā smadzeņu šūnu labirintā kāds enerģijas impulss kaut ko pārbīda un paver jaunus, slepenus apziņas kambarus. Viņš nevis redzēja, bet ar visiem dvēseles receptoriem sajuta šajās sejās kaut ko maģisku. Šis "kaut kas" izraisīja viņā apjukuma un necilvēciskas spriedzes apjautu. Sirds sāka strauji pukstēt, it kā negantas adrenalīna porcijas dzīta. "Nedari to, Tomas, nedari!" Draugu sejas ņirbēja acu priekšā. Pēkšņi gara acīm viņš ieraudzīja savu krustmāti. Pārmetoši lūkodamās uz radinieku, viņa mēmiem čukstiem aicināja Tomasu atcerēties par Dievu. Šis aicinājums pulsēja iekaisušajās smadzenēs kā savads kosmisks signāls. Un Tomass negaidīti sacīja:

- Atvainojiet, majora kungs, bet es nenolaidīšos uz klāja, lai pārliecinātu cilvēkus.

Amerikānim no pārsteiguma pavērās mute, un viņš aizsmakušā balsi izmeta:

- Kāpēc tā?

- Tāpēc, ka šie cilvēki pilda savu pienākumu pret cilvēci.

- Bet jūs nolēmāt nepildīt savu pienākumu pret armiju? -majors nikni nošņāca.

- Tā sanāk. Atvainojiet.

- Kareivim nepildīt komandiera pavēli ir noziegums! Vai jūs to saprotat, leitnant? Vai jūs nenojaušat, ar ko tas var beigties?

- Kara laikā ar tribunālu, bet miera laikā ar atlaišanu no armijas, - Tomass atbildēja, pats brīnīdamies par savu mierīgumu.

- Un jūs tas neuztrauc? Zaudēsiet taču profesiju un pieklājīgu algu!

- Sirds man saka priekšā, ka es rīkojos pareizi.

Majora seja iedegās dusmās, viņš sakoda zobus un naidīgi raudzījās uz padoto. Tomass ar grūtībām izturēja šo ugunīgo skatienu. Tad majors noņēma brilles, noslaucīja stiklus vējjakas piedurknē un caur zobiem izgrūda:

- Par jūsu uzvedību tiks ziņots Zviedrijas pavēlniecībai. -Viņš pagriezās pret Nortonu un pavēlēja: - Kaptein, jums nāksies pildīt misiju leitnanta vietā.

- Bet es neprotu zviedru valodu, - Nortons mēģināja atrunāties.

- Pasakiet visu angliski. Jums, Nortona kungs, es lieku pildīt pavēli.

- Klausos, - kapteinis norūca.

- Nolaidiet kāpnes. Jūs zināt, kas jāsaka.

- Aptuveni.

Helikopters pietuvojās klājam, un kapteinis šūpojas virvju kāpnēs. Uz klāja Nortonu tūlīt ielenca cilvēki. Ko viņš sacīja, Tomass nedzirdēja, tikai redzēja žestus. Visbeidzot kapteinis noplātīja rokas un sāka rāpties augšup.

- Nav jēgas ar viņiem runāt, - Nortons, atgriezies kabīnē, paziņoja.

- Vajadzēja nevis vienkārši runāt, bet pārliecināt! - Majors neapmierināti piemiedza acis.

- Nebija jēgas tukši tērēt kalorijas. - Kapteinis noklepojās un centās paskaidrot: - Viņi zina savas tiesības un pienākumus. Tur mēs neko nevaram darīt.

Gluži kā apstiprinot viņa vārdus, trīs akvalangisti ienira ūdenī. To redzēja gan Tomass, gan majors. Jau pēc brīža Vanders sarāvās čokurā, it ka būtu zaudējis dzīvības sulas, un pa rāciju sazinājās ar štābu.

- Jā, tur ir preses pārstāvis, - majors noskaldīja. - Jā, viņi nofotografēja helikopteru un nofilmēja ar videokameru. Nevajadzēja šurp lidot ar transportu bez pazīšanās zīmēm. Tā bija mūsu kļūda. "Zaļie" jau aizkļuvuši līdz nogremdētā kuģa bortam. Ko pavēlēsiet darīt? Ja tagad nolaidīsim dibena manus cilvēkus, var sākties asiņaina saķeršanās. Domāju, ka šādā situācijā tas būtu lieki. Labi. Mēs atgriežamies.

Nākamajā rīta Tomass gaidīja kapteiņa pavēli. Drīz vien atskanēja ierastais klauvējiens pie durvīm.

- Jau nāku, - viņš atsaucās.

- Vari nesteigties, - sacīja Nortons, - šodien tev ir brīvdiena. - Tomass atvēra durvis. Kolēģis, slēpdams acis, nočukstēja: - Majors pavēlēja atrast tev aizvietotāju.

- Skaidrs. - Leitnants bija visnotaļ pārliecināts, ka viņu atstādinās no Pentagona plānotās operācijas.

- Tev veicas. - Nortons novīpsnāja. - Vari gulēt, cik sirdij tik! Iet uz krogu, kad vien vēlies. Pilna laime!

- Vai varu arī aizšaut uz Stokholmu? - Tomass tādā pašā tonī atbildēja.

- Nē. Tev aizliedza pamest bāzi. Kā man paziņoja štābā, mans tautietis nosūtījis Zviedrijas Aizsardzības ministrijai plašu sūdzību.

- Es nemaz nešaubījos par to, - leitnants smīnēdams attrauca.

- Nebēdā, - kolēģis centās mierināt. - Tu, protams, jaunības dullumā izspēlēji pamatīgu numuru. Bet ceru, ka viss beigsies labi. No armijas tevi nepatrieks, taču var aizsūtīt dienēt kaut kur velna ellē. Alga būs divreiz mazāka, bet strādāsi trīsreiz vairāk. Piemēram, cietumniekus sargal.

- Aiz dzeloņstieplēm ir vairak izredžu palikt dzīvam nekā majora Vandera kompānijā.

- Ja iemācīsies sadzīvot ar ieslodzītajiem. Ja ne, tad zini, ka viņi ar snaipera precizitāti no jebkāda attāluma met cirvjus. - Nortons nopūtās un filozofiski piebilda: - Mūsu dienesta gaitās var zaudēt dzīvību jebkurā vietā. Varbūt tu tiksi cauri ar stingru rājienu. Tādas klases speciālistu jūsu armijā ir maz. Tiesa, ar mums kopā vairs nestrādāsi, jo majors Vanders ir ļaunatminīgs cilvēks.

- Ja godīgi, es par to tikai priecājos. - Tomass māksloti pasmaidīja. - Man ir apnicis peldēt starp līķiem un mūžīgi kaut ko meklēt.

- Tu, leitnant, esi aizmirsis, ka dieni speciālajā vienībā, kur katru dienu nākas rakņāties mēslos un novākt tos, kuri apdraud valsti, respektīvi, bez ierunām pildīt jebkādu pavēli tevzemes glābšanas vārdā. Laiks pie tā pierast. Mums taču par to maksā tādu naudu, par kādu cits nevar pat sapņot!

- Tur, helikopterā, - Tomass domīgi sacīja, - es pēkšņi sapratu, ka nespēšu pakļauties ikvienai pavēlei. Lai ari tā būtu dota valsts interešu vārdā.

- Tā ir tava darīšana, - kapteinis izmeta, paskatījās pulksteni, pamāja un devās uz izeju, kur viņu gaidīja seržants i’aks.

Tomass piegāja pie loga un ilgi skatījās nopakaļ saviem jaunajiem draugiem. Atšķirība no štāba ierēdņa Vandera tie bija jauki amerikāņu puiši, uz kuriem viņš nešaubīgi varēja paļauties jebkurā kaujas situācijā. "Vai tiešam es vairs nekad nedzirdēšu viņu balsis rācijā?" leitnants skumji prātoja. "Nepiedzīvošu vētru un sajūtu, ka visa pasaule šūpojas, kad uz slidenā klāja zūd pamats zem kājām? Godīgi sakot, es esmu atdevis jūrai visu, izņemot skaudību un žulti, lai gan arī tās spļāvu pār bortu."

No šim domām acīs sariesās asaras. Viņš steidzīgi saģērbās un izgāja uz ielas.

Un atkal, jau kuru reizi īsajā dzīves posmā uz salas, viņa priekšā pavērās jūra. Tā šalca pelēkā dūmakā līdz horizontam - zaļa, ar tumšām kuģu kontūrām. Krasts arī bija pieskaņojies - mierīgs un pelēcīgs, ar snaudošām piestātnēm un neskaitāmām antenām, kas saspraustas akmeņainajā ostmalā.

Viņš nesteidzīgi gāja pa taciņu, savu domu pārņemts, un izdzirdēja pazīstamu balsi:

- Leitnant, vai jūs nākat pie mums?

Aiz dzīvžoga uz viņu smaidīdams skatījās pazīstamais zvejnieks, kurš bija viņam izdarījis ārkārtīgi vērtīgo pakalpojumu, nogādājot krustmātes mirstīgās atliekas dzimtajā pilsētā.

- Tāpat vien pastaigājos. - Tomass pasmaidīja pretī.

- Jums ir brīvdiena?

- Tā varētu teikt, - leitnants tikko dzirdami atbildēja.

- Tad piedāvāju ienākt pie mums un iedzert pa glāzītei konjaka.

-Ja piedāvājat, neatteikšos. - Leitnants priecīgs nodomāja, ka pats Dievs sūtījis viņam šo iespēju.

Kā jau viesmīlīgā lauku mājā, galds tika uzklāts acumirklī, un parādījās ēdieni no pašu saimniecībā audzētā, šķīvji ar kūpinātas gaļas šķēlēm, dārzeņu salāti, marinēti kabači... Franču konjaka pudele starp skandināvu uzkodām šķita pagalam neiederīga. Mājas saimnieks vispirms ķērās pie tās un piepildīja glāzes.

- Jūs šodien esat tāds kluss, - zvejnieks pirms glāžu sa-skandināšanas konstatēja.

- Dažādas rūpes, - Tomass izvairīgi atbildēja, negrasīdamies dalīties savās problēmās.

- Iedzersim, un ap sirdi kļūs jautrāk. - Zvejnieks pasmaidīja. - Visas rūpes noslīks spirta viļņos.

- Jums taisnība. - Leitnants pamāja un iztukšoja glāzi.

- Sakiet... - zvejnieks uzkozdams ierunājās. - Mans radinieks, kuram noslīka dēls, stāstīja, ka mūsu valdība māna savus pilsoņus. - Viņš ieturēja pauzi un, uztvēris ciemiņa pārsteigto skatienu, turpināja: - Un ne tikai savus, bet ari visus tos, kuri atbrauca uz Zviedriju no dažādām Eiropas malām, lai piedalītos svinīgajā prāmja "Estonia" upuru piemiņas pasākumā. Jūras lietu ministrijas pārstāvji rīkojās pilnīgi bezkaunīgi! Viņu vainas deļ garīdznieki skaitīja lūgšanas un upuru radinieki nolaida jūrā vainagus ne tajā vietā, kur patiesībā nogrima prāmis. - Tomass zināja melošanas iemeslu, taču izlikās pārsteigts. Zvejnieks turpināja: - Iedomājieties! Mēs, zviedri, šokējām ne tikai bojāgājušo pasažieru radiniekus un draugus, bet arī garīdzniekus, žurnālistus, sabiedriskos darbiniekus... Visus, kas piedalījās šajā oficiālajā pasākumā. Vai jūs zinājāt par šo grandiozo krāpšanu?

- Nē, - Tomass nočukstēja un kaunā nolaida acis.

- Tad es gribētu jums, ar bojāgājušo prāmi cieši saistītam cilvēkam, pajautāt - kāpēc mūsu valdība uzdrīkstējās šādi melot?

- Kādam tas bija izdevīgi, - leitnants sacīja un pamāja uz pudeli. - Pieminēsim nelaimīgos upurus!

-Jūsu krustmāti arī. - Zvejnieks nopūtās.

Leitnants it kā atgriezās nogrimušā kuģa tilpnēs ar šausmīgajiem cilvēku traģēdijas lieciniekiem. Zvejnieks sašutis pļāpāja, taču ciemiņam bija grūti izsekot saimnieka domu. Vārdu jēga likās neaptverama, bet degsme beidzot izprast lietas būtību jau izpleta viņa savus trauslos spārnus. Tomass saprata, ka viņu vēl ilgi vilinās turp - uz tonakt viņam pavērušos bezdibeņa malu.

Zvejnieka mājā viņš pamatīgi piedzērās un ar grūtībām aizkļuva līdz virsnieku viesnīcai. Skurbums neļāva izprast, kā viņš no paklausīga pavēļu pildītāja kļuvis par kaprīzu virsnieku.

Numurā viņš pilnībā aizmirsās, un pasaule viņam pārstāja eksistēt. Atkal un atkal ar minējumiem griežot pa spirāli tos pašus jautājumus, viņš mokoši centās izlauzties līdz augšai, no kuras pavērās galvenais. Diemžēl virsotne, spokaini paķircinājusi ar atklājumu, vienmēr aizslīdēja, un viņš allaž atkrita sakuma stadijā.

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA STOKHOLMA LEITNANTS TOMASS STENMARKS

Miglai ceļoties, pelēkā dienasgaisma kļuva vēl nedzīvāka. Tomasam šķita, ka miglas pikuči iespraucas viņa apziņā un tur mutuļo, izraisot aukstumu un skumjas. Pēc konflikta helikopterā bija pagājušas divas dienas, un visu šo laiku viņš izjuta nomācošas gaidas. Tikai tagad, izolēts no ierastās armijas ikdienas, viņš saprata, ka rīkojies kā puišelis un pieļāvis nelabojamu kļūdu. "Mūsu resorā tādas lietas nepiedod!" atkārtoja prāts. "Lai gan," viņš sevi mierināja, "viss atkarīgs no tā, kā operācijas vadītājs aprakstījis šo incidentu."

Runas par viņa necienīgo uzvedību acumirkli izplatījās virsnieku orbītā. Tenkas nāca no majora Vandera, kurš izrādījās prasmīgs intrigants, kas izgājis lielisku aprunāšanas skolu ASV galvenajā kara resorā, tāpēc skandināvu kolēģu reakcija bija pilnīgi saprotama. Vieni nosodīja jauno leitnantu par slepenas informācijas pārdošanu krieviem, citi - par centieniem organizēt sabotāžu musulmaņu teroristu interesēs, bet daži pārsteigti sačukstējās, ka leitnants esot atradis prāmja "Estonia" kajītē čemodānu ar dārglietām un nolēmis par katru cenu tikt prom no armijas. Tāpēc virsnieku brālība, kas vēl nupat Tomasam bija likusies nešķirami saliedēta, vienprātīgi izslēdza viņu no savām rindām, turpinot dzīvi saskaņā ar saviem vienreiz un uz visiem laikiem pieņemtajiem bruņniecības noteikumiem. Daudzi dienesta biedri, lai arī neapzināti, jau bija atteikušies no grēkā kritušā kolēģa, pilnīgi norobežojoties. Un tikai kapteinis Nortons un seržants Paks neizbeidza draudzīgās attiecības. Drīzāk otrādi - jebkurā izdevīgā brīdī centās uzsvērt savu pieķeršanos leitnantam Stenmarkam. Šāda attieksme ļoti kaitināja pēc dienesta pakāpes augstāk stāvošo Pentagona ierēdni.

Stundas vilkās lēni un skumji, priecēja vien retās tikšanās ar amerikāņu kolēģiem, kuri viņu paretam apciemoja. Satraukti gaidot, ka tads stāvoklis, ko varētu raksturot ar vārdiem "starp debesīm un zemi", agri vai vēlu izraisīs baiļu vai nožēlas sajūtu, leitnants nerada sev vietu, te bruņodamies ar optimismu, te zaudēdams cerību.

Trešās dienas beigās, atbildēdams uz kārtējo mobilā telefona zvanu, viņš pēkšņi izdzirdēja klausulē sievietes balsi. Tā bija jūras kara bāzes priekšnieka sekretāre.

- Leitnanta kungs? Sveicināts. Jūs lūdz ierasties rit pulksten desmitos uz pieņemšanu Aizsardzības ministrijā.

- Paldies. - Viņš nopūtās.

- Septiņos no rīta izbrauks kuteris uz Stokholmu, - viņa piebilda, laipni atvadījās un nolika klausuli.

Saņemtā ziņa izraisīja nevis bailes, bet drīzāk tukšuma izjūtu. Pēdējo dienu spriedzi acumirklī nomainīja nogurums un vienaldzība. "Kas būs, tas būs! Lai visi iet pie velna! Es vairs negribu būt atkarīgs no Pentagona štāba žurkas untumiem."

Tomass apģērbās un izgāja ārā. Cenzdamies izvairīties no kolēģiem, viņš pa aplinku ceļiem nonāca līdz takai, kas veda uz kāpu, un ilgi klīda pa nomaļām vietām. Bezmērķīgā riņķošana pa salu palīdzēja vēl pamatīgāk ielūkoties priekšā pavērtajās bezdibeņa dzīlēs. Nomācošās pārdomas pārrāva telefona zvans.

- Leitnants Stenmarks, - viņš aizkaitināts izgrūda.

- Sveiks, leitnant. - Ingas balss gluži kā devītais vilnis noslīcināja visas viņa drūmās domas.

- Prieks tevi dzirdēt, - viņš klusi sacīja. - Kā tu saņēmies man piezvanīt?

- Es jūs uzskatu par savu draugu, - viņa skanīgi apgalvoja. - Kad draugam ir jubileja, būtu ļoti nepieklājīgi neapsveikt.

Tikai tanī brīdī Tomass atskārta, ka rit viņam ir dzimšanas diena.

- Biju aizmirsis, - viņš nočukstēja.

- Man prieks, ka atgādināju. Starp citu, es rīt būšu Stokholmā.

- Es arī, - Tomass priecīgi atsaucās.

- Un es būtu laimīga jūs satikt un apsveikt personiski, -Inga pēc pauzes sacīja.

- Jā, es ari gribu tevi redzēt. Dienas pirmajā pusē būšu aizņemts, bet ap trijiem varam satikties.

- Brīnišķīgi. Kur?

- Vai tu zini, kur atrodas "Telegrāfa" ziņu aģentūra?

- Šķiet, ka Kungsholmstorjas sākumā.

- Pilnīgi pareizi. Mājā ar piekto numuru. Pretī ir mājīga kafejnīca. Es tevi tur gaidīšu.

- Līdz rītdienai. - Ingas balstiņa nozvanīja kā zvārgulis.

Kuteris ar troksni spļāva aiz sevis baltu putu velci. Tomass stāvēja pie borta un vēroja, kā pazīstamie krasti izšķīst miglas dūmakā, un salas ēku logi, uz atvadām pamirkšķinājuši, dzisa smacīgajā un gandrīz sataustāmajā gaisā. Rīts bija tik drēgns, ka šķita - tajā iekļuvis saules stars iešņāktos kā samircis sērkociņš. Arī viņš jutās atbilstoši laika apstākļiem - drūms un nomākts. Un tas bija saprotams - šodien tika izlemts viņa liktenis. Viņš morāli gatavojās visbargākajam tribunāla spriedumam.

Pēdējā mācību gadā Tomass uzskatīja sevi par veiksminieku, jo viņu pieņēma dienestā, par kuru sapņoja lielākā daļa kursantu. Toreiz viņš nezināja un nevarēja nojaust, ka paveras galvu reibinošs augstums, taču zem tā plešas arī dziļš bezdibenis. Taču likteņa luteklim, kurš brīnumaini pa noslēpumainajiem labirintiem bija uzlidojis līdz visu ceļu krustpunktam un saskāries ar šī resora patieso darbību, vairs nebija atpakaļceļa. Katrs specdienestu kareivis kļuva par trīsošu jāņtārpiņu, kurš spīd tik ilgi, kamēr viņu apņem cienīga valsts interešu aizstāvja ēna. Bet atlika nedaudz kļūdīties, un rožainās perspektīvas nomainīja bargs sods. Resors, kurš bija uzņēmis viņu savās rindās, un tā komandieri faktiski turēja savās rokās visas valsts mehānisma aukliņas un totāli kontrolēja to. Šīs elitārās vienības priekšnieki acumirkli un asi reaģēja, ja kareivji atkāpās no normām un principiem.

Kuteris nesa viņu prom no armijai piederošajiem krastiem, kurus stingri sargāja no civilizācijas acīm. Atcerējies par tikšanos ar Ingu, viņš skumji pasmaidīja un nodomāja: "Varbūt mani arestēs Aizsardzības ministrijā un šī satikšanās nenotiks."

Ieradies Stokholmā, viņš ar smagu sirdi devās uz Aizsardzības ministriju Jākobsgātanā numur deviņi. Šo masīvo namu, kas neizcēlās ar īpašiem arhitektūras smalkumiem, valdība tūkstoš deviņsimt divdesmitajā gadā piešķīra tēvzemes aizstāvju vajadzībām. Tagad šī šaujamieroču oāze baroja un apģērba gandrīz simt piecdesmit tūkstošus veselīgu zviedru, kas dienēja karalistes apsardzē.

Dežurējošais virsnieks, noklausījies leitnanta ziņojumu, uzmeta acis monitoram un paziņoja viņam kabineta numuru, kurp vajadzēja doties. Soļodams pa garu gaiteni ar neskaitāmām plāksnītēm, kuras rotāja valsts karaspēka vadītāju un padomnieku uzvārdi, Tomass apdomāja manieri, kā runāt un izturēties speciālā resora saimnieka priekšā. Viņš saprata, ka sistēma, kuras tīmeklī viņš, kā par nelaimi, dienēja, ir nežēlīga, konsekventa un atriebīga. Tā tik vienkārši neatlaida cilvēku, kurš saskāries ar valsts noslēpumiem, tāpēc leitnants apsvēra arī iespeju, ka pēkšņi mirs, "pildot dienesta pienākumus karalistes vārdā". Gandrīz visu zemju slepenie dienesti dzīvoja pēc sava īpaša kodeksa, kas bija tāls no civilizētās pasaules jēdzieniem. Par to atcerējies, Tomass notrīcēja, un augumu pāršalca aukstuma vilnis. "Atdot Dievam dvēseli divdesmit piecu gadu vecumā? Diez vai tiktāl aizies," viņš sevi mierināja. "Gan tikšu sveikā cauri."

Kancelejas virsnieks, acīmredzot ministrijas dežuranta brīdināts, pavirši paskatījās uz leitnantu, pamāja uz masīvu durvju pusi un sausi pateica:

- Ejiet iekšā.

Tomass nospieda bronzas rokturi un attapās Zviedrijas kara mašīnas visslepenākā resora vadītāja priekšā. Viņš pirmoreiz ieraudzīja galveno priekšnieku, kura nerunīgums leitnantam pat šķita simpātisks, kaut gan viņam bija buldoga zods, īss buļļa kakls un ļengani, vēja appūsti vaigi. Iespējams, simpātijas izraisīja acīmredzami krāsotie kuplie mati, kas apsmidzināti ar smaržojošu laku. Laikam tā ari vajadzēja izskatīties Zviedrijas armijas slepenā kantora saimniekam. Neatraudamies no Pentagona pārstāvja atskaites, priekšnieks noklausījās ziņojumu. Tāpat, nepaceldams galvu no papīriem, viņš pēkšņi apstulbināja leitnantu ar frāzi:

- Nepildām pēc dienesta pakāpes augstāka virsnieka pavēles? Viņš te ieradies no pašas Amerikas un vada speciālu operāciju, kurai līdzi seko pats Zviedrijas aizsardzības ministrs! Jūs darāt kaunu mūsu armijai, leitnant! Es jau sāku domāt par tribunālu! - Ģenerāļa teraudcietā balss gluži vai caurdūra leitnanta augumu, no kura acumirklī pagaisa viss mundrums, un viņš stāvēja sarāvies, vainīgi mirkšķinot acis. - Kāpēc jus atteicaties nolaisties uz pārkāpēju kuģa un brīdināt viņus, ka tā ir aizliegtā zona? Atbildiet! - Ģenerāļa zods saspringa gaidās.

- Sirds lika, - leitnants izgrūda. - Un likums, ko "zaļie" šaja gadījumā nebija pārkāpuši, jo atradās neitrālajos ūdeņos. Tajā vietā nebija zīmes, kas brīdina, ka jūras dibenā ir sprādzienbīstama krava.

Valsts slepeno misiju galvenā koordinatora aukstās, blāvi zilās acis dusmīgi sašaurinājās.

- Ja šie diletanti iekļūtu nogremdētā kuģa tilpnēs un, nedod Dievs, aizķertu lādiņu, kurš palaistu nāvējošu gāzi? Vai par to jūs padomājāt?

"Viņam taisnība," leitnants nosprieda. "Bet viņš taču zina, ka tie bija nevis diletanti, bet pieredzējuši akvalangisti, kuri lieliski informēti par bīstamo kravu. Viņi necenstos iekļūt tilpnēs. Viņu uzdevums bija nofilmēt bīstamo arsenālu, tādējādi padarot to par neapstrīdamu faktu. Protams, pat pieredzējušiem speciālistiem dažkārt gadās kļūmes, kas varētu novest pie pasaules mēroga nelaimes." Tomass jau sāka šaubīties par savas rīcības pareizību, taču tūdaļ atmeta visas pārdomas. "Es nenokāpu uz klāja tikai tāpēc, lai nebūtu jāparādās saviem draugiem ienaidnieka tēlā."

- Svarīgas operācijas izjaukšana, - kabineta saimnieks atgādināja, - neizpildīta pavēle notvert krievu izlūku ar svarīgu karti, kautiņš ar virsnieku restorānā... Tie ir tikai daži no jūsu izlēcieniem, kas klasificējami kā reglamenta pārkāpumi! Amerikāņu kolēģim taisnība, - ģenerālis nošņāca. - Šādiem virsniekiem nav vietas mušu resorā. Un vispār armijā, kur visam pamatā ir stingra disciplīna. - Viņš piecēlās un, cieši skatīdamies uz vainīgo, ierunājās pavisam savādā tembrā: -Specdienestu virsnieks nav parasts virsnieks! Viņš piemiedz acis un iet uz priekšu. Neredz apkārt neko, tikai mērķi. - Ģenerālis uzskatāmi parādīja, kā jāpiemiedz acis un kā jāiet. - Uz mērķi, ko izvirzījis komandieris. Un pavēli nepildīt ir noziegums. Skaidrs? - Samērīgi ilgā pauze, kuru ģenerālis ar godu ieturēja, vien uzsvēra šī momenta svarīgumu, īsais armijas slepenā dienesta vadītāja kakls saspringa. - Diez vai jūs, - balss aiztrūka, - reiz sapratīsiet mūsu dienesta specifiku, leitnant.

Viņš veltīja padotajam aukstu skatienu, cenzdamies apjaust, vai bargais brīdinājums ir iedragājis nepakļāvibas mūri.

"Majors mēģinājis man uzvelt visas problēmas un personiskās kļūmes/' Tomass sašutis secināja. Viņš ar grūtībām centās apslāpēt strauji pieaugošo neapmierinātību, taču tā nekontrolējami izlauzās pār lūpām.

- Jā, es neizpildīju pavēli helikopterā. Taisnība. Bet viss pārējais, ko izklāstījis godājamais ciemiņš no Pentagona, ir viņa fantāzijas auglis, - Tomass, iekarsis un aizmirsis par bailēm, paziņoja. - Kautiņu restorānā neuzsāku es. To var apliecināt mani kolēģi. Un aizbēgušā krievu izlūka līķi es cītīgi meklēju vairākas diennaktis. Es esmu gatavs uzņemties atbildību par izdarītu pārkāpumu, taču nevēlos ciest amerikāņu kolēģa safabricējumu dēļ.

Kabineta saimnieks izbrīnīts nopētīja jauno virsnieku. Viņa vārdos bija jūtams kaut kas tads, kas tūdaļ radīja pārliecību, ka puisis nav gļēvs un neklanās priekšniecībai. "Tas izraisa cieņu. Tieši tādi sīksti puiši vajadzīgi manā resorā," ģenerālis sprieda. "Protams, viņš saņems sodu. Pentagona majora ziņojumu nedrīkst atstāt neievērotu, citādi nepatikšanas garantētas. Atskaite liecina, ka šis amerikānis ir pieredzējis Skandināvijas lietās. Ja nerīkošos, lieta nonāks līdz ministram. Vajadzēs uz laiku atskaitīt leitnantu no sava resora un nosūtīt uz, pieņemsim, kājniekiem, bet pēc gadiņa es noteikti atsaukšu viņu atpakaļ pie sevis. Pagaidām šis jau-nulis jāpabiedē."

- Par pavēles nepildīšanu jums būs jāatbild tribunāla priekšā, - ģenerālis bargā balsī sacīja. - Kādu lēmumu pieņems tribunals? Tas ir labs jautājums.

- Atkārtoju, - leitnants uzstāja. - Es esmu gatavs uzņemties atbildību par izdarīto.

- Un nožēlot jūs, protams, negrasāties? - ģenerālis ar smīnu viņu pārtrauca.

- Nav nekā, ko nožēlot, - leitnants spītīgi attrauca.

- Vai velreiz tādā pašā situācijā jūs atkal nepildītu pavēli?

- Es uzskatu, ka rīkojos saskaņā ar sirds aicinājumu. Un neko nenožēloju! - leitnants noskaldīja.

Ģenerālis vēlreiz pārliecinājās, ka šajā virsniekā jūtama dziļi apslēpta spītība, kas raksturīga viengabalainai un neatkarīgai personībai, kura, ārēji saliekusies no spiediena, tūdaļ iztaisnojas, gatava nepārtraukti pretoties. Sirdī ģenerālis atkal uzslavēja leitnantu par vīrišķību, jo šajā kabinetā vairums augstāko virsnieku līdzīgas sarunas laikā izrādīja bailes, nožēlu un centās pielišķēties. "Bet šis cilvēks nezaudē drosmi. Malacis. Starp citu, viņa tiešā komandiera kapteiņa Nortona atsauksmes apbrīnojamā kārtā ir ļoti labas, lai gan viņam vajadzētu atbalstīt tautieti. Var spriest, ka jaunais virsnieks ir krietns cilvēks."

Pauze ieilga. Ģenerālis it kā deva leitnantam iespēju un laiku izdarīt secinājumus par pagātni, apdomāt tagadni un apsvērt nākotni, stāvot uz sliekšņa nezināmajam, kam tagad nebūs robežu.

- Mēs izlemsim, ko ar jums darīt, - ģenerālis stingri sacīja un paskatījās pulkstenī. Tad viņš samiemieciskā balsī piebilda: - Atnāciet pēc pāris stundām, un es jums paziņošu lēmumu.

Vārdi nonāca līdz leitnantam kā caur vati. Viņš pamāja, pagriezās un devās uz. izeju. Šķita skaidrs, ka nākotne viņam nesola neko labu.

Noteiktajā laikā viņš iegāja šefa kabinetā, lai noklausītos lēmumu. Tas izrādījās ne īpaši bargs. No slepenās nodaļas viņu nosūtīja uz kājniekiem.

-Jūs vadīsiet pārtikas noliktavu, - ģenerālis, ar grūtībām slēpdams smaidu, paziņoja. - Kancelejā jums izsniegs dokumentu, kurā norādīta armijas daļa, ierašanās laiks un vieta. Viss, leitnant, varat iet. Un pateicieties Dievam, ka viss beidzās bez tribunāla.

Šie vārdi ka sprādziena vilnis nopūta no leitnanta dvēseles pelēkos trauksmes pelnus.

Tomass izgāja no ministrijas ēkas, spēra dažus soļus uz priekšu un apgriezās. Bija grūti noticēt, ka šajā parastajā ēkā plosās tumšas kaislības un mokošas pretrunas. Bet blakus eksistēja cita pasaule, kas pajuka ugunīs un ielās, balsīs un trokšņos, priekos un bēdās. Viņu spēcīgi vilka turp, pilsoniskajā ikdienā ar asfalta dvingu pilsētas juceklī, ar drūzmēšanos un rosību, skūpstiem parkā un dzidrām bērnu balsti-ņām smilšu kastē - tālāk no šīs noslēpumainās ēkas, lai atbrīvotos no neredzamā, lipīgā smaguma jeb auras, kas valdīja ģenerāļu kabinetu sienās. Lai kurp arī viņu aiznestu grūtais armijas liktenis, iepazīšanās ar Pentagona štāba majora darba metodēm sekos viņam pa pēdām kā zīme, kā norāde uz viņam paredzēto ceļu.

Pie pirmā bistro leitnants apstājās, iespruka zālē, pasūtīja konjaka glāzi un tūdaļ to iztukšoja pie bāra letes, lai noņemtu pēdējo stundu saspringumu. Atkārtojis to vēlreiz un apdomājis situāciju, viņš ar skumjām apjēdza, ka dienas, nedēļas un mēneši bija saplūduši vienā veselumā - vienmērīgā aparatūras dūkoņa, nedzīvā ūdens pasaule, ceļojumi uz nogrimušo kuģu korpusiem, pa caurulīti plūstošā slāpekļa malki. Ši juras virsnieka dzīve viņam personīgi bija beigusies. Tagad viņš būs kājnieku pulka paklīdušais dēls! "Vai tiešām vairs nebūs," Tomass prātoja, "pavēļu, kas izlaužas pie manis caur jonosfēras vētrām un traucējumiem, caur ūdens dziļumiem un mirušo kuģu metāla korpusiem? Un nebūs ekspedīciju, tik ilgu kā lidojums kosmosā uz citām pasaulēm? Nebūs vētru un steidzamu ieniršanu? To visu es esmu zaudējis vienreiz un uz visiem laikiem!"

Šis atklājums tik ļoti satricināja leitnantu, ka acīs sariesās asaras. Viņš izdzēra vēl vienu glāzi alkohola un devās uz tikšanos ar sievieti, kura kā jāņtārpiņš pagaidām mirdzēja viņa dzīves ceļā. Pagaidām.

Drūmu domu pārņemts, Tomass klaiņoja pa vecpilsētas ieliņām, aizmirsis par laiku. Kādā brīdī viņš nevilšus paskatījās pulkstenī. Trīs. Viņš apturēja taksometru.

- Pēc cik minūtēm mēs, ātri braucot, varam nokļūt līdz "Telegrāfa" ziņu aģentūrai? - viņš pajautāja vadītājam.

Šoferis pamāja uz garāmgājēju un tūristu pārpildīto ielu un atbildēja:

- Varbūt pēc divdesmit minūtēm, bet varbūt vēlāk. Nevaru dot nekādas garantijas.

Pie kafejnīcas leitnants nonāca ar butisku kavēšanos. Viņš ieskrēja zālē un, ieraudzījis Ingu, atviegloti nopūtās. Viņa sēdēja stūrī, bet uz galda dižojās kupla sarkanu rožu buķete.

-Atvaino! Atvaino, Dieva dēļ, par kavēšanos, - viņš murmināja.

- Viss kārtībā, - meitene sacīja un, ieņēmusi svinīgu pozu, pasniedza viņam buķeti.

Tomass pateicībā noskūpstīja viņu uz vaiga, paskatījās uz ziediem un sajūsmināts nočukstēja:

- Tik daudz rožu...

- Divdesmit piecas, - viņa paskaidroja un veltīja jubilāram iepriekš sagatavotu runu. Katrs vārds pauda siltu, neslēptu pateicību par iejūtību, cēlumu un agrāko palīdzību.

- Tas nebija nekāds varoņdarbs, - viņš samulsis taisnojās. - Jebkurš manā vietā...

- Nē, nē, - Inga iebilda, - es lūdzu palīdzību daudziem virsniekiem, taču neviens nepievērsa uzmanību. Jūs man uzdāvinājāt otru dzīvi.

- Tam par godu vajadzētu iedzert, - Tomass nosarcis noburkšķēja un, pasaucis viesmīli, izmeta: - Šampanieti, lūdzu!

- Ar ledu? - viesmīlis iztapīgi apvaicājās.

- Droši vien, - leitnants saminstinajās un paskatījās uz draudzeni.

- Lai būtu ar ledu, - viņa piekrita.

- Un atnesiet mums vislielāko un garšīgāko torti, - leitnants palūdza.

Kad svinīgā daļa bija beigusies, pie svētku galda iestājās klusums. Vainīgs bija Tomass, kurš cerēja aiziet, aizbēgt no atmiņām par pēdējo stundu notikumiem, no domām par rītdienu. Viņš paskatījās uz Ingu un piepeši iztēlojās viņu pel-dam uz nogremdēto kuģi, un specdienesta karavirus, kas dodas viņas medībās. Pat Ingas klātbūtnē starp krāšņām rozēm Tomasa dvēsele kļuva nemierīga, un viss, ko viņš veltīgi centās noslēpt sevī pēc iespējas tālāk un dziļāk, uzsprāga, piepildot sirdi ar trauksmi. Tā cieši sažņaudza sirds muskuli un vairs nelaida vaļā. Zinādams visas slepenās pavēles, viņš pārdzīvoja par Ingu, par savu treneri un draugiem. Viņš bija ar mieru dienēt vienalga kur, lai tikai nebūtu jāsargā slepenās jūdzes. "Ja Inga un viņas draugi zinātu," Tomass prātoja, "kādi starptautiski spēki var stāties pretī entuziastiem, kuri riskē publiskot noslēpumu, tad..."

- Izskatās, ka jus sagaidāt svētkus bez īpaša prieka, - Inga bažīgi ierunājās. - Kaut kas noticis?

- Nekas īpašs, - leitnants, cenzdamies atbildēt mierīga balsi, sacīja. - Mani nosūta uz citu nodaļu.

- Kā lai to saprot? - viņa nočukstēja. - Paaugstina vai pazemina?

- Ja godīgi, - Tomass atzinās, - pazemina. - Viņš samulsis nolēma nenosaukt savu jauno statusu un nomainīja sarunas tematu: - Bet tu joprojām nirsti jūras dziļumos?

- Jā, tikai tagad to vairs nedaru sportiskās slavas dēļ. Mērķis ir daudz būtiskāks.

- Kāds? - Tomass mehāniski pajautāja, cenzdamies nejaušiem vārdiem aizpildīt dvēselē pavērušos rūgto tukšumu.

- Nesen mēs atradām nogremdētu kuģi, - Inga sāka stāstīt, - kas pildīts ar lādiņiem un bumbām ar nāvējošu gāzi. Šodien mēs ar treneri atbraucām pie mūsu Stokholmas kolēģiem cīņā par apkārtējās vides tīrību, lai kopīgi izstrādātu rīcības plānu. Mušu valdība zina par šo bīstamo kravu, taču klusē, lai izpatiktu NATO sabiedrotajiem.

Viņas seja likās parasta. Bet, jo ciešāk leitnants tajā ieskatījās, jo skaidrāk tā pauda vienu labi pārdomātu ideju, vienu stingru lēmumu, un šī mērķtiecība vēstīja par kādu tikko manāmu rakstura īpatnību.

- Tas taču ir bīstami! - Tomass iesaucās, atguvis skaidru spriestspēju. - Pie varas esošie bez žēlastības apkaro šādus centienus.

Inga pacēla acis un pasmaidīja, un smaids iededza viņas skumjajā seja apbrīnojami labsirdīgu un saviļņojošu gaismu.

- Kādam par to ir jārunā, - viņa klusi iebilda. - Cilvēcei draud nāve! Jūras dibenā ir šausmīgi spēcīga bumba!

"Bīstamība, bumba, drauds cilvēcei!" Atkal, jau kuru reizi, šie vārdi kā boja novirzīja viņu uz obligāto un nenovēršamo kuģošanas ceļu. Un viņš ar aizvien lielāku skaidrību apjauta, ka no tiem neizbēgs, lai kur nonāktu un lai kā gribētos aizmirsties. Šo vārdu varā bija juras plašumi tūkstošiem jūdžu rādiusā.

- Es pati savām acīm redzēju baržu, - Inga turpināja. - Uz klāja gulēja nāvējoši lādiņi. Jebkurā brīdi - iedomājieties, Tomas! - jebkurā brīdī tie var uzsprāgt, un indes maisījums nogalinās visu dzīvo!

"Viņa vēl nezina," leitnants nodomāja, "ka šo Pirmā pasaules kara lādiņu metāla korpusus ir saēdusi rūsa un inde jau tagad tek ārā. Un neviens nerīkojas, jo lietai uzlikts slepenības zīmogs. Un draudzīgo valstu valdības slēpj nelaimi no tautas."

- Zviedrijas krastu tuvumā pašlaik atklāti divi tādi nogremdēti kuģi. Mēs ar Ēriku Vasbergu atbraucam uz Stokholmu, lai saceltu trauksmi. Diemžēl avīžu redakcijas nepublicē šādus rakstus un atrunājas, ka tas ir valsts noslēpums. Tagad mēs uzturam sakarus ar krievu zinātniekiem, kuru kuģi tuvojas šīm vietām. Krievu speciālisti pēta juras vidi, tostarp nogrimušos kuģus ar ķīmiskajiem ieročiem. Zinātnieki, nirstot dziļumā pie sprādzienbīstamajām kapsētām, upurē savu veselību un ari dzīvību.

- Krievi ari tur šo lietu slepenībā.

- Par laimi, tur nomainījās valdība. Jeļcins, piemēram, noņēma slepenības zīmogu. Krievi pirmie ierunājās par šo tēmu zinātniskajā simpozijā, izraisot kolēģiem šoku. Bet mūsu valstsvīri par to klusē, lai izpatiktu amerikāņiem un angļiem! Vien daži cilvēki, kam rūp jūras floras un faunas liktenis, riskē un cenšas kaut ko darīt. Šādi drosminieki, protams, tiek sodīti, - Inga, smagi nopūzdamās, uzsvēra, - bet mēs esam gatavi.

Tomass klusēja, jo bija parakstījies, ka neizpaudīs valsts noslēpumus.

Inga paskatījās pulkstenī un noraizējusies sacīja:

- Atvainojiet, Tomas, bet man jāskrien. Ēriks Vasbergs gaida.

Viņš saprotoši pamāja un piedāvāja:

- Es izsaukšu taksometru.

- Nevajag. Mūsu treneris ir tepat netālu, pie draugiem.

Viņa steigšus atvadījās un nozuda - izgaisa ielas drūzmā,

it kā nemaz nebūtu sēdējusi ar Tomasu pie viena galdiņa un nebūtu runājusi par satraucošajām problēmām. Viņa bija, un pēkšņi viņas vairs nebija.

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA LATVIJA, MEŽSARGA MĀJA. APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

Pēc atgriešanas no Maskavas viņš līdz vēlam vakaram aizsēdējās laboratorijā. Tikai tur, pie stendiem un aparatūras, viņš aizmirsa par savām problēmām. Bet atlika izlīst no slepenās pazemes, un mokošās domas kā smadzeņu labirintā iekļuvušas mušas jau uzmācīgi rāpoja pa galvu, izraisot skumjas un sāpes. Bija pagājusi nedēļa kopš vizītes Lubjankā, bet Evu viņš vēl nebija saticis. No vienas puses, viņš ilgojās pēc šīs sievietes, bet no otras - bija parādījies kāds neredzams spēks, kas atturēja no satikšanās. Pēc sarunas ar ģenerāli Karlovs izvērtēja savu neapdomīgo romānu. "Ko es par Evu zinu?" viņš sev jautāja. "Ģenerāļa apsvērumi ir loģiski. Daži fakti no viņas biogrāfijas patiešām izraisa šaubas. Piemēram, padomju vara izturējās pret viņu nežēlīgi, pirmspēdējā kursā atskaitot no universitātes. Viņa varēja krāt aizvainojumu un, nonākusi aiz robežas, bez īpašas aģitācijas sākt darbu izlūkdienestā." Karlovs mokoši analizēja faktus, apsvērdams visus "par" un "pret". Argumenti aizvien vairāk un vairāk apstiprināja ģenerāļa viedokli. Izrādījās, ka Eva līdz šim slepenajam objektam nav nonākusi nejaušības dēļ, tomēr tam bija grūti noticēt, jo pirmoreiz mūžā Karlovs bija iemīlējies - iemīlējies līdz neprātam.

Pelēcīgajā telpā, kuru piepildīja īpaša enerģija, krāsainu lampiņu mirga un trīsošas bultiņas, viņš vēlās stundās sēdēja viens, un bieži viņu pārņēma miegainība. Tādos brīžos aparatūras klusajā žūžošanā ievijās Evas balss.

- Kāpēc tu mani nodevi, dārgais? - viņa nosodoši jautāja. - Es tev ticēju. Vai tas ir cilvēcīgi? Vai tu vēl esi cilvēks, ja spēj izdarīt kaut ko tādu?

- Es esmu robots, kuru vada VDK, - Karlovs tādā pašā tonī atbildēja. - Cilvēcīgi, necilvēcīgi... Vai nesaproti? Cilvēcei, salīdzinot ar cilvēku, vienmēr bijis vieglāk. Cilvēks ir mirstīgs, bet cilvēce nemirstīga. Tagad gan šī pārliecība par nemirstību ir saļodzījusies.

- Nav taisnība! - Eva sapurināja zeltainās cirtas un piemiedza satumsušās acis. Karlovs pirmoreiz redzēja viņu niknu. Tas tik bija skats! - Cilvēkam vienmēr jāpaliek cilvēcīgam. Vienalga, vai esi slepenā dienestā vai brīvs kazaks!

- Tev laikam taisnība, - viņš piekrita.

- Tas, protams, nav nekas krimināls, - Eva turpināja, - bet vienalga es domāju, ka tev pēc šadas rīcības jājūtas pretīgi!

- Paldies, ka centies mani saprast, - viņš nočukstēja un saviebās, sajutis asu nicinājumu pret sevi par meliem un bezizeju. - Redzi, armijas likumi ir ļoti skarbi! Nav jēgas kaut kur lūgt palīdzību, - viņš sastomījās un prātoja, kā lai labak paskaidro viņai muļķīgo un šķietami neizskaidrojamo situāciju.

- Cilvēka spēks ir viņa sirdi! - Eva iesaucās. - Briesmīgi, ja cilvēks nespēj saņemties un saglabāt pašcieņu, kaut arī situācija šķiet bezcerīga.

- Tev, protams, taisnība, bet...

Viņa patmīļa bija aizskarta. Pareizāk sakot - no tās vispār nekas nebija palicis pāri.

Tanī brīdī Karlovs gluži kā saņēma strāvas triecienu un atmodās no snauda.

- Viss, - viņš skaļi sacīja. - Jāiet mājās, kamēr vēl neesmu nojūdzies!

Karlovs izgāja ārā, un vakara krēslā starp ceriņu krūmiem un kastaņu lapām viņam atkal rēgojās Evas prasīgās, caururbjošās acis.

Negaidot tumsa uzmirdzēja citas acis un parādījās pazīstams stāvs formastērpā.

- Es tevi gaidīju, Vilor Ivanovič, - paziņoja īpašās nodaļas priekšnieks.

- Jau pusnakts klāt, bet Karlova aizvien vēl nav! - Karlovs izteiksmīgi nodeklamēja, paskatījies pulkstenī. Tad viņš smīnēdams piebilda: - Major, vai nav pārāk vēls sarunām?

- Nekad nav par vēlu no sirds aprunāties ar labu cilvēku, - priekšnieks nepalika atbildi parādā. - Vai uzaicināsi ciemos? Es arī šņabiti paķēru līdzi.

- Ja ir šņabītis, tad, protams, uzaicināšu! - apakšpulkvedis novilka.

Viņi nesteidzoties uzkāpa trešajā stāvā, un majors nebilda nevienu vārdu. "Profesionālais ieradums," Karlovs nodomāja. "Sienām arī ir ausis." Viņš atvēra durvis un viesmīlīgi sacīja:

- Nāc iekšā, dārgais!

Majors iegāja istaba un apsēdās uz dīvāna. Stāvlampas gaismā ciemiņa seja izskatījās laipna, bet acis noslēpumaini spīdēja. Viņš izņēma no portfeļa pudeli un uzlika uz galda.

- Tikai man ledusskapis ir tukšs kā izslaucīts! - Karlovs sacīja. - Dzersim bez uzkošanas.

- Rupjmaize vismaz ir, ko paostīt?

- Trīs dienas veca garoziņa kaut kur bija.

- Lieliski. Mēs jau esam rūdīti vīri.

- Kaut tikai būtu pamatīgi stiprs šņabis, - Karlovs nodungoja izmainītus dziesmas vārdus. Viņa bezbēdība bija jaušama spriedze, bet nelāgas priekšnojautas mocītās acis, kaut arī dzīvīgas, tomēr izstaroja slimīgas skumjas.

Majors uzmanīgi paskatījās uz Karlovu, un smaids no viņa sejas nozuda.

- Vilor Ivanovič, - viņš sacīja, - tu slikti izskaties.

- Strādāju, kā redzi, līdz mēnessgaismai. - Karlovs atmeta ar roku.

- Tā var novest sevi līdz nervu sabrukumam. - Majora balsī bija jaušams satraukums. - Varbūt aizbrauc uz hospitāli, lai tevi izmeklē? Varbūt tev ir paaugstināts cukura vai holesterīna līmenis... Vajag laikus apturēt slimību.

- Dzīvs būšu. - Apakšpulkvedis atgaiņājās un uzmeklēja glāzes un rupjmaizi. - Katru rītu es apsolu sev, ka aiziešu uz veikalu un nopirkšu pārtiku, bet dienā aizraujos ar visādiem darbiem un aizmirstu.

Divas ieapaļas glazes meta šķības ēnas uz ķiršsarkanās galda virsmas, dedzinošais šķidrums ieplūda viņu asinīs, atstādams žultainu piegaršu.

Apakšpulkvedis dzēra un klusēdams gaidīja, ko teiks priekšnieks. Viņš nojauta, par ko tiks runāts. Glāze pirkstos likās smaga kā svins, un degvīns krietni izdedzināja rīkli. Karlovs nolika glāzi, atpogāja krekla apkakli un vārgā balsī izdvesa:

- Maskavā tu pazudi. Uz lidmašīnu arī neieradies.

-Jā, sarunas Lubjankas kabinetos ieilga. Mēs izstrādājām operāciju. To es atnācu tev izstāstīt.

- Par manu mīļāko? - Karlovs nosmīnēja un, negaidīdams atbildi, iztukšoja kārtējo glāzi. - Kā no mana mīlas sakara gūt labumu jūsu kantorim? Vai tā?

- Uzminēji, Vilor Ivanovič. Tikai nevis kantorim, bet valstij.

Istabā valdīja krēsla, bieza un pelēka, un apakšpulkvedi pārņēma gaudulīgas skumjas, ko viņš centās noslēpt dziļi dvēselē. Uzmanīgi paskatījies uz ciemiņu, viņš noburkšķēja:

- Kada loma šajā operācijā iedalīta man? Un viņai?

- Tāpēc jau es atnācu.

- Klāj vaļā, - Karlovs nosēca un sajuta, ka tūlīt ļausies nelāgajām skumjām.

VDK pārstāvis piepildīja glāzi un ilgi ostīja garoziņu, it kā domās apsvērdams, ar ko sākt.

- Vai Evu jau arestēja? - apakšpulkvedis sausi uzdeva jautājumu.

- Nē. Viņa ir brīvībā, joprojām vada nodarbības mūsu klubā. Bet tev, Vilor Ivanovič, Lubjankā izstrādāja īpašu uzdevumu, ļoti svarīgu. Es pat teiktu, ka valsts mēroga! - Karlovs sastindzis skatījās uz ciemiņu, kurš paziņoja: - Tev, apakšpulkvedi, nāksies atklāt Vītoliņas kundzei, kas tu esi.

- Kā? - Karlovs izgrūda.

- Ļoti vienkārši. Izstāstīsi viņai, kas tu patiesībā esi un ar ko nodarbojies. Liksi noprast, ka tev ir zināmi daudzi sevišķi svarīgi dati par iekļūšanu cilvēka smadzenēs un apstarošanu.

"Šie dati mūsdienās maksā miljonus," Karlovs iedomājās. "Amerikāņi varētu tādus iegūt ari savos psihotropo ieroču izmēģinājumu poligonos, iztērējot trakas summas par eksperimentiem. Bet šeit tie jau iegūti apstrādātā veidā. Vienīgais, kā pietrūkst CIP speciālistiem, ir asins parametru korelācija ar atbilstošām zombējošo signālu frekvencēm. Tieši tāpēc, lai sadabūtu šo trūkstošo ķēdes posmu, slepenajā objekta varēja iesūtīt Evu."

- Kāpēc? - apakšpulkvedim paspruka.

- Lai pārbaudītu tavu mīļoto. Un vienu manu cilvēku, kurš pieņēma viņu darbā. Varbūt šis cilvēks pārbaudes laikā bija paviršs, bet varbūt arī nebija...

- Un šī iemesla dēļ mēs nodosim visus slepenos datus ārzemniekiem? - Karlova balss šķindēja kā ieplīsis šķīvis.

- Mēs nodosim citus datus un ar mūsu kurmja starpniecību pārbaudīsim, vai Eva Vītoliņa strādā amerikāņu CIP labā.

- Ja nu viņa ir godīgs padomju cilvēks, bet mēs viņai uzbāzīsimies ar visādām slepenām lietām...

- Nākotne parādīs, - majors nenoteikti atbildēja. - Es būšu pirmais, kas priecāsies, ja tiks pierādīta mūsu aizdomu nepamatotība. Ielej! - Karlovs piepildīja glāzes līdz malām, un priekšnieks uzsauca tostu: - Par jauno operāciju!

- Mēs kā bērēs nesaskandinām, - apakšpulkvedis nošļupstēja. - Jā, protams, var sanākt arī bēres...

- Kāpēc tāds pesimisms, Vilor lvanovič? - Majors centās pasmaidīt. - Iespējams, ka jaunā spēle tev būs interesanta. Jo jāspēlē būs nevis ar šādu tādu organizāciju, bet ar CIP!

Pretinieks nopietns, nevar nepiekrist... Bet galvenais, ka tu nezaudēsi mīļoto sievieti.

- Pagaidām, - Karlovs ar smagu nopūtu izdvesa.

Majors šo frāzi izlikās nedzirdam, steidzīgi uzvilka galvā

laiviņu, salutēja un mažorā izgrūda:

- Gods kalpot!

Nākamajā svētdienā Karlovs viņai piezvanīja.

- Es atgriezos no komandējuma, - viņš mundrā balsī pavēstīja. - Esmu noilgojies un ļoti gribu tevi redzēt.

- Es arī esmu noilgojusies! - Eva priecīga sacīja.

- Tad es traucos pie tevis?

- Bet... - Eva sastomījās.

- Vai kadas problēmas?

- Nē. Taču es apsolīju, ka šodien aizbraukšu pie tēvoča I larija. Tas ir mana bijušā vīra radinieks. Viņš man pielasījis pilnu grozu zemeņu. Es jau posos ceļam.

- Kur tavs radinieks dzīvo?

- Viņa lauku māja atrodas kādus piecdesmit kilometru no šejienes.

- Gribi, es tevi aizvedīšu pie viņa?

- Tas būtu lieliski! - Eva nopriecājās.

- Tad sēdi mājās un gaidi!

- Sarunāts.

Ari automašīnā Karlovam ausīs zvanīja Evas vardi, kuros viņš skrupulozi centās saklausīt kaut ko nepatiesu un mākslotu. "Tagad es vienmēr klausīšos viņā nevis kā apburts, kā bija agrāk, bet ar pastāvīgām aizdomām," viņš bēdīgi secināja. "Jaunais uzdevums var pārvilkt svītru visam sirsnīgajam un neparastajam, ko es jutu līdz liktenīgajam brīdim. Taču pagaidām es mīlu viņu vēl vairāk... Lūdzu, Dievs, kaut viss prātīgi atrisinātos!"

Pirmajās minūtēs, kad Eva iekāpa automašīnā, viņš izjuta divējādas emocijas - mīlestību un aizdomīgumu. Atbildēja viņš nedabiski un negribīgi, un Eva tūlīt ievēroja pārmaiņas.

- Tu neesi tāds kā agrāk. - Balsī bija jaušams satraukums.

- Vienkārši bija daudz darba, - Karlovs, māksloti pasmaidījis, izmeta.

- Bet man liekas, ka tu komandējuma laikā satiki kādu citu. - Bija grūti pateikt, vai tas domāts kā joks.

"Viņas vārdos ir daļa patiesības," apakšpulkvedis skumji nodomāja. "Lubjankā tevi grib man uzdot par citu..."

Saruna neraisījās, un Eva uz ilgu laiku iegrima sevī. Karlovs par to tikai priecājās, jo viņa dvēselē risinājās kaut kas mokoši nesaprotams. Pēc VDK scenārija viņam tūdaļ bija jāsāk smagā grēksūdze. Viņš centās saņemties, lai sāktu nepatīkamo misiju, taču nepietika gribasspēka. Vairākas reizes viņš grasījās sevi atmaskot, bet šķita, ka vārdi iestrēgst rīklē.

- Meita raksta, ka ir noilgojusies, - Eva pārtrauca ievilkušos pauzi. - Raksta vācu valodā. Kaut kā jāmāca viņai igauņu vai krievu valoda.

- Kāpēc to nedara tava māte?

- Viņai nav pedagoģiskā talanta. Viņa vispār nevelta daudz laika mazmeitai, vienmēr ir dzīvojusi tikai sev. Bet patēvs atšķirība no viņas no sirds mīl bērnus. Tāpēc meitene teicami prot vāciski, bet diemžēl dzimtā valoda viņai neko nenozīmē. Nāksies braukt turp un nopietni ķerties pie viņas izglītošanas. Man ir tiesības pusgadu atrasties Vācijā. Diemžēl tad būtu jāpamet darbs, ko es nevaru atļauties.

Karlovs klausījās un domās analizēja informāciju, cenzdamies saprast, vai Eva runā taisnību vai cītīgi tēlo savu lomu. "Tagad mēs abi būsim aktieri," viņš skumīgi nodomāja. "Kurp novedīs šī metamorfoze, tikai Dievs zina. Tiesa, varētu oficiāli apprecēties ar Evu un aizbraukt uz svešatni. Jāapspriežas ar majoru... Mjā, diez vai mani laidīs aiz priekškara, jo, pirmkārt, man visu mūžu nav bijušas tiesības izbraukt, otrkārt, augstākā priekšniecība man neļaus pamest laboratoriju."

Eglajs beidzās, un skatienam pavērās kartupeļu lauks, kura galā vīdēja stāvs viensētas mājas jumts. Viņi nobrauca vēl dažus kilometrus pa glumu, lietus izskalotu lauku ceļu, mezdami likumu ap plašu pļavu, kura snauda siena kaudzes.

Vecs, drukns vīrs ar platiem kauliem un sniegbaltu bārdu noskūpstīja Evu kā tuvu cilvēku. Viņi runāja latviski, un Karlovs neko nesaprata.

- Atvaino. - Eva pagriezās pret viņu. - Tēvocis Harijs labi prot krievu valodu. Viņš savulaik studēja Maskavā.

- Ne tikai studēju, bet arī strādāju - ziemeļos, Magada-nas apgabalā. Tikai tas bija sen, - laucinieks teicamā krievu valodā sacīja. - Es Maskavā mācījos par ekonomistu, taču atgriezos dzimtenē un kļuvu par mežsargu. Tāda bija Dieva griba. Iesim uz māju. Droši vien esat izsalkuši.

Pēc pusdienām tēvocis Harijs piedāvāja katram paņemt pa grozam un doties sarakt jaunās ražas kartupeļus.

- Esmu pārliecināts, draugi, ka jus šogad vēl neesat ēduši jaunos kartupeļus.

- Tirgū tie vēl nav parādījušies, - Eva norādīja.

- Šodien redzēsi un nogaršosi. Lasiet, cik gribat, bet es aiziešu uz mežu. Likās, ka dzirdēju zāģi un cirvi. Zog valsts īpašumu, zog uz nebēdu! - viņš ar nopūtu sacīja. - Iešu un pārbaudīšu. Bet jūs dodieties uz kartupeļu lauku! - Vecais uzvilka lietusmēteli, paķēra divstobru bisi, pagalmā atsēja no ķēdes niknu vilku sugas suni un atsperīgā gaitā pa taciņu aizgāja uz meža masīvu.

- Ejam, Vilor. - Eva pamāja uz lāpstu pusi. - Izmantosim mana radinieka labsirdību.

- Pagaidi, Eva! - Viņš saņēma drosmi. - Es gribu tev atklāt vienu noslēpumu. Tā kā mēs esam kļuvuši tuvi... Man tas jāizdara...

- Kas īsti noticis? - Sievietes seja saspringa. - Pārgulēji ar citu?

- Ja būtu tik vien tā bēdas... - Viņš smagi nopūtās.

- Kas tad?

- Patiesībā es no tevis, dārgā Eva, kaut ko slēpu. Nedrīkstēju izpaust.

- Kādi noslēpumi var būt telefona stacijas darbiniekam? -Viņa pasmaidīja. - Varbūt tu nelegāli noklausies militāristu sarunas?

- Paklausies! Ja godīgi, es neesmu civilpersona un neesmu telefonu tehniķis. Es esmu armijnieks ar apakšpulkveža dienesta pakāpi, - Karlovs izgrūda, - un izstrādāju jaunu ieroci. Salīdzinot ar to, ūdeņraža bumba ir tīrais sīkums.

Viņa pavēra muti un lēni apsēdās uz sola, izvalbījusi acis. "Vai nu viņa lieliski tēlo," apakšpulkvedim pazibēja prātā, "vai ari mani vārdi patiešām izraisīja viņai šoku. Tādā gadījumā viņa par mani neko nezina."

- Gluži kā filmās, - viņa nočukstēja.

- Dzīve sagādā šādus pārsteigumus, dārgā, - Karlovs sacīja, cenzdamies neaizmirst pārdomāto stratēģiju. - Vārdu sakot, es esmu armijas zinātnieks, daudzus gadus izstrādāju slepenas programmas. Lokatora stacijā neviens, izņemot specdienestus, nezina, ko es patiesībā daru.

- Kāpēc tu man to stāsti? - Eva aizkritušā balsī sacīja.

- Kāpēc izpaud noslēpumu? Tevi taču par to var iesēdināt!

- Nevis iesēdināt, - viņš smīnēdams precizēja, - bet nošaut!

- Es tevi nesaprotu, Vilor! Kāds ir tavs mērķis?

- Ar kādu mērķi! - Karlovs caururba Evu ar skatienu, vēlreiz cenzdamies noteikt, vai viņa tēlo vai runā patiesību.

- Divdesmit gadus es nevis dzīvoju, bet eksistēju. Kā robots es saņemu pavēles un bez ierunām dodos turp, kur mani sūta. Nevis normāli dzīvoju un strādāju, kā to dara parastie cilvēki, bet salu Novaja Zemļā, kāvos ar kukaiņiem Sibīrijas taigā, miru no karstuma Karakuma smiltīs, nolaidos okeāna dibenā kopā ar zombētu jūras lauvu un, visbeidzot, ar augstas frekvences vilni iekļuvu cilvēka smadzenēs, dodot viņam vajadzīgās komandas un dzēšot no atmiņas nevajadzīgo informāciju. - Viņš uz mirkli apklusa. - Tagad es esmu tev visu pateicis.

- Kāpēc? - Eva ņurcīja lakatu, ko grasījās aplikt, un pleta acis arvien platākas.

- Visus šos gadus es neesmu dzīvojis, bet staigājis pa naža asmeni. Es satiku tevi, iemīlējos un sagribēju jaunu dzīvi.

- Kādu jaunu dzīvi?! - viņa histēriski izkliedza.

- Citu. Šeit man neviens neļaus dzīvot tā, kā gribētos. Ja es centīšos izmainīt savu eksistences režīmu, mani labākajā gadījumā nosūtīs aiz dzeloņstieplēm vai uz trakomāju, bet sliktākajā... - Viņš nepabeidza teikumu, paķēra no galda glāzi un drudžaini iemalkoja ūdeni.

- Saprotu, - viņas lūpas izdvesa.

- Galvenais motīvs, kas pamudināja mani uz šo sarunu, -Karlovs maigi paskatījās uz viņu, - ...ir iepazīšanās ar tevi. Es pēkšņi sapratu, ka esmu atradis savu mīlestību. Bet... -Viņš piegāja pie Evas, ar plaukstu pieskārās viņas vaigam un čukstus sacīja: - Ja VDK pārstāvji uzzinās par mūsu romānu, viņi ne tikai neļaus mums satikties, bet ari pacentīsies aizsūtīt tevi uz viņpasauli.

- Kāpēc? - Eva teju kliedza bēdpilnā falsetā.

- Tāpēc, ka ātri uzzinās par taviem radiem ārzemēs! -Karlovs attrauca. - Vai esi aizmirsusi, par ko tevi izslēdza no universitātes? Tu jau esi melnajos sarakstos. Es negribu tevi zaudēt! Es nevaru ar tevi riskēt, tāpēc nolēmu mainīt dzīvi.

- Kā? - Nu jau Eva čukstēja.

- Nozust aiz priekškara, - Karlovs izgrūda. - Manā rīcībā ir tāda slepena informācija, kas atnesīs man lielu naudu. Tāpēc es tev visu izstāstīju. Un tagad jautāju tev, vai esi gatava dalīt manu likteni.

Eva sēdēja nekustīgi kā paralizēta. Karlovs atkal dzīrās secināt, ka viņai nav nekādu sakaru ar ārvalstu izlūkdienestiem. Un atkal iešāvās prātā doma: "Ja nu viņa lieliski tēlo?"

- Es... es... nezinu. Viss ir tik negaidīti...

- Tagad vari man neko neteikt. Pāris dienu visu apsver, un tad atbildēsi. Ja pateiksi "nē", es neapvainošos un tevi sapratīšu. Diemžēl tad mums vajadzēs steidzami izšķirties, kamēr specdienesti nav uzzinājuši par mūsu romānu.

- Labi, - Eva nočukstēja, un pa viņas vaigiem tecēja asaras. - Es padomāšu... Es taču neesmu viena, man ir meita, māte... Ārzemēs... Es padomāšu... Bet tevi zaudēt es ari negribu... Es padomāšu.

Karlovs izmisumā sakoda lūpas.

TRĪSDESMIT piektā nodaļa PARĪZE, VILLA "PRESTIŽS". SERGEJS PETROVS

No galvenās trases Švareas jaunkundze nogriezās uz šauru šoseju, kam abās malās slējās veclaicīgas savrupmājas. Spriežot pēc kādreizējās greznības, šo kvartālu apbūvēja vēl pirmskara laikā un tajā apmetās turīgi cilvēki. Viņa apturēja automašīnu pie villas ar ovāliem logiem, grezniem grebumiem rotātām ozolkoka durvīm un metāla mežģīnēm ap balkonu - viss liecināja par kādu īpašu, izmeklētu dzīvi. Sergejs paraudzījās uz vējrādi, kas pacēlās virs stāva jumta, un izlasīja: "1935. gads." Švareas jaunkundze uztvēra viņa skatienu un paskaidroja:

- Es mantoju šo māju no vectēva. Viņš bija krievu ģenerālis un apmetās Parīzē vēl divdesmitajos gados.

Uz mājas sliekšņa parādījās neliela auguma trausla sieviete un kaut ko pateica franču valodā.

- Viss jau gatavs viesu uzņemšanai, - švareas jaunkundze paskaidroja ciemiņam. - Jūs varat doties uz halli un aplūkot koncerta instrumentu.

- Vai būs daudz ciemiņu? - Sergejs painteresējās.

- Kādi divdesmit cilvēki. Pārsvarā aktieri, gleznotāji, literāti. Vārdu sakot, bohēma. No muzikantiem, pan Šopēn, esat aicināts tikai jus.

Plašajā hallē stāvēja garš galds no sarkankoka ar zelta inkrustāciju, tam apkārt rosījās tā pati francūziete, ar interesi pētīdama ciemiņu senlaicīgajās drēbes. Sergejs viņai pamāja un piegāja pie klavierēm. Pielāgojis ķeblīti, viņš iesildīja pirkstus un sāka spēlēt populāro franču melodiju "Zem Parīzes zilajām debesīm". Tikko viņš beidza spēlēt, hallē ienāca aptuveni trīsdesmit gadus veca tumšmate ar milzīgām, ahāta melnam acīm. Viņai sekoja sirms vīrietis ar zīda lakatu ap kaklu, ļoti līdzīgs padomju dzejniekam Voz-ņesenskim. Pēdējā laikā Sergejs bija pieradis redzēt sev apkārt slavenas personas, tāpēc it nemaz neizbrīnījās. Tiesa, klusībā konstatēja, ka Zobēna kunga kolekcijā tāda eksponāta nav.

- Skatieties, ko esmu jums atvedusi! - viešņa skanīgi paziņoja krievu valodā. - Iepazīstieties. Tas ir slavenais padomju dzejnieks Andrejs Vozņesenskis, mana tēvoča Pa-ruira draugs. Andrej, jūs, šķiet, tulkojāt viņa dzejoļus?

- Viņš pats brīnišķīgi rakstīja krieviski, - dzejnieks norādīja. - Uz izcili tulkoja armēņu valodā Jeseņinu, Ļermontovu, Majakovski.

- Bet jūs, mesjē, esat lasījis mana tēvoča dzeju? - sieviete vērsās pie Sergeja franču valodā.

- Atvainojiet, es nesapratu, par ko ir runa, - viņš samulsis atbildēja krieviski.

Viešņa vērtējoši nopētīja viņu no galvas līdz kājām un ar pārsteigumu nodungoja:

- Jūs mums šodien piedāvāsiet Sopēnu?

- Jā, - Sergejs nosarkdams atbildēja un, uztvēris apmierinātu mājas saimnieces skatienu, nomierinājās.

- Iepazīstieties, pan Sopēn! - Švarcas jaunkundze pamāja uz satraukto viešņu. - Tā ir slavenā armēņu dzejnieka Pa-ruira Sevaka radiniece. Viņš pats diemžēl gāja bojā autokatastrofā.

- Turklāt zibenīgi! - spēji ierunājās Vozņesenskis. - Gluži tāpat kā dzīvoja un rakstīja. īstenu dzejnieku nāve izvēlas pati. Bojāeja bija viņa pēdējais dzejolis. Viņš nenomira gultā, klātesot notāram un ārstam, bet traģiski gāja bojā ceļā.

- Vozņesenska kungs, es ļoti mīlu Sevaka dzeju, - mājas saimniece norādīja. - Mana draudzene, - viņa ar acīm parādīja uz viešņu, - uzdāvināja man dažas viņa grāmatas. Sevaks ir ļoti interesants autors.

- Kazarjans, - viešņa paskaidroja. - Mana tēvoča īstais uzvārds bija Kazarjans, bet Sevaks ir literārais pseidonīms.

- Vai jus ar viņu draudzējāties? - Švarcas jaunkundze jautāja Vozņesenskim.

- Ar viņu draudzējās viss padomju poēzijas zieds. Paruirs bija literāts, kam talantu devušas debesis un Sevans. Kā viņš aprakstīja lokālu Armēnijas ainavu! Paklausieties! "Sarjana vasaras kaislīgās krāsas," - viņš deklamēja, - " te vienkāršas kā "jā" un "nē". Bet... vai tā ir?" Viņš dzimis zemnieku ģimenē, - maskavietis iekarsa, - un kā īstens zemes dēls nicināja pseidotautiskumu. Viņš iegāja vēsturē un kultūrā, kā pieredzējis dārznieks ieiet dārzā. Viņa mūza bija intelektuāla. Domātājs, zinātņu doktors, enciklopēdiskais pētnieks, dzejnieks ar prātu iedziļinājās senarmēņu eposa dziļumos, smalki izjuta krievu dzeju un no galvas angliski citēja Eljotu.

- Redzu, ka jūs esat iemīlējies viņa daiļradē, - Švarcas jaunkundze konstatēja.

- Jums taisnība, - Vozņesenskis iesaucās. - Skanīgajā poēmā "Neapklustošais zvanu tornis" viņš sašūpoja izziņas zvanu trakā amplitūdā no Komitasa līdz mūsdienām, - dzejnieks Filoloģijas fakultātes profesora tonī turpināja. - Skarbu, ar mūžību saderinātu meistaru tēvijas dzemdēts, Paruirs Sevaks iegāja mūžībā jau dzīves laikā. Viņa dzejoļi nav novecojuši, bet kļūst aizvien mūsdienīgāki. Kā dzīves laikā viņu kacināja par "pārgudrību", "sarežģītību"!

Tiklīdz krieva monologā iestājās pauze, viešņa tūdaļ nāca klajā ar šādām tikšanās reizēm iemācītu tirādi:

- Piedodiet, Andrej, bet man gribas piebilst, lūk, ko... Šodien, kad pasaule kļuvusi gudrāka, viņa dzejoļi šķiet dabiski. Viņš bija gudrs ārprātīgais. Šis viņa kredo poētiski atkārtoja slaveno izteikumu, ka vien ārprātīgas idejas ir patiesas. "Es runāju tā," - viņa citēja, - "ka vardes, izvalbījušas acis, kā Būdas skatījās uz mums, acīmredzot cenzdamās saprast kvēlo vārdu, šo svelošo un smokošo vārdu "mana"..."

- Vai jūs, dāmās un kungi, ievērojāt? - Vozņesenskis izpleta rokas, viņa acis dega, - kāds jūtu un domu temperaments! Kā tas sasaucas ar "visu varžu ikriem". Viņa ārprātam ir kaut kas radniecīgs ar arhitekta ārprātu, konstruktīvista izcilais aprēķins sadzīvo ar pārdrošu ideju. Viņam piemita tāda pati milzu pārdrošība, analītiskums un idejas temperaments. Vai, piemēram, šīs Sevaka rindas: "Es gribu sadalīt, saskaldīt skumjas, dzejas dabu un mīklaino nāves noslēpumu." Vai citas... Cik nikni viņš uzspļāva neliešiem! "Neieredzu tinti, ja ar to nomelno. Tā gluži ka inde nogalina bez naža. Neieredzu nažus, ja ar tiem griež nevis maizi, bet cilvēkus, tos akli iznīcinot." Sevaks ir aizgājis no dzīves, bet viņa dzejoļi palikuši. Tie liek domāt. Māksla un vēsture pārvar nāvi, - kā no tribīnes runāja Vozņesenskis. -Dzejnieka gars un personība, iesaiņoti četrrindēs, tiek adresēti miljoniem cilvēku, kas dzīvo vai vēl nav piedzimuši. Та ir. Bet kāda, varbūt visskanīgākā, dzejnieka dziesma gāja bojā kopā ar viņu vēl nepiedzimusi. Neviena atkārtota izdošana to neaizstās.

Sergejs klausījās un daudz ko nesaprata. Gara acīm viņš redzēja dažādas personas no jaunās dzīvesvietas. Pēdējā laikā viņš bija tik daudz uzzinājis, ka vairs ne par ko nebrīnījās. "Varbūt šis padomju dzejnieks šurp ieradies speciāli, lai propagandētu daudznacionālo padomju dzeju. Varbūt tāpēc viņš bieži brauc uz ārzemēm."

- Mes esam zaudējuši brāli, kura balss bija tīra, - Vozņesenskis turpināja, - dzejnieku ar lielām, neaizsargātām lūpām. Es jūtu, kā tagad aiz sāpēm plīst pušu viņa draugu sirdis... - Piepeši viņš aprāvās, uzlūkoja zālē klātesošos, pakratīja galvu un samulsis atvainojās: - Jā, viņš bija mans draugs.

- Kurā gadā viņš gāja bojā? - Sergejs painteresējās.

- Pirms ceturtdaļgadsimta, - pateica radiniece, un iestājās klusums.

- Bet tagad, - Švarcas jaunkundze sacīja Sergejam, - varbūt jūs mums kaut ko nospēlēsiet no Šopēna repertuāra?

Sergejs apsēdās pie klavierēm.

Bija ap diviem naktī, kad ciemiņi sāka izklīst. Švarcas kundze izsauca taksometru, samaksāja šoferim un paskaidroja, uz kuru ielu Sergejs jāved. Zibēja naksnīgās Parīzes silueti, ausīs zvanīja Vozņesenska balss un arī todien iepazītās Sevaka dzejas rindas. Vārdu sakot, viņš bija laimīgs un sirdī pateicās mājas saimniecei par brīnišķīgi pavadīto vakaru. Arī laika apstākļi, tuvojoties naktij, bija kļuvuši patīkamāki un atbilda noskaņojumam. Debesis bija gaišākas, un zvaigznes kā sīki putniņi tajās izknāba caurumus, lai varētu izspraukties un satupties vienuviet. Dažas negaidīti atdzīvojās, uzspurdza un kā šautras pār tumšo šīferkrāsas debesjumu aizlidoja kaut kur savos noslēpumainajos maršrutos.

Automašīna apstājās pie villas "Prestižs" vārtiem. Sergejs pamāja apsargam un lēni aizsoļoja pa tukšo parku. Vējš, izlauzdamies caur krūmiem un koku zariem, cītīgi kauca vienā notī, melanholiski pārejot uz otru un trešo. Viņš nodomāja, ka šai modulējošajai kaukšanai ir sava melodija -skumja un bezgalīga.

Istabā viņš iegāja līdz ar bronzas pulksteņa dunēšanu -kaimiņš Rūzvelts nesen bija to nopircis kādā komisijas veikalā un nolicis uz sava naktsgaldiņa pie gultas.

-Tieši tāds pats pulkstenis stāvēja uz ASV prezidenta rakstāmgalda, - dubultnieks apgalvoja.

Sākumā Sergejs modās augšā un lādējās, kad nakts klusumu pārrāva prezidenta pulksteņa zvanīšana. Pēc tam viņš pierada. Kad kaimiņu aizveda uz slimnīcu ar sirdslēkmi, viņš paguva pabrīdināt Sergeju, lai neaizmirst pirms gulētiešanas uzvilkt šo vēsturisko pulksteni.

Tagad dzidrā zvanīšana plūstoši sašūpoja istabas gaisu. Pēkšņi virs auss griezīgi notrinkšķēja telefona zvans. Sergejs pārsteigts paskatījās uz aparātu. Kāds no mājas iedzīvotājiem tik vēlā stundā bija sagribējis ar viņu parunāt! Šiem istabas aparātiem nebija izejas uz pilsētu, tāpēc zvanīt varēja tikai muižas iemītnieki. Kaut gan sazvanīt varēja arī no ārpasaules, taču katrs tāds signāls tika fiksēts vietējā telefonu stacijā un tikai ļoti retos gadījumos dežurants kādu savienoja ar noslēpumainās iestādes iedzīvotājiem.

Pirms pacelt klausuli, Sergejs pievēra acis, un pēkšņi viņu pārņēma trauksmaina priekšnojauta.

- Es klausos, - viņš izmeta klausulē.

- Šopēna kungs? - lietišķi ierunājās dežurants, - Atvainojiet, bet biju spiests patraucēt jusu miegu.

- Nekas, nekas, - Sergejs nomierināja dežurantu.

-jums zvana no Stokholmas, - dežurants turpināja, - esot

ļoti svarīgi. Es savienošu jūsu aparātu ar pilsētas tīklu.

- Jā, - Sergejs atbildēja.

Klausulē ilgi viļņojās statiski trokšņi, pēc tam atskanēja dobja, it kā pazīstama balss.

- Tas esmu es, žurnālists Kāris Stiva...

Sergejs atcerējās abu neseno tikšanos. Kāris bija atbraucis kopā ar tēvoci un nepazīstamu vīrieti, kas izrādījās nesen dibinātās organizācijas "Prāmja "Estonia" upuru biedrība" jurists, kurš ierakstīja cietušā atbildes miniatūrā diktofonā.

- Jā, Kāri, es klausos, - Sergejs sacīja un nopriecājās, ka zvanītājs ir pazīstamais žurnālists, nevis specdienestu pārstāvis. Uz ilgu brīdi klausulē iestājās kosmisks klusums.

- Man ir slikta ziņa. - Žurnālista balss mainījās, it kā negaidīti kāds iejauktos viņu sarunā. Varbūt patiešām kāds noklausījās. - Tava paziņa Valentīna Brullina gājusi bojā...

- Kāda Brullina? - Sergejs neizpratnē pajautāja, vēl neapjēgdams vai, ticamāk, zemapziņā negribēdams apjēgt. Tikai pēc mirkļa viņš atcerējās Valentīnas uzvārdu, saviebās, it kā butu iedzēris etiķi, un nosēca: - Kā gājusi bojā?

- Viņu notrieca mašīna, kad viņa kopā ar meitu šķērsoja ielu. Gājējiem luksoforā dega zaļais signāls. Tajā brīdī krustojumā ar milzu ātrumu iebrauca mašīna, notrieca viņu un aiztraucās nezināmā virziena. Meita brīnumaina kārtā palika dzīva, bet māti neizdevās glābt. Es domāju, - žurnālists pēc pauzes nopūtās, - ka viņu nogalināja.

- Nogalināja, - Sergejs skaļi novaidējās.

- Viņas vīrs, Brullina kungs, un es... mēs esam par to pārliecināti.

- Kā nogalināja? Kurš? Par ko? - Sergejs kauca kā ievainots zvērs.

- Tu pats visu lieliski zini. - Kārla Stivas skarbie, saraustītie vārdi krita Sergejam deniņos kā svina lodes, un no katra trieciena sarāvās sirds. - Sargi sevi!

Izdzirdējis noliktas klausules kluso klikšķi, Sergejs ar grūtībām pacēla galvu, "šausmas! Kādas šausmas!" Viņš mēmi ieraudājās. Nodrebēja cieši savilktās lūpas, un acis piepildījās asarām. Pēkšņi viņam sareiba galva. Mēbeles, pulkstenis, mēness, zvaigznes - viss sāka peldēt acu priekšā, sajaucoties mutuļojošā putrā. Viņš apsēdās uz krēsla, smadzenēs kā ugunīgs punktējums uzplaiksnīja saņemtā ziņa, un viņš iegaudojās kā vilks. Valstīdamies histērijā, viņš atkārtoja: "Ak, Valentīna! Valentīna! Es esmu vainīgs tavā nāvē! Man nevajadzēja zvanīt. Tas liktenīgais zvans tevi nogalināja... Ak Dievs, ko es esmu izdarījis!"

Gara acīm Sergejs ieraudzīja baznīcu Stokholmā, kur viņš bija ieklīdis pēc pēdējās tikšanās ar Valentīnu, un baznīcēnu pūli, saklausīja liturģijas vārdus un atcerējās sevi uz ceļiem neprātīgi lūdzamies sveču gaismā, kā reiz bija lūgusies viņa vecmāmiņā vecajā Smoļenskas baznīcā.

Nez kāpēc šīs atmiņas uzvedināja Sergeju pieņemt liktenīgo lēmumu. "Ja viņas nav, tad arī man nav jēgas vilkt dzīvību šaja pasaulē. Jālido pie viņas!" No šīs domas viņš sajuta atvieglojumu un sāka ar acīm meklēt griestos kaut ko tādu, pie kā varētu piesiet virvi. Nebija ne naglu, ne āķu. Tad viņš nolēma pakārties uz ielas - parkā. "Bet apsardze neļaus to izdarīt," viņam pazibēja prātā. "Ja nav iespējas pakārties, var pārgriezt vēnas. Kaimiņa skuveklis? Ja viņš paņēmis to līdzi..." Sergejs ieskrēja vannas istabā, aizmirsdams ieslēgt gaismu. Tumsā spīdēja tērauda asmens. "Skuveklis! Paldies Dievam!" Sergejs ļaunā priekā ieķiķinājās, ieslēdza gaismu un atgrieza karstā ūdens krānu. "Tagad viss ir skaidrs un saprotams. Labi vien ir...

Brīnišķīgi! No aukstajiem jūras viļņiem mani izvilka, bet šeit neviens cilvēks nespers kāju līdz rītam! Man pietiks laika, lai nonāktu viņpasaulē - vienīgajā vietā, kur būs iespēja satikt Valentīnu."

Viņš nenoģērbies iegāzās vannā, atrotīja krekla piedurknes, parlaida asmeni pār vēnām nedaudz virs kreisās rokas plaukstas, pēc tam pielika skuvekli pie labās un no jauna atkārtoja operāciju. "Tas ari viss!" viņam pazibēja prātā. "Izrēķināšanās ar sevi izrādījās tik vienkārša." Viņš paskatījās, kā no viņa vēnām pulsē asinis, cik ātri ūdens nokrāsojas purpura krāsā, svētlaimīgi nopūtās un izstiepa rokas gar ķermeni.

Vel cenzdamies atsaukt atmiņā pēdējos dzīves mirkļus, Sergejs bezspēcīgi iegāzās tumsā. Baznīcas tornī atkal dobji zvanīja. Skanot šim rekviēmam, viņš iztēlojās Valentīnas un mātes seju. Drīz viņu vietā parādījās personāži, kuru dēļ viņš bija nonācis uz prāmja. Šefs, furgona vadītājs, cilvēks ar portfeli, zviedru izmeklētājs... Visi tie, kas bija viņu atveduši uz šo pēdējo flīzēto istabu, uz šo asinīm pildīto vannu. Viņa asinīm pildīto vannu!

"Šodien es pēdējo reizi spēlēju publikas priekšā," uzplaiksnīja novājinātajā Sergeja prātā. "Ja vien mani pēdējie klausītāji zinātu, ar ko beidzās mans solokoncerts! Vozņe-senskis uzsvēra, ka armēņu dzejnieks Sevaks nomira nevis gultā, bet kustībā. Tāpat kā rakstīja... Mana nāve gan ir kaunpilna..."

No tumsas atkal parādījās bērnības aina. Dzimtajā pilsētā svinīgi dun baznīcas zvani. Sešus gadus vecais Sergejs kopā ar vecmāmiņu ieiet Dieva templī, pārmet krustu un ieinteresēts aplūko augsto kupolu, kur lidinās eņģeļi, ikonostasu un zelta diegiem izšūto mācītāja apģērbu. Vecmāmiņas salīkušais stāvs un baznīcas atribūti piepeši pazūd... Viņa aptumšotajā apziņā parādās nikna ģeometrisku figūru ņirboņa. Tās uzplaiksni kā varavīksnes, saskrienas un pajūk gluži kā krāsainu dzirksteļu salūts zvanu dimdas pavadībā. Beidzot zvanīšana pakāpeniski noklust un iestājas klusums.

Viņš iznira no nebūtības ar izblļa gārdzienu, un tūdaļ prātā iešāvās doma: "Kāpēc man jāmirst? Ko gan es esmu izdarījis..." Sergejs krampjaini centās piecelties, bet spēki bija izsīkuši, trūka elpas, augumu pāršalca auksti tumsas viļņi, cieši turēdami viņu savās skavās. Viņš gulēja mēms, nospiests, tukšs. No slepeniem atmiņas kaktiem viņu atkal sasniedza virkne pusaizmirstu vīziju. Rādījās ziemas nakts Smoļenskā, ledus mežģīnes uz lodziņa kvadrāta, krāsns liesmu atspīdumu dejas pa sienām un uz sola pie durvīm smagnējs stāvs - iecirkņa milicis ienācis, kas viņu mājā sasildīties. Šis vīrs bija smagnēja auguma, akli uzticīgs partijas darbam un aplami vientiesīgs, tādēļ Pokrovkas rajonā viņu nokristīja par tēvoci Stjopu. Viņš nebija biežs viesis - ienāca drīzāk tāpēc, ka juta simpātijas pret viņa māti, nevis dienesta darīšanās. Runāja viņš lēni, it kā ar grūtībām:

- Tavu puiku velk uz muziķu, bet... ko viņš nopelnīs ar to mūziku? Agrāk mēdza zagt mašīnas, un jūs dzīvojāt pārticīgi. Un es pievēru acis, cieņā pret jums izlikdamies neredzam viņa noziegumus.

- Viņš tev ir pieķēries, - dēls norādīja. - Jūs varētu apprecēties...

- Pasarg' Dievs! - Māte pārmeta krustu. - Kaimiņi apsmies.

Pat nemaņā Sergejs negribot sarāvās.

Viņš lidoja virs pilsētas, bet lejā, zem jūlija debesīm, slējās Tallinas osta ar termināļiem, daudzajiem mastiem un pasta pacēlājiem pa visu krastmalu. Tur sākās viņa ceļš uz nāves vietu. Daudzus šī osta aizsūtīja uz viņpasauli. No turienes aizstiepās jūras artērijas. Un viena no tām - maršruts no Tallinas uz Stokholmu, šī bezkontroles Meka kontrabandistiem un armijniekiem, kur par naudu varēja nokārtot jebko un kur cilvēka dzīvībai nebija nekādas vērtības, - noveda viņu līdz pašnāvībai.

Pagāja minūtes un stundas. Kuranti tās nozvanīja ar dubultu bronzas dunoņu, bet Sergejs slīga tumsas bezdibenī. Pēdējais, kas uzplaiksnīja viņa iztēlē, bija trakojoša jūra, melns grimstoša prāmja korpuss, balts uzraksts "Estonia"... Burti nervozi lēkāja un mainījās vietām, bet starp tiem skumji sastinga Valentīnas acis. Tās bija izglābušās tikai uz laiku -tas bija Dieva piešķirts pagarinājums.

"Ardievu, Vaļuša," nočukstēja viņa stingstošās lūpas.

trīsdesmit sestā nodaĻa. SKRUNDA. APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

Uzspiedis telefona numuru, viņš izdzirdēja svešu balsi, kas latviski paziņoja:

- Klausos!

Karlovs nodomāja, ka kļūdījies ar numuru, tomēr pajautāja:

- Eva, vai tā esi tu?

- Jā, tā esmu es! - viņa pēc pauzes sēcošā balsī sacīja.

- Es tevi nepazinu, - Karlovs priecīgs paziņoja. - Kas noticis ar tavu balsi?

- Ir notikusi nelaime. - Viņas neskaidrā murmināšana darīja Karlovu piesardzīgu.

-Kas?

- Tēvocis Harijs nomiris, - Eva nočukstēja un iešņukstējās.

- Nomiris? - viņš iesaucās, nodomājis, ka majora Gogijas cilvēki kaut ko nodarījuši vecajam vīram.

- Dīvaina nāve, - Eva caur asarām novilka. - Man piezvanīja kaimiņš... Viņš ar tēvoci I lariju sēdēja pie galda. Pa atvērtu logu ielidoja lodveida zibens, apmeta ugunīgu apli pa istabu un trāpīja tēvocim. Iedomājies? Pie debesīm neviena mākonīša, bet pēkšņi no nekurienes parādās lodveida zibens.

Karlovs sakoda lupas. Viņš saprata, kā uzradies zibens skaidrās debesīs. Tas bija mākslīgais lodveida zibens, ko viņa grupa no lokatora antenas nosūtīja debesīs. Viņš pats redzēja displejā, kā ugunīgā slepkava šaudās debesīs. Priecādamies par veiksmīgo palaišanu, viņš pat iedomāties nevarēja, ar ko beigsies šis eksperiments. Visu to apjēdzis, apakšpulkvedis uzņēma viņas vārdus smagi, bet būt līdzvainīgam mīļotajai sievietei nodarītajās sāpēs viņam bija divtik neizturami.

- Nomierinies, - viņš trīcošā balsī sacīja. - Es braucu pie tevis.

Dežurējošais kareivis pie caurlaižu kontrolpunkta acīmredzot pazina viņa automašīnu un, nepārbaudījis dokumentus, pacēla barjeru. Nonācis ārpus garnizona teritorijas, apakšpulkvedis aiztraucās ar tādu ātrumu, ka retie garāmgājēji satraukti atskatijas. Ielas aiz vējstikla pajuka tveicīgajā vēlas vasaras tumsā, siltais vējš sitās iekšā pa atvērto mašīnas logu, bet gara acu priekšā vidēja grumbu izvagotā vecā vīra seja ar sniegbaltu bārdu. Ausīs skanēja Evas teiktie vārdi toreiz pie lauku mājas: "Tēvocis Harijs labi prot krievu valodu. Viņš savulaik mācījās Maskavā." Vīrs toreiz attrauca, ka ne tikai mācījies par ekonomistu, bet ari strādājis Magada-nas apgabalā, atgriezies dzimtenē un kļuvis par mežsargu.

Priekšā nesteidzīgi ripoja GAZ markas automobilis. Karlovs mēģināja to apsteigt, diemžēl ceļš bija parak šaurs. Viņš nolamājās un trīsreiz uztaurēja. GAZ gabarītugunis nomirkšķināja un drīzumā izgaisa tumsā. Pats Karlovs vairs nesteidzās. Viņam sāka dunēt deniņos, un dvēseli pārņēma sajūta, ka gaidāms kāds viņam ļoti svarīgs neatgriezenisks zaudējums.

- Sanāk, ka es nogalināju večuku, - Karlovs čukstēja. - 11m... Kurš gan varēja paredzēt, ka šīs nolādētās plazmas pikucis nonāks nevainīga cilvēka mājā? Tieši par šo sistēmu runāja Mihails Gorbočovs: "Jā, mums ir plazmas ierocis, kas spēj iznicināt jebkuru ballistisko raķeti." Bet elligais ierocis iznīcināja vecu vīru, kurš nejauši nonācis padomju koncentrācijas nometnē, vīrišķīgi pārcietis visus dzīves pārbaudījumus, izdzīvojis, atgriezies dzimtenē un... še tev!

Eva izskatījās bāla, zem acīm vīdēja tumši loki.

- Kā tas var būt? - viņa nervozi atkārtoja. - Cita lieta, ja būtu mākoņi un negaiss... Tad varētu saprast, kur uzradās zibens. Bet pēkšņi, no skaidrām debesīm? Kas notiek Skrundā un tās apkārtnē? Daudzi šeit sūdzas par nespēku. Vieni noveļ vainu uz magnētisko vētru, kas it kā šeit atbalsojas. Citi runa par noslēpumainiem, mistiskiem spēkiem. Daži apgalvo, ka atlidojuši citplanētieši un sacēluši troksni. Varbūt tu, zinātni saprotošs cilvēks, vari man paskaidrot? Kopš tā laika, kad sāka celt lokācijas staciju, ļaudis sākuši justies nelāgi. Es saprotu, ka armijnieki izmēģina jaunu ieroci un viņiem nospļauties par vietējiem iedzīvotājiem... Bet noslēpumainā lodveida zibens parādīšanās jau ir par daudz.

Apakšpulkvedis klausījās draudzenes sašutumā, iekšēji mokot sevi ar jautājumu: "Vai izstāstīt viņai patiesību? Varbūt labāk noklusēt? Tiesa, pēc Maskavas pavēles es jau atzinos, ka esmu jauna ieroča izstrādātājs un izmēģinātājs. Tātad jāsaka taisnība."

- Nekā noslēpumaina nav, - Karlovs iesaka. - Mūsdienu zinātne ļauj mākslīgi radīt lodveida zibeni. Zinātnieki jau pagājušā gadsimta beigās centās to izdarīt laboratorijas apstākļos, bet slavenais Tesla vispār žonglēja ar uguns lodēm. Mūsdienās to prot ari mūsu kara rūpniecības kompleksā. Varu atzīt, ka Skrundas radiolokācijas stacijā tiek izmēģināta aparatūra, kas spļauj lodveida zibeni.

- Spriežot pec faktiem, - Eva indīgi sacīja, - jūs to tiešām esat izspļāvuši!

- Jā, - apakšpulkvedis piekrita. - Tiek veikti eksperimenti. Un tikai tāpēc, lai droši sargātu mūsu dienvidu robežas. Šim mērķim Latvijā uzbūvēja lielāko radiolokācijas staciju Eiropa! Taja tiek montēta ierīce, kas spēj raidīt lodveida zibeni uz jebkuru mušu robežas punktu un cauršaut nedraugu raidītu ballistisko raķeti.

- Jā. Lai precīzi trāpītu... - Evas balss kļuva spiedzīga, -...jūs trenējaties uz latviešu zemniekiem!

- Tici man, Dieva dēļ, - Karlovs lūdzās, - tā bija liktenīga nejaušība! Lodveida zibenim vajadzēja nodzist gaisā. Diemžēl mēs zaudējām kontroli.

- Un cik līķi vēl vajadzīgi, lai jūs iemācītos prasmīgi pārvaldīt šo slepkavu? - Eva nikni noprasīja. - Desmit, simts, tūkstotis?

jo dienas, jo dziļāk un dziļāk šī sieviete ienāca viņa dzīve. To apzinādamies, Karlovs šos pārmetumus uzņēma smagi. Eva neprata un negribēja runāt tāpat vien, starp citu, par visu mazdrusciņ. Viņu vairāk interesēja nevis sarunas tēma, notikums vai sižets, bet no viņas slēpta nozīme. Runādama viņa it kā skaļi pētīja kādu kaitinošu noslēpumu. Un tagad, pagalam satraukusies, Eva uzjundīja apakšpulkveža dvēselē gadiem krāto, sprādzienbīstamo cilvēku nesaskaņu maisījumu. Viņš saguma, smagi nolaidās uz zemes, ar plaukstām noglauda vaigus un mīļi sacīja:

- Dārgā Eva, es saprotu tavas bēdas. Taču zaudēto vairs neatgūsi. Man ir grūti runāt. Atzīstu, ka arī es esmu vainīgs. Es tev, neko neslēpjot, izstāstīju par savu nodarbošanos. Jā, es tieši piedalos jauna, ar plazmas ieroci saistīta agregāta izstrādē. Es glabāju šo noslēpumu. Ja mēs nonāksim ārzemēs, tad varēsim to pārdot par pieklājīgu naudu. Vai tu vēl neesi pārdomājusi īstenot mūsu ieceri dzīvē?

Cieši, nemirkšķinot Eva skatījās uz Karlovu gaišām, pelēki mirdzošām acīm un klusi nočukstēja:

- Nē. Mani interesē nevis nauda, bet meita, kura aug bez mātes. Es esmu gatava uz visu, lai būtu kopā ar viņu.

- Tad labi, - Karlovs sirsnīgi sacīja un centās pasmaidīt. - Jābrauc uz lauku māju apglabāt tēvoci Hariju. - Eva pamāja. Apakšpulkvedis piecēlās un maigi viņu apskāva. - Darīsim tā. Tagad iebrauksim garnizonā. Es paķeršu naudu, un mēs brauksim tālāk uz lauku māju. Šis cilvēks ir izgājis caur elles lokiem, un es uzņemos visus izdevumus par viņa bērēm. Organizēsim visu, ka pieklājas.

Evas trīcošās lūpas savilkās mākslotā smaidā.

No laukiem Karlovs piezvanīja Gogijam.

- Kur tu paliec, Vilor Aleksandrovič! - majors bija sašutis.

- No Maskavas pienāca svarīga informācija. Tavas mīļotās draugs Harijs Strods bijis notiesāts pēc piecdesmit astotā panta un izcietis sodu nometnē pie Magadanas. Viņa māsa četrdesmit ceturtajā gadā aizbēga uz Zviedriju, kur dzīvo joprojām. Šim latvietim bija iemesli neieredzēt padomju varu, tātad viņš varēja strādāt ārvalstu izlūkdienestu labā. Stroda draudzība ar Vītoliņu ir visnotaļ interesanta, un to vajag detalizēti izanalizēt. Viensēta ir ideāla satikšanās vieta.

- Par vēlu, major. - Karlovs nopūtās.

- Kāpēc? - Gogija kļuva piesardzīgs.

- Par mirušajiem runā vai nu tikai labu, vai vispār neko.

- Kādiem mirušajiem?

- Viņu nogalināja lodveida zibens, ko mēs palaidām no lokatora stacijas. Tātad, - apakšpulkvedis indīgi norādīja,

- padomju zinātnieku izstrādātais jaunums izpalīdzēja mūsu izlūkdienestam. Tas izskaitļoja, atrada un iznicināja slepeno aģentu.

- Tā sanāk, - majors noburkšķēja. - Un tagad Maskava liek mums steidzami ierasties. Rīt no rīta. Kad tu varēsi ienākt manā kabinetā, lai apspriestu rīcības plānu?

- Pēc paris stundām.

- Gaidu.

Viņus kā parasti sagaidīja dienesta automobiļa vadītājs. Pabraukuši garām VDK galvenajai ēkai, viņi ilgi līkumoja pa Maskavas centru un beidzot tika uz Rubļovkas šosejas. Pie necaurredzamas, augstas sētas Volga apstājās, un vadītājs pa automobiļa telefonu ziņoja par ierašanos. Metāla vārti atvērās, atsedzot skatienam koptu dārzu un apsargu robežsardzes kareivja formastērpā. Volga apstājās pie plašas terases. Šoferis pamāja uz pītiem krēsliem un nozuda aiz stikla durvīm. Drīzumā parādījās pazīstamais ģenerālis, kuram sekoja kareivis ar paplāti rokās; uz tās kūpēja šašliki un zaigoja degvīna pudele. Viņš salika glāzes, salēja alkoholu un klusi aizgāja.

- Piedāvāju iedzert par tikšanos, - ģenerālis mundri sacīja, ar žestu aicinādams pie galda.

Viņi ēda, dzēra un tērzēja par niekiem. Kad degvīna pudele bija iztukšota, saimnieks aplinkus ķērās pie svarīgākā.

-Tātad tā, Vilor Aleksandrovič, jums patīk Vītoliņas kundze?

-Jā, - Karlovs sausi apstiprināja.

- Vēl vairāk, - ģenerālis turpināja, - jūs esat viņā iemīlējies? - Karlovs pamāja un saspringti gaidīja nākamo frāzi. Priekšnieka seja iemirdzējās rožainā smaidā. - Tad es varu jūs iepriecināt. Jums ar viņu steidzami jāapprecas.

- Vai esat pārliecināts, ka viņa piekritīs kļūt par manu sievu? - Karlovs, teju aizrijies, noprasīja.

- Ja viņa strādā CIP, tad ar prieku pieņems jūsu bildinājumu un pat sapņo par to.

- Bet... ja viņa nestrādā ārzemju izlūkdienestu labā?

- Tam ir grūti noticēt. - Ģenerālis greizi pasmaidīja. - Tad reģistrēsim laulību piespiedu kārtā. Apakšpulkvedi, par to neuztraucieties! Jūs noteikti kļūsiet par Vītoliņas kundzes vīru.

- Kā es varu to izdarīt, ja viņa formāli vēl nav šķīrusies?

- Mēs to izlabosim tuvāko dienu laika. Vecais zīmogs pazudīs, un viņai izsniegs jaunu pasi ar kārtējā vīra uzvārdu.

- Manu? - Karlovs iepleta acis.

- Jūs taču ar viņu precaties, nevis es, - ģenerālis ar smīnu norādīja.

- Kāpēc tada steiga? - Karlovs pavaicāja.

-Jūs tas neapmierina?

- Nu... - apakšpulkvedis sastomījās. - Kā lai jums pasaka... Man tas ir negaidīti.

- Jā vai nē? - ģenerālis tēraudcietā balsī noprasīja.

- Apmierina, - Karlovs steigšus izgrūda. - Ja godīgi, es par laulību sen sapņoju.

- Tātad jums paveicies. Sapņi pārtaps realitātē. - Ģenerālis cieši vērās apakšpulkvedi, it kā pārliecinādamies, ka viss ir pienācīgi saprasts. - Jūsu laulību noformēs bez vilcināšanas, un pēc tam jaunais pāris brauks ārstēties uz ārzemēm.

- Atvainojiet, biedri ģenerāli, taču man nav tiesību izbraukt!

- Mēs rēķinājāmies ar šo faktu, tāpēc sūtām jūs nevis uz kapitālisma valsti, kas varētu izraisīt aizdomas kolēģiem no CIP, bet uz sociālistiskā bloka sanatoriju uzlabot veselību. Teiksim, uz Čehoslovākiju, uz Karlovi Variem. Tur ir kūrorts, kur atpūšas mūsu centrālkomitejās pārstāvji un augstākie virsnieki.

Majors Gogija, kurš bija klusēdams klausījies ģenerālī, izvēlējās pauzi un iestarpināja:

- Mēs sūtījām biedru apakšpulkvedi uz izmeklējumiem apgabala hospitālī.

- Un kādi bija rezultāti? - Ģenerālis sarauca pieri.

- Ārsti atklāja paaugstinātu cukura un holesterīna līmeni asinīs.

- Tas ir diabēta risks, - ģenerālis kā lietpratējs sacīja.

- Jāārstējas, kamēr nav par vēlu. Ceļazīmes jums sagādāsim. Jūsu topošā sieva strādā garnizonā, tāpēc viņu pieņems apgabala hospitālī un sniegs vajadzīgās rekomendācijas.

- Viņai var diagnosticēt kuņģa čūlu, - atkal iejaucās majors.

- Kāpēc? - Karlovs brīnījās.

- Tāpēc, ka man ir šī sasodītā slimība, - Gogija samulsis atzinās.

- Vai jūs viņu aplipinājāt? - ģenerālis pajokoja.

- Nekādā gadījumā, biedri ģenerāli, - majors norūca.

- Man ar viņu ir neklātienes attiecības. Dienesta specifika.

- Diagnozes atstāsim ārstu ziņā. - Izlūkdienesta šefs atmeta ar roku. - Vārdu sakot, visu noformēs kā pieklājas. Bet jus, apakšpulkvedi, jau rīt bildināsiet līgavu un varēsiet doties ceļā. Viņa nedēļu paārstēsies sanatorijā, pēc tam brauks uz Vāciju pie savas meitas.

- Bet es? - Karlovs bikli pajautāja.

- Kā jau teicu, jus nedrīkstat doties uz kapitālistiskajam valstīm. Viņu specdienesti zina, ko nozīmē aizliegums izbraukt no PSRS. It sevišķi slepenam armijas speciālistam, kurš izstrādā jaunu ieroci. Viņiem radīsies aizdomas, ka esi speciāli iesūtīts. - Uztvēris vilšanos apakšpulkveža sejā, ģenerālis piebilda: - Pagaidām nedrīkst. Vēlāk, protams, aizbrauksiet, tas ir, "aizbēgsiet" no valsts... Kamēr sieva būs Vācijā, jūs no Karlovi Variem vairākas reizes dosieties ekskursijā uz Prāgu. Domāju, ka tur kāds gribēs ar jums aprunāties. Ka šādā situācijā uzvesties un ko teikt, uzzināsiet no mana padomnieka.

Viss izdevās, kā bija ieplānots Maskavā. Laipna rajona dzimtsarakstu nodaļas darbiniece ātri izdzēsa veco zīmogu Evas pasē un bez rindas un mēnesi ilgā apdomas laika svinīgi reģistrēja laulību. Pavisam drīz vietēja milicijas nodaļā Evai izsniedza jaunu pasi ar vira uzvārdu. Karlova padotie brīnījās par šādu metamorfozi. Tikai kāzu dienā viņi saprata, kāpēc pēdējā laikā šefs periodiski un ilglaicīgi nebija darbā.

Eva visai priecīgi uztvēra visas šīs pārmaiņas un nojauta, ka izpalīdzējuši nevis augstākie spēki, bet slepeni šīs zemes ļaudis, taču jaunajam vīram tāds dzīves peripetiju karuselis īpašu laimi nesagādāja. Viņš visu laiku atcerējās ģenerāļa vārdus, ka Vītoliņas kundze tūdaļ piekritīs kļūt par viņa sievu. Tas būs apliecinājums tam, ka viņa strādā ārzemju izlūkdienesta labā. "Izskatās, ka patiešām kāds viņu ir savervējis," Karlovs drūmi prātoja. "Hm... kas tur pārsteidzošs? Tu pats esi specdienestu aģents un drīzumā kļūsi par kurmi! Sanāks nevis ģimenes dzīve, bet spiegu romāns." Eva pamanīja, ka vīrs pēdējā laikā kļuvis noslēgts un par kaut ko nomākts. Apjauzdama viņa stāvokli, jaunā sieva padevīgi klausīja viņa padomiem un kā klusa ēna sekoja viņam. Šī viņu aklā riņķošana pa jauno dzīves vertikāli palīdzēja vēl vairāk izprast vienam otru un priekšā pavērušos kopīgo bezdibeni.

Izlūka lomā Karlovs jutās neērti. Katrreiz pēc sarunas ar slepenās nodaļas vadītāju viņš slīcināja nepatīkamās emocijas degvīnā. Turpretī majors Gogija, kuru Maskava pilnvaroja vadīt šo spēli, jutās gandrīz kā admirālis Kanariss^10. Viņš stundām tincināja padoto par nejaušām Evai pasprukušām frāzēm un pieprasīja precīzi attēlot viņas sejas izteiksmes. Vardu sakot, viņš tiktāl iejutās operācijas vadītāja lomā, ka nereti ieradās vizītē pie Karlova vēlu naktī un līdz rītausmai detalizēti analizēja pieticīgo informāciju. Tiesa, pēc laulības reģistrācijas, kad pāris sāka dzīvot kopā, nakts vizītes mitējās.

Noslēpumu tīmeklis ap Skrundas lokatoru izpletās un padziļinājās. Pilsētiņas iedzīvotāji jau bija pieraduši pie apkaimes brīnumiem - debesīs nav ne mākonīša, bet pēkšņi nez no kurienes lodveida zibens aizdedzina koku vai iesper cilvēkam. Aizvien biežāk ļaudis sūdzējās par galvassāpēm un dažādiem audzējiem. Iespējams, viņi nojauta, taču klusēja, jo padomju laikos ikviens saprata teicienu: "Mana mēle - mans ienaidnieks." Tie, kas aizmirsa šo patiesību un atklāti pauda savu viedokli, nonāca psihiatriskajā slimnīcā vai vispār pazuda. Toties armijas garnizons nodrošināja ar darbu pusi pilsētas, un alga bija pieklājīga. Ari apkaimes jaunās latvietes tiecās uz Skrundu, jo garnizonā bija daudz precinieku. Meitenes atrada sev vīrus, kas pabeidza obligāto dienestu vai turpināja virsnieka misiju un aizveda latviešu skaistules uz dažādām lielās valsts malām. Dažas brīnīsies, kāpēc tieši viņu piemeklējusi leikēmija vai par invalidu piedzimis zīdainis... Bet šādu parādību patiesos iemeslus cilvēki nezināja, jo viss tika rūpīgi slēpts.

Kādu vakaru pie jaunlaulātajiem ienāca majors Gogija un pavēstīja patīkamu jaunumu.

- Jums sagādātas ceļazīmes uz Karlovi Variem. Posieties žigli uz Maskavu. Tur jums noformēs ārzemju pases un vīzas, lai nav jāstāv garās rindās Latvijas Ārlietu ministrijas konsulārajā nodaļā.

Kopš tās dienas Karlovs tika ierauts pirmsstarta karuselī.

Kad čehu aviokompānijas lidmašīna atravās no "Šeremet-jevo-2" pacelšanās un nolaišanās joslas, apakšpulkvedim sarāvās sirds - viņš pirmoreiz pameta dzimteni. Eva sēdēja pie iluminatora un ari uztraucās. Otrā pusē viņam bija iekārtojies apaļīgs vīrietis, kurš šķirstīja čehu žurnālu.

- Šis izdevums, - svešais caur degunu sacīja, pagriezies pret Karlovu, - nebūt nav rusofobisks. Daudzas publikācijas mudina krievus un čehus aizmirst par vecajām brūcēm un aizvainojumu, aizdomāties par nākotni un nedzīvot pagātnes bailēs un nacionālajās kaislībās. Sen jau laiks, citādi viņu pretenziju dēļ nav iespējams strādāt.

Apakšpulkvedis ļoti labi iegaumēja sejas. Kaimiņš ar platajiem vaigu kauliem šķita redzēts.

- Vai jūs strādājat Čehijā? - Karlovs pajautāja.

- Jā, es jau veselus piecus gadus tur pārstāvu Ļeņingra-das aviokompāniju.

Parādījās stjuarte ar paplāti, uz kuras mirdzēja skārda kārbas ar čehu alu. Kaimiņš uzreiz paņēma divas un vienu iebāza kabatā.

- Tā būs sievai kā suvenīrs, - viņš noburkšķēja un piemiedza ar aci stjuartei, kurā māksloti pasmaidīja.

- Pirmo gaišo alu pasaulē sabrūvēja pagājušajā gadsimtā Čehijas pilsēta Pilzenē, - kaimiņš paspīdēja ar zināšanām. - Līdz tam prata gatavot tikai tumšo. Mūsdienās pec Pilze-nes receptes pasaulē darina septiņdesmit procentu alus. Lai kāda specifiska gaume būtu tūristam, kurš iegriezies Čehijā, putojoša alus kauss liks viņam goddevīgi noņemt cepuri, jo labāks pasaulē pagaidām nav radīts. Kāpēc jūs... - Viņš skaudīgi pievērsās neatvērtajai kārbai uz Evas galdiņa un iesaucās: - Kāpēc jūs nedzerat alu?

- Man negribas, - viņa samulsusi sacīja. - Gribat? Es jums uzdāvināšu.

- Protams. - Viņa šaurās ačeles iemirdzējās priekā. Viņš alkatīgi paķēra kārbu, tūdaļ atvēra un iedzēra. Un pēkšņi Karlovs atcerējās šo cilvēku. Abi satikās VDK ēkas gaitenī, kad viņš pirmoreiz viesojās pie ģenerāļa. Šim tipam bija seja kā Komas se/VATOram valsts norieta laikā un manieres kā pieredzējušam šveicaram, kurā izsmalcinātība mierīgi sadzīvo ar sulaiņa dvēseli. - Mūsu tautieši Prāgā jūtas ka mājās. Ši izteikuma sliktākajā nozīmē, kad izģērbjas līdz apakšbiksēm un liek kājas uz galda, - svešais sašutis turpināja. - Tomēr, dodoties uz Čehiju, ir lietderīgi atcerēties an par mūsu ne gluži vienkāršo "draudzību" un skumjo sešdesmit astoto gadu... Šī valsts tiecas demonstrēt varbūt pat pārmērīgu nepatiku pret ilgo kopdzīvi sociālistiskajā komunālajā dzīvokli. Tāpēc, ja uzvedīsieties delikāti un ar cieņu, nepieprasīsiet, lai jūsu valodu vienmēr saprot, un neattaisnosiet familiaritāti ar argumentu par tautu draudzību, tad, kā čehi saka, jums "izmaksās". Krieviski tas nozīmē, ka jums atmaksās ar sirsnīgu un labvēlīgu uzņemšanu.

"Viņš mūs provocē saskaņā ar uzdevumu, ko saņēmis," Karlovs satraukts nodomāja. "Tagad jebkura, pat vismazākā kļūme var maksāt ļoti dārgi."

Eva klausījās kaimiņa monologā vairāk pieklājības pēc, neiedziļinoties jēgā un neuzdodot jautājumus. Karlovs tikai klusēdams māja, bet pēc tam izlikās, ka viņam nāk miegs. Kaimiņš pārtrauca pļāpāšanu un apvainojies lūkojās žurnālā, bet drīzumā pats sāka krākt.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA STOKHOLMA, LIDOSTA. MARTINS NILSENS

Daudzkrāsaini apļi trokšņaini ņirbēja acu priekšā. Sāpēja galva. Martins lēni nāca pie samaņas un ar grūtībām atvēra plakstus. Viņš sēdēja automašīnas aizmugures sēdekli, un pirmais, ko ieraudzīja, bija kaimiņš Rahīms, kurš skaitīja krellītes un kaut ko murmināja zem deguna. Otrā pusē, laiski izstiepis kājas, snauda īgns tips ar pietūkušu seju. Priekšējā sēdekli atradās kāds plecīgs vīrs tumšā cepurē. Martins aptvēra, ka atrodas automašīnā un tā traucas lielā ātrumā. Caur lapotnēm un skuju koku vainagiem vīdēja jauna mēness izgaismotie mākoņi. Tādā ņirbā šķita, ka arī koki steidzas - mērķtiecīgi un paslepus.

Pēkšņi žēlabaini iekaucās bremzes, un kabīnē kāds izbijies nogārdza:

- Velns parāvis, uzmanies!

Automašīna ielidoja apmalē un nošvirkstināja ar buferi pret metālu.

- Nedrīkst tādā ātrumā dzīties pa slidenu ceļu, - vadītājs nervozi taisnojās.

Viņam blakus sēdošais cilvēks paskatījās pulksteni un noburkšķēja:

- Man piekodināja, ka līdz lidmašīnai jānonāk laikus, bet mēs sastrēgumu dēļ kavējam.

- Nonāksim, - šoferis atcirta, - tikai nevis līdz lidmašīnai, bet viņpasaulē.

Ceļa divertismentiem Martins nepievērsa uzmanību. Galvassāpes vairs nebija tik asas, viņš beidzot atguva spēju spriest, un visi pēdējo stundu notikumi sakārtojās loģiskā ķēdē. “Es aizbraucu uz Stokholmas dzīvokli. Uzradās kaimiņš ar informāciju. Mēs dzērām tēju. Es tikai uz minūti izgāju no virtuves, lai atbildētu uz telefona zvanu. Kāds vīrietis nopurpināja, ka kļūdījies ar numuru, un nolika klausuli. Tātad tieši tajā brīdī kaimiņš kaut ko iemaisīja tējā. Drizumā es sajutu dūrienu zem sirds un reiboni. Kaimiņš pa telefonu runāja ar kādu Lašonu."

Martins pašķielēja pa kreisi. Rahīms joprojām runāja ar Al-lāhu, un viņa acis fanātiski mirdzēja. "Kas patiesībā ir šis tips un kādas organizācijas labā strādā? Uzradās mūsu mājā un uzdevās par studentu, kad es atgriezos no Tallinas. Tagad skaidrs, kurš vandījies pa dzīvokli. Droši vien meklēja Andreja disketi."

Salta nelaimes priekšnojauta izraisīja drebuļus. Šķita, ka drūmās debesis kā mitrs, auksts palags apsedz viņu no visām pusēm, un viņš, ļengans un padevīgs, ļāvās gluži kā miegaina zivs. Un līdzi peldēja viņa smeldzīgās skumjas.

"Ja nu mani nolēmuši novākt," Martins trauksmaini nodomāja, "kā liecinieku, kurš apgalvo, ka pats savām acīm redzējis izglābtu un krastā nogādātu kapteini Pihtu? Mani taču brīdināja par briesmām gan žurnālists Kāris Stiva, gan šefs Rolfs Ebergs, gan Rebeka un pat starptautiskās komisijas loceklis Bens Dagers."

No ši minējuma ledaina žults kaut ko aizlauza sirdī, aptumšojot apziņu. Martins ar elkoni iebakstīja musulmanim un drīzāk sajuta, nevis izdzirdēja savu balsi:

- Vai mani ved, lai nogalinātu?

Rahīms beidza runāt ar Allāhu, uzmeta gūsteknim tramīgu skatienu un pēc tam apjucis pievērsās cilvēkam ar cepuri. Tas pagriezās, un Martins platajā sejā ieraudzīja plēsīgi spīdošas kaķa acis.

- Jūs, Nilsena kungs, esat sliktās domās par savu valsti, -plecīgais mundri norādīja. - Mūsu karaļvalsts nenogalina savus dēlus. - Viņš ieturēja pauzi un piebilda: - Ja vien nav svarīgs iemesls to darīt.

- Tātad bija iemesls, - Martins dobji izmeta, - ja reiz iemitinājāt savu aģentu man blakus.

- Piekrītu. - Svešais greizi pasmaidīja. - Iemesls bija. Jūs, Nilsena kungs, centāties pierādīt komisijai, ka pēc katastrofas redzējāt kapteini Pihtu sveiku un veselu. Bet tie ir maldi, jo kapteinis noslīka līdz ar prāmi. Lai jūs nedezinformē-tu sabiedrību, jūs nolēma... ē... - Viņš centās piemeklēt vajadzīgo vārdu.

- Aizsūtīt uz viņpasauli? - Martins nočukstēja.

- Mēs esam nevis asinskāri bandīti, bet karalistes kalpi! -plecīgais turpināja. - Neviens negrasās jūs nogalināt.

- Kāpēc jus mani vedat uz lidmašīnu?

- Interesants jautājums, - svešais domīgi sacīja. - Jūs, Nilsena kungs, esat svarīgs liecinieks prāmja "Estonia" katastrofas lietā, kuras izmeklēšanai seko visa Eiropa. Šādus lieciniekus sargā. Un kā vēl sargā!

- Kurā pasaules nostūrī mani cītīgi noslēps?

- Vienā no valstīm, kur darbojas liecinieku aizsardzības programma. Bet... - Viņš apklusa un cieši lūkojās vējstiklā.

- Kas par "bet"? - Martins sarāvās.

Cilvēks cepurē nosmīnēja un paskaidroja:

- Jūs dzīvosiet citā valsti un ar citu uzvārdu. Jūs uz visiem laikiem aizmirsīsiet savu pagātni, draugus un paziņas... Jums nebūs nekādu kontaktu ar Zviedriju. Un, lai kompensētu jūsu ierobežoto brīvību, jums maksās pensiju un nodrošinās mājokli. Vārdu sakot, saņemsiet visus labumus, ko piedāvā liecinieku aizsardzības programma. Tā būs nevis dzīve, Nilsena kungs, bet paradīze. Pateicieties mūsu valdībai par šādu humānu soli. - Svinīgo runu pārrāva telefona zvans. - Jā, pulkveža kungs! Mēs būsim laikā, - plecīgais steigšus apsolīja un novērsās, tādejādi likdams manīt, ka saruna beigusies. Martins vairs pat nemēģināja kaut ko teikt. Nebija jēgas mocīties bailēs no nākotnes. Viņš domās, pār-

metot sev mirkļa vājumu, ilgi un rupji nolamājās, un beigās čukstus piebilda:

- Mesls tu esi, kaimiņ, smirdīgs mēsls! Un tāds kaļ no galvas Korānu!

- Es nepārkāpu svēto rakstu baušļus, - Rahīms izgrūda.

- Es darīju savu darbu. Kaut ari esmu svešinieks šai zemē, es kalpoju tai padevīgi un uzticīgi.

Šķiet, tikai tajā brīdī Martins līdz galam aptvēra notiekošo. "Mani iesēdinās lidmašīnā kā sagūstītu vergu un aizvedīs!" Sirds kā palēninātā kritienā aptumšojās un apklusa, bet tūlīt atsāka strauji sisties. Tāds iznākums nebija negaidīts, viņš jau agrāk iztēlē daudzreiz bija modelējis draudošās beigas, bet tagad, kad nāve lidinājās blakus, viņš it kā atjēdzās un sāka protestēt: "Par ko man šādas mocības? Mierīgi dzīvoju, un še tev! Un viss viena nolādēta prāmja dēļ! Kāpēc es braucu uz tikšanos ar Andreju? Tas ir liktenis... Ja Andrejs gāja bojā vienā mirklī, tad es lēni miršu svešatnē. Nē, es negribu!"

Mobilā telefona signāls vedināja atpakaļ realitātē.

- Jā, Lāšons... Savienojiet! Mēs iekļuvām sastrēgumā, pulkveža kungs. Centīsimies nenokavēt izlidošanu, - plecīgais solīja un izslēdza telefonu. Tad viņš pavēlēja vadītājam:

- Dzen uz maksimālo!

- Piesauksim vēl nelaimi... Ceļš ir apledojis, - šoferis aizsmakušā balsī sacīja.

- Man nospļauties, ka apledojis, - Lāšons iebrēcās.

- Dzen! Dievs palīdzēs!

Automašīna aiztraucās negantā ātrumā. Naksnīgā pilsēta lidoja garām Martinām, ielas parādījās un tūdaļ nozuda saltajā tumsā. Viņš nepievērsa uzmanību nolaupītāju sarīkotajām ātrumsacīkstēm - viņam bija vienalga. Skatīdamies uz sniegotajām Stokholmas nomalēm, viņš pat nespēja iedomāties, ka vēl kādreiz drīkstēs šurp atgriezties. Viņš uzskatīja, ka šis ceļš uz noslēpumaino lidmašīnu ir pēdējais ceļš dzimtajā zemē. "Kungs," viņa sirds kliedza, "par ko tas viss? Vai tiešām par to, ka daba devusi man citu orientāciju? Vai par to, ka esmu salasījies Nīči un uzskatu sevi par pārcilvēku?"

Martins lūdza Dievu, kaut automašīna avarētu un pienāktu beigas viņa ciešanām.

Pinkaino koku rinda aprāvās, un automobilis tuvojās milzīgam laukam, kur zibsnīja gaismas. Ar katru metru tas kļuva lielāks un platāks, pārvērzdamies uguņu jūrā. Starp debesim un zemi pulsēja laineru dzeltenās dzirkstelites. Lidosta dzīvoja un elpoja savā dinamiskajā ritmā, izvadādama cilvēkus pa dažādiem kontinentiem. Martinu nepameta sajūta, ka tūlīt pat viņš pārkāps kādu sakrālu robežu, aiz kuras nāksies dzīvot pēc citiem noteikumiem. Ja, protams, viņam atļaus dzīvot.

Pie transporta vārtiem dežurēja sargs. Lāšons pastiepa viņam papīru. Sargs to uzmanīgi izlasīja, paspēra soli tuvāk automašīnai, aplūkoja pasažierus un pēc tam ar kādu sazinājās pa telefonu.

- Gaidiet tur. - Viņš pamāja uz stāvvietu pie vārtiem. - Jums atbrauks pakaļ.

- Varbūt ielaidiet! - plecīgais lūdza. - Mušu vizīte ir saskaņota ar lidostas vadību.

- Gaidiet, - sargs attrauca un devās uz savu būdiņu.

Martins sēdēja kā hipnotizēts. Smadzeņu dzīlēs sakustējās vārga domiņa, ka vajadzētu izmantot bridi un bēgt, taču abi pavadoņi, gluži kā uzminējuši šo nodomu, cieši piespiedās viņam klāt. Jau tūdaļ Martins atmeta ideju par bēgšanu un mierināja sevi ar to, ka vēlāk gadīsies labāka iespēja.

Drīzumā pa vārtiem izbrauca furgons ar lidostas emblēmu un piestāja blakus viņu automašīnai.

- Atstājiet savu transportu stāvvietā, - šoferis nokliedza, pavēris logu. - Pārsēdieties pie manis!

Tips ar pietūkušo seju veikli izlēca no automobiļa un paķēra gūstekni aiz piedurknes. Viņa īgnajā klusēšanā bija jaušami neslēpti draudi. Otrā pusē uzradās cilvēks cepurē. Šķielēdams uz Martinu ar brīdinošu kaķa aci, viņš teica:

- Neiedomājieties darīt muļķības! - Ledainajā gaisā viņa balss skanēja kā šaurā tunelī, aprauti un asi. - Es šaušu bez brīdinājuma.

Gluži kā sapnī Martins iekāpa furgonā, nemitīgi juzdams spēcīgo pavadoņa roku. Ar dzeloņstieplēm apjoztie vārti kā zobaina haizivs rīkle lēni atvērās un norija furgonu.

- Tas arī viss. - Martinām sarāvās sirds.

Draudīga vēsma tikai pieskārās viņam, tikai tuvojās, bet viņš jau bija kļuvis auksts. Pat vismurgainākajos pieņēmumos viņš nespētu iztēloties, ka sods par saistību ar nogrimušo prāmi pienāks tik ikdienišķi un vienkārši.

Automašīna jau traucās pa betona segumu garām lieliem un maziem laineriem uz nomaļu stāvvietu, kur krēslā slēpās neliela Boeing lidmašīna.

Kad furgons, veicis virāžu, nobremzēja pie trapa, fizelāžas sudrabainajā korpusā atvērās lūka. No tās izlēca pilots ar ogļmelnu seju un gaļīgām, sārtām lūpām un sašutis norūca:

- Mums jau sen laiks izlidot!

- Viss kārtībā, ser, - cilvēks cepurē vainīgi sacīja, - mēs atgādājām pasažieri.

Martins, it kā nupat pamodies, novērtēja situāciju. Tagad, pirms smagās neizbēgamības, kas viņu gaidīja, pamazām uzvirmoja niknums. "Mani kā vergu grib iegrūst lidmašīnā un aizvest nezināmās tālēs, kur droši vien nogalinās." Nevaldāmas dusmas kā ass nazis graizīja baiļu plīvuru, kas aptumšoja apziņu. Pēkšņi Martins pagrūda blakus stāvošo tipu ar pietūkušo seju un metās bēgt. Svešais no pārsteiguma nokrita, bet tūdaļ atsperīgi pielēca kājās un skrēja viņam pakaļ. Vajātājs izrādījās trenēts kareivis un lielisks skrējējs. Attālums strauji saruka. Martins saprata, ka sargs viņu kuru katru brīdi panāks, un pagriezās, cenzdamies izdarīt sitienu ar dūri. Svešais veikli izvairījās un pielika gūsteknim pie galvas pistoli. Krītot viņu ietina savāda tumsa, un šaurajā perspektīvā, kas viņam pavērās, Martins ieraudzīja masīvu cilvēku ar cepuri galvā. "Maitas!" viņš gribēja nokliegt, taču vārds iesprūda rīklē un pazuda, pārplēšot sirdi un atmiņu. Ar dobju vaidu viņš nokrita uz sasalušā betona. Tai pašā brīdī viņa gara acu priekšā, viņa aptumšotajā pasaulē, iedegās sveces - simtiem, tūkstošiem sveču.

Atguvās Martins no smeldzošām sāpēm pakausi. Spēkā pieņēmies vējš grieza apkārt puteņa virpuļus. Viņš mēģināja pakustēties, taču ļenganais ķermenis negribēja klausīt. Viņu pacēla un aiznesa uz lidmašīnu.

- Jūsu pasažieris var sastrādāt salonā velns zina ko, -melnādainais pilots stostījās.

- Neuztraucieties, ser, - cilvēks cepurē mierināja. - Mēs viņam atņemsim tādu iespēju. - Lāšons izņēma no kabatas rokudzelžus, aizlika Martina plaukstas aiz muguras, saslēdza tās kopā un pavēlēja padotajiem: - Nogādājiet viņu lidmašīnā!

Kad pasažieri nosēdināja krēslā, pilots atnesa virvi un palūdza, lai vēl lielākai drošībai Martinām sasien kājas. Rahīms ar pūlēm ienesa milzīgu čemodānu.

- Tur ir viņa mantas, - musulmanis sacīja pilotam. - Kur lai noliek?

Lidotājs atvēra metāla skapja durvis un noburkšķēja:

- Tur.

Rahīms noslēpa bagāžu skapī un bikli piegāja pie Martina, kurš viebdamies purināja galvu. No brūces sūcās asinis.

- Kur jums ir aptieciņa? - Rahīms satraukts vaicāja pilotam. - Viņam ir caurums galvā... Vajag pārsiet...

Melnādainais klusēdams nozuda un atgriezās ar aptieciņu. Rahīms cītīgi apstrādāja brūci, pielika tamponu un aizlīmēja ar plāksteri.

- Nekā briesmīga, Nilsena kungs, - viņš čukstēja. - Līdz lidojuma beigām sadzīs.

- Paldies par to pašu, - Martins nikni izdvesa. - Paldies par visu!

Musulmanis nolaida acis un aizvilkās uz izejas pusi.

Visi pameta salonu, pilots aizvēra durvis, cieši paskatījās uz pasažieri un nozuda kabīnē. Dzinējs uzņēma apgriezienus, un lidaparāts aizrāpoja uz pacelšanās joslu. Virves un metālā iegrožots, Martins noliecās pie stikla, un pa vaigiem viņam ritēja asaras. Pēdējos mēnešos eksistence viņam likās kā viena vienīga murgainu parādību un negaidītu augstu lidojumu rinda. Nāves elpa un brīnumaina izglābšanās, mīļo-til drauga nāve un žurnālista līķis, bēgšana no Tallinas un alkohola bakhanālija, bezdarbs un gadījuma peļņa, prestižs amats un komforts. Atmiņu fragmenti par šo aiz muguras palikušo dzīvi vēl sekoja viņam un centās pieķerties, taču, tik tikko pieskārušies atmiņai, sabira pelnos un pārvērtās nejaušu vārdu un skaņu haosā. Kaklā brieda mežonīga, gandrīz zvērīga velme pretoties neizbēgamajam, izkliegt rupjus lamuvārdus, kratīties epilepsijas lēkmē, kost sedekļa atzveltnē, nolādot to dienu, kad viņš uzkāpa uz prāmja "Estonia" klāja. Taču tūdaļ viņam uz pleciem uzgūla gurdens sastingums, un karstās lupas izdvesa:

- Ardievu, mani draugi...

Lidmašīna aiztraucās pa betona skrejceļu. Un visas skumjas, viss rūgtums, kas bija mocījis Martinu pēdējās stundās, savijās sirdi plosošā neizpratnē. Par ko? Kurp? Kāpēc?

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA ČEHOSLOVĀKIJA APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

Kalnā priežu audze kļuva aizvien biezāka un varenāka, saplūstot brūnzaļā vienlaidu ņirbā. Karlovs paskatījās lejup un sajuta vieglu reiboni. Šķita, ka ielejā braucošais autobuss nevis kustas, bet ķepurojas uz vietas skuju putras viducī. Viņš paņēma binokli un nopētīja Karlovi Vari kūrortu. Starp ažūra tiltu savienotiem akmens krastiem trakoja sudrabaini zaļā upīte Tepla. Gar malām kā amfiteātris slējās pilsētas kvartāli, un no kalnu grēdas augšas kūrorts atgādināja zaļa meža ieskautu pasakainu karaļvalsti.

- Paskaties, cik skaisti! - Karlovs sajūsmināts sacīja, pasniegdams binokli sievai.

- Man skaistums nav ne prātā, - Eva, smagi elpodama, nočukstēja. - Velns mani dīdīja kājām rāpties tādā augstumā! Es esmu nevis klinšu kāpēja, bet deju skolotāja.

- Nevis velns dīdīja, - Karlovs pasmaidīja, - bet ārsts rekomendēja pastaigas.

- Tieši tā, izmest loku pa iekoptām pastaigu takām! Tās ir saudzīgas pret atpūtniekiem. Tur ir gan pakāpieni, gan margas un jebkurā vietā var padzerties ūdeni... Bet tu sagribēji uz necaurejamu stāvu krauju, kur sevi cienoši atpūtnieki savu kāju nesper.

- Mēs veicam meža promenādi, - Karlovs maigā balsī turpināja, - baudīdami svaigu gaisu, klusumu un patīkamas sarunas. Jo mēs šurp atbraucām nevis ārstēties, bet pavadīt medusmēnesi un... salaulāties pareizticīgo baznīcā pie tēva Vasilija. Redz, kur tā baznīciņa...

- Iespaidīga, - Eva, ieskatījusies binokli, novilka, - milzīga balta akmens baznīca ar pieciem zelta kupoliem.

- Kad nokāpsim no kalna, es gribu līdz tai aiziet, - Karlovs atzina. - Runā, ka Svētā Pētera un Pāvila baznīca uzcelta pagājušajā gadsimtā vēlīnā historisma stilā.

Eva nopētīja seno akmens un stikla celtni, kura slējās upes krastā, un, aplaizījusi sausās lupas, žēlabaini sacīja:

- Es mirstu no slāpēm, vīriņ, un pašlaik sapņoju nevis par baznīcu, bet par geizeru kolonādi. Vien iedomājoties par to, man sagriežas galva un nāk ģībonis, bet mute kļūst sausa un skāba.

- Mes aizmirsām paņemt ūdeni, - Karlovs ar nopūtu konstatēja, vainīgi palūkodamies uz sievu. - Es sagatavoju līdzņemšanai un aizmirsu! Bet kāds šeit klusums, gandrīz ausīs džinkst... Nevienas dzīvas dvēseles!

- Tu kļūdies. - Eva pasmīnēja. - Es dzirdu motocikla rūkoņu.

/

Karlovs sasprindzināja maņas, un no sejas nozuda prieka izteiksme. Dzinējs rūca šaurajā aizā, kas veda lejup.

- Kādam šeit kaut ko vajag, - viņš sūrojās. - Bet es grasījos...

Rūkoņa, pieaugdama sparā, aizplūda pār snaudošo virsotni un ar pastiprinātu atbalsi pārtapa par īstu dārdoņu. Drīzumā no krūmiem iznira Jaiva, ko vadīja vīrietis ādas jakā. Aizmugurē sēdēja sieviete ar mugursomu.

- Atkūlušies nelaikā, - Karlovs nočukstēja.

Vīrietis apklusināja dzinēju, noņēma ķiveri un ierunājās vācu valodā:

- Šķiet, ka no šejienes bus labs skats, - viņš sacīja savai ceļabiedrei.

Sieviete nolēca no motocikla, nometa mugursomu un piegāja pie kraujas malas. Apskatījusi apkārtni, viņa augstsirdīgi piekrita.

- Droši vien augstāk ir vēl labākas vietas, no kurienes filmēt, bet, ja godīgi, esmu piekususi. Mēģināšu pastrādāt šeit.

Viņa pagriezās un satrūkās, ieraudzījusi aiz aveņu krūma sēdošos svešiniekus. Motociklists ievēroja pārmaiņas ceļabiedres sejā un arī paskatījās turp. Eva paspēra soli pretim.

- Atvainojiet, kundze, - motociklists apjucis izdvesa. - Ceru, ka jūs saprotat vāciski, jo visi šis apkaimes iedzīvotāji prot šo valodu. Karlsbāde jau vienmēr skaitījusies vācu kūrorts...

Viņa izvalbītās riekstu brūnās acis pētīja svešinieci ar jautājošu ziņkārību. Sieviete steigšus novilka ķiveri, atklājot simpātisku seju ar gaiši brūniem matiem un zilām acīm.

- Mēs nedaudz patraucēsim jūsu mieru, - viņa smaidīdama sacīja vāciski. - Mani šurp atvedusi profesija.

- Un kāda ir jūsu profesija? - Eva pasmaidīja pretī.

- Es esmu televīzijas žurnāliste no Strasbūras. Anita La-vantīra. Francūziete. Taču mana pilsēta atrodas uz robežas ar Vāciju, tāpēc mēs visi runājam vācu valodā. Mēs ilgi braucām pa kalnu takām. No šejienes labi redzama Karlovi Varu panorāma. Bet es veidoju raidījumu par šo kūrortu. Tā nu meklēju vietu, no kurienes uzņemt visaptverošu kadru. Vēlreiz atvainojiet, bet man tas viss jāiemūžina. - Viņa graciozi novēzēja rokas. - Ceru, ka jūs atļausiet?

- Mēs šeit neesam saimnieki, - Eva attrauca, ar grūtībām piemeklēdama vārdus. - Mums atļauja nav jāprasa.

- Okei! - žurnāliste nodungoja, izņēma no mugursomas profesionālo kameru un ķērās pie darba.

- Bet es, - patīkamā baritonā ierunājās vīrietis, - pavadu šo lēdiju kā šoferis un topošais līgavainis. Mani sauc Alfreds. Alfrēds Līde.

Eva piegāja pie viņa un, pastiepusi roku, sacīja:

- Tas ir mans vīrs Vilors. Mēs esam no Baltijas.

Karlovs tikpat kā neprata vācu valodu, tomēr pamāja.

- Ļoti patīkami. Pēc jūsu akcenta es uzminēju, ka esat no Latvijas vai Igaunijas, - Alfrēds norādīja.

- Vai esat valodnieks? - Eva ar interesi pavaicāja.

- Nē. Es Minhenē studēju starptautiskās tiesības. Specializējos slāvu valstīs. Ja jūs esat no Padomju Savienības, mums būs ērtāk sarunāties krievu valodā.

- Protams, protams. - Eva priecīgi pamāja. - Kā jūs jau pamanījāt, es visai lauzīti runāju vāciski.

- Vēlreiz sveicināti! - Alfrēds pasmaidīja. - Es esmu vairākkārt bijis Rīgā darba darīšanās un varu apgalvot, ka tā ir pārsteidzoši skaista pilsēta.

- Jums taisnība, - Karlovs ierunājās. - Rīga patiešām ir skaista pilsēta... Jūs labi runājat krieviski! Acīmredzot jums bijuši lieliski skolotāji.

- Tas tiesa. Universitātē man šo galveno slāvu valodu mācīja no jūsu valsts aizbēdzis ebrejs, kurš Maskavā pasniedza starptautisko attiecību institūtā. Man ari pirms studijām bija labs vārdu krājums, ko papildināju jau kopš puikas gadiem. - Uztvēris pārsteigumu jauno paziņu sejās, viņš paskaidroja: - Mans pirmais skolotājs bija tēvs, kurš pavadīja daudzus gadus Sibīrijas taigā aiz dzeloņstieplēm. Tur viņš nonāca, jo bija strādājis gestapo. - Karlovs, izdzirdot šo vārdu, satrūkās. Alfrēds pamanīja viņa reakciju un mierīgi piebilda: - Jā, jā, viņš dienēja paša reihsfīrera Himlera štābā! -Viņš paskatījās uz padomju tūristiem un ar lepnumu turpināja: - Turklāt mans tēvs uz pārrunām ar amerikāņiem pavadīja pašu Verneru fon Braunu!

- Raķešu baronu! - Karlovs iesaucās. - V-l un V-2 tēvu!

- Vai jūs interesējaties par kara vēsturi? - vācietis brīnījās.

Karlovs atcerējās Lubjankas ģenerāļa secinājumu, ka Rietumos kāds izrādīs interesi par viņu. Acīmredzot tāds brīdis bija pienācis, un viņam, padomju virsniekam, jāļauj sevi savervēt.

- Ne tikai interesējos, - viņš sacīja, - bet arī daudzus gadus profesionāli pētu, jo dienu PSRS Gaisa spēkos. - Šoreiz jurists aiz pārsteiguma palika ar vaļā muti, un Karlovs sparīgi turpināja: - Iedomājieties tikai, es pats savām acīm esmu redzējis V-2.

- Kur? - vācietis izdvesa.

- Kazaņā, kur glabājas hitleriešu kara tehnikas paraugi. Tā ir Tatārijas galvaspilsēta, kas atrodas Volgas upes krastos.

- Jums paveicies. Es šo raķeti esmu redzējis vien attēlos. Mans tēvs nofotografējās tai blakus Konšteina kalna dzīlēs, kur atradās profesora fon Baruna slepenais birojs. Šis fotogrāfijas dēļ tēvs nonāca NKVD sienās. Kratīšanas laikā to atrada mana tēva kabatā.

- Vai jums nav apnikusi šī mūžīgā tēma par karu? - kaprīzi iesaucās francūziete, atraudamās no videokameras. - Es krievu valodā protu vien paris desmitu vārdu, taču gestapo un NKVD noteikti zinu, tāpēc saprotu, ko jūs apspriežat.

- Iedomājies, Anita! - Alfrēds sacīja vāciski. - Mūsu jaunais paziņa ir krievu virsnieks, armijas lidotājs!

- Nevis lidotājs, - Karlovs izlaboja, - bet aviācijas elektronikas speciālists.

- Vajadzētu viņu intervēt, - Anita attapās.

- Nemaz nedomā. - Vācietis izmainījās sejā. - Padomju valsti par to stingri soda!

- Varat intervēt mani. - Eva pasmaidīja. - Es arī strādāju armijas garnizonā, bet neesmu devusi zvērestu glabāt armijas noslēpumus. Un pat nezinu nekādus noslēpumus.

- Ko jus darāt pie armijniekiem? - Francūzietes lielās acis iemirdzējās.

- Mācu dejot, - Eva ar smaidu paziņoja. - Es esmu balles deju skolotāja armijas klubā.

- Tas būs superīgs sižets, - žurnāliste sajūsminājās. - Lūdzu, kopā ar kungu nostājieties šeit, uz kraujas malas! Es filmēšu un uzdošu jums jautājumus. Jus, ludzu, atbildiet. Bet tu, Alfrēd, sinhroni pārtulko. - Kad filmēšana beidzās, La-vantīras jaunkundze priecīgi sacīja: - Paldies jums, mani draugi, liels paldies! Par to, ka piedalījāties manā raidījumā, atļaujiet jūs pacienāt ar karstu kafiju un svaigām bulciņām, kuras es vēl karstas šorīt nopirku vietējā maiznīcā.

Viņa izklāja zālē papīra galdautu, izņēma no mugursomas divlitru termosu, iepakojumu ar vienreizlietojamām glāzēm, cukuru, saldo krējumu, franču šokolādi un, daudznozīmīgi paskatīdamās uz ciemiņiem, balzama "Becherovka" pudeli.

- Iepazīšanās ir jāatzīmē. Turklāt tas... - Viņa ar pirkstu piebakstīja plakanajai pudelei, - ...ir ārstniecisks dzēriens.

Pusdienojot Karlovs jutās neērti. Viņam nebija nekā, ko likt galdā, tāpēc viņš nolēma, ka atradīs piemērotu brīdi un kā kompensāciju piedāvās viņiem vakariņas kādā pieklājīgā restorānā.

- Gatavodamās raidījumam, es pavadīju daudz laika vietējā arhīvā un muzejā, - Lavantīras jaunkundze stāstīja. - Un uzgāju interesantus faktus. Tagad Karlovi Vari, pateicoties minerālūdeņu avotu ārstnieciskajām īpašībām, kļuvuši par Eiropas līmeņa kurortu. Bet šos avotus atklāja neviens cits kā slavenais Čehijas karalis un Svētās Romas impērijas valdnieks Kārlis Ceturtais. Četrpadsmitajā gadsimtā šī apkaime bija imperatora un viņa svītas medību lauki. Reiz Kārlis ar suņu baru vajāja briedi. Vietējās upītes krastā viens no suņiem iekļuva karstajā avotā un applaucējās. Karalis bija pārsteigts par kūpošo strūklaku. Toreiz viņš savu ārstu klātbūtnē izteica pieņēmumu, ka ūdens ir dziedniecisks un var izārstēt daudzas smagas slimības. Par termālajiem avotiem šī apvidus iedzīvotāji zināja jau daudz senāk. Ne velti slāvi nosauca šo apkaimi par "Vari". Tas ir daudzskaitlis vārdam "vārīšanās". Tomēr tieši Kārlis Ceturtais, atklājis dzīvinošo geizeru, tūkstoš trīssimt četrdesmit astotajā gadā deva pavēli piešķirt šai vietai pilsētas statusu, bet vēlāk tā ieguva viņa vārdu. Un vispār Kārlis Ceturtais bija ģeniāla vēsturiska personība. Pirmā universitāte Centrāleiropā, Kārļa tilts Prāgā un daudzi citi ievērojami objekti uzbūvēti tieši viņa valdīšanas laikā.

Karlovu pāris ar lielu interesi klausījās franču žurnālistē. Viņi te uzturējās jau veselu nedēļu, bet par šādiem vēstures faktiem nebija dzirdējuši.

Laventīras jaunkundze paskatījās pulkstenī.

- O, mums jābrauc! - viņa iesaucās. - Alfrēd, iedarbini savu parkšķi! Paldies, draugi! Bija prieks ar jums iepazīties.

- Vai jūs vēl ilgi te uzturēsieties? - Karlovs painteresējās.

- Rīt no rīta dosimies prom uz Berlīni.

- Ar kuru vilcienu? - Evai paspruka. - Redziet, es arī rīt braukšu uz Rietumberlīni. Man jau nopirkta biļete. Tur dzīvo mana mamma un meita.

- Mēs nebrauksim ar vilcienu. Mēs ieradāmies ar Alfrēda mašīnu, bet motociklu iznomājām darba vajadzībām.

Starp citu... - Anita jautājoši paskatījās uz Evu. - Mēs varam paņemt jūs līdzi.

- Nudien, - piebalsoja Alfrēds. - Nododiet biļeti kasē, un brauksim kopā! Jūs pastāstīsiet par Latviju... Es drīz došos vizītē uz Rīgu.

Eva nedroši pievērsās vīram.

- Ja viņa jums netraucēs, es tikai priecāšos, - Karlovs atbildēja.

- Sarunāts, - žurnāliste rezumēja. - Rīt desmitos no rita mēs iebrauksim jums pakaļ. Tikai pasakiet adresi.

- Ko jūs darāt šovakar? - Karlovs pavaicāja.

Viņi saskatījās un paraustīja plecus.

- Oficiālu plānu mums nav, - jurists novilka. - Gatavosimies ceļam.

- Tādā gadījumā es ielūdzu jūs vakariņās, teiksim, viesnīcas Grandhotel Pupp restorānā. Stāsta, ka tur esot vislabākā virtuve šajā pilsētā.

Francūzietes seja iemirdzējās.

- Mēs ar prieku pieņemam jūsu ielūgumu, - viņa nočivināja. - Vai ne tā, Alfrēd?

- Protams, protams. - Viņš priecīgi pamāja.

- Tad tiekamies pie restorāna ieejas, teiksim, pulksten deviņpadsmitos.

- Brīnišķīgi. Tad līdz vakaram!

Kad motocikla rūkoņa pagaisa kaut kur lejā, apakšpulkvedis apsēdās uz nolūzušas priedes stumbra un kļuva domīgs. "Varētu šķist, ka tikšanās ir nejauša. Bet - vai tā bija? Varbūt to izplānoja kaut kur Vācijas izlūkošanas centrā vai pat CIP sienās. Vai Eva arī piedalījusies plānošanā? Tagad es visu laiku uzdošu sev tādus jautājumus." Viņam likās, ka jauno ģimeni izveidojuši specdienesti, nelikdamies zinis par abu aģentu jūtām. "Viss notika pārāk ātri, un es joprojām nespēju saprast, vai mūsu laulība ir īsta. Eva taču tik ātri un viegli piekrita kļūt par manu sievu. Bet - vai maz verts lauzīt galvu?" Karlovs sevi mierināja. "Es ari viņu bildināju pēc ģenerāļa lūguma."

- Mums arī laiks doties ceļā, - Eva pārtrauca viņa pārdomas. - Jāgatavojas vakaram.

- Tev taisnība. - Apakšpulkvedis nopūtās un norūpējies devās lejup.

Aiz gaisa lainera iluminatora stikla violets saullēkts mijās ar peleku, mutuļojošu mākoņu dūmaku. Un uz ši pulsējošā fona Karlova acu priekšā slējās krēmkrāsas pilis, baznīcu un tempļu stingrie stāvi, šauras viduslaiku ieliņas starp zemam mājelēm ar sarkanu dakstiņu jumtiem, trokšņainā Vltavas upe, neskaitāmie arhitektūras šedevri skaistajā Prāgā - pirmajā ārzemju galvaspilsētā, kur viņam laimējies būt. Aizrobežu zeme pārsteidza, sajūsmināja un izraisīja skumīgas pārdomas. Viņš uzdeva sev jautājumu: "Ja valstis, kuras ietilpst sociālistiskajā komunālajā dzīvoklī, izskatās tik kontrastaini uz manas dzimtenes fona, kā gan izskatās pilsētas un ciemi kapitālistiskajā pasaulē? Labak par to neprātot." Karlovs sāka analizēt kūrortā pavadītās dienas un sastaptos cilvēkus, kuriem, kā bija norādījis ģenerālis, vajadzētu par viņu interesēties. "īpašu uzmanību neviens nav izrādījis. Ja nu vienīgi vācietis un francūziete. Mēs visu vakaru nosēdējām restorānā, tomēr viņi pat necentās sākt vervēšanu. Iespējams, centīsies izmantot Evu, kad viņi kopā brauks uz Vāciju. Viņa veselu mēnesi pavadīs Rietumberlīnē; iespējams, izveidosies kādi sakari." Taču Karlovs centās sevi pārliecināt, ka šis pāris nav aģenti.

Tā viņš prātoja un skatījās drūmajās debesīs, kamēr aizmiga. Viņu pamodināja stjuarte, kura paziņoja, ka pēc desmit minūtēm lidmašīna nolaidīsies "šeremetjevo-2" lidostā.

Maskava. Viņš pirmoreiz izjuta uz savas ādas apnicīgo un visnotaļ pretīgo muitas kontroles procesu. Nācās nervozi skaidrot, par kādu valūtas summu iegādājies to vai citu mantu, jo viņam bija tiesības pirkt čehu kronas par trīsdesmit padomju rubļiem un ne vairāk. Pavisam noguris no pazemojošās jautājumu un atbilžu spēles ar skrupulozajiem muitniekiem, viņš beidzot izkļuva no robežsardzes zonas un ielidošanas sektorā ieraudzīja starojošu majora Gogijas seju.

- Sveiks, atpūtniek! - specdienesta priekšnieks iesaucās.

- Kā tu šeit gadījies? - Karlovs brīnījās. - Es it kā nevienam nepaziņoju, cikos atlidošu.

- Vilor Ivanovič, - majors vīpsnādams attrauca, - tu mani apvaino! Izskatās, ka ārzemju vēji izpūtuši tev no galvas mūsu kantora iespējas! Lai gan pats tagad tam piederi un uzticīgi kalpo. Es tā ceru.

- Iegaumēšu, - Karlovs norūca.

- Ģenerālis atsūtījis tev pakaļ mašīnu. Gaida no tevis atskaiti.

- Es grasījos tieši no lidostas doties uz Rīgas dzelzceļa staciju pēc biļetes uz vakara vilcienu.

- Paspēsi. Galvenais ir atskaitīties! Tas ir svarīgāk par visu. Ne velti mani aiztrieca uz Maskavu.

Apakšpulkvedis pamāja un pagriezās pret logu, likdams manīt, ka ir noguris no sarunas. Kamēr Karlovi Varos valdīja atvasara, Maskavā bija iestājusies ziema - drūma, ar nelielu sniegu un neierastu mitrumu. Nosalušie gājēji uzmanīgi spēra soļus pa slideno trotuāru. Acīmredzot pēkšņais sals bija pārsteidzis komunālos dienestus nesagatavotus. Viņa tautai raksturīgā bezatbildība izpaudās visur un it visā. īpaši tas dūrās acīs pēc vizītes ārzemēs.

- Stāsti, ar kādām ziņām esi ieradies! - Aiz uzspēlēti jautrā toņa majors tomēr nespēja noslēpt saspringtās gaidas. - Kas zina, varbūt ar kaut ko iepriecināsi?

- Tu taču ved mani pie ģenerāļa, - Karlovs neapmierināts sacīja.

-Jā.

- Tur arī pastāstīšu, lai nav divreiz jāatkārto.

- Tev taisnība. - Majors samulsa un klusēja līdz pat slavenajām Lubjankas ēkas durvīm. Šajā namā Karlovs iegāja ar smagu sirdi. Viņš bija iedzīts stūri, un nācās pieņemt kantora piedāvājumu. Kājas ar grūtībām nesa viņu pa garo, tukšo gaiteni.

- Izskaties svaigāks un jaunāks, - ģenerālis sagaidīja viņu ar uzslavām. - Karlovi Vari atdod cilvēkiem jaunību. Un arī jaunā sieva tevi labvēlīgi ietekmē. - Pamanījis apakšpulk-vēža sejā mulsumu, viņš pasmaidīja un piebilda: - Es ceru, ka ultraskaņas izmeklējumi bija veiksmīgi, tu pamatīgi sadzēries minerālūdeņus, izkaifojies dažādās masāžās un atbrīvojies no visām liekajām holesterīna plātnītēm. Un tas ir saprotams. Absolūti veselu cilvēku nemēdz būt. Pats katru gadu izbaudu visus šos jaukumus. Es esmu pieradis pie Karlovi Varu dziedinošās ietekmes un uzlaboju veselību tikai tur. - Viegli piemiedzis zaļās acis, viņš cieši paraudzījās uz Karlovu, tad pievērsa domīgu skatienu majoram un jau citā tonī sacīja: - Kā tad ir? Vai armijas slepenā speciālista vervēšanas operācija jau sākusies? Vai Rietumu kolēģi uzķērās, apakšpulkvedi? - Karlovs nenoteikti paraustīja plecus, tādēļ ģenerālis pavēlēja: - Stāsti visu pec kārtas un ar visām detaļām!

Karlovs atskaitījās par visu, kas ar viņu bija noticis svešatnē. Kabineta saimnieks izņēma no mapes fotogrāfijas un nolika uz galda.

- Vai šie bija cilvēki, kurus tu satiki vientuļā vietā kalnos? - Viņš pamāja uz attēliem.

Pazinis Grandhotel Pupp bagāto publiku, Karlovs atcerējās, ka tajā bija pazibējusi aviokompānijas pārstāvja seja. Toreiz viņš nepievērsa tam uzmanību, bet tagad saprata, ka bijis pakļauts kontrolei.

- Jā, tie paši, - apakšpulkvedis apstiprināja.

- Ko tu par viņiem domā? - Ģenerālis uzlūkoja viņu ar asu jautājuma izteiksmi.

- Grūti teikt. Es personīgi neievēroju, ka viņi interesētos par manu specialitāti. Nedaudz parunājām par vācu raķetēm, bet turpmāk militārajai tematikai pat nepieskārāmies.

- Ej nu, - ģenerālis savādā tonī izmeta. - Tātad tu nemanīji neko aizdomīgu. Tavuprāt, viņiem vajadzēja uzreiz piedāvāt bēgšanu no dzimtenes un dienestu Rietumos, kur lielāka alga un komfortablāka dzīve?

- Es tā nedomāju, - Karlovs nopurpināja. Pat nenonācis līdz savu paskaidrojumu vidusdaļai, viņš saprata, ka visi viņa argumenti nedod nekādu labumu. Katrs vārds izraisīja ģenerāli atklātu nepatiku un nievājošu nepacietību.

It kā uztvēris viņa noskaņojumu, priekšnieks mundri sacīja:

- Vēlos noradīt, apakšpulkvedi, ka jebkurā darbā nepieciešama veiklība. Ari lai pāršķeltu rieksta čaumalu. Ja tu nevis akurāti pāršķelsi riekstu, bet to sašķaidīsi, kodolu vajadzēs izlupināt kripatu pa kripatiņai. Tāpat ir ar tavu stāstu. Mēs pārbaudījām šos cilvēkus. Kā informēja kolēģi no Demokrātiskās Vācijas, jurists Alfrēds Līde jau sen strādā C1P. Par Lavantīras jaunkundzi mums nav negatīvas informācijas. Pagaidām... Tā ka, dārgais apakšpulkvedi, nopietnā spēle tikai sāksies. Tu teici, ka viņš dziras uz Rīgu?

- It kā par to ieminējās.

- Tad gatavojies ciemiņa uzņemšanai. - Ģenerālis apmierināts berzēja rokas. - Viņš noteikti ieradīsies.

- Nedomāju, ka viņi atbrauca uz Karlovi Variem pēc Evas iniciatīvas, - Karlovs ar pārliecību sacīja un pat sarāvās no šāda ķecerīga pieņēmuma.

- Šie miglainie minējumi patlaban nevar mainīt praktiski neko. Nākotne rādīs, - ģenerālis noslēpumaini pateica un steigšus nomainīja sarunas tematu. - Kāds noskaņojums valda čehu virsnieku aprindās? Viņi taču ari ārstējas tajā sa-NATOnjā. Tikai atbildi godīgi!

- Ja godīgi, tad gaisā vējo drīzu un radikālu pārmaiņu priekšnojautas, - apakšpulkvedis atcirta.

Acīmredzot šie vārdi uzjundīja ģenerāļa dvēselē saltas tirpas. Viņš saprotoši pamāja, un viņa pleci gurdeni nošļuka. Pēkšņais nogurums viņu nodeva. Bija redzams, ka tuvāka iepazīšanās ar patieso stāvokli draudzīgajās armijās un sociālistisko valstu brālīgajā savienībā viņam pārāk dārgi maksā. Tajos laikos ne tikai Čehijā, bet arī dzimtenē virmoja reibinošs bēgšanas, atdalīšanās, emigrācijas un drīzu pārmaiņu gaidīšanas eliksīrs. Ilggadējās sociālistiskās sadarbības audums plīsa pa visām šuvēm. Vietām, vairs nebaidoties no milicijas, dumpojās ne tikai inteliģence, bet arī strādnieku šķira. No malas varēja šķist, ka vakardiena un šodiena ir vien kādas nemainīgas izrādes turpinājums, kurā viņam,

VDK ģenerālim, atvēlēta jau iepriekš zināma loma, ko mainīt vairs nespēj neviens pasaules spēks.

Atsvešināti skatīdamies pa logu, ģenerālis noteica:

- Sanāk, ka patiešām nav kur atkāpties. Aiz muguras ir Maskava. - Karlovs nesaprata, ko ģenerālis domājis, un paraudzījās uz viņu ar izbrīnu. Acumirkli atguvies, priekšnieks labi nostādītā krievu skatuves rečitativā noskandēja: - Alea jncta est", apakšpulkvedi. Sākam spēli, kurā galvenā loma iedalīta tev.

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA Viltojums un ģenerāļu spēlītes

Es aizbraucu uz Sanktpēterburgu un apmetos viesnīcā "Oktjabrskij". Tur mani satikt vēlējās kolēģe Elza Volta. Es iegāju rezervētajā numurā, atvēru skapi, lai noģērbtos, un... paliku ar vaļā muti! Tur karājās uzvalks, vairāki krekli un modernas kaklasaites. "Elza kļuvusi par īstu skopuli," man pazibēja prātā. "Viņa nolēmusi uz mana rēķina ietaupīt, izmitinot kopā ar svešu cilvēku."

Satraucies un apmulsis es mīņājos pie loga. Miglainā dūmakā pretī viesnīcai rēgojās drūma senatnīgas ēkas fasāde. Kalts lukturis virs durvīm tumsā izgaismoja trotuāra saliņu, kur, it kā ledū sasalis, stāvēja vecs virs ar izstieptu roku. Nedaudz tālāk, sarāvusies no aukstuma, ubagoja arī kāda vecmāmuļa.

Blakus mājā ar spožu, greznu fasādi viss bija citādi -spilgtas neona vītnes rotāja naktsbāra spoguļotās ieejas durvis. Tur piebrauca lepnas ārzemju automašīnas, no kuram izkāpa kungi dārgās drēbēs. Un pārsalušie nabagi kontrastā ar pārtikušajiem bagātniekiem gluži vai atmodināja pirmsrevolūcijas Pēterburgas ainas. Ja pirms desmit gadiem es tādus kontrastus redzēju tikai kino, tad tagad tie bija kļuvuši par mūsu realitāti. Deviņdesmito gadu pārmaiņu viļņi atdzīvināja cilvēku iedalījumu bagātajos un nabagajos, it kā būtu atgriezušies gāzta cara laiki. Šie kontrasti lūza manā apziņā kā gaisma kristālā, liet kristāls taču arī veidojas pamazām. Laiks slīpē skaldnes un piešķir jaunu formu. Greznība un trūcība bija kļuvušas par jaunā laikmeta simbolu postpadomju telpā. Viss atgriezās vecajās vietās. Es sen nebiju uzturējies šajā pilsēta un tagad brīnījos par iezīmīgajām pārvērtībām.

Manas pārdomas pārtrauca telefona zvans.

- Sveiks, dārgais! Apsveicu ar ierašanos! - Elzas balss skanēja kā zvārgulīši.

- Čau, čau, - es strupi atbildēju. - Tu sadomāji iebāzt mani vienā numurā ar svešu cilvēku? Vai tev ir problēmas ar finansēm?

- Kad satiksimies, es visu paskaidrošu, - viņa izgrūda.

Es zināju, ka Krievijā kolēģe pa telefonu neko lieku neteiks un skopi paziņos vien tikšanās vietu un laiku. Viņai joprojām likās, ka te katru viņas vārdu fiksē specdienesti.

- Gaidu tevi, mīļais, pēc divdesmit minūtēm pie Maskavas dzelzceļa stacijas piektā perona ieejas, - Elza nodudinā-ja un nolika klausuli.

Komentēt viņas dīvainos izlēcienus būtu lieka enerģijas tērēšana, tāpēc es tūdaļ pat piekritu. Terminālis atradās blakus viesnīcai.

Visas Krievijas dzelzceļa stacijas bija līdzīgas kā ūdens lāses un principiāli atšķīrās no ārzemju analogiem. Te varēja redzēt pasažierus no Krievijas lauku nomalēm. Parasti viņi nesa unikālus, piecdesmit gadus vecus finiera čemodānus, veclaicīgas, ar naftalīnu piesūcinātas milzu ceļasomas, ar auklu pārsietas kartona kastes un dažādu formu un izmēru grozus. Šāda bagāža bija redzama viscaur plašajā uzgaidāmajā zālē, kas atgādināja izgāztuvi. "Divdesmitais gadsimts tuvojas beigām, bet šeit nekas nav mainījies," es konstatēju un devos uz piekto peronu. Pelēko bezroču, lēto katūna svārku, tumšo virsjaku un mēteļu fons manas kolēģes veidolu pietuvināja Holivudas zvaigznes tēlam. Viņa vienmēr izcēlās ar moderniem tērpiem un koptu ārieni. Blakus viņai grozījās kāds puisis - droši vien piedāvāja sirdi un dvēseli. Elza ar nicinājumu skatījās uz kavalieri un noslēpumaini smaidīja. Ieraudzījusi mani, viņa svešinieku nevērīgi atstūma un, pateikusi dažus stiprus vārdus, no kuriem uzbāzīgā tipa seja pietvīka, tuvojās man.

- Priecājos tevi redzēt, dārgais, - Elza nodungoja eņģeļa balsī.

- Nebrīnīšos, ja nākamreiz tu gribēsi tikties pie atkritumu konteineriem, - es nošņācu.

- Tu taču piekritīsi, ka ir oriģināli redzēties ar mīļoto cilvēku nestandarta apstākļos, - viņa nodudināja.

Es atbildes vietā novipsnāju un dusmīgi sacīju:

- Tu, kolēģe, esi kļuvusi pavisam nekaunīga. Aicini mani strādāt, bet izmitini...

- Nedusmojies, - Elza attrauca. - Es tev visu paskaidrošu... Stacijas teritorijā ir pīrādziņu bistro, kur mēs varēsim mierīgi aprunāties. Tur pārsvarā apgrozās proletariats, tāpēc specdienesti neuzskata par vajadzīgu tur izvietot noklausīšanās ierīces.

- Tu esi nelabojama, - es nopurpināju. - Ved uz pīrādziņiem!

/

- Tiesa, tur nesmaržo kā Lafajeta galerija, toties ir garantija, ka mūs neviens nenoklausīsies. Parastos ļaudis mūsu sarunas neinteresē, bet intelektuāļi un VDK aģenti turp neiet.

- Tur nelabi ož, - es smīnēdams norādīju.

- Tieši tā! Toties ir droši. Tu labi atceries, cik reižu mēs esam skatījušies nāvei sejā.

Viņai taisnība. Pustukšais pīrādziņu bistro nebija pirmā svaiguma - ar neglītiem tauku traipiem uz alumīnija galdiem. Mēs aizgājām līdz vaļējai letei, sakrāvām uz šķīvjiem pīrādziņus ar dažādiem pildījumiem, ielējām glāzēs kaut ko līdzīgu kafijai un, pasnieguši miegainajai kasierei banknoti, devāmies uz stūri, kur bija brīvs galdiņš.

- Stāsti! - es mudināju, cenzdamies norīt rīklē iesprūdušo silto biezpienmaizīti. - Kas tev šoreiz prātā? Kādu saimnieka rīkojumu tu pildi? Un kāpēc tu mani iemitināji pie svešinieka? Ja nu tas ir vecs cilvēks un visu nakti krāks?

- Nomierinies. - Elza maigi pieskārās manai plaukstai.

- Tavs istabas kaimiņš ir jauns un ļoti skaists puisis. Gluži kā lelle!

- Tavs miļākais?

- Diemžēl ne. - Viņa nopūtās. - Viņš atraida sievietes, jo ir zilais.

- Ja? - Mani nervi bija uzvilkti kā stīgas. - Un kāds man ar to sakars? Tu ļoti labi zini, ka man puišeļi ir vienaldzīgi.

- Zinu. Un cienu par to. Es vēlos un pat pazemīgi lūdzu, lai tu nospēlē lomu... - Elza centās piemeklet vajadzīgo vārdu.

- Vecu pederastu! - es izgrūdu.

- Gandrīz. - Viņa pasmaidīja. - Tikai ne vecu. Par tādu tevi nevar nosaukt. Tu esi vīrietis spēku plaukuma... Vārdu sakot, apmetīsies numurā ar savu jauno mīļāko, kura lomu tēlos šis jauneklis no Vācijas.

- Elza, tu esi nojūgusies! - es iekaucos. - Dzīvot vienā numurā ar homiķi, kurš naktī varbūt līdīs man virsū! Vai atceries Stokholmu? Kas ar mani notika, kad kamera ievietoja pederastu?

- Nomierinies. Naktī viņš nebūs tavā numurā. Es viņam rezervēju istabu vienu stāvu augstāk. Viņš gulēs vai nu tur, vai... - Viņa intriģējoši uz mani paskatījās. - Vai mīlēsies sen-jora Klaina apartamentos... Ceru, tu neesi viņu aizmirsis?

- Klainu? To pašu itālieti, kurš tirgo ieročus? Kura dēļ es Zviedrijā nonācu apcietinājumā un tik daudz pārcietu?

- Tieši tā. - Elza pamāja. - Viņš arī ir pediņš un Frankfurtē pie Maiņas pavadīja pāris naktis ar šo jaunekli.

- Tātad Klains, lidodams uz Sanktpēterburgu, zina, ka šis puisis ir te?

- Nē. Tas bus pārsteigums.

- Ja nu puisis izpļāpāsies?

- Viņš saņēma tādu summu, ka turēs mēli aiz zobiem. Turklāt viņš zina, kāds liktenis viņu sagaida, ja plāns izgāzīsies. Viņš ir jauns, bet jau strādā bordelī un baidās no saimnieka kā no uguns. Vārdu sakot, viss ir pārdomāts.

Elza sāka detalizēti izklāstīt rīcības plānu, bet man atlika vien degustēt pīrādziņus un uzmanīgi klausīties.

Elza ar savu šoferi aizbrauca uz lidostu. Es nolēmu pastaigāties pa Ņevas prospektu. Spītējot salam, centrālā iela izskatījās rosīga. Gar spilgtām reklāmām apkārtajām veclaicīgajām fasādēm plūda un čaloja raiba cilvēku straume. Aiz dārgu restorānu skatlogiem ņirbēja eleganti pāri, bet blakus uz slapja trotuāra pavisam jaunas meitenes minisvārkos un ar aukstumā nozilējušām sejām meklēja labi nobarotus dzīves baudītājus, lai veiksmīgāk pārdotu mīlas pakalpojumus. Varonīgā ķeņingrada tagad atraugājās no sāta un vienlaikus mira badā.

Es nolūkojos uz šīm kontrastainajām ainām, vienlaikus prātodams par piedalīšanos gaidāmajā operācijā. Elza droši vien neizlaiž ieroču tirgotāju no acīm un fiksē katru, ar ko viņš tiksies. Vienreiz, sadūries ar šo tipu, es nonācu aizjūras cietumā, no kurienes ar grūtībām izķepurojos. "Kas mani sagaida Sanktpēterburgā? Te gan bandītu ir vairāk, gan pērkamu miliču netrūkst. Ja iekulsies ķibelē, tad labākajā gadījumā bez tiesas un izmeklēšanas nonāksi aiz restēm, bet sliktākajā - dabūsi lodi." Bet manas kolēģes iecerētais asa sižeta seriāls kā purva akacis ievilka mani aizvien vairāk un dziļāk, tāpēc es, atlicis visus darbus, traucos līdzi šai bezbailīgajai sievietei. Viņas riskantie pasākumi bija ļāvuši man uzrakstīt jau pusi grāmatas. Tiesa, mani pastāvīgi mocīja jautājums: "Kur viņa saņem informāciju un kā labā strādā? Droši vien tas ir kādas valsts izlūkdienests. Spriežot pēc Klaina kunga iespējām brīvi iebraukt Krievijā, vietējie specdienesti atkrīt. Tātad CIP vai MOSSAD. Varbūt Japānas vai Ķīnas specdienesti? Varbūt mūsdienās ir parādījušies visvareni oligarhi, kuriem ir pašiem savas izlūkošanas struktūras? Ja Elza nezina, kā labā strādā, vai man ir jēga lauzīt galvu? Viņa izmeta interesantu frāzi, ka ieročus un kara tehniku iepērk Krievijas noliktavās par viltotiem dolāriem. Tos izgatavo mūsu Kopenhāgenas paziņa, bijušais hitleriešu koncentrācijas nometnes ieslodzītais Dāvids Kacmans, kurš savukārt apgādā ar tiem itālieti. Tas par šo naudu pērk ieročus no krievu armijniekiem. Šos ieročus caur Igaunijas ostu nogādā Rietumos, bet pēc tam pārdod ģenerālim Dudajevam un islāmistu fanātiķu vadonim bin Lādenam par īstu valutu. Bet varbūt Čečenijā rūpnieciskos mērogos izgatavo narkotikas, kuras atkal caur Igaunijas ostu maisiem nogādā Eiropā, tur pārdod, bet par saņemto naudu pērk ieročus."

Es to nojautu, un Elza apstiprināja. Tātad Krievijas armija karo ar čečenu kaujiniekiem, kuri šauj ar ieročiem no krievu noliktavām. Tā sanāk. Notiek milzu bizness, un krievu ģenerāļi kļūst par miljonāriem. Tāds aprites riņķis iziet caur Tallinas ostu, un Baltijas bankās paliek milzīgas summas. Par to sāka nopietni runāt pec prāmja "Estonia" bojāejas, ar kuru tika vestas kontrabandas preces. Taču šo faktu cenšas slēpt! Šajā ķēdē nozīmīgu lomu spēlē senjors Klains. Un droši vien tas tips, kurš uzdevās par krievu turistu un brauca pie viņa uz Insbruku. Pilnīgi iespējams, ka itālietis šodien atlido uz tikšanos tieši ar viņu. Uz šo jautājumu jārod atbilde manai kolēģei. Ausīs skanēja viņas vārdi: "Šis Klains ir zilais. Viņam patīk jauni puisīši. Es atradu vienu no viņiem Frankfurtē pie Maiņas un atvedu uz šejieni. Puisītis itālietim nav vienaldzīgs. Varbūt abi nonāks gultā. Jauneklis savu mīļāko piedzirdīs, pirms tam ieberot viņam glāzē miega zāles, un naktī paslēps viņa apģērbā noklausīšanās ierīces."

Mana misija šajā operācijā nebūs grūta - jānotēlo ārzemju biznesmenis, kurš atbraucis uz Krieviju darba darīšanās un paņēmis līdzi mīļāko. Kad itālietis viesnīcas foajē saskriesies ar puisīti, abi droši vien aprunāsies. Tad uzradīšos es un noraizējies paziņošu mīļotajam, ka pēc manis atsūtījuši automašīnu, lai steidzami aizvestu uz Pleskavu biznesa darīšanās, un es atgriezīšos vien nākamās dienas vakarā, bet varbūt aizkavēšos uz pāris dienām. Es pasniegšu viņam numura atslēgu un iedošu naudu personiskajiem tēriņiem. Un viss notiks Klaina acu priekšā. Viņš noteikti izmantos manu prombūtni un centīsies ievilkt jaunekli savā numura.

Viss notika tā, kā Elza bija paredzējusi. Klains, ieraudzījis jaunekli, tūdaļ uzsāka sarunu. Puisis nobēra iemācītās frāzes. Tad pienācu es, pateicu savu tekstu, atdevu atslēgu un, nobučojis jaunekli uz vaiga, steigšus devos prom. Elza viņus rūpīgi novēroja. Kad pārītis aizgāja uz restorānu, Elza iznāca pie automašīnas, kur es viņu gaidīju.

- Viņi ēd vakariņas, - kolēģe sacīja. - Tu vari mierīgi doties uz savu numuru. Septiņos no rīta gaidīšu tevi mašīnā.

Rīts bija vēss un mitrs. Ielas lukturu blāvajā gaismā asfalts garoja kā vārošs piens, bet drēgno debesu atspoguļojums likās sašķīstam mirgojošu šķembu miriādēs. Mēs sēdējām automašīnā, gaidīdami pirmos noklausīšanās ierīču signālus. Elza bija paņēmusi līdzi termosu ar kafiju.

- Tātad mums izdevies atšifrēt vecā Kacmana uzdevumu, -Elza domīgi sacīja. - Viņš ķēries pie vecajiem niķiem.

- Tā taču ir vienīgā profesija viņa mūžā, - es norādīju. - Viltoja naudu pirms Hitlera, tad Hitlera laikā un pēc viņa, un arī mūsdienās turpina vārīt naudas masu un štancēt valūtu. Kāds piedzimis, tāds nomirs.

- Ķēdīte ir skaidra. Iedomājies, kāda peļņa! Bet... Kāpēc krievu ģenerāļi, saņemot valūtu, neievēro, ka tā ir viltota?

- Varbūt ari ievēro, - es ar smīnu sacīju, - tikai viņiem nav izdevīgi celt traci, jo tādējādi viņi atmaskos sevi. Un atbrīvoties no viltotas valūtas Krievijā ir vieglāk par vieglu.

- Tev taisnība. Turklāt visu cieņu vecajam Kacmanam! Viņš izgatavo tik kvalitatīvus dolārus, ka ne katras bankas eksperts atklās viltojumu. Jūtama gestapo priekšnieka Hen-riha Himlera skola.

Mūsu sarunu pārrāva čabēšana austiņās. Pēc tam kaut kas nošvīkstēja un atskanēja telefona zvans. Tas atkārtojās vairākas reizes.

- Klausos, - caur žāvām kāds nosēca.

- Sveicināts, dārgais draugs, - otrs teica skaidrā krievu valodā. - Ceru, ka nepamudināju.

- Nē, nē, es jau grasījos iet dušā.

- Es gribētu ieiet ciemos, teiksim, pēc stundiņas.

- Gaidīšu.

- Uz tikšanos!

Saruna pārtrūka. Mēs ar kolēģi kā apburti sastingām pie aparatūras. Pirmā atguvās Elza un priecīgi iesaucās:

- Pediņš ir paveicis savu uzdevumu! Mums radusies iespēja iegūt informāciju! - Viņa paskatījās pulkstenī. - Drīz mēs ieraudzīsim, ar ko tiekas Klains. Hm.. Kur lai viņu fotografē? Vestibilā grozās daudzi.

- Viņš nepajautāja, uz kuru numuru jāiet, - es norādīju. - Tas nozīmē, ka svešais noteikti painteresēsies pie portjē. Tur tu viņu varēsi ne tikai apskatīt, bet ari iemūžināt.

- Laba doma! Tiesa, - kolēģe sāka šaubīties, - viņš pats varēja pasūtīt Klainam viesnīcu un zināt, kurš numurs atbrīvosies iebraukšanas dienā.

- Pareizi. Es padežurēšu, bet tu uzēd tuvākajā kafejnīcā. Ņem otras mašīnas atslēgas!

Kad es atgriezos, Elzas automobilī nebija. Es uzliku austiņas un pacietīgi gaidīju. Drīz izdzirdēju klauvējienus, durvju klikšķi un priecīgu saucienu:

- Ernest, dārgais, priecājos tevi redzēt!

Tajā brīdī automašīnā iekāpa Elza, pastiprināja skaļumu, un mēs izdzirdējām jau pazīstamu balsi.

- Kad tu pēdējoreiz biji Sanktpēterburgā?

- Pirms kādiem pieciem gadiem, - Klains nosēca. - Tad vel pilsētu dēvēja par Ļeņingradu.

- Pēterburgas izskatā daudz kas mainījies. Varbūt vēlies pastaigāties pa Ņevas prospektu?

- Labprāt.

Kolēģes aparatūra izrādījās jaudīga. Bija dzirdams, kā noklaudz krītošs pakaramais, kaut kas nočīkst, cik smagi elso senjors Klains pēc vētraini pavadītās nakts un cik skaļi noklikšķ durvis.

- Es paguvu viņu nofotografēt, - Elza pačukstēja, - kad viņš piegāja pie portjē. Elegants vīrietis profesora brillēs. Un es viņu uzreiz pazinu! Tas pats tips, ar kuru itālietis satikās Insbrukā!

- Ja-a-a? - es pārsteigts iesaucos. - Ļo-oti interesanti.

- Deretu uzzināt, ar ko kungs atbraucis uz viesnīcu. - Elza grozīja galvu, aplūkodama ietves malā stāvošās automašīnas. - Varbūt atnācis kājām.

- Varbūt labāk man paieties viņiem nopakaļ? - es nedroši ieminējos.

- Tu aizmirsi, ka Klains tevi redzēja, kad devi atslēgu mīļākajam.

- Izvēlies vārdus, kad runā. - Es saviebos.

- Atvaino, - Elza noķiķināja. Austiņās nošņāca lifts. - Gatavojamies startam.

Viņi iznāca no viesnīcas, pagāja garām automašīnām un devās Ņevas prospekta virziena. Elza pamāja uz aparatūru, mudinādama klausīties, un metās viņiem pakaļ. Es uzliku austiņas un sadzirdēju dzinēju rūkšanu un garāmgājēju balsis. Visbeidzot atskanēja arī izsekojamo personu saruna.

- Netālu ir viens dzīvoklītis. Tur mūs neviens nenoklausīsies. Iesim?

- Kā teiksi, - itālietis piekrita.

- Tas ir tepat, mūsu galvenajā ielā.

Tālāk viņi apsprieda cenas, veikalus un meitenes, un es nesaklausīju neko būtisku.

- Iegriežamies pagalmā, - Ernests komandēja. - Ejam iekšā pa durvīm. Lifta nav. Kāpjam trešajā stāvā. - Pēc pauzes kaut kas nožvadzēja. - Šis ir viens no maniem patvērumiem, kur var parunāties un pat izklaidēties ar meitenēm.

Es pie sevis nodomāju, ka krievs nezina par Klaina orientāciju, citādi nebūtu piedāvājis meitenes.

- Piedevas pēc tam, - dzīvokļa saimnieks turpināja. - Tagad par darbu. Pirmkārt, paldies, ka atbrauci. Otrkārt, tagad var nopirkt labu preču partiju. Tā ir izmētāta pa dažādām noliktavām dažādos rajonos. Tapec man vajadzīga skaidra nauda dolāros. Diemžēl tagad par rubļiem armijas zonās neviens neko nepārdod.

- Kāda summa vajadzīga?

- Trīs miljoni kā minimums. Pārdodot preci, nopelnīsim piecreiz vairāk.

- Centīšos sadabūt. Vai naudu piegādāsim pa to pašu ceļu?

- Somu pusē joprojām strādā mūsu cilvēks. Mašīna piebrauks pie robežas viņa maiņas laikā un šķērsos to bez problēmām. Jau laikus paziņosi man mašīnas numuru. Krievijas pusē es pats sagaidīšu. Kad varēsi nosūtīt naudu?

- Aptuveni nedēļu pēc manas aizbraukšanas.

- Lūk, saraksts ar precēm, kuras jāiegādājas. Vari pievienot, kas tevi interesē.

- Labi.

- Tagad varam iedzert par mūsu operācijas veiksmīgu izdošanos.

- Tev šeit viss atbilst augstākajai klasei. Atmosfēra vienkārša un ērta, nav ne lieku mēbeļu, ne galda lampu. Ja pēc dzīvokļa iekārtojumā var spriest par tā iemītnieku, nav grūti nonākt pie secinājuma, ka jums, Ernest, acīmredzami piemīt veselīgs praktiskums. Nav nekāda galantā stila, nekādu impresionistu. Vismaz šajā hallē.

- Dzīvojam, kā mākam, - Ernests norūca. - Kurš īsti izcēla no prāmja mūsu kravu?

- Amerikāņi vai krievi. Gan vieni, gan otri bloķēja nogrimušo kuģi un nevienu nelaida klāt. Presē pavīdēja ziņa, ka prāmi kāds vairākkārt apmeklējis. Kurš un kāpēc? Netiek ziņots. Mušu kompanjons Mahmuds Ibrahims zaudēja visu savu kapitālu.

Kad nosauca šo uzvārdu, es sarāvos. Acīs noņirbēja līķis ar caurumu galvā un šaurā kamera. Es gluži kā no jauna sajutu sev ap kaklu bijušā baltkrievu svarcēlāja ciešo tvērienu.

- Tagad laiks doties, - mudināja Ernests. - Es pavadīšu tevi līdz viesnīcai. Kad lidosi prom?

- Rīt ar nakts reisu.

- Ja radīsies ekstrēma vajadzība, piezvanīšu tev, teiksim, pulksten septiņpadsmitos.

- Būšu pie telefona savā numurā.

PIEZĪMES

’ Laboratorija, ko vadīja G. Nadjuns un P. Fiļipovs, kuri 1925. gadā publicēja pētījumu "Radioaktīvie stari spēj izsist atsevišķus gēnus no cilvēka hromosomu ķēdēm un tādējādi izraisīt viņa organisma mutāciju". (Šeit un turpmāk - autora piezīmes.)

2 Tagad šī pilsēta atrodas Polijas teritorijā un saucas Gdaņska.

I Padomju zemūdene, kas nogrima 1989. gadā.

4 Intervija sniegta pirms vairākiem gadiem.

r’ Arlabunakti, sinjorīna, arlabunakti.

f' Pēc profesijas mūrnieks, Leibstandarte SS Adolf Hitler loceklis. PSRS viņam piesprieda divdesmit piecus gadus piespiedu darba. Atbrīvots no nometnes 1955. gadā, pēc tam dzīvoja Vācija un nomira 1980. gadā.

7 1967. gadā viņš nokļuva Maskavas cietumā "par pret-padomju aģitāciju un propagandu", bet pēc iznākšanas no cietuma 1973. gadā bija spiests emigrēt uz ASV, kur nodzīvoja gandrīz divdesmit gadus.

* Pēc Rūdolfa Hesa bēgšanas 1941. gadā kļuva par partijas vadītāju, bet 1943. gada tika iecelts par fīrera sekretāru. Kopā ar Gēbelsu, Burgdorfu un Krebsu parakstīja Hitlera politisko testamentu.

9 Šeit un turpmāk Korāna citāti. Korāns. - Tulk. Uldis Bērziņš, arābu valodas konsultants Salafs Šerifs. - Neputns, 2011.

10 Nacistiskās Vācijas militārās izlūkošanas un pretizlūkošanas dienesta jeb Abvēra vadītājs.

II Kauliņi ir mesti. Teiciens, ko piedēvē Jūlijam Cēzaram.

Marats Kalandarovs

VĪZA UZ DZELMI. ĀRPUS ATĻAUTĀS ROBEŽAS

Redaktore Liene Akmens Korektore Inguna Ozola Maketētā js Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130.

Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

"Apgādā "KONTINENTS"" internēta gramatmca

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Kalandarovs Marats Vīza uz dzelmi. Ārpus atļautās robežas

Ārpus atļautās robežas

Autora priekšvārds

PIRMA NODAĻA. TALLINA MARTINS NILSENS

OTRA NODAĻA. TORSIONU AURA

Fakti un komentāri

TREŠĀ NODAĻA LATVIJA APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

CETURTĀ NODAĻA. KSI SLEPENĀ BĀZELEITNANTS TOMASS STENMARKS

Fakti UN komentāri

PIEKTĀ NODAĻA. STOKHOLMA SERGEJS PETROVS

Fakti un komentāri

SESTĀ NODAĻA. SKRUNDA. APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

SEPTĪTĀ NODAĻA. STOKHOLMA. MARTINS NILSENS

ASTОTА NODAĻA. MIROŅA ĒNA

Fakti un komentāri

DEVĪTĀ NODAĻA. ZVIEDRIJA SERGEJS PETROVS

Fakri un komentāri

DESMITĀ NODAĻA. ZVIEDRIJA, KSI BĀZE LEITNANTS TOMASS STENMARKS

Fakti un komentāri

VIENPADSMITĀ NODAĻA. PASŪTĪTĀJS

Fakti un komentāri

DIVPADSMITĀ NODAĻA. MALME, JAHTA "KATRĪNA" SERGEJS PETROVS

Fakti un komentāri

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA. PRĀMIS "ESTONIA" LEITNANTS TOMASS STENMARKS

Fakti un komentāri

ČETRPADSMITA NODAĻА. ZVIEDRIJA MARTINS NILSENS

Fakti un komentāri

PIECPADSMITA NODAĻA LATVIJA. APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

Fakti un komentāri

SEŠPADSMITĀ NODAĻA.  SLEPENAIS KANTORIS

Fakti un komentāri

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA PARĪZE. SERGEJS PETROVS

Fakti un komentāri

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA. GĒTEBORGA./; LEITNANTS TOMASS STENMARKS

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA. ZVIEDRIJA. MARTINS NILSENS

DIVDESMITA NODAĻA. SKRUNDA. APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA. UZŅĒMUMS “K&K”

Fakti un komentāri

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA PARĪZE, VILLA "PRESTIŽS". SERGEJS PETROVS

Fakti un komentāri

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA ZVIEDRIJA, GĒTEBORGA LEITNANTS TOMASS STENMARKS

Fakti un komentāri

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻА STOKHOLMA. MARTINS NILSENS

Fakti un komentāri

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA MASKAVA. VDK. APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

Fakti un komentāri

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA ROKĀDE

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA NOLAUPĪŠANA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA PRĀMIS "ESTONIA" LEITNANTS TOMASS STENMARKS

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODALA ZVIEDRIJA, EBERGA PILS MARTINS NILSENS

TRĪSDESMITĀ NODAĻA PARĪZE, VILLA "PRESTIŽS" SERGEJS PETROVS

TRĪSDESMIT pirmā nodaĻa STOKHOLMA MARTINS NILSENS

TRĪSDESMIT Otra NodaĻa ZIEMEĻJŪRA LEITNANTS TOMASS STENMARKS

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA STOKHOLMA LEITNANTS TOMASS STENMARKS

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA LATVIJA, MEŽSARGA MĀJA. APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

TRĪSDESMIT piektā nodaļa PARĪZE, VILLA "PRESTIŽS". SERGEJS PETROVS

trīsdesmit sestā nodaĻa. SKRUNDA. APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA STOKHOLMA, LIDOSTA. MARTINS NILSENS

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA ČEHOSLOVĀKIJA APAKŠPULKVEDIS KARLOVS

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA Viltojums un ģenerāļu spēlītes

PIEZĪMES