Volless Edgars

Atriebējs

Edgars Volless

Atriebejs

1 Galvu Mednieks

Teikt, ka kapteinis Maikls Briksens neinteresējas par noziegumiem, ka stāsti par laupīšanām un iebrukumiem viņu aizrauj mazāk nekā sacensības golfā un ka kriminālromānus viņš nemaz neciena, būtu maldīgi. Katrā zinā tam nenoticētu neviens, kas zina par viņa darbību Ārlietu ministrijas departamentā.

Viss viņa mūžs pagāja, tiekoties ar dažādiem cilvēkiem apšaubāmas reputācijas restorānos, kā arī pētot tās zemūdens straumes, kuras aizveda diplomātiskos kuģus gluži neparedzētās ostās. Kā tūrists, tērpies rūtainā uzvalkā un raga brillēs, viņš divreiz šķērsoja visu Eiropu. Nedrošā laivelē, kurai bija tikai viens airis, viņš pats personīgi izpētīja Donavas augštecē katru pēdu. Pēc piecām bezmiega naktīm kādā nomaļā vietā netālu no Budapeštas viņš atklāja slepenas organizācijas mitekli. Šim darbam viņš nodevās ar lielu aizrautību.

Ārkārtīgi neapmierināts, Briksens atstāja Berlīni tieši tajā brīdī, kad viņam likās, ka atklājis divu bijušās Austroungārijas teritorijā nodibinātu valstu līguma noslēpuma atslēgu.

"Es būtu dabūjis dokumenta fotokopiju, ja man atvēlētu vēl vienu dienu," viņš pārmetoši paziņoja savam priekšniekam — majoram Džordžam Stensam, kad nākamajā rītā ieradās Vaitholā ar ziņojumu.

"Ļoti žēl," priekšnieks vienaldzīgi bilda, "taču mēs sirsnīgi aprunājāmies ar Lakidijas premjerministru un dabūjām no viņa līguma tekstu. Lieta tika nokārtota vienkārši. Maikl, vai jūs pazīstat Elmeru?"

Ārlietu ministrijas izlūks apsēdās uz rakstāmgalda malas.

"Un tikai tāpēc jūs izsaucāt mani no Berlīnes?" viņš vaicāja ar skābenu smīnu. "Likāt man atstāt iecienītāko kafejnīcu "Unter deri Linden" ielā, lai tikai parunātu par Elmeru? Vai tas ir tas pats, kurš strādāja pie mums par grāmatvedi?"

Majors Stenss pamāja ar galvu.

"Viņš darbojās departamenta grāmatvedībā. Pirms trim nedēļām šis cilvēks pazuda, un rēķinu grāmatu pārbaude liecināja, ka viņš regulāri noblēdījis summas, kas atradās viņa pārziņā."

Maikls Briksens īgni savieba seju.

"Loti bēdīgi. Allaž uzskatīju viņu par kārtīgu un lādzīgu cilvēku. Ceru, ka neliksiet man viņu meklēt? Ar to jānodarbojas Skotlendjardam."

"Nē, es to nemaz netaisos darīt," Stenss lēni noteica, "tāpēc ka viņš jau ir atrasts."

Viņa balss skanēja dīvaini un daudznozīmīgi. Pirms majors paguva izņemt no atvilktnes lapu, Maikls Briksens jau saprata, kas noticis.

"Atkal Galvu Mednieks?" viņš, pacēlis acis, nočukstēja.

Stenss paraustīja plecus.

"Te ir zīmīte."

Viņš sniedza Maiklam papīra lapu, uz kuras ar rakstāmmašīnu bija uzdrukāts:'

"Jūs atradīsiet, kasti žoga malā netālu no dzelzceļa pārbrauktuves pie Ešeras.

Galvu Mednieks"

"Galvu Mednieks?" Maikls automātiski atkārtoja un iesvilpās.

"Mēs;' atradām kasti," Stenss turpināja. "Tajā gulēja nelaimīgā Elmera galva gluži kā ar bārdas nazi nogriezta. Tā ir divpadsmitā galva pēdējo septiņu gadu laikā. Visos gadījumos noslepkavotie bēguši no tiesas. Pat ja lieta ar līgumu nebūtu laimīgi atrisināta, tik un tā es jūs izsauktu uz Londonu, Maikl."

"Ar to jānodarbojas policijai," jaunais cilvēks neapmierināts atkārtoja.

"Jūsu pieredze šādos jautājumos ir lielāka nekā policistiem," priekšnieks atbildēja. "Ministrs grib, lai jūs šo lietu ņemtu savās rokās. Viņam pilnīgi piekrīt arī iekšlietu ministrs, kuram, kā jūs zināt, ir pakļauts Skotlendjards. Pagaidām nolemts neziņot presei par Frānsisa Elmera nāvi un atrasto kasti ar galvu. Tādējādi jums būs vieglāk ķerties pie lietas, nenonākot strīdā ar policiju. Protams, policija sastādījusi protokolu, izmeklēšanas tiesnesis izteicis savu pašreizējo lēmumu, bet tālāk nekas nav darīts. Vienīgais, ko varam jums pavēstīt, ir tas, ka pirms nedēļas Elmeru Čičesterā redzējusi viņa krustmeita. Mēs uzzinājām to pirms ziņas par viņa nāvi. Krustmeitu sauc par Adeli Lemingtoni, un viņa strādā Nebvorta kinofirmā, kura patlaban uzņem filmu Čičesterā. Nebvorts ir amerikānis un, pēc visa spriežot, kārtīgs un simpātisks cilvēks. Meitene strādā pie viņa par statisti. Vārdu sakot, aizbrauciet turp un aprunājieties ar viņu! Te būs adrese."

"Vai Elmeram ir sieva?" Maikls jautāja, bāzdams kabatā zīmīti ar dabūto adresi.

"Jā, bet viņa neko noderīgu par slepkavību pavēstīt nevar. Starp citu, izņemot viņu, neviens nezina, ka Elmers ir noslepkavots. Viņa neesot redzējusi vīru veselu mēnesi, un acīmredzot viņi sen ir šķīrušies. Vira nāve viņai izrādījusies diezgan izdevīga. Elmers bija apdrošinājies par lielu summu, kas tiks viņai."

Maikls atkal vērīgi pārlasīja Galvu Mednieka zīmīti.

"Interesanti, ko jūs pats domājat par šo lietu?" viņš ziņkāri iejautājās.

"Manuprāt, tas ir kāds maniaks, kurš nolēmis paša spēkiem palīdzēt tiesai. Taču ir divi apstākji, kas šo iespaidu mazliet grauj."

Stenss atlaidās krēslā un savilka uzacis.

"Vai atceraties Vilinta lietu? Viņa galva tika atrasta Klefemā pirms diviem gadiem. Vilints bija kārtīgs un godīgs cilvēks. Visi viņu cienīja, turklāt viņš bija diezgan bagāts. Otrs izņēmums ir Krēlings, viens no pirmajiem Galvu Mednieka upuriem. Arī uz viņu nekrita nekādas aizdomas. Viņš baudīja pilnīgu priekšniecības uzticību, taču dažas nedēļas pirms nāves viņa prāts nedaudz aptumšojās. Slepkavas zīmītes rakstītas ar vienu un to pašu rakstāmmašīnu. Jūs pats redzat, ka burts "u" ir ar nolauztu labo stūri un "g" nodrupis. Arī rinda nelīdzena, kas liecina, ka lietota vecā "Cost" tipa rakstāmmašīna. Atrodiet cilvēku, kurš ar to raksta, un jūs gandrīz nekļūdīgi varēsiet teikt, ka slepkava ir rokā. Taču baidos, ka rakstāmmašīnu nekad neizdosies atrast, jo stulbā policija publicējusi zīmīšu fotogrāfijas, norādot ari burtu īpatnības. Nu varam būt droši, ka Mednieka kungs lieto savu rakstāmmašīnu, tikai lai izgatavotu nāves paziņojumus."

Pēc sarunas ar priekšnieku Maikls Briksens atgriezās mājās neapmierinātāks un vairāk norūpējies nekā parasti. Kapteinis labi jutās politiku aprindās, jo viņa specialitāte un aicinājums bija diplomātiskas spēles, turpretī zādzības un slepkavības viņu saistīja ne vairāk kā viegla un aizraujoša lasāmviela

"Bil!" viņš uzrunāja mazo foksterjeru, kas gulēja uz paklāja pie gultas "Re, cik tālu mēs esam nonākuši! Vajadzēja braukt uz filmēšanu un iepazīties ar skuķi… Kaut vinu jupis parautu, to lietu!"

2 Krustmeita

Adele Lemingtone dzīvoja nelielas mājas mazā istabiņā, taču viņai gribējās, lai tā būtu vēl mazāka. Tad varbūt viņai rastos drosme lūgt misis Vatsoni pazemināt īres maksu. Statisti, kas strādāja pie Džeka Nebvorta, labi pelnīja, taču Nebvorts maksāja tikai par nostrādāto laiku. Viņš bija apdomīgs režisors un filmēja galvenokārt telpās, kur varēja iztikt ar nedaudz aktieriem.

Adele jau bija apģērbusies, kad misis Vatsone atnesa viņai rīta tēju.

"jūs grib redzēt kāds jauneklis," saimniece teica. "Viņš mani uzrunāja, kad gāju pēc piena. Viņš bija loti laipns, un es pateicu, ka jūs vēl guļat. Kopš tā laika viņš jau veselu stundu slaistās ap māju."

"Viņš gribēja mani redzēt?" meitene brīnījās.

"Vismaz tā viņš sacīja," vecā vēsi noteica. "Pajautāju, vai viņu nav sūtījis misters Nebvorts, bet viņš atbildēja, ka ne. Ja gribat ar viņu runāt, varat iet viesistabā, lai gan man nepatīk, ka jaunekļi nāk ciemos pie vientuļām meitenēm. Manai mājai ir godīga reputācija, un es vēlos to saglabāt."

Adele pasmaidīja.

"Kas var būt pieklājīgāks par rīta vizītēm, misis Vatsone?"

Viņa nokāpa lejā un atvēra ārdurvis. Uz celiņa ar muguru pret meiteni stāvēja nepazīstams kungs. Izdzirdis atveramies durvis, viņš apgriezās, un Adele ieraudzīja patīkama izskata labi ģērbušos jaunekli, kas smaidīdams pacēla cepuri.

"Ceru, ka saimniece jūs neuzmodināja manis dēl? Es varēju gaidīt. Ja nemaldos, jūs esat Adele Lemingtone?"

Adele pamāja ar galvu un aicināja:

"Lūdzu, nāciet iekšā!"

Viņa ieveda nepazīstamo ciemiņu nelielā viesistabā un, aizvērusi durvis, gaidīja, ko tas teiks.

"Esmu žurnālists," jauneklis paziņoja.

"Vai tas attiecas uz krusttēvu Frānsisu? Ceru, ka nav noticis nekas ļauns? Pagājušajā nedēļā te bija ieradies detektīvs. Viņi atraduši krusttēvu, vai ne?"

"Nē, viņi to nav atraduši," viesis ar laipnu smaidu atteica. "Vai jūs labi pazināt savu krusttēvu, mis Lemingtone?"

"Nē," meitene pašūpoja galvu. "Esmu viņu tikai pāris „ reižu redzējusi. Mans tēvs bija ar viņu sastrīdējies, tāpēc pirmo reizi krusttēvu ieraudzīju tikai pēc tēva nāves."

Viesis atviegloti nopūtās, un Adele nevarēja saprast, kāpēc viņu tā nomierinājusi ziņa, ka viņa krusttēvu tikpat kā nepazīst.

"Jūs satikāt krusttēvu Čičesterā?" viņš jautāja.

"Jā. Redzēju viņu Gudvudparkā. Mēs vesela kompānija vizinājāmies atsperu ratos, bet krusttēvu redzēju staigājam pa celiņu. Viņš izskatījās loti slikti un bija ārkārtīgi nomākts. Vēlāk viņš stāvēja pie laikrakstu kioska un turēja rokās avīzi un atvērtu vēstuli."

"Vai varat pateikt, kur atrodas šis kiosks?" jauneklis ātri jautāja.

Adele pateica precīzu adresi, un viņš to pierakstīja.

"Vai pēc tam jūs neesat viņu redzējusi?"

Viņa pakratīja galvu un satraukta jautāja:

"Jūs domājat, ka ar viņu notikusi kāda nelaime? Māte bieži stāstīja, ka krusttēvs Frānsiss ir dīvains cilvēks un spējīgs pastrādāt visu ko. Vai viņš izdarījis ko sliktu?"

"Jā," jauneklis teica, "taču tas nemaz neattiecas uz jums. Neuztraucieties! Jūs esat ievērojama filmu aktrise, vai ne?"

"Par aktrisi kļūšu tad," meitene iesmējās, "kad jūs par mani uzrakstīsiet savā avīzē!"

"Manā avī…?" jauneklis neizpratnē pārjautāja. "Ak tā! Nu protams, manā avīzē."

"Neticu, ka jūs esat žurnālists!" Adele negaidot paziņoja.

"Jūs maldāties," viņš samulsis atteica un tūlīt nosauca vislielāko Londonas laikrakstu.

"Es neesmu aktrise, un šķiet arī nekad nebūšu." Viņa nomierinājās un turpināja: "Laikam tas ir tāpēc, ka man nav bijusi izdevība sevi parādīt, tomēr klusībā baidos, ka misters Nebvorts jūt — no manis nekas prātīgs neiznāks."

Maiklam Briksenam pēkšņi radās interese par kino. Lai gan, godīgi atzīstoties, vispārējā teorētiskā interese bija cieši saistīta ar Frānsisa Elmera daiļo krustmeitu.

"Jūs pošaties uz filmēšanu?" viņš jautāja.

Meitene pamāja.

"Bet misteram Nebvortam nepatīk apmeklētāji."

"Nekas, es ar viņu aprunāšos. Vai jums pret to nav iebildumu?"

"Tas neattiecas uz mani," Adele vēsi atbildēja.

"Laikam būšu nošāvis greizi," Maikls prātoja, kad bija uz ielas.

Meklēt nenācās ilgi. Laikrakstu kiosku Maikls atrada drīz, un avīžniece uzreiz atcerējās Frānsisu Elmeru.

"Viņš atnāca pēc vēstules, kaut gan tā nebija adresēta viņam. Daudzi sūta vēstules uz kiosku, tas dod man nelielu pelņu."

"Viņš nopirka laikrakstu?"

"Nē, ser. Viņam rokā bija "Morning Telegraph". To es labi atceros, jo avīzē ar tinti bija apvilkts kāds sludinājums. Kas tas bija, es nesaskatīju., taču labi atceros vietu, kur tas bija iespiests. Man ir saglabājies tās dienas "Morning Telegraph", es tūlīt jums to parādīšu."

Uz mirkli avīžniece pazuda kioska iekštelpā un atgriezās ar laikrakstu rokā.

"Te ir seši sludinājumi. Kurš bija apvilkts, to es nevaru pateikt."

Maikls uzmanīgi izlasīja visus sešus sludinājumus. Rūpju sagrauzta māte lūdza, lai dēls atgriežas mājās, solot, ka viss tiks aizmirsts. Cits sludinājums bija lasāms aizplīvurotā valodā, taču Maiklam nebija laika to atšifrēt. Trešajā bija nolikta tikšanās. Ceturtajā tika reklamēts matu audzēšanas līdzeklis. Maikla uzmanību piesaistīja piektais. Tas skanēja tā:

"Satrauktajam. Galīgus norādījumus atradīsiet vietā, kuras adresi jums iedevu. Turieties!

Labdaris"

"Labdaris," Maikls Briksens nomurmināja. "Sakiet, vai neievērojāt… cilvēks, kas atnāca pēc vēstules, bija satraukts vai norūpējies?"

"Jā, ser, viņš izskatījās tā, it kā šim būtu slikta dūša… Briesmīgi izklaidīgs. Liekas, viņš pavisam bija zaudējis galvu!"

"Loti precīzs novērojums," Maikls piezīmēja.

3 Galvenā loma

Nebvorta Filmu korporācijas studijā aktieri un statisti grimā un kostīmos gaidīja jau krietnu stundu.

Džeks Nebvorts nervozi grozījās krēslā, ar smalkajiem pirkstiem berzēja zodu un nepacietīgi raudzījās lielajā sienas pulkstenī.

Tieši vienpadsmitos Stella Mendoza iedrāzās studijā, nesot sev līdzi svaigu vijolīšu smaržu.

"Vai jums mājās ir pulkstenis?" Nebvorts neapmierināti jautāja. "Varbūt jūs domājat, ka filmēšana notiks pēcpusdienā? Jūs likāt gaidīt piecdesmit cilvēkiem, Stella!"

"Ko es varēju darīt?" aktrise paraustīja plecus. "Jūs teicāt, ka filmēšana notiks laukos, un man nenāca ne prātā, ka jāsteidzas. Es kravāju mantas."

"Protams, jums nenāca ne prātā, ka filmēšanā laiks ir nauda!"

Džeks Nebvorts pieļāva ar padotajiem trīs sadursmes. ŠI bija trešā. Pirmā un otrā bija ar Stellu un ari šī trešā — ar Stellu.

"Jums vajadzēja ierasties desmitos. Visi šie cilvēki grimā un kostīmos gaida jūs nepilnu stundu."

'Tas uz mani neattiecas!" skaistule nepacietīgi paraustīja plecus.

"Attiecas gan!" Džeks lēni un iespaidīgi teica. "Ejiet uz devīto ložu un nekavējoties pārģērbieties! Neaizmirstiet noņemt pērļu auskarus! Jūs tēlojat koristi, kas mirst badā. Mēs brauksim uz Griftaueru, un saimniekam, kurš man izīrēja namu, es pateicu, ka filmēšanu sāksim trijos. Ja jūs būtu Mērija Pikforde, Norma Tālmedža vai Liliāna Giša, mēs jūs varētu pagaidīt, bet Stellai Mendozai jāierodas darbā tieši desmitos. Iegaumējiet to!"

Džeks Nebvorts lēni piecēlās no krēsla un uzvilka mēteli. Apvainotā un sašutusi sieviete nikni vēroja viņa mierīgās kustības. Tumšās acis šaudīja zibeņus.

Stella kādreiz saucās Mādžija Stubsa un bija vienkārša tirgotāja meita, taču nejaukais Džeks runāja ar viņu tā, it kā viņa vēl arvien būtu Mādžija, nevis populāra kinozvaigzne. visas pasaules publikas un ekrāna elks, kā to rakstīja glaimīgā prese.

"Ja vēlaties strīdēties. Nebvort, lūdzu! Varu vispār nespēlēt jūsu muļķīgajā filmā. Liela muiža! Man liekas, ka es pati zinu savu vietu un talanta vērtību. Jums jāpārstrādā šī scenārija dala! Tur ir pārāk daudz vīriešu lomu, un jūsu vīrieši atbīda mani otrajā plānā. Es tā negribu! Jums liekas, ka cilvēki maksā naudu, lai skatītos uz vīriešiem? Nedusmojieties uz mani, Nebvort! Man ir straujš temperaments. Taču jums jāsaprot— tāda aktrise kā es nevar būt kokaina."

"Pacentieties, lai jūsu galva nebūtu kokaina!" rupji atteica režisors un piegāja pie sašutumā kaistošās aktrises.

"Divus gadus jūs Holivudā spēlējāt sīkas lomiņas un uz Angliju neko neatvedāt, izņemot asu mēli un sliktas manieres. Palūgšu mani ar tām neapgrūtināt! Temperaments! Pazīstu šādus temperamentus! Kad filma uzņemta līdz pusei, temperaments parāda ārsta zīmi un paziņo, ka nevar piedalīties filmēšanā, iekams alga nebūs paaugstināta divkārt. Paldies Dievam, esam uzņēmuši tikai astoto dalu! Ja negribat strādāt, vācieties pie visiem velniem! Un pazūdiet uz karstām pēdām!"

Aiz niknuma vai zaudējusi prātu, skaistule pakustināja lūpas, gribēdama ko teikt, tad pagriezās un izskrēja no studijas.

Iesirmais Džeks Nebvorts pārlaida skatienu klusējošajiem statistiem.

"Lūk, kad sākas brīnumi!" viņš zobgalīgi noteica. "Pienācis brīdis, kad necila pozētāja sāk savu slavas ceļu. Nelaimīga sušķe acumirklī var kļūt par lielu aktrisi. Holivudā tādas lietas notiek ik dienas. Glorija Svensone ir pirmais piemērs, Mērija Pikforde— otrs."

Statisti kautrīgi smaidīja, bet neatbildēja. Adele uztraukumā nespēja izteikt ne vārda.

"Mūsu padarīšanā kautrība ir lieka," Nebvorts, laipni smaidot, teica. "Kura no jums uzskata, ka var tikt galā ar Rozellas lomu? Šo lomu es piešķiršu kādai no statistēm. Ar to gribu parādīt iedomīgajiem temperamentiem, ka labs režisors var iztikt arī bez slavenas, izkrāsotas lelles. Kura no jums man vakar lūdza lomu? Jūs?" Viņa rādītājpirksts pavērsās pret Adeli. Ar drebošu sirdi viņa iznāca priekšā.

"Pirms sešiem mēnešiem uzfilmēju jūsu izmēģinājuma kadrus," Džeks atcerējās un aizdomīgi noraudzījās meitenē. "Tur kaut kas nebija izdevies. Vai jūs neatceraties?" Viņš pievērsās palīgam, kas stāvēja līdzās. Jauneklis paraustīja plecus un veltīgi sasprindzināja atmiņu.

"Kājas?" viņš nedroši noteica.

Par laimi, vecais Nebvorts bija lielāks sieviešu stilbu pazinējs nekā jauneklis.

"Nē, kājas ir labas!… Uzfilmējiet jaunus izmēģinājuma kadrus un parādiet man!"

Pēc desmit minūtēm Adele sēdēja līdzās režisoram nelielajā projekcijas istabā. Uz ekrāna raustoties un mirgojot parādījās viņas tikko uzfilmētais attēls.

"Mati!" Nebvorts svinīgi iesaucās. "Es jau zināju, ka kaut kas nebija kārtībā. Apgriezti mati neder! Tie padara meiteni pārāk vieglprātīgu un patstāvīgu. Jūs tos kopš tā laika ataudzējat?"

"Jā, mister Nebvort."

Viņš paraudzījās Adelē ar vienaldzīgu izbrīnu.

"Ļoti labi, ejiet uz ģērbtuvi un pielaikojiet mis Mendozas kleitu! Pierakstiet viņas uzvārdu, Harij!" viņš uzsauca palīgam. "Lai meitene apģērbjas, un tad pamāciet, kā izturēties! Dodu jums pusstundu laika. Marš!"

Kā sapnī Adele Lemingtone izgāja no studijas un sekoja režisora palīgam uz ģērbtuvi. Tā nevarēja būt īstenība! Nē… nē, tā nebija īstenība! Viņa izdzirda aiz sevis smilšu čirkstoņu un bailīgi atskatījās. Tas bija Maikls Briksens — jauneklis, kuru viņa satika no rīta.

"Lūdzu, nekavējiet mani!" viņa uztraukusies izgrūda. "Es dabūju lomu, pašu galveno lomu! Vai saprotat?"

Adeles uztraukums bija tik uzkrītošs, ka Maikls neuzdrošinājās viņu aizkavēt.

"Man Joti žēl…" viņš iesāka. Bet meitene neklausījās un, pamājusi viņam ar galvu, aizskrēja uz ģērbtuvi. No papīru kaudzes, ko viņa turēja rokā, izkrita kāda lapa un, vēja nesta, noplanēja pie Briksena kājām. Maikls sajūsmināts noraudzījās pakal meitenei. Pacēlis ar rakstāmmašīnu aprakstīto lapu, viņš tai izklaidīgi uzmeta acis. Tas bija kāds ainas apraksts no scenārija.

"Liela cietuma kamera, kuru apgaismo petrolejas lampa. Caur restēm var redzēt sargkareivi un debesis, kas klātas…"

"Mans Dievs!" Maikls iesaucās un nobāla.

"U" burta stūris bija nolauzts un "g" nodrupis. Scenārija lappuse bija drukāta ar rakstāmmašīnu, kuru Galvu Mednieks lietoja, rakstot paziņojumus par slepkavībām!

4 Loulejs Foss

"Kas noticis?" Adele jautāja, ievērojusi jaunekļa satraukto seju.

"Kur jūs to dabūjāt?" Viņš parādīja aprakstīto lapu.

"Nezinu. Es redzēju šo lapiņu, bet tā ir no kāda cita scenārija un neattiecas uz Rozellas lomu."

"Vai tā nav no šīs filmas?" Maikls jautāja. "Kas man var to pateikt?"

"Misters Nebvorts."

"Kur es viņu varu atrast?"

"Ejiet pa tām durvīm, viņš ir studijā."

Jauneklis klusējot pagriezās un devās uz studiju. Viņš zināja, ka gaidāma diezgan grūta izskaidrošanās.

Džeks Nebvorts nelaipni uzlūkoja ienācēju. Viņš necieta, ka traucē darba laikā. Iekams viņš paguva pajautāt, ko nepazīstamais vēlas, Maikls piegāja un pacēla cepuri.

"Jūs esat misters Nebvorts?"

Džeks pamāja ar galvu.

"Jā gan."

"Vai varat veltīt man divas minūtes?"

"Nevienu!" Džeks asi atteica. "Kas jūs esat un kā šeit nokļuvāt?"

"Esmu detektīvs no Ārlietu ministrijas," Maikls klusinātā balsi teica, un Nebvorta sejas izteiksme acumirklī pārmainījās.

"Kas noticis?" viņš jautāja un ieveda jaunekli savā kabinetā.

Maikls nolika viņa priekšā scenārija lapu.

"Kas to rakstījis?"

Džeks vērīgi aplūkoja papīra lapu un pakratīja galvu.

"Nekad to neesmu redzējis. Kas lēcies?"

"Vai jums nav bijis tāds scenārijs?"

"Nē. Pag, tūlīt pasaukšu scenāriju pārzini. Viņš noteikti zinās."

Nebvorts pazvanīja un pavēlēja ienākušajam sulainim:

"Palūdziet, lai misters Loulejs Foss nekavējoties ienāk pie manis. Grāmatu lasīšana, sižetu izvēle un atsevišķu ainu izstrādāšana ietilpst scenāriju pārziņa uzdevumos," Nebvorts turpināja, vērsdamies pie Maikla. "Viņš nerāda man nevienu rokrakstu, kamēr nav pārliecinājies, ka tas ir uzmanības cienīgs. Protams, tas vēl nenozīmē, ka scenārijs tiek pieņemts. Ja sižets ir slikts, es par to nemaz nedabūju zināt. Acīmredzot es neuzzinu ari par daudziem labiem sižetiem, jo mums ar Fosu ir dažādas gaumes. Un nu, mister Briksen. pasakiet, kāpēc jūs interesē tieši šis scenārijs?"

Pāris vārdos Maikls pateica, ka viņu interesē nevis scenārijs, bet gan -cilvēks, kas pārrakstījis to ar rakstāmmašīnu, un ari paskaidroja, kāpēc.

"Galvu Mednieks!" Džeks nomurmināja un domīgi iesvilpās. Pie durvīm kāds piesardzīgi klauvēja, un kabinetā ienāca Loulejs Foss. Tas bija ārkārtīgi kalsns cilvēks ar tumšu vanaga seju un mazām, dzīvām acīm. Viņa seju klāja dziļas grumbas, kas liecināja par apslēptu hronisku slimību. Viņš aizdomīgi paraudzījās uz Maiklu.

"Gribēju jūs redzēt, Fos," Džeks Nebvorts teica, "sakarā ar lapiņu, kas izkritusi no "Rozellas" scenārija. Vai atļausiet pateikt misteram Fosam visu to, ko stāstījāt man?" viņš jautāja, pievērsies Maiklam. Maikls kļuva domīgs. Kāda iekšēja balss viņu brīdināja nepieminēt Galvu Mednieku. Taču viņš tai nepaklausīja un piekrītoši pamāja.

Loulejs Foss vienaldzīgi noklausījās stāstījumā, paņēma lapu un to aplūkoja. Vērojot viņa seju, nevarēja pateikt, par ko viņš pašlaik domā.

"Scenārijā ir pāri par tūkstoš lapām, un man grūti atminēties, no kuras vietas tā ir. Ja atļausiet to paņemt līdzi, es ielūkošos grāmatās."

Maikls atkal nevarēja izlemt. Viņam negribējās izlaist no rokām tik svarīgu pierādījumu, taču bez apstiprinājumiem tam nebija nekādas vērtības. Viņš padomāja un piekrita.

"Kāds ir jūsu iespaids?" Džeks Nebvorts jautāja, pamājot ar galvu uz durvīm, pa kurām bija izgājis scenārists.

"Man viņš nepatīk," Maikls sausi atteica. "Pirmais iespaids nerunā viņam par labu, kaut gan loti iespējams, ka šis vīrs nekur nav iejaukts."

Džeks Nebvorts nopūtās. Foss bieži sagādāja viņam rūpes un nepatikšanas, dažbrīd ar viņu gāja grūtāk nekā ar Mendozu.

"Jā, tas ir dīvains tips," viņš piebilda. "Slīpēts un gudrs.

Nekad vēl neesmu sastapis slīpētāku scenāristu. Viņš tā sarežģī intrigu, ka pats velns to nevar atšķetināt, un tad vienmēr sadomā asprātīgu un veiklu nobeigumu. Taču Fosam ir smags raksturs… loti smags."

"To es varu iedomāties," Maikls piekrita. Viņi iegāja studijā. Maikls atcerējās, ka bija pārāk ātri šķīries no meitenes, un nolēma iet aprunāties. Adele viņu sagaidīja asaru pilnām acīm„ Pēkšņums, ar kādu jauneklis aizsteidzās, paķēris scenārija lapu, aizmēza viņas domas par filmu un prieku par saņemto lomu.

"Piedodiet!" viņš atvainojās. "Mana parādīšanās sagādāja jums nepatikšanas. Man ļoti žēl…"

"Man gan ne," viņa pret savu gribu pasmaidīja. "Kāpēc jums ievajadzējās to scenārija lapeli? Jūs esat detektīvs, vai ne?"

"Jā," Maikls atzinās.

"Vai jūs teicāt patiesību, ka ar manu krusttēvu…"

Adele apklusa, neiedrošinādamās izrunāt līdz galam.

"Nē, es sameloju," Maikls mierīgi atbildēja. "Jūsu krusttēvs ir miris, mis Lemingtone."

"Miris!" vina, šausmu pārņemta, atkārtoja.

Maikls pamāja ar galvu.

"Viņš nogalināts loti dīvainos apstākļos."

Pēkšņi meitenes seja nobāla.

"Viņa galva tika atrasta Ešerā?"

"Kā jūs to zināt?" Maikls jautāja.

"Šodien par to lasīju avīzē," viņa atteica, un Maikls domās nolādēja reportieri, kas paguvis uzošņāt par notikušo traģēdiju. Tomēr agri vai vēlu Adele uzzinātu patiesību. Uzzinātu par krusttēva nāvi. Un šī doma viņu nomierināja.

Fosa parādīšanās atbrīvoja Maiklu no tālākiem paskaidrojumiem. Scenārists pārmija ar Nebvortu dažus vārdus, kurus Maikls nedzirdēja. Režisors piegāja pie viņa un, atdodams lapu, teica:

"Foss nevarēja paskaidrot, no kurienes uzradusies šī lapa. Iespējams, ka rokraksts iesūtīts no citurienes. Varbūt tas atradies starp mūsu priekšteču papīriem. Kad es nopirku šo studiju, mūsu rokās nonāca vesels arhīvs, kuru vēl līdz šim neesam sakārtojuši."

Nepacietīgi paraudzījies pulkstenī, viņš nobeidza:

"Un nu, mister Briksen, palūgšu mani atstāt. Mēs braucam uz filmēšanu desmit jūdžu tālu, un es biju spiests galveno lomu uzticēt skuķim, no kura galvas jūs šodien aizpūtāt visas noderīgās idejas."

Pašam negaidot, Maikls palūdza:

"Vai atļausiet man braukt līdzi uz filmēšanu? Dodu godavārdu, ka jūs netraucēšu."

Džeks Nebvorts piekrītoši pamāja ar galvu. Pēc desmit minūtēm Maikls sēdēja automobilī līdzās meitenei, kUra aizstāja slaveno Mendozu. Ja viņa nervi nebūtu tik satraukti, viņš justos pagodināts par tādu kaimiņieni.

5 Pils īpašnieks

Adele ar viņu ilgi nerunāja. Apziņa, ka Maikls ar varu uzspiedis viņai savu klātbūtni, kā arī pieaugošā nervozitāte darīja sarunu neiespējamu.

"Kā redzu, arī misters Loulejs Foss brauc mums līdzi?" Maikls beidzot teica, piesardzīgi paraudzīdamies blakussēdētājā. Juzdama, ka klusēt būtu nepieklājīgi, Adele noteica:

"Mēs filmēsim lielā pilī. Tā pieder Gregorijam Pennam."

"Jūs jau esat tur bijusi?"

Viņa paraudzījās Maiklā un neapmierināti jautāja:

"Kālab jūs to gribat zināt?"

"Tādēļ, ka man ir patīkami dzirdēt jūsu balsi," jautri un mierīgi atbildēja jauneklis. "Sers Gregorijs Penns? Manu> prāt, esmu dzirdējis šo uzvārdu."

Adele klusēja.

"Ja nemaldos, viņš dažus gadus dzīvoja Borneo?"

"Viņš ir riebīgs," meitene asi noteicaa. "Es viņu neieredzu!"

Naida cēloni viņa nepaskaidroja. Maikls neuzdrošinājās viņu izjautāt, bet piepeši Adele pati sāka stāstīt:

"Viņa pilī esmu bijusi divas reizes. Tur ir burvīgs parks, kurā misters Nebvorts jau vairākas reizes filmējis. Toreiz biju vienkārša statiste. Viņš dīvaini raugās uz sievietēm, sevišķi uz aktrisēm. Lai gan es sevi par aktrisi neuzskatu," viņa steidzīgi piebilda. "Es gribēju teikt — par sievieti, kas tēlo nevis patikas pēc, bet lai nopelnītu. Paldies Dievam, šodien mēs uzņemsim tikai vienu ainu, un varbūt Penna nebūs mājās, kaut gan viņš allaž ir tur, kad es atbraucu."

Maikls slepus uz viņu paraudzījās. Meitene bija ļoti skaista. Pirmais iespaids bija nemaldīgs. Seja izstaroja šķīstību, tumšās acis godīgi stāstīja par to, kādas jūtas meitenes sirdī rada sera Gregorija sajūsma.

"Dīvaini, ka filmās baroneti vienmēr tēloti kā nelieši," Maikls piebilda, "taču vēl dīvaināk ir tas, ka visi baroneti, ar kuriem savā mūžā esmu ticies, bijuši tikumības paraugs. Vai jums nav iebildumu, ka iesēdos jūsu automašīnā?" viņš piemetināja, mainot tematu.

Viņa paraudzījās Maiklā.

"Atklāti sakot, jūs mani drusku traucējat. Šodien man pirmo reizi uzsmaidījusi laime. Tas notiek tikai romānos, tādēļ esmu briesmīgi nobijusies, vai tikšu galā ar galveno

lomu. Šodien jūs mani loti uztraucāt, taču vēl vairāk mani uztrauc tas, ka pirmo lomu vajadzēs spēlēt Griftauerā. Es to neieredzu!" viņa kaislīgi iesaucās. "Šī milzīgā ēka, drūma kā cietums, tie riebīgie tīģeru izbāzeņi! Un šausmīgie zobeni…"

"Zobeni?" Maikls ātri pārjautāja. "Kādi zobeni?"

"Tur visas sienas nokārtas ar austrumnieku zobeniem. Man tirpas iet pār kauliem, kad tos redzu. Taču sers Gregorijs par tiem ir sajūsmā. Kad mēs pēdējo reizi tur bijām, viņš lielījās misteram Nebvortam, ka zobenu asmeņi esot tikpat asi kā tajos laikos, kad tie lietoti cīņās. Daži ir pat trīssimt gadus veci. Penns ir ārkārtīgi dīvains cilvēks. Viņš ar zobenu var pārcirst ābolu jums uz delnas, nemaz neievainojot ādu. Tas ir viens no viņa visiecienītākajiem jokiem. Nu, pils ir klāt! Man šermuli iet caur kauliem!"

Griftauera bija tipiska agrīnā Viktorijas laikmeta pils. Kreisajā spārnā pacēlās milzīgs, pelēks tornis, taču tas nespēja mazināt šķautņaino līniju asumu. Adelei bija taisnība— pils atgādināja milzīgu cietumu. Ap parku slējās kailas akmens sienas.

"Gluži kā kazarma," Maikls norūca.

Adele bailīgi pavirzījās sāņus un neteica ne vārda.

Auto iebrauca pa plaši atvērtajiem vārtiem un apstājās alejā netālu no mājas. Maikls izkāpa un ieraudzīja Nebvortu, kas jau izrīkoja, kur novietot kinokameru un prožektorus. Zem koka atradās pārvietojamā dinamomašīna un trīs milzīgas kvēlspuldzes, kurām vajadzēja pastiprināt saules gaismu.

"Jūs jau esat te?" Džeks viņam uzsauca. "Palūgšu, mister Briksen, nostāties kaut kur malā un mūs netraucēt! Man darba līdz kaklam. Dievs zina kā tikšu galā!"

"Vai nevarat izmantot mani… kā to pie jums sauc… par pozētāju?"

Vecais vīrs aizdomīgi savilka pieri un paraudzījās uz viņu.

"Kam tas jums vajadzīgs?"

"Man ir divi apstākļi. Es apsolos, ka centīgi izpildīšu visus jūsu rīkojumus. Patiesību sakot, gribu palikt te līdz vakaram, tādēļ man vajadzīgs kaut kāds iemesls."

Džeks Nebvorts pakodīja lūpas, pakasīja zodu un negribīgi teica:

"Patiesībā man ir pārāk daudz darba, lai vēl noņemtos ar amatieriem. Bet lai notiek! Esiet pie rokas, gan jums ko atradīšu."

Pie vecā vīra pienāca garš jauneklis cirtainiem matiem. Viņš tikko bija runājis ar Adeli un, savilcis krāsotās uzacis, pārsteigts raudzījās Maiklā.

"Kā te uzradies šis tips, mister Nebvort?" viņš tīšuprāt skaļi jautāja, sabāzis rokas kabatās.

"Kāds tips?" vecais vīrs brīnījās. "Misters Briksens? Viņš ir pozētājs."

"Požētājs?" jauneklis brīnījās. "Dīvaini, kā tie pozētāji visur iekļūst? Lemingtone man nupat pateica ko tādu, ka, Dieva vārds, neticēju savām ausīm."

"Ak tā!" Nebvorts dusmīgi nosmīnēja. "Paklausieties, mister Konolij, es neesmu tik lielā sajūsmā par jūsu darbu, lai atļautu jums kritizēt manus rīkojumus. Es te esmu saimnieks, nevis jūs! Es uzņemu filmu, bet jums jāgrozās kameras priekšā. Ikvienam jāzina sava vieta!"

"Savu mūžu man nav bijusi par partneri vienkārša pozētajā!"

"Bet tagad būs," Nebvorts norūca, rīkodamies ar kameru.

"Mendoza, lai ko jūs par viņu teiktu, ir aktrise," turpināja sašutušais jauneklis.

Nebvorts neizturēja:

"Vācieties pie velna! Kad man ievajadzēsies skaistuļa padoma, es jūs pasaukšu. Tikmēr jūs šeit esat lieks!"

Skaistais Konolijs paraustīja plecus ar tādu sejas izteiksmi, it kā nokratītu no sevis visu atbildību.

Uz lieveņa stāvēja sers Gregorijs Penns un raudzījās uz rosīgajiem cilvēkiem. Tas bija drūms virs ar tādu Borneo saules iedegumu sejā, ka tā izskatījās kā no vara. Viņa sejā melnēja neskaitāmas grumbas, acis bija kā šauras, piepampušas spraudziņas. Apaļš, sievišķīgs zods liecināja par viltīgu un nepastāvīgu dabu.

Maikls garāmejot viņu rūpīgi aplūkoja. Izņēmis no mutes cigāru, pils īpašnieks saskrullēja ūsas un uzsauca:

"Labdien, Nebvort!"

Viņa balss bija asa un stingra. Šķita, ka maigāku to nedarītu pat smiekli un laipnība.

"Labdien, ser Gregorij!" Nebvorts atbildēja un piegāja pie lieveņa. "Piedodiet, ka atbraucu ar nokavēšanos."

"Nieki," Penns viņu mierināja, "tiesa gan, domāju, ka būsiet ātrāk, un veltīgi nogaidljos. Vai manu meiteni atvedāt?"

"Jūsu meiteni?" Nebvorts izbrīnījies pārjautāja. "Jūs runājat par Mendozu? Nē, viņa neatbrauca."

"Nē, es nerunāju par Mendozu, bet par to melnīgsnējo. Nedusmojieties, es pajokoju."

"Kas tā varētu būt?" Džeks neizpratnē nodomāja, jo nebija dzirdējis par skaistās statistes un baroneta tikšanos iepriekšējās filmēšanas reizēs. Taču noslēpums drīz tika atklāts, jo baronets nokāpa no lieveņa un devās tieši pie Adeles Lemingtones, kas stāvēja zem koka un pārlasīja scenāriju.

"Labdien, daiļā jaunkundzi" viņš teica, paceļot cepuri.

"Labdien, ser Gregorij," viņa vēsi atbildēja.

"Jūs neturat savus solījumus," baronets pārmetoši teica un pašūpoja galvu. "Ak šīs sievietes!"

"Neatceros, ka būtu jums ko solījusi." meitene mierīgi atbildēja. 'Jūs lūdzāt, lai pusdienoju kopā ar jums, un es tūlīt pateicu, ka tas nav iespējams."

"Bet es aizsūtīju pēc jums automobili. Nu nedusmojieties…"

v Maikls redzēja, ka viņš it kā atvainodamies ar tēvišķu žestu pieskārās meitenes rokai un viņa riebumā nodrebēja. Adele izrāva roku, pagrieza baronetam muguru un aizsteidzās pie Nebvorta pavaicāt izskaidrojumu vienkāršai un saprotamai frāzei scenārijā.

Vecais Džeks nebija muļķis. Viņš paņēma scenāriju un pacietīgi izklāstīja visu to, kam paskaidrojumu nemaz nevajadzēja. Paraudzījies uz meiteni, viņš klusībā stingri nolēma: "Griftauerā mēs filmēsim pēdējo reizi."

Džeks Nebvorts bija tikumīgs cilvēks. Viņa viedoklis par sievietēm bija gluži pretējs sera Gregorija uzskatiem.

6 Zobeni

Filmēšanās dalībnieki pagāja sānis, atstājot Maiklu vienatnē ar baronetu. Kādu mirkli sers Gregorijš Penns noraudzījās pakal aizejošajai meitenei, un viņa acis iegailējās. Piepeši, pamanījis Maikla klātbūtni, viņš pagriezās un vēsi jautāja:

"Kas jūs esat?"

"Esmu pozētājs," Maikls paskaidroja.

"Pozētājs? Tas ir kaut kas līdzīgs statistam vai parastam aktierim? Jūs krāsojat uzacis, pūderējat seju un tā tālāk? Cik briesmīgi tā dzīvot vīrietim!"

"Gadās vēl sliktāk," Maikls iebilda, valdot' riebumu pret sarunbiedru.

"Vai pazīstat šo jaunkundzi? Kā viņu sauc… Lemingtone?" baronets negaidot jautāja.

, "Loti labi pazīstu," detektīvs sameloja.

"Ak tā? Jūs viņu pazīstat?" Griftaueras īpašnieks atdzīvojās. "Loti jauka meitene. It nemaz nav līdzīga parastai aktrisei. Vai nevarat viņu šodien atvest pusdienās. Viņa taču nāks līdzi, kā jums šķiet?"

Viņa acu dīvainais mirdzums liecināja, ka šis cilvēks, bez šaubām, nav vesels. Maikls ar interesi pētīja sera Gregorija tuklo un neveiklo stāvu. Tas bija primitīvs dzīvnieks ar smadzenēm. Atskaitot tās, viņam, šķiet, piemita vēl kaut kas, citādi diezin vai valdība būtu norīkojusi to darbā kolonijās.

"Jūs nefilmējaties? Ja esat brīvs, nāciet man līdzi, parādīšu savu zobenu kolekciju!" baronets ierosināja.

Maikls saprata, ka pils īpašnieks vēlas nodibināt ar viņu labas attiecības, lai varētu vieglāk tuvoties Adelei.

"Nē, es nefilmējos," viņš atbildēja. Ielūgums viņam sagādāja patiesu prieku. Maikls Briksens jau pa ceļam bija nolēmis, ka neatstās pili, kamēr nebūs apskatījis zobenu kolekciju.

"Jā, jā… ārkārtīgi simpātiska meitene," baronets murmināja, ievedot Maiklu pilī. "Jauns, naivs un šķīsts bērns! Skolotas sievietes es nevaru ciest! Sievietei jābūt kā puķei pavasarī. Dodiet man necilu sniegpulkstenīti, un es atdošu par to veselu rožu krūmu! Ha! Hi-hi-hi!"

Maikls klausījās, atturēdamies no piezīmēm. Resnīša balss skanēja tik riebīgi, ka viņš kabatā cieši sažņaudza dūres, lai apspiestu vēlēšanos iecirst pliķi pa ļumīgajiem vaigiem. Smiedamies un jokodamies baronets ieveda viņu milzīgā kabinetā. Maikls ieraudzīja slavenos zobenus. To bija simtiem — gan kinžali, stileti, šķēpi un jatagani, gan krustnešu abpusgriezīgie zobeni.

"Kā jums patīk?" sers Gregorijs ar kolekcionāra lepnumu jautāja. "Tās ir ārkārtīgi retas lietas, manu zēn, un nekur visā pasaulē jūs neatradīsiet to kopijas. Taču tie ir nieki. Paraugieties šurp!"

Viņš pieveda Maiklu pie sienas, kur atradās grāmatplaukts, un nocēla no bronzas paliktņa lielu zobenu.

"Nu, ko jūs teiksiet?"

Penns izvilka zobenu no maksts.

"Ar šo zobenu var pāršķelt vissmalkāko matiņu un pārcirst jūs uz pusēm tā, ka pat nepaspēsiet aptvert, kas noticis." Piepeši viņam prātā iešāvās kāda doma. Sera Gregorija sejas izteiksme pārmainījās, un viņš ātri iebāza zobenu atpakaļ makstī.

"Tie ir Sumatras zobeni?" Maikls jautāja.

"Es atvedu tos no Borneo," baronets īsi atteica.

"No galvu mednieku dzimtenes?"

Sers Gregorijs atskatījās un savilka uzacis.

"Nē, atvedu tos no holandiešu apdzīvotās Borneo daļas."

Acīmredzot zobens izraisīja nepatīkamas atmiņas. Dažas minūtes viņš klusēja, drūmi raudzīdamies grīdā.

"Es nokāvu cilvēku, kuram piederēja šis zobens," baronets murmināja, un Maiklam likās, ka viņš to saka pats sev. "Pareizāk sakot, man liekas, ka nokāvu viņu…"

Sers Gregorijs pārlaida skatienu istabai un norādīja Maiklam uz krēslu.

"Sēdieties, kā jūs tur sauc," viņš pavēloši teica, "iedzersim kaut ko!"

Viņš pazvanīja. Maiklam par lielu brīnumu, ienāca neliela auguma melnādains iedzimtais spilgtā tērpā. Sers Gregorijs deva tam pavēli Maiklam nepazīstamā valodā, acīmredzot malajiski. Sulainis pazuda un pēc mirkļa atgriezās, nesdams uz paplātes pudeli un divas glāzes.

"Es neturu baltos kalpotājus," baronets paskaidroja, ieliedams viskiju. "Man nepatīk kalpotāji, kas noklausās un pļāpā. Šo zelli es pērn atvedu no Sumatras, un man vēl nekad nav bijis labāka sulaiņa par viņu."

"Jūs braucat uz Borneo ik gadu?"

"Gandrīz katru gadu," sers Gregorijs pamāja ar galvu. "Sauthemptonā man ir personīgā jahta. Ja es kādu gadu neaizbraucu uz to nolādēto zemi, kļūstu slims. Vai tad Anglijā ir iespējams dzīvot? Vai esat kādreiz saticis to veco muļķi Longvālu? Nebvorts mani ar viņu iepazīstināja. Tas ir vecs, uzpūtīgs ēzelis, kas dzīvo pagātnē un ģērbjas tā, it kā reklamētu viskiju. Vai vēlaties vēl?"

"Neesmu vēl izdzēris savu glāzi," Maikls smaidīdams atbildēja, un viņa skatiens atkal apstājās pie drausmīgajiem Sumatras zobeniem.

"Vai jums jau sen tie ir? Izskatās gluži kā jauni."

"Jauni?" baronets pavīpsnāja. "Tie ir ap trīssimt gadus veci. Taču es tos dabūju tikai pirms gada."

Viņš atkal mainīja sarunas tematu un turpināja:

"Jūs man Joti patīkat. Man ir tāda daba: vai nu uzreiz kāds iepatīkas, vai arī — pie velna! Jūs esat vīrs, ar kuru būtu patīkami padzīvot Austrumos. Tur es nopelnīju divus miljonus. Austrumi čum un mudž no visneparastākajiem brīnumiem!"

Sers Gregorijs pakasīja pakausi un piemiegtām acīm paskatījās uz Maiklu.

"Tur ir daudz labu sulaiņu. Vai jūs nevēlētos redzēt ideālu kalpu?"

Viņa balss skanēja dīvaini, un Maikls piekrītoši pamāja.

"Vai gribat redzēt vergu, kas nekad neko nejautā, nevainojami izpilda pavēles un nāvīgi neieredz visus tos, kurus es pats neieredzu? Vārdu sakot— vai vēlaties redzēt Bagu?"

Penns piecēlās un piespieda kādu pogu galda malā. Tajā pašā brīdi istabas tālākajā galā atvērās siena, atklājot šauru eju. Pirmajā mirkli Maikls neko neredzēja, bet tad parādījās šausminoša figūra. Maiklam vajadzēja sakopot visu pašsavaldīšanos, lai aizturētu kliedzienu, kas tik tikko neizspruka pār viņa nobālušajām lūpām.

7 Bags

Tas bija milzīgs orangutāns. Paslēpies stūrī un ar mazajām ačelēm vērīgi raudzīdamies viesi, tas izslējās visā savā sešu pēdu garajā augumā. Milzīgais ķermenis bija klāts ar biezu vilnu, garās rokas gandrīz aizsniedza grīdu. Dzīvnieks bija tērpts zilā strādnieku blūzē un zilās, platās, ar jostu apjoztās biksēs.

"Bag!" sers Gregorijs pasauca to tik maigā balsi, kādu Maikls no viņa nebija cerējis dzirdēt. "Nāc šurp!"

Milzīgā figūra iznāca istabas vidū.

"Šis cilvēks ir mans draugs, Bag."

Briesmonis pastiepa ķepu. Uz mirkli Maikla roka sajuta mīkstas vilnas pieskārienu. Bags pacēla ķetnu pie nāsīm un dīvaini iešņācās. Tā bija vienīgā skaņa, ko viņš izdvesa.

"Atnes papirosus!" Penns pavēlēja.

Pērtiķis tūlīt iegāja blakusistabā un atgriezās ar kārbu.

"Ne šos," Penns teica. "Atnes citus, mazākus!"

Viņš runāja skaidri un saprotami, kā parasti runā ar kurliem un vājprātīgiem. Ne mirkli nevilcinoties, Bags aiznesa kārbu un atnesa tās vietā citu.

"Un tagad aiznes prom viskiju!"

Orangutāns paklausīja un aiznesa glāzes uz bufeti, neizlejot ne lāsītes.

"Paldies, Bag, tas ir viss."

.Pērtiķis bez trokšņa pagrieza saimniekam muguru un pazuda aiz sienas. Sers Gregorijs nospieda pogu, un durvis aizvērās.

"Gluži kā cilvēks!" Maikls nočukstēja.

Sers Gregorijs Penns pasmaidīja.

"Labāks par cilvēku! Tik uzticams draugs, kādu cilvēku vidū nevar atrast."

Viņš pārlaida skatienu Sumatras zobeniem.

"Kur orangutans dzīvo?" painteresējās Maikls.

"Bagam ir neliela telpa, un viņš uztur tajā priekšzīmīgu tīrību. Viņš ēd kopā ar kalpotājiem."

"Ak Dievs!" Maikls iesaucās.

Baronets, apmierināts par viņa pārsteigumu, pasmaidīja.

"Jā, viņš ēd kopā ar kalpotājiem. Tie baidās un ciena viņu. Bags ir loti smalkjūtīgs un izliekas neredzam viņu bailes. Vai zināt, kas notiktu, ja es pateiktu: šis cilvēks ir mans ienaidnieks?" Penns parādīja ar pirkstu uz Maikla krūtīm. "Viņš saplosītu jūs gabalos. No jums pat slapjums nepaliktu pāri. Un tajā pašā laikā viņš var būt arī ārkārtīgi mīļš un maigs. Un cik tas ir veikls! Gandrīz katru nakti Bags dodas pastaigā, un apkārtējie zemnieki ne reizes nav sūdzējušies par viņu. Bags nekad neko nav nozadzis, nevienu nav pārbiedējis. Viņš apiet dzīvojamās mājas un dodas tieši mežā. Varbūt tur viņš nokož kādu pūci vai zaķi."

"Vai Bags jau sen ir pie jums?"

"Astoņus vai deviņus gadus," baronets atteica, pieceldamies no krēsla. "Tagad iesim un paraudzīsimies uz mūsu aktieriem! Jauka meitene, vai ne? Vai neesat aizmirsis, ka šodien jūs abi pusdienojat pie manis? Kā jūs sauc?"

"Maikls Briksens."

"Atcerēsimies… Briksens… Tas jāpasaka Bagam. Viņam būs interesanti."

"Vai tad viņš mani pazīs?"

"Pazīs," baronets pašapmierināti nosmīkņāja. "Ne vien pazīs, bet arī atradīs, lai kur jūs būtu paslēpies. Vai ievērojāt, ka viņš pēc sasveicināšanās apošņāja ķepu? Viņš ievāca par jums ziņas, manu zēn. Ja es viņam teikšu: "Paņem šito un nodod Briksenam," — viņš viens un divi jūs sameklēs."

Kad viņi nonāca dārza galā, kur notika filmēšana, pirmā aina jau bija pabeigta. Džeka Nebvorta sejā staroja apmierināts smaids, pēc kura varēja spriest, ka Adeles bailes bijušas veltas. Pirmais mēģinājums bija sekmīgs.

"Zelts, nevis meitene!" vecais vīrs jautri teica. "Viņa ir dzimusi aktrise. Zelts, es jums saku!… Ko vēlaties?" Pēdējie vārdi attiecās uz Konoliju, kurš uztraucās, kā jau visi pirmie mīlētāji. Viņš uzskatīja, ka režisors nevelta pietiekami daudz uzmanības viņa spējām.

"Mister Nebvort, jūs dzenat mani postā! Es filmā nemaz neesmu redzams. Tik daudz nofilmējāt, bet es parādos tikai kādos trīsdesmit kadros. Tas ir netaisni! Mana loma ir tik svarīga…"

"Tā nebūt nav tik svarīga!" Džeks atcirta. "Mendoza bieži sūdzējās par to, ka jūs filmā aizņemot pārāk daudz vietas."

Maikls uzmanīgi atskatījās. Sers Gregorijs Penns bija paguvis piezagties pie meitenes, kura stāvēja pļaviņā. Adele bija tik laimīga, ka pat viņu sagaidīja ar prieku.

"Manu mazulīt, gribu ar jums aprunāties, pirms aizbraucat!" Viņa balss skanēja medaini saldi, un meitene pasmaidīja.

"Es klausos, ser Gregorij, jūs esat izvēlējies īsto brīdi."

"Gribu sacīt, ka dziļi nožēloju to, kas notika pagājušo reizi. Ar visu sirdi un dvēseli piekrītu, ka meitenei jāskūpstās ar to, kurš viņai patīk. Vai man nav taisnība?"

"Protams, jums ir taisnība," Adele atbildēja. "Nerunāsim vairs par to, ser Gregorij."

"Man nebija tiesību censties jūs noskūpstīt, ja to nevēlējāties. Un it īpaši tad, kad bijāt mana viešņa. Vai varat man piedot?"

"Es jums piedodu," meitene teica un gribēja iet projām.

"Vai atnāksiet pusdienās?" Sers Gregorijs pamāja ar galvu uz Maikla pusi. "Jūsu draugs apsolīja jūs atvest."

"Kāds draugs?" Adele izbrīnījusies jautāja. "Misters Briksens?"

"Tas pats. Bet es nesaprotu, kā jums var patikt tāda tipa cilvēki. Nē, nē, man pret viņu nav iebildumu. Tieši otrādi — viņš ir loti simpātisks jauneklis un man ārkārtīgi iepatikās. Vai nāksiet pusdienās?"

"Diemžēl nevarēšu," Adele atbildēja, jūtot uzbangojam pirmītējo riebumu.

"Manu mazulīt!" baronets teica, un negaidot viņa seja pārvērtās. "Es neko nežēlotu jūsu labā. Kādēļ lauzāt savu skaisto galvu par to, kā izpatikt vecajam, dumjajam Nebvortam? Kādēļ apgrūtināt sevi ar nevajadzīgu filmēšanos? Es došu jums visu, ko vēlaties, uzdāvināšu vislepnāko automašīnu, kādu vien var nopirkt."

Viņa mazajās ačelēs iedegās kaisles liesmas. Meitene nodrebēja un nočukstēja:

"Man neko nevajag, ser Gregorij."

Viņa bija loti dusmīga uz Maiklu Briksenu. Kā viņš drīkstēja viņas vārdā pieņemt ielūgumu uz pusdienām? Kā viņš uzdrošinājās dēvēt sevi par viņas draugu?

"Jūs atnāksiet pusdienās, viņš jūs atvedīs!" Penns dobjā balsī atkārtoja. "Es gribu, lai jūs atnākat, vai dzirdat? Jums atvēlētas istabas vecā Longvāla namā. No turienes jūs varēsiet iziet nepamanīta."

"Velti cenšaties mani pierunāt. Laikam pats nesaprotat, ko runājat, ser Gregorij," viņa mierīgi atbildēja. "Jūs mani apvainojāt. Negribu jūsos vairs klausīties!"

Adele strauji pagriezās un aizgāja. Maikls grasījās viņu uzrunāt, taču meitene ātri pagāja garām, augstu pacēlusi galvu un tik cieši sakniebusi lūpas, ka Maikls bez grūtībām uzminēja viņas dusmu iemeslu.

Pa to laiku strādnieki bija novākuši aparatūru un prožektorus. Aktieri devās uz mašīnu. Maikls ievēroja, ka autobusā Adele tīšām apsēžas starp Džeku Nebvortu un garmataino filmas varoni. Viņa negribēja braukt detektīva sabiedrībā.

Kad Maikls kāpa autobusā, sers Gregorijs pieskrēja pie viņa un saķēra aiz piedurknes.

"Jūs apsolījāt, ka atvedīsiet meiteni…"

"Laikam gan es būšu bijis piedzēries," Maikls viņu pārtrauca. "Jūsu viskijs sakāpa man galvā. Mis Lemingtone pati sev ir saimniece, un viņa, protams, nekad nepiekritīs pusdienot vienatnē ne ar jums, ne ar kādu citu vīrieti."

Viņš gaidīja, ka baronets sadusmosies un sāks lamāties, bet sers Gregorijs negaidot pasmaidīja un atvadoties laipni pamāja viņam ar roku.

Kad auto izbrauca caur pils vārtiem, Maikls atskatījās un ieraudzīja, ka sers Gregorijs dzīvi sarunājas ar garu, kalsnu cilvēku. Tas bija Foss. Maikls nobtlnljās, kādēļ scenārists palicis pilī. Viņa skatiens neviļus pārslīdēja pils logiem, aiz kuriem, noslēpies tumšā kambari, sēdēja Bags un gaidīja saimnieka pavēli, kas tam liktu darīt labu vai ļaunu.

8 Misters Longvāls

Doverhauzas mājas atradās sānis no šosejas. Aiz augstas, laikazoba saēstas sienas atradās zemas, nelielas ēkas. Māja šķita pamesta un nolaista. Parka vārti netika slēgti jau vairākus gadsimtus, tie bija salauzti un sagāzušies.

Maikls ziņkāri raudzījās apkārt. Drīz vien viņš pamanīja, ķa neliela mājas daļa ir apdzīvota. Tur bija atvērti logi. Pārējos aizklāja biezi slēģi.

Maikla ziņkāre pieauga vēl vairāk, kad viņš ieraudzīja Samsona Longvāla dīvaino figūru. Mājas saimnieks viņus sagaidīja, mirdzinot saulē kailo galvvidu, raustot uz augšu . gaišzalās bikses un kārtojot samta vesti. Viņš atgādināja seru Gregoriju Pennu. …•>-

"Ļoti priecājos, mister Nebvort. Kā redzat, dzīvoju nabadzīgi, taču sveicu jūs no visas sirds un pacienāšu, ar ko vien varēšu. Tēju pasniegs ēdamistabā. Vai nevēlaties iepazīstināt mani ar saviem darbiniekiem?"

Viņa manieres bija tikpat vecmodīgas kā apģērbs, bet no valodas dvesa bezmaz viduslaiku cienīgums. Maikls neviļus juta simpātijas pret šo veco savādnieku, kas mūsdienās pratis saglabāt mīlestību pret senatni.

"Gribu pabeigt filmēšanu līdz tumsai, mister Longvāl," Džeks Nebvorts teica. "Ja neiebilstat, ka jūsu cienastu aprij barbari, varu atvēlēt viņiem stundas ceturksni laika."

Viņš atskatījās un pajautāja:

"Kur ir Foss? Gribēju mazliet grozīt scenāriju."

"Misters Foss teica, ka no Griftaueras nāks kājām," kāds no statistiem atbildēja. "Viņš tur palika, lai aprunātos ar seru Gregoriju."

Džeks Nebvorts no sirds nolādēja scenāristu.

"Ceru, ka Foss tur nepalika tādēļ, lai aizņemtos naudu!" viņš nikni iesaucās. "Ja tam tipam neskatītos uz nagiem, viņš sagādātu sev tādu kapitālu, ka mūc kaut prom!"

Runājot Nebvorts vērsās pie jaunā statista, laikam gan tādēļ, ka ne pie viena cita, lai negrautu disciplīnu, viņš nevarēja griezties.

"Vai Foss mēdz aizņemties naudu?" jauneklis painteresējās.

"Viņam allaž nav ne graša, tādēļ nelietis cenšas atvieglot citu kabatas. Dieva vārds, nesaprotu, kādēļ viņš līdz šim nav iespundēts cietumā? Jūs nakšņosiet kopā ar mums? Nezin vai jums atradīsies vieta," Nebvorts piemetināja, piepeši mainīdams sarunas tematu un kļūdams mierīgs. "Bet jūs droši vien jau šovakar atgriezīsieties Londonā?"

"Šodien vēl ne," Maikls atteica. "Nerūpējieties par mani. Negribu jūs te traucēt un pacentīšos iekārtoties pats."

"Iesim aprunāsimies ar veco vīru," Nebvorts ieteica. "Viņš ir ārkārtīgi dīvains tips, taču ļoti labsirdīgs. Gatavais bērns…"

Longvāls sirsnīgi un svinīgi paspieda jaunekļa roku.

"Baidos, ka manā mazajā ēdamistabā visiem nepietiks vietas. Esmu uzklājis papildgaldu kabinetā. Vai nevēlaties padzert tēju?"

"Jūs esat loti laipns, mister Longvāl. Vai agrāk neesat saticis misteru Briksenu?"

Vecais vīrs pasmaidīja un pamāja ar galvu.

"Kā tad! Laikam būšu ticies, taču esmu piemirsis. Es allaž aizmirstu uzvārdus. Šo nepatīkamo paradumu esmu mantojis no sava vecvectēva Čārlza, kuram bija tik vāja atmiņa, ka savos memuāros viņš vienmēr jauca notikumus un datumus, tādēļ daudzi uzskata, ka viņš tīšām grēkojis pret patiesību."

Longvāls ieveda viesus šaurā priekšistabā. Tur valdīja drūma, senatnīga noskaņa. Neskaitāmie roku pieskārieni piecu vai sešu gadsimtu laikā bija nopulējuši durvju rokturus. Pie sienām nebija ne zobeftu, ne bruņu. Senlaiku ieroču vietā tiem pretī raudzījās milzīgs paveca kunga portrets, kura seja pauda pārsteidzošu augstprātību un cieņu.

"Cik majestātiski vaibsti!" Maikls nodomāja. Citu apzīmējumu viņš nespēja atrast, tomēr skali neizteica, kādu iespaidu uz viņu atstājusi glezna. Viņš klusēja arī tad, kad saimnieks pats sāka runāt par portretu. Taču pagaidām visa uzmanība bija pievērsta tējai un cepumiem.

Padzēris tēju, Maikls kopā ar citiem devās uz filmēšanas laukumu un ar labpatiku vēroja Adeles panākumus, kura bija aizrāvusies ar savu lomu. Foss pārradās vēlu. Maikls cītīgi lauzīja galvu, cenzdamies uzminēt, par ko scenārists tik slepus bija runājis ar seru Gregoriju. Atgriezies viesistabā un raudzīdamies pa logu saules rietā, Maikls sāka minēt jaunu mīklu — sirds nemieru, kuru viņā bija radījusi Adele.

Savā mūžā Maikls Briksens bija saticis daudz skaistu sieviešu dažādos sabiedrības slāņos. Dažreiz šīs tikšanās bija izraisījušas prieku, citreiz nesušas sarūgtinājumu. Francijā kāda meitene tikko neiedzina viņu nelaimē. Vensēnas mežā viņa acu priekšā nošāva sievieti, kuras daiļumu Maikls nespēja aizmirst. Reiz kāda meitene, ar kuru Maikls satikās Ungārijā, viņam tā iepatikās, ka viņš tajā pat iemīlējās, taču… kādā jaukā rītā visa mīlestība izgaisa kā dūmi. Kavējoties atmiņās, viņš arvien skaidrāk atskārta, ka draud briesmas iemīlēties meitenē, par kuru viņš šorīt, izņemot tās vārdu, vēl neko nezināja.

"Te tev nu bija!" Maikls skalā balsī noteica.

"Kas ir?" jautāja Nebvorts, kas nemanot bija ienācis istabā.

"Arī es vēlētos zināt, par ko jūs domājat, mister Briksen?" Longvāls, kas klusēdams bija vērojis jaunekli, smaidīdams teica.

"Es domāju… par šo portretu," Maikls atbildēja un norādīja uz dižo kungu rāmī. "Viņa seja man šķiet pazīstama, tālab esmu pārsteigts, jo portrets acīmredzot ir loti vecs."

Longvāls aizsedza sveci un apgaismoja portretu.

"Tas ir mans vecvectēvs Čārlzs," viņš ar lepnumu noteica. "Mūsu ģimenē viņu dēvēja par "Dižo kungu". Diemžēl neesam cēlušies no viņa, bet no sānu atzarojuma. Viņš ir mana tēvabrāļa sencis. Esmu dzimis no Longvālu cilts Bordo atzarojuma, kas atstājis diezgan redzamas pēdas vēsturē."

"Vai tad jūs esat francūzis?" jautāja Džeks. Šķita, ka vecais vīrs nedzird jautājumu. Viņš domīgi raudzījās portretā. Tad, pakustinājis lūpas, cienīgi nočukstēja:

"Jā, mēs bijām francūži. Mans vecvectēvs apprecēja anglieti, ar kuru iepazinās visai neparastos apstākļos. Mēs pārcēlāmies uz Angliju Viktorijas laikā."

Maikls stāvēja pret logu un klausījās Longvālā. Piepeši istaba viņa acu priekšā sašūpojās. Džeks Nebvorts ieraudzīja, ka jauneklis nobāl, un satvēra viņa roku.

"Kas noticis?" viņš iesaucās.

"Nekas," Maikls izklaidīgi atteica.

Nebvorts pieskrēja pie loga un paraudzījās ārā.

"Kas tas bija?"

Istabā, kuru apgaismoja tikai svece, bija patumšs.

"Jūs redzējāt?" viņš atkārtoja, saraucis uzacis un cieši skatīdamies Maiklā.

"Kas tur bija?" Longvāls jautāja, pieejot pie loga.

"Es varu zvērēt, ka pie loga redzēju seju! Vai jūs to manījāt, Briksen?"

"Man izlikās," negribīgi novilka Maikls. "Jūs neiebildīsiet, ja iziešu dārzā?"

"Esmu pārliecināts, ka jūs redzējāt!" Nebvorts neatlaidīgi atkārtoja. "Citādi sākšu domāt, ka man rādās. Tā atgādināja liela pērtiķa galvu."

Maikls pamāja un izsteidzās no viesistabas dārzā. Aizskrējis līdz nama stūrim, viņš izņēma revolveri, uzvilka drošinātāju un iebāza kabatā.

Pēc piecām minūtēm Nebvorts ieraudzīja viņu pie puku dobēm un piegāja klāt.

"Vai atradāt?"

"Nē, dārzā neviena nav. Acīmredzot esam maldījušies."

"Bet jūs taču redzējāt?"

"Man likās, ka redzēju," Maikls nedroši nostostījās un, mainīdams sarunas tematu, ātri iejautājās: "Kad jūs sāksiet filmēšanu naktī?"

"Ahā! Jūs redzējāt, Briksen! Tā bija galva?"

Maikls paraustīja plecus.

9 Atvērtais logs

Automobilis ar dinamomašīnu iebrauca dārzā un apstājās zem kokiem. Iemirdzējās prožektori, un spilgta gaisma izlija pār vecās mājas fasādi. Zāliena malā nostājās šoferis un sāka raudzīties interesantajā akrā.

"Kas te būs?" viņš jautāja.

"Filmēšana," Maikls atbildēja.

"Ķinīša uzņemšana? Tātad Nebvorta trupa ir šeit?"

"Kurp jūs brauksiet?" Maikls piepeši jautāja. "Piedodiet, ka jautāju, taču, ja jūs brauksiet uz Čičesteru, tad varbūt varētu paņemt mani līdzi?"

"Kāpiet tik iekšā!" šoferis laipni piedāvāja. "Es braukšu uz Petrvortu, taču varu apmest nelielu līkumu un nogādāt jūs pilsētā."

Visu ceļu viņš apbēra Maiklu ar jautājumiem par kinematogrāfiju, par filmēšanas tehniku, par aktieru atalgojumu un par daudz ko citu. Maikls palūdza apturēt pie sava bijušā skolasbiedra mājas, kuram bija laba un plaša bibliotēka. Atteicies no saimnieka ielūguma ieturēt vakariņas, Maikls paskaidroja, kas viņam vajadzīgs, un namatēvs sāka smieties.

"Neatceros, ka mūsu jaunības gados jūs būtu bijis uzcītīgs skolnieks, taču visa mana bibliotēka ir jūsu rīcībā. Varbūt gribat atsvaidzināt atmiņā Vergilija vārsmas? Nemeklējiet plauktā, tās ir uz mana rakstāmgalda."

"Nē, Vergiliju es netraucēšu," Maikls pasmaidīja. "Man vajadzīgs daudz vispusīgāks autors." Viņš pabija bibliotēkā kādas divdesmit minūtes, un, kad atgriezās, acis viņam mirdzēja uzvaras priekā.

"Vai drīkstu izmantot jūsu tālruni?" Maikls jautāja un pēc mirkļa tika savienots ar Londonu. Desmit minūtes viņš runāja ar Skotlendjardu un pēc tam iegāja ēdamistabā, kur mājas saimnieks jau beidza vakariņot.

"Vai varat izdarīt man vēl vienu lielu pakalpojumu, mans jaunības skolotāj?" viņš smaidīdams teica. "Vai jums neatradīsies lielāks un labāks šaujamais nekā šis?"

To pajautājis, Maikls uzlika uz galda savu revolveri. Viņš zināja, ka misters Skots bija dienējis kā virsnieks teritoriālajā armijā, būdams tajā pašā laikā arī mācību rotas instruktors.

"Varu jums iedot lielo armijas revolveri. Ko jūs gribat medīt — ziloņus, vai?"

"Daudz bīstamākus zvērus," Maikls atteica.

"Man nekad nav piemitusi ziņkārība," nopūtās skolasbiedrs un atnesa no otras istabas virsnieku koltu un patronu paciņu. Pagāja labs laiks, kamēr ilgi nelietotais ierocis bija iztīrīts un pielādēts. Iebāzis smago revolveri kabatā, Maikls atvadījās nO laipnā saimnieka un izgāja uz ielas, juzdams, ka ir daudz tuvāk atrisinājumam nekā pirms stundas.

Pilsētas garāžā viņš noīrēja auto un atgriezās Doverhauzā. Atlaidis šoferi gabaliņu pirms nama, Maikls kājām ienāca dārzā. Džeks Nebvorts pat nebija manījis viņa prombūtni. Taču vecais Longvāls, ietinies vecmodīgā lakatā, tūlīt pienāca pie Maikla, tiklīdz viņš parādījās dārzā.

"Vai drīkstu ar jums aprunāties, mister Briksen?" viņš nočukstēja un aizveda jaunekli aiz nama stūra.

"Es jiis meklēju, taču nevarēju atrast. Vai. atceraties, kā misters Nebvorts uztraucās, kad viņam likās, it kā būtu ieraudzījis logā… kaut ko līdzīgu pērtiķim?"

Maikls pamāja.

"Tā ir savāda būšana," vecais vīrs turpināja. "Pirms ceturtdaļstundas iedams pa dārzu, viņā galā negaidot pamanīju, ka aiz žoga paceļas milzīga figūra un iemūk krūmos." Longvāls norādīja ar roku. "Zagšus aizmuka un paslēpās."

"Vai varat precīzi norādīt vietu?" Maikls ātri jautāja.

Viņi abi devās uz dārza viņu galu. Longvāls pamāja uz biezu krūmu puduri, taču tur neviena nebija. Uzkāpis uz akmeņu kaudzes, Maikls vērīgi aplūkoja lauku, taču Baga pēdas nekur nemanīja. Par to, ka tas bijis Bags, viņš nešaubījās.

Tas nebija nekas dīvains. Penns teica, ka orangutans katru nakti dodas nelielā pastaigā. Pēc viņa vārdiem spriežot, nekas bīstams nebija sagaidāms. Taču… šī doma Maiklam šķita mežonīga. Pērtiķis tik loti atgādināja cilvēku, ka pat visdrausmīgākā iedoma nelikās neticama.

Atgriezies mājās, Maikls nolēma sameklēt meiteni. Viņa bija beigusi filmēties un ar interesi vēroja citus aktierus, kuri tēloja laupītājus un prožektoru gaismā rāpās augšup pa nama sienu.

"Piedodiet, mis Lemingtone, gribu uzdot jums delikātu jautājumu. Vai esat atvedusi sev līdzi arī kādus citus tērpus?"

"Kādēļ jūs tā jautājat?" viņa brīnījās, plati ieplešot acis. "Protams, ka atvedu. Es allaž ņemu līdzi rezerves tērpus."

"Vēl viens jautājums: vai neko neesat aizmirsusi Griftauerā?"

"Aizmirsu tur cimdus." viņa ātri noteica. "Vai jūs tos atradāt?

"Nē. Kad jūs aizmirsāt?"

"Es tos pazaudēju. Pag, ļaujiet padomāt… Tas ir loti muļķīgi, bet man tā šķiet…"

"Kas jums šķiet?"

"Negribu jums to teikt. Tā ir mana personīgā darīšana."

"Jums šķiet, ka sers Gregorijs tos paņēmis par piemiņu?"

Lai arī cik tumšs bija tajā vietā, kur viņi stāvēja, Maikls redzēja, ka meitene nosarkst.

"Jā, tā es domāju," viņa klusi teica.

"Tad jums jāuzvelk cits tērps," Maikls teica.

"Nesaprotu, kāda jums dala gar maniem tērpiem?"

Adele aizdomīgi raudzījās uz jaunekli, un Maiklam likās, ka viņa uzskata to par piedzērušu. Viņš gribēja paskaidrot, kādēļ uzdevis tik dīvainu jautājumu, kad viņu pārtrauca Džeka Nebvorta skalā balss:

"Tagad visi ejiet gulēt!"

Vecais vīrs gāja pa laukumu un sauca:

"Visi liecieties uz auss! Misters Foss parādīs jums istabas. Jāceļas četros no rīta. Fos, vai sadabūjāt istabas un sadalījāt tās?"

"Jā," scenārists atbildēja. "Es uzrakstīju ar krītu uz durvīm ikviena vārdu. Mis Lemingtonei es ierādīju atsevišķu istabu. Vai fums nav iebildumu?"

"Kā tad citādi? Noteikti atsevišķu! Tik un tā te neiznāks ilgi dzīvot."

Meitene novēlēja detektīvam labu nakti un devās uz savu istabu. Viņai bija ierādīts mazs kambarītis, kurā oda pēc pelējuma. Istabā bija tikai dzelzs gulta, mazgājamā bjoda, mazs galdiņš un divi krēsli. Aizdegusi sveci, Adele pārliecinājās, ka istaba nesen izmazgāta un pašā vidū uz nekrāsotās dēlu grīdas nolikts izdilis paklājs. Viņa aizslēdza durvis, nodzēsa sveci, tumsā izģērbās un atvēra logu. Uz stikla bija uzlīmēts balta papīra aplis. Viņa gribēja to noraut, taču iedomājās, ka Nebvorts tīšām iezīmēiis lošu, lai operatori no rīta zinātu, kur pavērst kameras. Meitenei nenāca miegs. Neizprotamu iemeslu dēļ viņas domas kavējās pie Maikla Briksena. Adele nesaprata jaunekli, un viņa uzvešanās to kaitināja. Tomēr viņa Maikla rīcībai rada attaisnojumu. Lai arī cik nepatīkama tā dažbrīd šķita — piemēram, ielūgums pusdienās, — tomēr to radīja godīgas un nopietnas tieksmes. "Viņš ir loti jauks jauneklis," meitene secināja un pasmaidīja.

Sievietes instinkts sacīja, ka Maikls var būt uzticams draugs. Viņš ir drosmīgs un noteikts, Šīs vīrieša īpašības valdzina sievieti. Smaidīdama Adele aizvēra acis un iemiga. Meiteni pamodināja piepeša briesmu sajūta. Viņa bija nogulējusi divas stundas, bet pašai likās, ka gulējusi tikai divas sekundes. Adele apsēdās gultā un uzlika plaukstu uz bailēs drebošās sirds. Viņa pārlaida istabai satraukuma pilnu skatienu. Mēnessgaismā varēja redzēt galdu, krēslus, pat istabas tumšos kaktus. Istabā neviena nebija. Varbūt kāds centies atvērt durvis? Viņa izkāpa no gultas, basām kājām aizgāja līdz durvīm un nospieda rokturi. Durvis bija aizslēgtas. Logs? Adele atcerējās, ka logs nebija sevišķi augstu no zemes. Viņa piegāja un aizvēra vienu pusi. Tiklīdz viņa gribēja aizvērt otru loga pusi, no lejas piepeši pacēlās milzīga, spalvaina ķepa un uzgūlās viņas rokai. Meitene neiekliedzās. Elpa aizrāvās, viņa aiz bailēm pārakmeņojās un juta, ka pēc mirkļa zaudēs samaņu. Kas tas bija? Sakopojusi visu savu drosmi, Adele paliecās uz priekšu. Aiz loga parādījās drausmīga, riebīga, pinkaina galva, un divas tumšas, liesmainas acis blenza viņai tieši sejā.

10 Zīme uz ruts

Briesmonis klusi uzlēca uz palodzes. Adele redzēja, kā tumsā spīd tā, baltie zobi. Viņa nepaguva pat iekliegties, kad silta, spalvaina plauksta uzgūlās viņas sejai un aizspieda muti. Otra roka apskāva meiteni un pacēla gaisā. Adele šausmās rāvās atpakaļ un sāka ķepuroties zvēra skāvienos. Viņas galva sāpīgi atsitās pret loga rāmi, iedžinkstējās stikls.

Kāds bija izdzirdis stikla šķindoņu. Lejā uzplaiksnīja liesma, atskanēja šāviens, un stikls skanēdams izbira. Milzīgais briesmonis acumirklī izlaida savu laupījumu no ķetnām, nolēca no palodzes un pazuda starp kokiem. Adele bez samaņas nokrita uz grīdas. Kad meitene atguvās un piecēlusies paskatījās pa logu, viņa lejā ieraudzīja kādu pazīstamu stāvu. Tas bija Maikls Briksens.

"Vai neesat ievainota?" viņš klusi jautāja. Viņa nespēja atbildēt, mēle neklausīja. Adele tikai ar pūlēm pašūpoja galvu.

"Un es viņu ievainoju, vai ne?"

"Liekas, ka ne," meitene vāri atteica. "Viņš aizskrēja."

Maikls aizdedza kabatas laternu un pārmeklēja zemi zem loga.

"Asinis nav manāmas. Bija loti grūti šaut. Baidījos, ka lode neskar jūs."

Ar troksni atsprāga logs, un nakts klusumā atskanēja Nebvorta balss:

"Kas šāva? Tas bijāt jūs, Briksen?"

"Jā, kāpiet lejā, gribu jums ko pateikt!"

Šāviena troksnis nebija pamodinājis ne Longvālu, ne viņa viesus. Kad Nebvorts iznāca dārzā, viņš tur atrada tikai Briksenu. Pāris vārdos Maikls izstāstīja par notikušo.

"Pērtiķis pieder mūsu draugam Pennam," viņš paziņoja. "Es no rīta to redzēju."

. "Jums liekas, ka mērkaķis klejoja apkārt un ieraudzīja atvērto logu?"

Maikls noraidoši pakratīja galvu.

"Nē, pērtiķis nebija nejauši pamanījis atvērto logu, bet gan ieradies ar ciešu apņemšanos nozagt jūsu galveno aktrisi. Protams, tas skan neticami, taču tādas ir manas domas. Es jau jums teicu, ka orangutans ir tikpat gudrs kā cilvēks."

"Taču tas meiteni nepazīst un nav viņu nekad redzējis!"

"Tas pazīst viņas smaržu," Maikls iebilda. "Viņa pazaudējusi Tauerā cimdus. Ļoti iespējams, ka dižciltīgais baronets tos tīšām nozadzis, lai uzdāvinātu Bagam."

"Es nespēju tam ticēt. Tās ir tīrās muļķības! Lai gan…" Nebvorts piebilda, "es zinu, ka dažreiz orangutani pastrādā apbrīnojamas lietas. Jūs šāvāt uz viņu? Vai trāpījāt?"

"Netrāpīju. Acīmredzot to kādreiz jau ir medījuši, tādēļ pērtiķis tūlīt saprata, kas darāms. Citādi viņš būtu meties man virsū, un otrais šāviens padarītu to aukstu."

"Kā jūs viņu pamanījāt? Kādēļ nelikāties gulēt?"

"Es pastaigājos pa dārzu," Maikls vienaldzīgi noteica. "Ikviena krietna detektīva sirdsapziņu nospiež tik daudz dažādu lietu, ka tas nevar mierīgi gulēt kā pārējie mirstīgie. Atklāti sakot, es paliku dārzā tādēļ, ka gaidīju Bagu. Kas tad tas?"

Atvērtajās durvīs parādījās sieviete naktstērpā.

"Mana dārgā, jums nācās pārdzīvot tik drausmīgus mirkļus!" Nebvorts steidzās meitenei pretī. "Kā tas notika?"

"Pati nezinu," Adele apjukusi atbildēja. Viņas roka vēl arvien juta briesmīgās ķepas pieskārienu. "Es izdzirdēju troksni, piegāju pie loga, un tad piepeši man uzklupa tas briesmonis. Vai jūs nezināt, kas tas bija, mister Briksen?"

'Parasts pērtiķis," Maikls ar mākslotu vienaldzību atteica.

"Ļoti žēi, ka nepaguvu to laikus aiztrenkt prom. Vai jūs nesabaidīja šāviens?"

"Jūs mani izglābāt. Esmu jums loti pateicīga. Cik tas bija šausmīgi!"

Adele trīcošām rokām aizklāja seju.

Vecais Džeks nolamājās.

"Jums jāpateicas šim jauneklim. Viņš nelikās gulēt un visu nakti dārzā gaidīja pērtiķi."

"Jūs to gaidījāt?" Adele izbijusies nočukstēja.

"Misters Nebvorts pārspīlē manus nopelnus," Maikls bilda. "Ja jūs domājat, ka saku to aiz kautrības, tad maldāties. Es gaidīju šī četrkājainā kunga vizīti, jo vakarā ieraudzīju viņu mistera Longvāla pļavā. Jūs taču arī to redzējāt, mister Nebvort?"

Džeks klusēdams pamāja ar galvu.

"Mēs abi viņu redzējām," Maikls turpināja. "Un es nodomāju: ja šitāds lopiņš naktī slaistīsies zem uzlecošās kinozvaigznes loga, tas var viņu izbiedēt. Turklāt man nemaz nenāca miegs, un es ar labpatiku staigāju pa dārzu."

Meitene strauji pastiepa roku, un Maikls to piesardzīgi paspieda.

"Ar labu nakti, mister Briksen. Es pret jums biju netaisna."

Maikls paraustīja plecus.

"Vai tikai jūs vien? Nav vairs pasaulē taisnības."

Adele uzkāpa savā istabā un rūpīgi aizvēra logu. Paraudzījusies caur aizkariem lejup, viņa ieraudzīja zem kokiem spīdam papirosa uguntiņu un, atviegloti nopūtusies, likās gultā.

Kad Foss no rīta modināja aktierus, Adele gulēja dziļā miegā. Scenārists, saulei lecot, izgāja dārzā, kur, saticis Maiklu, to vēsi eicināja.

"Labrīt," Maikls atbildēja. "Starp citu, Fos, jūs, šķiet, vakar aizkavējāties Griftauerā pie mūsu drauga Penna?"

"Tas uz jums neattiecas!" scenārists sadrūmis atcirta un gribēja iet tālāk, taču Maikls aizsprostoja viņam ceļu.

"Piedodiet, bet šis tas uz mani tomēr attiecas. Varbūt jūs paskaidrosiet, kādā veidā šis baltais aplis nokļuva uz mis Lemingtones loga rūts?" Viņš norādīja ar roku uz logu, kur baloja papīra gabaliņš.

"Man nav ne jausmas," Foss errīgi atbildēja, tomēr viņa balsī bija jaušamas apslēptas bailes.

"Kurš gan cits lai to zinātu? Turklāt es redzēju, ka jūs to pielīmējāt."

"Tas tika darīts tāpēc, lai operatori zinātu, kādā virzienā pavērst kameras."

Paskaidrojums skanēja ticami. Maikls bija redzējis, ka Džeks Nebvorts izdara dažādas atzīmes uz nama sienām un kokiem parkā, lai operatori un aktieri varētu ātrāk orientēties. Pirmajā izdevīgajā brīdī viņš griezās ar jautājumu pie Nebvorta.

"Nē," vecais vīrs atbildēja, "es neliku iezīmēt logus. Kur jūs atradāt apli?"

Maikls parādīja.

"Jūs domājat, ka es esmu to izdarījis? Pašā loga vidū! Blēņas! Kādam stulbenim tas iešāvies prātā?"

"To izdarījis Foss, acīmredzot ar noteiktu nolūku. Viņš atzīmējis mis Lemingtones logu pēc sera Gregorija lūguma."

"Kādēļ?" Nebvorts neizpratnē jautāja.

"Lai parādītu Bagam Adeles istabu," Maikls atbildēja, % nešaubīdamies par sava slēdziena pareizību.

11 Kliedziens tornī

Maiklam neinteresēja šīrīta filmēšana. Viņš nepacietīgi tiecās ķerties pie lietas un, izmantodams pirmo izdevīgo gadījumu, nemanot atstāja Doverhauzu un pāri laukam devās uz Griftaueru. Maikls gāja ātri un uzmanīgi lūkojās savā priekšā, cenzdamies saskatīt mitrajā zemē orangutana pēdas. Neko aizdomīgu neieraudzījis, viņš pēc ceturtdaļstundas nonāca pie akmens sienas, kas iekļāva parku. Pēkšņi viņš pamanīja sienā nelielas durvis, un pat pavirša apskate liecināja, ka tās nesen virinātas. Apmierināti smaidīdams, Maikls iekļuva pils pagalmā. Tur neviena nebija. Rīta saules staros drūmi gaisā slējās apaļais akmens tornis. No kalpotāju mājas skursteņa nekūpēja dūmi. Viss likās izmiris. Maikls uzmanīgi devās uz priekšu, slēpdamies ēnā, kas krita no sienas.Viņš nonāca līdz parka galam, kur Nebvorts vakar filmēja. Maikla nervi bija saspringti, acis vērīgi raudzījās apkārt. Viņš gaidīja, ka kuru katru mirkli no koku vai krūmu pudūra parādīsies milzīgais Baga stāvs. Maikls laimīgi sasniedza grantēto celiņu. Ne vairāk kā seši soli viņu šķīra no pelēkās torņa sienas. Viens no logiem bija atvērts. Kurš bija tam izsitis stiklu? Protams, ne jau veiklais un piesardzīgais Bags! Kamēr Maikls par to prātoja, rīta gaisu piepeši satricināja necilvēcīgs, kliedziens. Maikls atsprāga atpakaļ pie žoga. Ķermenim pārskrēja baiju tirpas. Viņš sastinga ēnā un ieklausījās. Kliedziens atskanēja no torņa augšdaļas un spēji aprāvās, it kā kliedzējam būtu aizbāzta mute. Nevilcinādamies ne mirkli, Maikls pārskrēja pāri celiņam, ar plecu pagrūda aizslēgtās durvis un, ieraudzījis līdzās zvanu, no visa spēka sāka raustīt tā auklu. Torņa iekšienē atskanēja dobjas skaņas. Maikls ātri atskatījās, vai viņam nedraud briesmas no aizmugures.

Pagāja minūte… divas… Maikls atkal sāka raustīt zvana auklu, un tūlīt tornī atskanēja steidzīgu solu troksnis. Aiz durvīm miegaina balss jautāja:

"Kas tur ir?"

"Maikls Briksens."

Iečīkstējās aizšaujamais, nožvadzēja ķēde, krakšķēdama pagriezās atslēga, un masīvās duivis pavērās par divām collām.

Pa spraugu Maikls ieraudzīja Gregoriju Pennu flaneļa rītakurpēs un kreklā ar uzrotītām piedurknēm. Viņa seja pauda izbrīnu.

"Ko jūs vēlaties?" viņš jautāja un atvēra durvis plašāk.

"Man ar jums jāaprunājas."

"Tik agrā stundā? Kas noticis?" baronets norūca, ielaižot apmeklētāju pa durvīm. Maikls klusēdams sekoja Gregorijam Pennam uz kabinetu. Tur aizkari bija nolaisti, dega lampa un uz galda stāvēja divas pudeles viskija. Viena bija tukša.

"Vai nevēlaties kādu glāzīti?" Penns piedāvāja un ar trīcošu roku ielēja viskiju.

"Vai jūsu pērtiķis ir mājās?" jautāja Maikls, ar žestu noraidīdams glāzīti.

"Bags? Laikam ir. Viņš nāk un iet, kad grib. Vai vēlaties viņu satikt?"

"Nē, es jau ar viņu tikos."

Penns aizsmēķēja papirosu, un viņa roka manāmi nodrebēja.

"Jūs viņu satikāt? Kur?"

"Doverhauzā, kad viņš centās iekļūt mis Lemingtones istabā. Un, ja viņam nebūtu paveicies, tad tagad viņš tur gulētu beigts."

Baronets, ievilcis elpu, jautāja:

"Jūs šāvāt uz viņu?"

"Jā, es šāvu."

"Šāvāt?" Penns lēni pārjautāja. "Nesaprotu. Kādēļ jūs šāvāt? Bags ir pilnīgi nekaitīgs dzīvnieks."

"Ne tik nekaitīgs, kā jums šķiet," Maikls vēsi iebilda. "Viņš centās nolaupīt mis Lemingtoni."

Baronets plati iepleta acis.

"Nevar būt! Jūs jokojat?"

"Jūs pats aizsūtījāt Bāgu pēc meitenes. Jūs uzpirkāt Fosu un likāt vioam iezīmēt mis Lemingtones logu ar baltu apli, lai Bags varētu vieglāk atrast viņas istabu."

Penns neatbildēja.

"Kad cilvēks, pats palikdams ēnā, sūta otru izdarīt noziegumu, tad viņam ir zināms, ka par to nāksies atbildēt likuma priekšā. Kad viņš sūta pērtiķi, tad cer, ka dzīvnieka noziegumu neviens netiesās."

Sers Gregorijs, acis nodūris, raudzījās grīdā. Viņa seja saviebās smīnā.

"Ak tā jūs sākat ar mani runāt! Un es jūs uzskatīju par draugu."

"Mani neinteresē jūsu uzskati!" Maikls atteica. "Brīdinu jūs: ja ar Adeli Lemingtoni kas notiks jūsu vai jūsu četrkājainā kalpa dēļ, es neaprobežošos ar to, ka nošaušu misteru Bagu, es nolaidīšu no kājām arī jūs pašu. Sapratāt? Un tagad pasakiet, kas nupat kliedza tornī?"

"Ar kādām tiesībām jūs mani pratināt?" Penns sašutis iesaucās un niknumā nobālēja. 'Jūs esat prasts, netīrs aktieris!"

Maikls izņēma no kabatas apliecību un iespieda to baroneta rokā.

"Te ir rakstīts,' kas es esmu un ar kādām tiesībām uzdodu jautājumus!"

Baronets piebāza apliecību pie lampas un izlasīja. Likās, ka viņu būtu ķēris elektriskās strāvas trieciens. Žoklis atkārās, rokas notrīcēja un izmeta apliecību. Tā nokrita uz grīdas.

"Detektīvs?" viņš nomurmināja. "Ak tā, detektīvs! Ko jūs vēlaties?"

"Es dzirdēju kliedzienu tornī."

"Laikam kliedza kāds no kalpotājiem. Tur dzīvo kāda malajiete. Viņa ir slima. Mazliet ķerta. No rītiem tiek uzkopta viņas istaba. Es iešu paskatīties, ja jūs vēlaties."

Viņš paraudzījās uz Maiklu, it kā izlūgdamies atļauju. Uz lūpām bija sastindzis pazemīgs smaids, acis bailīgi šaudījās uz visām pusēm. Maikla aizdomas kļuva par pārliecību. Pilī kaut kas bija noticis, un to vajadzēja atklāt.

"Vai drīkstu iet?" Penns atkārtoja. Maikls piekrītoši pamāja. Baronets izsteidzās no istabas un aizcirta durvis. Nokrakšķēja atslēga. Maikls metās pie durvīm un nospieda rokturi. Durvis bija aizslēgtas, un viņš saprata, ka ir iekļuvis slazdā. Maikls metās pie logiem, bet tie bija nostiprināti ar slēģiem un aizbultēti no ārpuses. Izejas nebija. Piepeši nodzisa lampa un iestājās tumsa. Tikai kamīnā gailošās ogles meta uz sienām spokainas ēnas.

12 Atgriešanās Čičesterā

Istabas kaktā atskanēja troksnis. Kāda kājas aizķēra paklāju un paldupa. Dažus solus no sevis Maikls izdzirda dziļus un īsus elpas vilcienus. Viņš nevilcinājās un, pielicis revolvera stobru pie atslēgas cauruma, izšāva. Šāviena troksnis noskanēja visā istabā. Atslēga izjuka. Nepazīstamais atrāvās atpakaļ pie sienas. Kad caur atvērtajām durvīm ielauzās dienas gaisma, istaba bija tukša. Gandrīz tajā pašā mirklī pie durvīm parādījās baronets. Ja pirms tam viņš no bailēm knapi turējās kājās, tad tagad jau bija ne dzīvs, ne miris.

"Kas te notiek?" sers Gregorijs pārbijies murmināja. "Vai kāds šāva?"

"Jā, kāds šāva," Maikls mierīgi noteica, "un tas biju es. Džentlmenis, kuru jūs atsūtījāt izrēķināties ar mani, darīja prātīgi, nozuzdams savā midzenī, citādi ar viņu būtu noticis tas pats, kas ar atslēgu."

Maikls norādīja uz sašķaidīto atslēgu, bet tad piepeši ieraudzīja kādu lietu, kas mētājās uz grīdas netālu no viņa. Detektīvs pieliecās, pacēla krāsaino zīda strēmelīti un paoda to.

"Kāds steigā pazaudējis," viņš piezīmēja. "Saglabāšu par piemiņu."

"Dieva dēj! Es neko nezināju."

"Kā klājas jūsu slimniecei?" Maikls smīnēdams jautāja. "Tai ārprātīgajai malajietei, kās kliedza?"

Baronets pacēla trīcošos pirkstus pie sejas, tad paslēpa rokas aiz muguras.

"Tā nekas. Kā jau biju domājis… Viņai bija uznākusi lēkme."

Maikls domīgi viņu vēroja.

"Es gribētu slimnieci apskatīt, ar jūsu atjauju, protams."

"Jums nav tiesību!" Penns iebilda. Viņa balsī skanēja bailes un naids. "Uz viņu nedrīkst skatīties! Ar kādām tiesībām jūs tā rīkojaties? Kā jūs uzdrošināties rīta agrumā ielauzties manā namā, šaut un bojāt manu mantu? Es tūlīt uzrakstīšu sūdzību Skotlendjardam! Jūsu priekšnieki iemācīs jums uzvesties. Cūcība! Okšķeri kļuvuši tik nekaunīgi, ka visur jūtas kā saimnieki! Es jums parādīšu! Jūs vēl redzēsiet!"

Penna balss pārgāja spiegšanā. Acīmredzot ar kliegšanu viņš centās uzturēt sevī vīrišķību. Maikls vienaldzīgi novērsās no saimnieka un paraudzījās uz sienu, kur karājās zobeni. Izsekojis viņa skatienam, Penns atkal apjuka un zaudēja pašsavaldīšanos.

"Mīļais cilvēk, kādēļ jūs mani uztraucat? Esmu visklusākais un vismiermīlīgākais cilvēks pasaulē, ja tikai mani nekaitina ar muļķīgu uzvešanos. Jums par mani ir radies nepareizs priekšstats."

Maikls neko neatbildēja un, izgājis no istabas, pa gaiteni devās uz dārzu. Pie sliekšņa viņš pagriezās un teica baronetam:

"Es nevaru jūs piespiest izpildīt manu prasību, jo man nav kratīšanas ordera. To jūs labi zināt, un, kad es orderi dabūšu, tad tik un tā neko neatradīšu. Jūs pagūsiet visu paslēpt, ka ne gailis pakaļ nedziedās. Taču piesargieties!" Maikls pacēla roku un draudoši pakratīja pirkstu.

Doverhauzā viņš atgriezās ap brokastlaiku. Maikla prombūtni neviens nebija pamanījis. Adele pati pirmā ieraudzīja detektīvu, un viņi sasveicinājās.

Džeks Nebvorts bija lieliskā omā. Pēc viņa domām, filmēšana bija izdevusies lieliski.

"Protams, to varēs pateikt tikai pēc tam, kad filma būs attīstīta. Kas attiecas uz mazo Lemingtoni, tad viņa stāv pāri visām uzslavām. Tiesa, vēl ir par agru pareģot, taču esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņa kļūs par īstu aktrisi, jauno kinozvaigzni."

"Vai tad jūs to negaidījāt?" Maikls izbrīnījies jautāja.

"Mendoza man sagādāja visādas klapatas. Kad es ar viņu sastrīdējos un atbraucu uz šejieni, biju pārliecināts, ka būs jābrauc atpakaļ un jāpārfilmē visas ainas ar Mendozu. Kinoaktieri nepiedzimstot, tie jātaisa. Vajadzīga pieredze, pacietība, profesionāla izturība. Pirms aktrise izvirzās priekšplānā, tai jāiziet ilga skola. Bet jūsu meitene visu uzreiz saprata un apguva. Kā es varēju zināt, ka viņa būs tik apķērīga?"

"Kad jūs sakāt "mana meitene", jūs acīmredzot paturat prātā, ka mana interese par viņu pamatojas tikai uz tās lietas apstākļiem, kuru priekšniecība man uzdevusi izmeklēt?"

"Ja jūs nemelojat," Džeks atteica, "tad tas nozīmē, ka esat stulbs kā bluķis!"

Maikls pasmaidīja un aizgāja prom no vērīgā sirmgalvja. Aktieri un kinooperatori sakāpa mašīnā. Tā ierūcās un devās atpakaļ uz Čičesteru.

Kinostudijas kabinetā Nebvortu gaidīja apmeklētāja, kurai viņš laipni padeva labdienu.

"Gribu ar jums aprunāties, mister Nebvort," Stella Mendoza teica, likdama savā sejā atplaukt visvaldzinošākajam smaidam.

"Jūs gribat runāt ar mani? Lūdzu, ko vēlaties?"

Slavenā aktrise kautrīgi burzīja pirkstos mežģīņu lakatiņu. Uz Džeku tas neatstāja nekādu iespaidu. Viņš pats kādreiz bija mācījis Mendozai, cik dramatiskus efektus var panākt ar kabatlakatiņu.

"Es rīkojos pavisam aplam, mister Nebvort… un atnācu lūgt piedošanu. Man nevajadzēja likt gaidīt uz sevi visai filmēšanas grupai. Es to loti nožēloju. Vai varu atnākt rīt? Ja gribat, ķeršos pie lietas jau šodien?"

Režisora seja savilkās smīnā.

"Jūs nevarat nākt ne rīt, ne parīt, nedz arī palikt šodien, Stella. Jūsu aizstājējai atklājies tik neparasts talants, ka es nevēlos neko pārfilmēt."

Stella dusmīgi paraudzījās uz veco vīru un izslējās.

"Man ir kontrakts. Ceru, ka neesat par to aizmirsis, mister Nebvort?"

"Es ar lielu prieku turpinātu spēlēt kopā ar Mendozu," iejaucās medaina balss — tas bija dailsejainais jauneklis Konolijs. "Ārkārtīgi nepatīkami strādāt ar mis… es pat nezinu viņas vārdu. Viņa jauc visu māksliniecisko efektu, mister Nebvort."

Vecais Džeks neatbildēja. Viņš klusēdams raudzījās acīs garmatainajam mīlētājam.

"Es jūtu, ka kopā ar mis Mendozu varēšu visā pilnībā atklāt savu talantu," Konolijs turpināja. "Samainīdams aktrises, jūs izsitāt mani no sliedēm. Es briesmīgi uztraucos, jūtos šausmīgi neērti, bet iedzīvoties lomā, kad visi nervi saspīlēti, kad sirds ir sašutuma pilna, nav iespējams. Vārdu sakot," viņš nobeidza, paceldams balsi, "es nefilmēšos, iekams neatgriezīsies mis Mendoza!"

Stella veltīja jauneklim pateicīgu skatienu un smaidot pievērsās sadrūmušajam Džekam.

"Vai gribat, lai sāku šodien?"

"Ne šodien, ne rīt, ne pēc nedējas, nekad!" vecais vīrs iesaucās, un viņa acis meta dusmu zibeņus. "Un, ja jūs, tievkājainais skaistuli, vēlreiz centīsieties bāzt man spieķus ritenī, es jūs izlidināšu no studijas, es sagādāšu jums tādu slavu, ka neviena kinostudija Anglijā jūs nepieņems!"

Saniknots viņš metās uz durvīm un saskrējās ar Maiklu, kas ienāca kabinetā.

"Jūs dzirdējāt?" Džeks Nebvorts iekliedzās un satvēra detektīvu aiz piedurknes. "Vai saprotat, ko viņi dara? Filma līdz pusei uzņemta, un nu viņš šķoba ģīmi. Jūs dzirdējāt, ko viņš teica? Pienapuika! Paklausieties, Briksen, vai gribat, došu jums lomu? Jūs nenotēlosiet sliktāk par Konoliju, un, kamēr spēlēsiet, jums būs diezgan brīva laika, lai sadzītu pēdas Galvu Medniekam."

"Pateicos," Maikls pasmaidīja, "bet par aktieri es nederu. Kas attiecas uz Galvu Mednieku — es zinu, kas viņš ir, un kurā katrā brīdī varu saņemt viņu ciet."

Maikls aizsmēķēja un izpūta tievu dūmu strūklu.

13 Mendoza cīnās

Džeks pārsteigumā iepleta muti.

"Jūs jokojat?"

"It nemaz. Es runāju pilnīgi nopietni," Maikls mierīgi atteica. "Taču zināt, kas ir Galvu Mednieks, un notvert to nozieguma vietā ir divas dažādas lietas."

Džeks Nebvorts apsēdās uz rakstāmgalda malas, iebāza rokas kabatās un neuzticīgi raudzījās detektīvā.

"Vai tas ir kāds no manas trupas?"

"Man nav tas gods pazīt visu jūsu trupu," Maikls izvairījās no tiešas atbildes, "taču, manuprāt, jums no Galvu Mednieka nekādas briesmas nedraud. Ko jūs iesāksiet ar Konoliju?"

Režisors nervozi paraustīja plecus.

"Es pārsteidzos, taču arī viņš uzvedas kā muļķis. Vai tiem pienapuikām kas rūp, izņemot kaklasaites un avīžu rakstus? Bet Mendoza…" Vecais vīrs izteiksmīgi padraudēja ar dūri.

Tomēr mis Mendoza neuzskatīja, ka ir pavisam padzīta. Trūcīgu aprindu meitene, kas izlauzusies līdz slavai, tik viegli negrasījās atstāt savas pozīcijas. Tās pirmais uzdevums bija atrast Adeli Lemingtoni. Stella devās pie viņas mierīgā noskaņojumā, taču bija nepatīkami pārsteigta, redzot, ka meitene aizņēmusi viņas ģērbistabu— to pašu, kas bija paredzēta vienīgi Stellai Mendozai. Viņa nikni pieklauvēja pie durvīm. Adele, sēdēdama spoguļa priekšā, pētīja savu grimu. Ieraudzījusi Mendozu, viņa pietrūkās kājās un nosarka.

"Jūs esat mis Lemingtone?" Stella, valšķīgi smaidīdama, jautāja. "Vai drīkstu ienākt?"

"Lūdzu," Adele steidzīgi noteica.

"Sēdiet vien," Stella turpināja, "tas ir ļoti ērts krēsls, pārējie nekam neder. Man teica, ka jūs dublējat manu lomu."

"Dublēju?" Adele pārjautāja.

"Jā, tā teica misters Nebvorts. Jūs taču zināt, ko tas nozīmē? Kad aktrise šādu vai tādu iemeslu dēl nevar ierasties vai negrib filmēties, nem kādu viņai līdzīgu aktrisi un tajās ainās, kurās viņa nav priekšplānā…"

"Bet misters Nebvorts filmēja mani priekšplānā!"

Mis Menzoda izlikās to nedzirdam un nopūtās.

"Nabaga večuks! Viņš ir loti dusmīgs uz mani, protams, man nevajadzēja viņu aizkaitināt. Bet tagad esam salīguši mieru, un rit es atkal filmēšos."

Meitene nobālēja.

"Protams, jums tas ir pazemojoši, taču ko lai dara, visiem gadās nepatikšanas, lai gan man nav par ko sūdzēties. Vai aktieri pret jums izturējās labi?"

"Tas nav iespējams!" Adele iebilda. "Misters Nebvorts man teica, ka es filmēšos līdz beigām."

Mendoza zobgalīgi pamāja ar galvu.

"Ak, mana dārgā, vai var ticēt visam, ko saka! Man viņš nupat teica, lai gatavojos filmēties Soutdaunsā."

Adeles sirds pamira. Viņa zināja, ka rīt filmēšana notiks Soutdaunsā. Taču viņai nevarēja ienākt ne prātā, ka Mendoza to uzzinājusi no Konolija.

"Jā, tam jābūt loti pazemojoši," Stella domīgi turpināja. "Jūsu vietā es aizbrauktu uz pilsētu un nodzīvotu tur pāris nedēlu, kamēr te viss būs aizmirsts. Es loti labi saprotu jūsu vilšanos, dārgā, un, ja jums vajadzīga nauda braucienam…" Viņa atvēra somiņu, izņēma vairākas naudaszīmes un nolika tās uz galda.

"Kādēļ jūs tā darāt?" Adele vēsi vaicāja.

"Dārgā, jums taču vajadzīga nauda ceļam."

"Ja jūs domājat, ka es braukšu uz Londonu, nesatikusi Nebvortu un nepārliecinājusies, ka jūs sakāt patiesību…"

"Jūs gribat teikt, ka es meloju?" Mendoza skarbi iesaucās un pietrūkās no krēsla. Draudzīgo toni nomainīja dusmīgi čuksti. Iespiedusi rokas sānos, viņa piesteidzās pie Adeles un nikni paraudzījās tai sejā.

"Es nezinu, vai jūs melojat vai maldāties," atbildēja Adele, kuru aktrises dusmas izbiedēja daudz mazāk nekā tas, ko viņa pirmīt bija teikusi. "Vienu gan es zinu skaidri — šī istaba pagaidām ir mana, un es jūs lūdzu to atstāt!"

Vina atvēra durvis. Kādu brīdi likās, ka aktrise grib mesties Adelei virsū un ieķerties matos. Taču gaitenī parādījās frizieris un izjauca sāncenšu strīdu.

"Jūs man par to atbildēsiet!" Mendoza kliedza, kad frizieris saudzīgi izstūma to gaitenī. "Jūsuprāt, Džeka Nebvorta vārds ir likums? Man ir pietiekami daudz draugu un sakaru, lai varētu tikt galā ar Nebvortu. Gan jūs, gan Nebvorts rāposiet manā priekšā uz ceļiem un lūgsiet piedošanu!"

Nebvorts savā kabinetā bija viens, kad viņam pieteica bijušo "zvaigzni". Viņš jau gribēja to noraidīt, kad Stella atrāva durvis un iedrāzās kabinetā. Kādu brīdi režisors klusēdams uzlūkoja jaunavu, tad piedāvāja apsēsties. Kalpotājs aizgāja un atstāja viņus vienus.

"Esmu sajūsmā par daudzām jūsu rakstura īpašībām, Stella, un pirmām kārtām— par jūsu nerviem. Taču jūs veltīgi domājat, ka no mūsu sarunas kas prātīgs iznāks. Jūs vairs nepiedalāties filmā un diemžēl nepiedalīsieties ari citās filmās, kuras es uzņemšu."

"Ak tā?" Viņa pasmīnēja, izņemdama no somiņas zelta etviju un aizsmēķēdama smaržīgu cigareti.

"Es zinu, jūs atnācāt pateikt, ka jums ir ietekmīgi draugi, kas ari ieguldījuši savu kapitālu kinosabiedrībā," Nebvorts mierīgi turpināja. "Ne jau pirmo reizi man ir darīšana ar sievietēm. Un ne jau pirmo reizi tās kūda pret mani sabiedrības priekšsēdētāju, viceprezidentu un pat kasieri, domādamas tādējādi samalt mani miltos. Bet, kā redzat, esmu dzīvs un vesels. Cilvēki, kas ieguldījuši savu naudu kinosabiedrībā, var mīlēt jūs līdz nāvei, taču viņi mīl arī naudu. Ja es uzņemšu sliktas filmas un tās nepirks, jūs cietīsiet pati pirmā. Neviens no viņiem vairs nepirks jums kaklarotas!"

"Redzēsim, ko par to domās sers Gregorijs," Stella izaicinoši noteica, un Džeks Nebvorts pārsteigts sarauca uzacis.

"Gregorijs Penns, vai? Nezināju, ka viņš ir jūsu draugs. Jā, viņām pieder sabiedrības akcijas, taču to skaits nav tik liels, lai viņš varētu ietekmēt mūsu darbību. Acīmredzot viņš jums ir kaut ko samelojis. Un pat tad, ja viņam būtu deviņdesmit septiņi procenti akciju, tas mani ne mazākā mērā neietekmētu, jo vecajam Džekam Nebvortam ir līgums, kas dod tam pilnīgu brīvību aktieru un līdzstrādnieku izvēlē. Jūs nevarat man saistīt rokas, Stella!"

"Šķiet, ka gribat mani nomelnot citām kinokompānijām?" viņa jautāja, raugoties sāņus.

No tā Stella baidījās visvairāk. Ja Nebvorts darīs citiem zināmu, ka viņa sadumpojusies tad, kad filma uzņemta līdz pusei, viņas kinokarjerai pienāks gals.

"Es tiku par to domājis," vecais virs pamāja ar galvu, "taču neesmu atriebīgs. Varat teikt, ka jums nepatika loma un mēs vienojāmies lauzt kontraktu. Galu galā tas daļēji atbilst patiesībai." Tad piebilda: "Ejiet ar mieru, Stella!"

Nebvorts izveda viņu no kabineta. Mendoza klusēja, jo labi saprata, ka strīdēties būtu veltīgi. Pie studijas vārtiem viņa satika Louleju Fosu un izstāstīja par savu sarunu ar režisoru.

"Tā tiešām ir, ka jūs nekā nevarat viņam padarīt," teica scenārists. "Es varētu jūs aizstāvēt, Stella, taču viņš mani tik un tā neklausīs. Mēs neesam labās attiecībās. Atklāti sakot, es jūtos pazemots, ka man jāziedo savs talants tam vecajam, nolādētajam jeņķim."

"Jums jānoorganizē trupa un pašam jāuzņem filmas," Stella jau kuro reizi ieteica. Foss nenoteikti pasmaidīja un, paraustījis plecus, jautāja:

"Vai viņš ir savā kabinetā?"

Stella pamāja ar galvu, un Loulejs Foss, atvadījies no aktrises, nedroši pieklauvēja pie kabineta durvīm.

"Mister Nebvort, man ir kāds lūgums."

"Gribat naudu?" jautāja Džeks, uzlūkodams scenāristu.

"Jā, es gribēju lūgt avansu, neesmu izpircis nelielu vekseli, un to grib piedzīt spaidu kārtā. Šodien pulksten divos atnāks tiesu izpildītājs. Man jānomaksā viņam piecdesmit mārciņu."

Džeks izņēma no rakstāmgalda atvilktnes čeku grāmatiņu un izrakstīja čeku par astoņdesmit mārciņām,kaut gan Foss bija lūdzis tikai piecdesmit.

"Te būs jūsu alga par nākamo mēnesi," Nebvorts teica. "Saskaņā ar līgumu jums ir tiesības saņemt mēneša algu, ja atstājat darbu. Saņemiet!"

Foss apjuka un nosarka.

"Jūs mani atlaižat?" viņš dobji jautāja.

Džeks apstiprinoši pamāja ar galvu.

"Es jūs atlaižu ne jau tāpēc, ka jums ievajadzējies naudas un ne arī tāpēc, ka jūs allaž esat man sagādājis nepatikšanas. Es jūs atlaižu par to, ko jūs izdarijāt pagājušajā naktī."

"Ko jūs ar to gribat teikt?"

"Es piekrītu mistera Briksena domām un uzskatu, ka jūs pielipinājāt pie mis Lemingtones loga balto zīmīti, lai sera Gregorija Penna sūtnis varētu atrast viņas istabu. Tas gandrīz nolaupīja aktrisi, kura tēloja galveno lomu."

Scenārists greizi pasmaidīja.

"Brīnums, cik ātri viss jūsu acīs kļūst par melodrāmu, Nebvort! Nolaupīt galvenās lomas tēlotāju! Tas varētu notikt Savienotajās Valstīs, bet tikai ne Anglijā!"

"Kad iziesiet, aizveriet durvis!" Nebvorts viņu pārtrauca un pievilka sev tuvāk papīrus. Tad viņš iegrima darbā. "Atjaujiet pateikt…"

"Neatjauju!" Džeks iesaucās, ar pūlēm valdīdams niknumu. "Varat pat neteikt — uz redzēšanos! Sveiki!"

14 Detektīvi no Skotlendjarda

Čičesterā nav lielu restorānu. Atbraucēji var ieturēt pusdienas vienīgās viesnīcas ēdnīcā.

Kad Maikls atgriezās viesnīcā, viņš ieraudzīja tur pusdienojam divus vīrus. Viņam parādoties, abi piecēlās, stādījās priekšā, un tad visi trīs iegāja viesistabā.

"Esmu priecīgs, ka jūs atbraucāt," Maikls teica, kad inspektors bija aizslēdzis durvis. "Krimināllietās man nav pieredzes, un mana uzvedība jums var likties pārāk noslēpumaina. Pagaidām es vēl neuzskatu par iespējamu atklāt savas aizdomas," viņš smaidīdams piemetināja.

Inspektors Lails, vecākais no detektīviem, iesmējās:

"Mēs esam pilnīgi jūsu rīcībā, kapteini Briksen. Ne es, ne mans kolēģis neesam pārlieku ziņkārīgi. Izziņu, kuru jūs lūdzāt, Valters ir atvedis."

"Kādu izziņu.,, par Pennu? Vai viņš policijai ir pazīstams?" Maikls ieinteresēts jautāja. Seržants Valters pamāja ar galvu.

"Pirms dažiem gadiem Pennu tiesāja, un viņš samaksāja soda naudu par uzbrukumu kalponei. Acīmredzot bija visai cūcisks notikums, un vienīgi brīnums izglāba to no cietuma. Toreiz mēs pievērsām viņam uzmanību un ievācām dažādas ziņas gan Londonā, gan Malaju salās. Viņš ir ļoti bagāts un baroneta titulu mantojis no kāda attāla radinieka. Borneo salā Penns dzīvoja tālu no pilsētas, gandrīz pašos džungļos. Par viņa piedzīvojumiem varētu uzrakstīt veselu romānu. Daži no tiem ir izklāstīti šeit… Vaļasbrīžos jūs ar interesi tos izlasīsiet, kapteini Briksen," seržants teica un pasniedza Maiklam ar rakstāmmašīnu uzrakstītu dokumentu.

"Vai neko neesat dzirdējuši par dresēto pērtiķi, kas dzīvo pie viņa?"

Maiklam par pārsteigumu, seržants pasmaidīja un atbildēja:

"Bags? Jā, arī to mēs zinām! Penns to noķēris pavisam maziņu un pats izaudzinājis. Viņa gaitām bija grūti izsekot, jo ^Penns brauca uz Eiropu katrreiz ar citu tvaikoni. Tad viņš iegādājās personīgo jahtu "Kipijs" un par matrožiem salīga papuasus un malajiešus. Ko viņš dara un kur braukā, zina tikai Dievs. Pērn pēc Penna ceļojuma mēs uzzinājām, ka tas knapi izglābis savu ādu kautiņā ar iedzimtajiem. Un nu, kapteini Briksen, ko jūs liksiet mums darīt?"

Maikla instrukcijas bija īsas un skaidras. Tovakar, kad Adele atgriezās mājās no studijas, viņa neskaidri nojauta, ka kāds tai seko. Pēc nakts piedzīvojuma Doverhauzā tas nepatīkami krita uz nerviem. Atnākusi mājās, viņa atrada uz galda zīmīti. To bija rakstījis Maikls.

"Nedusmojieties, ka liku kādam vīram no Skotlendjarda jums sekot un apsargāt. Nedomāju, ka jums atkal draud briesmas, taču es jūtos mierigs, kad zinu, ka jūsu tuvumā pastāvīgi atrodas cilvēks, kas vajadzības gadījumā prastu jūs aizstāvēt."

Izlasījusi zīmīti, Adele sadrūma. Tātad viņai patiesi sekoja! Tas bija ļoti nepatīkami, taču viņa bija pateicīga jauneklim. kas nolēmis nenolaist no viņas ne acu.

15 Foss dod padomu

Sēdēdama uz savas gultas malas, ietinusies pūkainos rītasvārkos, Adele Lemingtone laiski grauza cukurotus kastaņus un, saraukusi pieri, domāja par savām darīšanām. Saimnieces balss aiz durvīm lika viņai atjēgties.

"Pēc jums jautā misters Foss. Vai gribat viņu redzēt?"

Adele pielēca no gultas un atvēra durvis.

"Kur viņš ir?"

"Gaida viesistabā," atbildēja saimniece, kura kopš vakardienas savai īrniecei bija sākusi izrādīt lielāku cieņu.

Kad meitene ienāca istabā, Loulejs Foss stāvēja pie loga un skatījās uz ielu.

"Labrīt, Adele!" viņš laipni sveicināja. Nekad vēl līdz šim viņš nebija saucis meiteni vārdā.

"Labrīt, mister Fos!" Adele laipni atbildēja. "Man loti žēl, ka jūs aizejat no mums."

"Man prieks, ka aizeju. Darba apstākļi bija loti šauri, mani vienmēr vajāja tāda sajūta, ka nevaru izvērsties."

Viņš nezināja, vai Maikls pateicis meitenei par balto apli uz loga rūts. Acīmredzot nebija pateicis. Pats Foss nepievērsa nekādu nozīmi baltajam aplim. Viņu pilnīgi apmierināja Gregorija paskaidrojums, ka viņam iepatikusies meitene un viņš agri no rīta gribot nolikt uz viņas palodzes ziedu pušķi._ Foss gan nosauca Grcgoriju par vecu muļķi, taču neatteicās izpildīt nevainīgo lūgumu. Tas, ko iedomājās Nebvorts, izklausījās pēc muļķīgas melodrāmas.

"Adele, kāpēc jūs esat tik cietsirdīga pret seru Gregoriju?" Foss jautāja un pēc meitenes sejas izteiksmes redzēja, ka aizskāris bīstamu tematu. "Tiešām nesaprotu, kāpēc jūs esāt tik stingra pret viņu. Galu galā mēs visi esam cilvēki,

un nav nekāds brīnums, ka vecumdienās Penns ir jūsos iemīlējies. Nekā siikta tur nav. Simtiem meiteņu pusdieno kopā ar vīriešiem, un nekas slikts nenotiek. Esmu Penna draugs un šovakar braukšu pie viņa svarīgās darīšanās. Vai nevēlaties doties man līdzi?"

Meitene noraidoši pakratīja galvu.

"Iespējams, ka tur nav nekā briesmīga," viņa stingri atteica, "taču nav arī nekāda prieka."

"Viņš ir bagāts un ietekmīgs," Foss neatlaidīgi turpināja. "Viņš var būt jums noderīgs."

Viņa atkal papurināja galvu.

"Es nepalaujos ne uz kādu palīdzību un gribu ar visu tikt galā pati. Man nav vajadzīga bagāta vīrieša aizbildniecība. Ja netikšu cauri pašas spēkiem, tas nozīmēs, ka man nav talanta, tātad jāmet māksla pie malas un jāatrod cita nodarbošanās. Un to es arī darīšu."

Foss noplātīja rokas.

"Neko darīt. Mēģināšu nokārtot savas darīšanas viens pats, kaut gan ar savu klātbūtni jūs būtu man loti palīdzējusi. Penns jūs ir neprātīgi iemīlējis. Ja Mendoza to zinātu, viņa jūs nosistu."

"Mis Mendoza?" meitene pārsteigta atkārtoja. "Vai tad viņa pazīst seru Gregoriju?"

Foss zobgalīgi pielieca galvu.

"Protams, tikai reti kuram tas ir zināms. Kādreiz viņš Stellai loti izpalīdzēja. Viņa ir prātīga sieviete un prata viņa palīdzību pareizi izmantot. Tas nemaz nebija tik grūti — viņa mierīgi lāva sev palīdzēt. Tagad Stellai ir tik daudz naudas, ka par toi varētu nopirkt visus juvelierveikalus Rīdžerstritā."

Adele klausījās neticīgi, taču ar ziņkāri.

"Jums nevajadzētu atstāstīt viņai to, ko es sacīju. Lai Dievs pasargā saēsties ar Pennu!" viņš piemetināja un nodrebēja. "Dusmās šis vīrs ir briesmīgāks par pašu nelabo!"

Nicīgs smīns pavīdēja Adeles lūpās.

"Un jūs mierīgā garā iesakāt man braukt pie viņa pusdienās un tādējādi stāties ceļā Mendozai?"

"Vai jums viņas ir žēl?"

"Ļoti žēl," meitene atbildēja. "Labāk lai man ir žēl viņas, nekā vēlāk žēlot pašai sevi."

Viņa klusēdama atvēra durvis. Foss pāklanījās un izgāja.

"Galu galā varu iztikt arī bez citu palīdzības," viņš nolēma. Viņa kabatā, atradās papīra lapa, kas bija drukāta ar Galvu Mednieka rakstāmmašīnu. Ja pareizi ķeras pie lietas, tad par to lapeli var dabūt ne mazāk kā tūkstoš mārciņu.

16 Logs tornī

Samsons Longvāls sēdēja salmu krēslā savas nepievilcīgās mājas priekšā. Vecais vīrs bija tērpies vecmodīgos, pelēkos zīda rītasvārkos un kūpināja māla pīpi, lāgu lāgiem izpūzdams dūmu mākonīšus.

Viņš nupat bija izvadījis sievieti, kas ik dienas uzkopa istabas un gatavoja ēdienu. Tagad Longvāls gribēja mierīgi pasēdēt svaigā gaisā, līdz pienāks laiks iet gulēt. Dārzā atskanēja soli. Longvāls nodomāja, ka apkopēja ir kaut ko aizmirsusi un atgriežas, bet tās vietā ieraudzīja seru Gregoriju— kaimiņu, kurš jau divreiz bija sagādājis viņam nepatikšanas. Vecais virs piecēlās un ar cieņu sagaidīja nevēlamo apmeklētāju.

"Labvakar!" Penns teica. "Vai varu ar jums aprunāties par kādu personīgu jautājumu?"

Longvāls pieklājīgi palocīja galvu.

"Protams, ser Gregorij. Lūdzu, nāciet namā!"'

Viņš ieveda baronetu drūmā, šaurā viesistabā un aizdedzināja sveces. Sers Gregorijs pārlaida skatienu trūcīgajai viesistabas iekārtai un nicīgi pasmīnēja. Raugoties uz to, bija grūti pateikt, kas viņu atvedis uz Doverhauzu. Piedāvājis viesim krēslu, Longvāls jautāja:

"Kam varu pateikties par prieku redzēt jūs savā namā?"

"Vai pie jums bija apmetušies kinoaktieri?"

Longvāls pārsteigts pamāja ar galvu.

"Esmu dzirdējis muļķīgas valodas, ka mans pērtiķis mēģinājis iekļūt jūsu namā."

"Pērtiķis?" Longvāls brīnījās. "Pirmo reizi dzirdu, ka šajā pusē ir pērtiķi."

Tā bija taisnība, taču baronets aizdomu pilns paraudzījās Doverhauzas saimniekam acīs.

"Ak tā?" Penns pavīpsnāja. "Jūs apgalvojat, ka nekad neesat dzirdējis par manu pērtiķi?"

Vecais vīrs lepni izslējās.

"Jūs, ser, gribat sacīt, ka es meloju? Tādā gadījumā — tur ir durvis! Lai gan ir visai nepatīkami pārkāpt viesmīlības likumus, taču man nav citas izejas kā lūgt jūs atstāt manu namu."

"Būs jau labi," sers Penns nepacietīgi pārtrauca. "Nedusmojieties, mans draugs! Neesmu nācis šurp, lai ar jums strīdētos. Jūs, šķiet, esat ārsts?"

Longvāls izbrīnījies pacēla acis.

"Jaunībā es nodarbojos ar medicīnu."

"Turklāt es dzirdēju, ka jums esot visai spaidīgi apstākli," sers Gregorijs turpināja, pārlaižot istabai skatienu. "Varu saderēt, ka kabatā jums nav neviena lieka šiliņa!"

"Jūs maldāties," vecais vīrs iebilda. "Esmu turīgs cilvēks un varu atjauties saglabāt savā mājā tādu kārtību, kas atbilst manai gaumei un cieņai pret senatnīgumu. Šī mana nosliece jums var likties dīvaina, taču tajā slēpjas manas dzīves jēga. Ķā jūs uzzinājāt, ka esmu ārsts?"

"To man pateica kāds kalpotājs. Jūs viņam ievilkāt izmežģīto roku."

"Es jau sen ar to nenodarbojos," Longvāls nopūtās. "Loti žēl. Tā ir cildena zinātne."

"Pat ja jūs nevar piekukuļot," Penns viņu pārtrauca, "jūs esat nesabiedrisks cilvēks un pratīsiet turēt mēli aiz zobiem, un tieši tas man ir vajadzīgs. Manās mājās gul slima sieviete. Saukt ārstu es negribu, jo nevēlos atklāt savu personīgo dzīvi. Ar jums ir citādi. Vai jūs nebūtu ar mieru viņu izmeklēt?"

Vecais vīrs domīgi savilka lūpas.

"Es jau varētu gan… taču baidos, ka manas zināšanas medicīnā jau būs novecojušas. Tā ir jūsu kalpone?"

"Gandrīz," baronets noņurdēja. "Kad jūs varēsiet atnākt?"

"Varu iet tūlīt," teica Longvāls un izgāja no istabas. Pēc brīža viņš atgriezās, tērpies garos, pelēkos svārkos. Baronets ar izbrīnu tos aplūkoja un pasmaidīja.

"Kur jūs dabūjāt tik vecmodīgu tērpu?"

"Tas man allaž šķiet moderns," vecais vīrs lepni atteica. "Mūsdienu tērpiem trūkst laikmeta izpratnes, tādēļ tie man riebjas."

Ar smaidu viņš noglauda svārku malas.

"Vecs vīrs var atjauties savas dīvainības. Vai ne, ser Gregorij?"

Tajā laikā, kad Samsons Longvāls devās uz Griftaueru, Maikls Briksens ieradās pie Džeka Nebvorta, kas ar zīmīti bija aicinājis detektīvu.

"Ceru, ka nedusmojaties par traucējumu?" režisors teica, piedāvādams Maiklam krēslu. "Gribu jums ko parādīt. Vai atceraties filmēšanu Griftauerā?"

"Kā tad!"

"Gribu jums parādīt kādu uzņēmumu ar torni dibenplānā un pajāutāt, ko jūs par to domājat."

Maikls izbrīnījies piecēlās un devās līdzi vecajam vīram uz laboratoriju.

"Es liku šo attēlu palielināt un nokopēt, taču būs labāk, ja parādīšu to uz ekrāna."

Viņš ielika filmu projektorā un nodzēsa gaismu. Ietarkšķējās aparāts. Uz nelielā ekrāna parādījās Griftauerā uzņemta aina. Maikls ieraudzīja Adeli un tai līdzās Konoliju. Viņi zvērēja viens otram mūžīgu mīlestību. Aiz abu mugurām pacēlās akmens tornis, un Maikls pirmo reizi pamanīja tā sienā nelielu logu.

"To es agrāk nebiju manījis," viņš nomurmināja.

"Tieši to es gribēju jums parādīt," teica Džeks Nebvorts un turpināja vērīgi lūkoties uz ekrānu.

Loga attēls pieauga lielāks un atradās ekrāna vidū. Logā pārsteigtais Maikls ieraudzīja tumšmatainas sievietes seju. Tās mati bija izspūruši un seju izķēmojusi necilvēcisku šausmu grimase. Viņa izmisusi pacēla roku, it kā cenšoties saukt kādu palīgā — iespējams pat, ka Džeku, kurš vadīja filmēšanu. Tā vismaz domāja Nebvorts. Pirms Maikls paguva attapties, jaunā sieviete pazuda tikpat ātri, kā bija parādījusies. Likās, ka kāda roka ar visu spēku to atrāva no loga.

"Ko jūs par to teiksiet?" Nebvorts jautāja.

Maikls kļuva domīgs.

"Šķiet, ka mūsu draugs Penns tornī tur gūstekni. Tā droši vien ir tā pati sieviete, kuras kliedzienus es šorīt dzirdēju un kuru Penns dēvē par kalponi. Mani mulsina logs. Man nebija ne jausmas, ka tornī tāds ir. Tam vajadzētu iziet uz kāpņu telpu, bet torņa iekšpusē, es labi atceros, nekādus loga apveidus netiku manījis. Tātad tornī ir slēptuve. Vai neesat vēl kur uzfilmējis šo pils dalu?"

"Nē," Džeks pakratīja galvu. "Aina ar torni aizņem tikai piecdesmit metrus. Jūs redzējāt visu, ko varēju parādīt."

Laboratorijā iedegās gaisma. Nebvorts un Maikls atgriezās režisora kabinetā.

"Man šis Penns nepatīk," vecais virs domīgi noteica. "Vēl nesimpātiskāks viņš man kļuva, kad uzzināju, ka Mendozai ar viņu ir daudz tuvākas attiecības, nekā biju domājis."

"Mendoza… jūsu bijusī aktrise?"

Vecais vīrs paraustīja plecus.

"Par Stellu Mendozu nevaru teikt neko sliktu. Un arī neko labu," viņš atteica. "Es vienmēr brīnījos, kādēļ Penns atļauj filmēt savā parkā, bet tagad saprotu. Es jums saku, tur kaut kas nav kārtībā. Pilī ik uz soļa ir kāds noslēpums."

Maikls pašpārliecināti pasmaidīja.

"Šonakt viens no šiem noslēpumiem tiks atklāts. Es mazliet pārmeklēšu Griftaueru. Un, ja atradīšu to, ko meklēju, tad Gregorijs Penns atlikušo nakts daļu pavadīs pagrabā, saslēgts roku dzelžos."

17 Izlūkgājiens nakti

Maikls Briksens no Londonas bija pasūtījis smagu koferi ar vajadzīgajām mantām. Pagāja pusstunda, kamēr viņš tās sakārtoja, un tad viesnīcas saimnieks paziņoja, ka no garāžas atvests viņa noīrētais motocikls.

Uzlicis plecos mugursomu, Maikls izbrauca no pilsētas un devās uz Doverhauzu. Netālu no Longvāla nama viņš nokāpa no motocikla, paslēpa to krūmos un tālāk gāja kājām.

Pulkstenis jau rādīja vienpadsmit, kad viņš nonāca pie parka sienas. Ik pa mirklim viņš atskatījās, lai Bags to

nepārsteigtu. «Vārtiņi, kas veda uz lauku, bija aizslēgti. Maikls to jau paredzēja un izņēma no mugursomas virvju kāpnes, kuru galā bija pierīkotas cilpas ar āķiem. Aizķēris ar tiem sienas malu, viņš vienā mirklī pārrāpās pāri un nokļuva parkā.

Ejot to pašu ceļu, pa kuru bija gājis no rīta, turoties koku un krūmu ēnā, detektīvs tuvojās pilij un apstājās laukuma malā pie ieejas tornī. Durvis bija atvērtas, un uz sliekšņa stāvēja divi vīri. Viens no viņiem bija Penns, un arī otru Maikls pazina, tiklīdz izdzirdēja tā balsi. Samsons Longvāls!

"Ceru, ka viņa driz atlabs. Brūces bija sākušas strutot. Varētu domāt, ka to saskrāpējis kāds zvērs," teica Longvāls. "Cerams, es atviegloju viņas ciešanas, ser Gregorij, lai gan, kā jau teicu, apmēram piecdesmit gadus neesmu nevienu ārstējis." ,

Tātad vecais Longvāls bija ārsts.

"Es aizvedīšu jūs ar mašīnu," sers Gregorijs piedāvāja.

"Nē, nē, es iešu kājām, pateicos jums. Tas nav tālu. Ar labu nakti, ser Gregorij!"

Baronets, novēlējis viesim labu nakti, devās mājās, un Maikls dzirdēja, kā aizkrīt durvju bultas.

Bija pienācis laiks rīkoties. Maikls uzmanīgi atritināja virvju kāpnes, nostājās koku ēnā un, veikli uzmetis, aizķēra āķus aiz loga akmens izciļņa. Attālums bija aplēsts pareizi. Kāpnes neaizsniedza zemi tikai par dažām collām. Dažās sekundēs Maikls uzrāpās līdz logam. Tas bija aizvērts, taču slēģis izrādījās ļoti vienkāršs. Pagāja vēl dažas sekundes, * logs atvērās, un Maikls, pārkāpis pāri palodzei, atradās uz šaurām akmens kāpnēm. Izņēmis kabatas laternu, detektīvs apgaismoja telpu. Lejā varēja saskatīt mazas durtiņas, kas acīmredzot veda uz pieņemšanas zāli. Sasprindzinot atmiņu, Maikls atcerējās, ka šajā zālē sienas viena dala bija aizklāta ar smagu portjeru. Viņš nokāpa lejā un pārliecinājās, ka durvis ir aizslēgtas. Izņēmis no kabatas mūķīzerus, viņš

ziedoja dažas minūtes, lai atslēgtu durvis. Viena darba dala nu bija padarīta. Tagad varēja samērā droši kāpt augšā un izpētīt torņa augšdaļu.

Uzkāpis pa kāpnēm, Maikls ieraudzīja durvis. Viņš apstājās un, elpu aizturējis, klausījās. Aiz durvīm kāds kustējās: bija dzirdami klusi, viegli soļi. Troksnis attālinājās. Uzmanīgi pataustījis rokturi, Maikls pārliecinājās, ka durvis nav aizslēgtas. Viņš pavēra tās tieši par vienu collu un ieraudzīja nelielu telpas dalu.

Tā bija maza, gandrīz tukša istaba, ja neskaita gultu kaktā. Gultā gulēja sieviete. Par laimi, viņa bija uzgriezusi durvīm muguru un nepamanīja Maiklu. Spriežot pēc piķa melnajiem matiem un tumšās rokas, kas bija pārkārusies gultas malai, viņa nebija eiropiete.

Sieviete smagi ievaidējās un pagriezās. Tagad Maikls redzēja viņas seju un uzreiz pazina vaibstus, kurus bija redzējis uz ekrāna Nebvorta laboratorijā. Sieviete bija jauna un savā ziņā skaista. Laikam viņa bija ievaidējusies pa miegam. Maikls klusi atvēra durvis un iegāja istabā. Bet, tikko paspēris soli, ieraudzīja, ka istabas pretējā pusē kāds nospiež durvju rokturi. Acumirklī viņš nodzēsa laternu un ar vienu lēcienu atgriezās atpakaļ uz kāpnēm. Tas bija Bags. Pērtiķis, tērpts zilā blūzē un zilās biksēs, milzīgajās ķetnās turēja paplāti ar ēdienu".

Bags klusi piegāja pie gultas un nolika paplāti uz ķeblīša. Jaunā sieviete atvēra acis un ar riebuma pilnu saucienu atsprāga līdz sienai. Pērtiķis acīmredzot bija jau pieradis pie tādas uzvešanās, tādēļ mierīgi sakārtoja segu uz gultas un izgāja. Maikls atkal ienāca istabā un, nepievērsis sievietei uzmanību, devās pie durvīm, pa kurām nupat izgāja orangutans. Durvis bija pusvirus, un Maikls paraudzījās pa spraugu. Sešu soļu attālumā stāvēja Bags un, nikni ošņādams, pastiepa viņam pretī galvu.

Maikls ātri aizcirta durvis, metās atpakaļ uz kāpnēm un aizcirta ari otras durvis. Nezaudējot ne mirkli, viņš drāzās lejā. Par katru cenu vajadzēja izvairīties no jebkuras sastapšanās, kas atklātu viņa klātbūtni šajā namā. Izlēkt pa logu nebija iespējams. Vienīgā izeja veda caur apakšējām durvīm. Slavēdams savu tālredzību, Maikls atgrūda durvis un nokļuva pieņemamā zālē. Pietika ar divām sekundēm, lai aizgrūstu čuguna bultu un aizslēgtu durvis. Aiz tām jau atskanēja zvēra steidzīgie soļi un šņākšana, kad tas pieplaka pie atslēgas cauruma. Vispirms vajadzēja nodrošināt atkāpšanos. Cenšoties nesacelt troksni, Maikls atbīdīja aizšaujamos no ārdurvīm un atslēdza tās. Pārbaudījis, vai durvis labi veras, viņš devās pa gaiteni uz sera Gregorija kabinetu.

Galvenās briesmas bija tās, ka Maiklu varēja ieraudzīt kāds no melnādainajiem kalpotājiem. Taču vajadzēja riskēt.

Agrāko apmeklējumu laikā viņš bija ievērojis, ka līdzās kabinetam atrodas neliela, ar smagu paklāju atdalīta istaba. Maiklam laimīgi izdevās sasniegt šo istabu. Aiz paklāja skanēja balsis. Detektīvs paraudzījās apkārt. Netālu no durvīm atradās logs. Tas bija atvērts un izgāja uz parku. Arī šo ceļu varēja izmantot bēgšanas gadījumā.

Cenšoties nepieskarties paklājam, viņš uzmanīgi to izpētīja, meklējot kādu caurumu vai spraugu. Pie pašas grīdas pa šauru spraudziņu iespīdēja gaisma. Maikls nogūlās uz grīdas un pieplaka tai ar acīm, Gaiši apgaismotā kabinetā kāds sparīgi centās Pennu par kaut ko pārliecināt. Sievietes balss! Maikls pacēla paklāja malu un ieraudzīja dalu istabas.

Gregorijs Penns stāvēja savā iemīļotajā pozā, ar muguru atspiedies pret kamīnu. Viņam līdzās uz galdiņa atradās vesels lērums pudeļu, bez tām baroneta dzīve acīmredzot zaudētu visu jaukumu. Pa labi no viņa dzijā ādas krēslā sēdēja Stella Mendoza, tērpusies kažokā, lai gan nakts bija silta. Ap kaklu viņai zaigoja rota, kuru Maikls nekad nebija redzējis. Saruna, šķiet, nerisinājās sirsnīgi. Gregorija drūmā seja pauda neapmierinātību, un aktrises izkrāsotās lūpas bija nikni savilktas.

"Es jūs pametu, jo man to vajadzēja darīt," baronets teica, atbildot uz pārmetumu, kuru Maikls nesadzirdēja. "Kāda no manām kalponēm saslima, un nācās izsaukt ārstu. Taču pat ja es visu laiku būtu pavadījis pie jums, tas neko nemainītu. Jums nav taisnība, mazulīt," viņš piemetināja, un viņa balss skanēja asi. "Vista nevar mūžīgi dēt zelta olas… turklāt tādu vistu nemaz nav. Jūs darījāt gluži aplami, sastrīdoties ar Nebvortu."

Viņa kaut ko atbildēja, bet Maikls atkal nesadzirdēja.

"Savākt trupu un pašam sākt filmēšanu ir spīdoša ideja," Penns zobgalīgi smējās. "Spīdoša gan man, kam būs jāapmaksā visi rēķini, gan ari jums, kas tērēs manu naudu. Nē, Stella, šādu muļķu palicis maz. Savā laikā esmu daudz darijis jūsu labā, taču nedomājiet, ka izkaisīšu pa visiem deviņiem vējiem savu īpašumu, lai apmierinātu jūsu untumu!"

"Tas nav untums," aktrise nikni atcirta, "tas man ir pilnīgi nepieciešams. Vai tiešām jūs gribat, lai es deldēju kinostudiju sliekšņus, piedāvājot savus pakalpojumus kā vienkārša statiste?"

"Nav nekādas vajadzības to darīt. Kādēļ jums jāstrādā? Jums ir pietiekami daudz naudas, lai dzīvotu, neko nedarot. Un vispār — es jums neatļaušu neko uzsākt pret Nebvortu. Sūdzēties par viņu jums nav tiesību, jo, ja jūs nebūtu satikusi viņu, nesatiktu arī mani. Un, ja jūs nesatiktu mani, tad tagad jums nebūtu to tūkstošu, kas tagad guļ bankā."

Iestājās neilgs klusums, Mendoza nolieca galvu, un Maikls nevarēja redzēt viņas seju. Kad aktrise ierunājās, tās balss trīcēja no aizturētām dusmām, niknuma un aizvainojuma.

"Šķiet, arī jums esmu apnikusi! Piesargieties, no manis tik viegli vaļā netiksiet! Es zinu tādas lietas, kuru nokļūšana avīzēs izpostīs jums visu atlikušo dzīvi! Iegaumējiet to, Gregorij Penn! Es neesmu mulke… Esmu daudz redzējusi un dzirdējusi… man pietiks prāta, lai sasaistītu to visu kopā. Jūs sakāt, man vajadzīgas pārmaiņas? Jā, es gribu pameklēt draugus, kuru rokas nebūtu aptraipītas asinīm!"

Sers Gregorijs metās pie aktrises un ar roku aizspieda viņai muti.

"Velna mātīte!" viņš šņāca, bet tajā pašā brīdī kāds pieklauvēja pie durvīm. Baronets apgriezās un kaut ko uzsauca malajiešu valodā. Atbildi Maikls nesadzirdēja.

"Paklausieties!" Gregorijs teica, mazliet atguvies. "Mani gaida Foss. Mēs aprunāsimies vēlāk."

Viņš palaida Stellu vaļā un nospieda pogu, kas atvēra Baga mītnes durvis.

"Ejiet tur un pagaidiet. Pēc piecām minūtēm es pēc jums atnākšu."

Stella aizdomīgi paraudzījās uz durvīm, kas bija atvērušās sienā.

"Nē, es labāk braukšu mājās. Turpināsim mūsu sarunu rīt. Es pārsteidzos un sarunāju muļķības, taču jūs, Gregorij, pats esat vainīgs, ka izvedāt mani no pacietības. Ar jums dažreiz ir loti grūti runāt!"

"Ejiet tur!" Penns atkārtoja, un viņa seja satumsa.

"Nē!" Stella iekliedzās un nobālusi atkāpās no baroneta. "Jūs domājat, ka es nezinu? Tas ir Baga miteklis! Ak jūs, nezvērs un nelietis!"

Penns izskatījās briesmīgi. Viņa seja savilkās un acīs plaiksnīja ārprāts.

"Nu tad ejiet blakusistabā!" viņš asi noteica, aplaizot sakaltušās lūpas.

Maikls paguva piecelties no grīdas un noslēpties tumšā kaktā aiz portjeras, kad paklājs pacēlās un jaunā sieviete ienāca istabā.

"Te ir tumšs!" viņa izmisīgi ievaidējās.

"Uz galda ir lampa un sērkociņi."

Paklājs tika nolaists. Kabinetā aizcirtās durvis un noskrapstēja atslēga. Maikls nezināja, ko iesākt. Stella stāvēja, piespiedusies pie sienas, un neuzdrošinājās ne pakustēties tumšajā istabā. Maikls sāka lēni virzīties uz loga pusi, cenzdamies necelt troksni. Kāja nejauši aizķēra krēslu.

"Kas te ir?" aktrise pārbijusies iekliedzās. "Gregorijs? Neuzdrošinieties mani aiztikt, Gregorij!"

Istabā atskanēja histērisks kliedziens. Maikls paskrēja garām Stellai, uzlēca uz palodzes un pēc mirkļa jau atradās dārzā. Nezaudēdams ne sekundi, viņš skrēja uz žoga pusi. Negaidot Maikls izdzirda aiz sevis vieglus solus. Detektīvs atskatījās un ieraudzīja Bagu. Kā orangutans bija gadījies dārzā, viņš nekādi nevarēja saprast. Roka ieslīdēja kabatā, kur atradās revolveris, bet kabata bija tukša. Laikam lēciena laikā revolveris nokritis zemē. Maikls skrēja uz laukumu. Pērtiķa ātrie soli tuvojās. Priekšā bija redzama sienā, kurā melnoja vārtiņi. Taču tie bija aizslēgti. Un, pat ja tie būtu vaļā, siena nebija pērtiķim nekāds šķērslis. Glābiņa nebija. Maikls pagriezās pret savu vajātāju. Nakts tumsā viņš savā priekšā ieraudzīja liesmojošas acis.

18 Elmera vestes kabata

Maikls Briksens sagatavojās cīņai uz dzīvību un nāvi, taču, viņam par izbrīnu, orangutans apstājās, izstiepa uz priekšu galvu un ievilka nāsīs gaisu. Atskanēja īss svilpiens. Pērtiķis ar dobju rūcienu atlēca atpakaļ. Maikls atskatījās. Pie sienas stāvēja mazs, dzeltenādains cilvēks, kuru viņš pirms divām dienām bija redzējis ceļā no Čičesteras uz Griftaueru. Malajieša rokā iemirdzējās tērauda asmens. Tas bija zobens. Maikls nesaprata, kā malajietis te gadījies, un gribēja viņu uzrunāt. Malajietis paspēra soli uz priekšu un atkal ar zobenu pāršķēla gaisu. Bags ar tīri cilvēcisku baiļu kliedzienu metās prom un pazuda tumsā.

"Kungs," Maikls teica, "jūs atnācāt īstā laikā, pateicos!"

Pavadījis ar acīm bēgošo Bagu, viņš atskatījās. Malajietis bija pazudis, gluži kā zemē ielīdis. Sasprindzinot skatienu, Maikls ieraudzīja neskaidru ēnu, kas pārslīdēja sienai uz parka izejas pusi. Viņš gribēja panākt malajieti un izjautāt, taču, brīdi padomājis, nolēma, ka viņam jāveic svarīgāks uzdevums un ka nedrīkst tērēt laiku blakuslietām. Pārkāpis pāri sienai un apgājis apkārt parkam, detektīvs, svilpodams jautru dziesmiņu, devās pa galveno aleju uz pili. Viņš nevienu nesatika, un neviens viņu ari neapturēja. Maikls sasniedza laukumiņu mājas priekšā un, pameklējis zem logiem, atrada savu revolveri. Tagad vajadzēja uzzināt, kas noticis ar aktrisi. Viņas automobilis stāvēja pie pils vārtiem. Tātad viņa vēl arvien atradās pie sera Gregorija. Maikla roka jau pastiepās uz zvana pusi, kad negaidot aiz durvīm atskanēja soli un balsis. Maikls atlēca no tām un paslēpās aiz sienas izciļņa.

"Ar labu nakti, ser Gregorij," laipni teica Mendoza, "līdz rītam!"

"Atbrauciet uz brokastīm," baronets atbildēja, "un atvediet sev līdzi to meiteni. Vai aizsūtīt pēc jums manu mašīnu?"

"Nē, paldies," viņa steidzīgi atbildēja.

Maikls pagaidīja, kamēr aktrise iziet cauri alejai. Penns stāvēja uz sliekšņa un raudzījās tumsā. Beidzot viņš iegāja mājā un aizvēra durvis. Aizbīdņa un atslēgas noskrapstēšana liecināja, ka tās tiek noslēgtas uz nakti.

Kur gan palicis Foss? Vai tiešām viņš jau paguvis aiziet? Maikls pagaidīja, kamēr troksnis aiz durvīm noklust, tad uzmanīgi apgāja apkārt mājai. Viņu interesēja, no kurienes bija uzradies un pazudis malajietis. Piepeši viņš atcerējās, ka aizmirsis virvju kāpnes pie loga, un devās tām pakal. Kāpnes karājās iepriekšējā vietā tieši tā, kā viņš bija tās atstājis. Maikls tās paņēma, rūpīgi salocīja un iebāza maisā, tad devās uz Doverhauzu, kur bija paslēpis motociklu. Pēc neilga laika viņš jau bija Čičesterā.

Neraugoties uz nakts piedzīvojumiem, jauneklis gulēja mierīgi un pamodās vēlā rītā, kad pie durvīm pieklauvēja un istabā ienāca apmeklētājs.

Maikls pacēla galvu no spilvena un izbrīnījies norūca:

"Vai nu es vēl sapņoju, vai arī tas tiešām ir Stenss."

Majors Stenss pasmaidīja.

"Nē, manu zēn, jūs neguļat. Tas tiešām esmu es."

"Kas noticis?" Maikls, piecēlies no gultas, jautāja.

"Nekas, ja neskaita, ka vakar aizsēdējos ballē un šodien nācās braukt ar rīta vilcienu. Gribēju apmierināt savu ziņkāri un paklausīties, ko esat sasniedzis Elmera lietā."

"Elmera lietā?" Maikls sarauca pieri. "Ak Dievs! Es par Elmeru biju pavisam aizmirsis!"

"Tad jums nāksies atsvaidzināt atmiņu," Stenss atbildēja un izņēma no kabatas nelielu avīzes izgriezumu. Maikls izlasīja:

"Ja jūs nomoka neizdziedināma miesas vai gara kaite, ja nezināt, ko ar sevi iesākt, ja zaudējat vīrišķību, tad rakstiet labvēlim!

Pasta kastīte…"

"Kas tas ir?" Maikls neizpratnē vaicāja.

"To es atradu Elmera vestes kabatā. Viņš to valkāja īsi pirms pazušanas. Sieva gribēja atdāvināt vesti lupatniekiem, taču negaidot atrada šo sludinājumu. Tas izgriezts no "Morning Telegraph" 14. datuma numura — tātad dienu pirms Elmera pazušanas. Laikraksta redakcijā noskaidrots, ka uz šo sludinājumu atsaukušies četri cilvēki. Vēstules nosūtītas uz mazu veikaliņu Stibingtona ielā, kā to bija vēlējies sludinājuma Autors. Tur tās paņēmusi kāda pusmūža sieviete, acīmredzot vienkārša strādniece. Veikalniece nevarēja nosaukt nekādas īpašas pazīmes. Skotlendjards noskaidrojis, ka līdzīgi sludinājumi iespiesti arī citos laikrakstos. Visas vēstules tikušas nosūtītas uz to pašu adresi, un tās paņēmusi tā pati sieviete. Starp citu, neviens visā kvartālā viņu nepazīst. Veikalniece domā, ka sievietei "viss neesot mājās", jo viņa allaž kaut ko murminājusi un sarunājusies pati ar sevi. Viņa sevi nosaukusi par Stīvensu. Pilnvaras, kas viņai ļāvušas saņemt vēstules, vienmēr bijušas parakstītas ar vārdu "Markss". Nav šaubu, ka šī sieviete dzīvo Londonā, bet policija līdz šim nav varējusi viņu atrast."

"Un ja atradīs?" Maikls jautāja. "Vai esat pārliecināts, ka viņai ir kāds sakars ar slepkavu?"

"Kas to lai zina?" Majors Stenss sarauca pieri. "Tomēr sludinājums ir loti aizdomīgs. Pat ja Labvēlim nav nekā kopīga ar Galvu Mednieku, daži apstākļi liek domāt, ka tas noteikti ir iejaukts kādā citā noziegumā. Tā ka pūles nebūs veltīgas. Un nu pastāstiet, ko pats esat atklājis!"

Maikls runāja kādu stundu. Laiku pa laikam Stenss viņu pārtrauca, uzdodams jautājumus vai izteikdams piezīmes.

"Jā, diezgan neticams pieņēmums," Stenss nomurmināja, kad Maikls bija beidzis, "taču, ja esat pārliecināts, ka ejat pa pareizo ceļu, tad turpiniet to. Es jums šķēršļus nelikšu. Tomēr, atklāti runājot, es domāju, ka jūs smalki iegāzīsieties. Man ļoti negribētos, ka jūs ciestu neveiksmi. Tad, jūs kļūsiet par apsmieklu Skotlendjardā. Es informēšu jūs par visu, ko pats uzzināšu. Pilnīgi jums piekrītu," viņš vēlāk piemetināja, kad sēdēja af Maiklu kopā pie brokastu galda, "jārīkojas augstākā mērā piesardzīgi. Lieta ir ārkārtīgi delikāta. Ceru, ka savas aizdomas neesat izklāstījis Skotlendjarda vīriem?"

Maikls noraidoši papurināja galvu.

"Un nesakiet arī. Viņi ir nepacietīgi cilvēki un, nedomādami, vai jūsu aizdomas ir pamatotas, to apcietinās. Tad vairs nevarēsiet savākt vajadzīgos pierādījumus. Jūs teicāt, ka esat izdarījis pilī kratīšanu?"

"Tikai nelielu izlūkošanu, nevis kratīšanu."

"Vai pilī ir pagrabi?"

"Droši vien, ka ir," Maikls atbildēja. "Tādās lielās mājās vienmēr ir pagrabi."

"Vai pagalmā un parkā ir kādas būves?"

"Šķiet, ka nav. Vismaz es neredzēju."

Maikls pavadīja priekšnieku līdz dzelzceļa stacijai.

"Gribu jūs vēlreiz brīdināt, Maikl," Stenss teica, kāpdams vilcienā. "Esiet loti piesardzīgs. Jums ir darīšana ar viltīgu un veiklu zelli. Ja nenovērtēsiet viņa tālredzību un drosmi, būsiet pagalam. Es negribu kādu ritu izlasīt avīzē, ka esmu zaudējis savu labāko darbinieku."

19 Longvāla nemiers

Maikls apmeta līkumu un iegriezās ielā, kur dzīvoja Adele Lemingtone. Viņš apstājās pie jaunās aktrises mājas un pazvanīja. Ar lielu vilšanos viņš uzzināja, ka Adeles nav. Viņa esot aizgājusi jau septiņos no rīta. Nebvorts filmēja Soutdaunsā. Čičesteras studija, kad Maikls tur ielūkojās, bija tukša. Režisora kabinetā sēdēja tikai Nebvorta sekretārs un jaunais scenārists, kas vakar bija atbraucis no Londonas.

"Es īsti nezinu, kur notiek filmēšana," teica sekretārs Dikers, "zinu tikai, ka tas ir kaut kur Arondeilas apkaimē. No rīta bija ienākusi mis Mendoza un uzdeva to pašu jautājumu. Viņa gribēja uzaicināt mis Lemingtoni brokastīs."

"Ak gribēja uzaicināt brokastīs?" Maikls lēnām atkārtoja. "Ja viņa atnāk vēlreiz, pasakiet manā vārdā, ka mis Lemingtone ir aizņemta un nevar pieņemt ielūgumu."

"Ceru, ka jums nevajadzēs viņu gaidīt, lai gan, kad vecais Džeks filmē, nekad neko nevar zināt…"

"Es taču jums neteicu, ka mis Lemingtone brokastos kopā ar mani!" Maikls viņu vēsi pārtrauca.

"Ak tā, mister Briksen!" sekretārs apķērās. " Atceraties, reiz jūs sagādājāt mums darbu ar manuskriptu, kura lapiņa bija nejauši nonākusi mis Lemingtones rokās."

Maikls pamāja ar galvu.

"Jūs atradāt manuskriptu?"

"Nē, bet jaunais scenārists saka, ka gramatā, kurā Foss ierakstīja visus manuskriptus, viena rinda aizsmērēta ar ķīniešu tušu."

"Es gribētu ieskatīties grāmatā," Maikls palūdza. Grāmatu tūlīt atnesa. Tajā akurāti bija ierakstīti visi iesniegtie scenāriji, kā arī norādīts autora vārds, uzvārds, dzīvesvieta un iesniegšanas datums. Uz Nebvorta rakstāmgalda Maikls to atšķīra un uzmanīgi pārlasīja autoru sarakstu.

"Iespējams, ka autors atsūtījis vairākus scenārijus," viņš piebilda. "Vai grāmatā nav vēl kāda aizsmērēta vieta?"

"Nē," sekretārs atbildēja, "izsvītrota ir tikai viena rindiņa. Autoru vidū jūs atradīsiet vai visus Čičesteras iedzīvotāju vārdus. Manuprāt, pilsētā nav daudz tādu, kuri nebūtu rakstījuši scenārijus vai vismaz mēģinājuši sniegt tnums savus padomus."

Maikla pirksts lēni virzījās uz priekšu pa sarakstu, un lēni tika pāršķirtas lapas. Piepeši pirksts apstājās.

""Baiļu vara", sers Gregorijs Penns," viņš izlasīja un pacēla acis uz Dikeru. "Vai tiešām Gregorijs Penns raksta scenārijus?"

Dikers pamāja ar galvu.

"Jā, viņš reiz atsūtīja mums vienu vai divus. Jūs atradīsiet viņa uzvārdu alfabētiskajā rādītājā grāmatas beigās. Viņš rakstīja scenāriju mis Mendozai. Vai Penns gadījumā nav tas cilvēks, kuru jūs meklējat?"

"Nē," Maikls ātri atteica. "Vai jums nav saglabājušies viņa manuskripti?"

"Visus rokrakstus mēs sūtām atpakaļ," Dikers ar nožēlu teica. "Viņš raksta ārkārtīgi slikti. Es lasīju scenāriju un atceros, ka Foss centās pārliecināt Nebvortu pamēģināt pēc tā uzņemt filmu. Vēlāk izrādījās, ka Foss par to bija saņēmis no Penna krietnu žūksnīti naudas. Vispār viņš ņēma kukuļus no autoriem. Šorīt misters Nebvorts uzzināja, ka Foss saņēmis divsimt mārciņu no kādas dāmas par solījumu ekranizēt viņas scenāriju. Šorīt saņemta viņas vēstule, kas apsūdz Fosu krāpšanā."

Pa to laiku Maikls atkal uzgāja sera Gregorija vārdu. Tātad tas, ka Griftaueras īpašnieks raksta scenārijus, nebija nekas neparasts. Kurš gan neraksta scenārijus? Maikls aizvēra grāmatu un atdeva to Dikeram.

"Ļoti dīvains svītrojums," viņš domīgi,teica. "Es pajautāšu to Fosam, tiklīdz viņu sastapšu."

Tieši no studijas Maikls devās uz viesnīcu, kurā dzīvoja Foss, taču viņa nebija mājās.

"Šķiet, ka viņš nav nakšņojis mājās," teica saimniece. "Savā gultā misters Foss nav gulējis, droši vien būs aizbraucis uz Londonu."

Maikls atgriezās studijā, jo sāka līt lietus, tātad Nebvortam filmēšana jāpārtrauc. Tā ari bija. Pēc nepilnas stundas pie studijas vārtiem apstājās jau pazīstamais dzeltenais autobuss. Adele atbildēja uz Maikla sveicienu ar atturīgu galvas mājienu.

"Pateicos jums, mister Briksen, bet mēs jau pabrokastojām uzņemšanas laukumā. Turklāt man līdz rītdienai jāiestudē divas lielas ainas."

Viņas atteikums bija nepārprotams, taču Maikls nebija no tiem, kas padodas, dzirdot noraidījumu.

"Kā būtu ar tēju? Jums katrā ziņā jādzer tēja, pat tad, ja vajadzētu iestudēt veselas divdesmit ainas, jo, ja nedzersiet tēju, var rasties gremošanas traucējumi, bet, ja būs gremošanas traucējumi…"

Adele iesmējās.

"Ja saimniece dos manā rīcībā viesistabu, puspiecos varat atnākt pie manis uz tēju," viņa teica, "un, ja jums piecos ir citas satikšanās, tad varēsiet paspēt ari uz tām."

Džeks Nebvorts gaidīja Maiklu kabinetā.

"Vai redzējāt svītrojumu scenāriju grāmatā?" viņš tūlīt jautāja. "Skaidrs, ka esat redzējis. Ko jūs par to domājat?" Un, nenogaidījis atbildi, turpināja: "Ļoti aizdomīga padarīšana. Foss ir tik liels melis, ka viņam nemaz nevar ticēt. Esmu priecīgs, ka viņu padzinu. Vai zināt — šodien saņēmu vēstuli, no kuras uzzināju, ka viņš ņēmis kukuļus? Velna milti!"

Veco viru pārtrauca klauvējiens pie durvīm. Tās atvērās, un uz sliekšņa stāvēja apmeklētājs.

"Nāciet iekšā, mister Longvāl!"

Maikls atskatījās. Longvāls neveikli turēja un ņurcīja rokās cepuri.

"Es droši vien jūs iztraucēju?" viņš teica savā mazliet vecmodīgajā manierē. "Es atbraucu uz pilsētu, lai aprunātos ar savu advokātu, un nevarēju liegt sev to prieku iegriezties ari pie jums studijā un paskatīties, kā notiek filmēšana."

"Viss iet lieliski, mister Longvāl, pateicos jums," Džeks laipni teica. "Vai pazīstat misteru Briksenu?"

Vecais vīrs pasmaidīja un paspieda Maiklam roku. <

"Es atbraucu, lai aprunātos ar advokātu par lietu, kura jums varbūt liksies dīvaina. Pirms daudziem gadiem es studēju medicīnu, noliku eksāmenus, saņēmu diplomu un skaitījos ārsts, kaut gan kopš tā laika neesmu praktizējis. Par to neviens nezina, un arī es jau esmu aizmirsis. Varat iedomāties manu pārsteigumu, kad pagājušo nakti mani izsauca pie kaimiņa, kurš gribēja, lai sniedzu palīdzību viņa kalponei. Mani tas tā pārsteidza, ka nolēmu atbraukt uz pilsētu konsultēties, vai, sniedzot medicīnisku palīdzību, neesmu pārkāpis likumu. Lieta tāda, ka neesmu ierakstīts vietējo ārstu sarakstā."

"Varu jūs nomierināt, mister Longvāl," Maikls teica. "Ja jūs savā laikā esat saņēmis diplomu un esat bijis ierakstīts ārstu sarakstā, tad saglabājies ari ārsta nosaukums un varat ārstēt kad un kur jums labpatīk."

"To pašu man teica advokāts," Longvāls ar smaidu atbildēja.

"Vai tas bijā kas nopietns?" Maikls jautāja, nojauzdams, kas bijis nakts pacients.

"Nekas sevišķs, lai gan bija iespējama asins saindēšanās. Man šķiet, ka izdarīju visu, kas nepieciešams. Taču baidos, ka varēju arī kļūdīties, jo zinātne gājusi tālu uz priekšu kopš tā laika, kad es vēl biju jauns. Tāpēc nekādas zāles neizrakstīju, tikai kārtīgi iztīrīju un apkopu brūces. Man, protams, bija patīkami, ka varu pakalpot tuvākajam, taču jāatzīstas, ka jutos ļoti neveikli un, atgriezies mājās, visu nakti nevarēju iemigt. Vispār vakardienas vakars un nakts bija visai neparasta. Kāds, piemēram, nezin kāpēc bija atstājis manā dārzā motociklu."

Maikls apvaldīja smaidu.

"Nesaprotu, kam tas varēja ienākt prātā? No rīta motocikls bija pazudis. Bet vakarā es satiku mūsu draugu Fosu tik satrauktu un rūpju pilnu, ka viņš uzreiz pat nepamanīja mani un nesasveicinājās."

"Kur jūs viņu satikāt?" Maikls ātri jautāja.

"Viņš gāja pa ceļu gar manu māju. Es stāvēju pie vārtiem un smēķēju pīpi. Bija tumšs, un, tikai kad viņš pagāja garām, es sapratu, ka tas ir Foss. Es viņam uzsaucu, bet Foss teica, ka nupat esot bijusi kāda svarīga tikšanās un tagad viņš steidzoties uz citu."

"Cikos tas bija?"

"Ap vienpadsmitiem." Vecais vīrs brīdi padomāja. "Precīzi pateikt nevaru. Tas bija īsi pirms tam, kad devos pie miera."

Tagad Maiklam viss kļuva skaidrs. Sers Gregorijs palūdza, lai Foss aiziet un atnāk atpakaļ pēc stundas, kad Stella būs aizbraukusi uz pilsētu.

"Pēdējā laikā es vairs nepazīstu savu māju," Longvāls teica un pašūpoja galvu. "Kur palicis senākais miers un klusums? Ceru, ka parādīsiet man savu filmu, kad tā būs gatava?" viņš piemetināja, lūkodamies uz Nebvortu.

"Protams, mister Longvāl!"

"Nesaprotu, kāpēc man piepeši pamodusies tāda interese par kinematogrāfiju," vecais vīrs pasmaidīja. "Pirms mēneša es no kino vēl neko nesajēdzu un man bija pretīgi skatīties uz ekrānu, bet tagad jūsu studijā jūtos kā savs cilvēks."

Durvju spraugā parādījās sekretāra Dikera galva.

"Vai jūs vēlaties pieņemt mis Mendozu?" viņš jautāja.

Džeks Nebvorts saviebās.

"Nē," viņš īsi atbildēja.

"Ari viņu es redzēju pagājušajā naktī," Longvāls ierunājās. "Vispār es domāju, ka jūs kaut kur kaimiņos uzņemat kādu ainu. Taču misters Foss teica, ka nekāda filmēšana nenotiek. Viņa ir apbrīnojami skaista un jauka meitene, vai ne?"

"Jā, loti," Džeks vēsi piekrita.

"Apbrīnojami maiga un labsirdīga būtne," Longvāls turpināja, nemaz nejuzdams, ka atmosfēra kļūst naidīga. 'Tagad, kad cilvēki ar katru dienu klust rupjāki, dzīdamies pēc naudas un baudām, ir loti jauki sastapt izņēmumu."

"Maiga un labsirdīga būtne!" Džeks Nebvorts iespurdzās, kad vecais virs bija izgājis pa durvīm. "Vai dzirdējāt, Briksen? Ja Stella viņam šķiet maiguma un labsirdības iemiesojums, tad kādu gan viņš iztēlojas sātanu? No cukura vai šokolādes?"

20 Galva

Iznācis no studijas, Maikls pie vārtiem ieraudzīja Stellu un atcerējās, ka viņa šodien ielūgta uz brokastīm Griftauerā. Viņam par lielu izbrīnu, Stella pienāca klāt un sniedza roku.

"Gribēju jūs satikt, mister Briksen. Es lūdzu, lai jūs sameklē un paziņo, ka gaidīšu pie vārtiem."

"Jūsu lūgums bija nepareizi saprasts, jo Nebvortam sacīja, ka jūs gribot redzēt viņu," Maikls pasmaidīja.

"Es gribēju satikt jūs, nevis viņu. Jūs taču esat detektīvs, vai ne?"

"Jā," Maikls atbildēja, nesaprazdams, kas viņai padomā.

"Mans auto gaida aiz stūra. Vai jūs nevarētu pavadīt mani uz mājām?"

Maikls kļuva domīgs. Viņam gribējās drīzāk tikties ar Adeli, lai gan nekādu īpašu darīšanu pie tās viņam nebija.

"Labprāt," viņš pēc neilgas šaubīšanās atbildēja.

Stella lieliski vadīja mašīnu un tik uzmanīgi sēdēja pie stūres, ka visu ceļu neizrunāja ne vārda. Nelielajā, grezni iekārtotajā viesistabā, no kuras logiem pavērās lielisks skats uz Suntlaunsu, viņa noņēma cepuri un teica:

"Mister Briksen, gribu jums pateikt kaut ko tādu, ko, manuprāt, jums derētu zināt. Es vairs nespēju klusēt."

Priekšistabā atskanēja spalgs zvans.

"Tālrunis! Piedodiet, es tūlīt būšu atpakaļ."

Viņa aizsteidzās, aizmirsdama aizvērt durvis. Maikls dzirdēja viņas ātrās, neapmierinātās atbildes, tad iestājās klusums. Stella klausījās, ne reizi nepārtraukdama savu sarunbiedru. Pagāja kādas desmit minūtes, līdz viņa atgriezās. Stellas acīs dega savāda liesma, vaigi kvēloja.

"Jūs nedusmosieties, ja citreiz pastāstīšu jums to, ko gribēju teikt šodien?" viņa jautāja. Stella bija runājusi ar seru Gregoriju, par to Maikls nešaubījās ne brīdi, lai gan Penna vārds netika pieminēts.

"Diezin vai jums otrreiz būs tāda izdevība kā šodien," detektīvs centās viņu uzmundrināt.

"Jā, es zinu, taču dažu iemeslu dēl esmu spiesta šo sarunu atlikt. Vai nevarat atbraukt pie manis rīt no rīta?"

"Labi," Mailds atbildēja, sirds dzijumos būdams priecīgs, ka saruna beigusies.

"Kurp jūs aizvest?"

"Nē, paldies, es iešu kājām."

"Tad es aizvedīšu jūs vismaz līdz pilsētas robežai. Tas man ir pa ceļam."

"Skaidrs, ka pa ceļam," Maikls nodomāja. Viņa izsaukta uz Griftaueru. Viņš par to bija tik pārliecināts, ka nemaz nepaskatījās uz aizbraucošo mašīnu, kad bija izkāpis uz savas ielas stūra.

"Jums telegramma, ser," šveicars paziņoja un pasniedza Maiklam aploksni. Viņš to atplēsa un izlasīja. Sākumā Maikls nesaprata tās saturu. Neticēdams savām acīm. viņš to izlasīja pusbalsī:

"Šorīt agri no rīta Čobhemā atrasta galva. Nekavējoties brauciet uz Literhedas policiju.

Stenss"

Pēc stundas taksometrs nogādāja Maiklu pie komisariāta durvīm. Stenss sagaidīja viņu pie sliekšņa.

"Tā atrasta šodien rītausmā," viņš teica, "noslepkavotā personība vēl nav noskaidrota."

Viņi abi iegāja komisāra kabinetā. Uz galda atradās koka kaste. Maikls pacēla vāku, ieskatījās iekšā, tad nobāla un novērsās.

"Ak Dievs!" viņš nočukstēja.

Tā bija Louleja Fosa galva!

21 Nopratināšana

Maikls ilgi stāvēja nepakustēdamies, drausmīgā skata pārsteigts. Lēni viņš aizvēra kastes vāku.

"Vai jūs viņu pazīstat?" Stenss jautāja.

"Jā, tas ir Loulejs Foss, Nebvorta kinosabiedrlbas scenārists. Pagājušo nakti ap vienpadsmitiem viņš vēl bija dzīvs. To man teica cilvēks, kas bija viņu redzējis. Foss bija Gregorija Penna pilī Griftauerā. Vai par kasti jums, kā parasti, paziņoja ar vēstuli?"

"Jā, taču šai zīmītei ir pavisam cits saturs nekā iepriekšējām." Stenss parādīja Maiklam papīra strēmelīti, uz kuras ar rakstāmmašīnu bija uzdrukāts: "Nodevēja galva," — un ne vārda vairāk. "Es sazinājos ar Dorkingas policiju. Nakts bijusi tumša un satiksme uz ceļa tik dzīva, ka policijas posteņi neko nav ievērojuši."

"Vai neesat ievērojis jaunu sludinājumu?" Maikls jautāja. Stenss noraidoši papurināja galvu.

"Par to es uzreiz iedomājos. Rūpīgi tika caurskatītas visas avīzes. Visi redaktori apsolījās mums paziņot, ja tiktu piesūtīts tāds vai līdzīga satura sludinājums. Taču līdz šim vēl nekas nav atrasts."

"Tūlīt es sākšu izmeklēšanu," Maikls teica. "Var droši apgalvot, ka viņš noslepkavots starp vienpadsmitiem vakarā un trijiem rītā. Ticamāk, ka tas noticis pēc vienpadsmitiem, jo slepkavam, ja tas dzīvo Saseksā, bija nepieciešams laiks, lai aizvestu galvu uz Čobhemu un līdz rītam atgrieztos mājās."

Maikls lika šoferim braukt uz Čičesteru, taču, tuvojoties pilsētai, lika nogriezties uz ceja, kas veda uz Griftaueru.

Bija jau vēls, kad viņš tur nokļuva, un pils izskatījās pilnīgi neapdzīvota. Uz zvanu ilgi neviens neatbildēja. Maikls pazvanīja vēlreiz, un beidzot no augšējā loga atskanēja sera Gregorija balss:

"Kas tur ir?"

Maikls atgāja no durvīm un paskatījās uz augšu. Gregorijs Penns tumsā viņu nepazina un atkārtoja jautājumu: "Kas tur ir?" Sacītajam viņš vēl pievienoja dažus nesaprotamus vārdus, droši vien malajiešu valodā.

"Tas esmu es, Briksens. Man steidzīgi ar jums jārunā, Penn!"

"Ko jūs vēlaties?"

"Atveriet durvis, un es jums pateikšu."

"Esmu jau izģērbies un taisos likties gultā. Atnāciet rīt."

"Nē, man jūs jāsatiek tūlīt!" Maikls stingri noteica. "Man līdzi ir atļauja izdarīt jūsu pilī kratīšanu."

Tādas atļaujas nebija, jo viņš to nepieprasīja. Baroneta galva pazuda, un logs aizvērās. Pagāja diezgan ilgs laiks, līdz durvis tika atvērtas un baronets ielaida Maiklu. Maikls izbrīnījies vēroja saimnieku. Penns bija paguvis apģērbties un pāri vestei bija apjozis platu jostu ar diviem revolveriem. Baroneta galva bija pārsieta, varēja redzēt tikai vienu aci, kreisā roka bija apsaitēta un pakārta kaklā. Tikai ar pūlēm viņš vilka kāju.

"Mani piemeklējis nelaimes gadījums," Penns drūmi noteica.

"Kāds jūs pamatīgi apstrādājis," Maikls piebilda. "Es negribu te runāt, iesim uz kabinetu!"

Sera Gregorija kabinetā bija redzamas nesenās cīņas pēdas: uz grīdas mētājās spoguļa lauskas. Uzmetis acis sienai, Maikls redzēja, ka pazudis viens no Sumatras zobeniem.

"Redzu, ka jums kaut kas ir pazudis," Maikls konstatēja. "Vai jūsu "nelaimes gadījums" noticis te?"

Sers Gregorijs pamāja ar galvu. Maikla uzmanību piesaistīja otra Sumatras zobena stāvoklis. Neprasot atjauju, viņš noņēma zobenu no sienas un lampas gaismā sāka to pētīt. Asmens bija klāts lieliem asins traipiem.

"Ko tas nozīmē?" Maikls stingri jautāja.

Sers Gregorijs aplaizīja apkaltušās lūpas.

"Pagājušo nakti manā mājā ielauzās svešs cilvēks," viņš lēni noteica. "Kāds malajietis. Viņš sāka man stāstīt par savu sievu. Es liku tam aizvākties, bet viņš man uzbruka, un es, dabiski, biju spiests aizstāvēties."

"Kur tad jūs likāt viņa sievu?"

Baronets paraustīja plecus.

"Tās bija absolūtas muļķības. Vairums Borneo salas iedzimto ir pustraki, tie katra nieka dēl zaudē galvu. Es darīju visu, lai viņu nomierinātu…"

Maikls paskatījās uz asiņaino zobenu.

"Saprotu," viņš sausi teica. "Un nomierinājāt arī?"

"Es taču teicu, ka biju spiests aizstāvēties. Atmaksāju viņam ar to pašu, ko tas gribēja izdarīt man. Jūs gribējāt, lai es sēžu, rokas klēpī salicis, un ļauju sevi nokaut kā cāli savā paša namā? Es protu apieties ar zobenu ne sliktāk par visprasmīgāko malajieti!"

"To var redzēt," Maikls noteica. "Ko jūs izdarījāt ar Fosu?"

Penna sejā nenoraustījās ne muskulītis.

"Ar ko?"

"Ar Louleju Fosu, kas bija pie jums vakarvakarā."

"Es neesmu viņu redzējis kādas divas nedēļas."

"Jūs melojat! Vakarvakarā viņš bija te. To es zinu pilnīgi droši, jo pats biju blakusistabā," Maikls mierīgi iebilda.

"Tātad tur bijāt jūs?" baronets atviegloti nopūtās. "Jā, viņš bija atnācis un lūdza naudu. Es iedevu piecdesmit mārciņas. Foss aizgāja, un vairs neesmu viņu redzējis."

Maikls atkal paskatījās uz zobenu.

"Tad jūs droši vien pārsteigs ziņa, ka Fosa galva atrasta Čobhemā?" viņš jautāja. Baronets ar pētošu skatienu pavērās detektīvā. «

"Jūs neklūdāties, tas mani pārsteidz," viņš vēsi atteica. "Vajadzības gadījumā es varu minēt kādu liecinieku, kas redzēja, ka Foss aiziet no manis, taču negribu šajā lietā iejaukt sievieti. Ja jau jūs bijāt blakusistabā, tad droši vien zināt, ka kopā ar mani vakariņoja mis Stella Mendoza. Viņa aizbrauca, kad Foss jau bija aizgājis."

"Aizgājis un atgriezies," Maikls piebilda.

"Pēc tam neesmu viņu vairs redzējis!" ar uzsvaru iesaucās baronets. "Ja jūs atradīsiet kādu, kas redzējis, ka viņš atgriežas, varat mani tūlīt apcietināt. Jūs domājat, ka esmu viņu nogalinājis?"

Maikls neatbildēja, bet pajautāja:

"Augšā tornī bija sieviete. Kas ar to noticis?"

Baronets klusēja un kodīja lūpas.

"Torni dzīvoja slima kalpone," viņš beidzot teica. "Tagad viņas tur vairs nav."

"Es gribētu to pārbaudīt," Maikls sacīja.

Mirkli baroneta acis pavērās uz Baga mitekļa pusi.

"Labi," viņš nelabprāt piekrita. "Iesim."

Viņi izgāja'gaiteni un devās prom no viesistabas. Nogājis desmit soļus, Penns apstājās un atvēra sienā slepenas durvis,, kuras pat lampas gaismā nebija iespējams ieraudzīt. Aiz durvīm pacēlās šauri pakāpieni. Viņi kāpa pa vītņu kāpnēm, kur pagājušajā nakti Maikls bija saticis Bagu.

"Te ir tā istaba," Penns teica un atvēra durvis.

22 Zvēra pēdas

"Šī nav tā istaba," Maikls mierīgi iebilda. "Tā istaba atrodas gaiteņa galā."

Baronets nemierīgi noglaudīja zodu un nedaudz, nedaudz piekāpīgākā balsī sacīja:

"Kāpēc jūs man neticat? Apbrīnojami neticīgs cilvēks! Nokāpsim lejā un iedzersim pa glāzei viskija. Aizmirsīsim visas nepatikšanas. Es ar mīļu prātu…"

"Es tomēr gribu redzēt to istabu," nepacietīgi atkārtoja Maikls.

"Man nav atslēgas."

"Pameklējiet vien!"

Baronets ilgi rakņājās pa kabatām, kamēr atrada atslēgu. Ar nepatiku viņš atslēdza durvis.

"Viņa aizgāja no šejienes loti steidzīgi," viņš paskaidroja. "Jupis vien zina, ar ko šī slimoja, taču esmu priecīgs, ka tiku no viņas vaļā."

"Ja jūs sievieti padzināt tāpēc, ka viņa bija slima, tad pats zināt, kā sauc tādu rīcību," Maikls vēsi noteica un ieslēdza istabā gaismu.

Baronetam bija taisnība, istabā neviena nebija. Taču, spriežot pēc te vaidošās nekārtības, tās iemītniece bija aizvākusies ļoti aizdomīgos apstākļos. Gulta savandīta, uz grīdas melnēja asins peļķe, arī uz sienas rēgojās asins traips. Krēsls bija salauzts, paklājs saplēsts un notraipīts ar asiņainiem kāju pēdu nospiedumiem. Viens no traipiem atgādināja plaukstas nospiedumu, taču izskatījās savādāks nekā cilvēka rokas nospiedums.

"Zvēra pēdas," Maikls teica, norādot uz traipu. "Tas bijis Bags."

Baronets no jauna aplaizīja sakaltušās lūpas.

"Te arī notika cīniņš, tas malajietis šeit iebruka, jo domāja. ka kalpone ir viņa sieva…"

"Ko jūs ar viņu izdarījāt?" Maikls nepacietīgi jautāja.

"Es atjāvu viņam paņemt slimnieci. Domāju, ka…"

īsi iesaukdamies, Maikls pieliecās un izvilka no pagultes tērauda gabalu, kas lampas gaismā iezaigojās. Tā bija dala no salauzta Sumatras zobena. Asiņu pēdas uz tā nebija redzamas. Apskatot asmeni tuvāk, Maikls ieraudzīja divus dziļus robus.

"Es noprotu, kas notika. Kad cilvēks ienāca istabā, jūs ar Bagu viņam uzbrukāt. Krēsls salūza cīnoties, droši vien ar to rīkojies Bags. Cilvēks, izskrējis no istabas, nodrāzās pa kāpnēm, ieraudzīja jūsu kabinetā zobenu, paķēra to un metās jums virsū. Manuprāt, dala no šīm asinīm ir jūsējās, Penn."

"Dala asiņu!" Penns nikni iesaucās. "Visas, kaut viņu nelabais būtu parāvis!"

Iestājās klusums.

"Vai sieviete atstāja šo istabu dzīva?"

"Droši vien," baronets drūmi atteica.

"Un arī viņas vīrs atstāja jūsu kabinetu dzīvs?"

"To jūs pats pacentieties noskaidrot! Cik es zinu, viņš kādu stundu bija bez samaņas. Bags prot labi rīkoties ar zobenu."

Maikls sapulcināja visus kalpotājus un sīki izprašņāja, taču neviens nevarēja pateikt detektīvam neko interesantu. Atgriezies kabinetā, Maikls aizdedza visas lampas.

"Es vēlētos redzēt Bagu."

"Es jau jums teicu, ka viņa nav!" Penns sāka uztraukties. "Ja jūs man neticat…" Penns nospieda pogu, un durvis atvērās. Paslēptuve bija tukša. Pēc nelielas vilcināšanās Maikls iegāja telpā, turot vienā rokā kabatas laternu, otrā revolveri. Abas istabas, kurās dzīvoja orangutans, izskatījās nevainojami tīras, taču bija jaušama nepatīkama, asa zvēra smaka. Vienā istabā atradās dzelzs gulta ar dūnu spilvenu un vilnas segu, dziļš, mīksts krēsls, trīs kroketa bumbiņas, ar kurām zvērs vaļasbrīžos spēlējās. Sienā, septiņas pēdas no zemes, bija kvadrātveida caurums. Divi tērauda stieņi, ierīkoti sienā vienādā attālumā viens no otra, izveidoja ko līdzīgu kāpnēm. Nu bija saprotams, kā zvērs varēja nemanot pazust no mājas un tāpat nemanot atgriezties. Nekur nebija redzamas asiņu pēdas, nekas neliecināja, ka Bags būtu piedalījies nakts cīniņā.

Maikls atkal atgriezās kabinetā. Vienīgi mazajā istabiņā, kurā viņš iepriekšējā naktī noklausījās Stellas sarunu ar seru Gregoriju, uz palodzes bija sazīmējamas kailu kāju pēdas un zīmes, it kā kāds smags ķermenis būtu caur logu izvilkts dārzā.

Pa to laiku šoferis, kurš atveda Maiklu uz Griftaueru, bija paguvis atgriezties Čičesterā un atvest divus policistus. Ar viņu palīdzību Maikls puslīdz pareizi noteica bēgļa ceļu pa dārzu. Smiltīs vietvietām bija saglabājušies asins traipi, un šur tur zāle izskatījās nomīdīta.

"Jautājums ir tāds — kas būtu varējis aiznest sievieti?" teica inspektors Lails, noklausījies Maikla stāstu. "Šķiet, ka tie abi nogalināti pilī un Bags aiznesis līķus. Baga istabā nav asiņu pēdu, tātad zvērs slepkavības laikā nav bijis pilī.

Ja mums izdotos sameklēt pērtiķi, mēs uzreiz atminētu šo miklu. Nu vairs nav nekādu šaubu, ka Galvu Mednieks ir pats Penns," inspektors turpināja. "Es ar viņu vakar runāju, un baronets atgādināja pustraku maniaku."

"Es gan neesmu par to pilnīgi pārliecināts," Mailds uzmanīgi iebilda. "Varbūt mani vārdi jums šķitis dīvaini, taču es būtu ļoti pārsteigts, ja sers Gregorijs Penns izrādītos slepkava. Atzīstos, ka pēdu trūkums Baga midzenī mani nemaz nemulsina. Varbūt taisnība ir jums. Katrā ziņā nenolaidiet acis no Penna, kamēr es nesazināšos ar priekšniekiem."

Šajā bridi atnāca otrs policists, kurš bija pārmeklējis parka tālāko dalu, un paziņoja, ka uzgājis pēdas pie vārtiem, kuri ved uz lauku. Visi trīs aizsteidzās uz turieni. Pēdas bija redzamas atvērto vārtu abās pusēs. Turpat atradās liela, sapuvušu lapu kaudze, un uz tās bija saglabājies cilvēka ķermeņa nospiedums. Likās, ka kāds būtu nolicis savu nesamo uz lapu kaudzes un pats apsēdies atpūsties. Taču aiz vārtiem un uz lauka pēdas pazuda pavisam.

23 Automobilis

Puspiecos Adele gaidīja Maiklu uz tēju. Bez ceturkšņa piecos viņa piegāja pie durvīm un paraudzījās ārā. Piecos sarūgtināta un noskumusi viņa viena padzēra tēju un lika kalponei novākt galdu. Maikls par viņu bija aizmirsis un neatnāca. Protams, viņam bija attaisnojoši iemesli. Adele tos izdomāja, tad dusmīgi atgaiņāja savas domas, tomēr joprojām atgriezās pie tām. Iegājusi savā istabā, viņa paņēma manuskriptu un sāka pārlasīt ainas, kuras nākamajā rītā vajadzēja filmēt, taču darbs neveicās. Viņas domas nemitīgi atgriezās pie Maikla, pie Louleja Fosa un pie tā, ko viņa bija redzējusi pagājušajā naktī. No rīta Adele stāstīja Nebvortam, ka naktī redzējusi Fosu, taču vecais vīrs nebija ziņkārīgs un neizjautāja meiteni. Tāpēc Adele nolēma nestāstīt ne par Louleja Fosa neparasto tikšanos ar cilvēku slēgtā automobilī uz Arondeila ielas stūra, ne par milzīgo briljantu, kas iezaigojās uz nepazīstamā pirksta, ne par sievišķīgo roku, kas pamāja Fosam caur automobiļa logu. Tagad meitenes domas atkal atgriezās pie noslēpumainās automašīnas. Tik greznu mašīnu viņa Čičesterā nekad nebija redzējusi. Beidzot Adele nolika manuskriptu un atgūlās gultā. Līst zem segas vēl šķita par agru, pulkstenis nosita tikai deviņi. Nekādu izpriecas vietu Čičesterā nebija, ja neskaita divus kinoteātrus. Taču filmas, kuras rādīja, viņa jau bija redzējusi. Kur lai aiziet? Meitene piecēlās no gultas, uzlika cepuri un sakārtojās. Nokāpusi lejā pa kāpnēm, viņa pieklauvēja pie virtuves durvīm.

"Es uz kādu stundas ceturksni iziešu," viņa saimniecei teica.

Ielas abās pusēs bija nelielas mājiņas ar dārziem. Iela tika apgaismota loti taupīgi, un laukumi starp retajām laternām bija tumši. Vienā šādā tumšā vietā stāvēja slēgts automobilis. Adele izbrīnījusies ievēroja, ka tā ugunis izdzēstas. Pienākot tuvāk, viņa ieraudzīja, ka tā ir tā pati mašīna, kura piesaistīja viņas uzmanību pagājušajā naktī, kad cilvēks, kas atradās tajā, runāja ar Fosu. Garāmejot viņa uzmanīgi ielūkojās tumšajā mašīnā, bet neko nesaskatīja. Negaidot atskanēja čuksts: "Dailaviņ, sēdies man blakus!" Logā parādījās balta roka ar briljantu uz pirksta. Adele izbailēs atlēca atpakaļ, paklupa pret akmeni, nobijās vēl vairāk un sāka skriet. Aiz viņas ierūcās motors, un mašīna sāka braukt tai pakal. Par laimi, ielas stūris nebija tālu. Adele pieskrēja pie vīrieša, kas stāvēja blakus žogam, un, kad bija saķērusi aiz piedurknes, ieraudzīja, ka tam galvā ir policista ķivere.

"Kas noticis, mis?"

Automobilis pabrauca garām, nogriezās aiz stūra un pazuda.

"Kāds cilvēks man uzmācās… automobili…" Adele aizelsusies sacīja.

Policists pagriezās un paskatījās uz to pusi, kur bija pazudusi mašīna.

"Viņš brauc ar nodzēstām ugunīm," policists konstatēja. "Man jāpieraksta mašīnas numurs. Vai viņš jums ko nodarīja?"

Meitene pašūpoja galvu un, kaunēdamās par savām asarām, novērsās.

"Man laikam nav kārtībā nervi, konstebl. Es vairs nestaigāšu. Iešu uz mājām." Un viņa steigšus devās atpakaļ.

Bija jau pāri pusnaktij, kad Maikls piezvanīja Nebvortam un paziņoja viņam jaunumus.

"Foss!" vecais vīrs bija pārsteigts. "Mans Dievs! Tas nevar būt, Briksen! Vai drīkstu tagad aizbraukt pie jums?"

"Es pats pie jums aizbraukšu," atbildēja Maikls. "Man jāuzdod jums daži jautājumi, bet viesnīcā to darīt nebūs visai ērti."

Džeks Nebvorts sagaidīja Maiklu pie savas mājas durvīm Arondeila ielā. Maikls īsos vārdos pastāstīja, kā tika atrasta galva, un juta, ka var veco vīru iepazīstināt arī ar notikumiem Griftauerā.

"Ak kungs! Ak kungs!" nomāktā balsī čukstēja režisors. "Nabaga Foss! Pēc jūsu domām — viņu noslepkavojis Penns? Bet kālab? Viņš taču to nevarēja novākt tikai tāpēc, ka Foss aizņēmās no viņa naudu?"

"Varēja būt arī citi iemesli," Maikls iebilda. "Vai atceraties lappusi no scenārija, par kuru es teicu, ka to droši vien rakstījis Galvu Mednieks?"

Džeks atcerējās un pamāja ar galvu.

"Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Foss pazina scenārija autoru, it īpaši tāpēc, ka viens no ierakstiem bija aizsmērēts. Esmu gandrīz pārliecināts, ka viņš to gribēja izmantot, lai šantažētu. Ja tas ir tā un ja scenārija autors ir sers Gregorijs — atkārtoju, ka neesmu par to pilnīgi pārliecināts, — tad viņam bija pietiekams pamats novākt to no sava ceļa. Ir viens cilvēks, kas varētu mums palīdzēt, un tā ir — Mendoza," Maikls nobeidza.

24 Roka

Džeks paraudzījās pulkstenī.

"Domāju, ka viņa jau gul, taču var pamēģināt. Jūs gribat aprunāties ar viņu?"

Maikls kļuva domīgs. Stella Mendoza draudzējas ar Pennu. Ja Penns tiešām ir slepkava, tad aktrises nopratināšana varētu visu sarežģīt.

"Jā, es gribētu ar viņu aprunāties," Maikls teica. "Galu galā Penns taču zina, ka tiek turēts aizdomās."

Džeks Nebvorts desmit minūtes noņēmās ap telefonu, kamēr dabūja atbildi.

"Te runā Nebvorts, mis Mendoza. Vai varētu jūs satikt steidzamā lietā? Misters Briksens grib ar jums aprunāties."

"Tagad, nakts vidū?" aktrise izbrīnījusies iesaucās. "Es jau gulēju. Vai viņš nevar atnākt rīt no rīta?"

"Nē, viņš grib jūs redzēt tūlīt. Arī es aizbraukšu kopā ar viņu, ja jums nav nekādu iebildumu."

"Kas noticis?" viņa satraukta jautāja. "Varbūt kaut kas ar seru Gregoriju?"

Džeks nozīmīgi pamirkšķināja ar aci Maiklam, kurš stāvēja blakus, un atbildēja:

"Jā, runa būs par seru Gregoriju!"

"Varat braukt tūlīt. Kamēr būsiet ceļā, es paspēšu sakārtoties."

Kad viņi piebrauca pie aktrises mājas, Stella jau bija apģērbusies.

"Kas noticis?"

"Misters Foss ir miris."

"Miris!" Stella plati iepleta acis. "Kā tā? Es taču vakar viņu redzēju. No kā viņš miris?"

"Viņš ir noslepkavots," Maikls mierīgi teica. "Šorīt viņa galva tika atrasta Čobhemā."

Ja Maikls nebūtu paguvis viņu satvert, Stella nokristu uz grīdas. Pagāja dažas minūtes, iekams viņa atguvās un varēja atbildēt uz detektīva jautājumiem.

"Nē, es nesatiku Fosu pēc tam, kad viņš bija aizgājis no Griftaueras. Tur es viņu redzēju tikai pāris mirkļus."

"Vai viņš neteica, ka grib atkal atgriezties pilī?"

Viņa noraidoši papurināja galvu.

"Un sers Gregorijs neteica jums, ka Foss atgriezīsies?"

"Nē, viņš bija priecīgs un teica, ka iedevis viņam piecdesmit mārciņas līdz nākamajai nedēļai un ka pēc nedēļas cer tās saņemt ar lieliem procentiem. Tāds jau Gregorijs ir. Viņš allaž stāsta citiem lietas, kuras lūdz saglabāt noslēpumā. Allaž viņš plātās ar savu bagātību un ar to, ko dēvē par savu labdarību."

"Jūs norunājāt pabrokastot kopā ar viņu?" Maikls jautāja, uzmanīgi to novērodams.

"Jūs droši vien dzirdējāt, ko es teicu, atvadoties no Gregorija," Stella atbildēja. "Nē, es netaisījos brokastot pie viņa. Tas tika teikts tīšām, jo mēs zinājām, ka kāds ir mājā un mūs noklausās. Tas bijāt jūs?"

Maikls paraustīja plecus un pamāja ar galvu.

"Paldies Dievam!" viņa atviegloti nopūtās. "Es ar šausmām atceros tos mirkļus, kurus pavadīju tumšajā istabā. Manuprāt, tas bija…" Viņa apjukusi apklusa.

"Bags?" Maikls pateica priekšā, un viņa pamāja ar galvu.

"Jā. Ceru, ka jūs neturat aizdomās Pennu par Fosa noslepkavošanu?"

"Es turu aizdomās visus, bet īpaši nevienu," Maikls izvairījās. "Vai jūs redzējāt Bagu?"

Stella nodrebēja.

"Nē, toreiz neredzēju, bet vispār esmu redzējusi. Man šermuļi skrien pār muguru, kad to atceros. Nekad vēl neesmu redzējusi pērtiķi, kas būtu tik līdzīgs cilvēkam. Dažreiz, kad Gregorijs mazliet… mazliet iedzer, viņš pasauc Bagu un liek tam rādīt dažādus trikus. Ja jūs zinātu, cik veikli Bags rīkojas ar malajiešu zobeniem! Sers Gregorijs pagatavoja viņam īpašu koka zobenu. Ja jūs būtu redzējis, cik ātri viņš to griež ap galvu, jūs būtu nomiris no bailēm!"

Maikls uzmanīgi viņu vēroja.

"Tātad tas ir tiesa, ka Bags prot cīnīties ar zobenu? Penns man to teica, bet es neticēju."

"Jā, viņš to prot visā pilnībā. Pats Gregorijs Bagam to iemācījis."

"Kādas attiecības jums ir ar Gregoriju?" Maikls negaidot pavaicāja, un Stella nosarka.

"Viņš ir mans draugs," viņa samulsusi atbildēja. "Ļoti liels draugs… Es gribu teikt, ka mūsu draudzība aprobežojās tikai ar materiālu atbalstu, kuru viņš man sniedza. Mēs esam veci paziņas, un viņš man palīdzēja taisīt karjeru. Mēs vienmēr esam bijuši ļoti labi draugi."

"Bijāt? Bet tagad?"

"Tagad draudzība izputējusi," viņa īsi atteica. "Rīt braukšu prom no Čičesteras. Es jau liku aģentiem izīrēt šo māju. Nabaga Foss!" Stella nopūtās, un acīs viņai sariesās asaras. "Nabadziņš! Taču Gregorijs to nevarētu izdarit, mister Briksen, zvēru jums! Gregorijs ir lielīgs un skaļš, taču patiesībā ir liels gļēvulis. Es zinu, uz viņa sirdsapziņas ir daudzas tumšas lietas, taču viņš tās vienmēr veicis ar citu starpniecību."

"Kādas tad ir šīs tumšās lietas?"

Stella negribēja atbildēt, taču Maikls neatlaidās.

"Viņš stāstīja, ka esot organizējis uzbrukumus malajiešu ciemiem un nolaupījis meitenes. Tur bijusi kāda cilts, kuras meitenes bijušas loti skaistas. Var būt, ka viņš meloja un lielījās, bet man radās iespaids, ka tā ir patiesība. Pērn, kad viņš pārbrauca no Borneo, stāstīja, ka nolaupījis kādu sievieti no ciemata, kurā nedrīkstējis rādīties neviens baltais, jo to uzreiz nogalinājuši."

"Vai tāda viņa rīcība neradīja jūsos sašutumu?" Maikls jautāja, nenovērsdams acis no Stellas.

Stella paraustīja plecus.

"Viņš bija loti laipns pret mani. Mēs bijām lieli draugi."

Maikls atgriezās Džeka Nebvorta mājā.

"Penna versija sakrīt ar to, ko teica Mendoza. Droši vien malajiete, kas mita tornī, bija tā sieviete, kuru viņš nolaupīja, bet mazais malajietis ar zobenu acīmredzot būs bijis viņas vīrs. Ja abiem izdosies aizbēgt, tad varam viņus viegli atrast. Tūlīt izsūtīšu telegrammas visiem policijas iecirkņiem divdesmit piecu jūdžu apkaimē, un mēs zināsim par bēgļiem visu, ko mums vajag."

"Ir jau rīts," Džeks teica, vērojot saules mirdzumu austrumos. "Ienāciet pie manis, pacienāšu jūs ar stipru kafiju. Visi šie jaunumi ir mani loti satraukuši. Šodien taisījos daudz filmēt, taču domāju, ka to vajadzēs atlikt uz pāris dienām. Fosa nāves ziņa tā satrauks visu trupu, ka par darbu neviens vairs nedomās. Viņi visi pazina Fosu, lai gan neviens ar viņu nedraudzējās un neviens viņu nemīlēja. Adele ir nervoza jaunkundze^ un, ja viņa zaudēs sejas krāsu, tad es vispār neko nevarēšu darīt. Starp citu, Briksen, kādēļ jūs nevarētu pārvākties pie manis? Es esmu vecpuisis, un manās mājās vietas ir diezgan. Jūs varētu iekārtoties daudz ērtāk nekā viesnīcā."

Sī doma Maiklam iepatikās. Pabijis kādu stundu Skotlendjardā, vioš atgriezās pie Džeka Nebvorta.

Agri no rīta Maikls atkal aizbrauca uz Skotlendjardu, pēc tam uz Griftaueru un dienas gaismā vēlreiz visu pārmeklēja. Taču tas nedeva nekādus jaunus rezultātus. Stāvoklis kļuva smags un nepatīkams. Sers Gregorijs Penns nāca no labas ģimenes, bija bagāts un nesen ticis ievēlēts par goda miertiesnesi. Lai gan viena otra vina dīvainība bija pretrunā ar likumu, taču nedrīkst vilkt pie karātavām cilvēku tikai par to, ka viņam ir kādas savādības, — tā Skotlendjarda priekšnieks teica Maiklam. Aizdomīgi šķita tas, ka Bagu nekur nevarēja atrast, it kā viņš būtu ielīdis zemē tāpat kā malajietis ar savu sievu.

"Bags naktī nepārnāca, nezinu kur viņš palicis," sers Gregorijs atbildēja uz Maikla jautājumu. "Dažreiz viņš mēdz pazust uz dažām dienām. Viņa brīvību es neierobežoju un zinu, ka meklēt nav nozīmes. Viņš prot tā paslēpties, ka pats velns viņu nevarētu atrast. Tas mani neuztrauc, jo es nešaubos, ka agri vai vēlu viņš atnāks mājās."

Maikls lēni brauca pa Čičesteras ielām, izklaidīgi vērodams gājējus. Strauji pagriezis stūri, viņš piebrauca pie trotuāra, apturēja mašīnu un steidzās pretim Adelei.

"Man šķiet, ka neesmu jūs redzējis veselu mūžību!" Maikls iesaucās. Citā reizē viņa brāzmainais jūtu straujums būtu licis meitenei pasmaidīt.

"Diemžēl man nav laika runāties. Es steidzos uz studiju," Adele atturīgi atbildēja. "Teicu misteram Nebvortam, ka ieradīšos laicīgi. Vakar es nepadarīju paredzēto darbu, jo gaidīju ciemiņu."

"Ciemiņu?" Maikls nevainīgi brīnījās.

"Jā, gaidīju kādu kungu uz tēju."

"Ak Dievs!" Maikls iesaucās. "Kāds blēdis!"

Adele gribēja doties tālāk, bet Maikls viņu aizturēja:

"Negribu, ka jūs mani uzskatītu par nepieklājīgu cilvēku, Adele. Manai aizmāršībai ir savs attaisnojums, jo vakar notika jauna drāma."

Adele apstājās un pārsteigta viņu uzlūkoja.

"Jauna drāma?"

"Foss noslepkavots," viņš teica un redzēja, ka Adele nobāl un sagrīļojas.

"Kad?" viņa klusi jautāja.

"Pagājušajā nakti."

"Pēc deviņiem," viņa nočukstēja.

Maikls izbrīnījies paraudzījās un jautāja:

"Kā jūs to zināt?"

"Tāpēc, mister Briksen," viņa teica, "ka pulksten deviņos es redzēju tā cilvēka roku, kas nogalināja Fosu."

Maikls klusēja, nezinādams, kā saprast meitenes vārdus.

"Aizvakar es gāju uz pilsētu, lai nopirktu dziju. Tas bija neilgi pirms veikalu slēgšanas, šķiet, ceturksni pirms astoņiem. .Pilsētā satiku misteru Fosu un runāju ar viņu. Viņš bija ļoti nervozs un atkal sāka stāstīt par to, kas viņu pēdējā laikā satrauc. Viņš izturējās tik dīvaini, ka es pajautāju, vai viņam nav kas atgadījies. Viņš atbildēja, ka pagaidām viss esot kārtībā, taču iespējams, ka viņu varot piemeklēt jaunas nepatikšanas. Un tad vēl Foss jautāja, vai es ilgi dzīvojot Čičesterā un vai esot ko dzirdējusi par katakombām."

"Par katakombām?" Maikls ieinteresēts pārjautāja. Adele pamāja.

"Tas mani ļoti pārsteidza. Es nekad agrāk nebiju dzirdējusi par katakombām. Viņš teica, ka par tām uzzinājis tikai nesen, lasot grāmatu par Čičesteras vēsturi. Taču ceļvežos par to nekas neesot minēts. Pēc viņa domām, ieeja katakombās atrodas kaut kur Čeltertonas pusē, taču eja sen sagruvusi un aizaugusi ar krūmiem. Vispār viņš runāja loti mīklaini, visu laiku mainīja sarunas tematu, un es jau sāku domāt, vai tikai viņš nav piedzēries. Jutos loti laimīga, kad viņš atvadījās un aizgāja. Es gāju uz veikalu un nopirku visu, kas man bija vajadzīgs, un tad satiku vienu no mūsu statistēm. Viņa lūdza, lai pavadot to uz mājām. Mēs pa ceļam mazliet papļāpājām, pēc tam es devos atpakaļ. Pulkstenis bija jau ap deviņiem, uz ielas neredzēja neviena cilvēka. Metās tumšs, taču es jau iztālēm pazinu misteru Fosu. Viņš stāvēja uz Arondeila ielas stūra un kādu gaidīja. Es apstājos, jo negribēju ar viņu atkal tikties. Taču, pirms paguvu nogriezties šķērsielā, pie Arondeila ielas stūra piebrauca automobilis un apstājās iepretim Fosam."

"Kāds automobilis? Vai varat to aprakstīt?" Maikls jautāja.

"Slēgts automobilis. Šķiet, to sauc par limuzīnu. Piebraucis pie stūra, automobilis nodzēsa ugunis, un tas mani loti pārsteidza. Misters Foss tūlīt piegāja pie mašīnas un sāka sarunāties ar iekšā sēdētāju. Nezin kāpēc man piepeši gribējās uzzināt, kas sēž pie stūres. Es devos uz priekšu. Biju kādus sešus septiņus solus no viņiem, kad misters Foss atkāpās uz trotuāra un mašīna sāka lēnām braukt projām. Pa logu pastiepās roka un pamāja Fosam. Automobilis pabrauca man garām, bet tajā bija tik tumšs, ka neko nevarēju saskatīt, vienīgi roku, kas parādījās logā."

"Vai labi ievērojāt roku?"

"Roka bija balta un maza, pirkstā zaigoja liels briljants. Tas bija loti spožs, un es pabrīnījos, ka vīrietis var tādu nēsāt. Jūs varbūt teiksiet, ka tas ir muļķīgi, taču, ieraugot šo roku, man kļuva baigi. Pati nezinu, kāpēc. Tā šķita tik savādi nedabiska. Kad atskatījos, redzēju, ka misters Foss ātriem soliem iet projām, un biju priecīga, ka'man nevajadzēs viņu satikt."

"Vai ievērojāt automobiļa numuru?"

"Nē," viņa pakratīja galvu, "es tam nepievērsu uzmanību."

"Vai automobilī sēdēja vīrietis vai sieviete?"

"Nezinu, es redzēju tikai roku."

"Cik liels bija briljants? Vai nevarat kaut aptuveni parādīt?"

"Tas pārsteidza mani ar savu spožumu, taču diezin vai varēšu to precīzi aprakstīt, mister Briksen. Varbūt es maldos, taču man šķita, ka tas bija puspirksta lielumā. Vairāk neko es neievēroju, lai gan vēlāk, vēlu vakarā, es atkal redzēju to automobili."

Adele pastāstīja Maiklam to, kas bija noticis, kad viņa vēlu vakarā pastaigājās.

"Vai nepazināt tā cilvēka balsi?"

"Nē," viņa pakratīja galvu. "Viņš runāja ļoti klusi. Es neredzēju viņa seju. Man šķita, ka viņa galva bija ar kaut ko apsegta. Taču policists sacīja, ka iegaumējis mašīnas numuru."

Maikls domīgi pakasīja pakausi un teica:

"Atļaujiet man pavadīt jūs uz studiju."

Viņi šķīrās pie aktieru ieejas. Maikls devās pie Džeka Nebvorta.

"Jūs pazīstat visus kaimiņus?" detektīvs jautāja. "Vai nezināt, kuram pieder automobilis un kurš nēsā pirkstā gredzenu ar lielu briljantu?"

"Nevienu citu, izņemot Mendozu," atbildēja Džeks.

Maikls iesvilpās.

"Pie joda! Par Mendozu es nemaz neiedomājos. Lai gan Adele teica, ka roka bijusi maza kā sievietei, un Mendozai ir lielas rokas, tomēr salīdzinājumā ar vīrieša rokām tās ir mazas," Džeks domīgi teica. "Turklāt nesen viņa nopirka jaunu limuzīnu. Starp citu, piedodiet, es liku visu sagatavot filmēšanai. Ja atstāšu šo publiku bez darba, tad pēc visiem šiem notikumiem te sāksies liels juceklis."

"Tā tas ir," Maikls pasmaidīja, "gribēju jau jums to ieteikt, bet neuzdrošinājos."

•Pēcpusdienā Maiklu steidzīgi izsauca uz Londonu, uz Skotlendjarda "lielā priekšnieka" apspriedi. Pēc divu stundu ilgām debatēm nolēma neaizturēt seru Gregoriju Pennu, bet pastāvīgi viņu novērot.

"To stāstu par nolaupīto malajieti mēs pārbaudīsim," teica priekšnieks. "Pārbaudīsim arī dažas citas ziņas. Man nav šaubu, ka Penns ir vainīgs, taču uzskatu, ka tagad jārīkojas loti piesardzīgi. Mūsu ministrijā, kapteini Briksen, sēž nepacietīgi cilvēki, taču mēs nevienu neaizturam, ja nav savākti neapgāžami pierādījumi. Nāksies pagaidīt, un jums būs jāturpina darbs."

Pievakarē Maikls atgriezās Čičesterā. Četras jūdzes no pilsētas viņš uz ceļa satika Samsonu Longvālu. Viņš stāvēja tieši automobiļa ceļā, plaši izpletis rokas. Maikls piebremzēja. Vecais vīrs ar apbrīnojamu veiklību ieklupa mašīnā.

"Es gaidīju jūs divas stundas, mister Briksen. Vai jums nekas nav pretī, ka iesēdos jūsu mašīnā?"

"Man vienmēr prieks jūs redzēt," Maikls atteica.

"Es zinu, ka jūs braucat uz Čičesteru, bet vai neiegriezīsieties arī pie manis Doverhauzā? Gribētu pateikt jums kaut ko svarīgu."

Maikls nogriezās ,no ceļa un vadīja mašīnu uz vecā vīra mājām.

"Mister Briksen, šodien es nejauši uzzināju, ka jūs esat likuma kalps," Longvāls lēni un svinīgi teica. "Uzskatu par savu pienākumu darīt jums zināmu kaut ko tādu, kas varbūt varētu noderēt taisnajai tiesai."

"Jums par mani pateica misters Nebvorts?" Maikls pasmaidīja.

"Jā, viņš man izstāstīja," vecais vīrs nopietnā balsī atbildēja. "Es aizbraucu uz pilsētu, lai sameklētu jūs, jo manīju, ka ieņemat daudz augstāku stāvokli, nekā tas likās, kad mēs iepazināmies. Atzīstos, ka sākumā man šķita, ka jūs piederat pie tiem jaunajiem cilvēkiem, kuri dzīvē neko nedara, bet tikai izklaidējas. Ļoti priecājos, ka esmu kļūdījies. Un ne tikai priecājos, bet esmu pat laimīgs, jo man vajadzīgs tāda cilvēka padoms, kas labi zina likumus, bet mans advokāts tādu padomu nevar dot, jo viņam ir maz pieredzes. Esmu nonācis ārkārtīgi grūtā stāvoklī. Jūs jau zināt, ka dzīvoju tālu no cilvēku sabiedrības un man nepatīk iejaukties citu darīšanās."

Maikls netika gudrs, kas vecajam vīram uz sirds. Taču nebija nekāds brīnums, ka Longvāls, kuram patika pastaigāties naktī, bija neviļus kļuvis par liecinieku notikumiem, par kuriem Čičesterā nekas vēl nebija zināms.

Mašīna apstājās pie Doverhauzas, vecais vīrs izkāpa un atvēra vārtus. Kad mašīna bija iebraukusi, Longvāls tos atkal aizslēdza. Viņš neveda Maiklu uz viesistabu, bet, uzkāpis pa kāpnēm, lūdza detektīvu sekot uz istabu, kurā Adele bija apmetusies tonakt, kad notika filmēšana.

"Es gribu, lai jūs paskatītos uz šiem cilvēkiem," Longvāls nopietni teica, "un pateiktu man, vai neesmu pārkāpis likumu, piedāvādams viņiem pajumti."

Viņš atvēra durvis, un Maikls ieraudzīja divas gultas. Vienā gulēja nosaitēts un droši vien samaņu zaudējis melnādains cilvēks, bet otrā— sieviete, kuru detektīvs bija redzējis tornī.Kaklā pakārtā pārsietā roka liecināja, ka arī viņa ir ievainota.

Maikls dziji ievilka elpu, lai slēptu uztraukumu, un teica:

"Viens noslēpums nu ir atklāts. Kur jūs viņus atradāt?"

Atskanot viņa balsij, sieviete atvēra acis, izbiedēti paskatījās uz Maiklu un pievērsa skatienu nekustīgi gulošajam vīrietim.

"Vai jūs esat ievainota?" detektīvs viņai jautāja holandiešu valodā, taču sieviete acīmredzot nesaprata nevienu eiropiešu valodu. Viņa neatbildēja. Bija redzams, ka Maikla klātbūtne tai iedveš bailes, tāpēc viņš steigšus izgāja no istabas.

Ievedis detektīvu viesistabā, Longvāls sāka savu stāstu.

"Es ieraudzīju viņus naktī starp vienpadsmitiem un pusdivpadsmitiem. Viņi gulēja uz ceļa, un es domāju, ka abi ir beigti. Par laimi, sieviete ierunājās, un, kaut gan es ne vārda nesapratu, tomēr atcerējos viņas balsi un pazinu savu pacienti. Acīmredzot arī viņa atcerējās mani un sāka savā valodā kaut ko ātri stāstīt. Sapratu, ka notikusi nelaime. Vīrietis bija bez samaņas. Sievietei piepalīdzot, man izdevās ienest to mājā un noguldīt gultā. Par laimi, nesen biju nopircis modernu ķirurģisko instrumentu komplektu, domādams, ka kādreiz tie varētu man noderēt, ja nāktos kādam steidzami palīdzēt.

"Vai viņš bija stipri ievainots?"

"Zaudējis daudz asiņu, bet galvenās artērijas nav cietušas un kauli ir veseli. Manuprāt, ievainojumi dzīvību neapdraud. Un tad," vecais vīrs klusinātā balsī turpināja, "man ienāca prātā doma, ka malajieti varēja ievainot, kad viņš centās pastrādāt kādu noziegumu vai ko citu nelikumīgu. Nolēmu, ka man par viņiem jāpaziņo policijai. Taču vispirms nolēmu doties pie sava drauga Džeka Nebvorta un viņam visu izstāstīt. Viņš man pateica, kas jūs esat, un es nolēmu jūs sagaidīt."

"Jūs atklājāt noslēpumu, kas mani loti nodarbināja, un apstiprinājāt notikumus, par kuriem es patiesībā šaubījos. Jūs pareizi darījāt, ka par savu atradumu nolēmāt ziņot policijai. Es to tagad izdarīšu un izsaukšu arī ātro palīdzību pēc ievainotajiem. Vai viņi varēs izturēt braucienu?"

"Domāju, ka varēs," vecais vīrs pasmaidīja. "Tagad viņš ir cieši aizmidzis, un tā ir laba zīme. Vispār man nav nekas pretī, ka viņi paliek šeit. Nekādas lielās ērtības nevaru viņiem sagādāt, taču sieviete ir spējīga aprūpēt vīrieti."

"Vai viņam nebija zobena?" Maikls jautāja.

"Jā, kāds es esmu muļķis! Bija gan, bija. Te tas ir!"

Viņš atvilka veclaiku rakstāmgalda atvilktni un izņēma zobenu, tieši tādu, kādu Maikls bija redzējis Penna kabinetā pie sienas. Asmens bija tīrs, un Longvāls teica, ka neesot manījis uz tā nekādus traipus, kad izņēmis zobenu no malajieša rokas. Viņš esot nolicis to drošā vietā, jo zinot, ka ierocis malajiešiem esot tik dārgs kā paša bērns, un, tiklīdz ievainotais atgūšot samaņu, vispirms jautāšot, kur palicis zobens.

Maikls pagriezās uz promiešanu, bet tad negaidot pajautāja:

"Piedodiet, ka apgrūtinu jūs, mister Longvāl, bet vai jūs nevarētu atnest man glāzi ūdens? Loti gribas dzert."

Vecais vīrs izgāja, atstādams Maiklu priekšistabā vienu. Uz pakaramā atradās saimnieka garais lietusmētelis un tam līdzās karājās cepure. Maikls to uzmanīgi aplūkoja. Kad saimnieks atgriezās ar ūdens glāzi, detektīvs jautāja:

"Kā te gadījās šī cepure?"

"Tā bija galvā malajietim, kad atradu to uz ceļa."

"Vai jūs neiebildīsiet, ja paņemšu to sev līdzi?" Maikls jautāja, izdzēris ūdeni.

"Lūdzu," vecais vīrs laipni atteica. "Tās saimniekam vēl ilgi nenāksies to valkāt. Ņemiet vien."

Maikls iesēdās mašīnā un izbrauca uz Čičesteras ceļa. Viņa domas drudžaini darbojās. Cepures iekšpusē bija iniciāli: L. F. Kā gan Louleja Fosa cepure gadījusies galvā malajietim?

25 Katakombas

Tajā pašā naktī ātrās palīdzības mašīna aizveda abus cietušos uz pilsētas slimnīcu. Uzklausījis ārsta nomierinošos paskaidrojumus, Maikls aizgāja no slimnīcas ar pārliecību, ka dala no noslēpumiem zināmā mērā ir tuvu atrisinājumam.

Vecais skolotājs sagaidīja viņu ar zobgalīgu jautājumu:

"Atkal atnācāt mācīties?"

"Tā ir," Maikls atbildēja, "taču diezin vai šajā zinātņu nozarē jūs varēsiet man palīdzēt. Es gribētu iepazīties ar Čičesteras senvēsturi."

"Man ir grāmata, kas publicēta 1600. gadā. Jūs esat otrs cilvēks šajā nedēlā, kas interesējas par šo jautājumu."

"Kas bija pirmais?" Maikls ātri jautāja.

"Kāds kungs, vārdā Foss…"

Maikls pamāja ar galvu, apstiprinādams, ka pazīst šo kungu.

"Viņš interesējās par vecajām katakombām," skolotājs turpināja. "Es agrāk netiku dzirdējis, ka Čičesterā būtu bijušas katakombas. Ja būtu runa par Čedaru, tad varētu jums nolasīt lekciju, jo esmu speciālists jautājumos par Čedaras katakombām."

Viņš ievēda Maiklu bibliotēkā un, izņēmis no plaukta grāmatu senā ādas sējumā, nolika to uz galda.

"Kad Foss aizgāja, es ielūkojos grāmatā.

Neliels norādījums par to, kas viņu interesēja, ir 385. lapas pusē. Runa ir par jātnieku nodaļas noslēpumaino pazušanu. To vadīja Nūportas grāfs sers Džons Dūdlijs juku laikos. Te ir tā vieta."

Maikls ar pūlēm burtoja senatnīgo tekstu.

"Cildenais grāfs, gaidot tā ierašanos, paslēpa divas jātnieku nodaļas katakombās, kas te tolaik bija. Bet, par laimi, Dieva providence, kuras rokās ir mūsu likteņi, iejaucās, un notika tā, ka astotā rīta stundā zeme sāka drebēt un sabruka pār šiem bruņiniekiem, aprakdama tos un arī Nūportas grāfu seru Džonu Dūdliju, un neviens tos vairs netika redzējis. Tas notika tajā vietā, kas atrodas deviņas jūdzes no mūsu pilsētas, kuru romieši sauca par Regnumu vai sakšu mēlē par Sifausteru."

"Vai pēc tam neviens nav mēģinājis noteikt vietu, kur atradušās katakombas?"

Misters Skots pašūpoja galvu.

"Kādu laiku klīda baumas, ka katakombas apmēram pirms simt gadiem izmantojuši kontrabandisti, taču tādus nostāstus var dzirdēt par jebkuru Anglijas pilsētu."

Maikls izņēma no kabatas Čičesteras un tās apkaimes karti, nomērīja no centra deviņas jūdzes un ar cirkuli apvilka apli. Tā līnija atdūrās pie pašas sera Gregorija Penna pils.

"Ir taču divas Griftaueras!" viņš iesaucās, vērīgi pētīdams karti.

"Jā, līdztekus Penna pilij, vai, pareizāk sakot, bija otra Griftauera, īstā un senākā. Spriežot pēc veciem rakstiem, tā atrodas Penna īpašuma pašā malā — loti sens, apaļš tornis, divdesmit pēdu augsts, būvēts pirms diviem tūkstošiem gadu. Es dievinu senatni un esmu to rūpīgi izpētījis. Drupu apakšējā dala, bez šaubām, celta vēl romiešu laikā: Tajā apvidū būs atradusies romiešu militārā apmetne. Arī senajos rakstos teikts, ka Regnuma ir bijusi it kā šī apvidus galvaspilsēta. Taču senā būve saglabājusies tikai divu vai trīs pēdu augstumā, bet torņa virsbūve celta vēlākajos laikos."

Maikls klusi iesvilpās.

"Ja mani pieņēmumi ir pareizi, tad rīt es zināšu daudz vairāk par šo seno romiešu apmetni."

Nebvorta mājā Maikls atrada savus koferus, kas bija atgādāti šurp no viesnīcas, un ēdamistabā ieraudzīja trim personām klātu galdu.

"Jūs gaidāt ciemiņus?" viņš jautāja.

Nebvorts pašlaik atkorķēja vīna pudeli un atbildēja:

"Jā. Jūsu paziņu."

"Manu?"

Džeks pamāja ar galvu.

"Es ielūdzu vakariņās mis Lemingtoni. Kad redzu, ka cilvēks jūsu gados saviebj ģīmi, kad dzird runājam par sievietēm, man kļūst skumji. Bet nomierinieties, viņa nāks pa daļai darīšanās, pa daļai tāpēc, lai redzētu mani mierīgos apstākļos. Šodien viņa strādāja daudz sliktāk, nekā biju gaidījis. Taču neviens no mums nebija vajadzīgajā formā. Nožēloju, ka liku filmēt. Zaudēts laiks, un zaudēta nauda."

Drīz vien atnāca Adele, un, tā kā viņai piemita īpašs maigums un pievilcība, Maikla sirds vēl vairāk sāka tiekties pēc viņas.

"Šurp nākot, es visu laiku domāju," meitene teica, kad Nebvorts bija tai palīdzējis novilkt mēteli, "cik dīvaini pasaulē viss notiek. Nekad mūžā nebūtu domājusi, ka varu uz jums apvainoties, mister Nebvort."

"Arī es nedomāju, ka jums būs tas gods," Džeks atjokoja. "Pēc kādiem pieciem gadiem jūs sacīsiet: cik lielā sajūsmā es biju, kad režisors Nebvorts ielūdza mani vakariņās!"

Viņš saņēma meiteni pie elkoņa un ieveda otrā istabā. Tur viņa ieraudzīja Maiklu, un detektīvs pamanīja, ka viņa samulst. Taču mulsums ilga tikai dažas sekundes, jo Adele tūlīt saņēmās un, it kā lasot viņa domas, sacīja:

"Biju domājusi, ka mēs runāsim par jaunajām filmām…"

"Tā arī būs," Maikls steidzīgi atbildēja. "Es būšu visuzmanīgākais klausītājs. Es pats pirmais izmetīšu pa logu ikvienu, kurš runās par slepkavību."

"Tad man jātaisās uz bēgšanu," viņa jautri atteica, "jo vēlāk es noteikti gribu parunāt par mīklaino slepkavību."

Jautrajā sabiedrībā meitene pārvērtās, un atklājās visas viņas labās īpašības, kādas viņā slēpās. Kautrīgums un vēsā atturība pilnīgi izgaisa šo divu vīru sabiedrībā, no kuriem viens, pēc viņas domām, izjuta pret viņu lielāku mīlfestību nekā otrs — tas ir, Maikls vismaz bija viņas draugs.

"Šodien es izpildīju profesionāla detektīva pienākumus," meitene teica, kad tika pasniegta kafija. "Un man izdevās izdarīt dažus ievērības cienīgus atklājumus," viņa nozīmīgi piebilda. "Vispirms es gribēju atrast tās automašīnas pēdas. Lai nokļūtu manā ielā, tai bija jāizbrauc pa šķērsielu, kas to krusto. Tur es tiešām uzgāju automobiļa pēdas. Atradu pakaļējo riepu nospiedumus, kuriem bija īpatnējs zīmējums, un bez grūtībām šīs pēdas izsekoju. Šķērsielā ievēroju ellas traipus un sapratu, ka automobilis tur kādu laiku stāvējis. Un tur tad es atradu šo te."

Meitene atvēra rokassomiņu un izņēma nelielu, tumši zaļu pudelīti. Uz tās nebija etiķetes, un tā nebija vērta vaļā. Maikls paņēma pudelīti, attaisīja un paoda, tad apskatīja to no visām pusēm. No pudelītes dvesa stipra un nepatīkama smaka.

"Vai zināt, kas tas ir?" viņa jautāja.

Maikls noliedzoši papurināja galvu.

"Dodiet man paost!" Džeks palūdza.

Paņēmis no Maikla rokām pudelīti, viņš pielika to pie deguna.

"Tas ir hlorālhidrāts," viņš uzreiz pateica. Meitene pamāja.

"Tā jau arī domāju. Mans tēvs bija aptiekārs, un reiz es uzgāju viņa skapī tādu pašu pudelīti un attaisīju to vaļā. Nezinu, kas ar mani būtu noticis, ja tēvs laikus nebūtu pamanījis manu nedarbu. Kaut gan toreiz biju vēl maza meitene, taču šo smaku atceros pat tagad."

"Hlorālhidrāts?" Maikls sarauca pieri.

"To vēl dēvē par "nāves pilieniem"," teica Nebvorts. "Šo

vielu plaši izmanto laupītāji, kas aptīra jūrniekus. Daži pilieni vīna glāzē, un gatavs ir!"

.Maikls atkal paņēma pudelīti. Tā bija pavisam parasta, līdzīga visām tām, kurās iepilda indīgas zāles.

"Nav ne zīmes, ne etiķetes," viņš teica.

"Tai varētu arī nebūt nekāda .sakara ar noslēpumaino automobili," Adele sacīja. "Tas ir tikai mans minējums, vairāk nekas."

"Kur jūs atradāt pudelīti?"

"Renstelē. Tas ir pirmais atklājums, bet nu būs arī otrs."

Viņa izņēma no somiņas neparastas formas tērauda gabalu, kura abi gali bija nolauzti.

"Vai zināt, kas tas ir?"

"To es nespēju iedomāties," Džeks noteica un pasniedza atradumu Maiklam.

"Es gan zinu, jo esmu redzējusi tādus studijā," meitene teica. "Jūs taču ari zināt, kas tas ir, vai ne, mister Briksen?"

Maikls pamāja.

"Tas ir rokudzelžu vidējais posms," viņš atbildēja.

Tērauds bija pārklāts ar rūsu, kuru, kā Adele paskaidroja, viņa esot mazliet notīrījusi.

"Tādi ir abi mani atradumi. Nekādus secinājumus neesmu izdarījusi, jo man nebija nekādu pieturas punktu."

"Šīs lietas nekādā ziņā nevarēja būt izmestas no mašīnas," Maikls sacīja, "taču varam ari pieņemt, ka automobiļa vadītājs izvēlējies šo vientuļo vietu, lai tiktu vaļā no priekšmetiem, kurus nevēlējās glabāt mājās. Protams, viņš būtu varējis iemest tos jūrā, bet klusajā ieliņā to izdarīt bija daudz vieglāk. Es tos abus paturēšu." Viņš ietina priekšmetus papīrā un ielika kabatā. Pēc tam sarunas atkal pievērsās filmām.

"Rīt es filmēšu Griftauerā, pie paša vecākā torņa," teica Džeks Nebvorts.

26 Tornis

Maikls šķita nedaudz samulsis. Viņš nebija tik nopietni domājis par noslēpumaino automobili kā meitene. It īpaši viņu mulsināja aicinājums pavizināt "daiļo dāmu".

Sakarā ar pēdējo dienu notikumiem bija nācies pārtraukt meitenes mājas novērošanu, bet tagad Maikls nolēma to atkal atsākt.

Pavadījis Adeli uz mājām, Maikls iegriezās policijas iecirknī un izteica savu vēlēšanos, taču vecākais konstebls bija izgājis, bet jaunākais neriskēja uzņemties atbildību. Viņš baidījās uz savu galvu norīkot policistus. Tikai tad, kad Maikls piedraudēja ar Skotlendjardu, palīgs, joprojām šaubīdamies, bija ar mieru sūtīt policistus agrākā posteņa vietā.

Atgriezies pie Nebvorta, Maikls sāka nopietni un rūpīgi pētīt atrastos priekšmetus. Hlorālhidrāts, protams, bija inde, bet kādēļ tā būtu ievajadzējusies Galvu Medniekam? Maikls to nekādi nevarēja saprast. Atkal un atkal viņš vērīgi aplūkoja rokudzelžus. Bija vajadzīgs pārcilvēcisks spēks, lai pārrautu šo posmu. Tā bija jauna mīkla, un Maikls jutās loti neapmierināts, ka nevar to atrisināt.

Pirms gulētiešanas viņš piezvanīja inspektoram Lailam, kas dežurēja Griftauerā. Nekas jauns nebija noticis, un dzīve, šķiet, ritēja kā parasti. Sers Gregorijs bija uzaicinājis inspektoru mājās un teicis, ka Bags vēl arvien neesot atradies.

"Šonakt jums vēl vajadzēs tur palikt," Maikls teica inspektoram, "bet rīt dežūras tiks atceltas. Skotlendjards konstatējis, ka seram Gregorijam nav nekāda sakara ar Fosa noslepkavošanu."

Klausulē atskanēja nenoteikts rūciens, kas liecināja, ka inspektors ne visai grib piekrist šim uzskatam.

"Viņš tomēr ir iejaukts šajā lietā," inspektors Lails sacīja. "Starp citu, es uz grīdas atradu ar asinīm notašķītu platmali. Firmas zīme liecina, ka tā pirkta Tžandi pilsētas Či Lī veikalā."

Tas nu tiešām bija kaut kas jauns.

"Parādiet man to rīt!" Maikls izrīkoja.

Cepuri atsūtīja drīz pēc brokastīm, un Maikls to rūpīgi apskatīja. Arī Nebvorts, kuru aizrāva noslēpumainais noziegums, ieinteresējās par cepuri. Labi to aplūkojis, Nebvorts teica:

"Ko jūs par to domājat?"

"Ja malajietim bija galvā cepure, kad tas tika nogādāts Longvāla mājā, tad kur gan tās tikušas samainītas?"

"Droši vien cejā no Griftaueras līdz vecā kunga mājai, ja vien…"

"Ja vien kas?" Maikls jautāja. Viņš juta lielu cieņu pret Nebvorta vārdiem.

"Ja vien tās nav samainītas sera Gregorija mājā. Vai ievērojāt, ka, neraugoties uz dažiem asins traipiem, cepure nemaz nav bojāta?"

"Manuprāt," Maikls iebilda, "ja mans pirmais pieņēmums ir pareizs, tad to var viegli izskaidrot."

Tomēr viņš nepateica saimniekam, kāds ir viņa pirmais pieņēmums.

Pavadījis Nebvortu uz studiju, Maikls palika tur tik ilgi, līdz autobuss aizbrauca uz filmēšanas vietu. Viņš novēlēja visiem laimīgu ceļu un sirds dzijumos nožēloja, ka viņam nav laika braukt citiem līdzi. Tā bija jautra sabiedrība, un atrašanās aktieru vidū viņam nomierināja nervus.

Maikls devās uz Londonu, taču neviens nepateica neko jaunu. Cik žēl, ka viņš nebija devies līdzi Nebvortam! Kolīdz šī doma ienāca detektīvam prātā, viņš pagrieza savu automobili un devās uz turieni, kur bija aizbraukusi kinogrupa.

Torņa smaili viņš pamanīja jau ceturtdaļstundu pirms ceļamērķa sasniegšanas. Lielā viduslaiku celtne likās nekārtīga un bezveidīga. Kad viņš piebrauca, filmēšana jau bija sākusies. Maikls nolēma netraucēt aktierus tik atbildīgā brīdī, tādēļ sāka aplūkot neparasto būvi, kuru bija cēlušas daudzas paaudzes. Viņš pārāk daudz nesaprata no arheoloģijas, tomēr viņam likās, ka tornis ir saglabājis romiešu arhitektūras zīmes. Tad viņš ieraudzīja vienu sienas daļu, kuru droši vien cēluši sakšu mūrnieki. Kāds strādnieks pieslēja kāpnes, pa kurām vajadzēja kāpt Rozellai. Filmas sižetā bija stāsts par kādu nabadzīgu teātra koristi, kura apprec aristokrātu ar arhaiskām idejām. Nabadzīgs, bet godīgs jauneklis (šo lomu tēloja Redžijs Konolijs), kas meitenē iemīlējies, kritiskos brīžos allaž viņai palīdz. Viņš atpestī iemīļoto, kad tā tiek ieslēgta akmens tornī.

Tornis bija filmēts Arondeilā. Pie Griftaueras vecā torņa uzņēma tikai ainas, kurās meitene izbēg no cietuma un pa kopā sasietām palaga strēmelēm nolaižas tieši mīļotā skāvienos.

"Pa šo sienu nokāpt ir velnišķīgi grūti," Redžijs neapmierināts rūca. "Protams, zem palaga strēmelēm paslēpta virve un meitene nokrist nevar, taču mis Lemingtone ir šausmīgi smaga! Pamēģiniet viņu pacelt, un jūs pats par to pārliecināsieties."

Nebvorts deva rīkojumus uzņemšanas grupai. Kamera tika atvirzīta par vairākām pēdām.

Laikā, kamēr Redžijs tēloja izmisuma moku ainu, Adele pienāca pie Maikla.

"Esmu priecīga, ka mana aina beigusies," Adele atviegloti nopūtās. "Ja jūs zinātu, kā uztraucās nabaga Konolijs! Viņš pat gribēja ainu atkārtot, bet tas nemaz nav tik vienkārši."

Uz meitenes rokas Maikls ievēroja nelielu nobrāzumu, ko atstājusi virve. Maiklam gribējās noskūpstīt šo roku, bet saprāts lika atturēties.

"Kas ir aiz torņa?" Maikls jautāja, lai nebūtu jāklusē mīļotās meitenes klātbūtnē.

"Aiz torņa? Nekas. Akmeņi, krūmi un kaut kāds pundurkociņš. Taču man tur loti patika."

"Kāpēc jūs priecājaties, ka jūsu aina ir beigusies?"

"Tāpēc, ka Nebvorts teica, ja dienā nekas neiznāks, viņš filmēs naktī. Nabaga Konolijs! Viņš gribēja atteikties no lomas."

Šajā brīdī atskanēja Nebvorta balss.

"Neaiznesiet trepes tālu, Kolin!" viņš kliedza. "Paslēpiet tās zālē aiz torņa! Var būt, ka mēs atbrauksim šurp naktī, tāpēc nolieciet tās tā, lai var viegli atrast."

Adele neapmierināta savilka seju.

"Liekas, ka viņš tiešām grib filmēt nakti. Tas mani sevišķi neuztrauc. Tas ir pat amizanti. Slikti tikai, ka Konolija nervozitāte pielīp ari man. Būtu labi, ja jūs tēlotu šo lomu."

"Esmu gatavs to darīt jebkurā laikā!" Maikls iesaucās tik dedzīgi, ka meitene iesmējās. Pie viņiem pienāca Nebvorts.

"Vai jūs tur neko neesat aizmirsusi?" viņš jautāja un norādīja uz torni.

"Nē, mister Nebvort." ' "Un kas tas tāds?" viņš jautāja, vēlreiz pamādams uz torni, kura augšā rēgojās kaut kas apaļš.

"Tas taču kustas!" Adele pārsteigta iesaucās.

Uz torņa platformas parādījās galva, tad spalvaini pleci un beidzot pār malu tika pārmesta spalvaina kāja. Tas bija Bags. Viņa garā spalva bija klāta putekļiem un seja nosmērēta ar kaut ko baltu. To visu Maikls pamanīja vienā mirklī. Tad pērtiķis izstiepa rokas, lai noturētu līdzsvaru. Maikls ieraudzīja, ka uz abiem viņa delmiem spīd salauztu rokudzelžu riņķi.

27 Baga atgriešanās

Meitene iekliedzās un instinktīvi satvēra Maikla roku.

"Kas tas tāds? Vai tā ir tā būtne, kas bija ienākusi manā istabā?"

Maikls viegli atstūma meiteni sāņus un metās pie pērtiķa, bet Bags jau viegli nolēca zemē. Vienu mirkli viņš stāvēja uz četrām kājām, pagriezis galvu pret cilvēkiem. Tad, ievilcis nāsīs gaisu, ierūcās un pazuda aiz uzkalniņa. Maikls skrēja viņam pakal. Kad viņš atkal ieraudzīja pērtiķi, tas bija priekšā par kādu ceturtdaljūdzi. Bags bēga, cik vien jaudāja, un pakaļdzīšanās būtu veltīga. Maikls lēni atgriezās pie aktieriem.

"Šis orangutans pieder seram Gregorijam un nemaz nav bīstams, viņš vairākas dienas bija pazudis."

"Droši vien tas būs slēpies tornī," Nebvorts teica. "Labi, ka viņš neparādījās filmēšanas laikā. Vai jūs nepamanījāt viņu, Adele?"

Maikls redzēja, ka meitene ir ļoti bāla un viņas rokas trīc.

"Nu rokudzelžu noslēpums ir atklāts," norūca Nebvorts.

"Jūs ievērojāt?" Maikls ātri pagriezās pret viņu. "Jā, tagad ir skaidrs, kurš tos salauzis. Taču mēs nezinām, kas tos Bagam uzlicis un kas lietojis hlorālhidrātu."

Detektīvs saņēma meitenes roku, un Maikla stiprajā spiedienā viņa sajuta kaut ko vairāk un lielāku par parastajām simpātijām.

"Viņš jūs izbiedēja?"

"Jā, briesmīgi. Vai tas tiešām bija Bags?"

Maikls apstiprinoši palocīja galvu.

"Jā, tas bija Bags. Manuprāt, viņš visu laiku slēpās tornī. Vai tiešām neko neievērojāt, kad bijāt tur augšā?"

"Labi, ka neko neredzēju, jo būtu aiz bailēm nomirusi!"

Maikls nolēma aplūkot torni pats. Strādnieki pieslēja kāpnes, un viņš Uzkāpa augšā. Paskatījies lejā, viņš ieraudzīja, ka visapkārt ir bedres, kuras atgādina sprādzienu izārdītu zemi. Šādas šāvienu un sprādzienu izrautas bedres viņš kara laika bija redzējis Francijā. Torņa pamatus nevarēja saskatīt, jo tos slēpa biezi saauguši krūmi. Viņš varēja saskatīt tikai lielākus akmeņus, zarus un zemus kociņus. Šādā vietā nebija grūti paslēpties. Iespējams, ka Bags slēpās tur, gulēdams un dziedēdams savus ievainojumus. Pērtiķim bēgot, Maikls bija ievērojis, ka tam uz muguras ir brūces un viena auss saplēsta.

Detektīvs nokāpa zemē un piebiedrojās Nebvortam.

"Šķiet, ka šodien mums nāksies darbu pārtraukt," Džeks teica. "Diezin vai man izdosies pierunāt meiteni filmēties naktī."

Maikls ar savu mašīnu aizveda režisoru mājās un visu ceļu domāja par pērtiķa dīvaino parādīšanos. Kurš gan bija uzlicis Bagam rokudzelžus? Kā viņš nebija iedomājies par orangutanu, kad aplūkoja salauzto posmu? Neviens cilvēks taču to nespētu izdarīt. Bags bija izbēdzis, bet no kurienes? Kādā veidā? Kāpēc viņš neatgriezās pie sava saimnieka? h

Izsēdinājis Nebvortu pie studijas, Maikls taisnā ceļā aizbrauca pie sera Gregorija. Viņš to atrada pļaviņā spēlējam golfu. Vecais kungs vēl bija apsējos, taču nu jau gāja uz labo pusi.

"Jā, Bags atgriezās. Viņš pārnāca pirms kādas pusstundas. Dievs vien zina kur tas bija pazudis. Man allaž ir gribējies, lai viņš prastu runāt, taču nekad neesmu to vēlējies vairāk nekā tagad. Kāds bija viņam sasaistījis rokas, es nupat noņēmu no tām rokudzelžus."

"Vai drīkstu tos redzēt?"

"Jūs par to jau zinājāt, vai ne?"

"Es redzēju Bagu. Viņš nokāpa no vecā torņa," Maikls ar roku norādīja uz to.

"Vai tad Bags bija tur? Ko tad šis tur meklēja?"

Sers Gregorijs domīgi nobraucīja zodu.

"Viņš gāja turp šad un tad, bet parasti mēdza uzturēties mežiņā, kur ir daudz koku un kur viņu neviens nevarēja ieraudzīt. Vai Fosu jau esat atradis?" baronets jautāja un atsāka spēli, mērķēdams ar bumbiņu, kas gulēja tam pie kājām.

"Vēl ne," mierīgi atbildēja Maikls.

"Jūs taču cerat viņu atrast?"

"Nebūtu nekāds brīnums, ja mēs viņu atrastu."

Sers Gregorijs gatavojās izdarīt sitienu.

"Sakiet, kas pēc likuma draud cilvēkam, kas nokauj savu kalpu, ja tas viņam uzbrucis?"

"Viņam jāstājas tiesas priekšā. Tiesa visu noskaidros un, ja pārliecināsies, ka kalpotājs tiešām uzbrucis pirmais, apsūdzēto attaisnos."

"Bet ja cilvēks par to savlaicīgi nepaziņo? Pieņemsim, ka viņš slēpj notikušo, aprok līķi un nesaka ne vārda?"

'Tad viņš nokļūst visai bīstamā stāvoklī," Maikls atbildēja. "It īpaši," viņš cieši paskatījās uz seru Gregoriju, "ja kāda sieviete nejauši visu ir redzējusi vai ari kā citādi uzzinājusi."

Gregorija Penna uzacis sarāvās, un viņš nosarka.

"Bet ja pieņemsim, ka viņa mēģina no viņa izspiest naudu, draudēdama visu paziņot policijai?"

"Tādā gadījumā," Maikls ari uz šo jautājumu pacietīgi atbildēja, "viņa nokļūs uz apsūdzēto sola par šantāžu vai arī kā nozieguma līdzdalībniece."

"Tiešām?" sers Gregorijs jautāja. "Vai tiešām viņa tiks apsūdzēta kā līdzdalībniece, ja bijusi klāt, kad nogalināts cilvēks? Ņemiet vērā, ka tas noticis pirms daudziem gadiem. Pastāv taču ari nozieguma noilgums."

"Tikai ne slepkavībai."

"Slepkavībai? Vai tad to var nosaukt par slepkavību? Tas notika aizstāvoties."

Pamazām Maiklam viss kļuva skaidrs. Reiz Stella Mendoza bija nosaukusi baronetu par slepkavu, un tagad Maiklam bija skaidra nozieguma aina. Kāds kalpotājs, malajietis, pēkšņi bija kļuvis ārprātīgs, un Penns aizstāvoties to nogalinājis. Tagad viņš baidījās no sekām. Maikls atcerējās, kā Pennu bija raksturojusi Stella Mendoza: "Penns ir krāpnieks un gļēvulis." Viss bija skaidrs kā diena.

"Tātad jūs aprakāt savu nelaimīgo upuri?" Maikls aukstasinīgi jautāja.

"Apraku? Ko jūs ar to gribat teikt?" baronets pārjautāja. "Es neesmu nevienu ne nogalinājis, ne ari apracis! Tā bija tikai teorētiska saruna."

"Man šķita, ka jūs jautājāt pec praktiska padoma. Taču vienalga."

Patiesībā Maiklu interesēja tādi noziegumi, un, ja viņš nebūtu aizņemts ar Galvu Mednieku, tad labprāt ķertos pie Penna lietas. Viņu saistīja arī kāds cits apstāklis: sera Gregorija dabas raupjums, viņa briesmīgā fantāzija un vulgārās mīlas dēkas liecināja par neveselu psihi. Maikls labprāt būtu atbrīvojis sabiedrību no šādas personas, taču patlaban viņš vēl nebija par visu pārliecināts.

"Dīvaini, ka šādi jautājumi pārvēršas par uzmācīgām domām," sers Gregorijs turpināja, atgūdams garīgo līdzsvaru. "Tādā gadījumā, jūs sakāt, viņa ari tiks apsūdzēta līdzdalībā un viņai draud spaidudarbi. Tādam cilvēkam kā man nav nekādas vajadzības domāt par kaut ko tādu, tomēr es to daru."

Acīmredzot šis fakts sagādāja viņam lielu gandarījumu, un Penns bija loti laipns, kad Maikls, apskatījis rokudzelžus, sāka atvadīties.

"Vai Bags ir loti cietis?" detektīvs jautāja.

"Ne visai. Viņam ir pāris skrambu, nekas vairāk."

Baronets nemaz necentās slēpt to, kas noticis naktī.

"Lieta tāda, ka viņš nāca man palīgā un tas cilvēks viņu gandrīz vai nogalināja."

"Kas tam cilvēkam bija galvā?"

"Nezinu. Šķiet, ka cepure, bet es neesmu pārliecināts. Kāpēc jūs tā jautājat?"

"Tāpat vien," Maikls bezrūpīgi atteica. "Varbūt viņš pazaudējis cepuri katakombās?"

To sacīdams, Maikls vērīgi skatījās uz baronetu.

"Katakombās? Nekad par tām neesmu dzirdējis. Vai tās ir kādas alas šinī apvidū?" sers Gregorijs nevainīgi jautāja. "Jūs laikam esat labi izpētījis šejienes topogrāfiju, mister Briksen. Es dzīvoju te jau desmit gadus, bet vēl aizvien jaucu ceļus, kad braucu uz Čičesteru."

28 Sludinājums

Tagad Maiklu vairāk par visu interesēja katakombas. Viņš nolēma aprunāties ar Longvālu — tas labāk par citiem pārzināja Čičesteras novadu un tā vēsturi.

Vecā vīra nebija mājās, taču Maikls satika to atgriežamies no pilsētas savā vecmodīgajā ekipāžā. Detektīvs viņu vispirms sadzirdēja un tikai tad ieraudzīja, jo slikti smērētie riteņi griezīgi čīkstēja un vecā kulba kratījās un grabēja. Maikls to apturēja, un vecais vīrs laipni atbrīvoja Maiklam vietu sev līdzās uz bukas.

'7ā, mazliet dārd," Longvāls piekrita, noslaukot kabatlakatiņā pieri. "Pēdējā laikā tas kļuvis vēl uzkrītošāk. Taču jāsaka, ja kariete brauktu klusu, es nebūtu tik apmierināts. Tagad vismaz es pats jūtu un ari citi dzird, ka es braucu."

"Jums vajadzētu iegādāties…" Maikls nosauca dārga un moderna automobiļa marku.

"Es jau tiku par to domājis," vecais virs domīgi atteica, "taču viss senatnīgais ir mana vājība."

Maikls pajautāja par katakombām un, sev par lielu izbrīnu, tūlīt saņēma apstiprinošu atbildi.

"Jā, ne vienreiz vien esmu dzirdējis par katakombām. Kad biju mazs, tēvs man stāstīja par alām un pazemes ejām un teica, ka, ja kādam izdotos atrast ieeju tajās, viņš uzietu veselu vīna un viskija noliktavu. Taču, cik man zināms, nevienam tas nav izdevies. Uzskata, ka katakombu ieeja jāmeklē tajā pusē," viņš norādīja ar pātagu uz Griftaueras pusi.

"Pirms daudziem gadiem…"

Un Longvāls pastāstīja jau zināmo notikumu ar divām jātnieku vienībām, kas paslēpušās katakombās. Tās gājušas bojā nogruvuma laikā. Šķita, ka Longvāls šīs ziņas smēlis no tā paša avota, kur Maikls.

"Tautas nostāsti pauž, ka te senos laikos tecējusi pazemes upe. Taču jūs jau pats sapratīsiet, ka tautas leģendās ir daudz izdomājumu un izpušķojumu. Es uzskatu, ka visi nostāsti par katakombām ir tikai leģendas."

Inspektors Lails gaidīja Maiklu ar pārsteidzošu ziņu.

"Te ir sludinājums," viņš pastiepa avīzi, "kas šorīt bija ievietots "Daily Star"."

Maikls paņēma avīzi un ātri izlasīja labi pazīstamās rindiņas:

"Ja jūs nomoka neizdziedināma miesas vai gara kaite, ja nezināt, ko iesākt ar sevi, ja jūs zaudējat vīrišķību, tad rakstiet Labvēlim. Pasta kastīte…"

"Līdz rītritam atbildes, protams, nebūs," inspektors turpināja. "Vēstules, kā parasti, tiks nosūtītas uz Stibingtona ielu, un priekšnieks lūdza, lai jūs uzraugāt to veikaliņu."

Nākamajā dienā ap pulksten četriem kāda paveca, nekārtīgi ģērbusies sieviete iegāja Stibingtona ielas veikalā un lūdza paskatīties, vai nav vēstules Vola kungam. Viņai pasniedza trīs vēstules. Sieviete samaksāja veikalniekam, ielika vēstules somā un izgāja no veikala. Viņa devās pa ielu augšup, kaut ko pie sevis rūkdama. Stibingtona ielas galā viņa iekāpa tramvajā, kas devās uz Klefamu, izkāpa netālu no Mērijas un nesteigdamās devās uz priekšpilsētu pa līkām un šaurām ieliņām.

Ar katru pagriezienu ieliņas kļuva vēl šaurākas un netīrākas, līdz beidzot sieviete nonāca līdz pēdējai mājai. Tā bija liela, drūma ēka. Izņēmusi no kabatas atslēgu, viņa atslēdza durvis. Taču, tiklīdz vecene tās atvēra, tai līdzās nostājās liela auguma labi ģērbies džentlmenis, kas tai bija sekojis visu ceļu.

"Labdien, sieviņ!" viņš laipni sacīja. Vecene aizdomīgi noraudzījās uz viņu un noslaucīja degunu ar plaukstas otru pusi. Tikai ārsti un policisti uzrunāja sievietes par "sieviņām". Asarojošās acis cieši raudzījās uz nepazīstamo, un grumbas sejā kļuva dziļākas.

"Man ar jums jāaprunājas, sieviņ."

"Ienāciet!" vecā nelaipni atbildēja.

Gaitenis, kuram abās pusēs bija divpadsmit durvis, izskatījās neiedomājami netīrs, taču salīdzinājumā ar virtuvi un guļamistabu šķita gandrīz vai tīrības paraugs.

"Jūs esat no slimnīcas vai no policijas?"

"No policijas," Maikls atbildēja. "Man vajadzīgas tās trīs vēstules, kuras jūs šodien saņēmāt Stibingtona ielā."

Kā par brīnumu, vecene atviegloti nopūtās.

"Un tas ir viss?" viņa jautāja, un bezzobainā mute savilkās smaidā. "Es strādāju kāda kunga uzdevumā. Jau sen strādāju. Lidz šim viņš par mani nav sūdzējies!"

"Kā sauc šo kungu?"

"To es nezinu. Es pārsūtu vēstules uz adresi, kas rakstīta uz aploksnēm."

Parakājusies pa lupatām, viņa parādīja trīs aploksnes ar adresēm, kuras bija rakstītas ar rakstāmmašīnu. Maikls uzreiz pazina Galvu Mednieka rakstāmmašīnu. Vēstules bija adresētas uz Hilfordu. No vecenes somas Maikls izņēma trīs vēstules. Divas no tām viņš izlasīja, bet trešo, kuru bija rakstījis pats, saplēsa. Vecenes iztaujāšana nedeva nekā jauna. Sieviņa godīgi izpildīja uzticēto darbu un saņēma vienu mārciņu par katru gājienu uz Stibingtona ielu, bet naudu un rīkojumu aiziet pēc vēstulēm viņa saņēma no svešiem cilvēkiem, katrreiz no cita.

"Vecene ir mazliet ķerta un kāra uz naudu," — tā Maikls ziņoja savai priekšniecībai. "Ari meklēšana Hilfordā bija nesekmīga. Tur atrodas cits aģents, kas sūta vēstules atpakaļ uz Londonu. Taču Londonas adresātu neviena vēstule nesasniedz. Kādā veidā vēstules pa ceļam nozūd, nav zināms.Tā ir komplicēta un mīklaina procedūra. Tādas adreses Londonā vispār nav. Hilfordas policija sākusi izmeklēšanu pastā."

Stenss bija samulsis un vīlies.

"Man nevajadzēja uzdot jums šo lietu, Maikl. Es jau jutu, ka mums nevajag bāzt degunu šādās darīšanās. Skotlendjards zobojas un mēļo, ka Galvu Mednieks vēl ir brīvībā tikai tāpēc, ka pie šīs lietas esam ķērušies mēs. Jūs pats zināt, kādās domās viņi ir par mums un kā mani nomāc šie atgādinājumi."

"Varu jebkurā laikā apcietināt Galvu Mednieku," Maikls atbildēja, "taču tagad vairāk nekā jebkad esmu pārliecināts, ka nedrīkstam steigties. Vispirms jāatrod un jāizpēta katakombas."

Stenss sarauca pieri.

"Katakombas? Kādas katakombas, Maikl?"

"Netālu no Čičesteras ir katakombas. Foss to zināja un nojauta, ka tām ir kāds sakars ar Galvu Mednieku. Dodiet man četras dienas, major, un es ceru, ka būsiet ar manu darbu apmierināts. Ja man neveiksies, tad droši vien atradīsiet manu galvu kastē."

29 Klaidonis

Pagāja divas dienas, kopš Maikls Briksens bija aizbraucis no Čičesteras, nevienam neteikdams, kurp un uz cik ilgu laiku devies projām.

"Vai misters Briksens nav atgriezies?" Adele jautāja Nebvortam.

Vecais virs pašūpoja galvu.

"Neesmu par viņu neko dzirdējis. Pirms pusstundas te, studijā, atnāca kāds tips un prasīja, vai Maikls ir atgriezies."

"Tāds dīvains, nepatīkama izskata?" Adele steidzīgi jautāja. "Es runāju ar viņu. Viņam esot vēstule misteram Briksenam, taču to atdot viņš varot tikai viņam pašam."

Adele piegāja pie loga un paskatījās uz aleju, kas beidzās pie studijas vārtiem. Uz ietves pie vārtiem stāvēja neparasta izskata cilvēks. Gari, melni mati spraucās ārā no cepures, kas bija uzvilkta līdz acīm, krekla viņam droši vien nebija, jo netīrās un novalkātās žaketes apkakle bija pacelta un sasprausta ar spraužamadatu. Pa saplēsto zābaku caurumiem līda ārā kaili, sārti pirksti. Pēc izskata viņam varēja dot gadus sešdesmit, bet varēja būt arī vairāk vai mazāk. Ar bārdas rugājiem apaugušie vaigi nebija skūti no tā laika, kopš viņš atstājis cietumu. Sarkani sapampušie acu plakstiņi raustījās, bet tumši sarkanajam degunam vietām bija lillā nokrāsa. Rokas bija sabāztas bikšu kabatās, droši vien viņš ar tām saturēja bikses, lai gan no žaketes apakšas līda laukā raiba šalle, kas bija apsieta ap vēderu. Stāvēdams pie vārtiem, viņš mīņājās, it kā tam saltu. Laiku pa laikam vīrs izņēma rokas no kabatām un, aplūkojis aizlīmēto aploksni, apmierināts to atkal noslēpa.

"Varbūt jums vajadzētu paņemt šo vēstuli un uzplēst?" meitene jautāja Nebvortam. "Var gadīties, ka tajā ir kas svarīgs."

"Es gribēju paņemt vēstuli, bet tas tips man to nedeva," Nebvorts atbildēja.

"Vai nezināt, kas to sūta?"

"Nav ne jausmas!" Nebvorts pacietīgi atbildēja. "Un tagad, mana mīlā, dzeniet projām domas par Briksenu un pārtopiet par Rozellu! Filmēšanu tornī es nevaru atlikt, bet līdz tam laikam vēl ir milzums darba. Man jānoskatās naktī uzņemtie kadri, un jums jāsagatavojas lomai."

Tā bija nogurdinoša diena, un meitene tikko turējās kājās, kad pēc filmēšanas atgriezās mājās. Izkāpusi no auto, viņa izdzirda spiedzošu balsi, kas jautāja:

"Vai neesat redzējusi misteru Briksenu?"

Adele pārsteigta atskatījās. Viņa jau bija piemirsusi neparasto cilvēku ar vēstuli.

"Nē, viņš nebija uz filmēšanu. Uzgaidiet misteru Nebvortu. Misters Briksens dzīvo pie viņa."

"To es pats zinu. Esmu apstaigājis visas vietas, kur viņš varētu būt. Dieva vārds! Es biju visur."

"Viņš aizbraucis uz Londonu. Ceru, ka jūs to zināt?"

"Londonā viņa nav. Ja viņš būtu tur, vai tad es Viņu meklētu te?" dīvainais cilvēks atbildēja. "Vakar viņš izbraucis no Londonas. Gaidīšu, kad viņš ieradīsies šeit."

Šī dīvainā cilvēka neatlaidība uzjautrināja Adeli, lai gan visā šajā šausmīgajā un sarežģītajā notikumā nebija nekā smieklīga. Šķērsojot ielu, viņa bailīgi atlēca atpakaļ. Vēl mirklis, un viņai būtu uzbraucis Stellas Mendozās automobilis. Stella vēl nekad nebija tik ātri braukusi. Viņa skali nolamājās, kad neveiklās meitenes dēļ nācās piebremzēt mašīnu. Sers Gregorijs bija nācis pie prāta, un viņa steidzās izmantot labvēlīgo situāciju. Apturējusi pilnā gaitā braucošo mašīnu pie Griftauerās, viņa atvēra durvis un izkāpjot uzsauca līdzi paņemtajam šoferim:

"Ja es pēc divām stundām neatgriežos, tad ņemiet mašīnu un atvediet no Čičesteras policiju!"

30 Izskaidrošanās ar Gregoriju

Tāda paša satura vēstuli Stella bija atstājusi savā istabā uz galda. Ja viņa noteiktā stundā neatgriezīsies, tad lai policija izlasa vēstuli, kas atrodas priekštelpā viņas mēteļa kabatā. Aktrise neiedomājās, ka viņas zīmīti varētu atrast tikai no rīta. Satikšanās ar Gregoriju Stellai bija ļoti svarīga. Viņa tīšām vilcinājās aizbraukt no Čičesteras, cerēdama, ka Penna oma mainīsies un tas atkal kļūs derīgs. Cerības šķita piepildāmies, jo no rīta sers Gregorijs viņai negaidot piezvanīja un, runādams ārkārtīgi laipnā balsī, lika saprast, ka izpildīs visus savus solījumus. Alkas pēc labākas nākotnes pārvarēja bailes, taču nespēja izkliedēt neuzticību. Stella nolēma, ka brauks uz Griftaueru, taču nodrošinājās arī nelaimes gadījumam.

Gregorijs pretēji savam paradumam pieņēma viņu nevis kabinetā, bet lejasstāva istabā. Tā bija drūma telpa. Jaunā sieviete, pārkāpjot istabas slieksni, nevarēja apvaldīt baiļu trīsas. Uz grīdas atradās milzīgs, melns paklājs. Sienas izlīmētās ar melnām tapetēm un bija kailas. Pie sienām atradās divi dīvāni, no griestiem nokarājās divas lampas ar slēgtiem abažūriem.

Penns, kājas sakrustojis, sēdēja uz zīda dīvāna un raudzījās uz tumšādainas meitenes lēnajām un vijīgajām kustībām, kura dejoja triju malajiešu spēlēto ģitāru pavadībā. Gregorijs bija ģērbies ugunīgi sarkanā halātā. Raugoties viņa saldkaislajā smaidā, Stella saprata visii, par ko līdz šim bija šaubījusies.

Sers Gregorijs bija savu kaislību vergs. Viņš piedzima bagātā ģimenē, kur visas viņa iegribas uzreiz tika izpildītas. Nauda pati devās viņam rokās. Kad parastās salondzīves baudas bija apnikušas, kad atļautais vairs nesniedza apmierinājumu, viņš sniedzās pēc aizliegtiem augļiem. Viņa vīri laiku pa laikam iebruka džungļos un atgriezās ar gūstekņiem. Taču, ieguvis vergus un verdzenes, sers Gregorijs neapmierinājās, bet meklēja jaunas izpriecas.

Stella, kura sapņoja kļūt par Griftaueras saimnieci, sāka Gregoriju mazāk valdzināt kopš tā laika, kad kļuva piekāpīgāka. Galu galā viņa interese pavisam izzuda, un jaunā sieviete Gregorija acīs kļuva par parastu mēbeli, kuru tas lietoja. Ārsti teica, ka viskijs iedzīšot viņu kapā, bet viņš sāka dzert vēl vairāk. Alkohols atraisīja iztēli, uzbūra saldkaislas ainas. Visbiežāk šajās vīzijās galveno vietu ieņēma meitene, kura, kā viņš zināja, to neieredzēja. Penns gribēja viņu iegūt ar varu, taču to kavēja iedzimtā gļēvulība. Kaisle uzsāka cīņu ar bailēm, iekveldinot domas, kairinot jūtas un nokaujot gribu. Beigu beigās viņš nosprieda, ka viņam ir pietiekami daudz naudas, lai salauztu katru pretošanos. Šī doma nomierināja Gregoriju un viesa cerību.

Malajietis, kas bija ievedis istabā Stellu Mendozu, pazuda. Jaunā sieviete klusēdama nosēdās uz dīvāna pie durvīm un vēroja baronetu, kas vēl nebija viņu pamanījis. Gregorijs pagrieza galvu un ieraudzīja Stellu. Viņa piecēlās.

"Sēdieties!" viņš pamāja ar roku, raugoties uz Stellu miglainām acīm. "Jūs neprotat tā dejot, vai ne? Eiropietēm jau ari nav tāda plastiskuma un grācijas. Paskatieties uz viņu!"

Melnādainā dejotāja sāka griezties uz vietas. Viegls, caurspīdīgs audums apvija tās augumu kā mākonis. Ģitāru stīgas iedrebējās, un skaņas aprāvās. Dejotāja sagrīļojās un nokrita uz paklāja. Gregorijs kaut ko pateica malajiešu Valodā. Meitene pacēla galvu un pasmaidīja, atklādama baltu zobu virkni. Stella jau agrāk bija redzējusi šo dejotāju. Pilī viņas bija divas, taču viena nesen bija saslimusi ar bakām un steidzīgi tika nosūtīta uz dzimteni. Gregorijs paniski baidījās no slimībām.

"Apsēdieties te!" viņš pavēlēja, norādīdams uz vietu sev līdzās. Kā uz burvja mājienu kalpotāji pazuda, un istaba palika tukša. Stellai piepeši kļuva auksti.

"Es atstāju pie vārtiem šoferi un liku viņam atvest policiju, ja neatgriezīšos pēc pusstundas."

"Jums vajadzēja paņemt līdzi arī aukli, Stella. Kas ar jums pēdējā laikā notiek? To vien skandināt— policija, policija. Kas par lietu? Man jāaprunājas ar jums," viņš piebilda maigākā balsī.

"Arī man ar jums jāaprunājas, Gregorij. Es aizbraucu no Čičesteras uz visiem laikiem un nekad vairs neatgriezīšos…"

"Citiem vārdiem sakot, jūs vairs nevēlaties mani redzēt? Labi, iztiksim bez jums. Raudāt jau neraudāsim! Varat doties kaut vai uz viņu pasaules malu."

"Mana jaunā trupa…" Stella iesāka, bet Gregorijs ar žestu viņu pārtrauca.

"Ja cerat, ka došu jūsu jaunajai trupai naudu, tad rūgti maldāties," viņš asi teica. "Es runāju ar advokātu… ar cilvēku, kurš zina likumus… Viņš teica, ka gadījumā, ja jūs gribēsiet mani šantažēt par Tordžiju, tad pati nonāksiet tādā stāvoklī, ka joki nebūs ne prātā; Protams, es varētu iedot jums naudu," vioš turpināja, "ne visai daudz, bet pietiekami. Cerams, ka nesāksiet lūgties un kaulēties, jo savā laikā tiku jums devis tik daudz naudas, par kuru varētu uzturēt ne tikai vienu, bet trīs tādas trupas. Stella, es mīlu to meiteni!"

Stella paraudzījās viņā aiz brīnumiem atplestu muti.

"Kādu meiteni?"

"Adeli. Tā, šķiet, viņu sauc? Adeli Lemingtoni."

"Jūs runājat par statisti, kas ieņēma manu vietu?" Stella nošņāca.

Gregorijs smaidīdams pamāja ar galvu.

"Jā. Tas ir mans tips. Viņa ir daudz tuvāka manam ideālam nekā jūs, Stella. Tikai, lūdzu, neapvainojieties, es jūs arī mīlu."

Stellai pārsteigumā bija aptrūkusi elpa.

"Esmu ar mieru uz visu, lai iegūtu šo meiteni." Gregorijs turpināja. "Esmu ar mieru viņu pat apprecēt, ja viņa to vēlētos. Darīšu visu, ko viņa grib, es zinu, ka jūs draudzējaties ar viņu…"

"Draudzējos?" Stella sašutusi iekliedzās. "Kā mēs varam draudzēties, ja viņa nozagusi manu vietu? Un, ja arī mēs draudzētos, vai tad jūs domājat, ka es vestu meiteni šurp uz šo elli?"

Gregorija acis neatlaidīgi raudzījās uz aktrisi. Tajās bija jaušama viltība, cietsirdība un draudi.

"Savā laikā šī elle jums bija paradīze, mana dārgā. Te jūs atradāt savu laimi. Nebrauciet uz Londonu, Stella! Palieciet šeit vēl kādas pāris nedēļas. Iepazīstiniet mani tuvāk ar Adeli. Nevienam citam nav tādas iespējas. Jūs neko nezaudēsiet, gluži otrādi. Pastāstiet viņai par mani, sakiet, ka varu to aplaimot uz visu mūžu. Par to, ka esmu ar mieru viņu precēt, varat neteikt, bet, ja vajadzīgs, varat pateikt ari to. Parādiet viņai savus briljantus un to rokassprādzi, kuru jums uzdāvināju…"

Viņa balss kļuva šķeblgi salda, un Stellas pārsteigumu nomainīja nevaldāms niknums.

"Nelietis!" viņa iekliedzās, pielēkdama no dīvāna. "Jūs uzdrošināties man prasīt, lai atvedu meiteni uz Griftaueru? Es viņu neieredzu, tas ir tiesa, bet es rāpošu viņas priekšā uz ceļiem un lūgšu, lai viņa nebrauc uz šo elli, lai nepazudina sevi! Jūs domājat, ka esmu greizsirdīga?" Stella niknumā sažņaudza dūres, ieraudzīdama Gregorija sejā divdomīgu smīnu. "Jūs maldāties! Uz ko man būt greizsirdīgai? Man kremt, ka viņa studijā ieņēmusi tādu stāvokli, bet, kas attiecas uz jums," viņa nicīgi paraustīja plecus, "jūs man neesat nekas. Vienmēr, vai dzirdat, vienmēr jūs esat bijis tikai mans ienākumu avots! Sapratāt? Ceru, ka neņemsiet ļaunā manu atklātību."

Viņa aizgāja līdz durvīm un uzvilka cimdus.

"Ja jūs negribat man palīdzēt," viņa turpināja, nedaudz atguvusies, "tad es atradīšu līdzekli, lai piespiestu jūs izpildīt savu solījumu. Jūs apņēmāties man sagādāt trupu, Gregorij. Ceru, ka neesat to aizmirsis?"

"Toreiz jūs interesējāt mani vairāk nekā tagad," Gregorijs atklāti atbildēja. "Kur jūs iesiet?"

"Došos mājās, bet rīt braukšu uz Londonu."

Gregorijs paskatījās uz vienu istabas kaktu, tad uz otru un beidzot pievērsa skatienu aktrisei.

"Jūs nekur nebrauksiet, mana mīļā. Jūs paliksiet tepat!"

Stella noraudzījās viņā ūņ nicīgi pavīpsnāja.

"Jūs likāt šoferim atvest policiju? Varu jums pateikt ko interesantu. Jūsu šoferis patlaban sēž virtuvē un ietur kārtīgas vakariņas. Ja jūs cerat, ka viņš aizies ātrāk par jums, tad jūs mani slikti pazīstat, Stella."

Gregorijs pacēla platā halāta malas un paslēpa rokas piedurknēs. Viņa seja bija briesmīga. Jaunā sieviete juta, ka šausmās viņai ļimst kājas, un tikai ar pārcilvēciskām pūlēm viņai izdevās saglabāt pašsavaldīšanos. Sarkanajā halātā baronets izskatījās kā pats sātans. Stellai uznāca vēlēšanās uzklupt viņam un ar saviem asajiem nagiem ieķerties rīklē. Gregorijs to saprata, un baismīga liesmiņa iekvēlojās viņa acīs.

"Bags ir līdzās," viņš ar uzsvaru teica. "Ar viņu nedrīkst jokot. Nesen viņš tā pajokojās ar vienu meiteni, ka man vajadzēja izsaukt ārstu. Vai nāksiet man līdzi labprātīgi?"

Stella padevīgi nolieca galvu. No izmisuma un bailēm viņa bija gluži apjukusi. Stella pārāk labi pazina Baga pārcilvēcisko spēku. Knapi vilkdama kājas, viņa sekoja Gregorijam. Aizgājis līdz gaiteņa vidum, Penns atslēdza durvis.

"Te būs jūsu istaba, jūtieties kā mājās," Gregorijs zobgalīgi noteica. "Mēs aprunāsimies rīt, kad būšu izgulējies. Šodien esmu par daudz iedzēris. Varbūt es kādu atsūtīšu, lai jums nebūtu garlaicīgi…" Gregorijs domīgi pārbrauca ar roku pār matiem un piemetināja: "Visādā ziņā es gribu ar jums runāt, kad būšu skaidrā prātā."

Durvis aizcirtās, un atslēga pagriezās slēdzenē. Stella atradās pilnīgi tumšā, nepazīstamā istabā. Bailēs piespiedusies pie sienas, viņa saspringti ieklausījās. Aktrisei likās, ka istabā atrodas vēl kāds. Pagāja labs brīdis, iekams viņas drebošā roka sataustīja elektrības slēdzi. Pie griestiem iedegās spuldze. Stella atradās lielā guļamistabā. Gulta bija savandīta, un spilvens un sega gulēja uz grīdas. Logam priekšā bija smagi čuguna režģi. Izejas no istabas nebija. Stella apskatīja durvis. Tās nevarēja atvērt. Nebija pat atslēgas cauruma, kurā viņa varētu mēģināt iebāzt kādu no savām atslēgām. Gaiss istabā šķita karsts un smacīgs. Stella atvēra logu. Pa to varēja redzēt pils dibenpagalmu. Tumšajās debesīs melnēja koku galotnes. Ceļš atradās otrpus pilij, un no šejienes neviens nedzirdētu viņas palīgā saucienus.

Apsēdusies uz krēsla, Stella sāka apdomāt savu stāvokli. Bailes viņa jau bija uzveikusi un jutās pietiekami spēcīga, lai izturētu jaunu cīņu ar Gregoriju, ja viņš tagad atnāktu. Pacēlusi kleitu, viņa atāķēja no jostas ādas maksti un izņēma no tās mazu dāmu brauniņu. Tas bija mazs un spožs kā rotaļlieta, taču tagad viņai loti noderēja. Stella ielika stobrā lodi, noņēma drošinātāju un uzlika pirkstu uz gaiļa.

"Piesargies, Gregorij!" viņa skalā balsī noteica, tad piepeši viņas acis pievērsās logam un no krūtīm izlauzās šausmu kliedziens. Divas spalvainas rokas bija aptvērušas režģus, un uz viņu raudzījās zvēra briesmīgais purns. Ar drebošu roku Stella pacēla revolveri, bet, pirms viņa paguva izšaut, zvērs pazuda. Stella piesardzīgi piegāja pie loga un paraudzījās ārā. Pagalmā neviena nebija. Režģi traucēja izbāzt galvu laukā, un viņa neredzēja, ka Bags ir piespiedies pie sienas zem paša loga.

31 Neveiksme

Čičesteras katedrāles tornī pilsētas pulkstenis nosita desmit, kad klaidonis, kurš pirms pusstundas iznāca no Griftaueras, parādījās tirgus laukumā. Viņa saplēstais un netīrais uzvalks izskatījās vēl šausmīgāks nekā vakar.

"Tu skaiti zvirbuļus?" vīru apturēja policists. "Pēc iespējas ātrāk pazūdi no Čičesteras, vai citādi tev klāsies slikti!" kārtības sargs stingrā balsi paziņoja. "Tu meklē naktsmītni?"

"Jā, ser."

"Kāpēc tu neej uz patversmi?"

'Tur visas vietas aizņemtas, ser."

"Nemelo!" policists piedraudēja. "Lai es tevi vairs neredzētu! Saprati? Ja vēlreiz satikšu, aizvedīšu uz iecirkni."

Kaut ko zem deguna rūkdams, skrandainis atstāja laukumu, muguru saliecis un rokas bikšu kabatās iebāzis.

Izgaisis no policista acīm, viņš spēji pagriezās pa labi un paātrināja sojus. Pie Džeka Nebvorta mājas klaidonis apstājās. Izdzirdis klauvēšanu, režisors atvēra durvis un pārsteigts uzlūkoja neparasto apmeklētāju.

"Ko jūs vēlaties?"

"Vai misters Briksens nav vēl atgriezies?"

"Nē, es jau jums teicu, labāk atdodiet vēstuli man. Es sazināšos ar viņu pa telefonu."

Klaidonis pasmīnēja un pakratīja galvu.

"Vēstuli es nedošu. Gribu pats redzēt misteru Briksenu."

"Šodien jūs viņu neredzēsiet!" Nebvorts paziņoja un ar piepeši radušos neuzticību piebilda: "Man šķiet, ka jūs ne tik daudz meklējat Briksenu kā klimstat te ar citu nolūku."

Skrandainis neatbildēja. Viņš svilpoja kādu operetes melodiju un ar kāju atkārtoti piesita takti.

"Jūsu Briksenam klājas plāni," viņš negaidot paziņoja, un Nebvortu pārsteidza tīksme, ar kādu viņš to pateica.

"Ko jūs zināt par viņu?"

"Viņš saķēries ar saviem priekšniekiem, to es zinu," klaidonis atbildēja. "Viņš nevarēja uzzināt, kur pazuda vēstules, tāpēc iznāca nepatikšanas. Bet es to uzzināju."

"Un tāpēc jūs gribat viņu satikt?"

Klaidonis nopietni pamāja ar galvu.

"Jā, tāpēc. Es varētu daudz ko pastāstīt, ja Briksens būtu šeit, taču viņa nav."

"Ja jūs zināt, ka viņa te nav, tad kāda velna pēc klauvējat?"

"Tāpēc, ka policija dzen mani projām. Tirgū man piesējās kruķis un draudēja aizvest uz iecirkni, ja vēl trāpīšos viņam acīs. Es atnācu šurp, lai nosistu laiku."

Nebvorts aizdomīgi paskatījās uz klaidoni.

"jQs esat savāds tips… Nositat laiku un liekat man stāvēt caurvējā. Varbūt jūs gribat ēst?"

"Nē, pateicos jums, hercog! Es esmu kā putns. Pārtieku no gaisa."

Viņa rupjie joki Nebvortu nepatīkami aizskāra.

"Nu tad ar labu nakti!" viņš teica un aizcirta durvis. Klaidonis vēl ilgi dirnēja pie durvīm un negāja prom. Tad, aizbāzis roku aiz saplēstās žaketes oderes, izņēma cigareti un aizsmēķēja. Pēc tam devās atpakaļ uz to pašu pusi, no kuras bija atnācis, izvairīdamies no pilsētas centra, kur dežurēja stingrais policists. Pulkstenis nosita vienpadsmit, kad viņš iznāca uz Arondeila ielas stūra. Nometis smēķi, tas paslēpās kāda nama ēnā un sāka gaidīt. Pagāja piecas, desmit minūtes… Klaidonis ieraudzīja cilvēku, kas iznāca no tumsas un ātri soļoja pa ielu. Tas bija Nebvorts. Klaidoņa apciemojums bija satraucis režisoru. Viņš devās uz policiju, lai ievāktu ziņas par Maiklu. Tā vismaz prātoja klaidonis, lai izskaidrotu sev Nebvorta parādīšanos uz ielas. Turpināt savus prātojumus viņam neizdevās. No stūra klusi izbrauca mašīna un apstājās tieši viņam pretī.

"Tas esat jūs, mans draugs?"

"Jā," klaidonis atteica.

"Kāpiet iekšā!"

Klaidonis pagāja uz priekšu un ielūkojās tumšajā mašīnā. Ar ātru kreisās rokas pagriezienu viņš atrāva automobiļa durvis un, uzlēcis uz kāpšļa, strauji uzbruka šoferim.

"Galvu Mednieka kungs, jūs esat iekritis!"

Viņš nepaguva izrunāt visu līdz galam, kad kaut kas mīksts ietriecās tam sejā. Kaut kas apžilbināja viņu un pārsteidza… Klaidonis bezpalīdzīgi nolaida rokas un saļima kā nopļauts. Šoferis ar kāju izgrūda viņu no mašīnas uz ielas. Automobilis strauji uzņēma ātrumu un pazuda.

Džeks Nebvorts, kas bija šīs ainas liecinieks, cik vien pustumsā varēja saskatīt, metās klaidonim palīgā. Nezin no kurienes uzradās policists un palīdzēja nosēdināt klaidoni uzietves, pieturot pie muguras.

"Es šo zelli redzēju pirms stundas un brīdināju," policists teica.

Klaidonis dziji ievilka elpu un vaidēdams piespieda pie acīm netīros pirkstus.

"Nu man būs jāiet pensijā," viņš nomurmināja, un Džeks Nebvorts kā dzelts atlēca atpakaļ. Tā bija Maikla Briksena balss.

32 Meklēšana

"Jā, tas esmu es," Maikls dusmīgi norūca. "Viss kārtībā, konstebl, jūs varat iet. Džek, es došos pie jums un noņemšu grimu. Man arī jāpārģērbjas."

"Ak Dievs!" murmināja pārsteigtais Nebvorts. "Nekad nebūtu domājis, ka tā ir maskēšanās. Kas jūs iemācīja tā grimēties? Nebūtu domājis, ka mani var tā apvest ap sTūri."

"Un pats sevi arī esmu apvedis ap stūri," nikni noburkšķēja Maikls. "Domāju, ka vēstule būs kā ēsma, ar kuru noķeršu līdaku, bet tik tikko pats neiekluvu tai zobos."

"Kas tas bija?"

"Šķiet, ka ožamais spirts. Vismaz smaržoja pēc tā."

Tikai pēc divdesmit minūtēm Maikls iznāca no vannasistabas. Viņa acis bija iekaisušas un asaroja, bet citādi viņš bija senākais Maikls Briksens.

"Gribēju ievilināt viņu slazdā, taču viņš izrādījās pārāk veikls."

"Vai zināt, kas tas bija?"

"Protams, zinu," Maikls pamāja. "Es jau sen būtu varējis viņu apcietināt, taču negribēju izbaidīt pirms laika, kā arī vēlējos novērst asinsizliešanu. Bet asinis tiks izlietas, tagad par to esmu pārliecināts."

"Es nepazinu mašīnu, lai gan pazīstu visas mašīnas šajā pilsētā;" teica Džeks.

"Tā ir jauna mašīna, ar kuru Galvu Mednieks brauc tikai naktī. Viņš to ir paslēpis tālu no savas mājas. Jūs man pirmīt jautājāt, vai es negribu ēst. Es sameloju, ka esmu paēdis. Dieva dēl, iedodiet man ko uzkost!"

Džeks atnesa no pieliekamā aukstu galu, sieru un uzsildīja kafiju. Apsēdies pie galda, viņš vēroja, kā detektīvs ar lielu baudu notiesā vienkāršo ēdienu.

"Nu es jūtos kā cilvēks," Maikls paziņoja, kad bija apēdis pēdējo kumosu. Kopš pulksten vienpadsmitiem nebiju nekā ēdis. Starp citu, jūsu paziņa Stella Mendoza atrodas Griftauerā un, manuprāt, pārdzīvo tur nepatīkamus brīžus. Es pavadīju kādu stundu pie pils sienām, un man radās iespaids, ka Penns paturēs viņu gūstā līdz rītam."

Pie durvīm kāds piesardzīgi pieklauvēja. Džeks Nebvorts pārsteigts savilka pieri.

"Kas tas varētu būt?"

"Droši vien policists."

Nebvorts atvēra durvis un ieraudzīja paresnu sievieti vidējos gados, kura turēja rokā saritinātu papīra sainīti.

"Jūs esat misters Nebvorts?" sieviete jautāja.

'7ā."

"Es atnesu jums scenāriju, kuru mis Lemingtone bija aizmirsusi istabā. Viņa lūdza, lai atdodu to jums."

Nebvorts attina sainīti. Tajā bija "Rozellas" scenārijs.

"Kāpēc jūs man to atdodat?"

"Mis Lemingtone lūdza, lai es atdodu to jums, kad atradīšu."

"Labi," Nebvorts norūca. "Pateicos jums."

Viņš aizvēra durvis un atgriezās istabā.

"Adele atdevusi man scenāriju. Nesaprotu, ko tas varētu nozīmēt?"

"Kas atnesa scenāriju?"

"Liekas, saimniece," Džeks atbildēja un aprakstīja sievietes izskatu.

"Jā, tā ir viņa," Maikls apstiprināja. "Vai Adelei rīt vajadzēs filmēties?"

"Nē, gribēju iztikt bez viņas, mēs uzņemsim dabasskatus."

Maikls neizpratnē pakasīja pakausi.

"Nesaprotu, ko tas varētu nozīmēt? Vai tā sieviete neko neteica?"

"Viņa teica, ka mis Lemingtone lūgusi atdot man scenāriju, ja saimniece atradīšot to viņas istabā."

Pēc mirkļa Maikls jau bija izskrējis uz ielas un panācis sievieti.

"Esiet tik laipna un ienāciet pie mums uz brīdi!" viņš palūdza un pavadīja Adeles saimnieci atpakaļ līdz Nebvorta mājai. "Lūdzu, pastāstiet misteram Nebvortam, kāpēc mis Lemingtone lika atdot scenāriju un kāpēc jūs to atnesāt šonakt, bet nepagaidījāt līdz rītam?"

"Kad viņa aizgāja pie jums…"

"Pie manis?" Nebvorts pārsteigts iesaucās.

"No studijas bija atsūtīts kāds kungs, kas teica, ka jūs vēloties, lai viņa nekavējoties ierodas. Mis Lemingtone jau taisījās iet gulēt. Es nodevu viņai jūsu lūgumu, studijas cilvēks sacīja, ka jūs nekavējoties gribat ar viņu runāt un lai paņemot līdzi scenāriju. Bet mis Lemingtone to steigā nevarēja atrast, tāpēc viņa noskrēja pie manis un lūdza, lai es to pameklējot un tūlīt atnesot, kolīdz atradīšot. Viņa ļoti lūdza mani pasteigties."

"Kā izskatījās cilvēks, kurš bija ieradies no studijas?"

"Tāds diezgan pilnīgs kungs. Pat ne kungs, bet vienkārši šoferis. Man pat likās, ka viņš ir iereibis, taču negribēju baidīt mis Lemingtoni un neteicu to viņai."

"Labi, un kas bija tālāk?" Maikls ātri jautāja.

"Viņa izskrēja no mājas un iekāpa automobilī. Šoferis sēdēja pie stūres un gaidīja."

"Automobilis bija slēgts?"

Sieviete apstiprinoši pamāja.

"Cikos tas bija?"

"Pāri pusvienpadsmitiem. Es labi atceros, ka neilgi pirms tam zvanīja baznīcas pulkstenis."

Bāls un satraukts Maikls piecēlās no galda.

"Divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Jūs ne visai ātri esat izpildījusi mis Lemingtones lūgumu," Maikls nočukstēja, ielūkodamies pulkstenī.

"Es nevarēju atrast scenāriju. Tas bija aizkritis aiz gultas, ser. Vai tad mis Lemingtone nav pie jums?"

"Nē, viņas te nav," Maikls atbildēja. "Pateicos jums, kundze, un vairāk jūs neaizkavēšu. Lūdzu, ejiet uz policijas iecirkni un pagaidiet mani tur."

Maikls uzvilka mēteli un nokāpa pa kāpnēm.

"Kur gan viņa varētu būt?" Džeks jautāja.

"Viņa ir Griftauerā," Maikls atteica. "Vai Gregorijs Penns nodzīvos līdz rītam vai mirs jau šonakt, tas atkarīgs no tā, kā Adele pie viņa tiks uzņemta."

Policijas iecirknī jau sēdēja Adeles saimniece, krietni izbijusies par notikumu negaidīto pavērsienu.

"Kas bija mugurā mis Lemingtonei, kad viņa izgāja no mājas?"

"Zilais apmetnis, ser," trīcošā balsī atteica saimniece. "Skaists, zils apmetnis, kuru viņa vienmēr apliek, ser."

Pasaucis dežurējošos Skotlendjarda vīrus,Maikls lika

piebraukt policijas mašīnai. Visi sakāpa tajā un izbrauca no Čičesteras. Nemiera un uztraukuma tirdīts, Maikls lādējās, ka tā brauc tik lēni. Dārgs bija katrs mirklis! Beidzot pēc veselas mūžības ilga brauciena mašīna apstājās pie vārtiem. Maikls, neveltīdams nekādu uzmanību vārtsargam, kas izskrēja pretī, metās pa aleju uz pili. Zvanīt pie durvīm nevajadzēja, jo tās bija plaši atvērtas. Caur tukšo gaiteni Maikls no priekšnama iedrāzās Penna kabinetā. Tur dega nespodra lampa, taču istaba bija tukša. Ar dobju izsaucienu Maikls nospieda slēdzi, un iedegās griestu lampas. Baga miteklis bija vaļā, bet arī tur neviena nebija. Maikls nospieda elektriskā zvana pogu. Pēc brīža kabinetā ienāca melnādainais kalps un, drebēdams pie visām miesām, apstājās uz sliekšņa.

"Kur ir jūsu saimnieks?" Maikls jautāja holandiešu valodā. Malajietis lēni pašūpoja galvu un paraudzījās uz Baga mitekļa durvīm.

"Es nezinu."

"Gribu apskatīt visu māju. Rādiet man ceju!" Maikls pavēlēja.

Viņi atkal izgāja priekšistabā. Maikls apstājās pie tās istabas durvīm, kur pirms dažām stundām Stella bija vērojusi malajiešu dejas. Negaidot no kādām durvīm atskanēja klauvēšana. Atslēga atradās durvīs, un Maikls tās atvēra. Viņam pie krūtīm pieplaka Stella — bāla kā nāve.

"Kur ir Adele?" viņa ievaidējās.

"Es pats viņu meklēju," Maikls asi atteica. "Kur viņa ir?"

Jaunā sieviete bezspēcīgi noplātīja rokas un bezsamaņā sabruka uz grīdas. Maikls netērēja laiku, lai atgrieztu aktrisi pie samaņas, bet turpināja meklēšanu. Viņš gāja no vienas istabas citā, no gaiteņa uz gaiteni, bet nekur nebija ne pēdas no Adeles un Griftaueras īpašnieka. Detektīvs vēlreiz pārmeklēja kabinetu un nejauši ieraudzīja nelielas, apslēptas durvis, pa kurām nokļuva nelielā ēdamistabā. Tur atradās divām personām klāts galds, galdauts notraipīts ar sarkaniem vīna plankumiem, un viena no glāzēm bija pusizdzerta. Taču tie, kam galds tika klāts, bija pazuduši bez pēdām. Vai nu viņi bija izgājuši pa parādes durvīm, vai arī…

Maikls apstājās istabas vidū, lauzot galvu par noslēpumu, no kura atrisinājuma bija atkarīga ne vien nelaimīgās meitenes, bet arī viņa paša dzīvība. Negaidot no Baga patvēruma puses atskanēja troksnis, un atvērtajās durvīs parādījās briesmīgais orangutans. Viņa plecā bija dziļa rēta, no kuras sūcās asinis un pilēja uz skrandām, kuras pērtiķis turēja rokā. Maikls paskatījās uz tām, un viņa acīs viss satumsa, istaba sāka šūpoties. Bags turēja ķetnās saplosītu Adeles apmetni.

īsu brīdi orangutans pakavējās uz sava mitekļa sliekšņa un vēroja cilvēku, kurā nojauta ienaidnieku, tad, nometis zemē apmetni, pazuda miteklī. Trīsreiz nosvilpa lodes, taču cilvēkveidīgais briesmonis bija paspējis pazust. Durvis aiz viņa aizcirtās.

Nebvorts redzēja visu šo skatu. Viņš pacēla no grīdas skrandās saplēsto apmetni.

"Jā, tas pieder Adelei," viņš nočukstēja, ar šausmām uzlūkodams Maiklu.

Maikls atrāva durvis un ar paceltu revolveri iedrāzās Baga miteklī. Nebvorts neuzdrošinājās viņam sekot. Apjucis viņš stāvēja uz sliekšņa un gaidīja, kad Maikls iznāks ārā.

"Tur neviena nav," Maikls teica, ienākdams kabinetā.

"Neviena?" bailīgi pārjautāja režisors. "Ak Dievs!"

"Bags ir aizbēdzis. Droši vien es viņam trāpīju. Uz grīdas ir asinis, bet tās var būt arī no vecās rētas. Kāds nesen ir viņu ievainojis. Kad es pēdējo reizi Bagu redzēju, viņš nebija ievainots."

"Kad jūs to redzējāt?"

"Pēdējo triju dienu laikā tas klejoja ap Longvāla māju," Maikls atbildēja. "Longvāla!"

Kur pazudusi Adele? Tas bija galvenais jautājums, kuru vajadzēja nekavējoties noskaidrot. Kur palicis baronets? Kāpēc pils ārdurvis bija līdz galam vajā? Neviens no kalpotājiem nemācēja to pateikt, un Maikls redzēja, ka viņi nemelo. To būtu varējis pateikt vienīgi Penns, meitene un arī pērtiķis, ja vien…

Maikls izskrēja gaitenī, kur policists pūlējās atgriezt pie samaņas Stellu.

"Viņa atguvās un atkal zaudēja samaņu," policists ziņoja. "Es nepaguvu viņai neko pajautāt. Viņa tikai pacēla galvu un iekliedzās: "Nošaujiet viņu, Adele!" — un atkal zaudēja samaņu."

"Viņa laikam ir tikusies ar Adeli," Maikls sacīja.

Ieradās policists, kas stāstīja, ka redzējis cilvēka ēnu, tā pārlēkusi pāri žogam un skrējusi uz pili, bet tad mainījusi virzienu un pazudusi tumsā.

"Tas būs bijis Bags. Viņa nebija, kad atbraucām. Viņš ienāca mājā, kad mēs bijām augšstāvā."

Skotlendjarda detektīvi atrada mašīnu, ar kuru bija atvesta Adele. Tā piederēja Stellai, un Maikls nodomāja, ka viņa piedalījusies meitenes nolaupīšanā. Taču vēlāk viņš uzzināja, ka Penns, ieslēdzis aktrisi istabā, pats bija iesēdies mašīnā un aizbraucis uz Čičesteru. Viņš bija cerējis, ka Adele pazīs Stellas mašīnu un nenojautīs briesmas.

Maiklam likās, ka viņš jūk prātā. Galvu Mednieka notveršana viņam atvirzījās otrajā plānā. Vajadzēja glābt meitenes dzīvību un godu.

"Ja neatradīšu viņu, kļūšu traks!" viņš teica klusā, dobjā balsī. Nebvorts nepaguva atbildēt, jo nakts klusumā atskanēja sirdi plosošs kliedziens. Šausmu tirpas pārskrēja pār režisora muguru.

"Palīgā! Palīgā!"

Kliedziens gandrīz neatgādināja cilvēka balsi, taču Maikls uzreiz aptvēra, ka kliedz cilvēks un ka kliedzējs ir Gregorijs Penns.

33 Kas notika ar Adeli

Brīžiem Adeli māca šaubas par savu kinoaktrises karjeru. Nekad tās nebija tik mokošas kā tovakar, kad viņa veltīgi centās iegaumēt scenārija tehniskos norādījumus. Domas neatlaidīgi kavējās pie Maikla, dusmas mijās ar nožēlu. Visvairāk viņa pārmeta pati sev. Beidzot sapratusi, ka koncentrēties darbam neizdosies, viņa sarullēja scenāriju un, pārsējusi ar aukliņu, pabāza zem spilvena. Rīts gudrāks par vakaru! Vajadzēja likties gultā un pacensties aizmigt. Adele jau noģērbās un izlaida matus, kād pie durvīm klauvēja saimniece.

"No mistera Nebvorta?" Adele pārsteigta izsaucās. "Nakts vidū?"

"Jā, mis. Viņi nolēmuši grozīt rītdienas filmēšanas plānu un lūdz jūs nekavējoties ierasties. Lejā jūs gaida automobilis. Sacīja, ka mis Mendoza arī filmēšoties."

"Jā?" meitene sarūgtināta iesaucās. Tātad tās karjera bija beigusies. Tomēr viņa ar pateicību atcerēsies šīs dienas, kas bija likušās kā jauka pasaka.

"Labi, tūlīt būšu lejā," Adele atbildēja un sāka steidzīgi ģērbties. Drebošiem pirkstiem viņa aizpogāja kleitu. Varbūt Stella uzaicināta citai lomai, varbūt Nebvorts nolēmis iesaistīt scenārijā vēl vienu varoni? Tad Rozellas loma joprojām piederēs viņai. Domas ātri šaudījās viņas satrauktajā galvā. Izgājusi no istabas, Adele atcerējās, ka jāpaņem scenārijs, taču nevarēja atminēties, kur to nolikusi. Baidīdamās nokavēt, viņa pasauca saimnieci.

"Es nevaru atrast scenāriju, kurš man jāņem līdzi. Lūdzu, pameklējiet to un atnesiet misteram Nebvortam! Scenārijs ir brūnos vākos."

Aprakstījusi, kāds izskatās scenārijs, Adele noskrēja pa kāpnēm.

Tas bija Stellas automobilis, viņa to uzreiz pazina. Tātad Džeks atkal uzņēmis Stellu grupā. Pēc mirkļa viņa jau sēdēja mašīnā. Durvis aizcirtās. Klusējošais šoferis iedarbināja mašīnu, un tā sāka braukt.

"Jūs nezināt, vai misters Briksens ir atgriezies? Vai arī viņš ir pie Nebvorta?" Adele jautāja.

Šoferis neatbildēja, un Adele nodomāja, ka viņš jautājumu nav dzirdējis. Bet tad mašīna nogriezās un sāka braukt pilnīgi pretējā virzienā.

"Kurp jūs braucat, vai tad nezināt ceļu?"

Šoferis klusēja. Mašīna uzņēma ātrumu un traucās pa naksnīgajām ielām. Tad tā nogriezās uz ceļa, kas veda ārā no pilsētas.

"Apturiet!" Adele kliedza. "Tūlīt apturiet mašīnu!"

Izbailēs viņa satvēra durvju rokturi un taisījās atvērt durvis, lai izlēktu ārā.

Šoferis pagriezās un teica:

"Mijā, jūs sadauzīsieties un sabojāsiet savu skaisto sejiņu, ja lēksiet ārā no braucošas mašīnas. Sēdiet mierīgi, drīz būsim galā."

"Sers Gregorijs!" meitene pārsteigta nočukstēja.

"Nedariet muļķības1 !" Gregorijs turpināja, un viņa balsī ieskanējās draudi. "Jūs brauksiet pie manis uz vakariņām. Man apnicis jūs lūgt un vienmēr dzirdēt atteikumus. Tagad jums gribot negribot nāksies nobaudīt manu cienastu. Kopā ar mums vakariņos Stella, tā ka jums nav ko baidīties!"

Ar pūlēm Adele savaldīja bailes un atguva spēju runāt.

"Ser Gregorij, nekavējoties vediet mani mājās!" viņa pieprasīja. "Jums nav tiesību tā rīkoties!"

Gregorijs ļauni iesmējās.

"Nekas jums nenotiks, mana mazā! Neviens jums pāri nedarīs, un jūs tiksiet nogādāta mājās sveika un vesela. Vispirms mēs pavakariņosim. Ja darīsiet muļķības, es iestūrēšu mašīnu kokā, un tad mēs būsim pagalam."

Viņš bija noreibis ne tik daudz no vīna kā no varas apziņas. Gregorijs savu bija panācis, un tagad neviens nevarēja viņu apstādināt.

"Vai tiesa, ka Stella ir tur?" Adele jautāja, bet, nesaņēmusi atbildi, domāja, ka Gregorijs samelojis. Pat ja tā būtu taisnība, Stellas klātbūtne diezin vai varētu viņai līdzēt.

"Nu esam klāt!" teica Gregorijs, apstādinādams mašīnu pie mājas durvīm. Pirms viņa aptvēra, kas notiek, Gregorijs bija izlēcis ārā un, atvēris durvis, izcēla meiteni no mašīnas. Neraugoties uz Adeles pretošanos, viņš to uz rokām ienesa mājā.

"Ja kliegsiet, es jūs poskūpstīšu!" Gregorijs teica, un pārbiedētā meitene tūlīt apklusa.

Atvērās durvis, un Adele ieraudzīja malajieti, kas noskatījās uz viņiem ar vienaldzīgu skatienu. Adele saprata, ka uz viņa palīdzību nav ko cerēt. Pie kādām durvīm Penns nolika viņu uz grīdas un iegrūda istabā.

"Tur ir jūsu draudzene Stella," viņš zobgalīgi noteica, "aizlieciet viņai par mani kādu labu vārdu, lai tā kļūst kaut nedaudz saprātīgāka. Pēc desmit minūtēm es atgriezīšos, un tad mēs sarīkosim mazas kāzu vakariņas, kā jau tas pieklājas jaunlaulātiem."

Viņš aizcirta durvis un tās aizslēdza. Adele uzreiz nepamanīja, ka istabā ir vēl kāds, bet tad viņa ieraudzīja Stellu. Sirds sāka strauji pukstēt, ieraugot aktrises nāves bālo seju.

"Ak, mis Mendoza!" meitene sāka šņukstēt. "Paldies Dievam, ka jūs esat šeit!"

34 Bēgšana

"Nepateicieties Dievam par ātru!" Stella iebilda, cenzdamās runāt mierīgi. "Ak jūs, mazā mulķīte, kādēļ atbraucāt šurp?" . "Viņš mani atveda ar varu! Es negribēju braukt," Adele atbildēja. No bailēm un sašutuma viņai gribējās raudāt. Ar lielām pūlēm viņa saņēmās, sakoda zobus un pēc īsa klusuma brīža pastāstīja savai biedrenei visu, kas bija noticis. Stella sadrūma.

"Tā, nu man ir skaidrs! Viņš ir paņēmis manu mašīnu," aktrise nicīgi nomurmināja. "Ak Dievs! Kas nu būs?"

"Ko viņš ar mums grib darīt?" Adele bailīgi jautāja.

Stellas degošais skatiens ieurbās meitenē.

"Vai tad nezināt, ko viņš taisās darīt?" viņa daudznozīmīgi noteica, un tad piepeši aizturētais niknums izlauzās uz āru:

"Viņš ir nezvērs! Viņš darīs ar jums to pašu, ko darītu Bags, ja jūs abus ieslēgtu tukšā istabā."

"Ja Maikls to uzzinās, viņš Pennu nogalinās."

"Maikls? Vai tas ir Briksens?" Stella jautāja un juta, ka viņā pamostas ziņkāre. "Viņš jūs mīl? Tad tāpēc viņš visu laiku te grozījās! Tas man nebija ienācis prātā. Bet kas gan Pennam daļas gar Maiklu vai kādu citu? Viņš aizbēgs… Viņa jahta stāv Sauthemptonā, viņš ir tik bagāts, ka var ceļot, kur vien vēlas. Neviens suns viņu neatradīs! Un, ja ari atradīs, Penns zina, ka skaistas meitenes neies celt apsūdzību tiesā. Viņš pratīs izķepuroties. Viņš ir kā tārps — netīrs, glums tārps!"

"Bet ko lai dara?"

Stella, rokas lauzīdama, staigāja pa istabu.

"Mani viņš laikam neaiztiks. Es viņam neesmu vajadzīga," viņa noteica un pēkšņi iesaucās: "Pirms pāris stundām es redzēju aiz loga vai nu pērtiķi, vai cilvēku. Es biju tā nobijusies un iigi domāju, kamēr atcerējos. Tās bija Briksena acis! Viņš bija tik veikli maskējies, ka jūs viņu nekad nepazītu." v

"Maikls? Viņš ir te?"

"Viņš ir kaut kur tuvumā. Tas ir jūsu vienīgais ģlābiņš. Kaut gan ir vēl viena izeja."

Stella izvilka no piedurknes mazu brauniņu.

"Vai protat šaut?"

"Jā, mani filmēja ainā, kurā man vajadzēja šaut, un pirms tam apmācīja, kā rīkoties ar revolveri."

"Tad labi, tas ir pielādēts. Te ir drošinātājs," viņa parādīja, "atbīdiet to, pirms nospiežat gaili. Būs labāk, ja jūs nošausiet Pennu. Tā būs labāk gan jums, gan arī viņam."

Meitene izbailēs atlēca atpakaļ.

"Nē, nē!"

"Iebāziet revolveri kabatā. Jums ir kabata?"

Kabata atradās apmetņa iekšpusē, un Stella ielika tur ieroci.

"Jūs nevarat ne iedomāties, cik lielu upuri es nesu!" viņa atklāti teica. "Un tas nav tāpēc, ka mīlētu jūs. Es jūs visai labi neieredzu, Adele Lemingtone! Taču drīzāk esmu ar mieru mirt nekā Jaut, lai viņš jūs iegūst bez cīņas." Viņa piegāja pie meitenes un ātri to noskūpstīja. Adele apkampa jauno sievieti un piespieda galvu tās plecam.

"Viņš nāk!" Stella nočukstēja un atbrīvojās no skāviena. Tas bija Gregorijs, tērpies tumši sārtos rītasvārkos. Viņa vaigi kvēloja un acis no uzbudinājuma gailēja.

"Panāciet šurp!" viņš iesaucās. "Jūs ne, Mendoza! Jūs paliksiet te! Jūs abas droši vien vēl tiksieties pēc vakariņām."

Viņš piegāja pie drebošās meitenes.

"Neviens jūs neaiztiks. Atstājiet apmetni te."

"Nē, es nevilkšu nost apmetni!"

Viņas roka krampjaini sažņaudza kabatu, kurā atradās revolveris. Penns saņēma Adeli aiz rokas un, otrā satvēris viņas plecu, izvilka gaitenī, priecādamies, ka meitene tik vārgi pretojas. Viņi iegāja mazajā ēdamistabā, kas atradās līdzās kabinetam. Apstājies uz sliekšņa, Penns norādīja meitenei uz apklāto galdu.

"Ēdiet un dzeriet!" viņš pavēlēja un ielēja glāzēs vīnu. No uzbudinājuma viņa drebošā roka izlaistīja vīnu uz galdauta. "Dzeriet un skūpstiet!"

Viņš pastiepa glāzi meitenei, bet viņa atgrūda tā roku, izlaistīdama vīnu.

"Dzeriet!" Gregorijs iebrēcās, un Adele bailīgi paņēma glāzi.

Taču viņa nepaguva ne attapties, kad jau atradās Penna skāvienos. Sarkanā, apaļā seja sniedzās viņai klāt. Viņa centās atbrīvoties, taču karstas, lipīgas lūpas paguva pieskarties viņas vaigam. Gregorijs palaida Adeli vajā un pieskrēja pie durvīm. Neizlaizdams meiteni no acīm, viņš drudžaini sāka meklēt atslēgu.

"Ja aizslēgsiet durvis, es jūs nošaušu!"

Meitenes rokās pazibēja revolveris. Penns apjuka, un viņa sejā parādījās bailes.

"Lieciet nost revolveri, muļķīt! Tūlīt lieciet nost!" viņš iespiedzās. "Tas var nejauši sprāgt!"

"Tas sprāgs ar nodomu," paziņoja meitene, kurai Penna bailes bija atdevušas drosmi. "Atveriet durvis!"

Gregorijs vilcinājās. Adele atbīdīja drošinātāju, un baronets pamanīja viņas pirkstu kustību.

"Nešaujiet, nešaujiet!" viņš uztraukts iekliedzās un atvēra durvis. '.'Tur neejiet! Tur ir Bags, viņš jūs noķers! Palieciet te! Es jūs…"

Taču Adele jau bija pazudusi gaiteni. Aizskrējusi līdz parādes durvīm, viņa atvilka aizbīdni un pagrieza atslēgu. Durvis atvērās, un pēc mirkļa meitene jau bija brīvībā.

Sers Gregorijs metās viņai pakaļ. Upura bēgšana bija viņu atskurbinājusi. Viņš saprata, kādas nepatikšanas var rasties, un viņa sirds pildījās bailēm. Atgriezies kabinetā, Penns attaisīja rakstāmgaldu, izņēma no atvilktnes paciņu banknošu un iebāza to ritasvārku kabatā. Skapī karājās lietusmētelis, un Penns uzmeta to uz pleciem. Tad viņš atcerējās par Bagu un atvēra tā mitekļa durvis, taču pērtiķa tur nebija. Baronets pārvilka pār lūpām trīcošu roku. Ja nu Bags ir noķēris Adeli? Domas šaudījās pa galvu — ko nu darīt? Vispirms vajadzēja sameklēt Bagu. Gregorijs izgāja uz lieveņa. Iebāzis mutē divus pirkstus, viņš dīvaini žēli iesvilpās. Šim aicinājumam Bags allaž paklausīja. Atbildes nebija. Gregorijs atkārtoja žēlo svilpienu, un, ja Bags to dzirdēja, tad šī bija pirmā reize, kad tas neklausīja savam kungam. Gregoriju pārņēma šausmīgas bailes, taču-pamazām viņš savaldījās. Vispirms vajadzēja pārģērbties. Viņš uzkāpa guļamistabā, novilka ritasvārkus un pēc dažām minūtēm jau atkal bija dārzā, lai sameklētu savu četrkājaino kalpu. Izdzertā viskija glāze, atgrieza viņā vīrišķību un drosmi. Viņš pazvanīja, izsaukdams sulaini.

"Lieciet pie vārtiem piebraukt mašīnu!" Penns pavēlēja. "Un lai vārti nekavējoties būtu atvērti, es tūlīt braucu projām!"

Gregorijs bija pārliecināts, ka tūlīt ieradīsies policija un viņu apcietinās. Ne viņa bagātība, ne tituls, ne sakari šoreiz viņu neglābs, un viņam netiks piedots, kā tas bija noticis agrāk. Viņš atcerējās, ka Mendoza irieslēgta, un devās pie viņas. Ieraugot Pennu, aktrise saprata, ka noticis kas neparasts.

"Kur ir Adele?" viņa jautāja.

"Nezinu. Viņa aizbēga… Viņai bija revolveris, un viņai pakal aizskrēja arī Bags. Dievs vien zina kas notiks, ja tas viņu panāks! No viņas paliks tikai slapja vieta. Kas tad tas?"

Tālumā atskanēja šāviens.

"Laikam malumednieki… Man jābrauc projām," Penns nedroši nomurmināja.

"Uz kurieni?"

"Tā nav jūsu darīšana!" viņš atcirta. "Ņemiet naudu!"

Viņš ielika Stellai rokās naudas paciņu.

"Ko jūs esat izdarījis?" viņa šausmās nočukstēja.

"Neko neesmu izdarījis," viņš atteica un paraustīja plecus. "Es zinu, ka tikšu apcietināts. Braukšu uz jahtu. Arī jums iesaku doties projām, iekams nav ieradusies policija."

Uzvelkot cimdus, viņa dzirdēja, ka durvis aizcērtas un noskrapst atslēga. Penns automātiski bija tās aizslēdzis un aizgājis.

Griftauera atradās uz pakalna. No lieveņa bija redzams lielceļš, kas veda uz Čičesteru. Cenzdamies saskatīt tumsā orangutanu, Penns ieraudzīja divas uguntiņas, kuras ātri tuvojās.

"Policija!" viņš ievaidējās un kā neprātīgs metās skriet uz vārtiem.

35 Atkal tornī

Adele skrēja pa parku, lai pēc iespējas ātrāk aizklūtu projām no briesmīgās vietas. Vārti bija aizslēgti, sarga būdiņā nedega gaisma. Viņa centās atbīdīt smago čuguna aizbīdni, taču nepietika spēka. Atskatījusies meitene ieraudzīja tumšu figūru, kas aiz kokiem zagās pa aleju. Vispirms viņa iedomājās, ka tas ir Gregorijs Penns, bet tad visu saprata, un no šausmām viņai saļodzījās kājas. Tas bija Bags! Klusi slīdēdama gar sienu no krūma uz krūmu, meitene pameta vārtus. Viņa centās netrokšņot, lai nemodinātu zvēra instinktus, taču Bags jau bija viņu pamanījis un sekoja lēnām un nedroši, it kā šaubīdamies, vai drīkst uzklupt laupījumam. Varbūt ir kāds cits ceļš, meitene domāja, laiku pa laikam satraukti atskatīdamās un žņaugdama rokā revolvera spalu. No izbailēm un noguruma viņas pieri klāja auksti sviedri.

Adele atrāvās no sienas un pārskrēja pāri klajumam. Arī Bags drīz vien iznāca no krūmiem. Orangutans gāja gar sienu un nesteidzās. Ja tā turpināsies, Adele domāja, varbūt viņa pagūs sasniegt kādu izeju no parka un aizbēgt. Varbūt Bags sekoja viņai, ziņkārības dzīts? Taču cerības bija veltīgas. Adele saprata, ka pērtiķis cenšas nogriezt viņai ceļu, tāpēc viņa spēji pagriezās un sāka skriet uz torni. Bags meitenei sekoja. Līdzās tornim sienā bija caurums, pa kuru varēja tikt laukā. Orangutans skrēja, necenzdamies palielināt ātrumu, un visu laiku ieturēja vienādu attālumu.

Tālumā iemirdzējās fermas ugunis. Adelei šķita, ka ferma atrodas tuvu, bet līdz tai bija kādas divas jūdzes. Viņa skrēja pa ceļu un izmisusi redzēja, ka ugunis nemaz netuvojas, bet ir tikpat tālu kā agrāk. Atskatījusies viņa ar šausmām ieraudzīja tumsā iespīdamies Baga acis. Kurp veda ceļš? Paraudzījusies sānis, viņa saprata, kur atrodas. Pa kreisi melnēja Griftaueras vecais tornis.

Nezināmu iemeslu dēl Bags piepeši pārtrauca vajāšanu un, žēlabaini ievaidēdamies, paskrēja sānis. Adele aizelsusies sasniedza torni. Viņas sirds strauji sita, meitene ar abām rokām sažņaudza krūtis. Likās, ka sirds izlēks ārā. Vēl mirklis, un viņa būs tornī.

Negaidot tās priekšā izauga pērtiķa milzīgais stāvs. Spalvaina roka satvēra viņu aiz piedurknes. Adele apstājās. Ja viņa šajā pašā brīdī nepagūs saņemties un neatradis sevi drosmi, lai uzveiktu ienaidnieku, viņa būs pagalam. Zvērs rūca un žēlabaini vaidēja, vilkdams viņu sev līdzi. Adele pacēla revolveri. Bags vēl stiprāk rāva viņas roku. Pirksts nospieda gaili. Šāviena troksnis apdullināja Adeli, un revolveris izkrita tai no rokas. Žēli iegaudodamies, orangutans nokrita zemē, saķēris ar ķetnu ievainoto plecu, tad piecēlās un atvilkās atpakaļ, nenovērsdams savas kvēlojošās acis no meitenes sejas. Ko iesākt? Kā lai tumsā atrod nokritušo revolveri? Ik mirkli ievainotais zvērs varēja uzbrukt un viņu saplosīt. Ja varētu patverties torni! Adele atcerējās, ka Džeks Nebvorts bija pielicis kāpnes pie paša augstākā loga. Tās droši vien vēl nebija aiznestas.

Adele paraudzījās uz zvēru, kurš vēl joprojām tupēja zemē un nenovērsa no viņas acis, tad uzmanīgi sāka virzīties apkārt tornim. Paldies Dievam! Kāpnes bija! Tās gulēja zālē pie pašas sienas. Steidzīgi Adele tās pacēla un pielika pie mūra. Džeks teica, ka pērtiķis nevarēšot uzrāpties pa torņa ārsienu, lai gan koku zari gandrīz vai to aizsniedza. Bags vēl bija redzams. Tumsā varēja saskatīt, kā spīd viņa acu baltumi. Adele ātri uzkāpa augšā, atsēdās uz mūra un ar strauju kustību nogrūda trepes zemē. Pērtiķis pa zāli līda uz torni. Trīs reizes tas mēģināja uzrāpties, bet vienmēr nokrita atpakaļ zemē. Tā viņi sēdēja labu laiku, meitene augšā, pērtiķis lejā, nenovēršot viens no otra acis. Beidzot Bags piecēlās un lēni devās prom. Adele raudzījās viņam pakal un redzēja, kā viņa stāvs pazūd tumsā. Viņa baidījās, ka zvērs var atgriezties, bet viņš nenāca atpakaļ. Meitene piecēlās kājās un caur pussagruvušo šaujamlūku paraudzījās torņa iekšienē. Tur bija tumšs. Uzmanīgi, ar kāju taustot akmeņus, viņa sāka kāpt lejā gar iekšējo sienu.

Adele bija nokāpusi gandrīz līdz pašai lejai, kad viņai

paslīdēja kāja. Meitene zaudēja līdzsvaru un krita. Viņai likās, it kā lidotu melnā bezdibenī, un viņa mežonīgi iekliedzās.

36 Kauli alā

Zemāk, zemāk, zemāk… Taču tas vairs nebija kritiens. Adele juta, ka viņa ripo kopā ar akmeņiem pa slīpu, nelīdzenu virsmu. Dziļāk, dziļāk… Viņas kājas sāpīgi atsitās pret asu klinti. Sāpes atgrieza to īstenībā. Adele pielēca kājās. Kur viņa bija nokļuvusi? Ķermenis smeldza no sasitumiem, galva reiba. Instinktīvi sataustījusi sienu, meitene atbalstījās pret to un kādu brīdi stāvēja, nerodot spēkus pakustēties vai paspert kaut soli.

Adele pataustīja sāpošo kāju. Paldies Dievam, kauls nebija lauzts. Augstu virs galvas viņa saskatīja zvaigžņotas debess gabaliņu un nosprieda, ka tas ir logs, pa kuru viņa iekāpa tornī. Viņa sāka rāpties atpakaļ, taču kāja sāpēja, akmeņi slīdēja un ripoja lejā. Meitene atmeta savu nodomu. Viņa ir pazaudējusi savu kurpi — tā bija pirmā doma, kas Adelei ienāca prātā, un, nometusies uz ceļiem, viņa sāka taustīties ar roku pa zemi, līdz beidzot atrada kurpi, kas bija pa pusei apbērta ar smiltīm. Tās izbērusi, viņa uzvilka kurpi kājā.

Adele sēdēja un nezināja, ko lai iesāk. Tiesa, dienas gaismā būtu vieglāk apskatīt pazemi, kurā viņa bija iekritusi, un atrast izeju. Taču bija tik šausmīgi sēdēt vienai tumsā un gaidīt, kamēr uzausīs gaisma!

Cik tālu stiepās pazeme? Adele raudzījās pa labi un pa kreisi, bet neko nevarēja saskatīt. Piecēlusies viņa uzmanīgi taustījās uz priekšu, turoties gar sienu. Negaidot roka pieskārās akmens izcilnim un uzreiz atrāvās atpakaļ. Siena bija silta! Kā tas varēja būt? Kāpēc siena bija silta? Saspringti ieklausoties klusumā, Adele uzmanīgi pastiepa roku un izdarīja svarīgu atklājumu. Sienā bija neliels padziļinājums, un pēc taustes varēja spriest, ka to iztaisījuši cilvēki. Meitenes pirksti aptaustīja gludās sienas un sirds sāka sist straujāk. Roka bija sajutusi kādu priekšmetu. Lukturis! Viņa to satvēra, sataustīja stikla durtiņas un tās atvēra. Iekšā atradās sveces gals un sērkociņu kārbiņa.

Tas nebija brīnums, kā viņa vēlāk uzzināja, taču tobrīd meitenei likās, ka pats Dievs devis viņai gaismu. Ar drebošu roku viņa aizdedzināja sveci. Liesma lēni iedegās, mezdama uz sienām garas ēnas.

Adele ieraudzīja, ka atrodas šaurā alā, no kuras griestiem karājas stalaktīti, kuri izveidojušies pirms daudziem gadiem, jo pa tiem netecēja ūdens. Alas grīda bija sausa un mitra kļuva tikai dažus solus tālāk. Meitene uzmanīgi devās uz priekšu, turot lukturi augstu virs galvas. Sienā vienādā attālumā bija ierīkotas nišas, pa labi un pa kreisi melnēja pazemes eju caurumi. Ala kļuva arvien augstāka un augstāka, līdz beidzot Adele nokļuva lielā pazemes zālē. Grīda bija nokaisīta ar sīkām, baltām akmens šķembām. Luktura gaismā un melno sienu ēnā tie spīdēja apžilbinoši spoži. Adele pieliecās un pacēla mazu, baltu nūjiņu, bet tūlīt ar šausmām to nometa. Tie bija cilvēka kauli!

No bailēm viņa aizskrēja uz alas tālāko galu, kas pamazām sašaurinājās un izveidojās par koridoru. Tur labajā pusē viņa atkal ieraudzīja padziļinājumu, kurā atradās lukturis ar sveci un sērkociņiem. Kas tos te bija nolicis? Pirmā luktura atrašanu viņa uzskatīja par brīnumu un neprātoja, kā tas tur radies. Otrā luktura atrašana padarīja viņu domīgu. Šajā alā droši vien kāds dzīvoja. Šī doma lika viņas sirdij iepukstēties straujāk. Paņēmusi otru lukturi, jo pirmā svece draudēja drīz apdzist, viņa turpināja uzmanīgi virzīties uz priekšu.

Vienā vietā uz grīdas bija sakrājies ūdens, un viņa saslapināja kājas. Citā vietā viņai nācās pārbrist apakšzemes strautam, kura līmenis sniedzās līdz ceļiem. Pamazām pazemes koridori nogriezās pa labi. Laiku pa laikam Adele apstājās un ieklausījās, cerēdama dzirdēt cilvēka balsi. Pazemes ejas griesti kļuva arvien zemāki. Šajās vietās stalaktīti bija nocirsti, lai atbrīvotu vietu cilvēkam, kas šīs alas izmantoja. Adele apstājās, izbijusies no cilvēka soju trokšņa. Tie atskanēja viņai virs galvas un tiem sekoja dīvains, bet pazīstams troksnis. Automobilis! Tātad viņa bija zem šosejas. Kā tad! Vecā Griftauera taču atradās paugura nogāzē. Tagad viņa tuvojās zemes virspusei, un varbūt pāris solus virs viņas spulgo zvaigznes. Izmisusi Adele raudzījās uz apcirstajiem stalaktītiem un juta, ka viņu pārņem dzīvnieciskas bailes. Taču viņa apzinājās, ka vajag saņemties un nedrīkst zaudēt dūšu…

Pazemes koridors spēji pagriezās pa labi. Priekšā pavērās ieeja uz trešo alu. Adele apstājās kā pārakmeņojusies. Iekšā dega gaisma. Uz grīdas viens otram blakus gulēja divi cilvēku ķermeņi! Ar roku aizspiedusi muti, lai apslāpētu kliedzienu, kas draudēja izlauzties no viņas pamirušajām lūpām, meitene aizvēra acis. Uz grīdas gulošajiem nebija galvu! Tie bija miruši, un ūdens, kas sūcās no griestiem, pilēja tiem virsū. Adele stāvēja un neuzdrošinājās ne pakustēties, ne paskatīties. Beidzot gribasspēks pārvarēja bailes. Viņa nodzēsa lukturi un paskatījās visapkārt. Aiz pirmās alas bija otra, no kuras spīdēja gaisma. Arī tur bija cilvēks, bet viens… Līdzās alai, tumšā koridora dziļumā, pazibēja gaismas stars un līgodamies plūda uz priekšu. Atskanēja sausi, necilvēciski smiekli.

Meitene šausmās piespiedās pie sienas un pamira, aizturējusi elpu. Viņa saprata, cik lielas briesmas tai draud. Ak, ja viņu ieraudzītu… Piepeši alā atskanēja necilvēcisks kliedziens:

"Palīgā! Ak Dievs! Glābiet! Briksen, es negribu mirt!"

Tā bija sera Gregorija Penna balss.

37 Atrisinājums

Tā pati balss lika Maiklam Briksenam mesties caur parku pie čuguna vārtiem. Tur stāvēja automobilis ar iedegtām gaismām. Pie tā tupēja pārbiedēts malajietis.

"Kur pazudis tavs saimnieks?" Maikls ātri jautāja. Malajietis parādīja ar pirkstu uz šoseju.

"Tur," viņš nočukstēja. "Tas dēmons lielajā mašīnā… Viņš aizbēga."

Maikls saprata, kas noticis.

Galvu Mednieks bija uzbrucis Pennam, un tas aizbēdzis.

"Kur viņš aizbēga?"

Malajietis atkal norādīja uz šoseju.

"Tur."

"Palieciet šeit!" Maikls pavēlēja detektīvam, kas bija piesteidzies pie viņa. "Penns var atgriezties. Apcietiniet viņu un uzlieciet rokudzelžus. Droši vien viņš ir apbruņots un varbūt mēģinās izdarīt pašnāvību. Esiet gatavi uz visu!"

Maikls tik labi pazina šīs vietas, ka ar aizsietām acīm varētu atrast katru pauguru laukā. Sers Gregorijs nekur nebija redzams. Tālāk aiz ceļa pagrieziena spīdēja gaisma Longvāla mājas logos, un Maikls devās turp. Penna pēdu nekur nebija. Maikls pārrāpās pāri sētai un pieklauvēja pie durvīm. Nepagāja ne minūte, kad tās atvērās un pats saimnieks sagaidīja viņu uz sliekšņa. Vecajam vīram mugurā bija zīda halāts, apsiets ar platu jostu.

"Ļoti ērts tērps," Maikls nodomāja.

"Kas tur ir?" jautāja Samsons Longvāls, kas slikti redzēja tumsā. "Ko? Mans Dievs! Tas ir misters Briksens, likuma pārstāvis! Laipni lūdzu, ser, nāciet iekšā!"

Viņš plaši atdarīja durvis un ieveda Maildu viesistabā, kuru apgaismoja divi kandelabri un maza petrolejas spuldze.

"Ceru, ka Tauerā nekas nav noticis?" Longvāls satraukts jautāja.

"Kaut kas ir noticis," Maikls vēsi atbildēja. "Vai gadījumā neesat redzējis seru Gregoriju Pennu?"

Vecais virs noraidoši papurināja galvu.

"Nakts ir pārāk mitra, tāpēc es šoreiz negāju pastaigāties kā parasti," viņš teica. "Tā ka ari neredzēju tos notikumus, kuri te bieži atgadās, kolīdz iestājas tumsa. Vai ar viņu kas noticis?"

"Ceru, ka ne," Maikls mierīgi atbildēja. "Domāju, ka mums visiem būs labāk, ja ar viņu nekas nenotiks."

Detektīvs pārskatīja istabu. Viņa skatiens uz mirkli pakavējās pie drēbju pakaramā, kas stāvēja priekšistabā tieši pretī atvērtajām durvīm, un tad pievērsās portretam, kas karājās pie sienas.

"Jūs jūsmojat par manu radinieku?" Longvāls jautāja.

"Nezinu. Katrā ziņā viņam ir interesanta seja."

Longvāls apstiprinoši pamāja ar galvu.

"Vai esat lasījis viņa memuārus?"

Maikls atbildēja apstiprinoši, un veco viru tas nemaz nepārsteidza.

"Jā, esmu lasījis viņa atmiņas. Taču zinātnieki secinājuši, ka tās ir izdomātas."

"Nezinu, es ticu ikvienam vārdam," Longvāls paraustīja plecus. "Mans sencis bija loti izglītots cilvēks."

Džeks Nebvorts būtu loti pārsteigts, ja uzzinātu, ka cilvēks, kas tik neatlaidīgi meklē slepkavu, šajā mirklī mierīgi apspriež vēsturiska sacerējuma labās un sliktās puses. Tas liktos dīvaini un neizprotami.

"Man liekas, ka jūs esat pārāk augstās domās par savu senci, mister Longvāl," Maikls nevērīgi noteica.

Vecais vīrs sadrūma.

"Jūs gribat teikt…"

"Es gribu teikt, ka tamlīdzīgas aizraušanās bieži vien iet nevēlamā virzienā un var pamudināt cilvēku uz darbību, kādu normāli ļaudis nespētu veikt."

Longvāls raudzījās Maiklā ar neslēptu pārsteigumu.

"Kas gan var būt vēl labāks kā sekot izcilu cilvēku piemēram?"

"Taču ne tādā nozīmē, kādā jums šķiet. Jūs uzskatāt par tikumīgu to, kas tāds nevar būt. Ja nu vienīgi pienākumu pildīšana pati par sevi ir attaisnojama. Jūs jaucat diženo ar noziedzīgo, zaudējat atšķirību starp labo un ļauno."

Maikls stāvēja, atbalstījies ar rokām pret galdu, un vērīgi lūkojās vecā vīra augstprātīgajā sejā.

"Es vēlētos, lai jūs tagad brauktu man līdzi uz Čičesteru."

"Kāpēc?" drūmi jautāja Longvāls.

"Jūs neesat vesels, un jums vajadzīga rūpīga kopšana."

Vecais vīrs iesmējās un iztaisnoja plecus.

"Nekad savā mūžā neesmu juties tik vesels, tik spēcīgs un izturīgs kā tagad, mans mīļais draugs!"

Maikls paraudzījās uz vecā vīra spēcīgo, muskuļaino augumu un domās noteica tā svaru un krūšu apmēru, kas liecināja par nenoliedzamu fizisko veselību. Pēc īsa klusuma brīža Maikls jautāja, uzsvērdams katru vārdu:

"Kur ir Gregorijs Penns?"

"Man nav ne mazākās jausmas." Longvāls nenovērsa acis no detektīva pētošā skatiena. Brīdi klusējis, viņš piebilda:

"Nupat mēs runājām par manu radinieku. Tātad jūs viņu zināt?"

"Pazinu to uzreiz, tiklīdz ieraudzīju šo portretu, un baidījos, ka būšu sevi nodevis, taču jūs neko nemanījāt. Jūsu radinieks," Maikls runāja mierīgi un nesteigdamies, "ir Samsons, citā vārdā Longvāls, slavenākais Francijas bende."

Iestājās tik dziļš klusums, ka varēja dzirdēt, kā augšstāvā nosit pulkstenis.

"Jūsu sencim ir daudz nopelnu. Ja atmiņa mani nevil, viņš savu karjeru sāka ar to, ka pakāra trīs cilvēkus. Viņa roka nocirtuši karaļa Ludviķa un karalienes Marijas Antuanetes galvu.

Vecais virs lepni izslēja galvu. Viņa acis staroja, droši vien atmiņas vairoja tā pašapziņu.

"Kāpēc jums ienāca prātā apmesties uz dzīvi Anglijā un slepus piekopt Samsona amatu, nogalinot necilus, dzīves pagurušus cilvēkus, to es nekādi nevaru saprast."

Maikls runāja mierīgi, pat labsirdīgi, it kā apspriestu visikdienišķākās lietas. Longvāls atbildēja viņam tādā pašā tonī:

"Vai tad jūs nepalīdzētu cilvēkam aiziet uz citu, labāku pasauli, ja tas grib izdarīt pašnāvību? Vai tad es nebiju labvēlis tiem cilvēkiem, kuriem pašiem pietrūka dūšas padarīt sev galu?"

"Piemēram, Loulejs Foss?" Maikls jautāja, nenovērsdams acis no vecā vīra.

"Tas bija nodevējs, riebīgs šantāžists, kas gribēja izmantot nejauši atklātu patiesību, lai izspiestu no manis pēc iespējas vairāk naudas."

"Kur ir Gregorijs Penns?" Maikls stingri atkārtoja jautājumu.

Vecā vīra sejā uzplauka mīlīgs smaids.

"Jūs man neticat? Tas nav labi. Es neesmu redzējis seru Gregoriju."

Maikls norādīja uz grīdu, kur vēl kūpēja Longvāla nomestais cigāra gals. ^

"Šajā istabā es redzu pēdas, turklāt dzirdēju kliedzienu. Kur jūs viņu likāt?"

Maikla labā roka sānkabatā sažņaudza revolvera spalu. Mazākā Longvāla kustība, un viņš tiktu nošauts. Maiklam bija darīšana ar bīstamu maniaku, un viņš nevilcinātos ne mirkli.

Taču vecajam vīram nebija nekādu naidīgu nodomu. Viņa balss skanēja mierīgi un laipni kā vienmēr. Viņa vaibstos bija manāms lepnums par pastrādātajiem noziegumiem, kuri viņa uztverē bija taisnīgs un svēts darbs.

"Ja jūs gribat, lai braucu uz Čičesteru, tad jau jābrauc vien būs," viņš iesāka. "Pēc jūsu un jūsu priekšnieku domām, es, bez šaubām, izrādīšos vainīgs, taču jūs izdarāt lāča pakalpojumu cilvēcei, ja pārtraucat manu darbu, kuram esmu iztērējis tūkstošiem mārciņu. Es nedusmojos uz jums. Jūsu pusē ir likums un vara, un man atliek tikai pakļauties."

No lielas ozolkoka bufetes viņš izņēma pudeli, divas glāzes un rūpīgi tās apskatīja.

"Pagaidām iedzersim uz mūsu abu veselību!" viņš teica un ceremoniāli paklanījās, tad ar plašu žestu pacēla savu glāzi pie lūpām.

"Kāpēc jūs nedzerat?" Longvāls izbrīnījies jautāja.

"Kāds ir jau dzēris jūsu vīnu," Maikls norādīja uz pustukšu glāzi, kas atradās uz bufetes, "un viņam tas nav garšojis."

"Mūsu laikos retais prot novērtēt labu vīnu," Longvāls nopūzdamies atteica un, izņēmis zīda kabatlakatiņu, noslaucīja vīna pilienu no halāta atloka.

Maikls stāvēja ar muguru pret kamīnu, turēdams roku uz revolvera, un ik mirkli bija gatavs atvairīt negaidītu uzbrukumu. No kuras puses nāks briesmas un kādas tās būs, to Maikls nezināja, taču saprata, ka briesmas tam uzglūn. Ar visu savu būtni Maikls juta, ka pat acumirklīga neuzmanība var viņam maksāt dzīvību.

"Tā tas ir, mīļais draugs," Longvāls turpināja un pieliecās noslaucīt putekļus no apaviem.

Pirms Maikls paguva aptvert, kas noticis, vecais virs satvēra aiz malām galdautu un no visa spēka uzrāva to virsū detektīvam. Maikls nepaguva atlēkt sānis un pakrita. Galva sāpīgi atsitās pret kamīna malu, revolveris izkrita no rokas. Vienā mirklī vecais bija viņam virsū, piespieda pie grīdas ar visu savu svaru un atlieca rokas uz muguras. Maikls centās pretoties, taču jutās nespēcīgs kā bērns vecā vīra stiprajos apkampienos. Noklikšķēja tērauda rokudzelži, un Maikls pilnīgi zaudēja spēju kustēties.

Ārpusē atskanēja solu troksnis. Longvāls ātri novilka halātu un uzmeta to detektīvam, uz galvas. Tad viņš to vēl cieši sasēja. Šajā brīdī atskanēja klauvējiens pie durvīm. Pārliecinājies, ka gūsteknis padarīts nekaitīgs, Longvāls nopūta petroleja? lampu, paņēma vienu kandelabru un izgāja gaitenī. Ieraugot mājas saimnieku naktskreklā, Skotlendjarda ierēdnis atvainojās par traucējumu un jautāja:

"Vai neesat redzējis misteru Briksenu?"

"Misteru Briksenu? Jā, viņš bija, taču pirms stundas ceturkšņa aizgāja. Teica, ka braukšot uz Čičesteru."

Maikls dzirdēja balsis, taču nevarēja saklausīt, kas runā un par ko tiek spriests. Zīda drāna, kas cieši apņēma galvu, viņu gandrīz vai nosmacēja. Maikls bija jau pa pusei zaudējis samaņu, kad Longvāls atgriezās viesistabā un atbrīvoja gūsteknim galvu.

"Ja kliegsiet, es aizšūšu jums muti!" viņš teica tik mierīgā un labsirdīgā balsī, ka nebija pat iespējams ticēt, ka viņš savus draudus varētu izpildīt. Taču Maikls zināja, ar ko viņam darīšana, zināja, ka Longvāla sencis ne vienu vien reizi bija lietojis šo paņēmienu, lai nomierinātu pārāk skalus upurus. Cienījamais kungs, kura portrets karājās pie sienas, ne tikai kāra un cirta galvas, bet ari smalki pārzināja spīdzināšanas mākslu.

"Man loti žēl, ka jums nāksies atvadīties no dzīves zemes virsū," vecais vīrs turpināja ar patiesu nožēlu. "Jūs esat tik jauns, un es izturējos pret jums ar dziju cienību un bijāšanu. Likums ir svēts, un tā pārstāvjus es allaž esmu augstu vērtējis."

Viņš izvilka bufetes apakšējo atvilktni, izņēma tīru salveti, rūpīgi pārlocīja un cieši aizsēja Maiklam muti. Tad piecēla detektīvu un nosēdināja viņu krēslā.

"Ja es būtu jaunāks un drosmīgāks, tad uzspraustu jūsu galvu uz Skotlendjarda čuguna režģu sētas. Tā ir loti piemērota šim nolūkam. Domāju, ka reiz kādā jaukā dienā liktenis man atsūtīs kādu augstāku ierēdni — ministru vai pat premjerministru. Manam sencim taču bija tas gods sodīt ar nāvi karaļus un politisko partiju vadoņus, kā, piemēram, Dantonu, Robespjēru un citus."

Maikls nevarēja atbildēt, jo mute bija aizsieta. Sāpēja arī galva, bet prāts strādāja skaidri. Viņš gaidīja, ko darīs ārprātīgais vecis, taču saprata, ka glābiņa nav. Kādas drausmīgas ainas gan bija norisinājušās šajā mājīgajā viesistabā? Arī Bags te droši vien bija gulējis bez samaņas, kad tik tikko nekjuva par maniaka upuri. Upuri padarīja nekaitīgu ar hlorālhidrātu, kas bija piejaukts vīnam. Taču Longvāls bija kļūdījies, jo tas nevarēja nogāzt no kājām pērtiķi, kas bija atnācis uz Doverhauzu, sekodams malajietim un malajietei. Bags izglābās, zināms, tikai tāpēc, ka viņa muskuli bija stiprāki par rokudzelžiem. Longvāls izņēma no bufetes dzelzs āķi un piestiprināja to pie kamīna čuguna režģa. Maikls vēroja veco vīru un nesaprata, ko viņš grib darīt. No bufetes tika izvilkta gara virve ar mezgliem. Vecais piesēja to pie āķa un pacēla paklāja galu. Zem tā atradās liela lūka. Tā atvērās, un parādījās tumšs caurums. Lejā neko nevarēja redzēt, taču no dziļuma atskanēja savāds troksnis. Vecais apsēja Maiklam ap vidu virvi un noņēma salveti.

"Tagad tā nav vairs vajadzīga, ser," viņš ieica, aizstiepdams detektīvu pie cauruma un lēni laizdams to lejā.

"Kad jūsu kājas pieskarsies zemei, pasakiet man," Longvāls teica, "tad es nolaidlšos lejā pats."

Lejup slīdēšana ilga dažas minūtes. Beidzot Maikla kājas pieskārās zemei. Ar īsu kliedzienu viņš to darīja zināmu.

"Laimīgi nolaidāties?" Longvāls pajokoja. "Esiet tik laipns un paejiet nost. Es laidīšos zemē ar virvi un varu netīšām uzbraukt jums virsū."

Maikls sakoda zobus un pagāja sāņus.

Augšā ar troksni aizkrita lūka.

Līdzās detektīvam kāds sakustējās un ievaidējās.

"Vai tas esat jūs, Penn?"

"Kas jūs tāds?" izbailēs dreboša balss jautāja. "Ak Briksens! Kur mēs atrodamies? Kas noticis? Kā es te nokļuvu? Tas vecais velns mani piedzirdīja. Es bēgu… tas ir viss, ko atceros. Gribēju paņemt viņa automobili. Ak Dievs! Nu viss pagalam!"

"Vai jūs šāvāt, kad skrējāt no mājas?"

"Neatceros. Biju piedzēries un neko neapjēdzu. Kur mēs atrodamies, Briksen? Policija taču mūs atbrīvos no šejienes?"

"Cerēsim, ka tā atradīs mūs pie dzīvības," Maikls drūmi atbildēja. Baronets šausmās ievaidējās.

"Kas viņš ir? Jūs redzējāt viņu? Vai te ir katakombas? Es tiku dzirdējis par tām. Cik te mitrs, vai jūs ko redzat?"

"Es redzēju gaismu," nomurmināja Maikls "taču laikam man tikai tā būs izlicies. Kur ir Adele Lemingtone?" viņš jautāja pēc klusuma brīža.

"To zina tikai Bags," Penns nopūtās, un Maikls dzirdēja, ka viņam klab zobi. "Es domāju, ka Bags būs dzinies viņai pakal. Taču tas viņu neaiztiks. Bags ir apbrīnojams dzīvnieks. Es vēlētos, kaut viņš būtu te!"

"Arī es vēlētos, lai kāds te būtu!" Maikls vaļsirdīgi atzinās. Viņš neatlaidīgi pūlējās atbrīvoties no rokudzelžiem, taču saprata, ka visi pūliņi ir veltīgi. Cilvēkam nebija pa spēkam salauzt tērauda slēdzeni. Revolveri viņš bija pazaudējis. Tiesa, kabatā viņam bija garš un ass nazis, kurš ne vienu vien reizi bija glābis viņu no bandītiem, taču Maikls saprata, ka izmantot šo ieroci viņam neizdosies.

Pa to laiku Longvāls sasniedza alas dibenu un, pacēlis virs galvas laternu, zobgalīgi aplūkoja gūstekņus.

"Piedodiet, ka liku jums gaidīt. Tūlīt aizvākšu jūs no šejienes. Negribu, ka mani viesi dabū iesnas šajā mitrajā telpā."

Vecā vira smiekli kā atbalss nodārdēja šais pazemes velvēs. Logvāls aizdedzināja trīs lukturus, kas stāvēja uz klints izciļņa, un alā kļuva gaišs. Maikls paraudzījās uz sienām. Viņa skatiens pārsteigumā apstājās pie paaugstinājuma alas vidū, kas bija apsegts ar sarkanu drēbi. Lai gan detektīvs bija sagatavojies redzēt dažādus pārsteigumus, tomēr viņš neviļus nodrebēja. Giljotīna!

Neparastā ierīce bija uzstādīta uz koka paaugstinājuma, kas bija nokrāsots spilgti sarkanā krāsā. Maikls neticēja savām acīm. Trisstūrains, ass nazis nokarājās sarkanā koka rāmīļ lejā atradās melns grozs, kurā iekrita nocirstā galva. Maikls labi pazina šo "briesmīgo atraitni" un bija vērojis, kā tā darbojas Francijas cietumos. Viņš atcerējās arī svilpjošo skaņu, ar kādu krita nazis, aizraidot dzīvību mūžībā.

"Tā ir atraitnīte," Longvāls zobgalīgi teica un maigi noglāstīja rupjo koka rāmi.

"Ak Dievs! Palīdziet, glābiet!. Es negribu mirt!" mitrajās velvēs atskanēja Penna izmisuma pilnais kliedziens. Longvālam nebija cepures. Kailais pakausis spīdēja laternu gaismā, taču ārprātīgā sejā nebija nekā smieklīga. Viņš zemu paklanījās un majestātiski noteica:

"Kuram pirmajam būs tas gods salaulāties ar "atraitnīti"?"

"Tikai ne man!" iespiedzās Penns un piespiedās pie sienas. "Es negribu mirt!"

Longvāls lēni pienāca pie viņa un piecēla kājās.

"Saņemieties! Tā stunda ir situsi!"

38 Briksena meklēšana

Džeks Nebvorts sagaidīja uz ceļa automobili, kas atgriezās no Čičesteras.

"Viņa tur nav. Viņš nav bijis arī policijas iecirknī," teica šoferis, apturot mašīnu līdzās režisoram.

"Varbūt viņš ir pie Longvāla?"

"Es satiku misteru Longvālu. Viņš teica, ka kapteinis esot aizbraucis uz Čičesteru. Droši vien viņš būs kļūdījies."

Nebvorts sarauca pieri. Viņiam ienāca prātā negaidīta doma. Longvāls! Dīvains cilvēks, un aizdomīgi ir tas, ka… Vai tiešām? Viņš atcerējās savādās pretrunas, kurās vairākkārt bija pieķēris veco vīru. Arī neatlaidība, ar kādu vecis centās viņu pierunāt, lai tiktu uzfilmēta aina no tā senča dzīves.

"Brauksim pie viņa," Nebvorts teica, "es pats gribu aprunāties ar veco vīru."

Viņi ilgi klauvēja pie Doverhauzas durvīm, bet neviens neatvēra.

"Tā ir viņa viesistaba," Džeks Nebvorts norādīja uz logu, kurā dega lampa.

Inspektors Lails tik stipri iemeta ar akmeni pa logu, ka izbira stikls, taču neviens neatsaucās.

"Tas man nemaz nepatīk," Nebvorts nomurmināja.

"Ja jums nepatīk, tad man ne tik," inspektors čukstēja. "Pamēģiniet atvērt logu, Smit!"

Pēc mirkļa logs attaisījās, taču tam priekšā bija dzelzs režģis.

"Neko darīt," inspektors sacīja. "Pamēģināsim atvērt kādu augšstāva logu. Palīdziet man sasniegt karnīzi."

Ar konstebla palīdzību inspektors Lails uzrāpās uz karnīzes un ielīda pa logu istabā. Tā bija tā pati istaba, kurā Adele gulēja tajā naktī, kad to gandrīz nolaupīja Bags. Viņš palīdzēja uzrāpties arī konsteblam, un pēc pāris minūtēm ārdurvis tika atvērtas no iekšpuses.

"Cik varēju manīt, mājā neviena nav," konstebls paziņoja. Inspektors atrada uz galda lampu un to aizdedzināja.

"Kas tad tas?" iesaucās inspektors, kad tie bija iegājuši viesistabā, un norādīja uz dzelzs āķi, kas bija piestiprināts pie kamīna režģa. "Ko tas nozīmē?" viņš pacēla virvi, kas stiepās zem paklāja.

Pēkšņi Džeks Nebvorts iekliedzās:

"Briksena revolveris!"

Uz grīdas gulēja policista ierocis. Inspektors to apskatīja, tad pievērsās āķim un virvei.

"Nesaprotu! Pārmeklējiet visas malas, apskatiet skapjus un lādes, izklaudziniet sienas. Te kaut >kur jābūt slepenām durvīm. Šajās vecajās mājās ir daudz noslēpumu."

Meklēšana nedeva nekādus rezultātus.

Inspektors Lails noņēma no kamīna āķi un nesaprašanā to aplūkoja. Atnāca kāds no policistiem un paziņoja, ka esot pagalmā uzgājis garāžu.

Tā bija neparasti gara būve, taču iekšpuse bija daudz mazāka par ārpusi. Iekšā atradās vecs, nolietots automobilis. Aiz tā bija uzmūrēta jauna siena. Džeks Nebvorts piegāja un pieklaudzināja pie tās.

"Tā ir šķērssiena, aiz tās atrodās cita telpa."

Kaktā mētājās ķēdes gabals. No pirmā acu uzmetiena nevarēja saprast, kāpēc tas te atrodas, taču, labi ieskatoties, varēja redzēt, ka ķēde stiepjas aiz sienas pa rūpīgi izurbtu caurumu. Inspektors spēcīgi pavilka ķēdi, un siena aizslīdēja sānis, atklādama ieeju citā garāžā, kurā atradās cits automobilis. Mašīna bija pārklāta ar brezentu, varēja redzēt vienīgi radiatoru. Nebvorts norāva brezentu un paziņoja:

"Šis ir tas automobilis!"

"Kāds automobilis?" inspektors jautāja.

"Automobilis, ar kuru nesen brauca Galvu Mednieks," Nebvorts teica. "Viņš sēdēja mašīnā, un Briksens gribēja viņu apcietināt. Es varētu šo mašīnu pazīt starp tūkstoš līdzīgām! Briksens atrodas Doverhauzā un ir Galvu Mednieka nagos. Lai Dievs tam žēlīgs!"

Nebvorts, inspektors un policisti skriešus atgriezās namā. Un atkal Lails apstājās pie virves un āķa. Piepeši konstebls pacēla paklāju un atbīdīja to malā. Grīdas vidū atradās lūka. Atvēris lūku un ielūkojies dzijumā, inspektors nobālēja un drebošā balsī nočukstēja:

"Par vēlu, par vēlu…"

39 Nāvessods

Grūti ir dzirdēt aiz bailēm prātu zaudējuša cilvēka kliedzienus. Maikla nervi bija stipri, taču viņam vajadzēja sakopot visu savu gribasspēku un sāpīgi iecirst nagus delnās, lai nezaudētu pašsavaldīšanos.

"Paklausieties, Longvāl!" viņš teica, kad kliedzieni bija aprimuši un pārvērtušies par histērisku vaimanāšanu. "Ja jūs to izdarīsiet, tad lāsts gulsies pār jums un visiem jūsu pēcnācējiem."

Vecais ar smaidu paraudzījās uz savu otro gūstekni, bet neatbildēja. Pacēlis rokās Pennu, kas no bailēm bija zaudējis samaņu, viņš to kā mazu bērnu aiznesa uz briesmīgo mašīnu un nolika ar seju uz leju koka gropē. Viņš nesteidzās. Nāvessoda procedūra acīmredzot sagādāja viņam lielu baudu. Roka pieskārās rāmim, briesmīgais nazis krita lejup, taču atskanēja sauss klakškis — un asmens apstājās pusceļā.

"Tas ir mans izgudrojums!" ar lepnumu teica vecis, pār plecu paraudzījies uz Maiklu.

Detektīvs aizgriezās, lai neredzētu slepkavas seju. Viņa skatiens slīdēja pa pazemes sienām, līdz apstājās pašā attālākajā galā. Piepeši viņš ieraudzīja ko tādu, kas lika asinīm sastingt dzīslās. Vispirms viņam šķita, ka nāves bailes radījušas halucinācijas.

Adele!

Viņa, vāji apgaismota, stāvēja pie sienas un šķita, ka tās tērps ir sienas krāsā. Tā bija viņa. Maikls nometās ceļos un izmisīgi pastiepa saslēgtās rokas. Longvāls atskatījās.

"A, daiļā dāma!" viņš pajokoja. "Cik patīkami! Es allaž tiku sapņojis beigt savu karjeru tāpat kā mans sencis, kad pati karaliene nolieca kaklu viņa priekšā! Cik patīkama tikšanās!"

Viņš lēni tuvojās meitenei, nepiegriežot vērību revolverim viņas rokā. Viņam pat prātā neienāca, ka meitene varētu viņu nošaut. Priecīgs smaids rotāja neprātīgo seju, roka pastiepās sveicienam.

"Šaujiet!" Maikls mežonīgi iekliedzās. "Dieva dēl, šaujiet!"

Adele mirkli vilcinājās, tad nospieda gaili. Šāviena nebija. Revolveris, kuru viņa atrada uz grīdas, bija sarūsējis un nedarbojās. Viņa pagriezās, lai bēgtu, bet veča rokas to satvēra un rāva atpakaļ.

"Pagaidiet, mana mīlā! Ļaujiet man noglāstīt arī jūsu kakliņu!"

Adele centās atbrīvoties, taču vecis pacēla viņu savās spēcīgajās rokās un nesa kā lelli. Meitene juta, ka viņu pārņem drausmīgs vājums un nevarība. Viņa nespēja izteikt ne vārda, lai gan bija pie skaidras apziņas. Maikls izmisīgi pūlējās saraut rokudzelžus un lūdza Dievu, lai meitene zaudētu samaņu, jo tikai bezsamaņa atpestītu viņu no pirmsnāves šausmām.

"Ar ko lai tagad sāku?" murmināja Longvāls, kasīdams pakausi. "Būs labāk, ja daiļaviņai kā sievietei dosim priekšroku. Tas atpestītu viņu no pārliecīgām mokām, kaut gan…"

Longvāls domīgi paraudzījās uz pusdzīvo Penna ķermeni un pabīdīja to tā, lai kakls atrastos zem asmeņa. Tad viņš pievērsās Adelei.

Pēkšņi Maikls izdzirda dīvainas skaņas. Kāds rāpoja pa alas gridu. Liels, pinkains radījums niknām acīm vēroja bendi.

Bags! Orangutans! Viņa spalva bija notriepta ar asinīm, galvu klāja pelēki putekli. Zvērs apstājās, ar ķetnu maigi pieskārās baronetam pie sejas, tad, strauji pagriezies, uzklupa Longvālam. Vecis nokrita zemē un veltīgi pūlējās aizstāvēties. Bags uzsēdās viņam uz krūtīm un, nikni rūkdams, sāka to žņaugt.

Piepeši viņš strauji uzslējās kājās, pacēla veča smago ķermeni gaisā, ar brīvo roku nogrūda Pennu no gropes un nolika viņa vietā Longvālu, ar seju pret zemi un tieši zem giljotīnas asmeņa. Maikls šausmās sastinga. Pērtiķis taču reiz bija redzējis, kā izpilda nāvessodu! No šīs alas viņš bija izbēdzis tajā naktī, kad tika nogalināts Foss. Orangutans bija iegaumējis, kā jārīkojas ar giljotīnu. Maikls redzēja, ka Bags cenšas atcerēties procedūras kārtību un sīkumus. Nolaidis koka rāmi, viņš piespieda Galvu Mednieka pakausi. Šajā mirklī Maikls izdzirda troksni virs sevis un, paraudzījies augšup, ievēroja, ka lūka viesistabā ir atvērta. Arī Bags dzirdēja troksni, taču bija pārāk aizņemts, lai pārtrauktu darbu. Longvāls atguva samaņu. Viņš izmisīgi purināja galvu, cenzdamies atbrīvoties. Taču pēc mirkļa saprata likteņa nenovēršamību. Domās viņš saspringti meklēja frāzi, ar kuru varētu cienīgi atvadīties no dzīves.

"Man novēlētais pienākumi ir izpildīts… Pie tevis dodas… Atriebējs!…"

Bags parāva sviru. īss svilpiens. Svelpjoša naža skaņa pārtrauca ārprātīgā vīra pirmsnāves runu.

Inspektors Lails, stāvot pie lūkas, redzēja, kā nozib nāvējošais asmens, un šausmās ievaidējās. Taču no lejas atskanēja pazīstamā balss:-

"Viss kārtībā, inspektori Virve atrodas bufetē. Ātrāk laidieties lejā un paņemiet līdzi revolveri!"

Atriebēja bufetē atradās otra virve. Inspektors veikli piestiprināja to pie āķa un pēc pāris minūtēm bija lejā alā.

"Nebaidieties no pērtiķa, viņš jūs neaiztiks," Maikls teica.

Bags, maigi rūkdams, kā māte bērnu aprūpēja savu paģībušo saimnieku.

"Aiznesiet projām mis Lemingtoni!" Maikls'pavēlēja, kolīdz inspektors bija noņēmis viņam rokudzelžus.

Meitene bez samaņas gulēja līdzās giljotīnai. Par laimi, bezsamaņa bija atpestījusi viņu no drausmīgā nāvessoda skata. Arī otrs policists nolaidās lejā, un pēc brīža veikli un ātri, par spīti saviem gadiem, ari Džeks Nebvorts bija lejā. Režisors atrada izeju no alas un palīdzēja aiznest meiteni.

Atbrīvojis baronetu no rokudzelžiem, Maikls pagrieza viņu uz muguras. Paskatījies viņam sejā, Maikls redzēja, ka Griftaueras īpašnieks zaudējis prātu, ja ne uz visiem laikiem, tad uz ilgāku laiku gan.

Bags saprata, ka viņa saimniekam neviens ļaunu nedarīs, un klusēdams sekoja Maikla kustībām. Detektīvs neviļus atcerējās, kā Bags bija paodis savu ķetnu pēc rokasspiediena.

"To viņš dara tāpēc, lai atcerētos, ka jūs esat mans draugs," toreiz bija teicis baronets.

"Nem viņu!" Maikls teica lēni, pa zilbēm izrunādams vārdus, kā to bija darījis Penns. Bags nevilcinoties noliecās un pacēla sava saimnieka ķermeni. Maikls aizveda viņu uz izeju, uzkāpa pa kāpnēm un aizveda uz namu. Māja bija pilna ar policistiem. Tie pārsteigti noraudzījās orangutanā.

"Uznes augšā un noguldi gultā! Maikls pavēlēja.

Pa to laiku Džeks Nebvorts bija aiznesis Adeli uz savu mašīnu un aizbraucis uz Čičesteru. Meitene nebija atguvusi samanu, un Nebvorts pēc iespējas ātrāk gribēja aizvest viņu no drausmīgās mājas.

Maikls atgriezās katakombās policistu pavadībā un rūpīgi tās pārmeklēja. Bezgalvainie līķi skaidri liecināja par Galvu Mednieka darbību.

"Te ir vecās leģendas atrisinājums," teica Maikls, ieiedams lielajā alā, kuras grīda bija klāta cilvēku kauliem. "Tie ir to bruņinieku un skvairu kauli, kas, gāja bojā, iegrūstot zemei. Un te ir viņu zirgu kauli."

Kā Adele bija nokļuvusi katakombās, kļuva zināms, kad Maikls aizgāja līdz slīpajai nogāzei zem vecā torņa, kur meitene bija iekritusi.

"Vēl viens noslēpums atklāts. Droši vien Griftaueru cēluši romieši. Tornis uzcelts, lai aizsargātu ieeju pazemē. Eja nebija aizmūrēta, lai svaigs gaiss varētu ieplūst katakombās. Longvāls to izmantoja kā savu upuru kapsētu, kā arī lai varētu nepamanīts iziet no mājas." Maikls atrada lukturi un sērkociņus, ko meitene bija lietojusi, un tas apstiprināja viņa minējumu pareizību.

Atgriezies pie giljotīnas, Maikls ilgi stāvēja pie "briesmīgās atraitnes" un klusēdams raudzījās uz bezgalvaino līķi gropē. Ārprātīgā rokas bezspēcīgi nokarājās uz leju, un no pārcirstā kakla melnā straumē lēni sūcās asinis.

"Nesaprotu, kādā veidā viņš šeit ievilināja savus upurus?" inspektors jautāja, un viņa balss skanēja kā izbiedēts čuksts.

"Šis jautājums jāpēta psihologiem, ne mums," Maikls teica pēc ilga klusuma brīža. "Viņš meklēja cilvēkus, kuri bija! nodomājuši izdarit pašnāvību, un sapina viņus savos tīklos.

Upuru galvas viņš sūtīja uz policijas iecirkni tāpēc, lai varētu izrakstīt miršanas apliecību un nogalinātā radinieki saņemtu apdrošināšanas naudu. Viņš darbojās apbrīnojami veikli… Vēstules, kā jau jūs zināt, savāca nabadze un nosūtīja uz citu adresi, bet tur tās jau iepriekš sagatavotās aploksnēs no jauna nodeva pastā. Aploksnes glabājās īpašā, tumšā kārbā, un saņēmējam tika piekodināts izņemt tās ne ātrāk kā stundu pirms iemešanas pasta kastītē. Tur pēc kāda laika adrese izzuda un tās vietā parādījās cita."

"Simpātiskā tfhte?"

Maikls pamāja.

"Tas ir vecs triks. To lieto starptautiskās zagļu bandas un spiegu organizācijas. Bet jaunā adrese bija Doverhauza. Nodzēsiet lukturi, un ejam prom!"

Inspektors nopūta sveces lukturī un neviļus nodrebēdams paskatījās uz ēnām, kuras pazibēja uz sienas.

"Manuprāt, atstāsim pagaidām te visu tā, kā ir," viņš nedroši piebilda.

"Jā, atstāsim," Maikls piekrita un devās uz izeju.

40 Filmēšana turpinās ,

Pagāja trīs mēneši, kopš tika atklāts Doverhauzas noslēpums. Tas bija pietiekams laiks, lai Penns atgūtos no briesmīgā nervu satricinājuma un tiktu ieslodzīts cietumā uz sešiem mēnešiem par dažādiem likumu pārkāpumiem. Giljotīnu novietoja Melnajā muzejā Temzas krastmalā, kur jaunie policisti varēja iepazīties ar dažādiem nozieguma ieročiem. Pilsētā jau sāka aizmirst Galvu Mednieku.

Maiklam šķita, ka ir jau pagājis miljons gadu, kopš viņš pēdējo^ reizi bija sēdējis studijā pie galda un klausījies, kā

Džeks Nebvorts māca Konolijam mīlas mākslu. Līdzās pirmajam mīlētājam stāvēja Adele Lemingtone, kuras slava pa šo laiku bija jau uzplaukusi. Pie sienas, blakus operatoram, turot rokā kūpošu cigareti, sēdēja Stella Mendoza un vērīgi raudzījās uz savu bijušo partneri.

"Jūs gribat mani mācīt, mister Nebvort, kā jāizturas pret meiteni?" žēlojās Konolijs. "Ak kungs, vai tad es visu mūžu esmu gulējis uz ausim? Vai tiešām jūs domājat, ka es nezinu, kā mīlētāji izturas pret sievietēm?"

"Mani neinteresē, kā jūs apejaties ar savām mīļākajām," dusmīgi atbildēja Nebvorts. "Es mācu, kā jums jāizturas pret manu mīļoto. Te es nekādas patvaļības nepieļaušu! Apņemiet vinu ar labo roku, Konolij. Pielieciet galvu, tagad pagriezieties mazliet uz kreiso pusi. Pastiepiet zodu uz priekšu. Pie joda! Smaidiet taču! Vai tas ir smaids?" vecais virs uztraucās. "Smaidiet, it kā būtu iemīlējies vinā! Iedomājieties, ka mīlat vinu vairāk par savu dzīvību. Nu, tā jau ir labāk. Jums ir tāds ģīmis, it kā jūs būtu norijis citronu. Skatieties acis! Acis, kad jums saka! Nu tā! Tagad visu atkārtosim."

Nebvorts skraidīja, mētājās ar rokām, laboja un beidzot ar izmisuma pilnu žestu izdvesa:

"Jupis jūs rāvis! Lai būtu tā! Kamera!"

Iedegās lielie prožektori un uz brīdi apžilbināja aktierus. Dinamomašīnas tarkšķēšana nespēja pārspēt Nebvorta satraukto balsi.

"Motoru!"

Operators pagrieza kameras kloķi. Sākās filmēšana.

"Šodien pietiks, Konolij!" Džeks paziņoja. "Tagad jūsu kārta, mis Mendoza!"

Adele pienāca pie Maikla un apsēdās viņam līdzās.

"Misteram Nebvortam taisnība," viņa teica. "Konolijs neprot nospēlēt mīlas skatus."

"Kurš tad prot?" Maikls jautāja. "Vienīgi īsti mīlētāji," viņš kautrīgi piebilda.

"Aktierim jaiedveš sev, ka viņš ir iemīlējies," Adele neatlaidās. "Nesaprotu, kāpēc viņu uzskata par labāko mīlētāju Anglijā?"

Maikls pasmaidīja.

Pēc klusuma brīža Adele jautāja:

"Kāpēc jūs vēl arvien esat te? Manuprāt, jūsu darbs Čičesterā ir pabeigts."

"Ne gluži," viņš mīklaini atbildēja. "Man vēl jāaiztur kāda persona.

Adele ātri paraudzījās uz detektīvu.

"Gribat vēl kādu apcietināt?"

"Es neesmu vēl pilnīgi pārliecināts, vai man izdosies viņu apcietināt."

"Vai tā ir sieviete?"

Maikls klusēdams pamāja.

"Ko viņa nodarījusi?"

"Viņas vainu pilnībā grūti noteikt," izvairīgi atbildēja Maikls, "taču viņu var apsūdzēt dažādos nodarījumos. Pirmkārt, viņa mulsina citiem prātu. Otrkārt, nopietni apdraud kāda sabiedrības locekļa veselību, treškārt, nežēlīgi izturas pret cilvēku jūtām."

"Ak tā?"

Adele skanīgi iesmējās.

"Manuprāt, tās ir jūsu un varbūt arī manu murgu sekas tonakt, hospitāli. Bet, tā kā visi redzēja, ka jūs skūpstāt • mani, tad galvu zaudējis bijāt jūs, nevis es. Nē," viņa piebilda, "es netaisos precēties. Es…"

"Dieva dēļ, nesakiet, ka gribat ziedot savu mūžu mākslai!" viņš pārtrauca. "Tā saka visi."

"Nekam es sevi neziedošu. Vienkārši negribu, ka mans labākais draugs izdara kļūdu, kuru vēlāk visu mūžu nožēlos. Jums paveras spīdoša karjera, Maikl, un precības var to izpostīt."

"Kad beigsiet par mani zoboties, es jums kaut ko pasaelšu," Maikls paziņoja. "Es iemīlēju jūs jau tobrīd, kad pirmoreiz ieraudzīju."

"To es zinu," viņa atteica, "citādi jau jūs nemaz nevarējāt iemīlēties. Tieši tas man jūsos patīk. Pirmo reizi jūs ieraugot, es nebiju sajūsmā, otrā tikšanās radīja manī dusmas. Kopš tā laika es pati nezinu, kā paciešu jūsu sabiedrību. Vārdu sakot, pagaidiet, kamēr es pārģērbšos un noņemšu grimu."

Viņa aizskrēja uz ģērbtuvi. Maikls piecēlās un piegāja pie Nebvorta.

"Adele! Viņa ir braša meitene. Nupat saņēma piedāvājumu no Amerikas — nevis no Holivudas, bet no Ņujorkas. Es ieteicu viņai to nepieņemt, kamēr nebūs kļuvusi slavena Anglijā. Taču, manuprāt, viņai mani padomi nav vajadzīgi."

"Kā tā?"

"Viņa precas!" Džeks drūmi paziņoja. "Es to nojaušu pēc dažām pazīmēm, un tā tas arī ir. Viņa precas un pārtrauc kinozvaigznes karjeru — ticiet maniem vārdiem."

"Vai nezināt, ar ko viņa precas?"

Džeks nicīgi iespurdzās.

"Ne jau nu ar Konoliju, varat būt mierīgs!"

"Skaidrs, ka ne ar mani!" noskaities metās starpā Konolijs, kuram bija smalka dzirde. "Es neesmu tāds muļķis, lai precētos. Sieva— tā ir cilpa kaklā. Aktieris vairs nevar izvērst savu talantu. Ja jau esam sākuši par to runāt, mister Nebvort, tad sakiet vaļsirdīgi, vai visu neveiksmju vaininieks esmu es? Vai jums nav ienācis prātā, ka mis Lemingtone ne gluži… kā lai to pasaka?… Ka viņai mīlestībā nav nekādas pieredzes? Viņa nespēj saprast…"

"Jūs maldāties!" iebilda Stella Mendoza, kura studijā bija atguvusi iepriekšējo stāvokli un aizmirsusi savu greizsirdību uz Adeli.

"Nē, es nemaldos!" ietiepīgi atkārtoja Konolijs. "Man Anglijā ir bijis tik daudz mīlas dēku kā nevienam aktierim, un es varu jums pateikt, ka mis Lemingtone ir pavisam nejūtīga būtne, viņai nav pat…" Viņš apklusa, nenobeidzis savu domu, jo parādījās Adele. Viņa jautri atvadījās no visiem un devās projām. Maikls viņai sekoja.

"Jūs esat nejūtīga būtne," viņš teica, vedot viņu pāri ielai.

"Kas to teica? Izklausās pēc Konolija. Tas ir viņa iemīļotākais teiciens."

"Viņš apgalvo, ka jūs neko nejēdzat no mīlestības."

"Ļoti iespējams," viņa īsi atteica tik izaicinošā tonī, ka Maikls neuzdrīkstējās turpināt sarunu par šo tematu.

Klusēdami viņi sasniedza māju, kurā dzīvoja Adele.

"Vienīgais pareizais ceļš ir," Maikls nopūtās, atceroties Džeka Nebvorta vārdus, "apņemt viņu ar labo roku, noliekt galvu un…"

Negaidot Adele atradās viņa apkampienos, taču viņa necentās atbrīvoties. Viņa piespiedās pie Maikla krūtīm, pacēla galvu un sniedza viņam miklās, mazliet pavērtās lūpas.

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. Vollesa darbus:

Ceturtais mēris

Pie 3 ozoliem

Londonas tumšās acis

Noslēpumainais testaments

Bongindas karalis

Dvēseļu kapteinis

Pazudušais miljons

Miljonāra kaimiņš

Cilvēks, kas zina visu

Trīs taisnīgi vīri

Spoku nams

Savādā grāfiene

Za|ais strēlnieks

Kaislību upuri

Dižciltīgais klaidonis

Hipodroma blēži

Nodevēju vārti

Šausmu eņģelis Lords Bokseris

Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs

SAGATAVOŠANA:

Cilvēks no Marokas

Grāmatas var iegādāties visas grāmatnīcas. Preses apvienības kioskos un lauku pasta sakaru nodaļās

Džons Fleks

Tālrunis: 1-7280728

Content

Volless Edgars Atriebējs

1 Galvu Mednieks

2 Krustmeita

3 Galvenā loma

4 Loulejs Foss

5 Pils īpašnieks

6 Zobeni

7 Bags

8 Misters Longvāls

9 Atvērtais logs

10 Zīme uz ruts

11 Kliedziens tornī

12 Atgriešanās Čičesterā

13 Mendoza cīnās

14 Detektīvi no Skotlendjarda

15 Foss dod padomu

16 Logs tornī

17 Izlūkgājiens nakti

18 Elmera vestes kabata

19 Longvāla nemiers

20 Galva

21 Nopratināšana

22 Zvēra pēdas

23 Automobilis

24 Roka

25 Katakombas

26 Tornis

27 Baga atgriešanās

28 Sludinājums

29 Klaidonis

30 Izskaidrošanās ar Gregoriju

31 Neveiksme

32 Meklēšana

33 Kas notika ar Adeli

35 Atkal tornī

36 Kauli alā

37 Atrisinājums

38 Briksena meklēšana

39 Nāvessods

40 Filmēšana turpinās ,

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. Vollesa darbus:

SAGATAVOŠANA: