Volless Edgars

Baisais mūks

Edgars Volless

BAISAIS MUKS

Romāns

1

Visu nakti O'Šī bija drausmīgā noskaņojumā. Viņš satraukts staigāja pa nogāzi šurpu turpu, klusu pats ar sevi sarunādamies, žestikulēja, it kā uzstātos lielas auditorijas priekšā, un ik pa brīdim nervozi iesmējās. Kad ausa rīts, viņš pēkšņi pieskrēja pie mazā Lipska un ar dūres sitienu notrieca viņu zemē, jo Lipskis, pretēji aizliegumam, bija atļāvies aizsmēķēt. Abi pārējie vīrieši, kas to visu redzēja, neuzdrošinājās iejaukties.

Džo Konors, izstiepies visā garumā zālē, košļāja smilgu un drūmi vēroja satraukto šefu.

Arī Marks, kas sakrustotām kājām sēdēja blakus draugam, raudzījās notiekošajā, nicīgi smīnēdams.

— Šodien viņš atkal ir galīgi traks, — Džo Konors klusu teica. — Ja šoreiz viņam izdosies lietu novest līdz galam, bet mums — nenonākt cietumā, tad varēsim uzskatīt, ka ir laimējies.

Marks nolaizīja sausas lūpas. — Vislieliskākais O'Šī ir tieši tad, kad klust traks. — Markam bija izkopta balss. Viņa draugi zināja stāstīt, ka viņš esot studējis teoloģiju, taču tad sācis pelnīt naudu daudz vieglākā ce|ā.

—  Un tomēr, tāpēc jau nav jāsit kompanjonam, tas ir par daudz. Lipskis tik drausmīgi vaid. Vai tu nevarētu parūpēties, lai viņš beidzot apklust? — Džo Konors pat nepakustējās. Viņš skatījās uz Lipski, kas gulēja zālē un pārmaiņus gan vaidēja, gan lamājās.

—   Gan jau būs labi, — Konors vienaldzīgi noteica. — jo biežāk viņš dabūs pērienu, jo lielāks respekts viņam būs pret O'Šī. — Pievirzījies draugam mazliet tuvāk, viņš čukstēja: — Vai tu kaut reizi esi O'Šī skaidri redzējis? Es domāju, viņa seju?

—   Nē, nav gadījies, turklāt mēs jau trešo reizi kopā strādājam.

—  Tur jau tā lieta. Viņam aizvien mugurā ir mētelis, tieši tāpat kā šodien, apkakle uzlocīta, un melnā platmale uz acīm. Es nekad nebūtu domājis, ka šāds noziedznieks vispār eksistē, man likās, ka tādu var redzēt tikai teātrī. Kad viņš mani uzaicināja pirmoreiz, mēs tikāmies pusnakti uz Sentolbana ceļa. Es viņa seju neredzēju, taču viņš par mani zināja visu — arī to, cik reizes esmu tiesāts. Pēc tam viņš izklāstīja, kāpēc esmu viņam vajadzīgs.

—  Un, pats galvenais, viņš tev labi samaksāja, — Marks piebilda, kad Džo kādu brīdi klusēja.

—   Viņš maksā patiešām loti labi un arī ļaudis vervē aizvien vienādi.

Marks savilka lūpas, it kā gatavodamies svilpot. Viņš vēlreiz palūkojās uz O'Šī, kas ne brīdi nespēja palikt mierīgs.

—  Jā, viņš patiešām ir traks, bet maksā labi. Un šoreiz samaksās vēl labāk!

Konors paskatījās uz Marku.

—  Divi simti piecdesmit mārciņas par darbu un piecpadsmit — par aizbraukšanu, to es uzskatu par labu samaksu.

—   Es atkārtoju, šoreiz viņš maksās vairāk. Tā lieta, kuras dēļ mēs viņam šoreiz esam vajadzīgi, ir pārāk ienesīga, lai viņš nespētu mums samaksāt vairāk. Vai tu domā, ka es braukšu pa Londonu ar kravas auto, kurā ir trīs tūkstoši kilogramu Austrālijas zelta gabalu, ka es riskēšu tikt pakārtam tikai par nieka divsimt piecdesmit mārciņām un nelielo piemaksu par braucienu? Nenāk ne prātā!

Viņš piecēlās kājās un notrausa putekļus no biksēm. O'Šī nebija manāms. Iespējams, ka viņš bija aizgājis uz nogāzes otru malu un paslēpies aiz dzīvžoga, kas lielā puslokā pārdalīja pļavu uz pusēm.

—  Trīs tonnas zelta ir vairāk nekā pusmiljons mārciņu. Mums jāsaņem vismaz desmit procenti.

Konors pasmaidīja. Viņš pamāja ar galvu uz vēl arvien vaidošā Lipska pusi.

—  Vai tu domā arī viņam izklāstīt savu plānu?

—  Man šķiet, ka tas nav vajadzīgs.

Marks paraudzījās apkārt, cerēdams kaut kur ieraudzīt O'Šī, tad atkal izstiepās zālē blakus draugam.

—  Es tikai brīnos, — viņš čukstēja, — ka O'Šī ir drosme savu plānu katrreiz atkārtot mats matā. Saindēt ar gāzi ieplaku un apturēt zelta transportu — tas taču ir vecs triks. Katrā ziņā mums viņš ir rokā. Rīt viņš atkal nāks pie saprašanas un mani uzklausīs. Tātad cs aizvedīšu zeltu uz pilsētu un paslēpšu drošā vietā. Kā tu domā, kam O'Ši dos priekšroku, kad būs jāizšķiras, vai nu izmaksāt mums pienākošos dalu, vai arī nonākt inspektora Bredlija nagos?

Konors norāva smilgu un sāka to košļāt.

—  Viņš ir ellišķīgi viltīgs.

Marks sašķieba lūpas.

— Vai tad tā nav vienmēr? Vai tad Dārtmūrā visi nav viltīgi? Inspektors Haliks parasti uzjautrinās, saukdams savus ieslodzītos par "akadēmiķiem". Vari man ticēt, arī viltība ir relatīvs jēdziens.

—  Kas tas atkal par svešvārdu? — Konors, saraucis pieri, norūca. —Tikai nemēģini mani samulsināt ar saviem izsmalcinātajiem izteicieniem! Un neizrunājies tik gudri, lieto tādus vārdus, lai vienkāršs cilvēks var tevi saprast.

Konors nedaudz izbijies paraudzījās apkārt. Viņu uztrauca lakts, ka O'ŠI nebija redzams. Mašīnu viņš bija atstājis aiz pakalna uz blakus ce|a. Ja uzbrukums neizdosies, O'Šī ātri vien nokļūs drošībā. Viņa ļaudis mierīgi noraudzīsies, kā Konora cilvēki liks galā ar grūtībām. Viņiem bija vissarežģītākais uzdevums, kaut arī nevarēja noliegt, ka plāns bija izdomāts un noorganizēts ģeniāli.

Netālu no viņiem pa kreisi no nogāzes bija sarindoti četri gāzes rezervuāri. Konors un Marks no sava posteņa varēja redzēt garo, gaiši pelēko ce|u, kas veda pa dziļu ieplaku. Kuru katru brīdi vajadzēja iemirdzēties smagās mašīnas starmešiem. Gāzmasku Konors turēja rokā, Marks savējo bija iebāzis kabatā.

— Viņš laikam ir ārkārtīgi bagāts, — Konors teica.

—  Kas? O'Šī? — Marks paraustīja plecus. — To es nezinu, bet izdot viņš izdod daudz. Man gan drīzāk šķiet, ka viņš atkal ir bankrotējis. Ir pagājis jau gandrīz gads kopš viņa pēdējā lielā ķēriena.

—  Ko viņš dara ar tik lielu naudu?

—  Tērē, tāpat kā mēs. Kad es viņam pēdējoreiz to jautāju, viņš atbildēja: "Man jāpērk lielas lauku mājas." Viņš tur gatavojās apmesties un dzīvot ērtu un mierīgu dzīvi. Bet vakar viņš teica, ka puse zelta esot vajadzīga, lai nomaksātu parādus. — Marks noslaucīja pirkstu galus kabatlakatiņā. — Starp citu, viņš melo kā suns.

—  Kas tas bija?

Marks aizdomīgi paraudzījās uz dzīvžoga pusi, kas atradās tikai pāris metru attālumā. Viņš bija dzirdējis nočabam lapas. Marks pielēca kājās, piesteidzās pie krūmiem un paraudzījās uz visām pusēm, taču nekas nebija redzams. Norūpējies viņš atgriezās pie drauga. — Es gribētu zināt, vai tas velns noklausījās un cik daudz no mūsu sarunas viņš dzirdēja.

—  Kuru tu domā? Taču ne O'Šī? — Konors apjucis jautāja.

Marks neko neatbildēja, tikai dziļi elpoja. Pēc visa spriežot, viņš jutās diezgan nelāgi.

— Ja viiļš būtu kaut ko dzirdējis, tad būtu pienācis pie mums. Viņš ir tik sasodīti sliktā noskaņojumā, ka tūliņ būtu sācis lamāties.

Konors piecēlās kājās un izstaipījās.

—  Būtu interesanti uzzināt, kā viņš dzīvo. Esmu gandrīz ar mieru derēt, ka viņam kaut kur laukos ir sieva un ģimene. Tādi cilvēki mēdz tā darīt. Tur jau viņš nāk!

Viņi ieraudzīja O'Šī kāpjam lejā pa nogāzi un nākam uz viņu pusi.

—  Turiet gāzmaskas gatavībā. Mark, jūs zināt, kas jums jādara? — Viņa balss, ko klusināja uzlocītā mēteļa apkakle, skanēja klusu, taču ne nelaipni. — Atvediet viņu šurp! — O'Šī norādīja uz Lipski.

Abi paklausīgi aizgāja un pēc brīža atgriezās kopā ar aizvien vēl nedaudz apdullušo Lipski.

.. Tagad jūs iesiet uz ceļa noteiktajā vietā, —

O'Šī teica Lipskim. — Aizdedzict sarkano laternu. Nemaz nav vajadzīgs, lai viņi mašīnu aptur, pietiks, ja viņi sāks braukt lēnāk. Nekādā gadījumā nepametiet slēptuvi! Mašīnā var būt arī desmit bruņoti policisti.

O'Šī piegāja pie gāzes rezervuāriem; tiem bija piestiprinātas gumijas caurules, kas iesniedzās ieplakā. Ar uzgriežņu atslēgu viņš atgrieza ventiļus. Klusu šņākdama, gāze sāka plūst pa caurulēm.

— Gāze ir smaga, tā nosēdīsics ieplakā. Gāzmaskas uzlieciet pēdējā brīdī!

O'Šī sekoja Lipskim līdz pat nogāzei, kur viņam bija jāieņem postenis, un pārbaudīja, vai viņš aizdedz sarkano laternu. Tad atgriezās pie Marka. Viņš nekādā veidā nelika manīt, ka būtu dzirdējis abu sarunu. Tagad ari nebija īstais bridis sākt ar viņiem izrēķināties vai strīdēties.

Tūdaļ ari tālumā bija dzirdams smagā auto motora troksnis, tā starmešu gaisma vēl nemaz nebija redzama. Mašīnai bija jāizbrauc cauri Felstedas mežam, tikai tad tā brauks garām.

— Aiziet! — O'Šī griezīgā balsī iesaucās. — Bez vajadzībās nešaujiet, bet katram gadījumam turiet ieročus gatavībā. Un neaizmirstiet, ka pavadoni, tiklīdz kādu pamanīs, šaus. Pagaidiet, līdz viii i no gāzes apdullst. Kur mēs rīt tiekamies, jums zināms?

Marks pamāja ar galvu. Mašīna tuvojās samērā lēnām. Acīmredzot šoferis sarkano laternu bija pamanījis, jo tagad bija dzirdama sirēnas skalā kaukoņa. No savas vietas O'Šī varēja pārskatīt visu ceļu. Viņš gāzmasku neuzlika.

Kravas mašīna vēl bija piecdesmit metru attālumā no saindētās vietas, tā brauca pavisam lēnām. Pēkšņi Lipskis izlēca no krūmiem, taču ne tajā vietā, kur viņam bija licis stāvēt O'Šī, bet gan metrus desmit vai piecpadsmit tālāk. Nākamajā mirklī atskanēja šāviens. Tas bija Lipskis; gribēdams pievērst sev uzmanību, tagad viņš paceltām rokām skrēja pretī automašīnai.

O'Šī vīstīja dūres. Lipskis grasījās viņu nodot.

Uzmanību! — viņš uzsauca Markam un Konoram. — Ja pasākums neizdosies, skrieniet prom pa tīrumu katrs uz savu pusi.

Un tad notika brīnums.

No kravas auto atskanēja divi šāvieni. Lipskis nokrita ce|a malā, mašīna lēnām un uzmanīgi turpināja eelu. Šie cilvēki nebija sapratuši Lipska nodomu, viņiem bija šķitis, ka viņš grib auto apturēt.

—   Lieliski! — O'Šī uztraukts izgrūda, jo tajā pašā brīdī kravas mašīna iebrauca ar gāzi pildītajā ieplakā.

Pietika ar vienu sekundi. Šoferis bezsamaņā saļima pie stūres, mašīna atdūrās pret nogāzi un apstājās. To O'Šī arī bija ieplānojis. Ja Lipskis nebutu parādījis sarkano gaismu, smagā mašīna, ātrumu nesamazinot, būtu braukusi tālāk, ietriekusies nogāzē un nebūtu lietojama. Taču tagad Markam tikai vajadzēja ieņemt vietu pie stūres, ieslēgt atpakaļgaitu, un mašīna atkal bija uz ceļa. Pēc minūtes ieplaka jau bija viņiem aiz muguras.

Bezsamaņā guļošie policisti un šoferis tika sasieti un pamesti ceļa malā. Vēl pēc piecām minūtēm viss bija kārtībā.

Marks noņēma gāzmasku un uzlika galvā formas cepuri, Konors ielīda mašīnas iekšpusē, kur atradās mazās, aizzīmogotās kastes ar zeltu.

—  Uz priekšu! — O'Šī pavēlēja.

Smagā mašīna sāka braukt. Pēc desmit minūtēm tā vairs nebija saskatāma.

O'Šī iesēdās savā auto un aizbrauca pretējā virzienā.

2

Nākamajā nakti Londonā lija. Konors par to tikai priecājās. Pa sāndurvim viņš iegāja kādā Soho restorānā, pa šaurām kāpnēm uzkāpa otrajā stāvā un pieklauvēja pie kādām durvīm. Tika pabīdīts krēsls, pagriezta atslēga, un Marks, kas istabā bija viens, atvēra durvis.

— Vai tu ar viņu runāji? — Konors aizelsies jautāja.

—  Jā, O'Šī es satiku Temzas krastā. Vai tu avīzes esi lasījis?

—  Es priecājos vienīgi par to, ka viņi nav pagalam.

Marks uzmeta Konoram nicinošu skatienu.

Uz galda bija avīze. Konors izlasīja pirmās lappuses virsrakstus:

"Starp Sauthemptonu un Londonu nolaupīta automašīna ar zelta kravu." — "Viens no uzbrucējiem nozieguma vietā atrasts miris." — "Mašīna ar trim tonnām zelta pazudusi."

Viņš pārlaida acis ar mazākiem burtiem drukātam ziņojumam:

"Agrā rītā noticis pārdrošs uzbrukums, kura rezultātā dzīvību būtu varējuši zaudēt seši Skotlendjarda darbinieki. Ir nolaupīta zelta krava pusmiljona mārciņu vērtībā, kas bija paredzēta Anglijas bankai.

Uz tvaikoņa "Aritania", kas vakar vakarā ienāca Sauthemptonas ostā, atradās zelta sūtījums no Austrālijas. Lai nepievērstu lieku uzmanību, mašīna ar zelta kravu no Sauthemptonas izbrauca trijos no rīta. Londonā tai bija jāierodas pirms satiksmes maksimumstundu sākuma. Netālu no Felstedas ceļš iet pa ieplaku, kuru gangsteru banda bija piepildījusi ar gāzi. Netālu no šīs bīstamās vietās pavadoņu uzmanību pievērsa kāds cilvēks, kās izlēca no krūmiem un izšāva uz mašīnu. Skotlendjarda darbinieki uz šo šāvienu atbildēja un trāpīja bandītam, kas vēlāk tika atrasts ceļa malā pirmsnāves agonijā. Viņš runāja kaut ko nesakarīgu, vairākas reizes nosauca kādu uzvārdu, tas laikam bija bandas vadoņa uzvārds.

So noziegumu uzdots izmeklēt inspektoriem Bredlijam un Ualikam…"

Rakstam sekoja policijas oficiāls paziņojums, kas balstījās uz kāda Skotlendjarda darbinieka ziņojuma.

—  Tā vien liekas, ka šī ziņa ir Londonā izpelnījusies lielu ievērību. — Marks salocīja avīzi.

—  Bet kas ir ar O'Šī? — Konors nepacietīgi jautāja. — Vai viņš tavu priekšlikumu pieņēma? Vai viņš mums tiešām maksās desmit procentus?

—  Viņš nedaudz apskaitās, bet tas ir pilnīgi saprotams. Apskaidrības brīžos viņš ir gudrs un prātīgs. Protams, visvairāk viņam kremta tas, ka mēs novietojām mašīnu citur, ne viņa norādītajā vietā. Viņš nekavējoties gribēja uzzināt, kur mēs esam likuši zeltu, un tikai pēc tam bija gatavs piekāpties.

—   Un kas notika tālāk? — Konors norūpējies jautāja.

—  Šovakar mēs ar mašīnu aizbrauksim uz Bārušu. Viņš nezina, ka mēs kastes ar zeltu esam pārkrāvuši mazākā mašīnā. Par to viņam bulu jābūt mums pateicīgam, jo lielo auto šovakar O'Šī noteiktajā vietā atrada inspektors Haliks, un, protams, tas bija tukšs.

Konors pārlaida roku pār savu neskūto zodu un sarauca pieri.

—   O'Šī neļaus mums tik vienkārši aizlaisties. Mark, tu taču, beigu beigās, viņu pazīsti!

—  Tad jau redzēsim. — Marks sajauca viskiju ar sodu un paskatījās pulkstenī. — Mums vēl ir daudz laika. Iedzersim pa glāzei un iesim.

Kādu gabalu viņi brauca tramvajā, tad gāja kājām pa šaurām, tumšām ieliņām, līdz nonāca pie kādiem vārtiem. Marks tos atgrūda vajā. Pa bruģētu pagalmu viņi nonāca pie šķūņa, kurā bija novietota mašīna ar zelta kravu. Marks atslēdza šķūni.

—  Tā, te nu mēs būtu! — Viņš gāja iekšā.

Pēkšņi viņu sagrāba spēcīgas rokas. Marks gribēja atbrīvoties un izraut no kabatas pistoli.

—   Nedariet muļķības, — atskanēja inspektora Halika balss.

—   Mark, jūs esat arestēts! Varbūt jūs varētu mums pateikt, kur atrodas mašīna, kas vēl pirms divām stundām bija šeit?

Marks nespēja aptvert Halika teikto. Pirmajā brīdī viņš bija tik pārbijies, ka pat aizmirsa par piesardzību.

—   Mašīna? — viņš, elpai aizraujoties, jautāja. — Vai tad tās šeit nav?

— Tās nebija jau pirms stundas, kad ieradāmies, — atskanēja kāda cita policista balss. — Nu, Mark, kur jūs likāt mašīnu?

Marks nespēja parunāt. Viņš juta, kā ap viņa plaukstu locītavām saslēdzas roku dzelži. Konors mežonīgi lamājās, kad policisti viņu veda uz savu tuvumā paslēpto mašīnu.

Tagad abi saprata, ka O'Šī ir atminējis viņu nodomu un ziņojis policijai.

3

Mērijas Redmeinas dzīve bija diezgan raiba un nemierīga. Viņas tēva finansiālie apstākli bija loti mainīgi. Reizēm viņu varēja uzskatīt par turīgu, tad atkal nāca laiki, kad viņam klājās bēdīgi. Mērija ar tēvu bija dzīvojuši gan skaistās viesnīcās, gan pavisam lētos dzīvokļos.

Pie šiem kāpumiem un kritumiem viņa bija pieradusi jau kopš agras jaunības, tāpēc nemaz nebrīnījās, ka tēvs viņu izņēma no smalkas privātskolas un viņa nonāca visparastākajā tautskolā.

Cilvēki, kas ar viņas tēvu bija pazīstami, dēvēja viņu par pulkvedi. Viņu pašu šis militārais tituls nesajūsmināja, arī meitai par savu dienestu armijā viņš nekad neko nebija stāstījis. Taču, kad viņi pārcēlās uz dzīvi Monksholas pilī, viņš lika nodrukāt vizītkartes, uz kurām bija rakstīts "Pulkvedis". Monkshola bija sena aristokrātu rezidence, tādu greznību un luksusu Mērija pat sapņos nebija redzejusi. Pils bija celta Tjudoru valdīšanas laika, tās pamati varbūt bija likti pat vēl senākos laikos. Pili ieskāva liels parks, kurā auga daudz brīnišķīgu vecu koku. Pils bija pazīstama plašā apkārtnē, un to aplūkot lielos autobusos brauca tūristi pat no Amerikas. Taču, kad to savā īpašumā ieguva pulkvedis Redmeins, parka vārti ziņkārīgajiem apmeklētājiem tika slēgti, un viņš pat neļāva apskatīt klostera drupas, kas atradās netālu no pils.

Pulkvedis Redmeins pēkšņi bija kļuvis bagāts, un tas notika, kad Mērijai palika sešpadsmit gadu. Viņai nebija ne jausmas, kā tēvs ticis pie šīs bagātības. Viņa zināja vienīgi to, ka vēl pirms nedēļas tēvs bija nabagāks par nabagu un, baidoties no tiesas izpildītājiem, bija zadzies pa sānieliņām, lai izvairītos no saviem kreditoriem, taču jau nākamajā nedēlā bija ticis pie greznās Monksholas pils un iegādājies dārgas mēbeles.

Laikā, kad viņi pārcēlās uz Monksholu, Mērija bija tajā vecumā, kad jauna meitene veidojas par jaunu dāmu.

Ferdijs Feins bieži uzturējās "Sarkanajā lauvā", lai tikai viņu redzētu, vienalga, ziemā vai vasarā. Viesnīcā viņš bieži vien ieradās, iepriekš nepiezvanījis, sagādājot tās saimniekam nepatīkamus brīžus. Ferdijs Feins bija trīsdesmit piecus gadus vecs, viņam bija iegarena seja un biezas raga brilles uz acīm, tā ka viņš atstāja visai solīda cilvēka iespaidu. Vienīgi viņam piemita*sliktā īpašība dzert vairāk, nekā var turēt. Parasti viņš dzēra slepus savā istabā.

Šoreiz viņš sēdēja viesu istabā, uz galda bija liela glāze ar alu. Viņš skatījās uz ielu, pa kuru nāca Mērija Redmcina ar savu drūmo tēvu. Cepures viņai galvā nebija, tāpēc bija redzami viņas gaišbrūnie, cirtainie mati.

Abi pagāja garām logam.

— Ādolf, pavasaris ir klāt, — Fcins uzsauca viesnīcas saimniekam. — Es redzēju, kā tas atnāca.

—   Feina kungs, — viesnīcas saimnieks atbildēja,

—  es brīnos, kāpēc jūs nedzīvojat pilī?

Feins uzmeta viņam pārmetuma pilnu skatienu.

— Vai gribat tikt no manis vaļā? Kāpēc man būtu jāmaina apmešanās vieta? — Viņš pakratīja galvu.

—  Fils man neder. Tai es esmu par prastu. Mani vispār pārsteidz tas, ka Rcdmeins izmitina pie sevis viesus par maksu.

Arī viesnīcas saimnieks to nespēja izskaidrot.

—  Es tiešām nezinu, kāpēc viņš tā dara. Pulkvedis ir loti bagāts, un šie ienākumi viņam neko nenozīmē. Varbūt viņš jūtas vientuļš? Pēdējo gadu laikā pie viņa nepārtraukti ir kādi viesi. Turklāt viņš ir arī loti izvēlīgs. Ne jau kuram katram izdodas pie viņa noīrēt istabu.

Tieši par to jau es arī runāju, — Feins piebilda,

—   un es labi zinu, ka mani viņš pie sevis nepieņemtu. Tāpēc jums būs jāsamierinās ar manu klātbūtni, tur nekā nevar darīt.

—  Man nav iebildumu, ka jūs pie manis dzīvojat, — viesnīcas saimnieks teica. — Man nav iemesla sūdzēties, vienīgi…

—   ļus gribat teikt, ka jums būtu patīkami, ja mana izturēšanās būtu nedaudz solīdāka? — Feins pacēla glāzi un iedzēra krietnu malku.

Viņš iesmējās, it kā būtu atcerējies kaut ko jocīgu, taču tūliņ atkal kļuva nopietns un sarauca pieri grumbās. — Mērija Redmeina ir patiešām jauka un skaista, vai jums tā nešķiet?

— Viņa ir vissmalkākā no visām man zināmām jaunām dāmām. Pirms četrām nedēļām viņa atbrauca mājās no koledžas.

Nākamajā dienā Fcrdijs Feins paņēma savu makšķeri un aizceļoja tālāk. Tā arī viņš nebija šeit ne makšķerējis, ne izmantojis savas golfa nūjas, ko bija paņēmis līdzi šajā braucienā.

4

Dzīve pilī bija patīkama, tās ritumu nekas netraucēja. Mērija Redmeina pamazām sāka pierast pie jaunās dzīves, šķita, ka tā tik drīz nebeigsies, tāpēc viņa iepazinās arī ar apkārtējiem ļaudīm.

īpaši simpātisks viņai šķita Gudmena kungs. Tas bija vecāks vīrs sirmiem matiem, viņš runāja lēnām un apdomīgi un jau labu laiku uzturējās Monksbolā. Tas bija pirmais viesis, ko savā pilī bija uzņēmis viņas tēvs un kas par savu uzturēšanos maksāja naudu.

Mērijai tik ļoti patika skaistais, vecais parks ar ēnainajiem ceļiem un romantiskā pils, ka pat tēva mazrunība viņu neko sevišķi neuztrauca. Viņš likās novecojis, seja šķita bāla. Arī agrāk viņš pārāk bieži nesmaidīja, bet nervozs viņš bija bijis vienmēr.

Dažkārt viņš nakts vidū mēdza staigāt pa pils istabām, un reiz viņa tēvu bija pārsteigusi kabinetā dīvainā situācijā. Viņš runāja aizsmakušā balsī un ar pārtraukumiem, taču drīz vien Mērija tam atrada izskaidrojumu. Istabas kaktā bija tukša viskija pudele.

Taču ar laiku viņa veco, vientuļo pili sāka izjust kā apgrūtinājumu, un tas noskaņoja uz melanholiju. Bieži vien viņa naktī pamodās un ilgi sēdēja gultā. Mērija centās saprast, kas viņu iztraucējis no miega. Reiz viņa pavisam skaidri dzirdēja baisus trokšņus, liekot uz pieres izspiesties baiļu sviedriem, turklāt ne reizi vien meitenei šķita, ka tālumā dzird skanam dobju ērģeļmūziku.

Nākamajā rītā viņa par to stāstīja Kotonam, virssulainim, taču viņš neko nebija dzirdējis. Sieviešu kārtas kalpones šķita esam dzirdīgākas un bailīgākas, jo tās darbu pilī uzteica ik pēc divām nedēļām vai mēneša. Mērija sāka meitenes iztaujāt. To padzirdējis, tēvs aizliedza Mērijai un viņām sarunāties. Visdīvainākais bija tas, ka šīs skaņas un kalpoņu biežo maiņu viņš uzņēma kā pašu par sevi saprotamu lietu.

—  Šajā pilī es nespēju atpūsties, man ir šausmīgi bail, — kāda kalpone raudādama viņai sūdzējās. — Vai jūs nedzirdējāt kliedzienus? Es gulu pils austrumu spārnā, tas ir šausmīgi. Šeit spokojas!

— Anna, bet tās taču ir muļķības, — Mērija viņu norāja, cenzdamās saglabāt mieru. — Kā jūs kaut kam tādam vispār spējat ticēt?

—  Mērijas jaunkundz, tā ir taisnība. Es pati savām acīm redzēju, kā spoks mēness gaismā gāja pa mauriņu!

Sākumā Mērija tam negribēja ticēt, taču vēlāk arī pati sāka redzēt dīvainas lietas. Kāds viesis pārgulēja pilī tikai divas naktis un pameta to milzīgā steigā. Bija redzams, ka viņam "uzdevuši" nervi.

— Ak, tās visas ir tikai iedomas, — pulkvedis teica, kad Mērija sāka ar viņu par to runāt. — Mans bērns, tu sāc kļūt tikpat bailīga kā mūsu kalpones.

Mērija arī turpmāk dzirdēja pilī trokšņus. Un sāka tos apzināti gaidīt.

Kādu dienu, kad Mērija viena pati pastaigājās pa ciematu, viņa pamanīja vīrieti golfa uzvalkā. Viņš bija liela auguma, uz acīm — raga brilles. Kad Mērija gāja viņam garām, vīrietis laipni pasmaidīja un sveicināja. Šajā dienā viņa pirmoreiz pamanīja Ferdiju Feinu.

5

Galvenais inspektors Haliks aizbrauca uz Prinstaunas cietumu. Viņš bija nolēmis izdarīt pēdējo mēģinājumu, kaut gan jau iepriekš zināja, ka tas paliks bez rezultātiem. Cietuma direktors viņu sagaidīja pie ieejas.

—  Es nedomāju, ka spēsiet no šiem zeļļiem kaut ko izspiest. Viņi savu laiku ir nosēdējuši, un skaidrs, ka negribēs vairāk neko teikt.

—  To iepriekš nekad nevar paredzēt, — Haliks atbildēja. — Reiz es loti vērtīgu informāciju ieguvu tieši no tāda ieslodzītā, kas nākamajā dienā tika palaists brīvībā.

—   Mans galvenais uzraugs, kas parasti viegli iekaro ieslodzīto uzticību, ir pārliecināts, ka tic abi neko neteiks. Personīgi es uzskatu, ka viņiem nav ne jausmas, kur pazudis zelts. Viņi jau tiesas sēdē apgalvoja, ka O'Si ir aizlaidies ar visu laupījumu, un es tam pilnīgi ticu.

Galvenais inspektors pasmaidīja.

—  Kad es viņus arestēju, arī man bija pārliecība, ka O ŠI viņus ir apkrāpis, taču tagad manas domas ir mainījušās.

Tā sarunājoties, viņi iegāja direktora kabinetā. Pēc brīža ieradās ari galvenais uzraugs un sasveicinājās ar galveno inspektoru.

— Vispirms es gribētu parunāt ar Konoru, — Haliks teica.

—  Es viņu tūliņ atvedīšu.

Galvenais uzraugs izgāja no direktora kabineta, šķērsoja plašo, asfaltēto pagalmu un nonāca pie lielās, neglītās blakus mājas. Viņš atslēdza komplicēto vārtu atslēgu. Galerijas ar ieslodzīto kamerām rindojās vairākos stāvos. Uzraugs apstājās pie Vienas no tām un atslēdza durvis. Uz gultas malas, galvu rokās atspiedis, sēdēja kāds vīrs cietumnieka drēbēs. Viņš saīdzis piecēlās kājās.

—   Konor, ir ieradies kāds kungs no Skotlendjarda un grib ar jums runāt. Esiet prātīgs un atbildiet uz viņa jautājumiem.

Konors uzmeta viņam drūmu skatienu.

—  Man nav, ko teikt. Kāpēc pat cietumā cilvēku neliek mierā? Pat ja es zinātu, kur ir paslēpts zelts, es tik un tā neteiktu.

—  Kāds jums labums no tā, ka visu laiku atsakāties liecināt? Neesiet taču muļķis!

—   Muļķis? Mana muļķība cietumā ir zudusi uz neatgriešanos! jau desmit gadus jūs mani te turiet zem pātagas, man šeit ir zināms katrs ķieģelis. Kas grib ar mani runāt?

—  Galvenais inspektors Haliks.

—  Ak, es domāju, ka viņš jau sen ir miris.

— Tur nu jūs k|ūdījāties, viņš vēl ir pavisam dzīvs.

Konors tika aizvests uz direktora kabinetu. Galvenajam inspektoram, pret kuru viņš neizjūta nekādu naidu, Konors sasveicinoties tikai pamāja ar galvu.

—  Halika kungs, ar mani jūs tikai lieki zaudējat laiku, — Konors dusmīgi un bez uzaicinājuma iesāka. — Es jums neko nevaru pateikt, taču varu dot labu padomu — atrodiet O'Šī, viņš jums visu paskaidros. Un vēl, ja gribat no viņa kaut ko uzzināt, jums viņš jāatrod, pirms to esmu izdarījis es.

—  Mēs viņu atradīsim.

— Tam jums bija loti daudz laika. Mēģiniet aprunāties ar Marku, varbūt viņš būs ar mieru kļūt par jūsu sabiedroto.

Šajā brīdī atvērās durvis, un kabinetā tika ievests Marks. Apcietinājuma laikā viņš gandrīz nebija mainījies. Viņa garenā, askētiskā seja varbūt bija kļuvusi bargāka, plānās lūpas vēl plānākas un acis vēl dziļāk iegrimušas dobulos. Viņš runāja tikpat gudri un uzvedās tikpat pieklājīgi kā agrāk.

Ak, tas esat jūs, Halika kungs! Vai vēlējāties mūs vēlreiz apmeklēt šajā skaistajā vasarā?

Tagad viņš pamanīja ari Konoru un pamāja viņam ar galvu, jā, pat mazliet paklanījās.

—  Halika kungs, tas ir loti laipni un jauki no jūsu puses. Vai esat jau apskatījis parku un garāžu, vai varbūt skaisto biljarda istabu?

—  Un tagad pietiks! — galvenais uzraugs bargā balsī noteica.

Atvainojiet! — Marks ironiski pasmaidīja un paklanījās. —Tas bija tikai joks. Man nebija nolūka kādu sāpināt. Un tomēr, Halika kungs, tikšanās ar jums ir vesels notikums! Cerams, ka jūsu vizīte nebūs gara. Jūs taču šeit negribēsiet palikt ilgi?

Haliks jautri iesmējās.

—  Jūs nenojaušat, kāpēc es esmu šeit?

Marks viņā paraudzījās ar izbrīnu.

— Taču ne jau tāpēc, lai apjautātos manam draugam vai man, kur ir pazudis zelts? Es tomēr redzu, ka tas ir tieši tā. Jūs gribat zināt, kur atrodas slēptuve? Ja vien es gribētu, es varētu jums to pateikt. Taču vislabāk jums būtu ar šo jautājumu vērsties tieši pie O'Šī.

—  Nāc pie prāta, Mark! — Konors aizkaitināts iesaucās. — Katrā ziņā man nenāk ne prātā atbildēt uz kaut kādiem jautājumiem. Dari ko darīdams, apdomā galu. la viņi O'Šī vēl nav atraduši, tad es viņu noteikti atradīšu. Kad es tikšu no šejienes ārā, es ne ar ko citu vairs nenodarbošos. Šim nolūkam man nav vajadzīgs pat Marks. Pēdējo desmit gadu laikā katru nakti esmu viņu redzējis sapnī un nespēju viņu vairs ciest. To cilvēku, kurš mani nodeva, es atradīšu bez citu palīdzības!

Marks uzmeta draugam satrauktu skatienu.

—  Vai jūs patiesi tā domājat? — Haliks jautāja. — Vai jūs vismaz zināt, kur viņš ir?

—   Es zinu tikai vienu, — Konors drūmā balsi atbildēja, — un to zina ari Marks. Tajā rītā, kad mēs gaidījām mašīnu ar zeltu, viņš teica — tas viņam nejauši paspruka —, ka gribot likties mierā un kaut kur paslēpties. Un vairāk es jums neko neteikšu. Četri mēneši man vēl jāsēž, un, kad tic būs pagājuši, es meklēšu un arī atradīšu O'Šī.

—  Tas taču ir neprāts! — Haliks iesaucās. — Jūs viņu neatradīsiet, jo policija viņu meklē visus šos gadus.

—  Ko tad jūs īsti meklējat? — Konors jautāja, nepievēršot uzmanību Marka brīdinošajam skatienam.

—  Lenu O'Šī, protams.

Konors skali iesmējās.

— Jūs meklējat veselu cilvēku, taču esat nonākuši strupceļā. Es jums vēl nekad neesmu teicis, kāpēc jūs viņu neesat atradis. Gluži vienkārši tāpēc, ka viņš ir jucis. Es sev jautāju, ko viņš dara. jo tas cilvēks ir tik blēdīgs, tik viltīgs, kādi ir tikai jukušie. Jūs to varējāt nezināt, bet Marks to zina.

To Haliks nezināja. Viņš jautājoši paskatījās uz Marku. — Baidos, ka Konoram ir taisnība, — Marks, laipni smaidot, piekrita. — O'Šī ir tik gudrs tāpēc, ka nav pie pilna prāta. Pat Dārtmūrā mēs šad tad uzzinām kaut ko jaunu, Halika kungs, un tagad ir paklīdušas baumas, ka pirms pāris gadiem trīs Skotlendjarda darbinieki ir pazuduši bez vēsts. Un jūs man neatklāsiet nekādu valsts noslēpumu, ja pateiksiet, ka viņi gatavojas arestēt O'ŠI.

Galvenā inspektora seja mazliet nobāla. Marks to pamanīja un iesmējās.

— Un vēl runā, ka viņi esot no Anglijas aizceļojuši un vēlāk no Parīzes atsūtījuši uz Skotlendjardu atlūgumu. Varbūt jūs zināt arī to, ka O'Šī spēj atdarināt ikvienu rokrakstu, tāpēc varu jums teikt tikai vienu — tie trīs nekad no Anglijas nav aizbraukuši!

—  Vai jūs ar to gribat teikt, ka..:

— Viņi noteikti nav tikuši prom no Anglijas. Viņi dzina pēdas O'Šī — un nelaimīgā kārtā O'Šī šos zellus atšifrēja, pirms viņi saprata, kurš ir meklētais.

—  Jūs domājat, ka viņi ir miruši?

Marks domīgi pamāja ar galvu.

—  Divdesmit divas stundas diennaktī viņš ir tikpat saprātīgs kā visi, bet divas… — Viņš paraustīja plecus. — Jūsu ierēdņi būs sastapušies ar O'Šī nepiemērotā brīdī.

—  Kad es viņu sastapšu… — tagad sarunā iejaucās Konors, taču Marks spēji pagriezās pret viņu un neļāva pabeigt teikumu.

— Tev atliek tikai cerēt, ka tu viņu sastapsi, tas ir viss. Bet var gadīties, ka viņu sastopu es… — Viņš apklusa un savilka seju grumbās.

—  Un kas tad būs? — Haliks jautāja. — Kur jūs viņu taisāties meklēt?

Marks pacēla roku, viņa pirksti sažņaudzās tā, it kā viņš censtos kādam neredzamam ienaidniekam aizspiest rīkli.

—  Es zinu, kur viņu meklēt!

6

Bija brīnišķīgs pavasara rīts.

Lielā, velvētā pils halle savulaik bija kalpojusi par klostera ēdamzāli. Mūku iekaltie uzraksti akmens sienās bija aizklāti ar mākslinieciski izstrādātu koka paneli.

Gudmens nebija aizbraucis uz pilsētu, kā sākotnēji bija domājis. Parasti viņš divas vai trīs reizes mēnesī brauca uz savu Londonas biroju.

Veronika Elverijas jaunkundze šķirstīja biezu leksikonu, vina rakstīja dzejoli, un nu viņai bija pazudušas vajadzīgās atskaņas.

Gudmens sēdēja uz dīvāna ar avīzi rokā un bija iesnaudies. Istabā valdīja gandrīz pilnīgs klusums. Bija dzirdama vienīgi Veronikas spalvas čirkstēšana un vecā pulksteņa monotonā tikšķēšana.

Pa atvērto logu bija redzams lieliskais parks ar kokiem un krūmiem, tajā atradās arī abatijas drupas, kuru agrāk brauca apskatīt tik daudz ziņkārīgo. Veronikas jaunkundze dzirdēja, kā ārā čivina putni. Viņa bija pacilātā garastāvoklī. Pēkšņi viņa paraudzījās uz gulētāju.

—  Gudmena kungs! — viņa klusu pasauca.

Kad atbildes nebija, viņa sauca to vēlreiz, tagad

jau skaļāk.

—  ļā, kas noticis? — viņš jautāja un iztaisnojās.

—   Kurš vārds veido atskaņu vārdam "augstprātīgs"?

Gudmens mirkli domāja, to darīdams, viņš pārlaida ar roku pār pieri.

—  Aukstasinīgs?

Elverijas jaunkundze ironiski pavīpsnāja.

—  Nē, tas man neko nedod, tas nav īstais vārds.

—  Bet ko jūs tur darāt?

Viņa atzinās, ka raksta dzejoli.

—  Dieva dē|! Tas taču ir noziegums — tik brīnišķīgā pavasara rītā dzejot! Tas ir tikpat slikti kā pirms pusdienām dzert viskiju. Kam šis dzejolis ir veltīts?

—  Kādam, kuru arī jūs pazīstat. — Viņa daudznozīmīgi pasmaidīja. — Taču, ja es to pateikšu, jūs sadusmosieties.

Gudmens paņēma līdz pusei aprakstīto lapu un sarauca pieri.

— Jūs tikko kā jautājāt, kas veido atskaņu vārdam "augstprātīgs". Kurš tad šeit ir tas augstprātīgais?

Veronika atlieca galvu, tā viņa mēdza darīt, kad jutās aizvainota.

—  Vai jums nešķiet, ka viņa ir augstprātīga? Padomājiet, viņas tēvs šeit ir ierīkojis pansiju. Bet tas taču vēl nenozīmē, ka viņai būtu jāuzvedas kā grāfienei.

—  Jūs domājat Redmeinas jaunkundzi? — viņš jautāja un nolika lapu atpakaļ uz galda. — Viņa ir loti jauka meitene. Jūs sakāt, ka šeit ir pansija? Nu jā, tad es esmu pirmais tās iemītnieks, jo tieši mani pulkvedis uzņēma savā pilī, ko es nekad neesmu uzskatījis par parastu pansiju.

Iestājās neliela pauze.

— Gudmena kungs, vai jūs nedusmosieties, ja es jums kaut ko pateikšu?

—  Kāpēc lai es to darītu?

—   Man šķiet, ka esmu loti romantiska. Es visur spēju saskatīt kādu noslēpumu. Piemēram, arī jūs man šķictat noslēpumains. — Viņa pamanīja apjukumu vīrieša skatienā. — Es ar to nebiju domājusi, ka jūs izskatāties drūms un briesmīgs.

—  Es loti ceru!

—  Taču pulkvedis Redmeins ir patiešām drūms un noslēgts, — Elverijas jaunkundze turpināja.

—  Man tā nešķiet, — Gudmens iebilda.

—  Un tomēr, man noteikti ir taisnība, — viņa palika pie sava. — Kāpēc viņš nopirka šo pili, kas atrodas tik tālu no cilvēku acīm? Un kāpēc viņš šeit ir iekārtojis pansiju?

—  Droši vien tāpēc, lai tiktu pie naudas.

—  Nē, ar pansiju viņš neko nepelna, — viņa triumfēja. — Mana mamma vēl šorīt teica, ka viņš vēl piemaksā veselu kaudzi naudas. Monkshola ir skaista pils, taču par to klīst visādas baumas. Jūs taču zināt, ka šeit spokojas.

Gudmens labsirdīgi pasmaidīja. Par spokiem viņš jau reiz bija dzirdējis.

—    Es šeit esmu daudz ko dzirdējusi un pat redzējusi! — Veronikas jaunkundze sāka čukstēt. — Mana mamma domā, ka šeit reiz ir pastrādāts kāds briesmīgs noziegums. Un es domāju tieši tāpat.

Gudmens izteica pieņēmumu, ka Veronikas jaunkundzes māte, iespējams, pārāk aizraujas ar kriminālliteratūru. Tā bija taisnība, jo Elverija kundze cītīgi lasīja visu, kas avīzēs bija rakstīts par noziegumiem un noziedzniekiem.

—  Jā, viņa loti labprāt lasa kriminālromānus un avīžu zinas par šo tēmu, — Veronika viņam piekrita. — Pagājušogad mums pat nācās atlikt ceļojumu uz Šveici, jo tieši tad bija notikusi velosipēdista drausmīgā slepkavība. Kā jums šķiet, vai pulkvedis Redmeins būtu spējīgs uz slepkavību?

—   Elverijas jaunkundz, — Gudmens protestēja,

—   nav labi tā runāt, turklāt jūs dzīvojat viņa pajumtē.

—  Bet kāpēc tad viņš ir tik nervozs? Un tik bailīgs? Viņš visu laiku atsakās uzņemt jaunus iemītniekus savā pansijā. Vakar atnāca tik patīkams jauns cilvēks, bet pulkvedis viņu atraidīja.

—  Katrā ziņā rīt šeit būs kāds jauns iemītnieks, — Gudmens piebilda un atkal ķērās pie avīzes.

—  Tas taču ir tikai mācītājs, un visiem ir labi zināms, ka mācītājiem naudas nav. — Kad Gudmens sāka smieties, viņa vēl noslēpumaināk piebilda:

—   Pulkvedis varētu pelnīt naudu, taču negrib. Es jums varu pateikt vēl kaut ko. Mana mamma bija ar viņu pazīstama, iekams viņš bija nopircis Monksholu. Viņam nebija ne penija pie dvēseles. Kā viņš vispār varēja nopirkt šo pili?

Gudmens viņā pavērās triumfējošu skatienu.

—  Starp citu, man tas ir zināms visos sīkumos. Pulkvedis saņēma milzīgu mantojumu.

Veronika jutās vīlusies un nemaz necentās to slēpt, taču kaut ko pateikt viņai vairs nebija iespējas, jo durvīs parādījās viņas māte.

Elverija kundze bija patukla, taču iespaidīga sieviete. Viņa taisnā ceļā devās uz dīvāna pusi, kur savu avīzi lasīja Gudmens.

—   Vai jūs pagājušonakt kaut ko dzirdējāt? — viņa skalā balsi noprasīja.

—  Jā. Blakus istabā kāds krāca kā pats nelabais.

—  Gudmena kungs, jūs loti labi zināt, ka blakus jūsu istabai ir manējā, — vina ledainā tonī atbildēja. — Vai jūs dzirdējāt kliedzienu?

—  Kliedzienu?

—  Es atkal dzirdēju ērģeles.

Gudmens nopūtās.

—  Laimīgā kārtā es visai labi nedzirdu. Tāpēc arī nedzirdēju ne kliedzienu, ne ērģeles. Vienīgās skanas, ko es dzirdu pilnīgi skaidri un kas man patīk, ir gon^s pirms ēdienreizēm.

—  Šeit ir kāds noslēpums, — Elverija kundze neatlaidās. — To es pamanīju jau tajā dienā, kad atbraucu. Sākumā es šeit gribēju pavadīt tikai vienu nedēlu, bet tagad es palikšu tik ilgi, līdz šis noslēpums būs atklāts.

—   Elverija kundze, jūs tātad gatavojaties palikt šeit uz visiem laikiem?

—  Šeit valdošais noskaņojums man atgādina to atmosfēru, kāda valdīja Pengltonas abatijā, kur Džons Rohemptons savām trim brāļameitām pārgrieza rīkli, — viņa ar baudu stāstīja. — Turklāt meitenes bija tikai deviņpadsmit, divdesmit divus un divdesmit četrus gadus vecas. Vēlāk viņu Ekseteras cietumā sodīja ar nāvi. Uz ešafota.

Šinī brīdī hallē negaidīti parādījās pulkvedis Redmeins. Viņam varēja būt ap gadiem četrdesmit pieciem, viņš atstāja diezgan nervoza un izklaidīga cilvēka iespaidu. Viņa apģērbs varēja būt labāks, katrā ziņā tas varēja būt vismaz tīrāks.

Redmeins nopētīja visus pēc kārtas.

—  Labrīt, vai kaut kas nav kārtībā?

—  Nē, man iet samērā labi, — Gudmcns atbildēja, cerībā, ka Elverija kundze mainīs tematu. Taču viņa nebija tik viegli iespaidojama.

—  Pulkvedi, vai jūs pagājušonakt kaut ko dzirdējāt?

—  Kas man būtu bijis jādzird? Kas šeit vispār naktīs ir ko dzirdēt?

Viņa rosīgi uzskaitīja visus pagājušās nakts uztraucošos notikumus.

—  Pirmkārt, atkal bija dzirdamas ērģeles, otrkārt, mēs dzirdējām tādu kliedzienu, kas lika asinīm sastingt dzīslās. Šīs skaņas nāca no pazemes, no mūka kapa.

Elverija kundze satraukti gaidīja Redmeina reakciju.

—  Nē, es neko nedzirdēju. Es gulēju, — viņš klusu atbildēja.

—  Tas nu nav iespējams! — tagad sarunā iesaistījās arī Veronika. — Vēl ilgi pēc tam, kad mēs ar māti dzirdējām to drausmīgo kliedzienu, jūsu istabā dega gaisma. Starp citu, no savas istabas es varu redzēt jūsu logu.

Pulkvedis uzmeta Veronikai drūmu skatienu.

— Ak tā? Es vakar biju iemidzis un atstājis gaismu degam. Vai kāds nav redzējis manu meitu?

Gudmcns norādīja uz parku.

—  Pirms pusstundas es viņu redzēju tur.

Ne vārda neteicis, pulkvedis izgāja no halles un devās uz parku.

Elverija kundze dzi|i ievilka elpu.

—   Es tomēr palieku pie sava, šeil ir kāds liels noslēpums. Viņš ir ārprātīgs. Gudmena kungs, vai jūs pazīstat to jauko, jauno cilvēku, kas šeit vakarrīt bija ienācis? Viņš gribēja noīrēt istabu, un, kad es pulkvedim jautāju, kāpēc viņš jauneklim atteica, viņš k|uva uz mani šausmīgi dusmīgs! Viņš teica, ka tādu cilvēku savā mājā nevēloties redzēt. Zem sava jumta viņš dzērājus necietīšot, turklāt šis zellis esot uzdrīkstējies iepazīties ar viņa meitu.

—  Citiem vārdiem sakot, pulkvedis uz jauno cilvēku bija noskaities. Un kas tad ir? Neņemiet viņu pārāk nopietni, turklāt šorīt viņš ir mazliet nervozs.

Gudmens paņēma citu avīzi un sāka to šķirstīt.

—   Un piedevām vēl augstprātība, ar kādu viņš izturas pret citiem, — Elverija kundze turpināja, — arī viņa meita ir tikpat iedomīga, to jus nevarat noliegt. Tas varētu izklausīties pēc nepateicības, bet viņa ir, nu kā lai to pasaka…

—  Pārāk uzpūtīga, — Veronika mātei piepalīdzēja.

—  Jā, — māte viņai piekrita, — viņa domā, ka ir nezin kas. Taču viņas uzvedība nav nekāda smalkā. Es viņai pirms neilga laika stāstīju gadījumu par jaunās atraitnes no Greindžroudas Londonā slepkavību; jūs taču zināt, mīļākais viņu noindēja, lai dabūtu apdrošināšanas naudu. Tas bija sensacionāls notikums. Taču viņa man gluži vienkārši pagrieza muguru un pateica, ka viņu tādi šausmu stāsti neinteresējot.

Ienāca virssulainis Kotons ar pastu. Viņam bija drūma sejas izteiksme, un viņš gandrīz nekad nerunāja. Kad Kotons jau bija pie durvīm, Elverija kundze viņu pasauca atpakaļ.

—  Koton, vai jūs pagājušonakt dzirdējāt troksni?

Virssulainis negribīgi pagriezās atpakaļ.

— Nē, man dienā ir loti daudz darba, tāpēc nakti ir ciešs miegs. Mani varētu uzmodināt vienīgi lielgabala šāviens.

— Un ērģeles ari jūs nedzirdējāt? — viņa neatlaidās.

—  Nē, kad es gulu, tad vispār neko nedzirdu.

—  Šis cilvēks nešķiet neko inteliģents, — Elverija kundze deklarēja, kad virssulainis bija aizgājis.

7

Tajā rītā Mērija Redmeina gāja uz ciemu, jo viņai pastā bija jānopērk markas. Viņa visai pavirši paskatījās uz jauno cilvēku sporta kostīmā, kas sēdēja uz soliņa pie "Sarkanā lauvas", tomēr viņš palika meitenei atmiņā.

Mērija par viņu bija daudz dzirdējusi. Sākumā viņai jaunekļa bija žēl, tomēr tagad šis cilvēks viņas acīs bija pilnīgi bezcerīgs. Turklāt viņa bija dusmīga, jo viņš bija nokaitinājis viņas tēvu. Feina kungs patiešām bija uzdrošinājies lūgt pulkvedim iespēju noīrēt Monksholā istabu.

Kad Mērija nāca atpakaļ no ciema un iegriezās Monksholas parka ceļā, tur stāvēja Fcins. Viņš smēķēja cigareti un caur savām lielajām raga brillēm melanholiski raudzījās tukšumā.

Viņa apsvēra, vai nevajadzētu iet pa apkārtceļu. Taču viņš noņēma cepuri un paklanījās.

—   Laipni lūdzu! — jauneklis viņai uzsmaidīja. — Ja es jūs tagad pavadītu uz mājām, ko darītu jūsu tēvs, — šautu vai uzrīdītu man suņus?

Viņa uzmeta vīrietim dusmīgu skatienu.

—  Cik man zināms, jūs esat Feina kungs?

Viņš dziļi paklanījās. Mēriju loti kaitināja viņa

bezkaunība un vēl vairāk tas, ka jauneklis šķita neturamies droši uz kājām. Kopš vakardienas viņa jau tāpat bija nervoza, jo nebija varējusi gulēt, — no visurienes bija nākuši trokšņi un tad vēl klusinātas ērģeļu skaņas. Bet pats galvenais bija tas, ka viņa bija redzējusi kaut ko tādu, kas viņu bija nobaidījis vēl vairāk, — netālu no viņas loga pa mauriņu bija aizsteidzies kāds stāvs un pazudis starp kokiem.

—   Feina kungs, mans tēvs jums vakar paskaidroja, ka jūs šeit neesat vēlams, tāpēc tas, ka jūs mani apgrūtināt, neliecina par labu gaumi.

—  Redmeinas jaunkundz, jums tas patiešām var šķist bezgaumīgi, bet reiz, kad es stāvēju uz ielas stūra…

—  Tagad jūs stāvat man cc|ā, — viņa jaunekli pārtrauca.

—  Jūsu tēvs taču jūs mīl? Viņš jums nespēs neko atteikt. Kā būtu, ja jūs viņam teiktu, ka pazīstat kādu jaunu cilvēku, kas gribētu apmesties Monksholā…

—  Ļaujiet man iet tālāk! — viņa, aiz uztraukuma trīcot, iesaucās.

Vīrietis pieklājīgi pakāpās sāņus. Viņa ātriem soļiem gāja uz parku. Tikusi pusceļā līdz mājām, viņa atskatījas un sašutusi konstatēja, ka jauneklis viiiai seko — tomēr pieklājīgā attālumā.

8

īsu bridi pēc tam, kad Elvcrija kundze un Gudmens bija aizgājuši uz golfa laukumu, mājas priekšā parādījās kāds vīrietis. Viņš izskatījās diezgan neaptēsts, bija apsējies ādas priekšautu un padusē iemiedzis pāris vecu lietussargu. Bailīgi apkārt skatīdamies, viņš šķērsoja zālienu pie pils. Lielās parādes durvis bija vaļā. Pie kāpnēm viņš palika stāvam. No šejienes bija pārredzama balle, kurā darbojās Kotons. Virssulainis novāca rakstāmlietas, ko Veronikas jaunkundze bija izmētājusi pa galdu. Pagriezies atpakaļ, viņš pamanīja dīvaino cilvēku.

—  Ko jūs šeit darāt?

—  Vai jums nav labojami lietussargi vai varbūt pītie krēsli? — svešais mehāniski nobēra.

Kotons dzina viņu prom.

— Taisieties, ka tiekat! Kas jūs šeit vispār ielaida?

—  Sargs pie parka vārtiem teica, ka jums esot šis tas, ko vajadzētu salabot.

—  Tad ejiet uz virtuves durvīm. Un taisieties, ka tiekat no šejienes prom!

Taču vīrietis pat nepakustējās.

—  Kas šeit dzīvo?

—  Pulkvedis Redmeins, ja jau tas jūs tik loti interesē. Ejiet ārā un tad pa kreisi, virtuve ir tur, aiz stūra. Pasteidzieties un nesāciet atkal gari runāt.

Cilvēks ādas priekšautā veltīja atzinīgu skatienu hallei.

—  Iekārtots tīri labi!

Kotons piesarka aiz dusmām.

—  Vai jūs nesaprotat, ko es teicu? Pazūdiet taču beidzot, virtuve ir aiz stūra!

Lietussargu meistars nelikās traucēties, viņš pat paspēra soli dziļāk hallē.

—  Cik ilgi viņš šeit jau dzīvo, es domāju, Redmeins?

—    Desmit gadus! — sadusmotais virssulainis kliedza. — Vai tas ir viss, ko jūs gribējāt zināt? Ja ar to jums vēl nepietiek, varat dabūt ari pa kaklu!

—   Desmit gadus, — lietussargu meistars atkārtoja. — Es loti vēlētos paskatīties uz šo pulkvedi.

—   Varbūt man jūs viņam pieteikt? — Kotons ironizēja. — Tādus klaidoņus kā jūs viņš vērtē loti augstu.

Sajā bridi hallē bez elpas iedrāzās Mērija.

—   Dzeniet šo jauno cilvēku prom! — Viņa uztraukta norādija uz Ferdiju Feinu, kas viņai bija sekojis līdz pat durvīm. Vīrieti ādas priekšautā viņa pat nepamanīja.

—  Kādu jauno cilvēku, Mērijas jaunkundz? — Kotons jautāja. — Ak, jā, šis kungs šeit bija jau vakar. Viņš bija diezgan patīkams.

—   Mani tas neinteresē, — viņa dusmīgi atcirta. — Dzeniet viņu prom!

—  Vai varu jums palīdzēt?

Mērija izbrīnījusies palūkojās uz lietussargu meistaru, kas bija viņai uzdevis šo jautājumu.

—  Nē. nevarat! — Kotons stingrā balsī noskaldīja.

—  Kas jūs esat? — Mērija jautāja. Šā cilvēka izskats viņu biedēja.

— Viņš gluži vienkārši te ienāca, — Kotons teica. — Fs viņu sūtīju uz virtuves durvīm, un, ja nebūtu atnākusi jūs, es viņu būtu izmetis ārā.

—   Man ir pilnīgi vienalga, kas viņš ir, lai tikai viņš jums palīdz aizdzīt šo vīrieti, šo zemisko, uzmācīgo…

Viņa apklusa, jo Fcins stāvēja pie vaļējā loga un mierīgi raudzījās pa to hallē.

—  Labdien visapkārt! Kā klājas?

—  Kā jūs uzdrošināties man šeit sekot? — Mērija galīgi zaudēja savaldīšanos. — Vai jūs tiešām nesaprotat, ka mēs ar tēvu jūs negribam redzēt? Mums nav nekādas vajadzības ar jums iepazīties.

—  Jūs jau mani arī nepazīstat, — viņš aizvainots atbildēja, — un nemaz nezināt, ka mans vārds ir Ferdijs.

Visprātīgākais būtu, ja Mērija klusējot aizietu, taču vīrieša iedomība vedināja viņu pretoties, tāpēc viņa palika.

—  Jūs man uzmācāties, kaut gan es jums skaidri un gaiši pateicu, ka man gar jums nav nekādas daļas.

—  Bet es gribētu šeit dzīvot. Vai tas ir kaut kas tik neiespējams?

— Šeit jums istaba nav vajadzīga, jūs jau dzīvojat "Sarkanajā lauvā", un tur jums ir īstā vieta!

Sarunā iejaucās vīrietis ādas priekšautā.

—   Bet paklausieties, dāma nevēlas, lai jūs šeit paliekat, tātad jums ir jāiet!

Fcins viņam nepievērsa nekādu uzmanību.

—  "Sarkanajā lauvā" es neatgriezīšos, — viņš kategoriskā tonī paziņoja, — man tur negaršo alus. Tur es neatgriezīšos.

Uz viņa pleca nogūla kāda roka.

—  Vai jūs tomēr neturētu muti un neietu? — lietussargu meistars jautāja.

Fcins pagriezās pret viņu. — Ko jūs uzdrošināties! Es jūs brīdinu, jaunas dāmas klātbūtnē…

—  Beidziet izrunāties un pazūdiet!

Fcins pēkšņi satvēra svešo aiz rokas locītavas un ar īsu kustību nometa lielo, spēcīgo vīru uz grīdas.

—  Tas ir džiu džits, — viņš ka atvainodamies teica.

Aiz muguras Fcins izdzirdēja dusmīgu balsi, pagriezās atpakaļ un ieraudzīja pulkvedi Redmeinu.

—  Ko tas viss nozīmē?

Mērija uztraukta stāstīja par notikušo.

—  Aizvediet šo cilvēku uz virtuvi! — viņš virssulainim pavēlēja. Kad Kotons ar lietussargu meistaru bija pazudis, pulkvedis jautāja Feinam: — Ko jūs vēlaties?

Pulkvedis runāja gluži mierīgi. Mērija bija gaidījusi, ka tēvs saniknosies daudz vairāk.

—  Es gribētu šeit noīrēt istabu.

—  Es jau vakar teicu, ka jums man istabas nav un ka es negribu, lai jūs šeit dzīvojat.

Tēvs deva Mērijai zīmi, un viņa aizgāja. Redmeins vairs necentās apspiest dusmas. — Vai jūs tiešām domājat, ka varat tā vienkārši šeit ielauzties? Jūs esat riebīgs dzērājs, cilvēks, kam ir sveša pieklājība un takta izjūta. Vai jums tiešām nav nekā labāka, ko darīt, kā dzert no rīta līdz vakaram?

— Es tomēr cerēju, ka istabu jūs man izīrēsiet, — Fcrdijs stūrgalvīgi teica.

Piepeši hallē ienāca Kotons.

—   Parādiet šim kungam ce|u. Pavadiet viņu līdz parka vārtiem.

Sākumā izskatījās, ka Feins tomēr pretosies, taču tad paklausīja, tikai noraidīja Kotona pavadību.

Kad Feins gāja pa parku, no krūmiem izlīda vīrietis ādas priekšautā un aizšķērsoja viņam ceļu. Pāris sekunžu viņi stāvēja viens otram pretī un apmainījās pētošiem skatieniem.

—  Es zinu tikai vienu cilvēku, kas ar šādu paņēmienu var nomest mani uz grīdas, tāpēc gribēju vēlreiz uz jums paskatīties. Jā, tas patiešām esat jūs! Neesmu jūs redzējis desmit gadus, tāpēc nebūtu arī pazinis, ja jūs nebūtu saķēris manu roku.

Ferdija Feina seja palika mierīga. Viņš izskatījās pilnīgi skaidrā.

— Jā, es savu lomu spēlēju labi. Bet jūs, Konora kungs, redzējāt to, kas jums nebija jāredz.

—   Es no jums nebaidos. Tāpēc nemaz nemēģiniet mani no šejienes padzīt. Jūs atkal izmantojat savus vecos trikus, spēlējot mūžīgo dzērāju…

—  Konor, — Feins viņu asi pārtrauca, — es jums iesaku uz karstām pēdām pazust. |a šovakar jūs vēl būsiet šeit, tad būsiet miris!

Neviens no abiem pat nepamanīja, ka Mērija Redmeina gāja pa blakus celiņu un krūmu aizsegā noklausījās viņu sarunu.

Par sevi Elverija kundze teica, ka ir laba vērotāja, to apstiprināja arī kalpotāji, jo virji sūdzējās, ka tiekot izspiegoti. Visvairāk viņu necieta virssulainis, turklāt kopš šīs dienas viņam bija īpašs iemesls. Proti, pēcpusdienā šī dāma pārsteidza viņu draudzīgā sarunā ar lietussargu meistaru, kad pēdējais viņam stāstīja par kādu dēkainu piedzīvojumu ar milzīgu bagātību, kas noteikti esot paslēpta pils velvētajos pagrabos.

Elverija kundze nekavējoties aizsteidzās pie pulkveža un atstāstīja šo sarunu. Sākumā Redmeins šķita satraukts, taču tad izlikās, ka pavecās dāmas stāsts viņu interesē visai maz. Elverija kundze viņam šķita loti nesimpātiska. Pulkvedis aizgāja uz savu kabinetu un tur ieslēdzās, to viņš darīja diezgan bieži. Sienas skapī viņam aizvien glabājās pudele un divas glāzes; tas bija loti ērti, ja kāds klauvēja pie durvīm, viņš pudeli varēja ātri ieslēgt skapi.

—   Pulkvedis ir rupjš un neaptēsts, — pēc brīža teica Elverija kundze savai meitai. Viņa uztraukti atbīdīja loga aizkaru un sāka raudzīties tumšajā parkā. — Es esmu pilnīgi pārliecināta, ka mēs šovakar šeit vēl kaut ko piedzīvosim. To es jau teicu Gudmena kungam, bet viņš neko negribēja pat dzirdēt.

—  Man labāk patiktu, ja tu par to tik daudz nclauzītu galvu, — Veronika atbildēja. — Tu mani tikai satrauc.

Elvcrija kundze paraudzījās spogulī un rūpīgi sakārtoja matus.

—  Es spoku esmu redzējusi divas reizes, — viņa pašapmierināti turpināja. Brīdi paklusējusi, viņa pagriezās atpakaļ. — Kotons man sāk likties ļoti aizdomīgs. Vai viņš patiešām ir virssulainis? Nezinu, nezinu…

—  Māt, par ko tu atkal domā?

—  Viņš visu dienu snaikstījās apkārt. Es pat redzēju, kā viņš nokāpa pa pagraba trepēm. Mani ieraudzījis, viņš nobijās un nezināja, ko iesākt.

—  Bet ko tu īstenībā redzēji tad, kad pirms brīža tik šausmīgi iekliedzies?

—  Es redzēju kādu cilvēku, kas skrēja pa mauriņu un vicināja rokas, tas bija briesmīgi!

—  Kas tas bija par cilvēku?

—  Tas bija mūks! Viņš bija melnā apmetnī, viņa seju sedza liela kapuce.

Vakarā sākās vētra un lietus. Vējš raustīja slēģus.

—  Šeit augšā ir loti nepatīkami, iesim labāk uz halli.

Lielajā hallē jau sēdēja Gudmens. Ieraudzījis abas dāmas, viņš nopūtās.

—  Gudmena kungs, vai mana māte jums jau pastāstīja, ko redzēja naktī parkā?

Viņš pāri briļļu malai saīdzis paraudzījās jaunajā dāmā.

—  Ja jūs atkal domājat stāstīt par spokiem…

—  Nē, šoreiz runa ir par mūkiem, — Veronika iesāka.

—   Runa ir tikai par vienu konkrētu mūku, — Elverija kundze vitju izlaboja. — Es nekad neesmu teikusi, ka būtu redzējusi vairāk par vienu.

—    Muks? — Gudmens pārjautāja un klusi iesmējās. Viņš piecēlās no dīvāna, uz kura parasti sēdēja, pārgāja pāri hallei un pieklauvēja pie sienas.

—  Ja tas būtu bijis mūks, viņš būtu ienācis pa šīm durvīm.

Elverija kundze viņā raudzījās vaļā muti.

—  Pa kurām durvīm?

—   Šeit ir mūku durvis, — Gudmens skaidroja.

—  Ozolkoka panelis ir saglabājies no tiem laikiem, kad šeit bija klosteris.

Elverija kundze paņēma savu lorneti un sāka ziņkārīgi pētīt sienu. Ari viņa tagad redzēja koka panelī iebūvētās durvis. Dažviet koks no daudzajiem pieskārieniem bija gludāks un gaišāks nekā pārējā siena.

—   Pa šīm durvīm hallē nāca mūki. Klīst runas, ka šī eja vedot uz pazemes kapelu, kas tikusi izmantota līdz reformācijai. Šī halle ir bijusi klostera refektorija, citiem vārdiem sakot, ēdamzāles priekštelpa. Vēlāk, protams, visa pils tika pārbūvēta, un iespējams, ka eja uz mūku kapelu tika aizmūrēta. Pēc seniem nostāstiem, mūki kapelu mēdza apmeklēt ik dienas. Viņi ierindā pa diviem kāpa lejup. Pazemes kapelā vai kriptā bija baznīca, kam bija jāatgādina, ka viss pasaulīgais ir pārejošs.

— Ja kaut kur lejā patiešām ir eksistējusi kapela, — Elverija kundze triumfēja, — tad tas pilnībā izskaidro to, ka no turienes nāk ērģeļu skaņas.

—   Nē, tās ir tikai iedomas. Pēc sātīgām vakariņām uzmācas slikti sapņi. Manuprāt, tas ir vienīgais izskaidrojums. — Gudmens mainīja sarunas tematu. — Kas ir ar jauno Feina kungu? Vai viņš apmetisies šeit?

—   Nē. Kaut gan viņš ir interesants jauneklis, viņu šeit neuzņem. Šeit uzņem tikai vecus, neinteresantus putnubiedēklus. — Tajā brīdī viņai iešāvās prātā, ka tā varbūt tomēr nevajadzēja teikt. — Bet tas nebija domāts par jums, Gudmena kungs!

Atvērās durvis un hallē ienāca Mērija Redmeina.

— Mēs nupat kā runājām par Feina kungu, — Elverija kundze teica.

—  Ak tā? — Mērija jautāja. — Kas par viņu būtu tik interesants runājams?

Saruna vēl kādu brīdi turpinājās, līdz beidzot visi novēlēja cits citam labu nakti. Pulkvedis nebija rādījies.

Viņš sēdēja savā kabinetā. Mērija nogaidīja, kad viesi bija aizgājuši uz savām istabām, tad pieklauvēja pie durvīm. Viņa dzirdēja, kā tēvs aizver sienas skapi un tikai tad nāk atvērt kabineta durvis.

— Labvakar, dārgā, — viņš apsveicinājās ar meitu nedrošā balsī.

—  Tēt, es gribētu ar tevi parunāt.

Viņš tikai noguris atmeta ar roku.

— Tu darītu prātīgāk, ja liktu man šovakar mieru. Es jūtos stipri saguris.

Mērija aizvēra durvis, piegāja pie tēva un uzlika roku viņam uz pleca.

— Tēt, vai mēs nevaram pārcelties uz dzīvi citur? Vislabākais būtu šo drausmīgo pili pārdot.

Rcdmeins brīdi klusēja un tad noteica, ka visu saprotot, viiiai šeit esot garlaicīgi.

—  Nē, to es nebiju domājusi. Šeit nav garlaicīgāk kā skolā. Bet šeit ir baisi. Kaut kas nav kārtībā. Man ir bail!

Viņš pat nepaskatījās uz meitu.

—  Es īsti nesaprotu, ko tu ar to domā.

—  Bet, tēt, šeit notiek kaut kas drausmīgs! Un tu to loti labi zini. Nedomā, ka esmu kļuvusi nervoza un man tikai tā šķiet. Izgājušajā nakti es visu dzirdēju — vispirms ērģeles, tad šausmīgu kliedzienu! Es to vairs nespēju izturēt. Es redzēju, kā pa zālienu aizskrēja kāds cilvēks melnās drēbēs. Arī Elverija kundze to kliedzienu… Bet paklausies! Kas tas ir? — Viņa bija pilnīgi bāla un trīcēja. — Vai tu dzirdi?

—  Tas ir vējš, nekas vairāk kā vējš.

—  Nu paklausies taču, — Mērija čukstēja. Arī viņam taču vajadzēja dzirdēt pakluso ērģeļmūziku. — Vai tu vēl aizvien neko nedzirdi?

—  Nē, — viņš spitīgi atkārtoja.

Viņa pieliecās un ieklausījās.

— Patiešām ne? Lejā uz akmens grīdas ir dzirdami so|i…

Pēkšņi viņa iekliedzās. Pie ārdurvīm kāds klauvēja.

—  Klauvē, — viņa klusu teica.

Redmcins atvēra kādu atvilktni, izņēma no tās brauniņu un iebāza žaketes kabatā.

—  Ej uz savu istabu, — viņš meitai pavēlēja.

Kedmeins i/gāja tukšajā gaiteni, brīdi pastāvēja, tad iededza gaismu. No kalpotāju istabas iznāca Kotons. Viņš bija pilnīgi apģērbies.

—  Kas noticis? — Kedmeins jautāja.

—  Kāds ir pie ārdurvīm. Vai atvērt?

Pulkvedis pāris sekundes vilcinājās.

-Jā.

Kotons noņēma kedi, pagrieza atslēgu un alrava valā durvis. Ārpusē stāvēja Fredijs Feins, šķita, ka viņš mazliet grīļojas. — Man tiešām žēl, ka es jūs traucēju, — Feins teica. — Es esmu otrais apmeklētājs, kas šovakar ierodas jūsu mājā.

Viņš paspēra pāris so|us uz priekšu. Viua mētelis bija pilnīgi slapjš.

—   Ko jūs vēlaties? — Kedmeins jautāja, jo, ieraugot iedzērušo Fcinu, viņš zināmā mērā nomierinājās.

—  Mani padzina no "Sarkanā lauvas". — Feins stiklainu skatienu blenza uz pulkvedi. — Es gribētu apmesties šeit.

—  'Iet, lai viņš paliek!

Kedmeins atskatījās. Mērija stāvēja viņam aiz muguras.

—  Lūdzu, atjauj viņam dzīvot šeit. Lai viņš apmetas septītajā istabā.

Fcina sejā parādījās smaids.

— Liels paldies par uzaicinājumu. Es to, protams, pieņemu.

Mērija raudzījās viņā ar izbrīnu. Ūdens no viņa mēteļa pilēja uz grīdas. Acīmredzot viņš vētrā bija pavadījis vairākas stundas. Kur Feins bija bijis un ar kādu nolūku? Viņai dīvaini šķita arī tas, ka jaunais cilvēks tik maz runāja. Kotons viņu pavadīja uz istabu nr. 7, kas atradās mājas visattālākajā spārnā. Mērijas istaba bija virs halles. Viņa atvadījās no tēva, ieslēdzās savā istabā un likās gultā. Taču viņa bija pārāk satraukta, lai iemigtu. Nemierīgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem.

Kad meitene beidzot kaut cik bija nomierinājusies, viņa izdzirdēja dīvainu troksni. Arā gaudoja vējš, likdams lietus lāsēm triekties pret logu rūtīm. Taču ne jau šis troksnis traucēja viņai aizmigt. Lejā skanēja balsis. Viena varēja būt Kotona vai arī viņas tēva balss, abu balsis skanēja vienādi dobji. Taču pēkšņi atskanēja šausminošas gaudas, kas lika viņai aiz bailēm sastingt. Tie bija kāda ārprātīgā drausmīgie smiekli. Mērija izlēca no gultas, uzmeta plecos rītasvārkus un steidzās lejā pa trepēm. Pārliekusies pāri kāpņu margām, viņa ieraudzīja priekšnamā kādu stāvu.

—  Kas tur ir? — viņa, elpai aizraujoties, jautāja.

—  Viss kārtībā, dārgā.

Tas bija tēvs. Viņa guļamistaba atradās pirmajā stāvā tieši blakus darba kabinetam.

—  Tēt, vai tu kaut ko dzirdēji?

—  Nē, neko, — viņš skarbi atcirta. — Ej gulēt!

—  Es negribu gulēt. — Viņa apņēmīgi nokāpa pa atlikušajiem pakāpieniem. — Hallē kāds bija, es dzirdēju balsis.

Viņa paspēra soli uz halles durvju pusi un satvēra rokturi, bet tēvs centās viņu aizkavēt.

—  Mērij, Dieva dēļ, neej tur!

Viija dusmīgi atbrīvoja roku un atrāva va|ā halles durvis.

Hallē valdīja pilnīga tumsa. Mērija droši devās iekšā un iededza gaismu. Pirmajā brīdī viņa neko neredzēja, bet tad…

Halles vidū uz muguras gulēja kāds cilvēks plaši ieplestām acīm — viņš bija miris.

Tas bija svešinieks ādas priekšautā, kurš no rīta bija sarunājies ar Ferdiju Feinu.

10

Nākamajā rītā no Londonas atbrauca galvenais inspektors Haliks kopā ar fotogrāfu un savu asistentu. Gan viņš, gan Monksholas policijas inspektors mirušo tūliņ pazina.

Konors! Tas bija Džo Konors, kas vēl pirms dažiem mēnešiem cietumā bija paziņojis, ka meklēs un atradīs O'Šī! Tagad šis cilvēks gulēja uz grīdas ar lauztu sprandu.

Visas pazīmes liecināja, ka viņa slepkava ir bijis O'Šī, un Konors nebūt nebija viņa pirmais upuris.

Haliks pa vienam aicināja hallē pansijas iemītniekus, vēlāk arī kalpotājus, un jautāja, vai viņi kaut ko nav dzirdējuši. Kotons bija ļoti runīgs. Jā, protams, tas esot tas pats cilvēks, ar kuru viņam no rīta bijušas lielas klapatas, bet, kā viņam tagad izdevies iekļūt mājā, to viņš nespējot izskaidrot. Visas durvis esot bijušas aizslēgtas un aizkrampētas, arī neviens logs nav uzlauzts.

Gudmens laikam bija gulējis veselīgā miegā, jo viņš neko nebija dzirdējis un, starp citu, viņš dzīvojot citā mājas spārnā. Elverija kundze bija loti satraukta, viua izklāstīja policijas ierēdņiem visas iespējamās teorijas, ko savos priekšstatos bija izveidojusi, taču neko būtisku pateikt nespēja.

—  Feins, kas ir šis Feins? — Haliks jautāja.

Kotons sniedza sīku ziņojumu par pansijas jauno

viesi un par apstākļiem, kādi viiiu atveduši uz pili.

—  Es gribētu ar vinu vēlāk aprunāties, — Haliks teica. — Vai jums ir vēl kāds iemītnieks? — Viņš ieskatījās viesu reģistrācijas grāmatā.

—  Jaunais iemītnieks ieradīsies tikai rīt, tas ir kāds mācītājs, — virssulainis atbildēja.

Haliks vērīgi paraudzījās Kotonā.

—  Vai mēs jau kādreiz neesam tikušies?

—  Nē, noteikti ne, — Kotons atteica.

—  Hm. Bet tagad es gribētu aprunāties ar Redmeinas jaunkundzi.

Gudmens, kurš vēl aizvien atradās hallē, centās iebilst:

—  Es ccru, ka jūs vinu pārāk nesatrauksiet. Vina patiešām ir loti labsirdīga un jauka meitene, ja es būtu jaunāks… — Viņš pasmaidīja. — Varbūt es jums liekos sentimentāls, taču arī tirgoni var būt romantiski.

—    No tā nav pasargāti pat kriminālpolicijas ierēdni, — Haliks piebilda. — Mīlestība nav noziegums, Gudmena kungs.

—  Man arī tā šķiet. Tāpat kā muļķība nav noziegums, tā nāk reizē ar gadiem!

Gudmens taisījās iziet no halles. Haliks viņu palūdza izmantot sāndurvis.

Mērija gaidīja, kad tiks uzaicināta. Nomākta un izbijusies viņa sekoja policijas ierēdnim uz halli. Galveno inspektoru viņa nebija redzējusi, tāpēc baidījās ieraudzīt dusmīgu vīru. Un jutās patīkami pārsteigta, kad viņu sagaidīja laipns un pieklājīgs cilvēks. Kad Mērija iegāja hallē, viņš runāja ar Kotonu un nepievērsa viņai uzmanību: — Vai jums tiešām nav priekšstata, kā šis cilvēks varēja iekļūt pilī?

—  Ne, — Kotons atbildēja.

— Turklāt pils logi un durvis bija aizslēgti un aizbultēti, vai ne?

—  Es viņu neesmu ielaidis! —virssulainis apgalvoja.

Haliks samiedza acis.

— To jūs man sakāt jau otro reizi. Kad es jums šo jautājumu uzdevu šorīt, jūs lietojāt tieši šos pašus vārdus. Turklāt jūs vēl teicāt, ka, ejot garām Feina kunga istabai, pamanījāt, ka tās durvis ir atvērtas un istaba ir tukša. Tad vēl man ir pierakstīts, ka cilvēku, kas zvanīja policijai, sauc Kotons, taču jūs to noliedzat.

—  Tas viss ir pilnīgi pareizi.

Tikai tagad Haliks pamanīja Redmeinas jaunkundzi un lāva Kotonam iet.

—   Redmeinas jaunkundz, šo vīrieti jūs nekad iepriekš neesat redzējusi, vai ne?

—  Esmu redzējusi, bet tikai īsu mirkli.

—  Vai jūs viņu pazināt?

-Jā.

Haliks paraudzījas uz grīdu.

—  Kur atrodas jūsu guļamistaba?

—  Virs halles.

Mērija pamanīja, ka policijas ierēdnis visu ieprotokolē.

—  Tad jums kaut ko vajadzēja dzirdēt. Lejā noteikti risinājās cīna. Vai nedzirdējāt kādu troksni vai kliedzienu?

—  Nē.

—  Vai varat pateikt, kad apmēram notika slepkavība?

—  Tēvs saka, tas esot bijis ap vieniem.

— Vai jūs tajā laikā ejat gulēt? Kur bija jūsu tēvs, varbūt halles tuvumā?

—  Nē, — viņa uzsvērti teica.

—  Tad kāpēc jūs par to esat tik droša?

—  Kad es dzirdēju, kā tika aizvērtas durvis…

—  Kuras durvis?

Šis jautājums Mēriju samulsināja.

—  Šīs durvis. — Viņa norādīja uz halles durvīm. — Kad tās tika aizvērtas, es paskatījos pāri margām un lejā, gaitenī, ieraudzīju tēvu.

—  Uz kurieni viņš gāja? Un halli? Varbūt viņš no tās iznāca? Un kā viņš bija ģērbies?

—  To es nepamanīju, — viņas balsī jautās izmisums. — Priekšnams bija tukšs. Un es nemaz īsti nezinu, vai tās bija šīs durvis.

Haliks pasmaidīja.

—    Redmeinas jaunkundz, nevajag nervozēt. Upura vārds ir Džo Konors, un policijā viņš ir pazīstams kā laupītājs. Loti iespējams, ka jūsu tēvs viņu pārsteidza nozieguma vietā un cīņas laikā nogalināja. Kaut kas tāds taču ir iespējams.

Mērija papurināja galvu.

—  Jūs neticat, ka tā varētu būt noticis? Pamanījis, ka tas otrs ir beigts, jūsu tēvs nobijās un pateica, ka viņam ar notikušo nav nekāda sakara.

—  Nē, — Mērijas balss bija skala un noteikta.

— Vai pagājušonakt jūs nedzirdējāt neko tādu, kas varētu norādīt uz šeit notiekošo cīnu?

Vina neatbildēja.

—  Vai jūs Monkshola vispār kādreiz esat redzējusi vai dzirdējusi kaut ko neparastu?

— Tās ir bijušas tikai iedomas, — vina klusu teica. — Taču reiz es redzēju tumšu stāvu netālu no mājas, pļavā. Un tam mugurā bija mūka apmetnis.

—  Tad jau tas būs bijis spoks? — Vitiš pasmaidīja.

—  Nu, redzat, es esmu nervoza, un man šķiet, ka redzu parādības, kuras nemaz neeksistē. Reizēm naktīs man šķiet, ka dzirdu lejā uz akmens grīdas solus, un vienreiz es dzirdēju ērģeles.

—  Vai šie trokšņi ir tik skaidri, ka jūs tos spējat atšķirt?

—  Jā, tie ir…

—  Es saprotu. Taču vakar vakarā jūs nedzirdējāt neko, kas norādītu uz cīnu. Padomājiet, jūs noteikti kaut ko dzirdējāt!

Mērija kļuva nemierīga.

—   Nē, es neko nespēju atcerēties, es neko nedzirdēju!

—  Vai patiešām neko? Manuprāt, Konors nogāzās uz gridas, un tas noteikti sacēla lielu troksni, ja jūs būtu gulējusi, tad noteikti būtu pamodusies, turklāt jūs taču bijāt nervoza un nespējāt aizmigt. Nu, tātad, Redmeinas jaunkundz, jūs redzat, ka nav nozīmes no manis kaut ko slēpt. Kopš jūs ieraudzījāt šo mūku, vai kas nu tas būtu bijis, jūs kļuvāt ļoti bailīga un nervoza. Kad jūs vakar izdzirdējāt troksni hallē, jūs atvērāt durvis un paskatījāties pāri kāpņu margām. Tēva balss jūs nomierināja, jo viņš teica, ka viss ir kārtībā vai kaut ko tamlīdzīgu. Vai tā vakar viss norisinājās?

Haliks runāja tik draudzīgi un laipni, ka uz brīdi viņu samulsināja.

—  Jā, — viņa klusu teica.

—   Viņam mugurā bija rītasvārki, un, kā man šķiet, viņš taisījās iet gulēt.

—  Jā, — viņa atkārtoja.

—  Labi. Bet pirms brīža jūs teicāt, ka jūs tēvu neredzējāt un apakšstāvā bija tumšs.

Mērija pielēca kājās.

—  Jūs gribat mani ievilināt slazdos, es neatbildēšu uz jūsu jautājumiem! Es neko neesmu ne redzējusi, ne dzirdējusi. Lejā mana tēva nebija, un tā nebija viņa balss…

—  Vecais draugs, tā bija mana balss!

Haliks veikli apsviedās apkārt.

Durvīs stāvēja Fcins un smaidīja.

—  Labdien! Mani sauc Feins, Ferdijs Fcins. Kā ir ar slepkavību, ko jūs cenšaties atklāt?

—  Ak tad jūs esat Feins? — Haliks šķita loti ieinteresēts.

—  Veco zēn, tā nebija Redmeina kunga balss, tā bija manējā, — Feins atkārtoja.

—  Tas ir dīvaini.

Haliks pārtrauca pratināšanu, pamāja savam asistentam un abi kopā izgāja no halles.

Mērija raudzījās Feinā kā brīnumā.

—  Jūsu balss nu gan tā nebija, — vina pa pusei pārmetoši teica. — Kāpēc jūs tā teicāt? Vai tad jūs nesaprotat, ka šeit aizdomās tiek turēti visi? Kaut ko tādu apgalvot ir neprāts no jūsu puses. Policija nodomās, ka esam sabiedrotie un darbojamies uz vienu roku.

Feins uzmeta viņai starojošu skatienu.

—  Jums tā šķiet?

Vina piegāja pie durvīm un palūkojās priekšnamā.

Pie portāla Haliks ar savu asistentu apspriedās.

Kad Mērija pagriezās atpakaļ, Feins bija paņēmis viskija pudeli un pielējis sev pilnu glāzi.

— Saņemieties! Viņi tūliņ būs atpakaļ un sāks uzdot visus iespējamos jautājumus. Ak, kaut uz jums varētu paļauties un prātīgi parunāt! Tas ir šausmīgi, kad cilvēks ir kritis tik zemu kā jūs.

—   Nebarieties. Tas jums nepiestāv. Labāk pasakiet man…

Viņiem tuvojās Kotons. Viņa uzvedībā jautās zināma viltība.

—  Mērijas jaunkundz, jaunais viesis ir ieradies, — viņš ziņoja. — Es domāju, tas mācītājs. — Viņš pakāpās sānis.

Hallē ienāca kalsnējs, pavecs vīrietis ar baltiem matiem un lielām raga brillēm un viņš tuvojās Mērijai. Viņš uzmeta visiem draudzīgu skatienu un šķita esam mierā ar sevi un pasauli. Viņa balss bija maiga un augstprātīgi laipna.

—  Vai man ir tas gods runāt ar Redmeinas jaunkundzi? — viņš jautāja. — Es esmu Ernests Pārtridžs, mācītājs. Man bija jānāk kājām, kaut gan biju domājis, ka mani stacijā kāds sagaidīs.

Viņa rokas spiediens bija gļēvs un neizteiksmīgs.

Mērija dusmojās, jaunais viesis bija ieradies visnepiemērotākajā brīdī. — Man loti žēl, Pārtridža kungs, bet mēs visi esam loti uztraukušies. Koton, aiznesiet viesa ceļasomas uz trešo istabu.

Partridžs aiz bailēm sastinga.

—  Kāpēc jūs esat uztraukušies? Cerams, ka nav notikusi kāda nelaime, kas spētu mazināt šīs vietas skaistumu un traucēt tās mieru?

—  Tuvāk par to jums pastāstīs mans tēvs. Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar Feina kungu?

Viņai bija jāpiespiežas, lai izteiktu šo pieklājības frāzi.

Šinī brīdī hallē steidzīgiem soliem ienāca Haliks.

—  Redmeinas jaunkundz, varbūt jūsu pansijā ir kāds aktieris?

—  Aktieris? — viņa apjukusi pārjautāja.

— Jā, protams, kāds no tiem, kas labprāt pārģērbjas. Kāda filmu zvaigzne, piemēram. Viņi reizēm uzmeklē gleznainas, romantiskas vietas, lai varētu realizēt savas trakās idejas. Mans asistents tikko teica, ka esot redzējis vīrieti melnā mūka tērpā nākam no kapenēm ar šauteni rokā, — nolādēts, tur taču viņš ir!

Viņš rādīja pa atvērto logu uz dārzu. Pēkšņi Mēriju kāds strauji pagrūda. Tas bija Fcins. Vina aizvainota pretojās.

Gandrīz tūliņ atskanēja šāviens. Kaut kas pāršalca viņas galvai un ietriecās spogulī virs kamīna. Lode bija aizlidojusi viņai tik tuvu garām, ka meitene pirmajā brīdī nodomāja, ka tā viņai ir trāpījusi.

Ferdijs Feins bija izglābis viņai dzīvību.

11

Nekavējoties tika uzsākta apkārtnes pārmeklēšana. Izņemot patronas čaulīti, neko vairāk neatrada. Neilgi pēc tam Haliks devās uz Londonu, atstādams Monksholā seržantu Dobiju.

Šī diena Mērijai bija šausmīga, turklāt tā šķita bezgalīga. Seržanta klātbūtne viņu zināmā mērā nomierināja, savukārt tēvu — padarīja nervozu. Laimīgā kārtā Dobijs turējās savrup un tikpat kā nebija manāms.

Tikai divus pils iemītniekus drausmīgie notikumi šķita atstājam vienaldzīgus, tie bija Fcins un mācītājs. Garīdznieks bija loti runīgs un katrā piemērotā un nepiemērotā brīdī stāstīja anekdotes, kuras neviens negribēja klausīties. Interesants viņš šķita vienīgi Elverija kundzei, viņa beidzot bija atradusi kādu, ar ko parunāt.

Ferdijs Feins bija un palika Mērijai mīkla. Un šobrīd viņa vismazāk spēja saprast, ko par viņu domāt. Kad viņa jauno vīrieti bija labāk iepazinusi, viņš meitenei sāka tīri labi patikt. Ja vien viņš tik nenormāli nedzertu. Taču cik augstās domās Mērija par viņu bija patiesībā, viņa baidījās atzīties pati sev. Viņš vienīgais bija palicis vēss un mierīgs pēc šāviena, kas gandrīz būtu izdzēsis viņas vai arī viņa dzīvību.

Pēcpusdienā viņa sarunājās ar Feinu. Viņš bija laipns un pilnīgi sakarīgs.

—  Vai jūs domājat, ka tas cilvēks gribēja mani nogalināt? Dieva dēl, tas nevar būt! Taču, beigu beigās, mums katram ir savi ienaidnieki, arī man.

—  Ak tā, jums ir ienaidnieki?

—  Varbūt! Ir pietiekami daudz cilvēku, kas gribētu ar mani izrēķināties.

—  Elverija kundze teica, ka Skotlendjards sūtīšot šurp inspektoru Bredliju.

—   Kāda tam būtu nozīme? Bredlijs ir absolūti netalantīgs ierēdnis. Un ko vēl šī interesantā dāma zināja stāstīt?

Viņi gāja pa gobu aleju, kas veda uz parka vārtiem. Vēl pirms pāris dienām Mērija no Feina būtu metusies bēgt, taču tagad viņa klātbūtnē jutās dīvaini mierīga. Viņa nespēja saprast, kāpēc agrāk šo cilvēku nebija varējusi ciest.

—   Elverija kundze ir speciāliste noziegumos, viņa jau gadiem ilgi par tiem krāj laikrakstu izgriezumus. Viņa man pastāstīja, ka nogalinātais Konors bijis iejaukts kādā zādzībā, kas tika izdarīta pirms vairākiem gadiem. Un vēl viņa pieminēja cilvēku, vārdā O'Šī…

—  O'Šī? — Feins viņu pārtrauca. Viņa sejas izteiksme bija pilnīgi mainījusies. — Pie velna, kas viņai var būt zināms par O'Šī? Visprātīgākais būtu, ja vina sargātos runāt tādas muļķības, ak, atvainojiet!

Feins atkal smaidīja, taču viiia satraukums meitenei nepalika nepamanīts.

—  Vai jūs par viiju kaut ko zināt? — Mērija jautāja.

—  Jā, taču tās ir tikai tenkas. Bet varbūt tomēr pastāstiet, ko Elverija kundze vēl teica.

—  Vina teica, ka toreiz esot pazudis liels zelta sūtījums. Tas esot kaut kur paslēpts, iespējams, Monksholā. Tāpēc Konors esot centies sev par sabiedroto iegūt virssulaini Kotonu, lai tas vinu ielaistu pilī, tā vismaz vina domā, tāpēc arī visas durvis un logi bija ciet. Es dzirdēju, kā vina to visu stāstīja Pārtridža kungam. Mani vina nevar ciest, citādi arī man būtu nācies to visu noklausīties.

Brīdi abi gāja klusēdami.

—   Kā viņš jums patīk, es domāju jauno iemītnieku, Pārtridža kungu? — Ferdijs jautāja.

—  Viņš šķiet patīkams cilvēks.

— Jūs laikam gribējāt teikt, ka viņš jūs garlaiko. — Feins iesmējās. — Kāpēc jūs nepārcelatics uz Londonu?

—  Bet kāpēc lai es pametu Monksholu? Kā jums tas vispār ienāca prātā?

Viņš apstājās un uzlūkoja Mēriju. — Manuprāt, dzīve Monksholā nav jums piemērota. Man pat šķiet, ka jaunai dāmai šeit uzturēties ir bīstami.

—  Kāpēc?

—  Šeit ir cilvēki, kas jūs dievina un droši vien būtu ar mieru darīt visu, lai jūs nosargātu.

—  Vai jūs domājat manu tēvu?

Mērija bija samulsusi un pārprata vinu ar nolūku, lai varētu ievadīt sarunu citā gultnē.

—  Nē, es domāju divus citus cilvēkus. Viens no viijicm ir Gudmcns.

Viņa iesmējās, pa pusei sadusmota, pa pusei uzjautrināta.

—  Tas ir neprāts! Gudmena kungs ir tik vecs, ka varētu būt mans tēvs.

—  Tomēr viņš vēl ir pietiekami jauns, lai spētu jūsos iemīlēties. Redmeinas jaunkundz, Gudmcns jūs vērtē ļoti augstu. Taču ir vēl kāds cilvēks, kam jūs loti interesējat.

—  Jūs domājat, tajos brīžos, kad ir skaidrā? — viņa izaicinoši jautāja. Taču tūliņ to nožēloja un atvadījās no Fcina. Viņš pat nemēģināja Mēriju aizkavēt.

12

Lai cik dziļās domās nogrimis, inspektors Haliks brauca atpakaļ uz Londonu, viņa neziņa nebija tik liela, kā šķita viņa asistentam. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka slepkavība Monksholā ir saistīta ar zelta zādzību pirms vairākiem gadiem.

Kad Haliks ieradās savā birojā, viņš lika atnest visus dokumentus, kas attiecās uz O'Šī lielo zelta zādzību. Vēl viņš ņēma palīgā savu piezīmju bloku un sīki uzzīmēja visu, ko bija uzzinājis un novērojis Monksholā.

Nebija ne mazāko šaubu, ka šāviens bija nācis no kapelas drupām. Haliks visu apkārtni bija pamatīgi izpētījis. Vecās kapelas drupas bija pilnībā apaugušas ar efejām un atradās arkā aiz koku pudura. Neskaidrs palika, kā nezināmais šāvējs bija varējis aizbēgt. Haliks uzskatīja par pilnīgi iespējamu, ka viena no lielajām akmens plātnēm, kas bija apaugusi ar kazeņu un vilkābeļu krūmiem, slēpa ieeju pazemes ejā.

Par šo hipotēzi viņš apspriedās ar kādu Skotlendjarda inspektoru, kas bija ieradies vina birojā uz isām pārrunām. Tas bija plaši pazīstamais inspektors Elks, taču vitjš šai idejai nepiekrita.

—  Kas tās par pazemes ejām? Tas parasti ir pēdējais salmiņš. Ja kāda kriminālromāna autors ir nonācis strupceļā, tad parasti izdomā līdzīgas muļķības. Pazemes ejas un slepenas durvis sienas panelī! Smieklīgi!

—  Es tomēr šo iespēju pilnībā negribētu izslēgt, — Haliks palika pie sava. — Monkshola ir viena no vecākajām apdzīvotām vietām Anglijā. Es sameklēju bibliotēkā literatūru par to, un tajā es atradu pat zinas no karalienes Elizabetes I laikiem.

Elks iestenējās.

—   Un atkal tieši šis sievišķis! Līdz mūsdienām nav saglabājies nekas, kam būtu kaut kāds sakars vai kas būtu radies tajā laikā!

Inspektora Elka dusmām uz šo karalieni bija pavisam personīgs iemesls, jo viņš reiz bija izkritis vēstures eksāmenā tāpēc, ka nebija precīzi zinājis Elizabetes valdīšanas laika gadskaitlus.

—   Ir pilnīgi skaidrs, ka tajos laikos bija slepenas durvis, pazemes ejas un sazin kas vēl! — viņš saīdzis teica.

—   Elk, apsēdieties taču! Es gribu jums kaut ko pajautāt.

—   Ja runa būs par vēstures datiem, tad varat nepūlēties. Par jūsu Elizabeti es zinu tikai to…

—  Vai jūs esat redzējis O'Šī?

—  To banku laupītāju? Nē, man ar vinu nekad nav iznākušas darīšanas. Cik man zināms, viņš tagad dzīvo Amerikā. Vai varbūt jūs tā nedomājat?

—  Man šķiet, ka viņš ir Anglijā, — Haliks teica.

—  Loti šaubos. Ko lai viņš darītu Anglijā? Pēdējos gados viņš ir uzvedies absolūti mierīgi. Vai tad cilvēks, kam ir tik daudz naudas kā viņam, spētu dzīvot tik mierīgi? Ko parasti dara gangsteri, kad ir noķēruši lielo lomu? Viņi ar visu naudu skrien uz tuvāko kazino un ātrāk neliekas mierā, iekams nav paspēlējuši pēdējo šiliņu. Ja vēl O'ŠI nav īsti pie pilna prāta…

—  Kā jūs to zināt? — Haliks viņu pārtrauca.

—   Viņam šī slimība ir iedzimta. Tas ir neapstrīdams fakts, kaut gan savulaik tiesas prāvās tas netika pieminēts.

—  Es to nezināju līdz laikam, kamēr Konors izmeta šādu piezīmi mūsu sarunas laikā cietumā. Bet kā jūs to zināt?

—   Pirms daudziem gadiem man bija uzdots izmeklēt vienu O'Šī lietu. Kā jūs zināt, mēs viņu nenoķērām, mums nebija ne viņa fotogrāfijas, ne pirkstu nospiedumu. Mēs atradām vienīgi pāris ar viņa roku rakstītas papīra strēmeles. Tas bija īsi pirms lielās zelta zādzības, tātad vēl pirms tam, kad lietu uzdeva izmeklēt jums. Toreiz es sāku pētīt viņa ģimeni. Viņa tēvs ir miris trakomājā, māsa izdarījusi pašnāvību, uz vectēva sirdsapziņas bija slepkavība un viņš nomira izmeklēšanas laikā.

Tas Halikam bija jaunums. Pa to laiku kāds ierēdnis bija nolicis uz viņa rakstāmgalda biezu dokumentu kaudzi un vairākus plānus vākus. Dokumenti liecināja par to, ka pēdējā laikā par O'Šī nekādas ziņas nav ienākušas.

Elks uzmanīgi vēroja savu kolēģi.

—   Jūs laikam mēģināt atsvaidzināt atmiņas par lielo zelta zādzību? Ja tā padomā, ka vēl aizvien kaut kur ir paslēpts milzīgs daudzums zelta… Starp citu, sīkumus par šo lietu vislabāk zina Bredlijs. Ja jūs esat pārliecināts, ka Konora nāve kaut kādā veidā ir saistīta ar O'Šī, tad es jūsu vietā tūliņ sūtītu telegrammu, lai Bredlijs atgriežas.

Acis nepacēlis, Haliks turpināja šķirstīt dokumentus.

—  Kas attiecas uz Konoru, — Elks pēc brīža turpināja, — tad viņš beigu beigās ir saņēmis savu algu. Protams, ka O'Šī nojauta viņa nodomus, taču Konors agrāk ir apkrāpis vairāk draugu un līdzgaitnieku nekā jebkurš cits. Starp citu, arī Marks nav neko labāks, es viņus abus labi pazīstu. Kur tagad ir šis Marks?

Haliks aizvēra aktu vākus.

—  Nezinu. Parasti viņš uzturējās Hanimersmitā. Ja es viņu kaut kur manītu, es viņu nekavējoties brīdinātu.

Elks pasmaidīja.

—  Viņu jums neizdosies brīdināt. Viņam pašam šķiet, ka viņš ir loti gudrs. Varbūt pēc kāda laika mēs dzirdēsim, ka viņš ir profesors Oksfordas vai Kembridžas universitātē. Personīgi man labāk patīk gudri un viltīgi noziedznieki, jo viņi beigu beigās noķer paši sevi. Ar viņiem nav neko daudz jāpiņķerējas.

—  Maz ticams, ka viņš ieskries tīklos vai pats sev novīs striķi. Es vairāk baidos, ka viņu drīzāk noķers O'Šī, nevis otrādi.

Haliks piezvanīja uz Monksholu, taču seržants Dobijs viņam nepateica neko jaunu.

—  Vai Elverija kundze ir aizceļojusi?

—   Nē, viņa paliks tik ilgi, līdz slepkavība būs atklāta. Viņa ir kā apsēsta uz noziegumiem. Jā, un tad vēl, Halika kungs, Ferdijs Feins atkal ir piedzēries.

—  Vai viņš kādreiz ir arī skaidrā?

Vēl Dobijs ziņoja, ka pa dienu pilī esot bijuši laikrakstu reportieri un mēģinājuši runāt ar pulkvedi.

—  Es viņus padzinu. Dzīve Monsholā sāk ieiet parastajās sliedēs. Vispār šeit valda uzskats, ka Konoram bija līdzzinātājs un abiem ir izdevies zeltu atrast. Pēc tam viņi ir sastrīdējušies, un Konors ir nogalināts. To, protams, ir izdarījis viņa līdzzinātājs, un ar visu laupījumu aizbēdzis. — Seržants uz brīdi apklusa. — Ja es iepriekš teicu, ka šāds uzskats valda, tad tas īsti neatbilst patiesībai. Tā vairāk ir mana ideja. Ko jūs par to domājat?

—  Blēņas! — Haliks norūca un nolika klausuli.

13

Skotlendjarda policijas ierēdni steidzīgi ķērās pie darba. Tika vāktas ziņas un pētīts viss, kas likās aizdomīgs. Tika pieliktas visas pūles, lai izzinātu Monksholas iemītnieku pagātni. Izņēmums nebija ne Elverija kundze, ne viņas meita. Ap pusnakti uz Halika rakstāmgalda bija vesela kaudze ziņojumu. Tos atnesa inspektors Elks.

Elverija kundze pēc vīra nāves pastāvīgi ceļoja. Viņai gāja labi un nebija vajadzības taupīt naudu. Starp citu, šo dāmu pat varētu saukt par bagātu. Viņa piederēja pie to nenosakāmo sieviešu kategorijas vidējos gados, kas pārceļas no vienas viesnīcas uz citu, lai baudītu luksusu, dzīvojot savā ziņā taupīgi. Augustā viņa parasti uzturējās Lido, jūlijā — Dovilā, bet ziemā — Rivjērā vai Ēģiptē.

Gudmens bija kluss kādas senas, ne sevišķi plaukstošas importa firmas līdzīpašnieks. Agrāk viņš ilgus gadus bija tajā aktīvi darbojies. No tā Haliks izdarīja secinājumus, ka pirms Gudmena aiziešanas firma ir darbojusies ar ievērojami labākiem panākumiem.

Attiecībā uz Kotonu dokumenti nebija tik pārliecinoši. Viņš trīs reizes uz aizdomu pamata bija arestēts par zādzību. Taču vienmēr atbrīvots pierādījumu trūkuma dēļ.

— Mums jādabū Kotona pirkstu nospiedumi, — Haliks teica Elkam, — tālākais noskaidrosies pats no sevis.

Pulkvedis Redmeins bija armijas ārsts, bet dzeršanas dēl no dienesta atbrīvots. Apšaubāmu mahināciju rezultātā viņš tomēr bija pamanījies iegūt labu darbu Sarkanajā Krustā. Taču, kad no vina pārvaldījumā esošās kases bija pazudusi ievērojama naudas summa, tika ievadīta izmeklēšana un par pulkvedi sāka interesēties Skotlendjards. Tomēr apsūdzība Redmeinam netika izvirzīta, jo trūka nepieciešamo pierādījumu. Turklāt nauda tika atdota un lieta izbeigta. Pēc Monksholas nopirkšanas viņš tomēr atkal nokļuva laužu runās.

—  Tātad viņš ir kara ārsts?

Tas Halikam bija kaut kas jauns. Taču šo izziņu bija sagatavojis Elks pats.

— Viņš jau pirms kara bija armijā, un pa šiem gadiem ieguvis pulkveža pakāpi.

Kad Elks bija aizgājis, Haliks vēl izpētīja lielu, vecu Monksholas un tās apkārtnes plānu. Tam blakus atradās detalizēts priekšnama un halles plāns, kas bija atrasts Konora kabatā. Viens bija pilnīgi skaidrs, Konors pilī nebija ielauzies. Tātad kāds viņu tajā bija ielaidis. Kurš tas varēja būt? Ne Redmeins, ne viņa meita. To varēja būt izdarījis vienīgi kāds no personāla, un tas nevarēja būt neviens cits kā Kotons. Ielauzties vecajā un tik labi nodrošinātajā pilī bez līdzdalībnieku palīdzības bija praktiski neiespējami. Pie visiem logiem un durvīm bija signalizācija. Viss liecināja par to, ka pulkvedis Redmeins bija rēķinājies, ka agrāk vai vēlāk kāds nelūgts viesis tomēr ieradīsies.

Šajā naktī Haliks, gulēt ejot, jutās līdz nāvei noguris. Faktiski viņš gaidīja kādu zvanu, taču velti. Nākamajā rītā pirms iziešanas no mājām viņš piezvanīja uz Monksholu. Dobijs ziņoja, ka viss esot kārtībā. Seržants nebija gulējis. Viņš teica, ka neesot dzirdējis nekādus trokšņus, kā arī neesot redzējis nevienu spoku.

—  Kas tās atkal par muļķībām, par kādiem spokiem jūs runājat? — Haliks viņu norāja.

—  Es patiešām sāku ticēt, ka šeit notiek kaut kas tāds, kas ar prātu nav aptverams.

—  Muļķības, seržant! Jūs nedrīkstat nodarboties ar šādām pļāpām.

Galvenajam inspektoram bija uzdots vadīt vēl kādu lietu, tā viņam aizņēma divas stundas. Kad viņš atgriezās birojā, bija jau gandrīz pusdienlaiks.

— Jūs gaida Gudmena kungs, — asistents ziņoja. — Viņš vēlas ar jums runāt. Es viņu ievedu pieņemamā istabā.

—  Gudmens? — Pirmajā brīdī Haliks nespēja šo uzvārdu atcerēties. — Ak jā, vai tas nav vecais vīrs no Monksholas? Ko viņš grib?

—  Viņš saka, ka gribot ar jums runāt. Kad es pateicu, ka jūs vēl neesat, viņš izteica vēlēšanos gaidīt.

—  Lai viņš ienāk!

Gudmens izskatījās kautrīgs. Pagāja labs brīdis, līdz viņš savu platmali un lietussargu bija nolicis uz krēsla.

—   Godīgi sakot, es necerēju, ka jūs mani pieņemsiet, jo jums tagad noteikti ir ļoti daudz darba. Bet tā kā man pilsētā bija jāiepērkas, tad nolēmu vismaz mēģināt.

— Gudmena kungs, es priecājos par jūsu apmeklējumu, — Haliks atteica un piebīdīja viņam krēslu.

— Vai ari jums ir radusies kāda teorija attiecībā uz Monksholu?

Gudmens vainīgi smaidīja.

—   Es jums jau teicu, ka nespēju notikušo izskaidrot. Taču esmu norūpējies par Redmeinas jaunkundzi. Jūs vinu nopratinājāt, un pēc tam viņa bija loti nospiestā garastāvoklī. — Gudmens ieturēja pauzi, taču Haliks necentās viņam palīdzēt. — Jūs jau zināt, es darīšu visu iespējamo, lai noskaidrotu šo mistisko atgadījumu, taču par vienu esmu pilnīgi pārliecināts — viņas tēvam ar to nav nekāda sakara.

—  Neko tādu es neesmu teicis, — Haliks iebilda.

—  Saprotu, taču, beigu beigās, es neesmu tāds muļķis, kā jums varbūt šķiet. Es loti labi zinu, ka pār viņu, tāpat kā pārējiem Monksholas iemītniekiem, krīt aizdomu ēna. Arī es neesmu izņēmums.

Atkal iestājās klusums. Un arī šoreiz Haliks klusēja, saspringti gaidīdams, kas sekos tālāk.

—  Es esmu diezgan turīgs, — Gudmens samulsis turpināja. Viņš ar grūtībām spēja formulēt savu priekšlikumu. — Es gribētu, tas ir, es esmu gatavs izdot lielu naudas summu, ne jau lai palīdzētu policijai, bet gan lai atbrīvotu pulkvedi Redmeinu no aizdomām. Varbūt jums mans priekšlikums šķitīs dīvains, bet es esmu atnācis, lai jums pateiktu, ka vēlos algot kādu Skotlendjarda detektīvu.

— Ja jūs gribat algot privātdetektīvu, tad tas nav iespējams.

—  Nav iespējams? Man loti žēl. Esmu tik daudz runājis ar Elverija kundzi, viņa gan ir pārāk pļāpīga un spēj reizēm krist uz nerviem, taču kriminālistikā viņai tiešām ir plašas zināšanas. Viņa vairākkārt ir uzsvērusi, ka Skotlendjardā ir kāds centīgs ierēdnis, kas spētu ātrā laikā šo lietu noskaidrot, un tas ir inspektors Brcdlijs.

Haliks iesmējās.

—  Inspektors Brcdlijs pašlaik neatrodas Anglijā.

—  Žēl gan, — Gudmens skumji novilka. — Elverija kundze saka…

—    Baidos, ka vina jau tā ir pateikusi pārāk daudz, un no tā visa ir maz labuma, — Haliks viņu pārtrauca. — Man ļoti žēl, taču jūsu vēlēšanos es nespēju izpildīt. Vislabākais tomēr būtu, ja lietas apstākļu noskaidrošanu jūs uzticētu mums, jo mūsu vienīgā vēlēšanās ir noskaidrot visu patiesību. Tāpat mēs vēlamies ikvienu, kas tiek nepatiesi turēts aizdomās, no tām atbrīvot, taču mēs esam stingri apņēmušies vainīgo atrast un likt viņam stāties tiesas priekšā.

Ar to šī saruna it kā būtu beigusies, taču Gudmens tomēr palika sēžam un nedroši lūkojās uz Haliku.

—   Žēl, — viņš atkārtoja. — Šausmīgi žēl, ka Bredlija kungs ir ārzemēs. Tad man neizdosies apmierināt savu ziņkāri. Un Elverija kundze man tik daudz ir stāstījusi par šo talantīgo detektīvu! Viņš taču noteikti ir loti gudrs?

—  Noteikti. Viņš ir viens no Skotlendjarda spējīgākajiem darbiniekiem.

—  Nu, redziet! Jo skumjāk man, es tik loti gribēju zināt, kāds viņš izskatās.

Haliks uzmeta Gudmenam ašu skatienu un tad paraudzījās uz sienu, pie kuras karājās trīs grupas fotogrāfijas. Vienu no tām viņš paņēma un nolika sev priekšā uz rakstāmgalda. Fotogrāfijā bija ap trīsdesmit Skotlendjarda darbinieku, cits stāvēja, cits sēdēja. Zem attēla bija rakstīts: "Policijas prezidija ierēdni."

—  Jūsu ziņkāri es tomēr apmierināšu. Ceturtais cilvēks no labās puses, tieši blakus policijas prezidentam, ir Bredlijs. — Haliks pabīdīja attēlu pāri galdam. — Viņš gan visai maz atgādina detektīvu, tomēr ir Skotlendjarda talantīgākais darbinieks.

Gudmens sakārtoja brilles un pamatīgi nopētīja attēlu. Viņš tajā ilgi raudzījās, tad mazliet nervozi pasmaidīja.

—  Halika kungs, tas bija loti laipni no jums. Jums ir pilnīga taisnība, viņš patiešām neatgādina detektīvu, taču to pašu var teikt arī par citiem Skotlendjarda darbiniekiem. Jūs atgādināt…

—  Parastu cilvēku, — Haliks teica un piemiedza viņam ar aci. Tad pakāra fotoattēlu pie sienas. — Par Rcdmeinas jaunkundzi neuztraucieties. Un atmetiet domu par detektīvu. Tas neko labu nedos ne Redmeinas jaunkundzei, ne viņas tēvam. Kas nav vainīgs, tam arī ne par ko nav jāuztraucas. Jūs taču pulkvedi Redmeinu pazīstat jau sen, vai ne?

—  Jā, gandrīz visu savu dzīvi.

—  Tad jums ir zināma arī viņa pagātne?

— Jā, — Gudmens novilka. — Es ceru, ka jā. Viņa karjeras laikā ir bijuši pāris starpgadījumu, viņš man par tiem ir stāstījis. Vēl man jāatzīst, ka viņš pārāk daudz dzer, un tas ir slikti. Bet man šķiet, ka laikā, kad šie nepatīkamie notikumi risinājās, viņš dzēra vēl vairāk.

Gudmens paņēma platmali un lietussargu, izņēma no kabatas pīpi, paskatījās uz to un atlika atpakaļ kabatā.

— Gudmena kungs, jūs varat šeit mierīgi smēķēt, par to jums nāvessods nedraud!

Haliks iesmējās un pavadīja viesi pa garo gaiteni. Viņš pat kopā ar Gudmcnu nokāpa lejup pa kāpnēm līdz ārdurvīm. Tur viņi atvadījās.

14

Pulksten vienos Gudmens izkāpa no vilciena mazajā stacijā, kas atradās kilometra attālumā no Monksholas. Viņš kājām devās uz ciemu.

Jau pēc pāris minūtēm viņš izdzirda sev aizmugurē braucam automašīnu. Gudmens neatskatījās, taču jutās pārsteigts, kad mašīna apstājās un kāds viņu sauca. Pie stūres sēdēja Ferdijs Feins. — Iekāpiet, jaunais cilvēk! — Feinam bija no karstuma sasārtusi seja. Viņa acis aiz biezajām raga brillēm apmierināti mirdzēja.

Gudmenam bija bail, ka Feins ir par daudz dzēris.

—  Liels paldies, es labāk iešu kājām!

—  Ak, nu nerunājiet muļķības, kāpiet iekšā! Kad es vienu esmu iedzēris, tad braucu daudz labāk nekā skaidrā un mazāk apdraudu apkārtējos. Taču varu zvērēt, ka šoreiz neesmu dzēris.

Gudmcns vilcinoties iekāpa mašīnā un apsēdās blakus Feinam.

—  Es braukšu pavisam lēnām, tā ka jums patiešām nav ko baidīties.

—  Jums šķiet, ka es baidos? — Gudmetis, nedaudz samulsis, jautāja.

—   Es to zinu pilnīgi droši. Kur jūs īsti šodien bijāt?

—  Biju aizbraucis uz Londonu.

Gudmcns ar atvieglojumu konstatēja, ka Feins tiešām brauc loti uzmanīgi. Viņš tikai brīnījās, kā Ferdijs Feins ir ticis pie auto, un uzdeva viņam šo jautājumu.

—  Es to aizņēmos no viena ciema laupītāja un zagļa, vienīgi dabūju viņam samaksāt lielu naudu. Vai jūs arī mākat braukt?

Gudmcns papurināja galvu.

— Vieglajai mašīnai ceļš ir diezgan labs, — Feins ieminējās, — bet ar kravas mašīnu šeit braukt būtu problemātiski, sevišķi, ja tā ir smagi pielādēta. Vai pazīstat Larku Hilu?

-Jā.

— Tur augšā ir iestigusi kravas mašīna. Man šķiet, ka tā tik drīz no vietas nekustēs, kaut gan ceļš šobrīd ir sauss. Cik grūti šeit nāktos braukt ar smagu kravu lietainā naktī! Uzbraukšana šajā uzkalnā ir sagādājusi grūtības ne vienam vien šoferim.

Feins bez pārtraukuma runāja par visdažādākajām lietām. Beidzot viņi nokļuva pie stāvā pakalna, kur ceļa malā bija pamesta smagā mašīna, un Ferdijs priecīgs norādīja uz to.

—   Redziet, tā kaste nekust ne no vietas! Lai to aizdabūtu prom, būs jāpieliek krietni daudz darba un pūļu.

Drīz vien viņi bija sasnieguši Monksholu. Feins iedeva dzeramnaudu kādam no kalpotājiem, kam mašīna bija jāiebrauc atpakaļ garāžā, un iegāja pilī.

Gudmens paraudzījās apkārt. Neskatoties uz viņa gadiem, acis vēl rādīja diezgan labi. Netālu no drupām viņš pamanīja slaidu stāvu, tā bija Mērija. Viņa nāca uz pili, jo bija tējas laiks. Gudmens pamanīja, ka viņa izskatās izbijusies un bāla.

—  Vai šodien kaut kas atgadījies? — viņš jautāja.

—  Nē, Gudmcna kungs, taču man ir bail no nakts.

Viņš maigi uzlika roku Mērijai uz pleca.

—  Mīļais bērns, jums tiešām vajadzētu pārcelties uz dzīvi citur. Es parunāšu par to ar pulkvedi.

—  Lūdzu, nedariet to, — Mērija teica. — Tēvs negrib, ka es viņu pametu. Taču pēdējās dienas ir mani padarījušas nervozu.

—  Vai jaunais cilvēks klust uzmācīgs?

—  Jūs laikam domājat Feina kungu? Nē. Viņš pret mani ir ļoti jauks, es šorīt pāris minūtes ar viņu aprunājos. Viņš aizbrauca mašīnā un jautāja…

—  Vai viņš uzaicināja jūs braukt līdzi?

—  Viņš patiesi bija loti jauks, — viņa steidzīgi attrauca. — Vienīgi man nebija noskaņojuma doties izklaides braucienā. Bet vai tad viņš tikko kā neatgriezās? Vai viņš jūs neatveda uz šejieni?

Gudmens pastāstīja, kā ceļojis mājup kopā ar Ferdiju Feinu, un Mērija pirmoreiz šajā dienā sāka smieties.

—   Dīvaini, reizēm virjš ir pavisam prātīgs. Tad viņš man tīri labi patīk. Taču Kotons gan viņu ienīst, viņš man šodien teica, ka uzteikšot darbu, ja Ferdijs Feins šeit uzturēšoties vēl ilgāk.

—  Jums tagad ir daudz darba sakarā ar pansiju, vai ne? Cerams, ka vismaz jaunais viesis ir patīkams un pieklājīgs.

—  Jūs domājat Pārtridža kungu? Nu, protams, bet šodien es viņu vel neesmu redzējusi.

—  Nekas jau nav novēlots. — Gudmens norādīja uz parka mauriņu.

Tur stāvēja Pārtridžs. Melnajā uzvalkā viņš tikpat kā neizcēlās uz koku tumšā fona. Viņš lēnām pastaigājās un lasīja grāmatu. Šķita, ka tā viņu tomēr īpaši nesaista. Viņš grāmatu aizvēra un tuvojās Mērijai un Gudmenam.

—  Rcdmeinas jaunkundz, vai šis nav jaukākais zemes stūrītis? Brīnišķīga vieta, paradīze zemes virsū!

Dienasgaismā viņa sejas vaibsti vairs nešķita tik maigi un jauki, tieši otrādi, tie bija asi un bargi, viņa tumšajās acīs bija drudžains spīdums. Vienīgi viņa balss vēl aizvien skanēja maigi, kaut arī nedaudz pieglaimīgi. Mērijai viņš nezin kāpēc jau no pirmā mirkļa nebija paticis, bet tagad šķita vēl nepatīkamāks un nesimpātiskāks.

—  Es redzēju, kā jūs atbraucāt ar mašīnu, — Pārtridžs pārmetoši teica Gudmenam. — Pie stūres bija Feina kungs. Dīvains jauneklis. Diemžēl izskatās, ka viņš pārāk aizraujas ar alkoholu!

—  Varu jums apliecināt, — Gudmens teica, — ka šodien Feins ir pilnīgi skaidrā. Viņš mani atveda uz pili, un varu apgalvot, ka viņš ir sevišķi labs braucējs. Vienīgi viņš ir pārāk viegli uzbudināms, tamdēļ reizēm viņam tiek izteikti nepamatoti pārmetumi dīvainās izturēšanās dēl.

Mācītājs atgāza galvu. Viņš nevarēja Feinu ciest un nebija par viņu augstās domās.

Kad pēc neilga brīža Fcins ienāca hallē uz pēcpusdienas tēju, viņa izturēšanās bija pilnīgi normāla. Viņš gribēja apsēsties pie atsevišķa galdiņa, taču Gudmens uzaicināja viņu piebiedroties nelielajam pulciņam, kurā bija Elverija kundze, Mērija un abi kungi. Feins bija ļoti mierīgs, un, kaut gan viņam vairākkārt bija izdevība iesaistīties sarunā, viņš to neizmantoja, palikdams laipns un atturīgs.

Mērija viņu slepeni vēroja. Viņa pamanīja, ka Feins ir vecāks, nekā viņai sākumā šķita. Viņa mati pie deniņiem bija nedaudz iesirmi, un, kaut gan viņa seja bija gluda, tās apņēmīgie, pat skarbie vaibsti norādīja uz to, ka viņam varēja būt pāri trīsdesmit. Viņam bija dobja, reizēm nedaudz skarba balss.

Mērijai šķita, ka šajā dienā viņš ir diezgan nervozs, jo reizi vai pat divas, kad viņam kaut ko jautāja, viņš sarāvās un tikai ar pūlēm noturēja rokās tējas tasi.

Kad sabiedrība bija izklīdusi, Mērija viņam jautāja: — Fcina kungs, kāpēc jūs šodien esat tik izklaidīgs?

—  Vai jūs to pamanījāt? Jā, tas patiešām ir dīvaini, bet mācītāju klātbūtne mani allaž nomāc.

—  Ko jūs darījāt visu dienu?

Mēriju faktiski tas nemaz neinteresēja, viņa apjautājās vienīgi tāpēc, lai uzturētu sarunu.

— Biju spoku medībās. — Ieraudzījis, ka Mērija klust vēl bālāka, viņš nožēloja savu atbildi. — Lūdzu atvainojiet, to man nevajadzēja teikt tik klaji.

Un tomēr — tas bija domāts nopietni. Tas Mērijai k|uva skaidrs, kad viņa istabā bija viena un domāja par Ferdiju Feinu. Nu, protams, ka viņš bija centies atminēt spoku parādīšanās mīklu. No otras puses — vai mūks melnajā tērpā nevarēja būt viņš pats? Taču šo domu viņa tūliņ atmeta. Kaut kam tādam viņa negribēja un nespēja noticēt.

15

Sāka tumst. Reizē ar tumsas iestāšanos Monksholu apņēma noslēpumainības un šausmu atmosfēra.

Kad tukšajā hallē pēkšņi iezvanījās telefons, no tumsas iznira Kotons un steidzās pacelt klausuli. Tajā viņš izdzirda Halika balsi, kas viņam nesagādāja nekādu prieku. Viņš izjuta nepatiku ne vien pret Feinu, bet arī pret galveno inspektoru. Kotons dzīvoja pastāvīgās bailēs, ka Haliks varētu izrādīt pārāk lielu interesi par viņa pagātni.

—  Es vēlos runāt ar seržantu Dobiju.

—  Lūdzu, es viņu pasaukšu.

Taču tas nebija nepieciešams, jo, kad Kotons pagriezās, izrādījās, ka seržants jau ir stāvējis viņam aiz muguras.

—  Vai prasa mani?

Kotons pasniedza seržantam klausuli.

—  Kas noticis? — Dobijs kliedza klausulē, vienlaikus pagriezies pret Kotonu un ar zīmēm likdams viņam pazust. Pamanījis, ka virssulainis vilcinās, viņš tam nepacietīgi uzkliedza: — Pazūdiet taču beidzot!

—  Vai esat kaut ko atradis? — Haliks jautāja.

—  Neko sevišķu, tikai vēl vienu tukšu patronas čaulīti, pirmo jūs paņēmāt sev līdzi.

Iestājās neliels klusums, tad Haliks teica: — Man ir tāda sajūta, ka naktī kaut kas notiks, ļums taču ir mans mājas telefona numurs? Labi, nekautrējieties un zvaniet, ja notiek kaut kas ārkārtīgs. Vienalga, kas, tas varētu pat izrādīties kaut kas pilnīgi nevainīgs. Vēlākais stundu pēc zvana es būšu Monksholā.

Tikko Dobijs bija nolicis klausuli, hallē lēnām ienāca Gudmens. Viņam mugurā bija melna mājas žakete, viņš pīpēja pīpi. Dobijs jau bija pie halles durvīm, kad Gudmens viņu uzrunāja.

—  Dobija kungs, jūs taču pa nakti paliksiet šeit? Tas mums būs vismaz neliels mierinājums.

—  Vai jūs esat tik satraukts?

—  Jā, es mierīgu sirdi atzīstos, ka jūtos nedaudz satraukts. Ja man vēl pirms pāris dienām kāds būtu teicis, ka es spētu būt bailīgs, es šo cilvēku būtu izsmējis. Jūs taču neesat atradis nevienu jaunu pieturas punktu, vai ne?

—  Ne visniecīgāko.

—   Un pat ja jums būtu kaut kas jauns zināms, man taču jūs to neteiktu! Skotlendjarda darbinieku paradumi gan man ir pazīstami gaužām maz. Bet, beigu beigās, jūs taču nedrīkstat visu izpļāpāt. Varbūt jums vismaz ir zināms, kurš vakar pa logu iešāva hallē? Es jautāju tikai tāpēc, ka visu dienu biju Londonā un šodienas notikumi man nav zināmi.

—  Nē, šāvēju mums nav izdevies atrast.

Gudmcns ērti iekārtojās uz dīvāna, izvilka no

kabatas cigarešu etviju, atvēra to un piedāvāja seržantam smaržīgo cigareti. Dobijs pateicās un vienu paņēma. Neviens no abiem pat nepamanīja, ka atvērās durvis un ka Pārtridžs pārlaida skatienu hallei.

— Es biju Skotlendjardā, — Gudmens teica. — Tur man bija saruna ar Halika kungu. Un man jāsaka, viņš tiešām ir ļoti laipns.

— Jums ir pilnīga taisnība, — Dobijs viņam piekrita. Džons Haliks bija viens no tiem Skotlendjarda augstākajiem ierēdņiem, kam padoto vidū nebija neviena ienaidnieka. Darbs viņam bija galvenais, turklāt viņš atzina arī citu panākumus.

—   Situācija ir diezgan neparasta, — Gudmens dziļdomīgi iesāka. — Nekad agrāk es neko tādu neesmu piedzīvojis. Ziniet, pamazām man ir nobriedusi kāda teorija.

—  Vai gribat konkurēt ar Elverija kundzi? — Dobijs uzjautrināts jautāja.

Gudmens izskatījās nedaudz apvainots, taču turpināja savu domu:

—  Kad mēs vakarrīt šeit ieraudzījām mirušo Konoru, man tūliņ prātā iešāvās kāds gadījums pirms daudziem gadiem — tas bija uzbrukums zelta transporta mašīnai kara laikā. Tur bija iesaistīti trīs cilvēki. O'Šī bija vadonis, Marks un Konors darbojās kopā ar vinu. Elverija kundzei es par to neko neteicu, citādi viņa mani vairs neliktu mierā. Taču arī es interesējos par noziegumiem, un tāpēc esmu pilnīgi pārliecināts, ka Konora slepkavība ir saistīta ar zelta nolaupīšanas lietu.

—  Jūs tiešām tā domājat?

Gudmens apmierināts pasmaidīja.

—  Izlikdamies tik nezinošs, jūs vienīgi apstiprināt manas aizdomas. Tas noteikti bija tas pats Konors, ko toreiz noķēra un notiesāja.

—  Vai jūs par to runājāt arī ar Halika kungu?

—  Nē.

—  Skotlendjards par visu informē presi, tāpēc es mierīgi varu teikt, ka jūsu pieņēmums ir pareizs.

—  Hm… — Gudmens sarauca pieri. — Es tikai nevaru atcerēties, cik ilgi viņš nosēdēja cietumā. Pēc manām domām, tikai nesen viņš tika atbrīvots.

—  Pirms mēneša. Un pēc neilga laika tika atbrīvots arī Marks.

Gudmens staroja.

—  Nu, redziet, es jau zināju, ka man ir taisnība. Man ir lieliska atmiņa attiecībā uz vārdiem un faktiem.

Dobijam hallē faktiski nekas darāms nebija. Tomēr viņš negāja prom.

—  Jūs droši vien vairs ilgi Monksholā nepaliksiet? — viņš jautāja. — Parasti ir tā, ka viesi no pansijas, kurā ir notikusi slepkavība, ātri vien izvācas.

Gudmens papurināja galvu.

—  Man nav iemesla izvākties. Esmu gados vecs, neprecējies, un ienīstu pārmaiņas. Varbūt esmu kaut kādā zinā nejūtīgs, taču mani šī slepkavība uztrauca mazāk par pārējiem. Un tomēr atgriezīsimies pie manas teorijas un pieņemsim, ka slepkavībai ir kaut kāds sakars ar uzbrukumu zelta transporta mašīnai…

Seržanta sejā iegūla noraidoša izteiksme. Viņš nebija gatavs turpināt šo lietu apspriest kopā ar Gudmenu, un tā viņam arī pateica.

—  Nu, protams, jums ir pilnībā taisnība, — Gudmens atvainojās. — Piedodiet, ka man pašam tas neienāca prātā.

—  Tik ļauni jau nu atkal nav, — Dobijs atteica. — Varbūt, ka jūs esat tuvāk patiesībai, nekā pats domājat.

Gudmens saprata, ka patiesībā seržants viņam labprāt izstāstītu, kas viņam ir zināms. Taču viņu sarunu pārtrauca Elverija kundzes un viņas meitas parādīšanās. Viņām sekoja Pārtridžs ar dzijas kamolu rokā.

Elverija kundze aiz uztraukuma trīcēja, viņa gribēja paziņot Gudmenam kaut ko jaunu.

—  Man jums ir pārsteigums!

Gudmens rezignēti aizvēra grāmatu, ko tikko kā bija atvēris maskēšanās nolūkā.

—  Vai jūs zināt, ka Pārtridža kungs ir liela autoritāte spiritisma nozarē?

—  Savukārt es esmu autoritāte labas kafijas pagatavošanas nozarē, — viņš drūmi teica un paņēma tasīti no Kotona ienestās paplātes. — Ja jums šeit gadās izdevība iedzert labu kafiju, tad tas ir, tikai pateicoties man. Es ar lielām mokām to iemācīju pavārei, katrā ziņā līdz brīdim, kad viņa šo mākslu apguva, pagāja vairāki gadi. Tagad viņas kafija vismaz vairs negaršo pēc traukūdens. Un tieši tagad jūs nākat ar savu spiritismu! Es par to vispār neko negribu zināt!

Pārtridžs pasteidzās atvainoties.

—  Elverija kundze, jums gan patīk visu pārspīlēt! Es, protams, nodarbojos ar spiritismu, taču tikai diletanta līmenī. Autoritāte šajā nozarē es noteikti neesmu.

—  Tad jau jums nav nekādu iebildumu pret to, ka šajā pilī mīt spoki? — Gudmens pajokoja.

Mācītājs viņā pārmetoši palūkojās, tad paņēma tasi no Kotona paplātes. Viņš gribēja visos sīkumos izzināt apstākļus, kādos iepriekšējā naktī bija notikusi slepkavība.

—  Es loti labi saprotu, cik drausmīgi jūs jutāties, jo bijāt taču šī drausmīgā nozieguma liecinieki…

Kamēr Pārtridžs turpināja šādā garā, hallē ienāca Mērija.

Veronika, kas pa logu bija lūkojusies uz parku, nobāla un pielēca kājās.

—  Aizvelcict aizkarus, — Gudmens teica.

Pēc pāris minūtēm hallē ienāca Feins. Mērija redzēja, ka viņa mētelis bija salijis.

—  Vai jūs bijāt ārā?

—  Jā, pastaigājos parkā.

Mērija nodomāja, ka viņš atkal ir dzēris. Viņš runāja lēnām, vārdus stiepjot, un likās ne visai drošs uz kājām.

—  Vai jūs mūku redzējāt? — Veronika jautāja.

— Ja es to patiešām būtu redzējis, tad būtu palūdzis Pārtridža kungu to aizdzīt.

Mācītājs uzmeta viņam nicinošu skatienu.

— Tas ir tik drausmīgi! Es nupat kā uzzināju par pagājušās nakts traģēdiju…

—  Lūdzu, nerunājiet vairs par to. Vai tad nav nevienas citas tēmas? — Veronika uztraucās.

—  Bet tas taču ir neaptverami un šausmīgi, ja cilvēks savos labākajos gados… — Pārtridžs glaimīgā balsī turpināja. — Atzīšos, ka man auksti šermuli skrēja pār kauliem, uzzinot šī drausmīgā nozieguma detaļas. Turklāt, cik man zināms, nogalinātā vārds vēl nav noskaidrots.

Viņš iedzēra malku kafijas.

— Tur jūs kļūdāties, — Fcins tcica. — Nogalinātā vārds mums ir zināms. Brīnos, ka tas vēl aizvien ir palicis noslēpums jums. — Viņu skatieni sastapās. — Nogalinātā vārds, — Fcins teica ar sevišķu uzsvaru, — ir Konors, Džo Konors!

Tasīte izkrita no Pārtridža rokas un sašķīda uz parketa grīdas. Viņa sejā atspoguļojās milzīgs apjukums.

—  Konors… — viņš klusu atkārtoja. — Džo Konors!

Fcins viņu uzmanīgi vēroja.

—  Vai jūs viņu pazināt?

—  Es… cs esmu par viņu šo to dzirdējis.

Pārtridžs šos vārdus izrunāja ar lielām grūtībām.

—  Džo Konors! — viņš atkārtoja. Pēc brīža viņš izgāja no halles.

Mērija, kas Pārtridžu bija uzmanīgi vērojusi, tagad nopētīja visus klātesošos. Vai Gudmens vispār bija kaut ko manījis? Viņš dzīvi sarunājās ar Elverija kundzi.

Vēlāk, kad Mērija hallē bija palikusi viena, vitļš šo sarunu atstāstīja.

—  Izņēmuma kārtā Elverija kundze šovakar bija loti interesanta. Viņa man parādīja avīžu izgriezumus, ko ir salīmējusi albumā, un tajos rakstīts galvenokārt par Ko noru. Nav šaubu, ka viņš ir bijis iesaistīts. Es redzēju Elverija kundzes albumā viņa attēlu. Tur bija vēl viens attēls, un tas mani loti ieinteresēja. Vai jūs ar Feina kungu esat tikušies pirms viņa apmešanās Monksholā?

—   Vai tur bija arī Feina kunga attēls? — viņa jautāja.

Gudmens brīdi vilcinājās ar atbildi.

—  Man šķiet, ka jā. Es mazliet par viņu painteresējos, un tāpēc man šķiet, ka viņš nav tas, par ko šeit uzdodas. Taču es jūs loti lūdzu viņam to nekādā gadījumā neteikt!

Mēriju pārsteidza neatlaidība, ar kādu viņš izteica savu lūgumu, un viņa iesmējās.

—  Nu, protams, ka es to nedarīšu.

—  Mērij! Mans mīļotais bērns, kāpēc jūs negribat pamest šo vietu un pārcelties uz Londonu?

—  Dīvaini, ka arī jūs man to liekat pie sirds. Tieši to pašu man ieteica arī Feina kungs.

—   To viņš darīja citu apsvērumu dēj. — Gudmena parasti tik maigā balss tagad skanēja skarbi. — Es jums to iesaku tāpēc, ka jūs mīlu. Jā, mīlu, kaut gan esmu par jums krietni vecāks. Padomājiet labi. Taču es jūs sapratīšu arī tad, ja jūs teiksiet nē.

Mērija nebija gatava uz tik pēkšņu atzīšanos mīlestībā, tāpēc atviegloti uzelpoja, kad hallē ienāca Kotons un paziņoja, ka pulkvedis viņu gaidot savā kabinetā.

16

Ferdijs Feins palika hallē — cerot, ka Mērija tomēr vēlreiz te ieskatīsies. Viņš gribēja kaut ko teikt, viņš gribēja meiteni steidzīgi brīdināt. Tāpēc, izdzirdīs atveramies durvis, ātri pagriezās pret tām. Taču hallē ienāca nevis Mērija, bet gan Pārtridžs.

—  Ak, atvainojiet, es šeit atstāju savu grāmatu.

Feins viņam neko neatbildēja tik ilgi, līdz mācītājs šķita grasāmies doties uz halles durvīm.

—  Pārtridža kungs, gadījums ar Konoru jūs nedaudz šokēja, vai ne tā?

—  Kāpēc jūs tā domājat? Nu, protams, ka mani šī nabaga cilvēka nāve apbēdināja.

Feins pasmaidīja.

—  Kad Kotonam nācās uzlasīt jūsu tasītes lauskas, viņš jutās vēl vairāk apbēdināts! Vai jūs uz brīdi nepiesēstos?

Mācītājs apsēdās blakus Ferdijam uz dīvāna.

—  Kāds šausmīgs liktenis bija lemts nabaga Konoram, — viņš nočukstēja it kā pie sevis.

—  Konors bija diezgan neapdomīgs, — Feins atteica. — Viņam nepiemita sava sabiedrotā gudrība.

—  Ko jūs ar to domājat? — Pārtridžs ziņkārīgi jautāja.

— Ar to es domāju Marku, vai jus par viņu neko neesat dzirdējis? Viņš bija O'Šī labākais vīrs. Vai ari tas jums nav zināms? Varu derēt, ka par Marku jūs esat dzirdējis un, ja tiešām vēl arvien nevēlaties viņu pazīt, tad, vienalga, jūs drīz vien uzzināsiet, kurš tas ir.

Mācītājs nogrozīja galvu.

—   Es no jūsu teiktā neko nesaprotu. Kas man būtu jāpazīst?

—  Markam bija diezgan gudra galva. Es viņam labprāt dotu lielisku iespēju.

Pēkšņi Feins sagrāba mācītāju aiz sirmajiem matiem. Un nākamajā mirklī viņam rokā palika tikai parūka.

—  Jūs esat Marks!

Viltus mācītājs pielēca kājās.

—  Ko, pie velna…

—  Pazūdiet, kamēr tas vispār vēl ir iespējams! Es jūs brīdinu, tāpat kā es brīdināju Konoru. Jūs izaicināt likteni, un jums neizdosies no tā izbēgt.

—  Tā ir mana darīšana. Es neļaušu jums ietekmēt savu lēmumu.

—  Labi. Es jau domāju, ka jūs mani neklausīsiet. Jūs vēl aizvien esat tikpat pašapzinīgs kā agrāk!

Marks smagi elpoja.

—   Mani jūs neiebaidīsiet. Jūs labi zināt, kāpēc esmu šeit. Es gribu saņemt savu laupījuma da|u un, iekams tā nebūs man rokā, es palikšu.

—  Tad jau jūs drīzāk no šejienes iznesīs mirušu, — Feins drūmi teica.

— Jūs tā domājat? Varbūt esat gaišreģis? Es jums kaut ko pateikšu. Es jūs pazinu brīdī, kad jūs izrunājāt Konora vārdu. Bet šajā mājā ir vēl kāds, kas jūs ir pazinis, un tas ir vecais Gudmcns. Varat man ticēt, viņš neļaus ar sevi spēlēties, tam viņš ir pārāk pieredzējis. Es uztvēru skatienu, kādu viņš jums uzmeta.

—  Ko jūs tur runājat par Gudmenu? Jūs taču esat galīgi jucis.

—  Ak tā, jucis? Es šopēcpusdien biju ciemā un novēroju, kā viņš no pasta zvana uz Londonu. Viņš apjautājās par jums. Starp citu, tur bija arī Redmeinas jaunkundze. Novāksiet Gudmenu no ce|a? Man jūsu metodes ir pazīstamas, es zinu arī to, ka ne jau pirmoreiz jūs izliekaties par dzērāju.

—  Acumirkli man ir vienalga, vai viņš to zina vai ne. Es jūs šajā gadījumā esmu brīdinājis. Un, ja jūs nesekosiet manam padomam, jums ies tāpat kā Konoram.

Marks paspēra pāris solus uz durvju pusi.

—  Jūs mani tiešām esat brīdinājis. Bet ja kāds grib aizsteigties man priekšā, tad lai piesargās…

Viņš aizgāja aiz aizkariem, atvēra stikla durvis, kas veda uz parku, un pazuda.

Feins brīdi gaidīja. Izdzirdis priekšnamā solus, viņš izmantoja durvis, kas veda uz lielo parka zālienu. Viņš vēl tikai redzēja, kā atveras halles durvis.

Hallē ienāca Gudmcns. Viņš sarunājās pats ar sevi. Viņa skatiens klīda no viena galda uz otru. Gudmens meklēja savu pīpi. Pēc brīža viņš to at rada, iebāza kabatā un lēnām gāja atpakaļ uz durvīm. Pie dīvāna viņš pamanīja kaut ko uz grīdas, pieliecās un pacēla to. Tā bija parūka, ko Feins bija norāvis Markam no galvas. Gudmens to ilgi pētīja, līdz beidzot sajuta vēsa gaisma pūsmu, kas nāca pa atvērtajām stikla durvīm. Viņš piegāja pie aizkariem, gribēdams tos atvilkt va|ā, kad divas rokas sagrāba viņa kaklu un viņš tika ievilkts nišā.

Mērija gatavojās kāpt gultā, kad izdzirda lejā cīņas troksni. Kad atskanēja kliedziens, viņa uzmeta plecos rītasvārkus un nosteidzās lejā pa kāpnēm. Meitene atrāva va|ā durvis. Halle bija tumša.

—  Viss kārtībā, — atskanēja kāda balss.

Iedegās gaisma. Blakus logam stāvēja Ferdijs

Feins. Viņa apģērbs un mati bija nekārtībā.

— Kur ir Gudmena kungs? — Mērija, elpai aizraujoties, jautāja. — Es dzirdēju viņa balsi, kur viņš ir?

—  Nav ne jausmas, — Feins atbildēja.

Pēkšņi Mērija uz Feina baltā krekla ieraudzīja asinis.

Pamanījis meiteni krītam ģībonī, viņš to satvēra savās rokās.

17

Pustrijos no rīta neviens Monksholas iemītnieks negulēja. Pie ieejas pilī stāvēja galvenā inspektora Halika dubļiem notašķītā dienesta mašīna. Lielās halles paklāji bija sarullēti, jo tika meklētas slepenas lūkas grīdā. Elverija kundze, tērpusies savos koši sarkanajos rītasvārkos, samiegojusies sēdēja klubkrēslā. Kad Haliks atgriezās no parka, viņa bija aizmigusi un krāca. Viņš sievieti uzmodināja.

—  Paklausiet manam padomam un ejiet gulēt! Ir jau gandrīz trīs.

Vina atvēra acis un ieraudājās.

—  Nabaga Gudmens! Viņš bija tik jauks, turklāt neprecējies. Tagad šeit iestāsies pilnīgs klusums.

—  Mēs taču nemaz nezinām, vai viņš ir miris, — Haliks viņai uzkliedza.

—  Bet uz grīdas taču bija asinis! — Vina atkal sāka šņukstēt. — Un Pārtridža kungs, vai vinu jūs esat atradis?

—   Lieliskais Pārtridža kungs, — Haliks aizkaitināts teica, — ir ceļā uz Londonu. Par vinu jums vairs nav jāuztraucas. Starp citu, viņš ir cietumnieks ar stāžu, un vina vārds ir Marks.

Šajā brīdī Elverija kundze pamodās un atdzīvojās.

—  Vai Kotonu jūs jau nopratinājāt? Iepriekšējā vakarā viņš izturējās diezgan dīvaini. Viņš divas reizes bija pagrabā, un, kad otrreiz kāpa augšā, vina bikses bija notraipītas, un zināt, kāpēc?

—  Es to nemaz negribu zināt, — Haliks garlai koti noteica.

— Tāpēc, ka viņš meklēja šajā pilī paslēpto zeltu. Jā, inspektor, brīnieties vien!

—  Vai jums šķiet, ka zelts ir paslēpts šajā pili? Jūs tātad saistāt seno notikumu ar O'Sl un pēdējo dienu dīvainības? Kā jūs esat nonākusi pie šāda secinājuma?

— No saviem avīžu izgriezumiem, — Elverija kundze triumfēja.

—  Bet tagad es patiešām gribētu jūs lūgt iet gulēt, — Haliks teica, un beidzot viņam patiešām izdevās panākt, ka sieviete atstāj halli.

Palicis vienatnē ar savu asistentu un klausoties seržanta Dobija ziņojumā, Haliks k|uva nervozs:

—   Redmeins? Nē, viņš noteikti nav noziedznieks! Un kāpēc lai viņš…

—   To es nemaz netaisījos apgalvot, — Dobijs taisnojās. — Runa ir par kaut ko citu. Redmeins ir bankrotējis. Viņš no Gudmena ir aizņēmies ievērojamu naudas summu. Tikko kā Gudmens pazuda, pirmais, ko viņš darīja, iegāja viņa istabā, uzlauza vienu čemodānu un izņēma no tā parādzīmi. Redziet, te tā ir!

Haliks brīdi to vēroja.

—  Pasauciet Redmeinu!

Drīz vien hallē ienāca pulkvedis.

—  Es gribētu jums uzdot dažus jautājumus, — Haliks asā tonī iesāka.

—  Man drīz vien pāries patika atbildēt uz arvien jauniem jautājumiem.

— Tas nav nekas neiespējams, — Haliks ironiski piebilda. Viņš izvilka no kabatas parādzīmi un parādīja to pulkvedim. — Varbūt šeit ir meklējams izskaidrojums Monksholas spokiem? Varbūt tāpēc šeit notiek tik dīvainas lietas, spokošanās un slepkavības?

—  Tā ir zīme par naudu, ko man nācās aizņemties, — Redmeins klusu teica.

Pirms desmit gadiem jūs bijāt Sarkanā Krusta organizācijas sekretārs un dārgumu glabātājs. Ncgaidīti kasē tika veikta revīzija un atklājās, ka tajā trūkst ievērojama naudas summa. Jums draudēja arests, bet tad pēkšņi jūs naudu atdevāt. Vai aizņēmāties no Gudmena?

-Jā.

—    Pirms stundas vai divām jus pārmeklējāt Gudmena papīrus. Vai jūs paņēmāt šo parādzīmi?

—  Fs nepieļaušu, ka jūs mani pratināt! Jums nav tiesību mani izjautāt par personīgām lietām.

—  Pulkvedi Redmein, — galvenais inspektors mierīgā balsī iesāka un tad brīdi dziļdomīgi klusēja. — Pagājušajā naktī jūsu mājā tika nogalināts cilvēks, šovakar dīvainos apstākļos ir pazudis vēl viens jūsu viesis, un visas pazīmes liecina, ka arī viņš ir noslepkavots. Tātad man tomēr ir tiesības uzdot jums jautājumus. Man pat ir tiesības jūs arestēt, ja jūs nemainīsiet savu nostāju.

—  Labi, tad arestējiet mani!

—   Nāciet taču pie prāta! — Haliks dusmīgi iesaucās. — Jūsu mājās kāds slepeni uzturas, un jūs šo kādu slēpjat un sargājat!

—   Par ko jūs runājat? — Redmeins kļuva nemierīgs.

—  Man šķiet, ka šis parāds Gudmenam ir fikcija. Tajā laikā, kad jūs no viņa it kā aizņēmāties, jūsu rīcībā bija liela naudas summa. Šo pili jūs nopirkāt tādēļ, lai dotu pajumti kādam noziedzniekam, kuram jau ir izdots aresta orderis, un tas ir Leonards O'ŠI.

—  Meli! — Redmeins iesaucās.

—  Tad es jums pateikšu vēl kaut ko. Kaut kur šajos mūros ir paslēpts zelts, kas savulaik ar kuģi "Aritania" tika atvests no Austrālijas uz Angliju un kas pa ceļam uz Londonu pazuda. Bez tam kaut kur pazemes velvēs slēpjas kāds vājprātīgais.

Pulkvedis soli atkāpās.

—  Es darīju visu iespējamo, lai turētos no vina pa gabalu. Vai jūs tiešām domājat, ka viņš man šeit ir vajadzīgs?

—  Mēs drīz vien tiksim skaidrībā par visu.

Haliks pamāja Dobijam, un seržants aizveda pulkvedi, kas neizrādīja ne mazāko pretestību, uz viņa kabinetu.

Haliks viņiem sekoja.

18

Kad durvis aiz galvenā inspektora bija aizvērušās, no aizkaru aizsega iznāca Fcins. Viņš bija nomainījis apģērbu, tagad viņam mugurā bija golfa uzvalks. Viņš vēlreiz piegāja pie stikla durvīm un klusā balsī kādu sauca.

No parka tumsas iznira Mērija.

—  Nāciet mierīgi iekšā, šeit neviena nav. Visiem obligāti nav jāzina, ka mēs pastaigājāmies pa parku divatā.

Mērija novilka lietusmēteli un nogurusi atkrita klubkrēslā

—  Nakts ir tik baisa, tomēr tur, ārā, jūsu pavadībā es jutos drošāk nekā šeit.

—  Šinī bridi es vairs nekur nejūtos īsti drošs, — Feins teica. — Es gulēšu šeit. Bet kur ir Kotons?

—  Ko jūs no viņa gribat?

—  Es gribētu kaut ko iedzert. — Viņš pazvanīja.

Tūliņ durvīs parādījās Kotons. Viņa uzvalks bija

slapjš, zābaki sabristi.

—   Sveicināti! — Feins viņu uzmanīgi aplūkoja. — Vai bijāt parkā?

—   Es tikai gribēju apskatīt apkārtni. Tas taču nevienu netraucē? — Viņa balss neskanēja visai pārliecinoši.

—  Vai redzējāt kriminālpolicistus? — Mērija jautāja. — Vai ir atklāts kaut kas jauns?

Feins īsi iesmējās.

—   Es gribu zināt, vai viņi ir atklājuši kaut ko jaunu, — Mērija nepacietīgi atkārtoja.

—   Ko viņi domā, to es jums varu pateikt pilnīgi droši, — viņa vietā atbildēja Ferdijs Feins. — Policisti domā, ka šajā telpā ir nogalināts Gudmens. Dīvains pieņēmums, vai jums, Koton, ari tā nešķiet? Un vēl viņi domā, ka mācītājs arī vairs nav starp dzīvajiem. Es dzirdēju, kā šo pieņēmumu galvenajam inspektoram izteica seržants. Pēc viņa domām, Pārtridžs bija hallē, kamēr Gudmens cīnījās ar noslēpumaino mūku, un šis baisais cilvēks abus nogalināja.

—  Kurš ir baisais cilvēks? — Mērija gribēja zināt.

—   Tā tiek saukts cilvēks, — sarunā iesaistījās Kotons, — kas staigā mūka apmetnī. Valda uzskats, ka divas stundas diennaktī viņš ir vājprātīgs. No domām vien, ka šeit spokojas kāds vājprātīgais un neviens nezina, kas viņš īsti ir, patiešām k|ūst baisi.

Tad aizdomās tiek turēti visi, gan es, gan jūs, Feina kungs.

—  Drīzāk jau jūs! Bet tagad atnesiet man pudeli šampanieša.

Kotons izgāja no halles.

—  Feina kungs, — Mērija jautāja, — kas ir noticis ar Gudmena kungu?

Viņš atbildēja tikai pēc tam, kad Kotons bija atnesis glāzi un pudeli un atkal aizgājis.

—  Tas vismaz ir kārtīgs dzēriens! — Feins ielēja sev glāzē putojošo šampanieti. — Tas man nāks par labu, man sāp galva.

—  Es jums novēlu iedzīvoties tādās galvassāpēs, ka jums dzeršana aizmirsīsies! —vina nikni iesaucās.

—  Tātad jūs gribētu, lai es nomirstu?

Mērija bija ar viņu loti neapmierināta, jo cerēja uz viņa palīdzību šajā brīdī. Taču tad viņai kaut kas ienāca prātā.

—  Kāpēc jūs teicāt "kārtīgs dzēriens", ja jau parasti esat tik neizvēlīgs?

—   Nu, redzat, tagad jau mēs sākam saprasties. Tā ir pirmā glāze šaja nedēlā, jo varu jums apzvērēt, ka parasti esmu skaidrā un alkoholu gandrīz nemaz nelietoju.

Vai viņš to domāja nopietni? Vai viņš tikai izlikās par dzērāju?

—   Kas notika vakar, kad es jūs šeit sastapu? — viņa jautāja. — Te bija dzirdams cīņas troksnis.

—  Es nezinu. Kāds man iesita ar dūri pa seju. Tāpēc es secināju, ka neviens no maniem draugiem tas nevarēja būt. — To viņš bija domājis kā joku, taču tad kļuva nopietns. — Vai jums tiešām patiktu, ja es jums gribētu palīdzēt, ja es pārjums gribētu rūpēties?

—  Es nesaprotu, ko jūs ar to domājat.

Mērija nojauta, ko viņš gribēja teikt.

—  Jums ir vajadzīgs kāds, kas jūs sargā.

—   Vai jums tiešām šķiet, ka spējat kādu sargāt? — viņa jautāja, un jau nākamajā brīdī to nožēloja.

—  Mērij, vai tad jūs nesaprotat, ka es jau kaut ko daru, vai tad jūs neredzat…

—  ]ūs nedrīkstat mani saukt par Mēriju!

—  Kāpēc ne? Tā taču jūs sauc. )a vēlaties, varat mani mierīgi saukt par Ferdiju.

—  Nē, pagaidām vēl ne. — Viņai aizrāvās elpa. Viņa pēkšņi pagrieza Ferdijam muguru, un viņš saprata, ka meitenei ir bail.

—  Kas noticis? — viņš jautāja.

—   Nezinu, taču mani nepamet nelaba nojauta, ka mūsu sarunu kāds noklausās. Kaut šis noslēpumainais "kāds" būtu redzams! Tad vismaz būtu skaidrs, par ko ir runa. Nabaga Gudmena kungs, šī neziņa…

—  Vai tad jūs vēl šodien kādu gaidāt?

—   Ir jāierodas kādam Skotlendjarda darbiniekam. Elverija kundze viņu nosauca par lielo Bredliju.

—  Nabaga cilvēks! Ar kādu nolūku gan viņš šeit varētu tikt ievilināts? Es esmu bīstamāks par tūkstoš detektīviem, un no O'Šī man nav bail. — Feins dīvaini iesmējās. — O'Šī, tas tik ir ko vērts!

—  Esmu par viņu dzirdējusi. Kā viņš izskatās?

Feins vēlreiz iesmējās.

—   Aptuveni tāpat kā es, tikai viņš nav tik skaists.

—  Jūs loti labi zināt, kas ir O'Šl! — viņa sāka čukstēt. — Kad jūs tovakar parkā sarunājāties ar Konoru, es dzirdēju, kā jūs viņam draudat.

Bridi Feins klusēja.

—  Es viņu brīdināju, — viņš teica.

It kā gribēdams sarunu beigt, Feins pagrieza klubkrēslu pret sienu. No istabas stūra viņš izņēma aizslietni un novietoja aiz klubkrēsla.

—  Ko jūs domājat darīt?

—  Gulēt, — viņš īsi atteica.

—  Bet kāpēc tad jūs klubkrēslu aizbīdījāt tur? — viņa brīnījās.

—  Šeit ir tās durvis, ko agrāk parasti izmantoja mūki. Ja parādītos kāds spoks melnā apmetnī, tad viņam būtu jānāk pa šīm durvīm.

Šinī brīdī hallē atgriezās Haliks un Redmcina kungs.

— Pie velna, ko jūs šeit darāt? — viņš uzkliedza Fcinam.

Ferdijs Feins paņēma Elverija kundzes uz dīvāna atstāto segu un apsedzās.

—  Es gribu gulēt.

—  Šeit nav īstā vieta, — Redmeins nelaipni noteica. — Ejiet uz savu istabu.

Haliks, kas pret Fcinu izturējās iccietīgāk, iejaucās šajā sarunā.

—  Lai viņš paliek.

Galvenais inspektors sajuta vēsumu un atvilka aizkarus. Stikla durvis nebija aizvērtas.

—   Redmeinas jaunkundz, aizveriet durvis, tiklīdz būsim izgājuši ārā. Atveriet tās tikai tad, kad dzirdēsiet sava tēva balsi. Un tagad mēs iesim uz parku.

—  Būtu labāk, ja tu ietu uz savu istabu, — pulkvedis teica.

—  Es gribu gaidīt šeit…

—  Bet, Mērij…

— Viņa mierīgi var palikt hallē, — Haliks centas pulkvedi nomierināt. — Feina kungs viņai noteikti pāri nedarīs.

Ferdijs Feins pa to laiku bija ērti atlaidies klubkrēslā. Viņam šķita, ka arī Mērija bija aizgājusi. Taču patiesībā viņa bija palikusi hallē. Uz pirkstgaliem viņa pagājās uz priekšu un paskatījās aiz aizslietņa. Tā kā Feins bija aizvēris acis, viņa izslēdza gaismu, atstājot degam tikai vienu lampu. Pēc tam klusām piegāja pie durvīm un atvēra tās. Taču tad vēlreiz pagriezās atpakaļ un paskatījās uz Ferdiju Feinu. Tāpēc nepamanīja durvīs vīrieti. Viņš stāvēja Mērijai aiz muguras. Vīrietis bija gara auguma, no galvas līdz kājām ietinies melnā apmetnī. Viņa seju aizsedza liela kapuce, kurā bija tikai divi caurumi acīm.

Mērija nejuta draudošās briesmas. Pēkšņi viņu sagrāba divas spēcīgas rokas. Viņas muti aizklāja vīrieša plauksta.

Aiz bailēm sastingusi, viņa ieraudzīja mūku. Nākamajā mirkli viņa zaudēja samaņu.

Neradot ne mazāko troksni, mūks Mēriju ievilka gaitenī, klusu aizvēra durvis, pacēla un aiznesa garām tēva istabas durvīm. Viņš iegāja kādā mazā istabiņā, kas tika izmantota par pieliekamo. Tur viņš atvēra grīdas lūku un, pārlicis bezsamaņā esošo Mēriju pār plecu, kāpa pa akmens kāpnēm lejup. Tad nolika meiteni uz grīdas un aizvēra lūku.

19

Haliks un Redmeins aptaujāja parkā izlikto apsardzi, taču neviens no vīriem mūku nebija redzējis. Tāpat nebija redzēts ne Gudmens, ne Marks.

—   Marks droši vien jau būs Londonā, — teica Haliks, ejot pa slapjo zāli. — Viņu mēs drīz vien atradīsim.

—  Kāpēc viņš vispār šurp atbrauca?

—  Viņš meklēja kaut kur pagraba velvēs paslēpto zeltu, jūsu drauga O'Šī dārgumus. Katrā ziņā O'Šī es arestētu vēl šonakt, bet jums, pulkvedi, es iesaku paslēpties. Man ir tāda nojauta, ka tas būs bīstams pasākums. Brauciet uz Londonu un ņemiet meitu sev līdzi. Es jūsu rīcībā labprāt nodošu policijas mašīnu.

—  Kā lai es viņai paskaidroju, kāpēc mums tik pēkšņi jābrauc?

—  Jums viņai visi sīkumi nemaz nav jāskaidro. Pasakiet gluži vienkārši patiesību vai, manis pēc, nogaidiet, kamēr sāksies tiesa. Tad jau redzēsim. Pēc manām domām, naudu Monksholas iegādei jums iedeva O'Šī.

—  Nē, tā nav taisnība. Fili viņš nopirka vēl pirms uzbrukuma zelta vedējiem. Toreiz es atrados gaužām nožēlojamā situācijā. Man bija bail kuru katru bridi tikt apcietinātam. Kā par to bija uzzinājis O'Šī, man nav saprotams. Es par šo cilvēku agrāk neko nebiju dzirdējis. Taču, kad viņš man piedāvāja naudu, stabilus ienākumus un greznu apmešanās vietu, es, protams, neteicu nē. Es taču, beigu beigās, esmu ārsts, un, kad viņš man pastāstīja par savām lēkmēm, es cerēju, ka varēšu viņam palīdzēt. Toreiz es nezināju, ka tas ir O'Šī. To es atklāju tikai pirms gada.

Viņi brīdi gāja klusēdami.

—  Vai reiz šeit neieradās trīs vīrieši? — Haliks jautāja un nosauca pazudušo Skotlendjarda darbinieku vārdus.

—  Ko? Viņi bija no Skotlendjarda? Vai jūs viņus atsūtījāt? Jā, viņi šeit sabija dienu vai divas un pazuda, rēķinu nesamaksājuši.

—  Viņi tika šeit noslepkavoti. Un viņu slepkava ir O'Šī. Ja viņiem nebūtu pietrūcis prāta uzticēt man to, ko viņi bija uzzinājuši, tad būtu palikuši dzīvi. Taču viņi gribēja kļūt slaveni, ka ir atklājuši O'Šī, un tas viņus noveda nāvē.

—   Ko, O'Šī ir noslepkavojis jūsu darbiniekus? Turklāt šeit? — Pulkvedis bija satriekts.

Sarunājoties viņi bija atgriezušies pie pils. Haliks klusu pieklauvēja pie stikla durvīm. Nekādas atbildes. Ari pēc otrā klauvējiena durvis neviens neatvēra.

—   Es domāju, labāk piezvanīsim pie lielajām durvīm.

Pagāja labs brīdis, iekams virssulainis tās atvēra.

—  Kur ir Redmeinas jaunkundze? — Haliks viņam jautāja.

—  Neesmu vinu redzējis. Bet tur iekšā viens gu|, pārvilcis sev pār galvu segu. Es nobijos ne pa jokam, kad paskatījos aiz aizslietņa.

—  Tas ir Feins, lieciet vinu mierā.

Haliks iededza gaismu.

Viņam bija tā dīvainā sajūta, ka kaut kam ir jānotiek.

—   Vispirmām kārtām, atrodiet savu meitu, — viņš pavēlēja pulkvedim.

Redmeins uzkāpa otrā stāvā. Varēja dzirdēt, kā viņš staigā pa istabu virs halles. Pēc minūtēm piecām pulkvedis atgriezās, viņš bija bāls un apjucis.

—  Istabā viņas nav. Varbūt viņas vispār nav mājā, es izmeklējos visur.

— Koton, vai jūs nezināt, kur ir Redmeinas jaunkundze?

—  Nē.

—  Kas tur ir? — Haliks pieliecās un kaut ko pacēla no grīdas. Tā bija audekla josta. Abi izbijušies saskatījās.

—  Tātad viņš ir bijis šeit, tas ir mūks, — Redmeins izmocīja.

Haliks atbīdīja aizslietni un parāva klubkrēslu.

—   Fein, mostieties! Redmeinas jaunkundze ir pazudusi!

Viņš pacēla segu, kas bija uzklāta gulētājam uz sejas, un izgrūda lāstu.

Cilvēks klubkrēslā nebija Feins, bet gan Marks.

Viņš bija miris.

20

Atguvusi samaņu, Mērija juta, ka guļ uz cietiem, aukstiem akmeņiem. Pie velvju griestiem piestiprinātā laterna meta bāli zilu gaismu. Tūliņ ari viņa izdzirda mūziku, kaut kur skanēja ērģeles. Mērija piecēlās sēdus un paraudzījās apkārt. Viņa atradās neliela kapelā. Tās nišā bija altāris, aiz tā ērģeles, pie kurām sēdēja mūks melnā apmetni. Pamanījis, ka Mērija sakustas, viņš piecēlās un klusu viņai tuvojās. Aiz šausmām viņa nespēja pakustēties.

—  Nebaidies, — mūks čukstēja. — Tev ne no kā nav jābaidās. — Balss zem kapuces, kas aizklāja viņa seju, skanēja apslāpēti.

—  Kas jūs esat?

—  Tavs draugs, kas tevi mīl un dievina!

Vai viņa sapņoja? Vai tā bija fantāzija? Mērijas roka pieskārās melnajai akmens plātnei, uz kuras viņa bija gulējusi, un saprata, ka tas nav sapnis, ka tā ir īstenība.

Šai pazemes telpai acīmredzot bija divas ieejas. Altāra abās pusēs atradās vītņu kāpnes.

—  Kas jūs esat? — Mērija atkārtoja.

Mūks lēnām atbīdīja kapuci.

Viņas priekšā stāvēja Gudmens. Viņa sirmie mati bija izspūruši, sejā ļauna izteiksme, tajā nebija ne miņas no parastās jautrības un miera.

—   Bet Gudmena kungs, kāpēc… — viņa izstostīja.

— Sauc mani par Leonardu, — viņš teica klusu un noslēpumaini. Tad uzlika meitenei roku, tā trīcēja.

—  Mčrij, es gaidīju, ak, cik ilgi es gaidīju šo lielo mirkli! Es tevi dievinu, es tevi pielūdzu…

Mērija piecēlās no akmens plātnes un centās nok|ūt pie vienām vītrļu kāpnēm, taču viņš nostājās meitenei ce|ā.

—  Mcrij, tu taču nebaidies no manis?

Viņa saņēma drosmi un papurināja galvu. — Nē, Gudmena kungs. Kāpēc man no jums būtu jābaidās? Tieši otrādi, es priecājos, ka esat dzīvs. Biju nobijusies, ka ar jums varētu būt kaut kas atgadījies.

— Ar mani nekas nevar atgadīties, — viņš teica ar paļāvību balsī.

Mērijai trīcēja ceļgali. Tikai ar milzīgu piepūli viņa spēja noturēties kājās.

— Tu tomēr no manis baidies, bet tā nedrīkst būt. Es sniegšu, ko vien tu gribēsi, es varu izpildīt visas tavas vēlēšanās. — Viņš sagrāba meiteni aiz rokas un norādīja uz kapelas sienām un dziļajām nišām. — Tur ir mani dārgumi, tur ir zelts, daudz zelta. Tu pat nespēj iedomāties, cik brīnišķīgi mirdz zelta stieni! — Viņš ar roku norādīja uz sienām. — Aiz šīs kapelas sienām atrodas daudz kapu, tajos kādreiz tika apglabāti mūki. Taču es viņu kaulus izmetu ārā un brīvajās vietās paslēpu savu zeltu.

—  Bet Gudmena kungs, kāpēc es nekad agrāk neesmu redzējusi šo kapelu?

Viņš aplika roku Mērijai ap pleciem. Viņa piespieda sevi palikt mierīgai.

— Tas ir svētums, kas tiks uzticēts vienīgi manai līgavai. Vai tu jūti, kā smaržo mirtes? Vai tu jūti vīraku? Šeit mēs apprecēsimies. Varbūt šeit kāds ir laulāts jau pirms mums, šeit bija daudz mirušo, viņi gulēja gadsimtiem ilgi, un varbūt ari mēs abi nomirsim šeit. — Viņa smiekli bija baisi, tie bija vājprātīgā smiekli, tie paši, kurus viņa agrāk bija dzirdējusi skanam naktis.

—  Šeit, aiz šīs kapelas sienām, es apglabāju trīs vīriešus. — Viņš norādīja uz trīs dažādām vietām.

—  Tur! Tie bija policisti un meklēja mani. Viņi bija no Skotlendjarda. — Viņš notupās uz ceļiem un pieklauvēja pie vienas no akmens plāksnēm. — Viens no viņiem ir šajā vietā zem zemes! Viņš bija ieradies sagūstīt O'Šī. Taču es esmu dzīvs, bet viņš trūd zem akmens.

—   Ak, lūdzu, apklustiet taču! — viņa izdvesa.

—  Jūs esat šausmīgs!

Viņš iesmējās.

—  Ha-ha-ha! Melnās šausmas! Tā viņi mani sauca. Dīvaini, ak tas ir vecais Gudmcns! Es sēdēju tur augšā, hallē, kopā ar visiem citiem un klausījos, kā tas trakais sievišķis runāja par mūku melnā apmetnī, un man klusībā bija jāsmejas. Viņa pat nenojauta, ka es sēžu viņai tieši blakus.

Viņš izstiepa roku un saņēma Mēriju pie augšdelma. Viņa centās atbrīvoties.

—   Gudmena kungs, tagad jūs ļausiet man iet. Mans tēvs dos jums visu, kas jums būs vajadzīgs. Un darīs visu iespējamo, jūs jau zināt, viņš ir ārsts.

Taču viņa tvēriens neatslāba.

—  Ak, tavs tētis? Viņš jau tā dara visu, ko es lieku, jo baidās no manis. Tam tu nekad nespētu ticēt, taču viņam no manis ir bail. Viņš domā, ka esmu vājprātīgs, un tāpēc rūpējas par mani. Taču faktiski viņš ir ķerts. Šeit vispār visi ir ķerti!

Ar milzīgām pūlēm Mērijai izdevās atbrīvoties, un viņa metās uz kāpnēm. Taču, tikko viņa bija sasniegusi pirmo pakāpienu, viņš meiteni atkal sagrāba un atrāva atpakaļ.

—  Nē, vēl tu nekur nedrīksti iet!

—   Laidiet mani vaļā, — viņa teica, cik mierīgi vien iespējams. — Es apsolu, ka vairs nebēgšu. Varat man ticēt.

Viņš palaida meiteni vaļā. Viņa apsēdās uz akmens sola altāra priekšā.

—  Tagad es tev kaut ko nospēlēšu. Šajās velvēs ērģeles skan brīnišķīgi. — Spēlējot viņš pagriezās atpakaļ un pāri plecam sarunājās ar Mēriju. — Vai tu jau esi dzirdējusi šīs ērģeles? Es spēlēju mirušajiem. Tad viņi atdzīvojas. Tad šeit pastaigājas veci mūki, viņi nāk garās rindās pa diviem. Reizēm es redzu cilvēkus, kas man ir pazīstami, bet jau sen miruši… — Pēkšņi viņš pārtrauca spēlēt un rādīja tukšumā. — Redzi, tur stāv Džo Konors!

Mērija neko neredzēja, taču viņš dīvaini māja ar roku vienā virzienā.

—  Nāc šurp, Konor, mums jāaprunājas. Tev, nelaimīgajam, nācās ilgus gadus sēdēt cietumā, un tikai tāpēc, ka ļaunais O'Šī tevi nodeva! Un tagad tu nāc pēc savas laupījuma daļas? Labi, manu zēn, to tu dabūsi!

Viņš piecēlās, pagāja pāris soļu un aplika roku ap pleciem neredzamam cilvēkam. Mērija neredzēja neko, taču viņš savā ārprāta lēkmē izlikās vedam šo vīrieti uz akmens solu, no kura Mērija bija pielēkusi kājās.

— Saņem savu daļu, manu zēn! Viss zelts ir šeit, Konor. Apsēdies, es tev visu paskaidrošu. Šo veco pili es biju nopircis jau vairākus mēnešus pirms mūsu uzbrukuma zelta mašīnai. Konor, tu taču saproti, kāpēc es tā darīju? Nu, protams, zeltu kravas mašīnā es atgādāju šurp un paslēpu kapelā. Es strādāju daudz nedēlu un mēnešu, lai piepildītu veco mūku kapus ar zeltu. Nu, Konor, vai tas nebija gudri izdomāts? Ak, tagad tu smaidi! — Viņš iztaisnojās un aizgāja aiz akmens sola, uz kura bija apsēdinājis savu iedomāto viesi. — Tagad es tev varu pateikt visu, jo tu esi miris, un mirušie nevar tiesā liecināt. Redzi, un tad es padarīju Redmeinu par mājas īpašnieku. Viņam bija jābūt tās pārvaldniekam manās interesēs. Sākumā viņš negribēja, bet viņam tas bija jādara, jo viņš atradās manā varā. Kaut kas bija noticis ar manu apziņu, un Remeins rūpējās par mani. Es viņam par to maksāju. Ārpasaulei Monksholas īpašnieks bija viņš. Vai zini, tā es apšmaucu policiju. Nevienam pat sapņos nerādījās, ka O'Šī esmu es! Un tagad tu esi atnācis, lai saņemtu savu dalu, tu, nolādētais suns! Es tev nolauzīšu sprandu, es tevi nožņaugšu, tu, nelieti…

Viņš skali kliedza un ar abām rokām izdarīja kustības, it kā kādu žņaugtu. Tad nometa savu neredzamo upuri uz grīdas un pats notupās pie tā. Viņa seju bija izķēmojušas dusmas.

Taču pēkšņi viņš laikam atcerējās, ka arī Mērija ir kapelā, un sāka raudzīties pēc viņas.

— Tagad tev laikam no manis ir bail? — viņš runāja pavisam maigā balsī. — Man nevajadzēja tā darīt.

Viņš piegāja pie meitenes. Pēkšņi viņš to piespieda sev klāt. Viņa aiz bailēm iekliedzās. Taču tūliņ nomierinājās.

—   Es negribu tevi baidīt, tev no manis nav jābīstas. Un nekliedz tā! Es pārāk stipri tevi mīlu, lai spētu tev kaut ko nodarīt. — Viņš gribēja Mēriju noskūpstīt, taču vina atliecās atpakaļ. — Tu vēl iemācīsies mani mīlēt. Vai tu jau esi redzējusi apakšzemes ejas? Celles ar mazajām durtiņām? Tur dzīvoja mūki, un tur ir arī tava līgavas istaba.

Mērija izmisīgi pūlējās iegūt laiku. Šai ārprāta lēkmei taču reiz bija jābeidzas.

— Jūs nupat teicāt, ka mani mīlat, — viņa ar pūlēm izdvesa. — Jūs teicāt…

—  Jā, cs tevi dievinu, es tevi pielūdzu. — Viņš nolieca galvu viņas priekšā.

—  Kā tad jūs domājat mani piespiest mīlēt sevi? To taču jūs nedarīsiet, vai ne? Ja nu cs mīlu kādu citu…

Viņš nobāla.

—  Tu mīli citu?

—  Jā, jā, es mīlu…

—  Feina kungu?

-Jā.

Iestājās klusums. Abi staveja ka sastinguši, tad viņa roka šāvās augšup, lai aizžņaugtu Mērijai kaklu.

Viņai jau šķita, ka visam beigas, kad kāds sagrāba viņu aiz rokas un parāva sāņus.

O'ŠI priekšā stāvēja kāds cilvēks, kura pistole bija notēmēta tieši uz viņu.

—   O'Šī, jūs esat arestēts! — Tas bija Fcrdijs Feins. — Ejiet nost no gaismas slēdža, es negribu stāvēt tumsā. Ejiet vēl tālāk pa kreisi! Tā, un tagad apstājieties.

—   Kas jūs esat? — O'ŠI samērā mierīgā balsī jautāja.

—  Es esmu Bredlijs. Inspektors Bredlijs no Skotlendjarda. Es jūs arestēju, O'Šī! Es jau trīs gadus gaidīju šo brīdi, un tagad es zinu visu, kas man bija jāzina.

—  Tad jūs zināt arī, ko es izdarīju ar Marku?

—  Jā, jūs viņu nogalinājāt.

—  Viņš mēģināja mani nožņaugt. Man šķiet, viņš bija mani pazinis. Viņa līķi…

— Viņa līķi es atradu aiz mūku durvīm un noliku uz klubkrēsla, kurā pirms tam sēdēju pats. Ja Konors un Marks būtu paklausījuši manam padomam, tad vēl tagad būtu dzīvi.

O'Šī pasmaidīja.

—  Tātad jūs esat Bredlijs? Un jūs apcietinājāt Konoru? Arī mūsu draugu Marku? Es neesmu pelnījis neko labāku, ja jau nepazinu jūs īstajā brīdī. Redmcinas jaunkundz, es gribētu jums atvainoties. Man loti žēl, taču reizēm man apmiglojas apziņa, parasti tas pāriet. Tagad es gribētu novilkt arī mūka apmetni.

Viņš lēnām sāka to vilkt nost.

—   Uzmanieties! — Mērija čukstēja Bredlijam. — Iespējams, ka viņš vēl aizvien ir vājprātīgs.

Taču O'Šī šos čukstus bija sapratis.

—  Redmeinas jaunkundz, jūs spriežat nepareizi. Bet jūs, Bredlija kungs, drīz vien apprecēsiet šo jauno, jauko dāmu, kas tikko kā atzinās, ka jūs mīl. Es vēl tikai gribētu jums pasniegt nelielu kāzu dāvanu…

Bredlijs diezin vai būtu atvairījis nāvējošo sitienu, ja vien O'Šī uz gludās akmens grīdas nebūtu paslīdējis. Krītot viņš atsitās pret vienu no kapiem, kam priekšā bija dēlis. No trieciena dēlis tika pagrūsts augšup. Kapā paslēptie zelta stieni ar skalu blīkšķi nokrita uz grīdas.

O'Šī nekustīgi raudzījās uz zeltu, ko ar tik lielām pūlēm un viltu bija šeit paslēpis.

—  Kāzu dāvana, — viņš atkārtoja un neko neredzošu skatienu raudzījās apkārt.

Viņš smējās arī vēl tad, kad Haliks un trīs citi Skotlendjarda darbinieki vinu dienesta mašīnā veda uz Londonu.

Leturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testamen Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņi Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums

Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaina skandāls Kreica Kalps Spoku ieleja Bandītu karalis Mantojuma alkas Nenotveramais Bīstamie liecinieki Trīspadsmitā istaba Rīdera sestais prāts Biržas Krauklis Lidojošā brigāde Rokas augšā! Sliktā slava Kings Kongs Zaļā lente

Tiesneša noziegums Atkal Nenotveramais Stiprāki par Skotlendjardu Sarkanais riņķis Kelija un viņas banda Melu detektors Nakts meitas Trīs no Kordovas Nāves loterija Cilvēks fonā Baisais mūks GATAVOŠANA:

Četru klubs

Indiešu lakats_______________

Izdevniecība nordik piedāvā jāņa ivara Stradiņa romānu "Zelta orda"

Vai bandas vadoņa Buldoga slepkavība ir izaicinājums?

To cenšas noskaidrot nešķiramie detektīvi Kronbergs un Štāls, soli pa solim veicot izmeklēšanu gan tepat Rīgā, gan tālajā Burjatijas taigā, kur dažādu valstu kontrabandistus pievilina zelta dzisla.

Pieprasiet romānu "Zelta orda" grāmatnīcās un atklājiet noziegumu kopā ar abiem detektīviem!

Izdevniecība IMordik piedāvā

Jāna Ivara Stradina romānu

t r

"Konrāda Laubes noslēpums'

Kapec privātdetektīvi Kronbergs un Štals iegādājas namu Cīrihē?

To sapratīsiet tikai tad, kad kopā ar detektīviem atklāsiet zelta kontrabandas ceļus, kā ari Konrāda Laubes un Felicitas Kreses iecerēto intrigu!

Izdevniecība Nordik piedāvā

Aizraujošs piedzīvojumu romāns miesassargs pret paparaci!

Populārais norvēģu rakstnieks Jūns Mišelets ieguvis vairākas literārās balvas. Viņa darbi tulkoti daudzās pasaules valodās.

Romāna tēma sasaucas ar princeses Diānas traģēdiju. Vai sensāciju kāre izraisa noziegumu?

Izdevniecība Nordik iesaka

Norvēģu jaunās rakstnieces Pernilles Rigas spoža debija detektīvliteratūras žanrā

Pat tauriņa spārnu Irisas spēj izraisīt neparedzamu un traģisku notikumu virkni… Romāns apliecina, ka pasaulē viss notiek likumsakarīgi un nekas neizgaist bez pēdām. Ari noziegums.

Bojā gājušā privātdetektīva meita Igi Heitmane cenšas atklāt ne tikai noziegumu, bet arī tā cēloņus…

Romāns "Aklās mājas gūstekņi" ir žurnālistes Maijas Pohodņevas debija kriminālliteratūrā. Neparasts notikums, jo šajā žanrā latviešu romānu rakstītājas nav manītas.

Latviešu žurnālistes kriminālromāns!

Kādā nomaļā, šķietami visu aizmirstā vietā pēkšņi tiek atrasti gabalos sadalīti cilvēku ķermeņi. Sākas žurnālistiskā izmeklēšana aizraujoša un bīstama spēle, kuras likme šoreiz ir pašu dzīvības. Patiesība tiek atklāta, tikai nevienam tā nav vajadzīga…

Krievu detektīvliteraturas rakstniece

Aleksandra Marinina

Latviski izdoti kriminālromāni:

"Apstākļu sakritība"

"Nozagtais sapnis"

"Ļaujiet vaļu bendem"

"Melnais saraksts"

"Stilists"

"Slepkava pret paša gribu" "Spēle svešā laukumā" "Nodevigas mūzikas skaņas" "Vīru spēles" "Es nomiru vakar"

90. gadu Krievijas politiskās un sabiedriskās dzīves spogulis, dažādu grupējumu cīņa par varu un ietekmes sfērām.

Latvijā!

MINI TAPALS piedāvā:

Kabatas formāta padomu grāmatiņā "Mazais suņu gudrinieks Vau!" apkopotas interesantas ziņas par cilvēku uzticamā sabiedrotā suņa uzvedību un sugu ipatnībām. ipaša nodaļa suņi Rietumeiropas un Latvijas mākslinieku darbos, fakti no dzīves un kuriozi.

Lasiet paši un dāviniet draugiem!

Sagatavota iespiešanai SIA "Tapals". Reģ. apl. Nr. 2-0115. Adrese — Daugavgrivas iela 36—9, Rīgā, LV—1007, talr. 7602672. Noliktavas adrese — JCzusbaznlcas iela 7a, Riga, LV—1050, talr. 7225669. Iespiesta un iesieta a/s "Preses nams" poligrāfijas grupā "Jāņa sēta".

Content

Volless Edgars Baisais mūks

1

2

3

4

5

6

7

8

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS: