Volless Edgars

Baltā maska

Edgars Volless

Baltā maska

1

Reportiera Mihaela Kvidžleja paziņas bija zagļi, krāpnieki, banku uzlauzēji, kabatzagli un citi ļaudis, kas nelabprāt satiekas ar policiju. Bālģīmi viņš gan nepazina, bet par' šo noziedznieku jau neviens nezināja neko noteiktu. Arī ar Skotlendjarda ierēdņiem Mikam bija vislabākās attiecības, un jau dažu labu nedējas nogali tas bija pavadījis kopā ar bendi Demontu. Viņa istabā karājās gan kādreizējo karalisko augstību, gan ari smagsvara bokseru un ievērojamu aktrišu ģīmetnes. Viņš skaidri zināja, kā normāli cilvēki mēdz izturēties ikvienā dzīves gadījumā, tikai attiecībā uz Ženiku Hārmani viņa piedzīvojumi un novērojumi izrādījās nepiemēroti.

To gan viņš vēl spēja saprast, ka jauna un vientuļa dāma ar trīs tūkstošus mārciņu lielu gada ienākumu izklaidēšanās nolūkā strādā par slimnieku kopēju vienā no Londonas austrumu daļas slimnīcām. Šajā ziņā viņa no daudzām citām jaunām meitenēm atšķīrās vienīgi ar to, ka šis darbs tai neapnika.

Ženika bija patīkama, loti glīta meitene. Mihaels pats nebija skaidrībā par to, tieši kas šajā meitenē viņu tik stipri saistīja: brīnišķās, izteiksmīgās acis, sārtā, juteklīgā mute vai maigā, samtainā sejas āda. Viņš tikāi vēlējās, kaut vienmēr varētu būt tās tuvumā.

Vienīgi mātišķā gādība, ar kādu Ženika pret viņu izturējās, jaunajam reportierim nebija patīkama. Viņš nekad nespēja pilnīgi pārvarēt bezdibeni, kas šo meiteni šķīra no viņa un viņa divdesmit septiņiem gadiem.

Viņai bija divdesmit trīs gadi, un tā jau dažu labu reizi bija apgalvojusi, ka sieviete šajā vecumā esot vismaz divdesmit gadus vecāka par tikpat ilgi dzīvojušu vīrieti. Bet šāda sieviete varēja būt ne vien gādīga, bet arī nežēlīga.

Viņš j>ašreiz bija saņēmis savu mēneša algu un uzaicinājis Zeniku Hevdejklubā vakariņās. Viņš jutās līksms un apmierināts, bet tad meitene pastāstīja viņam kādu jaunu ziņu, kuru dzirdot, Mihaels pēkšņi zaudēja visu prieku dzīvot.

Par viņas romantisko sarakstīšanos viņš jau bija zinājis arī agrāk. Viņš bija zobojies par to un mēģinājis ar ironiju un sarkasmu pārliecināt meiteni pārtraukt visu šo lietu, kas bija sākusies gluži nevainīgā kārtā. Kādu dienu Ženika bija atradusi savā dzīvoklī vēstuli, kurā kāds svešs kungs viņu lūdza parūpēties par tā bijušo kopēju, kas pašreiz atrodoties visai bēdīgos apstākļos. Šo vēstuli viņa bija saņēmusi drīz pēc tam, kad kāda avīze bija veltījusi atzinīgu rakstu viņas darbībai doktora Merforda slimnīcā. Vēstulei, kas bija sūtīta no Dienvidafrikas, bija pievienota piecu mārciņu naudaszīme, ko Ženikai vajadzēja nodot slimajai kopējai.

—    Kā jūs varat zināt, ka šim cilvēkam nav ļaunu nolūku? — Mihaels jautāja.

—     Neesiet taču tik aizdomīgs! — Ženika viņu norāja. — Jūs rakstāt ziņojumus par noziegumiem un tādēļ ikvienā cilvēkā redzat noziedznieku.

—    Un šajā ziņā man arī ir taisnība.

To, ka svešais rakstītājs ieradies Londonā, Mihaels dabūja zināt tikai pēc desmit dienām. Ženika piezvanīja viņam un jautāja, vai nevarētu kopā ēst vakariņas, jo viņai esot tam kas svarīgs sakāms.

—   Jūs esat viens no maniem labākajiem draugiem, Mihael, — viņa mazliet mulsi iesāka, — un es uzskatu par savu pienākumu jums to pateikt.

Viņš pārsteigts klausījās meitenes vārdos.

Ženika ar nolūku izvairījās no viņa skatiena, citādi tā būtu redzējusi, ka viņš pēkšņi nobāl.

—   Jums jāiepazīstas ar viņu. Varbūt jūs neatradīsiet šajā cilvēkā neko sevišķu, bet viņš ir daudz pārcietis. Protams, man loti žēl šķirties no labā doktora Merforda, bet…

Viņas vārdi bija diezgan nesakarīgi un balss satraukta.

—     Būsim objektīvi, Ženika. Es mēģināšu aizmirst, ka mīlu jūs un vienmēr esmu mīlējis. Es tikai gaidīju algas paaugstinājumu, lai lūgtu jūsu roku. — Viņa balss bija mierīga un noteikta. — Tas nav nekas neparasts, un tamlīdzīgi gadījumi notiek bieži. Jauna meitene sāk sarakstīties ar nepazīstamu vīrieti. Vēstules kļūst arvien draudzīgākas un intīmākas. Gluži neapzinīgi meitene ietin rakstītāju romantikas plīvurā. Un, kad tie beidzot satiekas, viņa vai nu jūtas vīlusies, vai arī iemīlas vīrietī no pirmā acu uzmetiena. Stāsta, ka šādā veidā esot noslēgta jau daža laba laulība, bet netrūkst arī pretēju piemēru. Es tiešām nezinu, ko par šo lietu lai saku.

Nejauši uzmetis skatienu viņas kreisajai rokai, Mihaels ievēroja, ka viņai pirkstā vairs nebija skaistā gredzena, ko Ženika vienmēr valkāja.

Viņa saprata šo skatienu un pasteidzās noslēpt rokas klēpī.

—    Kur jūsu gredzens? — viņš jautāja.

Viņa pietvīka.

—Es to… bet nesaprotu, kāds tam sakars ar jums?

Viņš nopūtās.

—. Tam nav nekāda sakara ar mani, es tikai esmu ziņkārīgs. Tātad mīlestības pierādījumu apmaiņa?

Šovakar viņš bija loti netaktisks.

—  Tas bija mans gredzens, un jums nav tiesību mani iztaujāt. Jūs esat šausmīgs cilvēks.

—    Tā? — viņš lēnām pamāja ar galvu. — Var jau būt. Tādēļ jau es arī nejautāju, ko viņš jums dāvinājis. Varbūt kādu mazvērtīgu kaklarotu…

Viņa sarāvās.

—    Kā jūs to zināt? Tas ir, tā ir loti vērtīga.

Viņš nopietni uzlūkoja meiteni.

—    Es tomēr gribētu šo cilvēku reiz izpētīt, Ženika.

Viņš ielūkojās Mihaela sejā un satrūkās.

—     Kā jūs to domājat? Es nesaprotu.

Viņš pūlējās smaidīt.

—    Jums taču jāievāc ziņas par viņu. Pat zirgu mēdz rūpīgi aplūkot, pirms to nopērk…

—    Bet es taču viņu nepērku, viņš ir bagāts cilvēks: viņam pieder divas fermas, — meitene salti sacīja. — Ievākt ziņas! Jūs, protams, tūliņ saskatītu viņā noziedznieku! Jums netrūkst fantāzijas. Varbūt tas vēl ir jūsu slavenais varonis Bālģīmis?! Šis vīrs taču ir jūsu specialitāte, vai nav tiesa?

Viņš izmantoja šo gadījumu, lai novirzītu sarunu no nepatīkamā priekšmeta.

—     Bālģīmis nebūt nav manas fantāzijas auglis. Pajautājiet Gaso.

Mihaels pamāja restorāna pārvaldniekam, kas stāvēja turpat tuvumā.

—   Ā, jūs domājat Bālģīmi? Tas ir nekrietns noziedznieks! — itālis atbildēja, dzīvi žestikulēdams. — Ko gan šajā gadījumā dara Londonas slavenā policija?

Mans nabaga draugs Besīni ir pavisam izpostīts — šis briesmīgais cilvēks galīgi sabojājis viņa restorāna labo slavu.

Tiešām, kādu vakaru Bālģīmis bija ieradies Besīni restorānā un visu viesu klātbūtne nolaupījis kādai dāmai rotaslietas sešu tūkstošu mārciņu vērtībā. Tas viss bija norisinājies dažos mirkļos. Pārsteigtie viesi cilvēku baltajā maskā bija noturējuši par kādas masku balles apmeklētāju. Leičesterskvēra stūrī stāvošais policists bija redzējis nepazīstamu motociklistu, kas lielā ātrumā pabraucis tam garām. Tā bija šī noziedznieka trešā un ievērojamākā uzstāšanās Londonas rietumu daļā.

— Mani viesi jau kļuvuši nervozi, un kurš gan šādos apstākļos nesāktu nervozēt? — Gaso uztraukts turpināja. — Laime vēl, ka tie visi ir izglītoti ļaudis… — Viņš pēkšņi apklusa, plaši ieplestām acīm lūkodamies uz ieeju. — Viņai tiešām nebūtu vajadzējis šurp nākt! — viņš iesaucās, steigdamies pretim kādai dāmai, kuras ierašanās, kā likās, sagādāja tam visai maz prieka.

Tā bija kinoaktrise Dollija de Vaļa. Pēdējos gados viņa bija kļuvusi ļoti bagāta un lielu daļu no savas naudas ieguldījusi briljantos. Londonas elegantajos nakts klubos viņa bija pazīstama ar Briljantu Dollijas vārdu.

Šo klubu un kabareju īpašnieki pēc Bālģīmja pārdrošā uzbrukuma bija kļuvuši stipri nervozi un par katru Dollijas apmeklējūmu jau iepriekš ziņoja Skotlendjardam, kas norīkoja attiecīgajā lokālā dažus detektīvus aktrises rotu apsardzībai.

Bet ne ikreiz Dollija bija tik uzmanīga, lai iepriekš pieteiktu kluba pārvaldniekam savu apmeklējumu. Bieži viņa gluži negaidot ieradās savu draugu pavadībā kādā izpriecu vietā, un arī šovakar šis necerētais apmeklējums noveda nabaga Gaso gandrīz izmisumā.

—    Ko, nav brīva galda? Nekļūstiet taču smieklīgs, Gaso! Gan jau vietas pietiks.

Netālu no ieejas tika novietots rezerves galds, un mazā sabiedrība sasēdās ap to.

—     Man loti nepatīkami, ka jums jāsēž šeit, — Gaso nobijies sacīja. — Jūsu dārgās rotas… Ak, ja nu Bālģīmis…

—    Ko jūs blēņojaties, Gaso! Labāk klusējiet! — Dollija viņu apsauca, pievērsdamās viesmīlim, lai pasūtītu vakariņas.

Pēkšņi viņa izdzirda aiz muguras kādu balsi:

—     Izturieties mierīgi!

Viņa redzēja, kā nobāla tās pavadoņu sejas, un nesaprašanā palūkojās atpakaļ.

Kungs, kas stāvēja viņai aiz muguras, bija ģērbies garā, melnā apmetnī, kas sniedzās gandrīz līdz zemei. Viņa seju aizsedza balta maska.

Vienā rokā turēdams pistoli, otru viņš izstiepa pret aktrises kaklu. Nākamajā acumirklī dārgā dimantu virkne nozuda viņa kabatā. Dollija bija tā pārbijusies, ka nespēja pakustēties.

Ari citi viesi bija kļuvuši uzmanīgi. Kungi pietrūkās kājās, dāmas kliedza, mūzika apklusa.

—    Ķeriet zagli! — kāds iesaucās.

Bet Bālģīmis jau bija prom, un abi pārbiedētie šveicari nu tikai izlīda no savām paslēptuvēm.

—    Neuztraucieties, Ženika, — Miks klusā, bet mierīgā balsī sacīja. — Es pavadīšu jūs mājup, bet tad steigšos uz redakciju. Tikai neuztraucieties!

—    Nenāk ne prātā, — viņa spītīgi atcirta, kaut gan viņas balss mazliet trīcēja.

Viņš izveda meiteni no kluba un pasauca taksometru.

—    Tas bija briesmīg. Kas bija šis cilvēks?

—     Nezinu, — viņš īsi atbildēja. — Kā īsti sauc jūsu romantisko pielūdzēju? — viņš tad iejautājās. — To jūs man vēl neesat pateikusi.

Ar apbrīnojamu pacietību viņš noklausījās meitenes rājienā.

—     Varu derēt, ka viņš izskatās loti labi, varbūt labāk nekā es, — viņš tad mierīgi turpināja. — Jūs tiešām esat neprātīga, Ženika. Nu, bet gan jau es viņu satikšu. Kur viņš dzīvo?

—    Jūs nesatiksiet viņu! — Ženika gandrīz raudāja. — Es neteikšu jums, kur viņš dzīvo, un ceru, ka jūs nekad neredzēsiet viņu!

Viņa izlikās neredzam Mihaela roku un neatbildēja uz tā sveicienu.

Saniknots misters Kvidžlejs atgriezās Flitstritā un uzrakstīja iznīcinošu ziņojumu par Bālģīmi. Tomēr visa žults, kas tika ielikta šajā rakstā, īstenībā bija domāta romantiskajam Dienvidāfrikas svešiniekam.

2

Ženika Hārmane bija moderna jauna dāma, kas neatzina seno laiku aizspriedumus. Jau pirmoreiz satiekoties, viņa bija iemīlējusies Donaldā Batemanā. Viņa vīrišķīgais izskats un skaistā seja uzreiz bija iekarojuši tās sirdi. Viņai patika šā cilvēka pieticība, viņa spēks, smalkais humors, bērnišķīgie uzskati par naudu un tās vērtību, viņa nemākslotais raksturs.

Visvairāk viņai patika Batemana atturība. Tikai reizi viņš bija meiteni apskāvis, paturēdams vērā viņu visai neilgo pazīšanos. Vārdu „mīla" viņi nekad vēl nebija minējuši. Otro reizi satiekoties, viņš bija to noskūpstījis, un tas nepatīkami aizskāra Ženiku. Acīmredzot viņš bija to pamanījis, jo vēlāk vairs nemēģināja šo eksperimentu atkārtot. Tomēr viņi runāja par precēšanos un kopējas dzīves ņodibināšanu Dienvidāfrikā. Reizēm viņi pat apsprieda bērnu audzināšanas jautājumus.

Otrā dienā pēc notikuma Hevdcjklubā viņi divatā pusdienoja Besīni restorānā.

—   Vai tava nauda nu reiz pienākusi? — viņa smaidīdama jautāja.

Batemans izņēma kabatas portfeli un rādīja divas simtmārciņu zīmes.

—   Jā, šorit. Šos divus papīrlšus paņēmu līdzi sīkiem izdevumiem, Londonā bez naudas taču neko nevar iesākt. Ja šorīt nauda nebūtu pienākusi, man vajadzētu aizņemties no tevis, mīlulīt. Ko gan tu tādā gadījumā par mani domātu?

Viņa atkal pasmaidīja. Šie vīrieši tiešām ir jocīgi naudas lietās. Piemēram, Mihaels. Viņa bija ieminējusies, ka tam derētu iegādāties nelielu auto, bet, kad tā bija piedāvājusi viņam naudu šim nolūkam, viņš bija pat apvainojies.

—    Vai vakar jautri pavadīji laiku?

Viņa saviebās.

—    To es nevaru apgalvot.

—     Tavs paziņa ir avīžnieks? Es pazīstu kādu „Cape Times" reportieri, tas ir brīnišķīgs cilvēks…

—    Mihaels nebija vainīgs, ka vakars izvērtās tik nepatīkams. Tas bija kāds cilvēks baltā maskā…

—   Ak, tā! — viņš sarauca uzacis. — Tu taču biji Hevdejklubā, un arī Bālģīmis tur bijis — par to es šorīt lasīju avīzē. Žēl, ka manis tur nebija. Es brīnos, ka šejienes vīriešu dzīslās rit tādas zivs asinis. Ļaut nekaunīgam uzbrucējam mierīgi aiziet! Ja es tur būtu, viens no mums būtu palicis uz vietas! Jūs, angli, pārāk baidāties no šaujamiem ieročiem. To es zinu no paša piedzīvojumiem…

Viņš pastāstīja meitenei par kādu gadījumu Rodčzijas zeltraktuvēs, kas parādīja viņu pašu visai izdevīgā gaismā. Vīrietim runājot, Zenikai atlika diezgan laika labi aplūkot tā seju. Viņam varēja būt apmēram četrdesmit gadu: par to liecināja sīkās rieviņas ap acīm un asās grumbas lūpu kaktiņos. Bet viņa nebrīnījās par to, jo zināja, ka šā cilvēka mūžs bijis pilns rūpju un smagu pārdzīvojumu. Zem zoda vēl tagad bija redzama dziļa rēta, ko tur bija atstājuši saniknota leoparda nagi.

—   Šodien dzīve Āfrikā nav bīstamāka kā šeit Bondstrītā, — viņš sacīja. — Tur nav vairs nekā noslēpumaina. Lauvas tur nemaz vairs nedabū redzēt, bet senāk nereti gadījās, ka tās gulēja tieši uz šosejas.

Viņa labprāt vēl būtu klausījusies viņa stāstos, tomēr pienākums aicināja jauno sievieti atpakaļ slimnīcā.

—    Es aiziešu tev pretim un pavadīšu tevi mājās. Kur tas īsti ir?

Ženika sīki aprakstīja doktora Merforda klīnikas atrašanās vietu.

—     Kas par cilvēku ir šis doktors Merfords?

—    O, tas ir reti krietns vīrs! — viņa sajūsmināta atbildēja.

—   Tad ņemsim viņu līdzi uz Dienvidāfriku. Tur viņam būs plašs darba lauks nēģeru bērnu vidū. Ja man izdotos nopirkt fermu, kas atrodas tieši līdzās manējai, tur lieliski varētu iekārtot atpūtas namu. Tā ir viena no lielākajām holandiešu fermām, bet mums dzīvojamā ēka nebūtu vajadzīga, jo dzīvoklis man ir labs.

Viņa iesmējās.

—   Tev laikam arvien vēl par maz zemes, Donald? Galu galā man vēl nāksies rakstīt kādam aģentam, lai tas ievāc tuvākas ziņas par šo īpašumu, kas tevi tik loti sajūsminājis!

Viņš sarauca pieri.

—    Vai tev ir draugi Keiptaunā?

—    Man tur ir kāds pazīstams jauneklis, bet, kopš viņš aizbrauca no Anglijas, es neesmu viņam rakstījusi.

—    Hm! — Donalds kļuva nopietns. — Svešinieki, kas tur grib pirkt zemi, gandrīz ikreiz tiek piekrāpti. Es gribu dot tev labu padomu: nekad nemēģini pirkt īpašumu Dienvidāfrikā ar aģenta starpniecību, jo gandrīz visi šie ļaudis ir laupītāji. Viens tomēr ir skaidrs: fermas vērtība — tā atrodas netālu no Parlas — pēc dažiem gadiem būs divkāršojusies. Valdība pašreiz būvē jaunu dzelzceļu, kas iet tieši gar mana īpašuma robežām. Ja man būtu kapitāls, es līdz pēdējam pensam ieguldītu to zemes gabalos.

Viņš atkal izņēma no kabatas abas simtmārciņu zīmes un tās vērīgi aplūkoja.

—    Kādēļ tu nenoguldi šo naudu bankā? — Ženika jautāja.

—   Tādēļ, ka man tīk nēsāt to sev līdzi. Anglijas nauda ir loti glīta.

Viņš iebāza portfeli atpakaļ kabatā un pēkšņi satvēra Ženikas roku. Viņa acīs kvēloja vēl neredzēta uguns, un jaunā meitene neviļus satrūkās.

—    Cik ilgi mums vēl būs jāgaida? — viņš klusu jautāja. — Es viegli varu dabūt atļauju, tad mēs varam tūlīt salaulāties un pēc divām dienām jau būt prom no šejienes.

Viņa atbrīvoja savu roku, ar šausmām vērodama, ka izredzes uz tūlītēju salaulāšanos viņai nebūt nešķiet patīkamas.

—     Tas nav iespējams, — viņa atbildēja. — Man vēl jānokārto dažas darīšanas, un es taču nevaru atstāt darbu slimnīcā, kamčr doktors Merfords nav atradis man vietnieci. Un tu pats teici, ka kāzas varēs notikt tikai pēc dažiem mēnešiem.

Viņš smaidīdams uzlūkoja to.

—     Es varu gaidīt mēnešiem vai pat gadiem, — viņš jautri noteica.

Ženikai bija tikai pusstunda laika, bet viņa apsolīja vēlāk ēst kopā ar Donaldu vakariņas, kaut gan tas sagādāja viņai maz prieka.

—  Ar kādu banku tu sadarbojies? — viņa pēkšņi jautāja.

Šis negaidītais jautājums viņu loti pārsteidza.

—   Ar kādu banku? Ak tā… ar Standartbanku… tas ir, nevis tieši ar Standartbanku, bet ar kādu firmu, kam ir ar to sakari. Bet kādēļ tas tevi interesē?

Viņa bija jautājusi tādēļ, ka gribēja sagādāt Donaldam kādu patīkamu pārsteigumu, bet pagaidām tas viņam vēl nebija jāzina.

—    To pastāstīšu tev vēlāk.

Viņš pavadīja jauno meiteni, bet kategoriski atteicās, kad viņa piedāvāja tam savu auto un šoferi braucienam

atpakaļ uz pilsētu.

* * *

Misters Donalds Batemans pavadīja pēcpusdienu dažādās ceļojumu aģentūrās, interesējoties par maršrutu plāniem un prospektiem. Labprāt viņš būtu palicis Londonā, tāpat kā daudzās citās vietās, ko tam bija nācies atstāt. Šeit dzīvoja ari Inese, kas nu bija kļuvusi par īstu skaistuli. Viņš bija Inesi redzējis, kaut gan viņa nebija to pamanījusi. Dīvaini, cik loti sievietes pārvēršas. Viņš vēl skaidri atcerējās neveiklo meiteni, kurā nebija nekā pievilcīga. Diezin kā izskatīsies Ženika pēc dažiem gadiem?

Pašreiz viņa bija loti glīta. Bet viņai piemita dažas īpašības, kuras Donaldam nemaz nepatika. Ko lai dara: sievietes, kas būtu pati pilnība, pasaulē nemaz nav!

Pirmīt, satverot viņas rokas un ielūkojoties tai acīs, viņš gan nebija sagaidījis, ka tā gandrīz ar šausmām novērsīsies no viņa. Viņa pārāk nepārprotami bija izrādījusi savu nepatiku, tā ka Donalds ieskatīja par labāku pagaidām atturēties no katra tuvošanās mēģinājuma. Protams, viņam būs tā jāapprec,, bet laulības šajā zemē ir visai bīstama lieta. Un viņas draugs bija reportieris? Šos ļaudis viņš sevišķi neieredzēja, jo tie vienmēr mēdz bāzt degunu citu cilvēku darīšanās. Un kriminālziņu reportieri bija vēl sliktāki par citiem!

Viņš nejutās omulīgi, un viņa domas atkal pievērsās Inesei, bet tad viņš atcerējās arī citas sievietes. Kas gan varētu būt noticis ar Lornu? Varbūt Toms to atkal uzmeklējis un visu piedevis. Toms jau vienmēr bijis vāja rakstura cilvēks. Bet Inese…

Vakarā viņš bija kopā ar Ženiku Hevdcjklubā. Nesenais uzbrukums bija atstājis iespaidu uz restorāna apmeklētājiem. Ēdamzāle bija pustukša, un Gaso staigāja apkārt drūms un saīdzis.

—   Šis gadījums mani izpostījis, mis Hārmane, — viņš sūdzējās. — Ļaudis nemaz vairs nenāk vai arī ierodas bez rotām, bet es taču tik loti cienu smalku publiku.

—    Es vēlētos, kaut Bālģīmis šovakar atkal ierastos, — Donalds smaidīdams sacīja.

—    Tā gan, to jūs vēlētos?! — Gaso uztraucās. — Tad man neatliktu vairs nekas cits, kā iet uz ielas ubagot. Nē, tā jūs tiešām nedrīkstiet runāt!

Ženika sāka smieties, un viņai izdevās nomierināt nervozo restorāna pārvaldnieku.

—       Šovakar šeit tiešām ir maz viesu, — Donalds piebilda. — Tomēr neticu, ka mums izdosies redzēt Bālģlmi. Man nāk prātā vecie laiki Austrālijā. Tur daži ļaudis bija izvēlējušies par savu specialitāti banku aplaupīšanu, un ari tie mēdza nēsāt baltas maskas. Vai esi kādreiz dzirdējusi par Fersiem? Tie bija divi brāli —īsti sava aroda lietpratēji.

—   Varbūt tas ir viens no viņiem, — Ženika, neko īpašu nedomādama, teica.

—    Kā tu to domā?

Viņa skaidri redzēja, ka Donalds satrūkās, kaut gan pats bija apgalvojis, ka neviena nebīstoties.

—    Neticu vis, — viņš pēc brītiņa domīgi piebilda.

Viņi turpināja ēst un sarunāties par šo un to. Pēkšņi

Donalds nolika nazi un dakšiņas, un viņa sejā atkal atspoguļojās pirmītējā izbaiļu izteiksme, bet viņa acis stingi vērās kādā kungā, kas pašreiz ienāca zālē.

Slaidajam, eleganti ģērbtajam kungam, kas dzīvi sarunājās ar saviem pavadoņiem, varēja būt gadu sešdesmit. Viesmīli tūliņ steidzās viņam pretim.

—    Kas tas tāds? — Donalds jautāja, pūlēdamies izlikties vienaldzīgs. — Varbūt tu viņu pazīsti?

—    Jā, tas ir doktors Reds.

—    Reds?!

—   Viņš ir mūsu iecirkņa policijas ārsts. Esmu jau vairākkārt redzējusi viņu mūsu slimnīcā. Loti nepatīkams cilvēks. Par mūsu darbu viņš vienmēr izsakās tikai noraidoši.

Meiteni pārsteidza Donalda pēkšņais bālums. Tikai pamazām viņa seja atguva parasto krāsu.

—    Vai tad tu viņu pazīsti? — Ženika izbrīnā jautāja.

Viņš piespiesti pasmaidīja.

—   Nē, bet viņš atgādina man kādu vecu draugu Rodēzijā.

Atstājot restorānu, viņiem nācās iet gar doktora Reda galdu. Ženika uzmanīgi vēroja savu pavadoni, kurš sejas apakšējo dalu bija aizsedzis ar kabatas lakatiņu.

—    Vai tev sāp zobi? — viņa jautāja.

—    Nē, tā tikai neiralģija, — viņš jokoja. — Tas rodas no gulēšanas lietū zem klajas debess.

Un viņš stāstīja tai par kādu tropisko lietu Rodēzijas ziemeļos, kas turpinājies četras nedēļas no vietas.

Viņa šķīrās no Donalda sava dzīvokļa durvju priekšā Beristrītā. Viņš jutās mazliet vīlies, kad Ženika neaicināja to ienākt. Bet cclā uz savu viesnīcu viņš atkal nomierinājās. Rītdienai viņam taču bija norunāta satikšanās, protams, ne jau ar Ženiku.

3

Savos retajos vaļasbrīžos doktors Merfords parasti mēdza stāvēt savā pieņemamajā istabā aiz sarkanajiem aizkariem, kas sedza kailā loga apakšējo dalu. Lūkojoties ārā pa logu, viņam patika filozofēt par Tidalbasinu, tās iedzīvotājiem un viņu likteņiem.

Atklājot savu pieticīgo praksi, doktoram Merfordam bija vajadzējis ierīkot slimnīcu kādā vecā, stipri nolaistā blokēkā. Visi apkārtnes iedzīvotāji zināja, ka doktors nav bagāts, jo pat gridas un sienas viņam bija nācies krāsot pašam. Droši vien arī logu aizkari bija viņa paša šūti. Visa iekārta bija sapirkta ūtrupēs, kur par lētu naudu varēja dabūt lietotas mēbeles.

Tidalbasinā viņu dēvēja par „nabagu doktoru", vēlāk par „bērnu ārstu", jo pēc gada viņš visiem par pārsteigumu bija atvēris klīniku, kur bez maksas ārstēja bērnus ar

kalnu sauli. Acīmredzot viņam bija kādi bagāti draugi, jo drīz pēc tam viņš atvēra jūrmalā arī atpūtas namu.

Viņš ar visu sirdi bija nodevies savam darbam un nevienu šiliņu no ieņemtās naudas neizlietoja savām personīgajām vajadzībām. Viņa darbistaba palika tikpat vienkārši un trūcīgi iekārtota kā šenāk, bet slimnieku istabas tika apgādātas ar visām modernajām jaunajām ierīcēm.

Viņš stāvēja pie loga, kad Ženika Hārmane pagāja garām. Viņu ieraudzījis, ārsts izgāja atslēgt durvis. Mierīgi viņš noklausījās savas skaistās slimnieku kopējas paziņojumu par tās drīzajām laulībām.

—   O, — viņš domīgi sacīja, kad Ženika bija beigusi, — slimnīcai tas būs smags zaudējums. Un ko misters Kvidžlejs saka par to?

Līdz šim viņš bija jutis neizprotamu antipātiju pret jauno reportieri, kas tik bieži apmeklēja savu draudzeni slim>nīcā un vakaros pavadīja to uz mājām. ~ — Misteram Kvidžlejam tur nav nekādas daļas, — viņa spītīgi atcirta. — Viņš man ir tikai labs draugs, vai — pareizāk sakot — līdz šim tāds bija.

Iestājās nepatīkams klusums.

—    Tātad nu viņš tas vairs nav? — doktors Merfords laipni jautāja, neviļus sajuzdams līdzcietību pret šo jaunekli.

—    Man viņš gluži labi patīk, bet reizēm viņš kļūst pārāk valdonīgs un iedomīgs. Reiz viņš tiešām bija ļoti uzmanīgs pret mani, un es pat neesmu pateikusies par to. Tas bija tovakar Hevdejklubā, kad tur tik negaidot ieradās šis briesmīgais cilvēks.

Doktors jautājoši uzlūkoja meiteni.

—    Kāds briesmīgais cilvēks?

—    Bālģīmis!

—   Ak jā, es lasīju par to. Arī seržants Elks stāstīja par

to. Policija domā, ka šis cilvēks dzīvo tepat šajā apvidū. Man šķiet, ka šī teorija ir jūsu drauga Mika nopelns… Bet vai jūs tiešām darāt pareizi?

Šis jautājums viņai nāca negaidīts.

—    Vai jūs runājat par manu nodomu apprecēties? Vai tad kāda jauna meitene šādā gadījumā vispār maz var rīkoties pareizi, doktor Merford?

Ārsts piekrizdams pamāja ar galvu, un viņi atkal brīdi klusēja.

—    Es loti nožēloju jūsu aiziešanu, — viņš beidzot atsāka. — Jūs bijāt man lielisks palīgs.

Nu bija pienācis laiks izteikt to, kas viņai šķita pats bīstamākais punkts šajā sarunā.

—    Es gribētu mazliet pabalstīt slimnīcu, ar kādu tūkstoti mārciņu…

Viņš pacēla roku, un viņa sejas izteiksme liecināja, cik nepatīkama tam bija šī lieta.

—    Nē, nē, par to es negribu ne dzirdēt! Jūs jau senāk reiz izteicāt man šādu priekšlikumu. Bet tiešām pietiek jau ar to, ka jūs tik ilgi esat strādājusi bez algas. Tas bija labs darbs, kas nav ar naudu atsverams.

Ženika zināja, ka viņš nepiekāpsies. Tādēļ viņa nolēma anonīmi nosūtīt slimnīcai domāto ziedojumu savā kāzu dienā.

Negaidot viņš saņēma meitenes roku savējā.

—    Ceru, ka jūs būsiet laimīga, — viņš sacīja.

Šie vārdi bija reizē laimes vēlējums un viņas atbrīvošana no kopējas pienākumiem.

Pārejot ielu, Evdlejstrītas stūrī viņa pamanīja uz trotuāra stāvam kādu slaidu vīrieti, kura mati deniņos jau kļuva sirmi. Viņš sarunājās ar nepazīstamu dāmu, kas drīz aizgāja. Tad viņš smaidīdams tuvojās Ženikai.

—  Šausmīgs apvidus, mīlā. Priecājos, ka tu drīz tiksi prom no šejienes.

—   Ar ko tu nupat runāji? — viņa ziņkāri jautāja.

Viņš smaidīdams nolūkojās pakal aizejošajai dāmai.

—   Cik dīvaini, šī dāma noturējusi mani par savu brāli! Redzot savu maldīšanos, viņa loti samulsa. Tiešām glīta sieviete!

Ženikas auto bija novietots vienā no tuvējām garāžām, kur viņa parasti mēdza to atstāt.

Viņa nosēdās pie stūres, un Donalds ar labpatiku nolūkojās viņā. Braucot gar klīniku, viņa saskatīja logā doktoru Merfordu un pamāja tam ar roku.

—    Kas tas tāds? — Donalds vienaldzīgi apjautājās.

—    Mans šefs.

—   Doktors Merfords? Žēl, ka nepaguvu viņu tuvāk aplūkot. Viņš laikam ir ievērojams vīrs šajā apvidū?

Ženika iesmējās.

—     O, par viņu šeit tiek runāts samērā maz. Bet tas tiešām ir neikdienišķs, pašaizliedzīgs cilvēks. Viņš atrauj sev katru šiliņu, lai tikai slimniekiem nekā netrūktu.

Braucot caur Sitiju, viņa visu laiku stāstīja par slimnīcu un doktora Merforda nopelniem. Tikai pamazām viņam izdevās atkal pārņemt sarunas vadību. Viņš runāja par Dienvidāfriku un savām abām fermām, no kurām viena atradās Rodēzijas džungļos, bet otra — skaistajā Parlas apvidū.

—    Dzīve tur tev katrā ziņā izliksies mazliet vienmuļa, kaut gan par sabiedrības trūkumu nebūs jāsūdzas. Es tur esmu loti plaši pazīstams.

—    Tur kāds stāv, kas droši vien pazīst tevi, — viņa smaidīdama pārtrauca blakussēdētāju.

Donalds strauji pagrieza galvu, tomēr neredzēja drūzmā nevienas pazīstamas sejas.

—     Kur?

—   Tur, tas tumšais kungs, kas stāv pie zeķu tirgotavas loga/

Viņš pavērās turp un sarauca pieri.

—    Ak jā, es mazliet pazīstu viņu. Mums reiz bija kopējas veikala darīšanas, un es labi nopelnīju, bet to viņš nevar man piedot. — Donalds strauji novirzīja sarunu uz citām lietām. — Mijā, šovakar es diemžēl nevaru tevi pavadīt uz teātri. Vai tu ļoti dusmojies par to?

Dusmoties uz viņu? Viņa drīzāk jutās laimīga par to, jo šis svešais cilvēks pārāk spēji bija ienācis viņas dzīvē, lai viņa varētu no visas sirds priecāties par tā tuvumu.

Viņa pazina to tikai kopš desmit dienām, bet šis īsais laiciņš tai šķita kā vesela mūžība. Braucot viņai vairākkārt uzmācās vēlēšanās atklāt tam savu iecerēto pārsteigumu. Viņš taču tik loti mīlēja savu fermu un katrā ziņā būtu laimīgs, ja varētu pievienot tai arī līdzās atrodošos īpašumu. Tas tika piedāvāts pirkšanai par astoņiem tūkstošiem mārciņu, un Donalds bija bezgala sajūsmināts par šā zemes gabala vērtību.

Braucot gar Pikadillija cirku, viņš atkal uzsāka sarunu par to.

—    Tu esi padarījusi mani godkārīgu, nūjā. Bet es esmu tikai nabaga fermeris, un man nav pietiekami daudz naudas. Es jau redzu, ka man nāksies atteikties no cerībām uz šo skaisto fermu.

Atkal viņai uzmācās kārdinājums atklāt tam savu noslēpumu. Keiptaunā viņai bija draugs — kāds jauns advokāts, ar kuru kopā viņa bija apmeklējusi Oksfordas universitāti. Tam viņa šorīt bija telegrafējusi, lūdzot nopirkt šo fermu.

Pie viņas dzīvokļa Beristrītā viņi izšķīrās.

— Es tiešām bezgala nožēloju, ka nevaru nopirkt šo fermu, — Donalds atvadoties sacīja. — Ja es rīt varētu nosūtīt pa telegrāfu kaut vai četrus tūkstošus mārciņu, darījums būtu nokārtots.

Ženika tikai noslēpumaini pasmaidīja. Vēlāk meitene savā istabā sapņoja par zaļām nogāzēm un stāvām, saules apspīdētām klintīm, kur dienām un naktīm mazi pērtiķīši rotaļājas un čalo koku zaros.

Kad viņa vakarā pulksten desmitos jau gribēja doties pie miera, pienāca telegramma, kas to pilnīgi izsita no sliedēm. Viņai bija vajadzīgs cilvēks, kas varētu sniegt padomu un atbalstu, un tas bija dīvaini, ka šajā grūtajā brīdī viņas domas vispirms pievērsās Mikam Kvidžlejam. Bet kad viņa trīcošiem pirkstiem nocēla telefona klausuli, viņai atbildēja, ka redakcijā Mika nav. Ženika steigšus sāka ģērbties.

4

Kad Ženika bija aizgājusi, doktors Mcrfords ķērās pie darba, sagatavojot zāles, kuras šodien bija parakstījis saviem pacientiem. Tā bija viņa parastā pēcpusdienas nodarbošanās.

Darbs tomēr nesniedza cerēto apmierinājumu, un viņš atgriezās pie rakstāmgalda, kur gulēja papīru un rēķinu kaudzes. Diemžēl klīnikai pastāvīgi trūka naudas, jo vienmēr vajadzēja iegādāties jaunus aparātus un ārstniecības līdzekļus. Arī ziņojumi par īstburnas atpūtas nama darbību rādīja iztrūkumu. Tomēr viņš nezaudēja drosmi.

Jau tuvākajās dienās viņš gaidīja lielākus naudas pārvedumus no Antverpenes un Birmingemas, kur dzīvoja daži labvēli, kas vienmēr pabalstīja viņa uzņēmumus. Ieslēdzis papīrus rakstāmgalda atvilktnē, viņš pa sāndurvlm izgāja pagalmā.

Tas bija plašs laukums, kura vienā galā atradās liels šķūnis. Tajā vecais Gregorijs Vaikss bija ierīkojis garāžu savam auto, kārtīgi maksājot nelielo mēneša īri.

Šis šoferis bija spēcīgs, stiegrains vīrs, vienmēr kluss un atturīgs pret citiem ļaudīm. Viņš nedraudzējās ar darba biedriem un savu mašīnu nekad nemēdza novietot parastajās taksometru izīrēšanas vietās. Sava godīguma dēļ šis cilvēks bija tālu un plaši pazīstams. Jau dažu labu reizi viņš bija nodevis policijai lielas naudas summas un vērtslietas, ko pasažieri bija aizmirsuši viņa automašīnā.

Atskaitot doktoru Merfordu, ar kuru reizēm papļāpāja, viņš nesatikās ne ar vienu cilvēku. Lai gan jau cienījamā vecumā, viņš bija vēl stiprs un veikls vīrs, kas boksā prata aizstāvēt savu godu.

Atvēris vārtiņus, ārsts izgāja Gellova alejā — šaurā, netīrā ieliņā, kur rotaļājās daudz bērnu. Tie bija netīri, basām kājām, bet rotaļās jutās bezgala laimīgi. Neviens no viņiem nesveicināja ārstu. Apšaubāmas reputācijas vīrieši un sievietes stāvēja namu durvīs vai arī lūkojās lejup pa augšējo stāvu logiem, bet neviens neveltīja gājējam vērību. Viņš nu reiz piederēja šim apvidum, un viņam bija tiesības šeit staigāt.

9. numurā, pašā pēdējā namā, dzīvoja Gregorijs Vaikss. Doktors Merfords pieklauvēja, un durvis tika atvērtas.

—    Nāciet iekšā, doktor, — Gregorijs sacīja skaļā, sirsnīgā balsī. — Tikai netrokšņojiet, mans īrnieks gul. — Un viņš aizcirta durvis.

—   Viņam laikam ir loti ciešs miegs, ja šāds troksnis to netraucē, — Merfords smaidīdams piebilda.

Gregorijs uzkāpa augšstāvā un ieveda viesi savā istabā.

—    Nu, kā klājas?

—    O, esmu apmierināts kā vecs lācis! Sēdieties. Esmu jums tiešām loti pateicīgs, doktor. Ja ļaudis zinātu, ko jūs esat darījis manā labā…

—   Jā, jā, — Merfords smiedamies sacīja. — Bet nu Jaujiet man aplūkot jūs.

Viņš pagrieza veco vīru tā, ka gaisma krita tam tieši sejā, un brīdi klusēdams vēroja to.

—     Gandrīz tāpat kā bijis, man šķiet, pat mazliet labāk. Un nu izmeklēsim jūsu sirdi.

—    Manu sirdi?! — Gregorijs sašutis iesaucās. — Sirds man ir stipra kā lauvai! Nesen kaimiņos ievācās kāda Iru ģimene un tās māte gribēja aizņemties no manis cepešpannu. Kad es nejauši pateicu tai, ko domāju par ļaudīm, kam patīk visu aizņemties no citiem, ieradās viņas vīrs un iejaucās ķildā. Un es ar vienu sitienu nogāzu to zemē!

—    To jums nevajadzēja darīt, Gregorij. Mani pacienti jau stāstīja man par to.

Vecais vīrs apmierināts iesmējās.

—    Es jau varēju to ari nedarīt. Ikviens no šejienes jaunekļiem būtu to izdarījis manā vietā, ja vien es būtu pamājis tam. Un ari mans īrnieks droši vien būtu steidzies man palīgā, ja es būtu viņu pamodinājis.

—    Vai viņš šodien mājās?

—     Domāju gan. Bet es jau nekad nedzirdu viņu ne nākam, ne ejam. Nekad vēl neesmu redzējis tik klusu cilvēku. Nemaz nevar ticēt, ka viņš pusi no sava mūža pavadījis cietumos.

Brīdi vēlāk vecais šoferis pavadīja savu viesi līdz durvīm un vēl ilgi nolūkojās tam pakal. Trokšņojošie bērni nezobojās par doktoru, un arī pieaugušie nepavadīja to ar savām dzēlīgajām piezīmēm. Ja šeit būtu iemaldījies kāds policists, tam būtu nācies noklausīties veselos lamu vārdu plūdos. Bet doktors Merfords un Gregorijs Vaikss bija no tiem pasargāti. No šofera visi bijās viņa fiziskā spēka dēl, bet ārstu cienīja citu iemeslu dēļ. Neviens nevarēja būt drošs, ka tam nenāksies meklēt pie viņa palīdzību. Ja viņu aizkaitinātu, tas, viņuprāt, varēja kaut ko piejaukt zālēm. Tāpat guļot ar hloroforma masku uz sejas, cilvēks taču pilnīgi bija padots viņa žēlastībai, kas gan viss tur varēja gadīties!

5

Tas apstāklis, ka doktoram Mcrfordam nebija citu draugu, bija pietiekams iemesls, lai detektīvs seržants Elks savos vaļasbrīžos viņu šad un tad apmeklētu un parunātos par šā apvidus iedzīvotāju noziedzīgumu.

Viņš ieradās arī vakarā pēc Žcnikas Hārmanes atvadīšanās un atrada ārstu melanholiskā garastāvoklī.

Doktoram Merfordam bija tikai trīsdesmit pieci gadi, bet viņš izskatījās daudz vecāks. Viņa stāvs bija kalsns, un iesirmie mati jau kļuva plānāki. Viņam bija vaigubārda un raga brilles.

Ilgi viņš klusēdams stāvēja līdzās Elkam pie loga, un viņa skatiens skumji klīda pār drūmo apkārtni.

—   Šī tiešām ir īsta elle zemes virsū, — seržants beidzot ierunājās.

Doktors Merfords klusu iesmējās.

—   Jā, un Miks Kvidžlejs pat izgudrojis šai ellei ari velnu. Man ikreiz jāsmejas, kad lasu avīzēs par „Tidalbasinas velnu".

—       Šie trakie avīžu smērētāji! Pat ja noziedznieks būtu jau noķerts un visa pasaule zinātu, ka tam nav nekā kopēja ar šo vietu, ari tad viņi vēl cieši turētos pie savas muļķīgas pasaciņas! Īstenībā šeit dzīvo nevis viens, bet gan simtiem velnu!

Doktors Merfords atgāja no loga.

—     Bīstos, ka arī es pats esmu veicinājis šīs leģendas izplatīšanos. Es reiz stāstīju Kvidžlejam par kādu noslēpumainu pacientu, kas senāk mani bieži apmeklēja. Nu viņš jau kopš dažiem mēnešiem nav bijis. Šis pacients vienmēr mēdza ierasties nakts vidū, un seja viņam bija aizsegta ar masku, jo tā bija sakropļota kādā nelaimes gadījumā.

Elks ieinteresējās.

—    Kur viņš dzīvo?

—    Nezinu. Arī Kvidžlejs gribēja to izdibināt, bet viņam tas neizdevās. Par katru konsultāciju šis pacients maksāja man mārciņu, tas ir četrdesmit reizes vairāk, nekā es saņemu no citiem.

Uz Elku šis paskaidrojums, kā likās, neatstāja nekādu iespaidu. Viņš arvien vēl lūkojās logā.

—    Vienīgi tikai nezāles! — viņš domīgi norūca.

—    Bet šie mazie, netīrie zēni ar laiku varbūt kļūs par politiskiem vadoņiem vai literatūras ģēnijiem! — ārsts piebilda.

—   Deviņas desmitdaļas no tiem droši vien ies caur manām rokām! Tur nelīdz ne kalnu saule, ne citi stari. Kas nebeigs savu mūžu Dartmūrā, tie nokļūs nabagu patversmē. — Vai pazīstat misis Vestonu? — Elks pēkšņi jautāja. — Skaista sieviete, un viņai ir lielisks dzīvoklis. Tas ir pavisam neparasts gadījums šeit, Tidalbasinā. Var domāt, ka esi iegājis Ričkarltonas hotelī. Es reiz biju pie viņas, kad ielas zēni bija izsituši viņas mājai dažus logus. Bet ar viņu jābūt uzmanīgam, — šai dāmai nav visai labs

raksturs.

Merfords pasmaidīja.

—-. Tādā gadījumā es viņu laikam gan pazīstu. Ja viņa pieder pie tām sievietēm, kam nepatīk maksāt ārstu rēķinus, tad jau katrā ziņā pazīstu. Bet kādēļ jūs jautājat par viņu?

Elks izņēma no etvijas cigāru un aizsmēķēja.

—   Jūs sakāt, ka pazīstot viņu, — viņš atsāka, kad bija brīdi klusējis. — Starp citu, jums ir kāda glīta slimnieku kopēja. Šis Kvidžlejs laikam stipri ieķēries viņā?

—    Jā, — Merfords mierīgi atbildēja.

Viņš piecēlās un, aizvilcis loga priekškarus, uzgrieza gaismu. Tad paņēma no skapja viskija pudeli, glāzes un sodas ūdeni.

—   Šobrīd es neesmu dienestā, — Elks sacīja, atbildot uz viņa jautājošo skatienu. — Taisnību sakot, detektīvs gan nekad nevar to apgalvot, jo viņam vienmēr jādomā par savu darbu. — Viņš pievilka krēslu tuvāk rakstāmgaldam. — Vai esat kādreiz lasījis detektīvromānus?

Merfords pakratīja galvu.

Šajā acumirklī atskanēja telefona zvans. Ārsts noņēma klausuli. Brīdi klausījies un uzdevis dažus jautājumus, viņš pievērsās Elkam.

—    Man ir pārāk daudz darba, lai atliktu laika romāniem vai citām grāmatām. — Viņš atzīmēja dažus vārdus savā blokā. — Šonakt man atkal jābūt klāt dzemdībās. Bet kādēļ jums šķiet, ka man vajadzētu lasīt detektīvromānus?

Seržants Elks iedzēra malku viskija. Viņam nekad nepatika ielaisties tuvākos paskaidrojumos.

—  Ak, es tikai vēlētos, kaut tādi gudrinieki kā Miks Kvidžlejs dažus mēnešus pastrādātu praktisku darbu policijas dienestā. Nesen es kādā kino redzēju amerikāņu kriminālfilmu. Tur cilvēks vispirms dabū iepazīties ar divdesmit dažādām personām, to raksturiem un dzīves apstākļiem, un, ja šim cilvēkam ir zināma pieredze, viņš, protams, tūliņ varēs pateikt, ka slepkavību pastrādājis tieši tas, uz kuru krīt vismazāk aizdomu. Bet tā nenotiek policijas darbā, doktor. Ļaudis, kam kāds sakars ar noziegumu, nemēdz stādīties mums priekšā, mēs neko nezinām par viņu raksturu, ja notiek slepkavība, mums parasti nav nekā vairāk kā vienīgi nbslepkavotā līķis. Kas viņš bijis? Kādas bijušas viņa attiecības ar līdzcilvēkiem? Tas viss mums pašiem jāizdibina. Mēs uzsākam sīku izmeklēšanu, uzaicinām lieciniekus un nopratinām tos. Bet šiem ļaudīm vienmēr ir kas slēpjams.

—     Kā tā?

—    Ikvienam ir kas slēpjams, — Elks atkārtoja. — Pieņemsim, ka jūs esat precēts vīrs, jūsu sieva dzīvo Amerikā un jūs izbraucat kopā ar kādu citu sievieti uz laukiem…

Merfords protestēja.

—    Bet es taču runāju tikai piemēram, — Elks viņu nomierināja. — Tamlīdzīgas lietas notiek ik uz sola. No rīta jūs pametat skatienu viesnīcas logā un redzat, kā viens cilvēks pārgriež otram rīkli. Jūs esat ārsts un nevarat pieļaut, ka jūsu vārds šādos apstākļos iekļūst avīzēs. Vai šādā gadījumā jūs ieradīsieties policijā un vaļsirdīgi pastāstīsiet visu, ko esat redzējis? Jūs taču nevarat tiesas priekšā atzīties, ka esat bijis viesnīcā kopā ar svešu dāmu? Redzat, un šādas lietas atgadās ik dienas. Ikvienā slepkavības prāvā gandrīz visiem lieciniekiem ir kas noklusējams, un tādēļ tik grūti nākas izdibināt īsto patiesību. Kā liecinieku jūs pratina un iztaujā gan prokurors, gan ari apvainotā aizstāvis, un ikviens no tiem pūlas pierādīt zvērinātajiem, ka jūs esat cilvēks, kuram nevar ticēt nevienā vārdā.

Viņš atkal brīdi smēķēja klusēdams.

—   Vai šī Loma Vcstona nav mazliet noslēpumaina sieviete? — viņš beidzot jautāja.

Doktors Merfords domīgi lūkojās viņā.

—    Jā, arī man tā šķiet. Bet, manuprāt, visas sievietes ir lielākā vai mazākā mērā noslēpumainas. No kā viņa īsti dzīvo?

Elks savieba seju.

—    Nu, jūs jau zināt… viņa naktīs izgreznojas un klejo apkārt pa pilsētas rietumu daļas lokāliem.

Ārsts pamāja ar galvu.

—    Jā, tādu jau netrūkst. Šeit dzīvo vesela tādu sieviešu kolonija. Es tikai gribētu zināt, kādēļ viņas izvēlējušās šo šausmīgo apvidu. Bet varbūt šeit dzīve ir lētāka nekā citur. Šajos laikos arī viņas vairs nepelna tik daudz kā senāk. Kāda meitene man stāstīja… nu, bet viņām jau nevar ticēt! — Viņš smagi nopūtās. — Vispār nevienam nevar ticēt!

Elks piecēlās, izdzēra savu glāzi un paņēma platmali.

—    Man šķiet, šī Lorna ir morfiniste. Viņa apjautājās man ari par jums. Ziniet, Silvcrtaunā kāds ārsts ar to nopelnīja veselu bagātību. Kad es to beidzot noķēru, viņš samaksāja vairāk nekā tūkstoš mārciņu savam advokātam…

Doktors Merfords pavadīja savu viesi līdz ārdurvīm. Viņi bija iznākuši tieši īstajā acumirklī.

Jau vestibilā viņi dzirdēja, ka ārā notiek kaušanās, un, kad ārsts atvēra durvis, ieraudzīja divus vīriešus, kas nikni kāvās. Apkārt viņiem jau bija salasījies liels laužu pūlis.

Tā bija diezgan vienlīdzīga cīņa, jo abi dalībnieki bija vienlīdz piedzērušies. Bet viņi pievirzījās pārāk tuvu trotuāra malai. Viens no vīriešiem pakrita, un pelēkais, putekļainais bruģis acumirklī nokrāsojās sarkans.

—     Ei, jūs!

Elks satvēra uzvarētāju. Daži policisti jau spraucās cauri pūlim.

—   Ņemiet šo cilvēku! — seržants nodeva savu gūstekni kādam ierēdnim. — Otro ienesiet klīnikā, nesiet uzmanīgi!

Daži no klātesošajiem nogādāja nemaņā gulošo doktora Merforda pieņemamā istabā. Ārsts aplūkoja ievainojumu, kamēr Elks izvadīja ziņkāros skatītājus uz ielas.

—     Nu, kā ir? — viņš atgriezies jautāja.

—    Viņš jānogādā slimnīcā.

Merfords pārsēja asiņojošo brūci.

—     Esiet tik labs un izsauciet ātrās palīdzības auto, — viņš sacīja.

—    Tas gan laikam vairs necelsies?

—     Maz ticams. Ļoti komplicēts galvaskausa lūzums. Varbūt slimnīcā vēl varēs viņam palīdzēt.

Brīdi vēlāk ieradās slimnīcas auto un nelaimīgais tika aizvests.

Noslēdzis aiz Elka durvis, doktors Merfords atgriezās pie sava darba. Šonakt Tidalbasinā bija gaidāmas divas dzemdības. Vecmātēm jau bija uzdots laikā paziņot par to gaitu. Katrā ziņā šos mazos radījumus neviens negaidīja ar prieku. Viens no tēviem bija bez darba un bez kādām cerībām to drīzumā atrast, bet otrs sēdēja cietumā.

Merforda domas neviļus pievērsās Lornai Vestonai.

Protams, viņš pazina to. Bieži vien tai gadījās iet gar viņa pieņemamās istabas logu. Dažas reizes viņa arī bija ārstu apmeklējusi. Viņa bija skaista, bet pārāk asi veidotā mute piešķīra tās sejai skarbu izteiksmi. Elkam viņš nekad nemēdza teikt, ka pazīst vienu vai otru personu. Šis cilvēks taču bija detektīvs, kas visu prata izmantot sava dienesta labā.

Ieskanējās telefons, un seržants ziņoja, ka ievainotais

ceļā uz slimnīcu miris.

—    Izmeklēšanā jūs mums būsiet vajadzīgs kā liecinieks, — viņš piebilda. — Nelaiķis ir kuģa strādnieks no Poplaras — kāds Stefens.

—   Ārkārtīgi interesanti, — ārsts teica un nolika klausuli.

Drīz pēc tam ieskanējās durvju zvans. Merfords gurdi piecēlās un izgāja. Nakts bija tumša, un ārā lija.

—   Vai jūs esat doktors Merfords? — kāda balss jautāja.

—    Jā. Vai neienāksiet?

Pieņemamajā istabā ienāca sieviete. Viņa bija ģērbusies automobilistu mētelī no ādas, mazu cepurīti galvā un izskatījās pēc amerikānietes. Bez šaubām, tā bija īsta dāma un nemaz neiederējās Tidalbasinas apkārtnē.

—   Vai viņš ir miris? — viņa nervozi jautāja, uzmezdama ārstam izbaiļu pilnu skatienu.

—     Par ko jūs īsti runājat?

Viņš bija pārsteigts un ātrumā pūlējās atcerēties, kurš no viņa pacientiem varētu būt vistuvāk nāvei.

—    Es runāju par to cilvēku, kas tika ienests pie jums pēc kaušanās. Kāds policists man stāstīja, ka viņi uz ielas saķildojušies un ievainotais nogādāts jūsu klīnikā.

Viņa nenovērsa skatienu no ārsta.

—    Ā, jūs domājat to… Jā, man nupat ziņoja, ka viņš ceļā uz slimnīcu miris.

Viņš izbrinā uzlūkoja apmeklētāju. Kā gan šī lepnā dāma varēja tik dzīvi interesēties par kāda kuģa strādnieka likteni?

—     O, mans Dievs! — viņa izdvesa.

Ārsts vēl pēdējā acumirklī paguva sievieti atbalstīt, citādi viņa būtu saļimusi.

Viņa sāka raudāt, un Merfords samulsis stāvēja viņas

priekšā.

—    Tas bija nelaimes gadījums, — viņš pūlējās sievieti mierināt. — Viņš krita un nejauši atsitās ar galvu pret trotuāra aso malu…

—    Es taču viņu tik ļoti lūdzu netuvoties šim cilvēkam! — dāma izmisumā iesaucās. — Kad viņš man piezvanīja un pateica, ka sekojot tam… Ak, kādēļ viņš neklausīja mani un negriezās atpakaj!

Viņa runāja nesakarīgi, un asaras bieži noslāpēja viņas vārdus. Merfords piegāja pie medikamentu skapīša un, iepilinājis glāzē zāles, atšķaidīja tās ar ūdeni.

—    Izdzeriet šo, tas jūs nomierinās, un tad varēsiet pastāstīt man visu pēc kārtas, — viņš laipni, bet stingri noteica.

Savā uztraukumā un izmisumā viņa atklāja ārstam vairāk, nekā jebkad būtu uzticējusi garīdzniekam, grēkus sūdzot. Doktors Merfords vērīgi klausījās viņas stāstā.

—   Šis Stefens bija kuģa strādnieks, — viņš beidzot sacīja, — liela, spēcīga auguma vīrietis, gaišiem matiem. Otrais bija jauns, gadu divdesmit vecs puisis. Es redzēju viņu tikai īsu mirkli, kad policija to apcietināja. Viņam bija gaišas, gandrīz baltas ūsas.

Viņa uzlūkoja to plaši ieplestām acīm.

—    Gaišas ūsas… un loti jauns?

Merfords atkal sniedza tai glāzi.

—    Dzeriet. Jūs esat pārāk uztraukta.

Viņa nepacietīgi atbīdīja tā roku.

—    Vai viņu tiešām sauca par Stefenu? Vai jūs to noteikti zināt? Tātad tie bijuši tikai divi vienkārši strādnieki?

—   Jā, divi piedzērušies strādnieki. Šajā apvidū tas gadās loti bieži. Pie mums ik nakti notiek caurmērā divi kautiņi, sestdienas naktīs dažreiz pat seši…

Sārtums pamazām atgriezās viņas sejā. Mirkli vilcinājusies, viņa paņčma glāzi un izdzēra to vienā malkā.

—   Šausmīga garša! — Viņa savieba seju un noslaucīja lūpas kabatas lakatiņā. Tād dāma nedroši piecēlās.

—   Ļoti nožēloju, doktor, ka iztraucēju jūs. Bet jūs droši vien Jaunotos, ja es piedāvātu jums atlīdzību par zaudēto laiku…

—    Tas maksā desmit centu, — viņš nopietni atbildēja.

Dāma pasmaidīja.

—    Cik laipns jūs esat! jūs jautājat, vai esmu amerikāniete? Jā gan, kaut gan jau sen kopš dzīvoju Anglijā. Sirsnīgi pateicos, doktor. Lūdzu, aizmirstiet visas tās neprātības, ko es šeit sarunāju.

Merfords stāvēja ar muguru pret galdu, tā ka viņa seja atradās ēnā.

—    To es nevaru jums apsolīt, bet varat būt pārliecināta, ka visu dzirdēto pratīšu uzglabāt kā noslēpumu.

Dāma neminēja savu vārdu, un viņš ari nejautāja pēc tā. Pavadījis to līdz durvīm, viņš nolūkojās tai pakal, kamēr sievietes stāvs bija pazudis lietainās nakts tumsā.

Policists Hartfords, kas pašreiz gāja garām, viņu uzrunāja:

—    Nupat dzirdēju, ka Stefens esot miris. Nu, jā, dzērājiem vienmēr jābūt gataviem ciest savas kaislības sekas. Es nekad nenožēlošu, ka esmu pieslējies Labtempliešu ordenim. Es pirmīt nosūtīju pie jums kādu dāmu, kas apjautājās man par Stefenu. Tad es vēl nezināju, ka viņš miris, citādi jau pats būtu viņai to pateicis.

—   Ļoti priecājos, ka neesat to izdarījis, — Merfords atbildēja.

Viņš centās izvairīties no šā pļāpīgā policista. Arī šoreiz viņš pasteidzās noslēgt durvis un atgriezties pieņemamajā istabā. Atbīdījis loga priekškarus, viņš sāka lūkoties ārā. Augstā mūra ēnā, kas iežogoja „Eastern Trading Company" pagalmu, kaut kas kustējās.

Laternas atspīdumā viņš saskatīja kādu vīrieti un sievieti, kas dzīvi sarunājās. Ārstam šķita dīvaini, ka kungs bija ģērbies viesību uzvalkā, kaut gan Tidalbasinā tāda nemēdza būt pat viesmīļiem.

Merfords atkal izgāja. Viņš pašreiz vēra ārdurvis, kad abi svešie izšķīrās un devās katrs uz savu pusi. Nākamajā acumirklī viņš ieraudzīja vēl otru vīrieti, kas ātriem soliem sekoja vakara uzvalkā ģērbtajam kungam. Tas pēkšņi apstājās un strauji pagriezās atpakaļ. Pēc īsas vārdu apmaiņas vīrieši saķērās cīņā, un pēc īsa briža viens no viņiem kā malkas bluķis nogāzās uz trotuāra. Otrs ātri noliecās pār viņu, bet tad steidzīgiem soļiem devās prom un mirkli vēlāk nozuda tuvējā dzelzceļa viadukta tumšajā ejā.

Doktors Merfords jau gribēja doties pāri ielai, lai steigtos palīgā nelaimīgajam, kad tas mierīgi piecēlās no zemes un nesteigdamies aizsmēķēja cigareti.

Pulkstenis tuvējā tornī nosita desmit.

6

Luijs Landors šausmās uzlūkoja cilvēku, kuru bija notriecis gar zemi. Naids viņu bija piespiedis to darīt, bet nu viņu sagrāba briesmīgas bailes. Viņš pameta visapkārt ātru skatienu. Tieši pretim atradās kāda ārsta nams: sarkanā spuldzīte blāvi spīdēja virs durvīm. Viņš redzēja arī tumšo stāvu, kas stāvēja nama durvīs. Saukt kādu palīgā? Bet viņš tūliņ atkal atmeta šo nodomu. Paša drošība bija pirmajā vietā. Turēdamies augstā mūra ēnā, viņš steidzās prom un jau bija sasniedzis viadukta ieeju, kad pēkšņi ieraudzīja kādu policistu, kas nāca tieši pretim. Meklējot izeju no bīstamā stāvokļa, Landors palūkojās visapkārt un ieraudzīja pa labi divus vārtus un vienas nelielas durtiņas. Savās izbailēs viņš cieši piekļāvās tām, un notika brīnums: durvis atvērās. Mirkli vēlāk viņš jau stāvēja plašajā pagalmā, rūpīgi aizbultēdams vārtiņus. Policists pagāja garām, viņa nepamanījis.

Policists (tas bija Hartfords) pašreiz sacerēja mazu uzrunu, ar kuru tas gribēja griezties pie ordeņa brāļiem nākamajā sanāksmē. Viņš bija tik ļoti nogrimis šajās pārdomās, ka neredzēja neko, kas ap viņu notiek.

Ielas pretējā pusē stāvēja kabatzaglis Harijs Lemborns, kas šovakar bija nodomājis ielauzties vienā no „Eastern Trading Company" noliktavām. Viņš tikai gaidīja, līdz Hartfords būs nobeidzis savu apgaitu un atgriezies iecirkņa telpās.

Ierēdnim garāmejot, Landors vēl dziļāk iespiedās sienas iedobumā, kas pasargāja viņu no lietus un neaicinātu novērotāju skatieniem.

Hartfords beidzot pamanīja vakara uzvalkā ģērbto kungu, kas stāvēja trotuāra vidū un ar roku tīrīja putekļus no sava melnā mēteļa. Viņš tūliņ „nokāpa no runātāju tribīnes" un acumirklī atkal pārvērtās ikdienišķā policistā.

—    Vai jūs kritāt? — viņš laipni apjautājās.

Svešais smaidīdams pievērsa viņam savu skaisto seju. Tomēr viņa rokas manāmi trīcēja, un lūpas bija kļuvušas gluži baltas.

—   Jā, laikam gan būšu paklupis, — viņš atbildēja, pūlēdamies runāt mierīgā balsī. — Vai redzējāt to cilvēku?

Hartfords pārlaida skatienu tukšajai ielai.

—    Par kādu cilvēku jūs runājat?

Svešais izbrīnā uzlūkoja to.

—   Viņš taču aizskrēja tieši jums pretim, jums vajadzēja to satikt!

Hartfords pakratīja galvu.

—    Nē, man neviens nav pagājis garām.

Svešais kungs šaubījās.

—    Vai viņš jums ko nodarīja? — policists jautāja.

—    Protams! Viņš pamatīgi iezvēla man pa zodu, ja tas jums ko nozīmē! Es izlikos par mironi. — Viņa seja noraustījās. — Ceru, ka vismaz krietni nobiedēju viņu.

Hartfords ar pieaugošu interesi vēroja svešinieku.

—    Varbūt vēlaties ierosināt sūdzību pret viņu?

Kungs sakārtoja kaklasaiti, tad pakratīja galvu.

—    Vai domājat, ka jūs varētu viņu atrast, ja es gribētu viņu iesūdzēt? — viņš ironiski jautāja. — Nē, ļaujiet vien viņam iet!

—    Vai tad jūs viņu nepazināt?

Hartfords pēdējā mēneša laikā nebija iesniedzis priekšniecībai nevienu ziņojumu un tādēļ negribēja atstāt šo gadījumu bez ievērības.

—    Nē, es viņu pazīstu.

—   Šajā apvidū dzīvo visai nepatīkami ļaudis, — policists atsāka. — Varbūt tas bija kāds dzērājs…

—    Es taču jau teicu jums, ka pazīstu viņu, — svešinieks nepacietīgi pārtrauca policistu.

Izņēmis no etvijas cigareti, viņš aizdedzināja to. Hartfords redzēja, ka viņa rokas trīcēja.

—    Te jums būs drusku dzeramnaudas.

Ierēdnis saslējās, noraidīdams piedāvāto naudas gabalu.

—    Mans princips ir neko neņemt, — viņš pašapzinīgi paskaidroja, pagriezdamies uz iešanu.

Svešais kungs atpogāja mēteli un aptaustīja vestes kabatu.

—    Vai esat ko pazaudējis?

—    Nē, — tas apmierināts atbildēja.

Pamājis ierēdnim ar galvu, viņš sāka iet. Sasniedzis „Eastern Trading Company" vārtus, viņš izņēma no mutes cigareti un nometa to zemē. Tad svešais pēkšņi sagrīļojās un bez skaņas sabruka uz trotuāra.

Kabatzaglis Lemborns, kas visu bija novērojis, uzlūkoja šo gadījumu kā debesu dāvanu. Smalks kungs bija dzērumā pakritis uz ielas! Uzmanīgi palūkojies uz vienu un otru pusi, zaglis steidzās pāri ielai. Atrāvis zemē gulošā kunga mēteli, viņš tvēra pēc kabatas portfeļa, bet viņa pirksti sapinās pulksteņa ķēdē, un viņš izvilka arī pulksteni. Bet šajā acumirklī viņš pamanīja Hartfordu, kas draudoši tuvojās. Lemborns labi apzinājās sava stāvokļa bīstamību. Tādēļ viņš veikli pārsvieda pulksteni un kabatas portfeli ar naudu pār augsto mūra žogu, bet pats metās bēgt. Viņš nebija noskrējis vēl ne desmit solu, kad kāda roka smagi uzgūlās viņa plecam.

—    Es jūs apcietinu! — policists sacīja.

Lemborns pūlējās atbrīvoties, tomēr tas viņam neizdevās.

Hartfords piespieda viņu pie mūra. Šajā acumirklī policists pamanīja tuvojošos ārstu un atcerējās uz ielas pakritušo svešinieku.

—    Doktor Merford, — viņš iesaucās, — tur tas kungs laikam ir ievainots, palīdziet viņam!

Ārsts noliecās pār pakritušo.

—    Vai nu reiz nāksiet mierīgi man līdzi? — policists jautāja Lcmbornam, kas arvien vēl pretojās.

Beidzot Hartfordam izdevās izvilkt svilpīti, un tās griezīgās skaņas pārtrauca nakts klusumu.

—   Šis cilvēks ir miris, — policists pēkšņi izdzirda doktora Merforda balsi. — Viņš ir nodurts.

Ārsts bija piecēlies no zemes, un laternas gaismā Hartfords redzēja, ka viņa rokas ir notraipītas asinīm.

Seržants Elks, kas ielas galā bija novērojis kādu slepenu spēļu elli, pirmais atsteidzās uz Hartforda svilpienu. Bet signālu bija dzirdējuši arī apkārtējo namu iedzīvotāji, un drīz notikuma vietā jau bija salasījies liels laužu pūlis. Dzirdot, ka notikusi slepkavība, vispārējā interese vēl vairāk pieauga. Cilvēki līda kā žurkas no savām alām.

Elks tūliņ telefonēja policijas ārstam. Kad viņš atgriezās, doktors Merfords pašreiz mazgāja rokas bļodā, ko tam bija atnesis kāds policists.

—    Mesons pašreiz ir policijas iecirknī, arī viņš tūliņ ieradīsies.

—   Elk, par ko īsti es tieku aizturēts? — Lemborns sašutis griezās pie seržanta. Kabatzaglis stāvēja divu policistu vidū, kas to apsargāja. — Es taču neko neesmu izdarījis, esmu pilnīgi bez vainas.

—   Turiet muti! — seržants gandrīz draudzīgi atbildēja. — Misters Mesons pēc dažām minūtēm būs klāt.

Lemborns nopūtās.

—    Un tieši tas vēl!

Virsinspektors Mesons tovakar kontrolēja šo rajonu un pašreiz sēdēja policijas iecirknī, kad Elks piezvanīja. Brīdi vēlāk viņš automobilī, vesela štāba pavadībā, ieradās notikuma vietā. Reizē ar viņu atbrauca arī policijas ārsts doktors Reds.

Viņš mazliet pazina doktoru Merfordu un sveica to ar vēsu galvas mājienu, jo viņam nepatika, ka kāds cits kolēģis bija jau iejaukts šajā lietā.

Viņš tūliņ iesāka rūpīgu izmeklēšanu.

—  Šis cilvēks, protams, ir miris, — policijas ārsts paziņoja, saviebdams seju, it kā gribētu rādīt, ka šī traģēdija droši vien nebūtu notikusi, ja vien viņš būtu ieradies mazliet agrāk.

—    Vai ievērojāt dūriena brūci, kas… — Merfords iesāka.

—    Jā, jā, pats par sevi saprotams, — Reds to nepacietīgi pārtrauca. Viņš pievērsās Mesonam. — Vēlāk izdarīšu vēl rūpīgāku apskati. Dzija dūriena brūce. Acīmredzot nāve iestājusies acumirklī. — Tad viņš no jauna pagriezās pret Merfordu. — Vai jūs bijāt šeit, kad tas notika?

—    Es ierados driz pēc tam, varbūt kādu minūti vēlāk.

Doktors Reds sabāza rokas kabatās un iepleta kājas.

—    Nu tādā gadījumā jūs gan varēsiet paskaidrot mums dažu labu jautājumu.

Mesons iejaucās sarunā. Tas bija stalts vīrietis, kaut ar kailu galvasvidu. Viņa izteiksmīgās acis jautri lūkojās pasaulē, un viņa balss skanēja silti un glāstoši.

—    Ir jau labi, doktor.

Virsinspektors neuztraucās par doktora Reda nekaunību, jo tam taču vienmēr patika izcelties.

—    Kā jūs sauc? — viņš griezās pie svešā ārsta.

—    Merfords.

—    Doktor Merford, tātad jūs bijāt šeit slepkavības brīdī vai vismaz drīz pēc tam. Protams, jūs varēsiet mums daudz ko pastāstīt, bet šobrīd jūs gan laikam esat vēl pārāk uztraukts.

Merfords smaidīdams pakratīja galvu.

—     Diemžēl varu pateikt jums visai maz, mister Meson. Redzēju tikai šo cilvēku pakrītam.

—    Es apcietināju šo te vīru, — Hartfords ziņoja, juzdamies šajā brīdī bezgala nozīmīgs.

Virsinspektors noliecās pār līķi un apgaismoja ar kabatas laterniņu briesmīgo brūci.

—    Kur tad nazis, ar ko viņš nodurts? — viņš jautāja. — Tas mums katrā ziņā jāatrod.

—    Te nav neviena naža, — Elks ar neizprotamu apmierinātību atbildēja.

—    Piedodiet, — Hartfords atkal iejaucās sarunā, — es apcietināju šo te cilvēku.

Kā likās, Mesons tikai tagad viņu pamanīja.

—    To jums jau sen vajadzēja nogādāt policijas iecirknī, — viņš vēsi sacīja.

—   Es devu iikojumu paturēt viņu šeit līdz jūsu atbraukšanai, — Elks paskaidroja.

—    Ir jau labi, — Mesons nepacietīgi atbildēja. — Taisni prieks redzēt, ka viss norisinājies saskaņā ar instrukcijām un priekšrakstiem. Kā liekas, jūsu iecirknī ir ārkārtīgi inteliģenti ierēdņi, inspektor.

Pēdējie vārdi bija domāti policijas inspektoram Brejam, bet tas nesadzirdēja ironiju, kas viņos slēpās.

—   Jā, mani ļaudis ir loti apzinīgi, — viņš ar lepnumu apstiprināja.

Misters Mesons uzlūkoja līki, tad apcietināto, ko arvien vēl turēja divi kārtībnieki.

—    Nazis nav atrasts… Elk, pārmeklējiet līķa kabatas.

Viņa skatiens pievērsās laužu pūlim, kas drūzmējās ap

notikuma vietu. Daži vīrieši, kuru sirdsapziņa nebija visai tīra, atkāpās dziļāk ēnā.

Kā likās, viņš bija pilnīgi aizmirsis doktora Merforda klātbūtni. Ārsts juta, ka šeit pret viņu noskaņoti diezgan naidīgi.

Pēkšņi Elks pacēla no zemes kādu priekšmetu.

—    Te, — redzat!

Tā bija asinīm notraipīta dunča maksts. Misters Mesons izņēma no kabatas vecu vēstules aploksni un rūpīgi ietina tajā atradumu.

—    Vai atradāt ari nazi?

—    Ne.

— Kā? Neviena ieroča? — Mesons uzmeta skatienu augstajam mūrim, kas stiepās gar ielas malu. — Varbūt slepkava to pārmetis pār žogu?

—  Atļaujiet kādu piezīmi, — Hartfords ierunājās, turēdams roku pie cepures.

—    Uzgaidiet, — Mesons atbildēja. — Doktor Merford, lūdzu, pastāstiet mums visu, ko esat redzējis.

Ārsts jutās visai neomulīgi, kad visu skati pievērsās viņam, un viņa balss neskanēja tik pārliecinoši kā citkārt.

—     Es iznācu no savas pieņemamās istabas un ieraudzīju divus vīriešus kaujamies… pirms tam viņu starpā norisinājās īsa ķilda. Es iegāju atpakaļ namā un paņēmu platmali un lietusmēteli…

—    Lai mierīgāk varētu nolūkoties cīņas gaitā? — Mesons laipni papildināja.

Merfords jau bija atguvis aukstasinību. Viņš pasmaidīja.

—     Nē, tā gluži nebija. Kaušanās šajā apvidu nav nekāds retums. Man bija jāiziet, lai apmeklētu kādu dzemdētāju. Kad atkal iznācu uz ielas, policists pašreiz apcietināja kādu…

—  Acumirkli, — Mesons viņu pārtrauca. — Vai jūs redzējāt abus kaušļus?

—   Tikai pavirši, kaut gan tas viss norisinājās tieši pretim manam namam.

—    Nu, katrā ziņā viņi izvēlējušies vispiemērotāko vietu, lai ievainotajam tūliņ varētu sniegt ārsta palīdzību… Vai nodurtais bija viens no viņiem?

Merfords nevarēja to apgalvot, kaut gan pilnīgi pieļāva šādu varbūtību. Viņš tikai varēja apliecināt, ka viens no cīņas dalībniekiem bijis ģērbies viesību uzvalkā.

—    Vai jūs nepazīstat šo cilvēku?

Merfords pakratīja galvu.

—     Man šķiet, tas šajā apvidū ir svešs. Neesmu viņu šeit redzējis.

Mesons brīdi klusēja.

—    Hartford! — viņš pamāja policistam. — Ko jūs esat redzējis?

Uzrunātais salutēja.

—    Es redzēju noslepkavoto…

—    Vai ari vēl pirms tam, kad tas nebija pakritis?

—   Jā gan. Viņš mani aizturēja un jautāja, vai es neesot redzējis kādu cilvēku, ar kuru tam izcēlusies ķilda. Uz šo jautājumu man bija jāatbild noliedzoši.

—    Vai viņš aprakstīja šā cilvēka izskatu?

—    Nē.

—    Vai viņš vēl ko sacīja?

Policists atkārtoja savu sarunu ar svešinieku.

—    Un jūs neredzējāt slepkavu? Jums taču vajadzēja viņu satikt! Bet jūs varbūt atkal sapņojāt par glāzi alus, ko gribējāt dzert pēc dienesta?

Hartfords gribēja skarbi atcirst, tomēr savaldījās.

—     Nē. Kad es brītiņu vēlāk atgriezos šajā vietā, viņš gulēja, pakritis zem laternas, un kāds aizdomīga izskata vīrietis tieši tad metās bēgt. Es tomēr viņu panācu un apcietināju. Tad ieradās doktors. Lemborns gan pūlējās izrauties, bet es viņu savaldīju.

Lemborns iejaucās sarunā un apgalvoja, ka viņš vienīgi tādēļ skrējis tik ātri, ka gribējis steigties pēc kāda ārsta.

—    Tātad nepazīstamais jau gulēja zemē, pirms vēl jūs bijāt tam pieskāries? — Mesons jautāja.

Apcietinātais apzvērēja to, piesaukdams visus svētos, un kāda sieviete ar kannu rokā apstiprināja viņa izteicienus. Viņa būtu varējusi ari klusēt, tomēr iedzimtā taisnīguma sajūta, kas piemīt nabagiem un godīgiem ļaudīm, spieda viņu izteikt visu patiesību. Spriežot pēc ārējā izskata, tā bija kārtīga sieviete, un viņas vārdi atstāja pārliecinošu iespaidu. Viņa bija redzējusi svešo pakritam, un tikai pēc tam Lemborns bija piesteidzies tam klāt.

Mesons domīgi vēroja runātāju.

—     Kas jums kannā?

Jautājums viņai nebija patīkams, tomēr viņa teica taisnību:

—    Alus.

—    Alus? Tas taču dīvaini. Kādā nolūkā tad jūs pulksten pusvienpadsmitos nesāt alu pa ielu, misis…?

—    Alberta, — sieviete nedroši pateica savu vārdu.

To viņa nespēja izskaidrot un tikai apgalvoja, ka nesusi alu mājās.

Visas šīs sarunas noveda Hartfordu vai izmisumā, jo viņam bija kas svarīgs sakāms, ko tas ilgāk vairs nespēja novaldīt sevī.

—    Es tikai gribētu vēl piebilst, ka Lemborns kaut ko pārsvieda pār žoga mūri.

Mesons uzlūkoja mūri, it kā sagaidīdams no tā šo vārdu apstiprinājumu.

—    Tā? Vai Lemborns to darīja? — viņš uzmeta zaglim caururbjošu skatienu, tad pamāja policistiem ar galvu. — Aizvediet viņu. Policijas iecirknī es pats to nopratināšu.

Nevērojot Lemborna pretošanos, divi kārtībnieki to aizveda.

—   Jums arī jānāk mums līdzi, — Mesons sacīja sievietei.

Uztraukumā tai kanna gandrīz izkrita no rokas. Viņa

bija precēta sieva, triju bērnu māte, un nekad vēl tai nebija gadījušās kādas darīšanas ar policiju.

—     Nu, tad jau jums pašreiz ir izdevība ar to iepazīties, — Mesons laipni atbildēja.

Jau otro reizi šovakar Tidalbasinā ieradās ātrās palīdzības auto. Reizē ar to notikuma vietā ieradās vēl viena policijas mašīna ar kriminālierēdņiem, kuru uzdevums bija meklēt pirkstu nospiedumus un citus pierādījumus, kas varētu novest uz noziedznieka pēdām.

—   Tā ir vienkārša slepkavība, — virsinspektors Mesons sacīja, iedams atpakaļ uz savu auto. — Tomēr daži sīkumi tajā ir diezgan mīklaini.

Šajā acumirklī ļaužu pūlī parādījās kāda sieviete, kas uztraukta spiedās cauri drūzmai. Sākumā Mesons noturēja to par jaunu meiteni, bet laternas nežēlīgajā gaismā bija redzams, ka viņas jaunība jau sen pagājusi. Viņas seja bija nāves bāla, bet plaši ieplestajās acīs atspoguļojās šausmas. Lūpas viņai trīcēja, un pirmajā mirklī viņa nespēja izrunāt ne vārda. Doktors Merfords, kas stāvēja ēnā, ziņkāri to vēroja. Viņš zināja, ka tā ir Lorna Vestona.

—   Vai tas tiešām ir viņš? — viņa jautāja, skali elsodama.

—    Kas jūs esat? — Mesons mierīgi jautāja.

—    Es esmu… es dzīvoju tepat tuvumā, — viņa tikai ar pūlēm dabūja vārdus pār lūpām. — Viņš šovakar bija pie manis… un es viņu brīdināju no briesmām. Es pazīstu savu vīru! Tas ir īsts velns!

—    Vai tad viņš noslepkavoja šo cilvēku?

Viņa gribēja paiet tam garām, bet virsinspektors viņu atturēja.

—   Neuztraucieties! Varbūt tas nemaz nav jūsu draugs. Kā tad viņu sauc?

—     Donalds… — viņa pēkšņi aprāvās. — Vai drīkstu viņu redzēt? Tad varēšu dot jums noteiktu atbildi.

Bet misters Mesons vienmēr rīkojās sistemātiski.

—   Jūs teicāt, ka šis kungs šovakar bijis pie jums un ka jūs esat brīdinājusi to no sava vīra. Vai tad jūsu vīrs dzīvo šajā apvidū?

—   Jā, — viņa atbildēja, bet viņas balss skanēja gandrīz spītīgi.

—    Kur īsti dzīvo jūsu vīrs? Un kā viņu sauc?

Viņa kļuva nemierīga un atkal mēģināja piekļūt tuvāk līķim.

—    Ļaujiet taču man viņu uzlūkot, — sieviete lūdza. — Varbūt tas nemaz nav viņš. Jā, nu es esmu pat pārliecināta, ka tas ir kāds cits. Laidiet mani pie viņa!

Mesons pamāja Elkam, un seržants aizveda viņu pie līķa. Viņa klusēdama uzlūkoja to. Tad viņa pavēra lūpas, bet brīdi neviena skaņa nenāca pār tām.

—    Donald!… — viņa beidzot izdvesa. — To viņš izdarījis! Tas nelietis! Slepkava!

Elks juta, ka viņa sagrīļojas, un vēl laikā paguva to uztvert.

Mesons pamāja doktoram Merfordam.

—   Vai būsiet tik laipns un nogādāsiet šo dāmu policijas iecirknī? Man šķiet, tas ir tikai viegls ģībonis.

Ar kāda policista palīdzību ārsts novietoja nesamaņā gulošo sievieti policijas auto un lika šoferim braukt. Pie aptiekas viņš pavēlēja apturēt auto un iesūtīja ierēdni aptiekā pēc kāda spēcinoša līdzekļa. Bet arī zāles nespēja atgriezt dāmu pie samaņas, un, kad auto sasniedza policijas iecirkni, viņa arvien vēl gulēja ģībonī.

Gaidot atgriežamies savu auto, misters Mesons sarunājās ar inspektoru Breju.

—     Ir dažādi slepkavību veidi, — viņš sacīja, — vienkārši un komplicēti. Šis te ir vienkāršais veids, vismaz līdz šim. Ne mūzikas, ne uguņošanas, ne dāmu buduāra — nekā tāda, kas norādītu uz erotiskas dabas sarežģījumiem. Cilvēks ticis nodurts trīs citu laužu acu priekšā, bet neviens nav redzējis pašu slepkavu. Pat nazis nav atrasts. Mums nav nekādu norādījumu, — pat nogalinātā vārds nav zināms.

—    Dāma taču runāja par kaut kādu velnu… — Brejs iesāka.

—    Atstāsim mistiku pie malas, — Mesons gurdi noteica. — Kas bijis cilvēks, kurš viņu nodūris, un kādā kārtā tam izdevies atgūt nazi? Tas ir noslēpums, kuru noskaidrot ir mans tuvākais uzdevums.

7

Ieradies policijas iecirknī, Elks devās tieši inspektora kabinetā, kur sedeja Mesons. Seržants nolika uz rakstāmgalda divus priekšmetus.

Naktssargs nebija viegli uzmodināms. Izrādās, ka tas ir misis Albertas vīrs,

—   Ā, tā ir sieviete ar alus kannu?

Elks pamāja ar galvu.

—   Šīs lietas es atradu pagalmā aiz žoga mūra. Acīmredzot Lemborns tās tur nosviedis, kad ieraudzījis policistu. Te ir kabatas portfelis un pulkstenis. Tā stikls ir saplīsis, un rādītājs apstājies tieši uz desmitiem. Mugurpuse iegravēts kāda Melburnas juveliera vārds.

Mesons vērīgi aplūkoja pulksteni.

—     Uzmanīgāk, — Elks viņu brīdināja, — uz vāka ir kāds īkšķa nospiedums.

Virsinspektors pamāja seržantam, uzaicinādams to apsēsties.

—    Vai vēl ko esat atradis?

Elks izņēma no kabatas portfeļa divas simtmārciņu naudaszlmes. Tās bija vēl gluži jaunas, ar Mcidlendbankas Meidvelas nodaļas zīmogu un otrā pusē uzrakstītu datumu-.

—    Tās izdotas tikai vakar.

—    Ja viņam tur ir konts… — Elks iesāka.

—     Tāda viņam noteikti nav. Neviens neņem no sava konta divsimt mārciņu, lai nēsātu tās klāt. Nē, šo naudu kāds cits noņēmis no sava konta un izsniedzis noslepkavotajam. Ja nu viņam būtu bankā savs rēķins, tad viņš droši vien būtu saņemto naudu noguldījis tur. Tātad viņš nav arī veikalnieks, jo tādam taču noteikti būtu savs bankas konts.

—    Tas jau izklausās gluži kā Šerloka Holmsa prātojumi, — Elks norūca.

Viņš jau sen dienēja policijā un bija gandrīz vienos gados ar misteru Mesonu, taču līdz šim nebija ticis paaugstināts. Tomēr Mesons viņu labi ieredzēja un labprāt uzklausīja viņa spriedumus.

—     Kas vēl ir portfelī?

—    Vesela kaudze vizītkaršu.

Seržants izņēma tās un nolika uz galda. Tur bija dažādas adreses gan Birmingemā, gan Leičesterā un Londinā, tomēr visas vizītkartes piederēja cilvēkiem, kuru pastāvīgā dzīvesvieta bija Dienvidāfrika.

—     Visas vizītkartes ir gluži jaunas, — virsinspektors piebilda. — Varbūt tās savāktas kāda jūras ceļojuma laikā.

Pagriezis dažas kartītes apkārt, viņš atrada to mugurpusē ar zīmuli rakstītas īsas atzīmes. Uz vienas, piemēram, bija rakstīts: „Desmit tūkstoši gada ienākuma"; uz kādas citas: „Sapelnījis daudz naudas ar briljantu tirdzniecību, dzīvo Riča viesnīcā Londonā."

Mesons pasmaidīja.

—   Nav grūti uzminēt, kada ceļa šis cilvēks pelnījis naudu.

Viņš paņēma vēl kādu kartīti, kuras mugurpusē ar tinti bija rakstīts: „Čcks noslēgts. Ādams un Sils."

—    Viņš ir bijis blēdis un spēlējis ar iezīmētām kārtim, — virsinspektors turpināja. — Ādams un Sils ir advokāti, kās uzņemas šādu laužu aizstāvēšanu. Tātad tiktāl mēs nu būtu skaidrībā. Nu vēl atliek noskaidrot viņa vārdu. Telefonējiet Skotlendjardam, lai tūliņ ievāc ziņas visās Vestendas viesnīcās, vai šis cilvēks nav tur apmeties. Viņa priekšvārds ir Donalds. Tādā ceļā mēs dabūsim arī zināt, no kurienes viņš ieradies…

—    No Keiptaunas, — Elks iestarpināja.

—    Tā jau es domāju. Bpt kā tad jūs to uzzinājāt?

—    Viņa kurpes vēl ir samērā jaunas, un to oderē iespiests kādas Keiptaunas firmas zīmogs.

—   Tātad varam droši teikt, ka viņš ir no Dienvidāfrikas.

Elks jau tuvojās durvīm, bet priekšnieks viņu vēlreiz aizturēja.

—   Pieprasiet no Skotlcnjarda arī bankas Meidvelas nodaļas direktora vārdu, adresi un telefona numuru. Lieciet arī apvaicāties, vai viņš neatceras, no kāda konta vakar izmaksātas divas simtmārciņu naudaszīmes. — Viņš uzrakstīja uz papīrīša naudaszīmju numurus un pasniedza to Elkam. — Ja iespējams, lai noskaidro arī, kam tās izmaksātas. Es tomēr šaubos, vai mums izdosies tik daudz uzzināt.

Kad Elks, izpildījis uzdevumu, atgriezās kabinetā, Mesons vēl arvien sēdēja pie rakstāmgalda un, zodu rokās atbalstījis, šķita nogrimis dziļās pārdomās.

—    Un nu es gribu nopratināt Lembornu, — viņš sacīja.

Ieveda arestēto. Tas runāja bez pārtraukuma un nemaz nebija nomierināms.

—    Ja šajā zemē vēl valda likums… — viņš iesāka.

—     Nav vairs tāda, — Mesons to jautri pārtrauca. — Jūs esat pārkāpis visus likumus. Sēdieties, Harij.

Lemborns uzmeta viņam neuzticības pilnu skatienu.

—    Varbūt atkal domājat noķert mani ar savu laipnību?

Par misteru Mesonu stāstīja, ka viņš ar visiem apejoties loti draudzīgi. Pateicoties šādai taktikai, jau dažs labs noziedznieks bija atklājis viņam savu sirdi, izstāstīdams par sevi vairāk, nekā pats bija gribējis. Vēlāk, stāvot tiesas priekšā, viņam nācās rūgti nožēlot savu vaļsirdību.

Mesons uzlūkoja Lembornu ar laipnu smaidu.

—    Es nevaru būt ļauns pret jums, — viņš sacīja medainā balsī. — Mums visiem ir grūta dzīve, un es pats labi zinu, cik smagi jums jācīnās, lai godīgi tiktu cauri.

—    Tas tiesa, — Lemborns ledainā balsī piekrita.

—    Jūs jau nedarāt neko nepareizu, Harij, ja pastāstāt policijai visu, ko zināt. Neaizmirstiet, ka te mēs nerunājam par vienkāršu zādzību, bet gan par slepkavību.

—    Neviens taču neiedrošināsies apgalvot, ka es to būtu izdarījis! — Lemborns iesaucās.

—    Neviens jau to arī neapgalvo, vismaz šobrīd, — Mesons atbildēja. — Bet nevar zināt, kādu virzienu šī lieta ņems turpmāk. Jūs taču pazīstat Tidalbasinas iedzīvotājus. Šie ļaudis ir gatavi apzvērēt visu, ko vien no tiem prasa. Un nu parunāsimies gluži vaļsirdīgi un atklāti. — Viņš atlaidās krēsla atzveltnē, vērodams zagli ar tēvišķi labvēlīgu skatienu. — Hartfords redzējis, ka jūs noliecaties pār zemē gulošo svešinieku un izņemat tam no kabatas naudasmaku un pulksteni. Redzot, ka esat pamanīts, jūs pārmetat šīs lietas pār žogu. Seržants Elks tās tur atrada. Tā taču bija, Lemborn?

—    Nezinu, par ko jūs runājat, — zaglis skali atbildēja.

Misters Mesons pakratīja galvu un skumji pasmaidīja.

—    Jūs redzējāt svešo kungu pakrītam un nodomājāt, ka tas ir piedzēries. Tad jūs piegājāt un paņēmāt viņa naudasmaku un pulksteni.

—    Tiešām nesaprotu, ko jūs gribat, — Lemborns stūrgalvīgi atkārtoja. — Esmu pilnīgi bez vainas.

—     Nu, tad man būs jārunā ar jums skaidrākā valodā. Jūs nozagāt viņa maku un pulksteni!

—    Tie ir sasodīti meli! — Lemborns iesaucās.

Mesons nopūtās un uzmeta Elkam izmisušu skatienu.

—     Ko lai iesāk ar šādu cilvēku? — viņš jautāja.

—    Man nevajag jūsu līdzjūtību, — Lemborns nepateicīgi norūca. — Dažs labs jau nokļuvis cietumā vienīgi tādēļ, ka jums šādā veidā uzticējies. Es redzēju to cilvēku pakrītam un steidzos viņam palīgā, tas ir viss!

—   Ā, ātrā palīdzība nelaimes gadījumos!… Bet nu pie lietas, Harij. Jūs aiztaupītu man daudz pūļu, ja izteiktu visu patiesību.

—    Es… — Lemborns iesāka.

—    Uzgaidiet mirkli, — mistera Mesona pacietība bija izsmelta, un viņa balss skanēja mazliet skarbāk. — Ja teiksiet man visu taisnību, — es necelšu pret jums nekādu apsūdzību. Kā liecinieks jūs tiksiet cauri bez soda…

—    Klausieties, mister Meson, par ko īsti jūs mani turat? — Lemborns sašutis iesaucās. — Tas ir taisni kauns, kā pret mani šeit izturas! Jūsu ļaudis izģērba mani gluži kailu un atņēma man visas drēbes, iedodot vietā šīs vecās skrandas. Un tas viss tiek darīts tikai tādēļ, lai noslēptu manās kabatās kaut ko tādu, kas vēlāk izrādītos kādam nozagts! O, es labi pazīstu šos blēdīgos policijas puišus!

Mesons nopūtās.

—    Ja jums būtu mazliet vairāk saprāta, jūs vis nerunātu šādas muļķības, — viņš īgni sacīja. — Nožēlojamais meli, vai tad jūs nesaprotat, ka jūsu drēbes tiks nodotas izmeklēšanā, lai pārliecinātos, vai tās nav notraipītas asinīm? Jūs taču esat apcietināts tādēļ, ka pret jums ir aizdomas slepkavībā! Un nu sakiet taisnību: vai jūs apzagāt svešo kungu, kad tas jau gulēja zemē, vai nē? Es vēlreiz atkārtoju, ka jūs netiksiet vairs tālāk vajāts, ja teiksiet patiesību. Jūsu atzīšanās var ietekmēt visu izmeklēšanas gaitu.

—     Es neesmu to darījis! — Lemborns skali atbildēja. — Mana vaina jums vispirms jāpierāda!

Virsinspektors atmeta ar roku.

—    Vediet viņu atpakaļ kamerā, kamēr es vēl neesmu zaudējis savaldīšanos!

Elks saņēma Lcmbornu aiz rokas un noveda to pie dežurējošā seržanta galda.

—    Muļķis tāds! — viņš šņāca. — Kādēļ neatzināties?

—    Kādēļ neatzinos? — Lemborns īgni atkārtoja. — Es gribētu zināt, cik viņi man būtu par to uzkrāvuši!

Pēc apsūdzības izvirzīšanas un parasto formalitāšu nokārtošanas viņu ieslodzīja atpakaļ kamerā.

Atgriezies kabinetā, Elks ziņoja virsinspektoram, ka no Skotlendjarda saņemta atbilde uz viņu pieprasījumu.

—    Abas naudaszīmes izmaksātas no kāda Luija Landora konta. Viņš dzīvo Meidvelā un ir diezgan bagāts inženieris. Ilgu laiku viņš ir nodzīvojis Amerikā. Šorīt Landors izņēmis no bankas savu trīs tūkstošus mārciņu lielo noguldījumu, jo ir nodomājis atstāt Angliju.

—    Laimīgu ceļu! — Mesons ironiski piezīmēja.

Viņš uzmeta skatu dunča makstij un norādīja uz mazo zelta plāksnīti, kurā bija iegravēta īpašnieka monogramma.

—    L. L. — tas varētu būt Leonards Lovs. Bet tikpat labi tie var būt arī Luija Landora iniciāli.

—     Kas tas par Leonardu Lovu? — Elks nesaprašanā jautāja.

—    Tāda nemaz nav, — priekšnieks mierīgi paskaidroja. — Klausieties, Elk, kā liekas, uzturēšanās Tidalbasinā nebūt nav nākusi par labu jūsu atjautībai. Vajadzēs vistuvākajā nākotnē pārcelt jūs atpakaļ uz pilsētas rietumiem.

Viņš piecēlās un smagiem soļiem izgāja mazajā istabiņā, kur Loma Vestona bija noguldīta saliekamajā gultā. Viņas seja bija bāla, un arī lūpās nebija ne mazākā sārtumā.

—    Viņa izskatās kā mirusi, — Mesons noteica.

Doktors Merfords nopūtās un ielūkojās pulkstenī.

—    Varbūt arī citām manām pacientēm klājas tāpat, — viņš gurdi sacīja. — Nezinu, vai jūs interesējaties par starpību, kāda ir starp dzīvību un nāvi, mister Meson, bet šajā acumirklī mani gaida kāda sieviete, kam vajadzīga mana palīdzība…

—    jā, jā, — virsinspektors viņu jautrā balsī pārtrauca. — Mēs neko neesam aizmirsuši. Jūs jau pirmīt ieminējāties par to, un es devu vecmātei rīkojumu ziņot jums par dzemdību gaitu tieši šurp. Šobrīd jūsu klātbūtne šeit ir daudz nepieciešamāka. — Viņš norūpējies uzlūkoja gulošo sievieti. — Vai viņa ir morfiniste?

Merfords pamāja ar galvu.

—    Es atradu viņas rokassomiņā šļirci. Reds domā, ka būtu labāk, ja mēs viņu nogādātu slimnīcā.

Mesons tikai vilcinādamies deva savu piekrišanu. Šī sieviete taču bija galvenā lieciniece, un viņš visai nelabprāt izlaida to no acīm.

Reds tuvojās viņiem ar svarīgu izteiksmi sejā.

—    Es jau pieteicu vietu Centrālslimnīcā. Tur galvenais ārsts ir mans labs draugs. Drīz ieradīsies slimnīcas auto.

—    Vai jūs vēlreiz izmeklējāt noslepkavoto? — Mesons jautāja.

—   Jā. Pie tam es ievēroju dažus sīkumus, kas jums varbūt noderēs kā pieturpunkti. Tā, piemēram, viņam ir puns uz kreisā vaiga.

Mesons pamāja ar galvu.

—    Viņš taču ir piedalījies kautiņā. Doktors Merfords pats to redzējis.

Šajā brīdī Redu aicināja pie telefona, un viņš atvainojies izgāja.

Sieviete arvien vēl neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes, un Merfords parādīja Mesonam divus mazus plankumiņus, kas bija saskatāmi tās kreisajā rokā zem elkoņa.

—   Tie ir vēl gluži svaigi dūrieni. Acīmredzot viņa tikai nesen sākusi lietot morfiju, jo es neatradu nekādu citu dūriena pēdu.

—    Kad viņa varētu atgūt samaņu?

—   Tas nav nosakāms. Pašlaik viņa ir tādā stāvoklī, ka viņu nav iespējams pamodināt. Varbūt slimnīcas ārsti drīzāk atradīs kādu padomu, kas šeit būtu darāms.

—    Vai jūs jau esat piedalījies kādas slepkavības lietas izmeklēšanā?

—    Nē, šī ir pirmā reize. — Merfords pasmaidīja.

—    Kādēļ jūsu prakse ir tik drūmā apvidū, doktor? Vai tad jūs nevarējāt atvērt savu klīniku kādā jaukākā vietā, kur nav tik netīrs?

Merfords paraustīja plecus.

—    Man tas ir gluži vienaldzīgi. Šeit mans darbs ir visvairāk nepieciešams. Un es nebūt neilgojos pēc izglītotu laužu sabiedrības, jo tā ir pārāk garlaicīga.

—    Vai jums ir kādas domas par šo slepkavību?

Merfords mirkli vilcinājās.

—   Jā, — viņš beidzot atbildēja. — Manuprāt, šajā gadījumā jādomā par atriebību: acīmredzot šī slepkavība ir atmaksa par kādu netaisnību, ko šis cilvēks pirms daudziem gadiem nodarījis kādam citam. Turklāt noziegums nav bijis jau iepriekš sagatavots, bet pastrādāts tajā acumirklī, kad gadījusies izdevība.

Mesons izbrīnā uzlūkoja ārstu.

—    Kā jūs nācāt uz šādām domām?

—   Man tikai tā šķiet, — Merfords smaidīdams atbildēja. — Citādi būtu jādomā, ka kāds ievilinājis šo cilvēku šajā apvidū ar noteiktu nolūku viņu nonāvēt. Bet šāda plāna īstenošana būtu visai grūta lieta.

—    Jūs taču neesat viens no tiem amatierdetektīviem, par kuriem tik bieži lasām romānos? — Mesons negaidot uzsita viņam uz pleca. — Lai nu kā, bet tas, ko jūs sacījāt, izklausās visai saprātīgi. Nav daudz ārstu, kas spēj tik mierīgi un lietišķi spriest. Jums taisnība. Jūsu teorija sakrīt ar manējo visos sīkumos. Vai jūs galīgi izslēdzat varbūtību, ka Lemborns būtu šo cilvēku nonāvējis?

—   Jā, par to nevar būt ne runas, — Merfords pārliecinoši noteica.

Mesons pamāja ar galvu.

—   Starp mums runājot, varu jums pateikt: doktors Reds domā, ka slepkava ir Lemborns.

—     Redam ir vēl kāda cita teorija, es brīnos, ka viņš vēl nav jums to atklājis.

8

Mesons atkal domīgi uzlūkoja nemaņā gulošo sievieti. Viņa arvien vēl nekustējās, nevarēja pat saskatīt, vai tā maz elpo.

—    Tas ir gluži ikdienišķs gadījums, doktor, kādus policijai gadās piedzīvot visai bieži. Viss šķiet dziji noslēpumains, līdz pēkšņi atrodas kāds liecinieks un sāk runāt. Un tad lieta kļūst tik gaiša un saprotama, ka pat krietnie, vecie Skotlendjarda kungi spēj noskaidrot slepkavības apstākļus. — Nu, ja jau nav nekādu cerību, ka viņa drīzumā atgūs samaņu, tad sūtiet to Dieva vārdā uz slimnīcu! — viņš negaidīti gandrīz skarbi nobeidza un iegāja atpakaļ kabinetā.

Viņa domas visu laiku kavējās pie slepkavības, kuru tam vajadzēja atklāt. Bridi vēlāk viņš izgāja sardzes istabā, kur trīs ierēdņi gaidīja viņa rīkojumus. Mesons deva tiem sīkas instrukcijas.

—    Neaizmirstiet paņemt revolverus līdzi, — viņš nobeidza. — Var gadīties, ka ieroči jums noderēs.

Tad viņš no jauna iegāja pie doktora Merforda.

—   Jūs taču zināt visu, kas notiek šajā apvidū. Vai esat jau kādreiz dzirdējis par cilvēku ar balto masku? Vai tā ir tikai leģenda vai arī šāds cilvēks tiešām eksistē? Es zinu, ka senāk Vestendā dzīvojis kāds vīrs, kas valkājis baltas drānas masku, jo viņa seja bijusi sakropļota kādā nelaimes gadījumā.

Ārsts lēnām pamāja ar galvu.

—    Man šķiet, es esmu šo cilvēku jau vairākkārt redzējis.

—   Tas taču interesanti! — virsinspektors pārsteigts iesaucās.

—       Kādēļ viņš valkāja masku, to es nevarēju saprast, jo viņa seja patiesībā nebūt neizskatījās tik slikti. To tikai mazliet bojāja plata, sarkana rēta.

Mesons domīgi kodīja lūpas.

—     Cilvēks, par kuru es nupat stāstīju, senāk dzīvoja Zermenstrītā, un viņam bija policijas atļauja maskas valkāšanai. Nu jau ilgāku laiku neesmu par viņu neko dzirdējis. Vai viņa vārds nebija Vestons?

Merfords paraustīja plecus.

—   Viņa vārdu es nekad neesmu zinājis. Pirms trim gadiem viņš ieradās pie manis, un es ārstēju to ar kalnu sauli. Šis cilvēks bija apbrīnojami smalkjūtīgs un katru apmeklējumu mēdza jau iepriekš pieteikt pa telefonu. Ikreiz viņš ieradās tieši pulksten divpadsmitos naktī un maksāja par katru konsultāciju veselu mārciņu.

Brīdi pārdomājis, Mesons piegāja pie telefona un izsauca centrālo policijas iecirkni Rīdžentstritā. Dežurējošais seržants tūliņ atcerējās dīvaino savādnieku, bet viņa vārdu bija piemirsis.

—   Viņš jau kopš gadiem nav redzēts Vestendā, — ierēdnis sacīja. — Arī Skotlendjards jau vairākkārt apjautājies par viņu, jo tur domā, ka šim cilvēkam varētu būt kas kopējs ar Bālģīmi, par kuru pēdējā laikā tiek tik daudz runāts.

Mesons no jauna pievērsās ārstam.

—    Vai viņš nedzīvoja šajā apvidū? — viņš jautāja.

Tomēr Merfords šajā ziņā nevarēja sniegt tam nekādus

tuvākus paskaidrojumus.

—     Vai domājat, ka viņš un tā dēvētais Tidalbasinas velns varētu būt viena un tā pati persona? — virsinspektors pēkšņi jāutāja.

Merfords iesmējās.

—    Velns!.. Cik dīvaini, ka citkārt gluži prātīgi ļaudis var safantazēt tādas muļķības par cilvēku tikai tādēļ, ka

tam ir kāds fizisks trūkums! «

—     Vai ari pēdējā laikā cilvēks baltajā maskā jūs apmeklē? — Mesons jautāja.

^-Jā gan. Tikai tagad viņš vairs nemēdz iepriekš pieteikt savus apmeklējumus, bet ierodas tieši pa pagalma durvīm. Es tās nekad nenoslēdzu, lai slimnieki, kam vajadzīga mana palīdzība, jebkurā laikā varētu iekļūt manā pieņemamajā istabā, kur es naktīs gulu, un mani uzmodināt.

Mesons saviebās.

—    Es tikai nesaprotu, kā jūs varat dzīvot šajā apkārtnē! Jūs taču esat džentlmenis, kas baudījis labu audzināšanu. Kā gan jūs varat dienu no dienas satikties vienīgi ar šiem ļaudīm un rūpēties par to labklājību?

Doktors Merfords atkal ielūkojās pulkstenī un nopūtās.

—     Bērnam nu jau vajadzētu būt piedzimušam.

Brīdi vēlāk seržants aicināja viņu pie telefona. Bērns tiešām jau bija ieradies pasaulē arī bez ārsta palīdzības.

Drīz pēc tam ieradās slimnīcas auto, kas aizveda Lornu. Elks norīkoja tai līdzi detektīvu, kam vajadzēja viņu uzraudzīt.

—   Ievediet misis Albertu, — virsinspektors pavēlēja. — Es ar nolūku liku viņai tik ilgi gaidīt, lai iedzītu bailes, nu viņa būs vaļsirdīgāka.

Elks ieveda sievieti, kas arvien vēl turēja rokā savu alus kannu. Viņas seja bija bāla, un izbaiļu pilnais skatiens nemierīgi klīda visapkārt.

—     Ļoti nožēloju, ka biju spiests likt jums tik ilgi gaidīt, — virsinspektors sacīja. — Jūsu vīrs taču ir „Eastern Trading Company" naktssargs, vai nav tiesa?

Viņa tikai mēmi palocīja galvu.

—    Bet naktssargam taču aizliegts dienesta laikā dzert alu?

—   Jā, — viņa vājā balsī atbildēja. — Arī iepriekšējais naktssargs par to tika atlaists no darba.

—  Ā! Bet jūsu vīram loti garšo alus, un jums nav grūti piegādāt viņam šo dzērienu pa mazajām durtiņām, kuras viņš ik vakaru līdz pulksten vienpadsmitiem atstāj neaizslēgtas?

Sieviete izmisusi lūkojās apkārt. Viņa bija pārliecināta, ka kāds no kaimiņiem to nodevis.

—   Redziet, te nu ir izskaidrojums, — Mesons pievērsās Elkam. — Pa šīm pašām durtiņām aizbēdzis arī Luijs Landors. Es jau izsūtīju trīs vīrus, kam uzdevu rūpīgi pārmeklēt visu pagalmu. Protams, misters Landors jau sen būs prom no turienes. Es jau liku izziņot posteņiem viņa pazīmes.

Misis Alberta nobijusies vērās virsinspektora sejā. Viņai likās, ka visa pasaule pašreiz jau ietu bojā. Pašas liktenis viņu interesēja daudz lielākā mērā nekā kāda svešinieka nāve. Viņas vīrs nu pazaudēs vietu! Un bezdarbs taču bija tik liels, ka atrast citu nodarbošanos nebija nekādas cerības.

—    Viņu padzīs! — viņa čukstēja.

Mesons uzlūkoja viņu un pakratīja galvu.

—    Es neziņošu par to „Eastern Trading Company" valdei. Protams, būtu bijis vēl labāk, ja jūs būtu izstāstījusi visu patiesību tūliņ, kad es jautāju jums par alu.

—    Jūs neziņosiet valdei? — sieviete tricošā balsī iesaucās, ar pūlēm valdīdama asaras. — Ak, es jau tik daudz esmu pārcietusi. Tā nabaga kundze arī būtu varējusi jums pastāstīt, cik bēdīgi mums līdz šim gājis. Senāk viņa dzīvoja pie manis, kamēr tai vēl nebija tik daudz naudas.

—   Par kādu nabaga kundzi jūs runājat? — Mesons ātri ievaicājās.

—    Par misis Vestonu.

Pamazām viņa kļuva drošāka.

—    Ā, tātad viņa dzīvoja pie jums? — virsinspektors pievirzījās ar savu krēslu sievietei tuvāk. — Izstāstiet man visu, — viņš laipni sacīja.

—    Jā, viņa dzīvoja pie manis, kad vēl nebija kļuvusi bagāta.

—    Un kur tad viņa iedzīvojās bagātībā?

—   To es nezinu. Neesmu viņai jautājusi. Es tikai gribētu zināt, vai noslepkavotais kungs bijis viņas vīrs vai draugs?

—    Tas bijis viņas draugs, — Mesons bez vilcināšanās paskaidroja. — Vai jūs viņu pazināt?

Sieviete noraidoši kratīja galvu.

—    Bet viņas vīru jūs taču pazīstat?

—    Es tikai reiz redzēju viņa ģīmetni kundzes istabā, bet nepaguvu to tuvāk aplūkot, jo tieši tajā acumirklī viņa ienāca un izrāva man kartīti no rokām.

—    Kad tas notika?

Viņa mirkli pārdomāja.

—    Jūlijā pagāja divi gadi.

Mesons pamāja ar galvu.

—    Un drīz pēc tam viņa dabūja daudz naudas?

—    Jā, jau pēc dažām dienām viņa aizgāja no mums, un kopš tā laika vairs neesmu ar viņu runājusi. Tagad viņa dzīvo Tidalbasinas lepnākajā rajonā. Es jau vienmēr esmu teikusi: līdzko cilvēks kļūst bagāts…

—   Varu jau iedomāties, ko jūs vienmēr esat teikusi, — misters Mesons viņu nopietni pārtrauca. — Vai neatceraties, kāds ģīmetnei bija rāmis? Varbūt ādas?

Viņa domāja, ka ādas, tomēr pieļāva arī varbūtību, ka tas bijis no koka un tikai pārvilkts ar ādu.

—    Pēc tam viņa noglabāja ģīmetni savā kastītē, es pati redzēju. Tā bija maza, melna kastīte, kas pastāvīgi stāvēja zem viņas gultas.

Uzdevis vēl dažus jautājumus, virsinspektors atlaida sievieti, kas asarām acīs pateicās tam. Ari doktors Merfords drīz atvadījās no Mesona. Reds bija aizgājis jau agrāk.

Mesonafn vēl bija daudz darba. Viņš vēlējās, kaut varētu būt trijās vietās uzreiz. Bija trīs svarīgas lietas, kuras viņam vajadzēja pašam nokārtot un kuras viņš nevarēja uzticēt nevienam citam. Beidzot viņš nolēma pirmo uzdevumu veikt viens pats, bet pie otrā ņemt palīgā arī Elku.

9

Mihaels Kvidžlejs steidzās augšup pa policijas iecirkņa kāpnēm un tieši tad satika Mesonu, kas pašreiz iznāca pa durvīm.

—    Hallo! — virsinspektors tam draudzīgi uzsauca. — Līķis jau ir prom.

—    Kas bija šis cilvēks?

—     Reiz kādam medicīnas studentam tika jautāts, cik zobu bijis Ādamam, kad tas ticis radīts? Un students atbildēja loti pareizi: „Dievs zina."

—    Tātad nepazīstams? Bet tomēr smalks kungs, kā dzirdēju?

—   Viņš bija labi ģērbies. Bet aizejiet uz morgu un aplūkojiet viņu. Jūs taču pazīstat visu Londonu.

Mihaels pakratīja galvu.

—  Tam vēl laika diezgan. Vai arī šī slepkavība ir viens no Bālģīmja mazajiem jokiem?

—    Ko jūs tur atkal muldat par Bālģīmi! Klausieties, Kvidžlej, arī jūsu galvā vairs nav viss kārtībā.

—   Bet Bālģīmis redzēts šajā apvidū, — Mihaels tiepās.

Mesons nopūtās.

—    Cilvēks, kam seja aizsegta ar baltu drānu, tāds gan šeit ir redzēts. Doktors Merfords kādā vājības brīdī pats jums to pastāstījis. Bet šādas parādības jūs bieži varat satikt ikvienas klīnikas tuvumā.

Kvidžlejs mirkli klusēja.

—    Un kurp jūs gribat iet? — viņš pēkšņi jautāja.

Neviens cits avīžu reportieris nebūtu iedrošinājies uzdot šādu jautājumu, bet Mesons loti labi pazina šo jaunekli.

—   Īstenībā tas gan ir stingri aizliegts, bet es tomēr atļauju jums mani pavadīt. Kā klājas mis Hārmanei?

Miks rūgti iesmējās.

—     Mis Hārmane ir mana labā draudzene, kas tomēr apprecēsies ar citu vīrieti.

—   Nu, tādā gadījumā es viņu apsveicu, — Mesons piebilda. — Reportiera sievai laikam gan ir briesmīgi garlaicīga dzīve.

—    Man nenāk ne prātā kādu precēt! — Miks atcirta. — Atmetiet taču reiz savus aizvainojošos jokus!

—   Lieliski! Tātad arī man reiz izdevies izvest jūs no pacietības!

Viņi soļoja Endlistrītas virzienā. Mesons zināja, ka Kvidžlejs dusmojas uz viņu, un tas viņu uzjautrināja. Klusēdami viņi sasniedza mūra sienu, kas iežogoja „Eastcrn Trading Company" pagalmu. Trīs policisti nāca viņiem pretī. Pazinuši virsinspektoru, tie palika stāvam.

—     Mēs nevarējām nevienu atrast, — vecākais no viņiem ziņoja. — Pārmeklējām visu plašo pagalmu, bet neredzējām nevienu cilvēku, kaut gan šeit netrūkst paslēptuvēm noderīgu vietu.

—    Un mazās durtiņas?

—    Tās nebija noslēgtas, bet tikai pievērtas.

—    Ir jau labi. Nāciet nu man līdzi.

Pēc dažiem soliem viņi sasniedza vietu, kur bija gulējis nodurtais. Mesons piegāja pie mazajām durtiņām un mēģināja tās atvērt. Bet nu tās bija noslēgtas. Ak, kaut taču misis Alberta jau pašā sākumā būtu visu izstāstījusi…

Viņš sūdzējās par to arī Kvidžlejam, bet to viņš varēja droši darīt, jo jaunais reportieris prata klusēt un rakstīja tikai to, kas bija atļauts.

—   To taču mēs piedzīvojam ik uz soļa, — Miks sacīja. — Neviens nesaka patiesību, jo ikvienam ir kas slēpjams, īstenībā es to tomēr nesaprotu. — Viņš vērīgi palūkojās apkārt. — Vai pārmeklējāt arī šo noteku? Ielai šajā vietā ir mazs kritums.

Viņš atrotīja krekla piedurkni un pats sāka pārmeklēt notekas bedri, kurā bija sakrājies lietus ūdens.

—    Redzat, te jau mums ir kaut kas! — viņš pēc brītiņa iesaucās. — Kas tad tas?

Mesons paņēma pirkstos mazo priekšmetu, ko jauneklis viņam sniedza.

—     Izskatās kā zāļu pudelīte, — Miks sacīja, ziņkāri aplūkodams stikla tūbiņu, kas bija pildīta ar kādu šķidrumu.

—     Es likšu policijas ķīmiķim to izmeklēt, — Mesons atbildēja, noglabādams atradumu kabatā. — Jums laimējas, Mik. Mēģiniet vēlreiz.

Kvidžlejs atkal iebāza roku ūdenī, tomēr nevarēja tur neko sataustīt. Pēkšņi viņa asais skatiens ieraudzīja kaut ko tādu, ko neviens cits nebija pamanījis. Pašā trotuāra malā gulēja mazs gredzentiņš, kas tikai nejauši varēja būt tur nokritis.

Miks pacēla platīna stīpiņu, un viņa sirds sāpēs sažņaudzās.

—    Kas tas ir?

Mesons izņēma to viņam no pirkstiem.

—    Gredzens! — viņš pārsteigts iesaucās. — Tas taču neti-cami, ka ļaudis vēl līdz šim nav to atraduši.

Miks klusēja. Visa pasaule šķita virpuļojam viņa acu priekšā, un viņš tikai ar pūlēm varēja ievilkt elpu. Mesonam šķita savāda viņa dīvainā izturēšanās.

—    Kas tad jums noticis? Jūs esat bāls kā mironis. Varbūt lokoties jums asinis saplūdušas galvā?

Kvidžlejs labi saprata, ka Mesons ar šiem vārdiem gribēja tikai aizbildināt citu detektīvu priekšā viņa pēkšņo vājumu, un šī pārliecība vēl vairāk nostiprinājās, kad virsinspektors aizsūtīja savus ļaudis meklēt vēl citas pēdas. Līdzko viņi bija palikuši vieni, Mesons saņēma viņu aiz rokas.

—    Manu zēn, šo gredzenu jūs esat jau kādreiz redzējis.

Miks pakratīja galvu.

—    Kāda gan nozīme to noliegt? — Mesons pārmetoši sacīja.

—    Neatceros, ka būtu to agrāk redzējis, — Mihaels atbildēja, bet viņa balss skanēja svešādi un nedabīgi.

—   Jūs kaut ko slēpjat no manis. Bet kādēļ? Vēl nupat jūs sacījāt, ka nesaprotot cilvēkus, kas negrib teikt policijai visu patiesību.

—     Es nekad neesmu šādu gredzenu redzējis, — jauneklis stūrgalvīgi atkārtoja.

Tomēr Mesons, kas jau no dabas bija skeptiķis, neļāvās tik viegli pārliecināties.

—    Es skaidri zinu, ka jūs esat to redzējis un labi atceraties, kam tas pieder. Jūs aiztaupītu man daudz nepatikšanu un pūlu, ja pateiktu taisnību. Persona, kam gredzens pieder, taču netiks apcietināta, un galu galā mēs varam arī paturēt šo lietu slepenībā. Jūs taču pazīstat mani pietiekami labi, Mihacl. Kā gan policija varētu strādāt, ja visi ļaudis kavētu tās darbu, noklusējot visniecīgākos apstākļus?

Miks jau bija mazliet atguvis pašsavaldīšanos.

—    Ja tas tā turpināsies, tad jau jūs drīz vien sāksiet apvainot slepkavībā mani pašu! Nē, es tiešām nepazīstu šo gredzenu. Man tikai uznāca viegls reibonis, jo es pārāk ilgi biju stāvējis noliecies.

Mesons uzmeta viņam ciešu skatienu, tad no jauna sāka aplūkot gredzenu.

—   Tas ir dāmu gredzens… Nu, labi, — tādā gadījumā man nav citas izejas, kā nodot šo lietu avīzēm, — viņš mierīgi sacīja. — Un es nemaz nebūtu pārsteigts, ja rīt avīzēs parādītos kādas jaunas dāmas ģīmetne… — viņš pēkšņi aprāva teikumu. — Vai tikai šis gredzens galu galā nepieder mis Hārmanei?

—    Nē, — Miks ātri atbildēja.

—  Jūs melojat! Protams, tas ir mis Hārmanes gredzens! Un jūs to zinājāt, tiklīdz ieraudzījāt šo gredzenu!

Uzmetis gredzenam vēl vienu skatienu, viņš iebāza to kabatā.

—   Vai noslepkavotais nebija ieradies Londonā no Dienvidāfrikas? — Miks jautāja.

Mesons pamāja ar galvu.

—   To mēs vēl nezinām. Domājams gan, ka pirms nedēļas vai divām.

—    Un kā viņu sauc?

—    Viņa vārds ir Donalds, — vairāk mums nekas nav zināms. — Mesons uzmeta jauneklim ātru, caururbjošu skatienu. — Ar ko precas mis Hārmane?

—   Ar kādu Iru, viņa vārds ir Finejs, — Mihaels meloja. — Bet viņa jau pati atteikusies no šā plāna un vairs nedomā precēties. Mēs tikai bijām mazliet saķildojušies… Bet nu gan es gribētu redzēt nelaimīgā līķi.

—    Iesim reizē, — virsinspektors sacīja, saņemdams viņu zem rokas.

Morgā viņi palika tikai dažas minūtes, un Mihaela uztraukums pēc līķa apskates kļuva lielāks. Pavadījis Mesonu līdz policijas iecirknim, viņš atvadījās no tā un steidzās prom, bet kāpņu galā palika pārsteigts stāvam: viņam pretim nāca Zenik^.

—    Mihael! — viņa aizelsusies iesaucās, satverdama tā roku. — Man stāstīja, ka jūs esot šeit. Man tūliņ jārunā ar jums… Ak, Mihael, es esmu bijusi tik neprātīga! Jums jāpalīdz man!

Viņš uzmeta tai aizdomīgu skatienu.

—    Vai jūs jau ilgi esat šeit?

—    Es tikai nupat atbraucu. Mans auto stāv tepat lejā. Vai mēs nevarētu kaut kur iegriezties? Man katrā ziņā tūliņ jārunā ar jums… Es dzirdēju, ka kāds esot noslepkavots, vai tas tiesa?

Viņš pamāja ar galvu.

—   Cik šausmīgi! Es tomēr priecājos, ka satiku jūs šeit. Es esmu loti uztraukta, un jūs esat vienīgais, kas var man palīdzēt un dot padomu. Kurp mēs varētu iet?

Mihaels mirkli vilcinājās. Nākamajam izdevumam viņš visus ziņojumus jau bija nodevis un pagaidām bija brivs.

Viņš palīdzēja Ženikai iekāpt automobilī un, nosēdies pie stūres, vadīja vieglo mašīnu uz viņas mājām, kur viņš nekad vēl nebija bijis. Ženika ieveda viņu mazā, glīti iekārtotā dzīvojamā istabā.

—    Vispirms novelciet mēteli, — viņš sacīja, kad jaunā meitene gribēja sākt runāt. — Pārmainiet arī kurpes un zeķes, — tās ir galīgi samirkušas.

Viņa izgāja guļamistabā un pēc īsa brītiņa iznāca no turienes, pārģērbusies rīta tērpā.

—       Te ir telegramma, ko es šovakar saņēmu, — viņa sacīja, nosēzdamās pie galda un sniegdama tam salocītu papīra lapiņu. — Bet nelasiet vēl to, uzgaidiet acumirkli. Vispirms jums jāzina lietas būtība. Viņš stāstīja, ka Parlā tam piederot ferma un ka viņš gribētu nopirkt arī vēl kādu citu, kas atrodoties turpat tuvumā. Man ienāca prātā uzdāvināt viņam šo otro fermu un es telegrafēju kādam draugam, lūdzot viņu nopirkt šo īpašumu manā uzdevumā. Un šī te ir viņa atbilde.

Miks atlocīja telegrammu un izlasīja tās saturu:

„Fcrma atrodas nevis Parlā, bet gan Konstancē, tieši līdzās cietumam. Tā nekad nav tikusi piedāvāta pirkšanai. Donalds Batemans ne šeit, ne arī Rodēzijā nav pazīstams kā zemes īpašnieks. Mans draugs, vietējais prokurors, domā, ka tas ir kāds Donalds Batemans, kas par krāpšanu nosēdējis deviņus mēnešus Konstanccs cietumā. Tas ir liela auguma, glīta izskata cilvēks, pelēkām acīm un platu rētu zem zoda. Pirms piecām nedējām viņš aizceļojis no šejienes, domājams, uz Londonu. Viņa parastais krāpšanas paņēmiens: piesavināties naudu, ko citi tam uzticējuši fermu pirkšanai.

Vienmēr jūsu rīcībā

Karls."

Miks nolika telegrammu uz galda.

—    Rēta zem zoda, — viņš domīgi atkārtoja. — Dīvaini, ka tieši šo rētu es ievēroju vispirms.

Ženika pārsteigta uzlūkoja to.

—   Jūs taču neesat viņu redzējis? Jūs pats teicāt… Kad jūs viņu satikāt?

Miks piegāja pie jaunās meitenes un saudzīgi uzlika roku tai uz pleca.

—    Tas tiešām jūs loti apbēdina, — viņš klusu sacīja.

—    Vai domājat, ka viss telegrammā sacītais ir patiesība?

—    Jā. Jūs taču iedevāt viņam arī savu rubīna gredzenu?'

Viņa nepacietīgi atmeta ar roku.

—     Tas nav nekas, šai dāvanai nebija nekādas nozīmes.

Viņš gribēja uzdot tai kādu jautājumu, bet viņam bija grūti izteikt to vārdos.

—    Vai šajā lietā nav nekādu sarežģījumu?

—     Ko jūs ar to domājat?

Miks izvairījās no meitenes skatiena.

—     Vai jūs neesat jau salaulājusies ar viņu, slepus salaulājusies? Vajadzīgo atļauju taču tik viegli var dabūt…

Viņa pakratīja galvu.

—     Nē, es neesmu salaulājusies.

Viņš atvieglots uzelpoja.

—    Paldies Dievam! Ženika, vai jūs loti mīlat viņu?

—    Nē. Tā bija briesmīga maldīšanās no manas puses. Nē! Es noteikti zinu, ka nekad neesmu viņu mīlējusi. Es pat neesmu viņu nekad skūpstījusi.

Miks maigi noglāstīja tās plecu.

—    Protams, manam lepnumam tas ir briesmīgs trieciens, — viņa turpināja. — Bet apsoliet man, Mihael, ka tādēļ nezobosieties par mani!

Viņa satvēra tā roku.

—    Jā, to es apsolu!

—    Kādēļ īsti jūs atkal ieminējāties par gredzenu?

—   Tādēļ, ka šī gredzena dēļ man bija jāmelo Skotlendjarda virsinspektoram Mesonam.

Viņa nobijusies pietrūkās kājās.

—       Kā, vai tad mans gredzens atrodas Skotlendjarda ierēdņu rokās? Vai viņš jau apcietināts? Sakiet taču, kas īsti noticis, Mihael! Jūs kaut ko slēpjat no manis…

—    Jā, es tiešām kaut ko noklusēju. Es neteicu Mesonam, ka tas ir jūsu gredzens. Tas tika atrasts Endlistrltā. Es pats to pacēlu no zemes, kur tas gulēja netālu no tās vietas, kur bija atradies noslepkavotais.

—     Endlistrltā nogalināts kāds cilvēks? — viņa lēnām jautāja. — Vai tas bija… Donalds Batemans?

Viņš pamāja ar galvu.

—   Ak, kādas šausmas!

Miks domāja, ka viņa zaudēs samaņu, un gribēja viņu atbalstīt, bet meitene atbīdīja to nost no sevis.

—    Kāds nezināms ļaundaris viņu nodūris. Es pats viņu redzēju un tādēļ arī ieminējos par rētu.

Ženika bija loti bāla, bet tomēr mierīga.

—     Ko gan viņš meklējis Endlistrītā? — viņa pēc brītiņa jautāja. — Viņš taču nemaz nepazina to apvidu. Un vai tiešām nav zināms, kas viņu nogalinājis?

—    Nē, tas nav noskaidrots. Ieraugot jūsu gredzenu, es tik loti samulsu, ka virsinspektors to tūliņ ievēroja. Viņš zina, ka es esmu samelojies, un solījās rīt ievietot avīzēs aicinājumu gredzena īpašniekam.

—   Tad jau labāk izstāstiet viņam visu, — Ženika sacīja. — Un Donalds Batemans ir miris! Es gandrīz nespēju tam ticēt!

Viņa apsēdās un atbalstīja galvu rokās. Kad viņa no jauna pacēla seju, viņas acis bija gluži sausas.

—    Mihael, ir labāk, ka jūs tagad aizejat. Varbūt jūs rīt atkal atnāksiet un pastāstīsiet man, kas šajā laikā noskaidrots. Es lūgšu doktoru Merfordu, lai tas atļauj man turpināt darbu klīnikā. Bet vispirms man tomēr vajadzēs dažas dienas atpūsties.

—    Es labprāt negribētu atstāt jūs vienu.

Viņa vāri pasmaidīja.

— Nebīstieties, ejiet vien. Es gribu palikt kādu brīdi vienatnē ar savām domām.

10

Ierāmētu ģīmetni nav grūti atrast, un melna kastīte, kādā dāmas medz uzglabāt savas rotas, nav kniepadata, ko varētu nepamanīt. Misters Mesons labprāt būtu ņēmis līdzi seržantu Elku, bet tas jau bija aizgājis kopā ar inspektoru Breju.

Ap namu, kur atradās Luija Landora dzīvoklis, bija nostādīta sardze. Brejs bija telefonējis, ka ne misters Landors, ne arī viņa sieva līdz šim vel neesot pārnākuši. Tur kaut kas nebija kārtībā, jo pārnākusi kalpone bija stāstījusi Brejam, ka viņas kungi to jau pēcpusdienā aizsūtījuši no mājām, piekodinot atgriezties pec iespējas vēlāk. Bez tam viņa bija ievērojusi, ka kungi, kuru starpā līdz šim valdījusi vislabākā saskaņa, šodien par kaut ko ķildojušies. Brejs pierunāja kalponi pavadīt nakti pie viņas māsas, kas dzīvoja turpat tuvumā.

—    Viņa pastāstīja man vēl ko svarīgu, — Brejs pa telefonu ziņoja. — Dzīvoklis esot pilns dažādu piemiņas lietiņu, ko kungs pārvedis no Dienvidāfrikas. Starp tām esot arī divi naži, kuru apraksts uz mata līdzinās tam duncim, ar kādu pastrādāta slepkavība. Šie naži esot iestiprināti jostā, kas karājoties vestibilā pie sienas. Tā esot godalga, ko misters Landors izpelnījies sacensībās Dienvidāfrikā.

—    Turpiniet uzraudzīt namu, — Mesons atbildēja. — Ziņojiet man par visu uz šejieni vai uz Skotlendjardu. Es pašreiz vadu izmeklēšanu uz savu roku.

Uz galda viņa priekšā gulēja misis Vestonas rokassomiņas saturs, ari doktora Merforda atrastā morfija šļircīte. Tā bija veca un izskatījās stipri nolietota, kaut gan Merfords bija apgalvojis, ka misis Vestona tikai nesen sākusi lietot šo indi.

Tur bija vēl dažas vēstules un vairāki rēķini, ko bija izrakstījusi kāda modes preču tirgotava Vestendā. No tiem bija redzams, ka misis Vestona izdod daudz naudas par tērpiem. Dažas banknotes, mazliet sīknaudas un gredzenā savērtu atslēgu saišķītis papildināja galda saturu.

Iebāzis atslēgas kabatā, Mesons seržanta Šēla pavadībā devās pārmeklēt Lornas dzīvokli.

Viņa dzīvoja kādā mazā privātmāju ielā, visgreznākajā Tidalbasinas rajonā. Visas telpas bija krāšņi iekārtotas, un virsinspektors jutās pārsteigts par šīs sievietes labo gaumi. Viņš tikai nespēja saprast, kādēļ tā bija izvēlējusies savai dzīves vietai tieši šo drūmo apvidu.

Atslēdzis mazā rakstāmgalda atvilktni, viņš neatrada tajā neko ievērības cienīgu. Toties guļamistabā viņu sagaidīja pārsteigums. Skapja durvis bija līdz galam vaļā, apģērba gabali nekārtībā mētājās pa grīdu, un to vidū gulēja arī misis Albertas aprakstītā rotu kastīte. Tās vāciņš bija atlauzts, un viss saturs izvandīts. Nevienas ierāmētas ģīmetnes tur nebija. Mesona skatiens apstājās pie kādas kartona vācelītes. Bet arī tā bija tukša. Acīmredzot tur bija uzglabāts kāds dokuments, varbūt laulības apliecība. Lai cik nelaimīga arī būtu laulība, neviena sieviete tomēr labprāt nešķiras no šā dokumenta.

Lūkojoties apkārt pēc kādiem pirkstu nospiedumiem, virsinspektors pamanīja gultā nosviestu kokvilnas cimdu pāri. Tātad iebrucējs bija nodrošinājies pret katru risku.

— Lejā kāds klauvē, — Šēls sacīja. — Vai lai eju palūkoties, kas tur ir?

—     Nē, es iešu pats.

Mesons nokāpa lejā un atslēdza durvis. Ārā stāvēja kāda sieviete, kas, sargādamās no lietus, bija satinusi galvu lakatā. Uzmetusi Mesonam biklu skatienu, viņa atkāpās soli atpakaļ.

—    Vai šeit viss ir kārtībā? — viņa nervozi jautāja.

—    Nebūt nē. Bet neuztraucieties: es esmu policijas ierēdnis.

Viņa atviegloti uzelpoja.

—    Es esmu pretējā nama pārvaldniece. Pašreiz jau sāku domāt, vai man nevajadzētu aicināt policiju.

—    Vai tad jūs redzējāt, ka kāds ielauzās šajā dzīvoklī? — Mesons ātri jautāja.

—    Es redzēju to cilvēku iznākam. Protams, es nebūtu viņu ievērojusi, bet tā baltā lupata…

—     Kāda lupata? Vai tā bija maska?

—   To es nevaru apgalvot. Redzēju tikai, ka viņam bija aizsiets kas balts sejai priekšā.

—     Kad jūs redzējāt viņu iznākam?

Sieviete paskaidroja, ka tas noticis pirms kāda stundas ceturkšņa. Uz virsinspektora jautājumu, kā svešais bijis ģērbies, viņa atbildēja, ka mugurā tam bijis garš, melns mētelis, bet galvā melna filca platmale. Tikai viena pazīme, ko minēja sieviete, nebija Mesonam zināma: viņa stāstīja, ka nepazīstamais stipri klibojis. Viņš bija ieradies un arī aizgājis kājām.

Šēls, kas arī bija nokāpis lejā, stenografēja visus sievietes izteicienus. Tad abi ierēdņi atgriezās dzīvoklī un vēlreiz to rūpīgi pārmeklēja, cerēdami, ka Bālģīmis būs pametis tur ne vien savus cimdus, bet vēl kaut ko, kas varētu sniegt jebkādus norādījumus par viņa personību. Tomēr visas viņu pūles izrādījās veltas.

—    Viens nu ir skaidrs, — Mesons sacīja, — Bālģīmja dzīvesvieta tomēr ir Tidalbasina.

—   Vietējie iedzīvotāji par to ir cieši pārliecināti, — Šēls piebilda. — Mazie zaglēni un sīkie noziedznieki viņu gandrīz vai dievina!

Atgriezies policijas iecirknī, Mesons izņēma no skapja ielas notekā atrasto zāļu pudelīti un uz trotuāra pacelto gredzenu. Varbūt doktors Reds varēja sniegt kādus paskaidrojumus par noslēpumainās stikla caurulītes saturu. Viņš atvēra durvis un pasauca dežurējošo uzraugu.

—    Doktors Reds gan laikam jau nolicies gulēt? — viņš jautāja.

— Nē. Pirms stundas ceturkšņa viņš zvanīja pa telefonu un solījās tūliņ vēlreiz ierasties iecirknī. Viņam esot jauna teorija par slepkavas personību.

Mesons nopūtās.

—   Tā nu gan būs atkal visai uztraucoša! Piezvaniet viņam un palūdziet tūliņ atnākt. Tikai neminiet ne vārda par viņa teoriju.

Brīdi vēlāk seržants no jauna pavēra durvis.

—    Doktors Reds jau pirms piecām minūtēm izgājis no mājām. Tad vēl ar jums vēlas runāt no Skotlendjarda.

Mesons piegāja pie aparāta. Izrādījās, ka noslēpumainā Donalda personība jau noskaidrota.

—    Viņa vārds ir Donalds Batemans, — detektīvs ziņoja. — Pirms trim nedēļām viņš ieradies Londonā no Dienvidāfrikas un apmeties Litlnorfolkas viesnīcā, Norfolkstritā. Viņa personības apraksts pilnīgi saskan ar jūsu sniegto, mister Meson.

—    Vai viņš pašreiz varbūt ir viesnīcā?

—    Nē, mēs jau apjautājāmies tur. Viņš šovakar uzģērbis viesību uzvalku un izgājis. Pēc tam viņš vairs nekur nav redzēts.

—    Nododiet šo ziņu identifikācijas nodaļai. Varbūt tur viņiem ir kādi dokumenti par šo cilvēku. Ja Batemans līdz pulksten septiņiem rītā neatgriežas viesnīcā, nogādājiet visas viņa mantas šurp.

Viņš pakāra klausuli.

—   Tā, nu mēs vismaz zinām viņa vārdu. Vai doktors Reds vēl . nav ieradies? — viņš jautāja seržantam.

—    Nē.

Mesons atgriezās kabinetā un sāka aplūkot atrasto rubīna gredzenu.

—   Mihaels zina visu par šo gredzenu. Viņš gandrīz paģība, kad to ieraudzīja.

—    Bet kā gan gredzens un zāļu pudelīte varēja nokļūt ielas notekā? — Sēls jautāja.

—   Jādomā, ka Batemans krītot turējis abus šos priekšmetus rokā. — Viņš ielūkojās pulkstenī. — Vai tad doktora Reda dzīvoklis atrodas tik tālu no šejienes?

—   Ne vairāk kā četru minūšu gājiena attālumā, — Šēls atbildēja.

—    Bet tad taču viņam jau sen vajadzēja būt šeit. Piezvaniet viņam vēlreiz.

Tomēr Reda saimniece arī šoreiz apgalvoja, ka doktors jau pirms desmit minūtēm atstājis dzīvokli.

Mesons bija noraizējies. Viņš neuzticējās doktora Reda teorijām, bet vēl mazāk uzticējās tā klusuciešanai. Viņš baidījās, ka ārsts varētu izpaust kādu no izmeklēšanas noslēpumiem, un cerēja, ka tas nebūs nākot saticies ar kādu no saviem draugiem.

Mesons sūtīja Šēlu palūkoties, vai kaut kur neieraudzīs ārstu. Pēc desmit minūtēm seržants atgriezās. Viņš bija aizgājis līdz pat Reda dzīvoklim, tomēr nebija doktoru saticis.

—     Varbūt viņš iegriezies pie doktora Merforda. Piezvaniet turp.

Merfords varēja paskaidrot vienīgi to, ka Reds pirms kāda laika pagājis garām viņa namam, pie tam vēl pieklauvējis pie pieņemamās istabas loga un pateicis darbabiedram ar labu nakti.

—    Viņš mani pamatīgi nobiedēja, — Merfords piebilda.

Viņa klīnika atradās nepilnu divsimt metru attālumā no policijas iecirkņa, un, ejot pa Gellova aleju, šis ceļš vēl saīsinājās. Tomēr bija maz ticams, ka Reds būtu izvēlējies īsāko ceļu.

Doktors Merfords bija viens no tiem nedaudzajiem ļaudīm, kuriem ne dienā, ne naktī nebija jābīstas iet pa šo ieliņu. Katrā ziņā viņš būtu varējis pastāstīt asinis stindzinošas lietas par saviem piedzīvojumiem šajos gājienos, bet viņš klusēja.

—    Neticu vis, ka Reds būtu izmantojis šo .ceļu, — Merfords atbildēja uz virsinspektora jautājumu. — Bet, ja jūs tomēr šaubāties, es varu pārliecināties.

Atkal pagāja pusstunda bez jaunām ziņām. Ceturksni pirms diviem Mesons izsūtīja visas policistu rezerves meklēt nozudušo ārstu. Pa telefonu tika norīkotas policijas motorlaivas, kas pārmeklēja upi. Tomēr Reds bija un palika pazudis, it kā zeme būtu to aprijusi.

Šāds bija stāvoklis iecirknī, kad tur ieradās Miks Kvidžlejs. Viņš iegāja pie Mesona un vaļsirdīgi izstāstīja tam visu, ko zināja par atrasto gredzenu. Virsinspektors klusēdams noklausījās viņa stāstā. .

—   Kādēļ jūs sākumā gribējāt to noslēpt? Tur taču tiešām nav nekā tāda, ko būtu vajadzējis noklusēt. To, ka šā cilvēka vārds ir Donalds Batemans, es ari pats jau esmu izdibinājis. Pamazām lieta sāk noskaidroties… Hallo, doktor!

Tas bija Merfords, kurš bija atnācis apjautāties par sava kolēģa likteni.

—   Vēl arvien neko neesam dzirdējuši par viņu, — Mesons sacīja. — Varbūt viņš izdibinājis, ka slepkava ir kāds īrs, .un ar nakts tvaikoni aizbraucis uz Īriju to meklēt. Sēdieties un iedzeriet kopā ar mums tasi kafijas. — Viņš piebīdīja tam kūpošo trauku. — Kaut taču reiz pārrastos šis misters Landors un izstāstītu visu patiesību! Tad mums jau rit visi pavedieni būtu rokā. Bet, ja viņš savu pasi un savus trīs tūkstošus mārciņu lidmašīnā nogādā uz cietzemi, tad gan laikam šī slepkavība paliks nenoskaidrota. Tad reportieri atkal varēs ļaut savām spalvām pilnu vaļu!

Izdzēris tasi kafijas, doktors Merfords driz aizgāja, jo viņam atkal bija jāsteidzas uz dzemdībām.

Mesons pavadīja viņu līdz durvīm.

—    Vai jūs arvien vēl lauzāt galvu par šo lietu? — viņš jautāja.

—   Jā. Un nu man ir ne tikai teorija, bet pat cieša pārliecība. Pierādījumu man gan nav, bet tomēr es droši vien varētu pateikt, kas šo noziegumu pastrādājis.

—   Tātad jūs tomēr nevēlaties atklāt mums savus slēdzienus?

Merfords pasmaidīja.

—    Es taču esmu ārsts, nevis detektīvs.

Mesons atgriezās kabinetā un sāka kamīna priekšā sildīt rokas.

—    Vai vēl nav nekādu ziņu no Breja vai Elka?

Pulkstenis bija pustrīs, un viņš jau sāka šaubīties, vai

misters Landors jebkad vairs atgriezīsies savā dzīvoklī.

Beidzot viņš Kvidžleja pavadībā devās ceļā uz Gellova aleju. Lietus bija pārstājis, bet vēl arvien pūta stiprs vējš.

Šaurā ieliņa izskatījās drūma un atbaidoša, un vientuļās laternas saltā gaisma tikai vēl vairāk pasvītroja apkārtnes nemīlīgo izskatu. Turpinot ceļu, viņi pēkšņi izdzirda aizsmakušu sievietes balsi, kas dziedāja kādu zobgalīgu dziesmiņu par policiju.

Mesons jau vienmēr bija brīnījies par to, cik labi šie ļaudis tumsā redz.

—    Viņi ir kā žurkas, — Miks piezīmēja, uzminējis viņa domas.

Tumsā atkal atskanēja ņirgāšanās un ironiski smiekli.

—    Viņi laikam nekad negul, — Mesons izmisis piebilda. — Manā laikā tas bija tāpat.

Pēkšņi no kāda nama ēnas atdalījās tumšs stāvs.

—    Es jau domāju, ka tas esat jūs, — Mesons sacīja. — Kā klājas?

—     Slikti, mister Meson, ļoti slikti, — kāda raudulīga balss atbildēja.

—    Vai neesat šonakt redzējis doktoru Redu?

—    Policijas ārstu? Nē, mister Meson, neesam viņu redzējuši. Pa šo ielu neviens nemēdz staigāt, jo visi bīstas traucēt mūsu mieru.

Viņš atkal sāka smieties.

Nama Nr. 9 priekšā Mesons apstājās. Atspiedis muguru pret durvīm, kāds cilvēks sēdēja uz kāpnēm un krāca.

—    Ja vecais Vaikss viņu šeit atradīs, gan tad viņš to pratīs uzmodināt! — Mesons piebilda.

Atpakalejot viņi no jauna satika to pašu cilvēku, ar kuru Mesons pirmīt bija sarunājies.

—    Bālģīmis šovakar atkal strādā, mister Meson, — viņš sacīja.

—    Vai tiešām? — virsinspektors laipni jautāja.

—   Jūs neprotat apieties ar mums, mister Meson, — svešais turpināja. — Ja jūs izturētos pret mums labāk, jūs dabūtu šeit daudz ko dzirdēt. Kas noticis ar veco Gregoriju? To jūs nezināt, ko? Un arī nevienam citam tas nav zināms.

To sacījis, viņš tikpat pēkšņi nozuda.

— Šis cilvēks ir traks, — virsinspektors paskaidroja. — Nē, Viņa vārdu es nezinu. Pie velna, kas gan lai būtu noticis ar veco Gregoriju?

Arī Miks to nezināja. Veco šoferi viņš gan pazina, jo Gregorijs Vaikss bija ievērojama persona visā pilsētā.

Mesons bija kļuvis nervozs. īstam detektīvam piemīt kāds instinkts, kas ikreiz ļauj tam nojaust, vai dzirdētais ir patiesība vai ne. Un arī šoreiz Mesons nojauta, ka aiz vecā vīra vārdiem kas slēpjas. Runāt ko sliktu par Gregoriju Vaiksu vai pat turēt viņu aizdomās, — tā jau pati par sevi bija zināmā mērā nodevība.

11

Telefons Landoru dzīvoklī bieži zvanīja, detektīvi uz ielas to varēja skaidri dzirdēt. Acīmredzot dzīvokļa logs bija vaļā.

—     Mesons nervozē, — Elks teica. — Citādi viņš tik bieži nezvanītu. Vispār nesaprotu, kādēļ man šeit jāstāv. Dažreiz cilvēkam tiešām nākas pildīt pavisam muļķīgus uzdevumus.

—     Jums jāstāv šeit sardzē tādēļ, ka esat saņēmis no sava priekšnieka šādu pavēli, — inspektors Brejs svarīgi paskaidroja.

Elks ievaidējās.

—    Cik žēl, ka jums nav ne mazākās sajēgas par lietu būtību!

—    Jūs aizmirstat, ka jums jārespektē sava priekšniecība, — misters Brejs nopietni aizrādīja. — Cik ierēdņu īsti apsargā namu? Abi Landori nekādā ziņā nedrīkst izslīdēt mums no rokām.

—    Es neesmu norīkojis nevienu sargu, bet mans priekšnieks atsūtījis šurp trīs ierēdņus, tādā veidā uzņemoties arī atbildību par visu. Ja man tur būtu kāda teikšana, es gan būtu sadalījis ļaudis pavisam citādā kārtībā. Bet man tika vienkārši pateikts, lai es nejaucoties citu darīšanās.

—    Tā es neesmu teicis! — Brejs pretojās.

—    Bet tas bija tā domāts! — Elks tiepās.

Brejs bailīgi palūkojās visapkārt. Viņš nejutās visai omulīgi, jo izmeklēšanu vadīja pats Mesons, kas darbā bija loti stingrs un nepiedeva nevienu kļūdu. Tādēļ derēja pielabināties Elkam, pret kuru virsinspektors vienmēr izturējās ar respektu.

—   Ļoti nožēloju, ja esmu šodien bijis netaisns pret jums, Elk, — viņš draudzīgi sacīja. — Bet visa šī lieta mani ļoti uztrauc. Kā tad jūs būtu nostādījis sardzi?

—    Vienu vīru es katrā ziņā būtu nolicis pagalmā, — Elks atbildēja. — Tur ir ugunsdzēsības trepes, pa kurām viegli var nokļūt Landoru dzīvoklī.

Inspektors pašreiz jau gribēja izlabot šo kļūdu, kad pēkšņi kāds auto iegriezās ap stūri un apstājās nama priekšā. Slēpdamies pretējās ēkas ēnā, ierēdņi redzēja izkāpjam no automašīnas kādu dāmu.

—    Vai tā nav misis Landora, Elk?

—    Jā, tā ir viņa. Esmu viņu jau kādreiz redzējis.

Dāma samaksāja šoferim, un tas aizbrauca. Vērīgi palūkojusies visapkārt, viņa iebāza atslēgu durvīs. Viņa bija domājusi ieraudzīt policistiem pilnu ielu. Ātri uzkāpusi pirmajā stāvā, viņa atslēdza durvis un iegāja dzīvoklī.

Redzot, ka vīrs vēl nav pārnācis, viņas sirds pagura. Ko nu lai dara? Ar smagu nopūtu viņa novilka lietusmēteli un noņēma cepuri.

Londonas austrumdaļā bija notikusi kāda slepkavība. To viņa bija izlasījusi avīzes satura rādītājā. Visu vakaru viņa bija nosēdējusi Elforda restorānā, bet vīrs nebija atnācis. Beidzot viņa bija devusies mājup, tā ari neiedrošinājusies izlasīt avīzi…

Pēkšņi viņa satrūkās. Vai tiešām doktors Merfords būtu to nodevis? Šis cilvēks taču bija izturējies pret viņu tik laipni un līdzjūtīgi.

Tomēr viņa pārmeta sev, ka bijusi tik vaļsirdīga pret ārstu. Un kā gan viņa bija varējusi tik neprātīgi uztraukties par divu piedzērušu kuģa strādnieku kautiņu? Un varbūt arī tagad avīžu ziņojumi attiecās uz šo pašu slepkavību?

Viņa bija izstāstījusi Mcrfordam pārāk daudz — tādas lietas, ko tā nebūtu atklājusi pat savai mātei. Un nu viņa to nožēloja. Ar savu pārsteidzību viņa pati bija modinājusi pilnīgi svešā cilvēka aizdomas pret savu vīru.

Apģērbusi rītasvārkus, viņa sāka staigāt turp un šurp pa tumšo dzīvojamo istabu, pūlēdamās nomierināties. Četrus gadus viņi bija nodzīvojuši laimīgā laulībā, un nu pēkšņi viss draudēja sabrukt.

Viņai likās, ka vestibilā būtu noklaudzējuši uzmanīgi soli. Tā pavēra durvis un ieklausījās.

—    Vai tas esi tu, Luij? — viņa čukstēja.

Neviens neatsaucās. Viņa vēlreiz atkārtoja jautājumu, bet atbildes atkal nebija. Atstājusi durvis tikai viegli pievērtas, viņa piegāja pie loga un, atbīdījusi smagos aizkarus, palūkojās ārā. Tomēr tur nekas sevišķs nebija saskatāms, jo logs izgāja uz pagalmu.

Brīdi vēlāk viņa izdzirda lēnu klauvēšanu, kas baigi atbalsojās dzīvokļa klusumā. Uz pirkstgaliem viņa izslīdēja vestibilā. Klauvēšana atkārtojās.

—    Kas tur ir? — viņa klusu jautāja.

—    Es, Luijs.

Ar strauji pukstošu sirdi viņa to ielaida, rūpīgi noslēgdama aiz tā durvis.

—    Uzdedz taču gaismu, mīļā.

Viņa balss skanēja gurdi un vāji, it kā viņš būtu noskrējis lielu gabalu un vēl nebūtu atpūties.

—    Kādēļ tu šeit sēdi tumsā?

—    Uzgaidi acumirkli.

Viņa nolaida loga aizkarus un tikai tad pagrieza gaismas ieslēdzēju.

Luijs Landors izskatījās loti bāls, un zem vienas acs viņam bija liels zilums. Sieva šausmās uzlūkoja viņu.

—     Kas noticis?

Viņš nepacietīgi pakratīja galvu.

—    Nekas sevišķs. Man tikai nācās pavadīt dažas briesmīgas stundas. Lūdzu, atnes man glāzi ūdens.

Kad viņa atgriezās ar ūdeni, Luijs pašreiz aplūkoja pie sienas pakārto jostu, kurā nu atradās vairs tikai viens duncis.

—     Mums jālūko, ka drīzāk tiekam vaļā no šīs lietas, — viņš sacīja.

—    Nazis?…

-Jā.

Viņa nejautāja pēc iemesliem, bet viņas pēdējā cerība nu bija izgaisusi. Viņa neiedrošinājās ietērpt savu ļaunāko nojautu vārdos un tādēļ sāka runāt par ko citu.

—    Man likās, ka es jau pirmīt būtu dzirdējusi vestibilā tavus solus. Vai tu reiz jau nebiji ienācis?

—    Nē.

—    Un kādēļ tu klauvēji?

—   Esmu nozaudējis savas atslēgas, nezinu, kur tās palikušas.

Izdzēris ūdeni, viņš nolika glāzi uz mazā rakstāmgalda.

—   Bet es varu apzvērēt, ka pirms dažām minūtēm kāds

šeit bija. Es pat izgāju vestibilā un saucu tevi vārdā, bet neviens neatbildēja.

, — Tu klusti nervoza, Inese. Vai tu, mani gaidot, visu laiku sēdēji tumsā?

Viņa saprata, ka pašreizējā situācijā nedrīkst neko noklusēt.

—             Es biju tevi meklēt. — Viņa satvēra tā roku. — Luij, tu taču neesi ielaidies kādā ķildā ar viņu? Tu taču neesi…

Viņš nesteidzās ar atbildi.

—    Nezinu, — viņš beidzot nedroši sacīja.

—              Pirms atgriešanās dzīvoklī es piezvanīju uz šejieni pa telefonu. Kad neviens neatbildēja, man ienāca prātā, ka kalpone laikam aizgājusi pie savas māsas, un es zvanīju tur… Luij, policija bijusi šeit.

Viņš klusēja, un jaunās sievietes izbailes arvien vairāk pieauga.

—     Luij, vai kas noticis?

Viņš pārvilka ar roku pār saviem kuplajiem, melnajiem matiem.

—             Nezinu… jā, tomēr es zinu, bet neesmu vēl skaidrībā, ciktāl es tur esmu vainīgs…

—    Vai tu runāji ar viņu?

Viņš noliedzoši māja ar galvu.

—              Nē. Es sekoju viņam, cenzdamies neizlaist to no acīm. Viņš sēdēja auto kopā ar kādu jaunu dāmu, kas ļāvusi tam sev sagrozīt galvu. Tā ir kāda slimnieku kopēja no doktora Merforda klīnikas.

Viņa izbrīnā uzlūkoja to.

—             No doktora Merforda klīnikas? Taču ne no tās, kas atrodas Tidalbasinā?

—             Kā tad tu to zini? — viņš pārsteigts iesaucās. — Jā, tieši no tās. Rīt pat es uzmeklēšu šo meiteni un pastāstīšu tai visu patiesību par Donaldu Batemanu… Es noīrēju taksometru un sekoju viņiem, jo gribēju runāt ar šo nelieti vienatnē. Pavadījis jauno dāmu, viņš iegriezās savā viesnīcā pārģērbties, pēc kam kādā mazā restorānā satikās ar citu sievieti. Tad viņi kopā iesēdās auto un aizbrauca uz Tidalbasinu, kur iegāja kādā namā. Es izmantoju šo brīdi, lai piezvanītu tev pa telefonu… Tu taču nebūsi man sekojusi, mīlulīt?

Viņa lēnām pamāja ar galvu.

—    Es jau nojautu, ka tu to darīsi. Bet tas taču ir neprāts!

—    To es zinu. Bet stāsti tālāk. Kas notika pēc tam?

—    No nama viņš iznāca viens pats, un es sekoju viņam līdz kādai mazai ieliņai, kuras vienā pusē pacēlās augsts mūra žogs. Es jau gribēju tuvoties viņam, kad pēkšņi pamanīju to pašu sievieti, kas steidzās tam pakaļ. Viņi brīdi sarunājās savā starpā, tad izšķīrās. Nu bija pienācis izdevīgs mirklis. Es ātri panācu viņu…

—    Bet viņam taču bija nazis! — Inese pārtrauca.

Luijs gurdi pasmaidīja.

—    Viņam nebija izdevības to izlietot. Jau no pirmā sitiena viņš kā bluķis nogāzās gar zemi. Bet tad mani sagrāba šausmīgas izbailes. Virs kādām durvīm ielas pretējā pusē dega sarkana spuldzīte, — tas laikam bija doktora Merforda nams, un man likās, ka durvīs stāv arī viņš pats. Es metos bēgt, bet drīz ieraudzīju kādu policistu, kas nāca man tieši pretī. Šajā acumirklī es pamanīju mūra sienā kādas mazas durtiņas. Par laimi, tās nebija aizslēgtas, un es netraucēts nokļuvu lielas preču noliktavas pagalmā. Vēlāk policija gan pārmeklēja visu apkārtni, bet man izdevās noslēpties aiz pagalmā sakrautām kastēm.

—    Policija? — viņa izbijusies atkārtoja. — Kādēļ tad šie ļaudis pārmeklēja noliktavas pagalmu? Vai Donalds?

Viņš pamāja ar galvu.

—     Miris?

Viņš atkal palocīja galvu.

—    Un policija bijusi arī šeit? — viņš pēc brītiņa jautāja.

—    Ja. Viņi iztaujajuši kalponi. Tikai nezinu, ko tā viņiem stāstījusi.

Luijs piecēlās un piegāja pie rakstāmgalda.

—    Es esmu pazaudējis savas atslēgas, — viņš atkal sacīja.

Inese pasniedza tam mazu atslēdziņu. Viņš atvēra galda atvilktni un izņēma no tās biezu naudas žūksni.

—   Jādomā, ka Londonā nebūs daudz tādu cilvēku, kas mājās glabā trīs tūkstošus mārciņu skaidrā naudā, — viņš tagad runāja gluži mierīgā balsī. — Lai nu kā, bet rit mums jātiek projām no šejienes. Ja mani kaut kas aizkavētu, tu tomēr paņem šo naudu un brauc prom.

Viņa izbailēs satvēra tā roku.

—     Kas gan varētu tevi aizkavēt, Luij? Tu taču neesi viņu nonāvējis…

—     Nezinu. Un nu ievēro labi, ko tev teikšu. Pat tajā gadījumā, ja šis izspiedējs būtu visu izstāstījis, tev neko nevarētu padarīt. Tomēr es pielikšu visas pūles, lai aiztaupītu tev nopratināšanu policijā un citas nepatikšanas…

Ineses nervi bija līdz pēdējam sasprindzināti, un pēkšņi viņa izdzirda kādu troksni.

—    Tur kāds nāk augšā pa kāpnēm, — viņa čukstēja. — Ej guļamistabā, ātri!

Viņa gandrīz ar varu iebīdīja vīru otrā istabā, tad pati piesteidzās pie durvīm un sāka klausīties. Ārpusē bija dzirdamas čukstošas balsis. Inese atgriezās dzīvojamā istabā un, paņēmusi no galda kādu grāmatu, atšķīra to uz labu laimi. Līdzko viņa bija apsēdusies, pie durvīm atskanēja klauvēšana. Iemetusi ātru skatienu spoguli, viņa izgāja vestibilā un atvēra durvis.

Ārpusē stāvēja divi liela auguma vīrieši, kas viņu drūmi uzlūkoja.

—     Kas jūs esat? — viņa jautāja, pūlēdamās izlikties mierīga.

—    Kriminālnodaļas inspektors Brejs, — viens no kungiem stādījās priekšā. — Un šis ir detektīvs — seržants Elks.

—    Labvakar, misis Landora, — Elks sacīja.

Tā bija viena no viņa rakstura īpašībām, ka viņš vienmēr un visur prata sagrābt sarunas vadību savās rokās.

—    Lūdzu, ienāciet, — Inese aicināja.

Abi ierēdņi ienāca vestibilā, un misis Landorai šķita dīvaini, ka neviens no tiem nenoņēma platmales. Viņa pielika visus spēkus, lai izliktos jautra un bezrūpīga.

—    Man gan būtu vajadzējis tūliņ saprast, ka redzu detektīvus, — viņa smaidīdama sacīja. — Man loti patīk kriminālfilmas, un tajās taču vienmēr redzams, ka detektīvi nekad nemēdz noņemt platmales.

Misters Brejs uztvēra šos vārdus kā pārmetumu, turpretim Elku tie uzjautrināja.

—    Detektīvs, kas noņem platmali, misis Landora, ir detektīvs tikai ar vienu roku, citiem vārdiem sakot, viņa otra roka ir aizņemta tieši tajā acumirklī, kad tam vajadzīgas abas.

—    Ceru, ka šoreiz jums nebūs vajadzīga neviena roka, — viņa atbildēja. — Lūdzu, sēdieties. Vai jūs nākat Dženas dēļ?

Viņai pašai bija nepatīkami apmelot savu kalponi, bet acumirklī tai nekas labāks neienāca prātā. — Bet izturēsimies klusu, — viņa piebilda. — Mans vīrs jau guļ.

—   Tad nu gan viņš ir loti ātri apgūlies, misis Landora,

— Elks piebilda. — Viņš taču tikai pirms dažām minūtēm pārnāca.

•Viņa piespieda sevi pasmaidīt.

—             Pirms dažām minūtēm? Jūs maldāties! Viņš apgūlās jau pulksten desmitos.

—             Piedodiet, vai tad tas bija kāds cits kungs, kas nupat ienāca jūsu dzīvoklī?

Viņa pakratīja galvu.

—             Jūs esat pārskatījušies, šovakar neviena sveša pie mums nav bijis.

Elks mirkli klusēja.

—             Mēs vēlētos runāt ar jūsu vīru, — viņš beidzot sacīja. — Vai šī ir viņa istaba? — Viņš pamāja uz kādām durvīm.

Inese strauji piecēlās.

—             Nē, tā ir kalpones istaba. Guļamistaba atrodas šeit. Bet es gan negribētu viņu traucēt: viņš nejūtas gluži vesels, jo uz ielas nejauši pakritis.

—            Ļoti žēl, — Elks līdzjūtīgi piezīmēja. — Tātad šī ir viņa istaba?

Viņa neatbildēja, bet piegāja pie guļamistabas durvīm un pieklauvēja.

—    Luij, te daži kungi vēlas ar tevi runāt.

Misters Landors tūliņ iznāca. Viņš bija tikai novilcis svārkus un noņēmis apkaklīti.

—              Ā, vai tad tu jau biji piecēlies? — Inese nevainīgi jautāja.

Elks pārmetoši pakratīja galvu.

—             Man labāk patiktu, ja jūs vairāk turētos pie patiesības, misis Landora. Tas ir draudzīgs padoms.

Luijs uzlūkoja te vienu, te otru. Inspektors Brejs mēģināja atgūt nopratināšanas vadību, ko patvaļīgi bija piesavinājies Elks.

—    Man ir pamats domāt, ka jūs pazīstat kādu kungu, kurš pašreiz dzīvo Litlnorfolkas viesnīcā Norfolkstrītā un kura vārds ir Donalds Batemans, — viņš iesāka.

—    Nē! — Inese pasteidzās atbildēt.

—    Es jautāju jūsu vīram, — Brejs skarbi aizrādīja. — Nu, ko jūs teiksiet par to, mister Landor?

Luijs paraustīja plecus.

—    Es nepazīstu personīgi nevienu cilvēku, kura vārds būtu Donalds Batemans.

Elks atkal iejaucās sarunā.

—    Mēs nemaz negribam zināt, vai jūs pazīstat šo cilvēku personīgi, mister Landor. Bet vai esat kādreiz dzirdējis par Donaldu Batemanu vai arī jums ir bijuši ar to kādi sakari? Viņš tikai pirms dažām nedēļām ieradies šeit no Dienvidāfrikas. Man jums jāsaka, ka mēs gribam tuvāk noskaidrot apstākļus, kādos šis cilvēks šovakar pulksten desmitos atradis nāvi Endlistrītā.

—    No kā viņš miris? — Luijs ātri iejautājās.

—    Viņš ir nodurts, — Brejs paskaidroja.

Inese mazliet sagrīļojās.

—   Par to man nekas nav zināms, — Luijs sacīja. — Es nekad vēl neesmu pacēlis nazi pret cilvēku.

Elks piegāja pie sienas un, paņēmis tur pakārto ādas jostu, nolika to uz galda.

—    Un kas tas ir? — viņš jautāja, norādīdams uz nazi.

—    Duncis, ko es pārvedu no Dienvidāfrikas, — Landors bez vilcināšanās atbildēja.

—    Vai tas pieder jums?

Luijs pamāja ar galvu.

—     Senāk jostā bijuši iestiprināti divi dunči, — Elks teica. — Kur tad palicis otrs?

—    Mēs esam to pazaudējuši, — Inese atbildēja vīra vietā. — Jau toreiz, kad ienācām šajā dzīvoklī, mums tā vairs nebija.

Elks pārvilka ar pirkstu pār jostu.

—     Siksna ir stipri apputējusi. Ja jūs runājat taisnību, tad putekļiem jābūt arī tukšajā iedobumā. Bet, ja jūsu vārdi nav patiesi, tad jādomā, ka nozudušais nazis vēl šodien ir atradies savā vietā.

Iebāzis pirkstu siksnas caurumā, viņš izvilka to tikpat tīru atkal ārā.

—    Es vēf šorīt noslaucīju putekļus, — Inese izmisumā pūlējās atrast ticamu izskaidrojumu.

Elks pasmaidīja.

—     Bet, misis Landora! — viņš pārmetoši iesaucās.

—     Nu, jūs taču gribējāt dzirdēt patiesību! — viņa bija tuvu nervu sabrukumam. — Mans Dievs, vai tad es vēl neesmu diezgan cietusi no šā cilvēka!

—    No kāda cilvēka? — Brejs aši jautāja.

Viņa klusēja.

Luijs pa to laiku jau bija pilnīgi atguvis pašsavaldīšanos.

—     Mana sieva šobrīd ir pārāk uztraukta, — viņš sacīja. — Es vēlu pārnācu, un ilgā gaidīšana ir viņu padarījusi nervozu…

—     Kāda gan nozīme pūlēties noliegt to, kas jau pats par sevi ir skaidrs? — Elks jautāja. — Jūsu kundze taču pazina Donaldu Batemanu?

Luijs neatbildēja.

—     Būšu pret jums pavisam atklāts, — Elks turpināja. — Kā jau sacīju, mūsu pienākums ir atklāt šo slepkavību. Mēs nejautājam ne jums, ne jūsu kundzei, ne arī kādam citam, kas ir Donalda Batemana slepkava. Saprotiet taču to, mister Landor! Vienīgais cilvēks, ko mēs gribam atrast, ir slepkava. Visi citi ļaudis mums ir pilnīgi vienaldzīgi. Ja jūs vai jūsu kundze, vai arī jūs abi esat vainīgi, misters Brejs, es un visi pārējie Skotlendjarda ierēdņi ātrāk ncliksimies mierā, kamēr jūs stāvēsiet tiesas priekšā. Un tādā gadījumā jūs saņemsiet tikai to, ko esat pelnījuši. Turpretim, ja jūs neesat vainīgi, mēs pieliksim visas pūles, lai novērstu no jums katras aizdomas. Jūs varat palīdzēt mums vienīgi ar to, ka sakāt patiesību.

—    Mēs taču jau teicām patiesību, — Inese atbildēja.

Elks pakratīja galvu.

—     Nē, to jūs neesat darījuši. Un es ari nemaz to negaidīju. Patiesība šādos gadījumos slēpjas zem veselas melu kaudzes. Un ko gan īsti jūs gribat mums noslēpt, misis Landora? Jūs abi pūlaties kaut ko noklusēt, un pie tam tas droši vien ir kas mazsvarīgs, kam šajā gadījumā nav nekādas nozīmes!

—    Es taču neko neslēpju, — viņa tiepās.

—    Tātad jūs pazināt Donaldu Batemanu?

—    Es nevaru tādu atcerēties, — Inese atbildēja.

—    Jūs esat viņu pazinusi. — Elks bija bezgala pacietīgs. Redzot, ka jaunā dāma arvien vēl noraidoši krata galvu, viņš iebāza roku krūšu kabatā. — Es gan negribētu sagādāt jums nekādu nepatīkamu pārsteigumu, misis Landora, bet te man ir kāda ģīmetne — šā cilvēka momentuzņēmums, kas izdarīts pēc viņa nāves.

Viņa atkāpās soli atpakaļ un vairīdamās pacēla rokas.

—    Es negribu to redzēt! Nē! Tas ir šausmīgi! Jūs nedrīkstat rādīt man tādas lietas! Es negribu!

Luijs saudzīgi apskāva viņu un iečukstēja ausī dažus vārdus, kas to uzreiz nomierināja. Tad viņš pastiepa roku.

—    Varbūt es varētu to cilvēku identificēt, — viņš sacīja. — Es pazīstu gandrīz visus manas sievas paziņas.

Elks izņēma no kabatas vēl mitru uzņēmumu. Tas bija baigs skats, tomēr Luija roka, kurā tas turēja ģīmetni, netrīcēja.

—         Jā, šo cilvēku mana sieva pazina pirms desmit gadiem, kad viņai bija septiņpadsmit gadu.

'— Kad jūs redzējāt viņu pēdējo reizi? — Brejs jautāja.

Landors mirkli domāja.

—     Pirms kādiem diviem gadiem.

—          Kā viņu sauca senāk, misis Landora? — Elks jautāja.

—         Es pazinu viņu vienkārši ar Donalda vārdu, mēs bijām tikai mazliet pazīstami.

—         Nu jau jūs atkal nesakāt mums tīru patiesību, misis Landora, — Elks pārmeta. — Vēl nupat jūs taču sūdzējāties, ka jums esot nācies daudz ciest no šī cilvēka. Tad taču nevar būt, ka jūs esat viņu tikai mazliet pazinusi.

Viņa klusēja.

—         Jūs droši vien bijāt loti draudzīgās attiecībās ar viņu?

Inese dziļi ievilka elpu.

—    Jā, man šķiet… Bet es negribētu par to runāt.

—    Inese! Šie ļaudis taču nedrīkst domāt, ka…

—         Tas ir gluži vienalga, ko mēs domājam, mister Landor, — Elks viņu pārtrauca. — Vai jūs iepazināties ar Batemanu jau pēc tam, kad bijāt satikusi savu tagadējo vīru?

—    Nē, vēl pirms tam, — viņa atbildēja.

—    Vai viņš bija jums ļoti tuvs?

Elkam grūti nācās ietērpt vārdos šo kutelīgo jautājumu, un viņš redzēja, kā mistera Landora seja dusmās pietvīka.

—        Jūs esat sasodīti nekaunīgs! — Luijs norūca, uzmezdams tam niknu skatienu.

Elks gurdi papurināja galvu.

—         Nē, tāds es tiešām neesmu. Šovakar kāds cilvēks ir noslepkavots, un mana vienīga vēlēšanās ir atrast vainīgo. Un to es varu sasniegt tikai tādā veidā, ka sīki un nesaudzīgi iztaujāju dažādus nevainīgus cilvēkus, kuri to, protams, uzskata par apvainojumu. Vai jūs zinājāt, ka Donalds Batemans ir Londonā? — viņš no jauna pievērsās Inesei.

—    Nē.

—    Misis Landora, pēdējās dienās jūs esat jutusies loti nelaimīga.

—    Es nebiju gluži vesela, — viņa atbildēja.

—    Vai jūsu sliktajai pašsajūtai bija kāds sakars ar to, ka bijāt atkal redzējusi cilvēku, kura dēl jums nācies tik daudz ciest?

—    Nē.

—    Varbūt jūs esat viņu redzējis? — Brejs griezās pie Luija.

—    Nē, — tas atbildēja.

—    Šovakar, piemēram? — Elks jautāja. — Vai neredzējāt viņu šovakar?

—    Nē.

—   Vai jūs šovakar esat bijis Tidalbasinas tuvumā? Pārdomājiet labi savu atbildi.

—    Nē.

Elks izņēma no kabatas kādu zīmīti.

—    Es uzdošu vēl vienu jautājumu jums, misis Landora. Noslepkavotā Donalda Batemana kabatā mēs atradām divas simtmārciņu naudaszīmes. To numuri ir 33/0 11878 un 33/0 11879. Naudaszīmes ir gluži jaunas un tikai nesen izsniegtas Meidlendbankas Meidvelas nodaļā. Vai varat sniegt kādus paskaidrojumus par šīm banknotēm?

—   Es neko nezinu par banknošu numuriem… — Inese izmisuma pilnā balsī iesāka.

—    Par tiem jau arī nemaz netiek jautāts, — Brejs viņu skarbi pārtrauca. — Vai pēdējās nedēļas laikā jūs esat izmaksājusi vai nosūtījusi kādam cilvēkam divas simtmārciņu naudaszīmes?

—   Tās ir izmaksātas no mana bankas depozīta, — Luijs mierīgi paskaidroja. — Būs labāk, ja teikšu patiesību. Mēs zinājām, ka Donalds Batemans atgriezies Londonā. Viņš rakstīja mums, ka atrodoties loti spiedīgos apstākļos, un lūdza aizdot tam divsimt mārciņu.

—    Saprotu, — Brejs pamāja ar galvu. — Jūs nosūtījāt viņam abas minētās naudaszīmes pa pastu uz Litlnorfolkas viesnīcu?

Luijs pamāja ar galvu.

—    Vai viņš apliecināja naudas saņemšanu?

—    Nē.

—    Un neieradās arī personīgi jums pateikties?

—    Nē, — Inese pasteidzās atbildēt.

—     Nu jau jūs abi atkal nerunājat patiesību, — Elks izskatījās pavisam noskumis. — Jums ir puns zem acs, vai to jūs dabūjāt kādā sadursmē?

—    Nē. Es uzskrēju virsū skapja durvīm.

—    Jūsu kundze stāstīja, ka jūs esot kritis uz ielas, — Elks skumji sacīja. — Galu galā tam arī nav nozīmes. Kādēļ jūs turat savā dzīvoklī šo nazi? — viņš atkal pacilāja jostu.

—    Tā ir godalga, ko viņš Dienvidāfrikā ieguva kādās sacensībās, — Inese paskaidroja.

—     Kas tās bija par sacensībām?

Viņa klusēja.

—    Nažu sviešanā… — Luijs iesāka, bet tad pēkšņi aprāvās.

—   Jūs jau atkal kaut ko noklusējat! — Elks ievaidējās. — Apģērbieties, Landor!

Inese šausmās satvēra vīra roku.

—    Jūs taču nevedīsiet viņu projām?

—    Jūs abi nāksiet mums līdzi, — Elks laipni paskaidroja, — bet tikai līdz Skotlendjardam. Tur jūs varēsiet parunāties ar misteru Mesonu. Bet jums nav jābīstas, tas ir loti laipns kungs, vēl laipnāks nekā misters Brejs.

Luijs iegāja guļamistabā apģērbties. Mirkli vēlāk viņš atgriezās un palīdzēja Inesei uzvilkt mēteli.

—    Viss kārtībā, policijas auto jau gaida lejā, — Brejs atbildēja uz Landora jautājumu.

Inspektors jutās mazliet neveikli, jo apzinājās, ka īstenībā tam visai maz bija izdevies uzzināt no šiem ļaudīm.

—    Jums nav jābrauc līdzi, Elk, — viņš īsi noteica. — Pavadiet abus aizturētos uz mašīnu un tad pārmeklējiet dzīvokli. — Vai vēlaties redzēt kratīšanas orderi? — viņš pievērsās Landoram.

Tas pakratīja galvu.

—     Manā dzīvoklī nav nekā tāda, ko jūs nedrīkstētu redzēt. Rakstāmgalda atvilktnē ir apmēram trīs tūkstoši mārciņu naudas un dzelzceļa biļetes. Mēs bijām nodomājuši rīt aizceļot. Iedod taču šim kungam atslēgu, Inese.

Jaunā dāma klusēdama pasniedza seržantam rakstāmgalda atslēdziņu.

Atstājot dzīvokli, Brejs izdzēsa gaismu. Viņš bija precējies vīrs un tādēļ prata būt ļoti taupīgs.

Durvis tika noslēgtas, un cilvēks, kas gaidīja aiz kalpones istabas durvīm, dzirdēja, kā aizejošo soļi arvien vairāk attālinājās.

Uzmanīgi viņš iznāca no savas paslēptuves. Melnā filca platmale tam bija uzvilkta dziļi pār pieri, bet seju aizsedza balta maska.

Piegājis pie rakstāmgalda, viņš izņēma no kabatas kādu instrumentu. Mirkli vēlāk bija dzirdams lūstoša koka troksnis, un atvilktne atvērās. Kabatas lukturīša gaismā viņš drīz atrada meklēto. Viņš tik tikko bija paguvis sabāzt kabatās naudu, pases un biļetes, kad pēkšņi izdzirda Elku nākam atpakaļ. Aizvēris durvis, seržants gribēja tās noslēgt, kad neviļus izdzirda aiz muguras vāju troksni. Viņš strauji pagriezās uz to pusi, tomēr bija jau par vēlu. Viņa skatiens vēl paguva uztvert balto masku, tad spēcīgs sitiens pa galvu apdullināja Elku, un viņš bez samaņas nogāzās uz grīdas.

Cilvēks ar balto masku klusi izslīdēja no dzīvokļa, pamezdams durvis pievērtas. Tad viņš steigšus devās augšup pa kāpnēm un, izlīdis pa vaļā atstāto logu, nokļuva uz ugunsdzēsības trepēm, kas veda pagalmā. Viņš zināja, ka tur nav neviena sarga.

Desmit minūtes vēlāk kāds no detektīviem, kas līdz šim bija novērojis ielu, uzkāpa augšā, lai palīdzētu Elkam pārmeklēt dzīvokli. Ieejot dzīvoklī, viņš izdzirda klusus vaidus. Nākamajā acumirklī viņš ieraudzīja līdz pēdējam saniknoto seržantu.

12

Virsinspektors Mesons bija slavens ar to, ka varēja gulēt ikvienā vietā un laikā. Kad policijas auto sasniedza Skotlendjardu, Miks tikai ar pūlēm viņu uzmodināja.

Turpretim Mihaels Kvidžlejs vēl nekad savā mūžā nebija juties tik modrs kā šonakt.

Iegājis savā birojā, Mesons vispirms ielūkojās telefonogrammu pierakstu burtnīcā, tomēr neatrada tur neko interesantu. Arī no Breja vēl nebija ziņu. Landoru nopratināšana viņu dzīvoklī sākās vēl tikai pēc stundas ceturkšņa.

Mihaels ielūkojās pulkstenī. Gulētiešanai bija par vēlu, jo viņš gribēja jau rita agrumā apmeklēt Ženiku.

—    Jūs varat vēlāk piezvanīt, — Mesons sacīja. — Tad pastāstīšu jums, kas šajā laikā būs noticis. Kas attiecas uz gredzenu, man vajadzēs vēl personīgi pārrunāt šo lietu ar mis Hārmani. Varbūt jūs varētu iekārtot mums satikšanos kaut kur pilsētā, jo es negribētu dāmu velti uztraukt ar uzaicinājumu ierasties Skotlendjardā.

Mihaels bija no sirds pateicīgs viņam par šādu smalkjūtību.

—    Kā policists jūs tiešām esat par daudz pieklājīgs, Meson.

—    Es vienmēr tāds esmu, — virsinspektors atbildēja.

Izgājis no Skotlendjarda, Miks bridi šaubījās, vai tomēr nederētu doties mājup un vēl dažas stundas nosnausties. Pēkšņi viņam garām aizjoņoja kāds auto. Neraugoties uz tā loti ātro gaitu, Miks tomēr paguva saskatīt pie stūres sēdošā Gregorija Vaiksa labi pazīstamo seju.

—    Vai jums vajadzīgs auto, mister Kvidžlej?

Kāds policists stāvēja viņam līdzās. Šī iecirkņa ierēdņi gandrīz visi pazina Miku Kvidžleju.

—   Nē, pateicos. Vai redzējāt GregOriju Vaiksu, kas nupat pabrauca šeit garām?

—     O, jā. Vecais atkal sācis strādāt. Pēdējā laikā viņu tikai reti kad varēja sastapt taksometru izīrēšanas vietās. Gandrīz likās, it kā tas ar nolūku izvairītos no sastapšanās ar saviem biedriem.

Naktīs policisti mēdz kļūt visai runīgi. Tomēr Mikam nebija nekāda prieka ielaisties bezgalīgās sarunās. Bet tad viņam ienāca prātā trakā klaidoņa mīklainā piezīme, un viņš strauji grozīja savu iepriekšējo nodomu. Pasaucis tuvāko taksometru, viņš lika šoferim braukt uz Tidalbasinu. Tā kā Gcllova aleja nekad negulēja, tad viņš cerēja nakts laikā ievākt tur vairāk ziņu nekā dienā.

Ščls ieradās Skotlendjardā tieši tajā mirkli, kad pa telefonu tika ziņots, ka inspektors Brejs ar abiem Landoriem jau atrodas ceļā.

Misters Mesons atlaidās savā atzveltnes krēslā un apmierināts berzēja rokas. Tad viņš uzdeva Šēlam ataicināt misteru Venderu no identifikācijas nodaļas.

Misters Venders bija maza auguma plecīgs cilvēks baltām ūsām un milzīgām raga brillēm. Viņš vēl bija ģērbies smokingā, jo bija ieradies darbā tieši no teātra izrādes.

—    Nāciet vien iekšā, Čarlij, — Mesons sacīja. — Bet, pirms sākam runāt par pirkstu nospiedumiem, pasakiet man, kas tas ir?

Viņš izņēma no kabatas mazo stikla pudelīti un nolika to uz rakstāmgalda.

Venders vērīgi aplūkoja plānā stikla stobriņu.

—   Laikam gan betilamonāls. Esmu bieži redzējis to šādā iesaiņojumā. Kur jūs to ņēmāt?

Mesons pastāstīja. "

—    Un ko vēl jūs vēlētos zināt? — Venders jautāja.

—    Vai mums ir kādas ziņas par Landoriem?

Venders noraidoši pamāja ar galvu.

—     Nē, ja nu varbūt ar kādu citu vārdu… Šiem noziedzniekiem loti patīk mainīt savus vārdus. Un te būs manas izmeklēšanas rezultāti. — Viņš nolika uz galda dažas aprakstītas papīra lapiņas.

—    Vai jums ir noslepkavotā pirkstu nospiedumi?

Venders pasniedza viņam kādu kartīti. Mesons uzmeta skatu melnajiem traipiem, no kuriem neko nesaprata.

—    Vai šis cilvēks mums ir zināms? — viņš jautāja.

—    Zināms?! — Venders iesaucās. — Donalds Arturs Batemans — Donalds Arturs — Donalds Makintošs… Viņam jau ir vairāk pseidonīmu nekā īstai filmu zvaigznei!

Mesons sarauca pieri.

—     Donalds Arturs Batemans? Šis vārds man tomēr šķiet pazīstams. Es taču pats nodevu viņu tiesai par ielaušanos!

—    Par krāpšanu, — Venders pārlaboja. — 1919. gadā, divpadsmit mēnešu pārmācības namā.

Mesons pamāja ar galvu.

—    Pareizi, par krāpšanu. Viņš bija apkrāpis kādu cilvēku par trim tūkstošiem mārciņu, uzņemdamies starpniecību īpašuma pirkšanā. Tā bija viņa specialitāte. Un arī par izspiešanu viņš jau ir sodīts. Vēlāk viņš aizceļoja no Anglijas.

—    Un ārzemēs nomira — vismaz tā tika ziņots. Te būs, — lūdzu.

Mesons izlasīja ziņojumu.

„Pieteikts kā miris Persā, Rietumaustrālijā, 1923. gadā. Pieteikums apšaubāms. Drīzāk domājams, ka izceļojis uz Dienvidāfriku." — Hm… Bet nu viņš tiešām ir beigts! — Viņš domīgi lūkojās dokumentā. — Krāpšanas, izspiešanas… protams, arī precējies viņš bija vismaz kādu duci reižu. — Tad viņš sāka skali lasīt nākamo izziņu: — „Prāvā pret Valteru un Tomasu Fersiem, kas aplaupīja Vēmaras banku, Batemans uzstājās kā liecinieks un netika sodīts. Valteram Fcrsam piesprieda astoņus, Tomasam — trīs gadus cietumsoda. Valters bija recidīvists, Tomass tikai dažus mēnešus pirms nozieguma pastrādāšanas ieradies Austrālijā. Pēdējais par labu uzvešanos tika atbrīvots no cietuma jau pēc diviem gadiem. Kamēr abi brāli atradās cietumā, Batemans nozuda kopā ar Tomasa jauno sievu." — Mesons pacēla galvu. — Tā ir Lorna, — viņš sacīja, tad turpināja lasīt: —„Valters Ferss nomira cietumā 1925. gadā." Tātad Tomass ir slepkava, Lorna ir viņa sieva, Batemans noslepkavotais. Nozieguma iemesli nu mums ir skaidri. Bet ko mēs zinām par Tomasu? Vai mums ir kādas ziņas par Austrāliju?

.Venders nolika uz galda trīs biezus sējumus un atšķīra vienu no tiem.

—    Mums ir visas ziņas, — viņš lepni atbildēja. — Redzat šeit: „Slepeni. Ziņas par personām, kas 1922. gadā notiesātas par smagiem noziegumiem Viktorijas štatā." — Misters Venders pāršķīra dažas lapas. — „Feltons, Fergesons, Ferrovs, Ferss" — tepat jau ir: „Tomass Ferss, sk.

6.    sējuma 13. Ipp."

Viņš piebīdīja grāmatu Mesonam, kas ar lielu interesi izlasīja īsas, bet izsmeļošas biogrāfijas veidā sastādīto izziņu:

„Tomass Ferss uzaudzis Anglijā, līdzekļus viņa izglītībai devis brālis Valters. Ierodoties Austrālijā, Tomass, jādomā, nav neko zinājis par brāļa noziedzīgo darbību. Fersu vārds, bez šaubām, bijis pieņemts (sk. V. Ferss, 8. sēj.

7.    Ipp.). Ar šo vārdu viņš apprecējis arī Lornu Vestonu, ar kuru iepazinies izceļošanas laikā. Pēc vīra notiesāšanas viņa nozudusi. Kad Tomass ticis atbrīvots no cietuma…"

Tālāk Mesons lasīja pie sevis un tad ar troksni aizcirta grāmatu.

—   Šo laužu identitāte nu ir pilnīgi konstatēta. Arī motīvs pietiekami skaidrs ikvienam, kas nav pilnīgi uz galvas kritis. Tomass izceļo uz Austrāliju, mēnesi vēlāk viņš tiek apcietināts par bankas aplaupīšanu, un tam piespriež trīs gadus cietumsoda. Donalds Arturs Batemans kā apsūdzības liecinieks tiek cauri bez soda un pazūd kopā ar Lornu. Tomass atgriežas Anglijā, un vakar kaut kādā veidā ir saticies ar Donaldu. Nu mums vispirms jāizdibina, vai Tomass Ferss un Luijs Landors ir viena un tā pati persona. Ja tas tā būtu, tad problēma būtu atrisināta.

Uz galda gulēja vēl daži papīri. Mesons paņēma tos rokās.

—     Kas tas tāds? — viņš jautāja.

Tas bija kāda īkšķa nospieduma palielināts uzņēmums.

—   To mēs atradām uz pulksteņa vāka, — Venders paskaidroja. — Harijs Lemborns, protams, tas ir tikpat kā vizītkarte. Šis vīrs ir jau piecas reizes sodīts…

—   O, to es pazīstu loti labi! — Mesons viņu pārtrauca. — Pateicos, Čarlij. Šonakt jūs vairs neesat man vajadzīgs.

Venders jau bija aizgājis, kad kabinetā ienāca Brejs, starodams uzvaras priekā.

—    Es atvedu abus Landorus, — viņš ziņoja.

Mesons pacēla acis no dokumentiem.

—    Vai likāt arī pārmeklēt viņu dzīvokli?

—    To es uzdevu Elkam.

Mesons pamāja ar galvu.

—    Nu, kā tie abi izturas?

—    Nezinu, kā lai to pasaka. Es droši vien būtu dabūjis zināt no viņiem visu, bet diemžēl seržants Elks ir pārāk iedomīgs. Es negribu sūdzēties par viņu, bet cilvēks tiešām noklust visai nepatīkamā stāvoklī, ja kāds no viņa apakšniekiem vienkārši izrauj tam nopratināšanas vadību no rokām un izturas pret to kā pret tukšu gaisu.

—   Arī ar mani viņš rīkojas gluži tāpat, — Mesons labsirdīgi pasmaidīja. — Jums tiešām nav iemesla ļaunoties uz viņu. Šie sasodītie priekšraksti par nopratināšanas vadību taču tik ļoti kavē izmeklēšanu, ka mums jābūt laimīgiem, ja atrodas kāds ierēdnis, kas tos pilnīgi ignorē. Vēlāk tad visu atbildību var novelt uz viņa pleciem. Ievediet tos ļaudis!

Brejs jau bija izgājis, bet Mesons arvien vel smaidīja. Elks bija vienkārši nelabojams, bet savā ziņā arī neatsverams. Zel tikai, ka viņam nekad neveicās un viņš nevarēja izturēt pārbaudījumu, kas bija nepieciešams inspektora pakāpes iegūšanai. Un Mesons jau ceturto reizi apņēmās lūgt policijas priekšnieku, lai tas paaugstinātu Elku bez eksāmena.

Durvis atvērās, un Inese ar savu viru ienāca. Viņa bija mierīgāka, nekā virsinspektors bija domājis. Viņš gāja tai pretim un laipni sniedza roku. ŠI negaidītā laipnība pārsteidza jauno dāmu.

—     Ļoti nožēloju, ka man nakts vidū bija jāaicina jūs šurp, misis Landora, — virsinspektors iesāka. — Es nebūtu apgrūtinājis ne jūs, ne arī jūsu vīru, ja lieta nebūtu tik nopietna. Ari mēs no savas puses darām visu iespējamo, lai uzvarētu taisnība. — Viņš pats piebīdīja sievietei krēslu, kamēr Šēls atnesa otru sēdekli — misteram Landoram. — Ceru, ka neesam sagādājuši jums pārāk daudz rūpju. Bet šādos gadījumos bieži vien nākas ciest arī pilnīgi nevainīgiem pilsoņiem.

—    Attiecībā uz mani tas nemaz nav tik ļauni, — Landors atbildēja, — bet mana sieva, protams, ļoti uztraucas par šo lietu.

—     To es pilnīgi saprotu, — Mesons piekrita, tad pavērsās pret Brcju. — Ko īsti misters Landors jums pastāstīja?

Brejs izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu, kur bija atzīmējis visus Landoru izteicienus.

—    Misis Landora bijusi pazīstama ar noslepkavoto, un arī misters Landors to mazliet pazinis. Abas simtmārciņu banknotes, kas atrastas nogalinātā kabatā, viņš nosūtījis misteram Batemanam kā aizdevumu. Te jāpiebilst, ka šis fakts tika apliecināts tikai pēc tam, kad misters Landors bija noteikti apgalvojis, ka nekad neesot pazinis Donaldu Batemanu.

Mesons pamāja ar galvu.

—     Bet pēc tam viņš tomēr atzinās, ka ir to pazinis?

—    Jā. Viņš sacīja arī, ka nekad neesot bijis Tidalbasinā. Misis Landora paskaidroja, ka noslepkavotais kādreiz bijis tai loti tuvs draugs, bet vairākus gadus viņa neesot to redzējusi. Dzīvoklī es atradu jostu, kas domāta diviem nažiem. Viens no nažiem atradās savā vietā, — viņš nolika to uz galda, — bet otra nebija.

Misters Mesons paņēma dunci uh aplūkoja tā maksti, uz kuras zelta plāksnītē bija iegravēta monogramma.

—    L. L. — tie ir jūsu iniciāli?

Landors pamāja ar galvu.

—    Un kur tad ir otrs nazis?

Brejs atkal ielūkojās savā piezīmju grāmatiņā.

—    Misis Landora teica, ka tas esot pazudis. Abus dunčus viņas vīrs ieguvis kādās sacensībās kā atzinības balvu par nažu mešanu. — Viņš aizvēra grāmatiņu. — Tie ir visi viņu izteicieni.

Mesona seja bija kļuvusi loti nopietna.

—    Vai jūs atzīstat, ka esat snieguši inspektoram Brejam šādus paskaidrojumus?

Abi aizturētie atbildēja apstiprinoši.

—    Vai vēlaties savas liecības vēl papildināt vai pārlabot?

—     Nē, — Luijs atbildēja.

—    Tad es vēl gribētu aizrādīt, — Brejs atsāka, — ka misteram Landoram uz vaiga ir puns. Viņš saka, ka esot uzskrējis virsū skapja durvīm, taču misis Landora paskaidroja, ka punu viņas vīrs dabūjis, kritot uz ielas bruģa.

—     Vai jūs nepaskaidrotu šo lietu tuvāk? — Mesons jautāja.

Landors papurināja galvu.

—     Nē, to cs nevēlos darīt.

—Vai jūs neiebildīsiet, ja es uzdošu vēl dažus jautājumus?

Luijs mirkli vilcinājās.

—     Nē, — viņš beidzot sacīja.

—    Varbūt jūsu kundzei ir iebildumi pret to?

Inese atbildēja noraidoši.

—     Es pūlēšos runāt pēc iespējas īsi, jo labi saprotu, cik nepatīkama jums šī lieta. Vai jūs kādreiz esat bijis Austrālijā?

Viņam par izbrīnu, misters Landors atbildēja bez mazākas vilcināšanās.

—    Jā, pirms daudziem gadiem, ceļojot kopā ar tēvu, bet toreiz es vēl biju loti jauns.

—    Vai toreiz vai arī kur citur jums ir gadījies sastapties ar Donaldu Arturu Batemanu?

Luijs to noliedza.

—   Jūs teicāt, ka nekad neesot bijis Tidalbasinā, bet ja nu es saku, ka jūs esat pazīts tieši tajā brīdī, kad Endlistrītas tuvumā uzbrukāt Batemanam, vai ari tad jūs vēl liegsieties?

Mesons tikai gribēja samulsināt viņu ar šo jautājumu, un tas arī izdevās.

—     Nē, es neliegšos.

Mesons laimīgi smaidīja.

—    Tas ir ļoti prātīgi no jūsu puses. Nav taču nekādas vajadzības mēģināt to noslēpt. Un nu aizmirstiet visu, ko esat sacījis misteram Brejam, arī mēs to aizmirsīsim, — viņš smaidīdams turpināja. — Jūs pūlaties būt uzmanīgs, lai novērstu no sevis vai savas kundzes kādas iedomātas briesmas. Bet ar to jūs tikai arvien vairāk sapinaties pretrunās un vēršat uz sevi aizdomas. Tātad, no kā īsti jūs baidāties?

Luijs izvairījās no virsinspektora skatiena.

—    Jūs droši vien noklusējat ko tādu, kam nav nekādas nozīmes. Bet neaizmirstiet, — Mesons uzsvēra katru vārdu, — ka man ir pietiekami daudz faktu, lai apsūdzētu jūs slepkavībā! Jūs esat bijis Tidalbasinā; slepkavība pastrādāta ar ieroci, kas uz mata līdzinās šim nazim; jūs esat devis noslepkavotajam naudu… Kādēļ jūs to darījāt?

Landors stūrgalvīgi klusēja.

—     Jūs bijāt nokļuvis izspiedēja rokās, vai nav tiesa? — Mesons turpināja.

—    Jā, — Inese atbildēja, — tā ir pilnīga patiesība, to es varu apzvērēt.

—   Tā jau es tūliņ domāju… — viņš apklusa, it kā gaidot atbildi.

—    Es nevēlos sniegt paskaidrojumus šajā lietā, — Luijs ātri iesaucās.

—     Tātad jūs vēlaties labāk sēsties uz apsūdzēto sola un ļaut apvainot sevi slepkavībā? Un arī jūsu kundze ir ar to mierā?

Inese māja ar galvu, uztraukumā nespēdama izrunāt ne vārda.

—     Nu, labi. Tātad jūs bijāt kļuvis par upuri naudas izspiedējam?

—    Jā, — Inese vājā balsī atbildēja.

—    Ko tad jūs īsti esat izdarījis? Vai esat kādu noslepkavojis vai aplaupījis? — Pēkšņi Mesons pasmaidīja, kas šķita pavisam nevietā. — Ā, nu es zinu, divsievība!

—    Nē, — Luijs atteica.

—   Šis Batemans bija jūsu vīrs, — Mesons turpināja, pamādams ar galvu Inesei. — Un viņš bija vēl dzīvs, kad jūs apprecējāt savu .tagadējo vīru. Vai tā nav?

—    Es domāju, ka viņš ir miris, — jaunā sieviete klusu atbildēja. — Es biju pilnīgi pārliecināta par to, jo lasīju par viņa nāvi avīzē un man vēl tagad ir šī ziņojuma izgriezums. Kad vēlāk viņu atkal satiku, viņš atzinās, ka izplatījis šādas baumas tikai tādēļ, lai sajauktu policijai pēdas. Es zvēru, ka man nebija ne mazākās jausmas par visu to!

Mesons apmierināts atlaidās krēsla atzveltnē.

—    Arī Skotlendjardam tas nebija zināms, misis Landora. — Viņš norādīja uz dokumentu kaudzi, kas gulēja tā priekšā uz rakstāmgalda. — Mums te ir oficiāls ziņojums no Austrālijas, ka viņš miris. Mans Dievs, bet kādēļ tad jūs baiļojāties? Divvīrība šādos apstākļos taču nav nekāds pārkāpums! Jums būtu uzlikts vienīgi neliels naudas sods par labu kādam labdarīgam mērķim. Kad jūs viņu pēdējo reizi redzējāt?

Laulāto draugu skatieni sastapās, un Luijs pamāja ar galvu.

—    Vakar, — Inese atbildēja.

—   Jūs jau kopš četrām dienām esat zinājuši, ka viņš ir Londonā, — Brejs piebilda. — To man stāstīja jūsu kalpone.

Jaunā dāma mirkli vilcinājās.

—     Viņš rakstīja mums… Sākumā es nemaz negribēju ticēt, ka viņš tiešām vēl dzīvs.

Un nu viņa izstāstīja visu sīki. Batemans zinājis, ka viņa dzīvo labos apstākļos, un pieprasījis naudu, draudēdams pretējā gadījumā klaji apvainot viņu divvīribā. Anglijā viņš ieradies bez centa kabatā, jo ceļojuma laikā nospēlējis savu pēdējo naudu kārtīs. Bet viņam bijušas spīdošas izredzes.

—   Jā, — Mesons mierīgi noteica, — es zinu ari tās dāmas vārdu. — Viņš nu bija nonācis līdz nopratināšanas grūtākajam punktam. — Tātad viņš apmeklēja jūs dzīvoklī, kad tas bija?

—    Vakar.

—    Vai viņš bija ieradies pēc naudas?

—    Nē, to mēs nosūtījām viņam pa pastu.

—    Kādēļ tad viņš bija nācis? Lai izteiktu jums pateicību?

Viņa klusēja, un Mesons redzēja, kā viņas lūpas raustījās.

—    Vai viņš bija uzmācīgs?

Brejs, kas stāvēja līdzās jaunajai sievietei, vēl laikā paguva to uztvert uņ nosēdināt krēslā.

—    Nejautājiet viņai vairāk neko, — Landors lūdza. — Jūs varat dabūt zināt visu arī no manis.

—    Arī man tā šķiet, — virsinspektors piekrita. — Kad jūs vakar pārnācāt savā dzīvoklī? Vai pēc tam, kad Batemans jau bija saticies ar jūsu kundzi?

—    Es pārnācu drīz pēc tam un sastapu viņu kāpnēs. Bet es nezināju, kas viņš ir.

—    Vai kundzi jūs atradāt stipri uztrauktu? Vai viņa stāstīja jums, kas noticis?

Luijs pamāja ar galvu.

—    Un tad jūs sekojāt viņam?

—    Jā, — viņš īsi atbildēja.

—    Un paņēmāt līdzi nazi, kas izskatījās uz mata tāds kā šis?

Inese pietrūkās kājās.

—   Tie ir meli! Viņš nav dzinies tam pakal ar nazi! — viņa dedzīgi iesaucās. — Donalds pats bija to paņēmis, viņš atņēma to man. Pateikšu jums visu patiesību. Es gribēju viņu nonāvēt, jo ienīdu par visām tām ciešanām, ko viņš bija man sagādājis, par to, ka viņš ar savu nekrietno, bezgodlgo dzīvi noveda kapā manu vienīgo bērnu!

Iestājās dzijš klusums, kuru traucēja vienīgi viņas uztrauktie elpas vilcieni.

—    Un viņš atņēma jums nazi? — Mesons beidzot jautāja.

—    Jā. Viņš teicās uzglabāt to kā piemiņu. Vai zināt, ko viņš prasīja no manis? Lai es atkal dzīvojot kopā ar viņu! — Viņas balss pārtrūka.

Mesons piegāja pie viņas un, saņēmis tās roku savējā, saudzīgi nosēdināja viņu atpakaļ krēslā.

—   Tikai mieru, misis Landora! Neuztraucieties. Tas ir loti labi, ka jūs izstāstījāt man visu. — Tad viņš pievērsās Luijam: — Tātad jūs sekojāt šim cilvēkam līdz Tidalbasinai, kur jums izcēlās sadursme. Vai jūs zinājāt, ka viņam kabatā ir nazis?

—    Man nebija par to ne jausmas, kamēr sieva nepateica man to pa telefonu. Neesmu nazi ne redzējis, ne ari lietojis.

—    ICādēl tad jūs aizbēgāt?

Luijs mirkli vilcinājās ar atbildi.

—     Man šķita, ka esmu viņu nonāvējis… Mana sieva jau iepriekš brīdināja mani neaizskart Donaldu, jo viņš slimoja ar sirdskaiti.

Mesons pamāja ar galvu.

—    Un tādēļ viņš pastāvīgi nēsāja klāt betilamonālu?

—    Jā, — Inese atbildēja. — Viņam pastāvīgi bija klāt maza pudelīte ar šīm zālēm, kuras viņam palīdzēja lēkmju brīžos.

Mesons lēnām pastaigājās pa istabu turp un šurp.

—    Jūs mētāties bēgt un nejauši atradāt kādus nenoslēgtus vārtiņus, pa kuriem iekluvāt „Eastern Trading Company" noliktavu pagalmā. Un tas būtu viss, ko jūs šajā lietā zināt?

—    Jā, tas ir viss, — Landors pārliecinošā balsi atbildēja.

—    Tātad nazi jus neesat lietojis?

—    Nē, to es varu apzvērēt.

—  Vai tad jūs nedzirdējāt troksni un kņadu, ko mēs sacēlām notikuma vietā?

—    Nē. Es meklēju kādu izeju no pagalma un izvairījos uzturēties vārtu tuvumā. Tad es noslēpos aiz kastēm, kas bija sakrautas pagalma vienā stūri, un…

Šajā acumirklī durvis tika strauji atrautas, un Mesons pārsteigts uzlūkoja cilvēku, kas stāvēja uz sliekšņa. Tas bija seržants Elks. Viņa seja bija apsaitēta. Turēdamies pie durvju stenderes, viņš ar ļaunu skatu uzlūkoja Breju.

—    Kas tad jums noticis? — Mesons izbrīnā iesaucās.

—    Nepieskarieties man! — Elks nikni norūca, kad Brejs gribēja tuvoties tam, lai palīdzētu. Tad viņš pievērsās Inesei: — Vai pirms vīra pārnākšanas jūs nemanījāt savā dzīvoklī nekā aizdomīga?

—   Jā gan, man šķita, it kā vestibilā būtu kāds staigājis.

—    Pilnīgi pareizi! Viņš bija noslepies kaut kur dzīvoklī un, kad es gribēju ieiet, notrieca mani gar zemi. Bet bez atslēgas viņš taču nevarēja tur iekļūt!

—     Sadursmē ar Batemanu es nozaudēju savas atslēgas, — Luijs paskaidroja. — Tikai pārnācis mājās, es ievēroju, ka tās izkritušas. Redziet!

Viņš parādīja zelta saitīti, kas nokarājās no viņa bikšu kabatas. Tās gals bija notrūcis.

Elks grīļodamies piegāja pie Luija un uzlika roku viņam uz pleca.

—   Vai jūsu rakstāmgalda atvilktnē glabājās kādas vērtslietas vai varbūt nauda?

Landors nobāla.

—    Tur bija nauda, pases un biļetes, — viņš aizsmakušā balsi paskaidroja. — Mēs gribējām jau rīt atstāt Angliju..

—     Cik naudas tur bija? — Elks jautāja.

—    Apmēram trīs tūkstoši mārciņu, — Luijs atbildēja.

Seržants skarbi iesmējās.

—    Un nu tur nav vairs ne centa! Atvilktne ir uzlauzta un tās saturs izņemts. Un es varu pastāstīt jums vēl vairāk, Meson. —Šī pārāk draudzīgā uzruna šoreiz palika neievērota. — Puisis, kas notrieca mani gar zemi, bija pats Bālģīmis! Tikai neiedomājieties, ka esmu to safantazējis…

—    Protams, tas bija Bālģīmis. Neviens cits tas nevarēja būt. To es jau sen zināju!

13

Mihaels Kvidžlejs līdz šim nebija ne dienā, ne naktī viens pats gājis pa Gellova aleju un nu, sasniedzis šo ieliņu, vilcinādamies palika stāvam. Velti viņš lūkojās apkārt pēc kāda policista, kam varētu piebiedroties. Viņš nožēloja, ka bija atlaidis šoferi.

Un tomēr šī ieliņa gandrīz ne ar ko neatšķīrās no citām. Ikvienā lielpilsētā ir tūkstošiem šādu ielu. Beidzot Miku tomēr nomierināja doma, ka iedzīvotāji šajā laikā visi jau gul, kaut gan Mesons mēdza apgalvot, ka tie vispār nekad neguļot. Bet virsinspektoram reizēm patika pārspīlēt. Miks pacēla acis uz Merforda klīnikas fasādi. Augšējā stāvā logi bija vaļā, tur laikam atradās ārsta guļamistaba.

Saņēmis visu drosmi, Mihaels beidzot iegriezās tumšajā ieliņā. Visapkārt valdīja kapa klusums, un nevienā logā neredzēja gaismu. Vai nu vējš, vai arī kāds cilvēks ar ļauniem nolūkiem bija nodzēsis laternu ielas viņā galā, un Mikam bija jātaustās gar namu sienām. Gabaliņu nogājis, viņš pēkšņi apstājās, un to sagrāba paniskas bailes. Viņš izdzirda apslāpētu vaidu, kas sāpīgi izskanēja apkārtējā klusumā.

No kurienes nāca šī skaņa? Viņš palūkojās apkārt, tomēr neko nespēja saskatīt. Vaids vēlreiz baigi iztraucēja nakts klusumu, un šoreiz Mikam likās, ka tas atskanējis tepat tuvumā. Jauneklis palika stāvam, apņēmies šo lietu noskaidrot, bet skaņa vairs neatkārtojās. Tās vietā viņš izdzirda klusu ņirgāšanos, kas lika pierei pārklāties ar izbaiļu sviedriem.

—    Ejiet vien tālāk, avīžu rakstītāji — kāda aizsmakusi balss sacīja. — Neviens jums neko nedarīs.

Miks tūliņ pazina šo balsi, kaut gan tās īpašnieku nevarēja saskatīt. Tas bija trakais klaidonis, ar kuru Mesons pirms dažām stundām bija sarunājies.

—    Mēs esot žurkas, ko? Mums esot acis kā žurkām? Es jau gan dzirdēju, es dzirdu visu!

Mihaels devās uz to pusi, no kurienes nāca balss, un beidzot neskaidri saskatīja kādu tumšu stāvu, kas bija atspiedies pret nama sienu.

—     Es zinu, kur jūs ejat, — ārprātīgais čukstēja. — Jūs gribat redzēt, kas īsti nav kārtībā ar veco Gregoriju, tas ir loti gudri no jums, loti gudri! Jūs esat vēl apķērīgāks nekā Mesons. — Pēkšņi viņš satvēra Mika mēteļa piedurkni. — Es jums ko pateikšu. — Viņa čukstēšana kļuva vēl noslēpumaināka. — Policijas ārsts arvien vēl nav atrasts, kaut gan viņi meklē to jau visu nakti. — Vecais atkal sāka smieties. — Visi policisti un naktssargi Tidalbasinā meklē veco Rcdu! Vai jums šķiet, ka viņš ir labs ārsts? Es gan tā nedomāju. Es nekad negrieztos pie viņa pēc padoma. Izjokojiet taču reiz šos policijas iecirkņa laudis un pastāstiet tiem, ka vecais Reds gul kādā automobili! — Viņš atlaida Mihaela piedurkni. — Zilģīmis guļ uz kāpnēm Gregorija durvju priekšā. Zilģīmis, nevis Bālģīmis!

Un atkal Kvidžlejs izdzirda viņa klusos, gārdzošos smieklus, ko beidzot nomāca dobja klepus lēkme. Nepatīkamu jūtu pārņemts, Miks turpināja ceļu, līdz sasniedza namu Nr. 9. Piedzērušais, ko viņš jau pirmīt bija redzējis, arvien vēl gulēja vecajā vietā, atbalstījis muguru pret Gregorija Vaiksa dzīvokļa durvīm. Nevēlēdamies satikties ar ārprātīgo, Miks pārgāja ielas otrā pusē, tomēr klaidonis atkal sagaidīja to ielas stūrī.

—    Vecais Gregorijs ir atgriezies jau kopš stundas ceturkšņa. Tik vecam vīram kā viņš gan nevajadzētu vairs strādāt šofera darbu. Un es esmu vienīgais, kas zina, kādēļ viņam nevajadzētu to darīt! Protams, arī doktors Merfords to zina, bet viņš nekad neizpauž savu pacientu noslēpumus. Un kas tad īsti nav kārtībā ar veco Gregoriju Vaiksu? To mēģiniet uzminēt pats!

To teicis, klaidonis klusi nozuda tumsā. Viņa noslēpumainie vārdi un baigā apkārtne sāka krist Mikam uz nerviem un, tikai sasniedzis policijas iecirkni, viņš daudzmaz nomierinājās. Viņš uzdeva dežurējošam seržantam kādu jautājumu.

—     Nē, doktoru Redu mēs vēl neesam atraduši. Upes policija arvien vēl turpina viņa meklēšanu. Man šķiet, mēs galu galā vēl atradīsim viņu tā otrajā dzīvoklī pie Lengemas laukuma. — Ja vēlaties satikt misteru Mesonu, tad uzgaidiet, viņš pašreiz ir ceļā uz šejieni.

—     Kādēļ viņš brauc šurp? — Miks izbrīnījies jautāja.

Tomēr seržants nevarēja vai arī negribēja to reportierim paskaidrot.

—       Es personīgi nemaz neuztraucos Reda dēļ, — ierēdnis turpināja. — Tas ir dīvains, vecs ērms. Neviens pat nezina, cik vecs viņš īsti ir. Bet cilvēkam ar naudu gan nevajadzētu klaiņot pa šo apvidu.

—    Vai tad viņam ir daudz naudas?

—     Kaudzēm. Kāda paciente atstājusi viņam pēc savas nāves milzīgu bagātību. Ja viņš būtu labāks ārsts, dāvinātāja droši vien būtu vēl dzīva, — viņš sarkastiski piebilda.

Brīdi vēlāk ieradās arī Mesons ar Breju un Šēlu. Virsinspektors draudzīgi apsveica Miku, bet jautrais smaids viņa sejā izdzisa, līdzko tas bija noklausījies dežurējošā seržanta ziņojumu.

—    Kā, Reds arvien vēl nav atradies? — viņš pārsteigts iesaucās. Brīdi viņš klusēdams stāvēja kamīna priekšā un sildīja rokas. Beidzot viņš savā parastajā, mierīgajā balsī atsāka: — Taisnību sakot, tas mani pārāk neuztrauc. Reds ir jocīgs cilvēks, un man biežāk gadās dusmoties uz viņu nekā uz visiem citiem, kaut gan es pūlos to neizrādīt. Man tomēr šķiet, ka nav iemesla bažīties par viņa nozušanu.

—    Bet man ir kaut kas ziņojams, un tas sagādās jums patiesas bažas, — Miks sacīja.

Virsinspektors uzmeta viņam ātru skatienu.

—    Tas jau izklausās gandrīz kā draudi. Nu labi. Vai mēs varam ieiet jūsu istabā, Brej?

Inspektors izskatījās visai neapmierināts, jo viņš netika aicināts uz šo apspriedi.

Aiz kabineta noslēgtajām durvīm Miks atklāja virsinspektoram savas visslepenākās aizdomas.

—    Arī es jau esmu par to domājis, — Mesons sacīja, vērīgi noklausījies viņa stāstā. — Es negribu mazināt vai piesavināties sev jūsu nopelnus, Mik, bet vecais Gregorijs Vaikss tiešām ir godīgs, krietns cilvēks. Es pazīstu viņu jau kopš manas bērnības. Savā ilgajā darbības laikā viņš nodevis policijai daudz vairāk atrastu vērtību nekā jebkurš cits šoferis.

—    Vai viņš neklibo? — Mihaels jautāja.

Mesons sarauca pieri.

—    Jā, — viņš lēnām atbildēja. — Viņš reiz kritis no šofera sēdekļa un pārlauzis kāju. Protams, viņš klibo! Dīvaini, ka es biju to piemirsis, — viņš domīgi piebilda.

—    Jūs teicāt, ka arī tas cilvēks, kurš bijis misis Vestonas dzīvoklī, klibojis.

—     Jā. Es tomēr neredzu nekāda sakara starp abiem šiem gadījumiem, — viņš iesmējās. — Jau pati šī doma man šķiet absurda! Šim cilvēkam ir sešdesmit septiņi gadi, un nekad viņš vēl nav izdarījis nevienu pārkāpumu.

—    Bet Gellova alejas klaidonis taču teica, ka ar viņu kaut kas neesot kārtībā.

Mesons paraustīja plecus.

—    Ir daudz traku cilvēku ar visādām teorijām, — viņš mazliet dzēlīgi piezīmēja. — Nē, par jums tas nebija domāts, Mihael.

—     Kā būtu, ja mēs aprunātos ar doktoru?

—    Ar Merfordu? Es taču nevaru nakts vidū izraut viņu no gultas un prasīt, lai viņš apstiprina kāda ārprātīga cilvēka nesakarīgos murgojumus. Un vai domājat, ka viņš būtu ar mieru sniegt man ziņas par saviem pacientiem? Ārsts to darīs varbūt vienīgi tajā gadījumā, ja viņam nāksies dot savu liecību tiesā un arī tad vēl viņš būs visai uzmanīgs.

—     Bet jūs taču varētu uzmodināt viņu kāda cita iemesla dēl, — Mihaels ieminējās. — Varbūt viņš varētu mums palīdzēt atrast Rcdu?

Sabāzis rokas bikšu kabatās, Mesons nervozi žvadzināja sīknaudu.

—       Cilvēks, kas bijis ielauzies misis Vestonas dzīvoklī, tiešām esot klibojis. Un nu man nāk atmiņā, ka Bālģīmis arī visos citos gadījumos klibojis. Tas atzīmēts arī viņa ārējo pazīmju aprakstā. Viņš parasti mēdzot braukt ar motociklu. Mihael, tas taču pilnīgi apgāž jūsu teoriju.

—    Motociklisti redzēti vienmēr un visās vietās, kur notiek kādi noziegumi, bet tas taču vēl nenozīmē, ka noziegumus pastrādājuši tieši šie motociklisti! Un neaizmirstiet, ka vēlu vakarā motocikls katrā ziņā saistītu gājēju uzmanību. Vai tādā gadījumā nav daudz ticamāk, ka Bālģīmis izmanto bēgšanai auto, ko pats arī vada?

—    Bet, no otras puses, ir visaugstākā mērā apšaubāmi, ka Gregorijs Vaikss būtu kļuvis par noziedznieku pēc tam, kad piecdesmit gadus bijis godīgs šoferis. Viņš ir iekrājis naudu, viņam nav ne radu, ne draugu, un turklāt viņš nedzer un nesmēķē. Nē, Mihael! Bet es jums pateikšu kas ir Bālģīmis: Toms Ferss!

—    Pie velna! Un kurš tad ir Toms Ferss? — Kvidžlejs izbrīnā iesaucās.

—    To jūs dabūsiet zināt, kad visa šī putra būs pietiekoši savārīta. Pašreiz mēs vēl tikai kurinām pavardu. — Viņš strauji piecēlās. — Es tūliņ likšu Brcjam piezvanīt doktoram Merfordam un pateikt, ka es vēlos ar to runāt.

Pavēris durvis, viņš deva inspektoram šo rīkojumu.

—    Sakiet viņam, ka esmu loti uztraucies doktora Reda dēl, un gribu pārrunāt ar viņu šo lietu.

Brejs izgāja.

—     Vai drīkstu jūs pavadīt? — Miks jautāja.

—   Jā, tikai jums būs jāuzgaida ārpusē, jo man nav tiesību ņemt jūs līdzi oficiālā apmeklējumā.

—   Turklāt viņš mani, kā liekas, ne visai labi ieredz, — Kvidžlejs piebilda, atcerēdamies doktora Merforda vēso izturēšanos pret sevi.

Ierodoties kopā ar Brcju un Šēlu klīnikā, Mesons atrada Merfordu jau apģērbušos. Ārsts paskaidroja, ka tikai īsi pirms sarunas pa telefonu ar Breju atgriezies no kāda pacienta apmeklējuma.

—    Garāmejot biju iegriezies arī slimnīcā un gribēju redzēt misis Vestonu, bet, tā kā viņa gulēja, tad ārsts uzskatīja par labāku viņu netraucēt.

—    Kad viņa būs tiktāl atspirgusi, ka varēs nodot liecību? — Mesons jautāja.

—    Ceru, ka jau rīt.

Ārsts paņēma no skapja viskiju, sodas ūdeni un glāzes un nolika visu to uz galda.

—    Diemžēl vairāk neko nevaru jums piedāvāt. Pats es pēc pulksten desmitiem nemēdzu dzert.

Arī viņš nezināja pateikt, kur varētu būt palicis doktors Reds.

—     Gan jau viņš atradīsies, — ārsts sacīja. — Un es galvoju, ka tad viņam sāpēs galva un viņš būs spiests lūgt uz dažām dienām atvaļinājumu.

—    Kas tad ar viņu, pēc jūsu domām, noticis?

—     Par to es labāk nerunāšu.

—     Jūs vispār esat loti noslēpumains, doktor, — Mesons sajauca glāzē viskiju un sodas ūdeni. — Esmu dzirdējis, ka jūs varētu novest pusi no Tidalbasinas iedzīvotājiem pie karātavām, bet otru pusi cietumā!

—   Ja es to spētu, tad droši vien ari izdarītu. Varat ticēt, ka šie ļaudis man nebūt nav simpātiski.

—    Bet Gregoriju Vaiksu jūs taču labi ieredzat?

Ārsta sejai pārslīdēja ēna.

—    Jā, viņu es labi ieredzu, — viņš lēnām atbildēja.

—     Kas tad īsti viņam noticis? Jūs taču ārstējat viņu? — Mesons jautāja.

Merfords mazliet pasmaidīja.

—       Es ārstēju daudz laužu, tomēr nemēdzu par tiem runāt, — pat arī ar augstākiem policijas ierēdņiem ne.

—    Bet ar viņu taču viss ir kārtībā?

Ārsts pamāja ar galvu.

—     Kad cilvēks sasniedzis septiņdesmit sešu gadu vecumu, tad nav jābrīnās par zināma fiziska nespēka iestāšanos. Es vienmēr brīnos par to, ko viņš savā vecumā vēl arvien veic. Un nekad es vēl neesmu viņu redzējis patiesi slimu vai noskumušu. Bet kādēļ jūs īsti tik ļoti interesējaties par viņu? — viņš uzmeta Mesonam vērīgu skatu.

—     Man pat šķiet, ka jūs esat atnākuši, nevis lai runātu par doktoru Redu, bet vienīgi, lai ievāktu kādas ziņas par Gregoriju Vaiksu. Šeit dzīvo kāds pusārprātīgs klaidonis, viņš agrāk esot bijis zābaku tīrītājs; ik reizes, sastopoties Gellova alejā, viņš stāsta man, ka ar Gregoriju Vaiksu kaut kas neesot kārtībā, varbūt arī ar jums viņš ir par to runājis?

Mesons mazliet samulsa.

—    Protams, arī man viņš ir stāstījis par to. Bet jūs taču nedomājat, ka esmu iztraucējis jūs nakts vidū, lai iztaujātu? Nē, es tikai vispār interesējos par veco Gregoriju.

Doktors Merfords sēdēja pie rakstāmgalda, sakrustojis rokas uz tā, un izskatījās loti noguris.

—    Tādā gadījumā vislabāk jautājiet viņam pašam. Nedomājiet, ka esmu tik atturīgs vienīgi sava amata pienākuma apziņas dēļ. Kur policija grib noskaidrot kādu smagu noziegumu, es labprāt palīdzu tai, ciktāl tas stāv manos spēkos. Bet es tiešām nespēju iedomāties, ka vecais nabaga Gregorijs būtu varējis izdarīt kaut ko netaisnu. Bez tam man ir arī personīgas dabas pienākumi pret viņu.

—    Vai ar viņa seju kaut kas nav kārtībā?

Merfords mirkli vilcinājās. — Jā, gandrīz tā varētu teikt.

—    Viņš lēnām pacēla acis uz Mesonu. — Jūs taču negribat sacīt, — viņa lūpas trīcēja, — ka šis vecais vīrs un Bālģīmis varētu būt viena un tā pati persona?

—     Nē, to es nekādā ziņā neapgalvoju, — virsinspektors pārmetoši atbildēja. — Esmu tikai ziņkārīgs. Atzīstos, šis vājprātīgais klaidonis sāk krist man uz nerviem. Rīt es pats izrunāšos ar Gregoriju.

—    Vai jums šķiet, ka ikviens cilvēks, kas slēpj seju zem audekla maskas, jau ir noziedznieks? — Merfords pēc brītiņa atsāka. — Nē, tā jūs, protams, nedomājat. To es jautāju tikai tādēļ, ka cilvēks, par kuru mēs pirmīt runājām, šovakar atkal ieradīsies pie manis. — Viņš ielūkojās pulkstenī. — Pēc desmit minūtēm viņam ir jābūt šeit.

—    Bālģīmis? — Mesons pārsteigts iesaucās.

—    Viņš zvanīja man pa telefonu īsi pirms jūsu ierašanās.

—    Sakiet, mister Mcrford, — Brejs iejaucās sarunā, — kā īsti šis cilvēks ir ģērbies, kad viņš apmeklē jūs?

Merfords mirkli pārdomāja.

—    Parasti viņš valkā garu, tumšu mēteli un melnu plat, mali.

—    Kādēļ viņš nāk tik agrā rītā? — Mesons jautāja.

—     Viņš saka, ka būtu ieradies jau agrāk, ja uz ielas nebūtu bijis tik daudz policistu. Jums gan var izlikties aizdomīgi, ka viņš bīstas no policijas, bet viņš ir pārmērīgi jūtīgs un vispār izvairās no cilvēkiem.

—    No kurienes viņš jums zvanīja?

—     Nezinu. Katrā ziņā ne no kāda ielas automāta, jo tādā gadījumā zvans būtu skanējis bez pārtraukuma.

Ārsts piegāja pie loga un, atvilcis aizkarus, palūkojās ārā.

—    Tur uz ielas kāds stāv. Vai tas ari ir policists? Ak nē, tas taču ir jaunais reportieris, vai nav tiesa?

—    Jā.

—    Sakiet taču viņam, lai ienāk.

Mesons pamāja Šēlam, un tas izgāja ielaist Kvidžleju.

—    Man tomēr jāatgādina jums, ka jūs nedrīkstat rakstīt visu, ko dzirdat, — Mesons aizrādīja Mikam. — Jums jābūt diskrētam.

—    Par ko ir runa?

—    Par Bālģīmi, — Brejs atbildēja, bet, uztvēris Mesona skatienu, samulsis apklusa.

—     Jā, mēs runājam par kādu cilvēku, kas slēpj seju zem baltas maskas un kas jau reizēm pamanīts vienā vai otrā vietā. Man šķiet, arī jūs esat viņu redzējis Hevdejklubā. Pēc dažām minūtēm viņš ieradīsies šeit. Protams, viņam būs nepatīkami sastapt šeit tik daudz laužu, — viņš pievērsās ārstam, — bet jūs taču arī pats atzīsiet, ka man jānoskaidro viņa personība.

Merfords pašreiz uzstādīja istabas vidū kvarca spuldzi. Viņš pamāja ar galvu.

—    Varu tikai atkārtot, ka tas cilvēks ir loti bikls. Tomēr, kā jau teicu, esmu gatavs katrā nopietnā gadījumā palīdzēt aizstāvēt likuma intereses.

Piebīdījis spuldzi tuvāk rakstāmgaldam, viņš to iededza. Uz grīdas parādījās zaļganas gaismas loks, kura atspīdumā citu spuldžu liesmiņas ieguva sarkanīgu nokrāsu.

Likdams gaismai atkal nodzist, Merfords paskaidroja, ka šī spuldze nav pieslēgta vispārējam elektrības tīklam, bet iegūst strāvu no īpaša akumulatora.

—    Man vēl jāsaka, — viņš sacīja, — ka tas cilvēks varbūt negribēs nākt iekšā. Jau viņreiz es tikai ar pūlēm pierunāju viņu ienākt.

—     Pa kurieni viņš mēdz nākt?

—    No pagalma puses, cauri koridoram, šīs durvis. — Viņš norādīja uz izeju līdzās medikamentu skapim. —

Mums ir sava norunāta pazīšanas zīme — divas garas un divas īsas skaņas. Ja viņš pamanīs, ka es neesmu šeit viens, viņš ne par ko nenāks iekšā.

Mesons piegājapie durvīm un nospieda rokturi. Durvis bija aizslēgtas. Šajā acumirklī ieskanējās telefona zvans. Merfords noņēma klausuli.

—    Jā, doktors Merfords pie aparāta… Viņai klājas labāk? Man prieks par to… Jā, viņš ir šeit… Protams! — Viņš pasniedza Mesonam klausuli. — Misis Vestona esot atguvusi samaņu un gribot ierasties policijas iecirknī, lai runātu ar jums.

Mesons brīdi klausījās aparātā, laiku pa laikam īsi atbildēdams. Nolicis klausuli, viņš izskatījās loti domīgs.

—    Tas bija Elks, — viņš paskaidroja. — Žēl, ka neatliek vairs laika ataicināt šurp arī viņu. Viņš taču tik loti interesējas par Bālģīmi, jo vēl šovakar viņam gadījies ar to satikties.

—    Varbūt vēl varētu… — Merfords iesāka, bet šajā acumirklī koridorā skarbi noskanēja zvans, divas reizes stiepti, tad divas aprauti.

Klātesošie saskatījās.

Brejs redzēja, ka Mesons tvēra ar roku kabatā. Tātad tomēr bija tiesa, ka šefs vienmēr nēsā klāt revolveri.

Virsinspektors steigā izdalīja rīkojumus:

—    Brej un Šēl, aiz priekškariem! Mihael, jūs izejiet vestibilā. Es pats aizslēpšos aiz rakstāmgalda.

—    Un ko es lai daru? — ārsts jautāja, izņemdams no kabatas atslēgu.

—    Jūs tikai ielaidiet viņu un tūliņ atkal noslēdziet durvis. Visu pārējo atstājiet man.

Merfords pamāja ar galvu. Atslēdzis durvis, viņš lēnām atvēra tās. Mesons no savas paslēptuves redzēja viņu smaidām.

—    Labvakar, vai neienāksiet?

Viņš izgāja koridorā, kur tas vairs nebija saskatāms. Istabā palikušie dzirdēja klusas balsis, tomēr vārdus saprast nevarēja.

Tad atkal atskanēja Merforda balss:

—     Bet, godātais, es taču nekad neesmu jums solījis, ka būšu viens pats. Bet jums tiešām nav iemesla bīties, — nāciet vien iekšā.

Pēkšņi durvis tika aizcirstas un no ārpuses aizbultētas.

—    Palīgā! Palīgā! — tajā pašā acumirklī atskanēja Merforda izmisuma pilnie kliedzieni. — Meson…! Meson! Dieva dēļ, palīdziet taču man…

Tad visu namu satricināja šausmīgs kliedziens, kas lika asinīm sastingt dzīslās.

Mesons izlēca no savas paslēptuves, bet šajā acumirklī nodzisa gaisma. Koridorā arvien vēl bija dzirdams cīņas troksnis.

—    Brej, steidzieties pie ārdurvīm! Šēl, pavadiet inspektoru!

Bet arī nama ārdurvis izrādījās no ārpuses aizslēgtas. Tikai tagad Mesonam iekrita prātā, ka Merfords parasti mēdza turēt parādes durvis noslēgtas, izmantojot savām vajadzībām pagalma izeju.

Tumsā viņi tikai ar pūlēm varēja orientēties. Pēkšņi Brejs atcerējās kvarca spuldzi. Viņš sataustīja ieslēdzēju, un spocīgā gaisma no jauna piepildīja istabu. Tomēr pagāja vēl dažas minūtes, pirms ieslodzītajiem izdevās uzlauzt durvis.

Mesons pirmais izsteidzās koridorā, tomēr nevienu tur vairs neatrada. Ārdurvis stāvēja līdz galam vaļā, bet arī pagalmā nebija neviena cilvēka.

—   Te ir asinis, — viņš sacīja. — Merfords nozudis. Vai nevarat iznest spuldzi koridorā?

Šēlam ar lielām pūlēm izdevās izbīdīt smago kvarca spuldzi ejā. Šeit uz sienām un grīdas bija redzami sarkani traipi. Doktors Merfords bija nozudis līdz ar uzbrucēju.

14

Cilvēks, kas steidzās pāri pagalmam, dzirdēja brikšķam durvis, kuras istabā palikušie pūlējās uzlauzt. Bālģīmim nebija jāpūlas ar mašīnas iedarbināšanu: motors jau klusu dūca. Atvēris pagalma vārtus, viņš vēlreiz ielūkojās auto iekšienē, kur uz grīdas gulēja kāds nekustīgs stāvs.

—    Doktor, mums abiem stāv priekšā tāls, nepatīkams brauciens, — Bālģīmis noteica.

Viņš būtu varējis šo cilvēku atstāt arī tepat, bet tādā gadījumā detektīvi varētu to atrast, un nekādā ziņā nevarēja pieļaut, lai ārsts tiem visu izstāstītu, jo viņš taču bija redzējis Bālģīmi bez maskas. '

Ielu stūrī stāvēja kāds policists. Ieraudzījis šoferi, kas straujā gaitā vadīja savu mašīnu, viņš draudzīgi uzsauca:

—    Hallo, Gregorij!

Bālģīmis iesmējās.

Viņa rokas, kas vadīja stūri, vēl bija mitras no sarkanā šķidruma, ar kuru tas bija apšlācis koridora sienas un grīdu. Viņš cerēja, ka policisti tik drīz nepazīs šo krāsu un paliks neziņā vismaz līdz rītam.

Viņam atlika visai maz laika. Viņš aprēķināja, cik ilgs laiks paies, kamēr Mesons pagūs izziņot visiem Londonas posteņiem automobiļa aprakstu. Jādomā, apmēram tris stundas ceturkšņi. Viņš brauca ziemeļu virzienā un pusstundu vēlāk jau bija sasniedzis Epingforestas pēdējos namus. Viņš bija pārliecināts, ka Skotlendjards paziņos mašinas numuru ari visiem ārpilsētas posteņiem. Tādēļ viņam bija jābrauc pa nomaļākiem ceļiem, izvairoties no visām tām vietām, kur valdība bija ierīkojusi ceļu aizsprostojumus automobiļiem.

Laimīgā gadījumā viņš varēja cerēt, ka nepamanīts sasniegs mazo fermu, kas atradās pusceļā starp Epingu un Čelmsfordu. Braucot pa taisnāko ceļu, viņš jau sen būtu bijis tur.

Beidzot viņš sasniedza kādu vietu, kur no šosejas taisnā leņķī nogriezās diezgan slikts lauku ceļš. Braucot bija jāievēro vislielākā piesardzība, jo visas spuldzes bija izdzēstas. Ceļš bija staigns un nelīdzens, bet tomēr labāks nekā taciņa, kurā auto pēc brīža iegriezās. Te nācās braukt vēl lēnāk un apdomīgāk. Tik mazā ātrumā braucot, motors sacēla negantu troksni, un Bālģīmis pamatoti baiļojās, ka tas varētu saistīt kāda policista uzmanību. Tomēr viņam acīmredzot laimējās.

Bālģīmim nebija pulksteņa, viņš vēroja, ka varēja būt apmēram ceturtā rīta stunda, jo debesis vēl nesāka sārtoties.

Beidzot viņš nokļuva pie kāda veca šķūņa, kas atradās līdzās zemam, neglītam namiņam. Viņš apturēja auto un, atvēris durtiņas, izcēla nemaņā gulošo gūstekni. Tad, novietojis auto šķūnī un noslēdzis tās durvis, ienesa nekustīgo ķermeni namā. Atskaitot dažas vecas grabažas, ko bija pametis iepriekšējais īpašnieks, telpas šeit bija gluži tukšas. Vienā no istabām stāvēja vecs dīvāns, un tajā Bālģīmis noguldīja savu gūstekni. Brīdi viņš palika tā priekšā stāvam.

— Tā bija liela kļūda no jūsu puses, doktor, ka jūs gribējāt uzlaist man policiju, — viņš sacīja. — Ceru, ka jums nenāksies to pārāk rūgti nožēlot!

Tomēr ārsts neko nedzirdēja, jo arvien vēl bija bez samaņas. Bālģīmis pēdējā laikā bija piesavinājies paradumu sarunāties pats ar sevi.

Tad viņš sāka pārdomāt savu stāvokli. Savu auto viņš nu vairs nedrīkstēja lietot, jo to policija tūliņ pazītu. Beidzot viņš nolēma izmantot vienu no autobusu līnijām, kuru braucienu sarakstus tas jau iepriekš bija rūpīgi izpētījis.

Vienīgi ārsta klātbūtne viņu apgrūtinaja. Bālģīmis gandrīz nožēloja, ka bija atvedis to šurp.

Pēkšņi doktors atvēra acis un nesaprašanā palūkojās visapkārt. Beidzot viņš ieraudzīja Bālģīmi.

—     Kur es esmu? — ārsts vājā balsī jautāja.

—    Kādā mazā fermā, netālu no Remfordas. Un nu varu jums pateikt, ka es esmu Bālģīmis, ko jūsu draugs Mesons jau sen nojauta.

Doktors uzmeta viņam neticīgu skatienu.

—    Jūs?!

—    Vai tas jūs pārsteidz? Bet man šķita, ka jūs jau esat to uzminējis un gribat atklāt manu noslēpumu saviem Skotlendjarda draugiem. Es nedomāju vēlreiz jūs apdullināt, jo jūs arī tāpat tūliņ atkal iemigsiet un gulēsiet loti ilgi. Kad atmodīsieties, gan jau jūs pats atradīsiet ceļu līdz tuvējam policijas iecirknim. Ja protat vadīt auto, varat izmantot arī manu mašīnu, jo man tā tikpat vairs neder. Mans dzīvokļa saimnieks, — sakot šos vārdus, viņš iesmējās, — bija misters Gregorijs Vaikss, kura auto es daudzkārt tiku vadījis. Varbūt no šā paskaidrojuma jūs daudz ko sapratīsiet, tomēr man šķiet, ka šādi sīkumi jums pašreiz ir visai vienaldzīgi.

Doktors ar gurdu skatienu vērās viņa sejā.

—    Un nu mēģiniet atkal aizmigt! — Bālģīmis pavēlēja.

Viņš nogaidīja vēl brīdi un tad, pārliecinājies, ka ārsts

tiešām gul, izgāja no istabas. Atslēdzis šķūņa durvis, viņš izņēma no auto salona čemodānu, kurā jau iepriekš bija ievietojis visnepieciešamākos tualetes piederumus.

15

Mesons beidzot sameklēja koridorā galveno strāvas slēdzi un pagrieza to. Spuldzes no jauna iedegās. Brejs, kas šajā laikā bija pārmeklējis pagalmu, atgriezās ar ziņojumu.

—     Visur redzamas asinis, — viņš sacīja. — Vārti un garāžas durvis stāv līdz galam vaļā, un Gregorija Vaiksa taksometrs ir nozudis. Droši vien viņi paņēmuši to doktora aizvešanai. Uzbrucēji katrā ziņā bijuši vairāki, jo viens cilvēks nebūtu ticis ar šo darbu galā.

Mesons klusēdams noklausījās ziņojumu.

—    Piezvaniet pa telefonu uz policijas iecirkni, — viņš beidzot pavēlēja, — un lieciet nekavējoši atsūtīt šurp visas rezerves.

Brejs aizgāja izpildīt uzdevumu, kamēr virsinspektors rūpīgi pārmeklēja pagalmu. Beidzot viņš apstājās pie akas, kas atradās vienā pagalma stūrī un bija iežogota ar zemiem grodiem.

Pēkšņi viņš izdzirda aiz muguras kādu balsi:

—    Vai gribat pārmeklēt aku?

Palūkojies atpakaļ, viņš ieraudzīja Elku, kas savā baltā pārsējā izskatījās pēc spoka.

—    Gregorija auto nozudis, — seržants turpināja. — Es jau ko tamlīdzīgu nojautu un tādēļ arī ierados.

Abi ierēdņi iegāja garāžā, bet arī tur atrada tikai dažus darbarīkus un vairākas benzīna kannas. Asiņainās pēdas šeit izbeidzās.

Mesons vērīgi aplūkoja tās, tad neapmierināts pakratīja galvu.

—    Es nespēju šo lietu saprast, — viņš izmisis norūca.

—    Tas taču bijis Bālģīmis un viņš aizvedis doktoru. Katrā ziņā šim puisim netrūkst nekaunības!

Viņi ieraudzīja Mihaelu, kas tuvojās tiem.

—    Vai nevajadzētu nopratināt Gregoriju? — reportieris jautāja.

—    Man šķiet, ka viņš ir aizbraucis ar savu auto.

—    Pārliecināsimies par to, — Mihaels lika priekšā.

Viņi izgāja Gellova alejā un drīz vien sasniedza namu

Nr. 9, kura durvju priekšā arvien vēl krāca tas pats piedzērušais.

Mesons skali pieklauvēja, bet neviens neatsaucās. Ari otrreizējā klauvēšana palika bez atbildes.

—    Viņš ir prom.

—     Nedomāju vis. Kā gan viņš būtu varējis izkļūt no dzīvokļa, ja šis cilvēks visu laiku aizsprosto durvis?

Gulētājs nu tika uzmodināts. Žāvādamies un lādēdamies tas piecēlās kājās. Uz Mcsona jautājumiem viņš paskaidroja, ka pēc dzertuvju slēgšanas neviļus atmaldījies šurp, nosēdies uz kāpnēm atpūsties un nemanot iesnaudies.

Mesons pieklauvēja vēlreiz.

Gellova alejas iedzīvotāji sāka mosties. Logos un durvīs parādījās tumši stāvi, kas klusēdami vēroja notiekošo.

Pēkšņi augšstāvā atvērās kāds logs.

—     Kas tur ir? — Gregorija Vailcsa balss jautāja.

—   Es gribētu ar jums parunāties, Gregorij. Jūs taču pazīstat mani? Esmu virsinspektors Mesons.

Vaikss mirkli pārdomāja.

—    Nē, virsinspektoru Mesonu gan es neatceros. Pirms dažiem gadiem es pazinu kādu seržantu Mesonu…

—    Tas nu gan būs vairāk nekā pirms dažiem gadiem, — Mesons smiedamies piezīmēja. — Bet nu nokāpiet lejā un ielaidiet mūs.

Vēl mirkli vilcinājies, šoferis nokāpa lejā un atslēdza durvis.

—     Nāciet manā istabā.

Un viņš ar troksni aizcirta durvis. Visā namā valdīja tumsa, un ierēdņiem nācās izlīdzēties ar saviem kabatas lukturīšiem.

—    Sēdieties, seržant… inspektor. Jā, tā aizskrien laiks!

—    Vai tad jums lampas nav?

Šis jautājums veco samulsināja.

—     Lampa? Virtuvē vienai vajadzēja gan būt. Jūs taču esat trijatā, vai nav tiesa? Manas acis gan vairs nerāda tik skaidri kā senāk, bet es dzirdēju uz kāpnēm triju cilvēku solus.

Mihaels nokāpa lejā un sameklēja tur petrolejas lampu. To iededzis, viņš atgriezās dzīvojamā istabā. — Es nevarēju lampu atrast, mister Vaiks, — viņš sacīja Mesonam par lielu pārsteigumu.

Vecais šoferis pasmaidīja.

—    Nu kas tad jums tur rokā? Nolieciet vien lampu uz galda, draugs, un nemēģiniet mani izjokot.

Mihaels jutās vīlies, bet Mesons apmierināts smīnēja.

—    Un nu sēdieties visi. Ko īsti jūs vēlaties no manis dzirdēt?

—    Vai jūs šonakt bijāt izbraucis? — Mesons jautāja.

—    Jā, uz īsu brīdi, — Vaikss uzmanīgi atbildēja.

—    Vai arī kāds cits vēl mēdz lietot jūsu auto?

—    Jā, dažreiz es to izīrēju. Es taču neesmu vairs nekāds jaunais, un ari auto īpašniekam jādzīvo, bet tas iespējams vienīgi tādā gadījumā, ja viņa mašīna pastāvīgi atrodas darbā.

—     Kas īrē jūsu mašīnu?

Vecais atkal samulsa.

—*• Jā, redzat… arī mans īrnieks ir šoferis.

—    Vai tas, kurš apdzīvo apakšstāva istabu?

—     Jā, seržant… inspektor. Es vēl skaidri atceros tos laikus, kad jūs dabūjāt pirmo strīpiņu.-

—     Un kur jūsu īrnieks pašreiz atrodas?

—    Laikam gan izbraucis darbā. Viņš ir loti patīkams, kluss jauneklis, bet senāk viņam bijušas kaut kādas nepatikšanas. Vairāk es neko nezinu par viņu. Viņam taču nebūs izcēlies atkal kāds konflikts ar policiju? — Vaikss izbijies jautāja.

—    Ā, tad to jūs saucat par nepatikšanām! — Mesons iesaucās. — Kur jūsu šofera apliecība, Gregorij?

Braukšanas tiesības šoferim ir pats svētākais, apmēram tas pats, kas sievietei laulības apliecība.

Vaikss nemierīgi grozījās savā krēslā.

—     Esmu to kaut kur nobāzis, — viņš nedroši atbildēja.

—    Ja jus šonakt esat braucis, tad taču ta jums būtu klāt? Bet jūs neesat braucis, jau daudzus mēnešus jūs neesat braucis darbā. To jūs pats labi zināt, manu zēn.

Viņš līdzjūtīgi uzsita vecajam uz pleca.

—    Un tikpat labi jūs zināt, kādēļ neesat izbraucis. Arī doktors to zina.

—    Vai viņš jums to teica? — Vaikss aši jautāja.

—    Nē, to es pats uzminēju. Pirmīt jūs zinājāt, ka istabā ienesta lampa, nevis tādēļ, ka būtu to redzējis, bet gan tādēļ, ka saodāt petrolejas smaku. Vai tā nav?

Vecais vīrs nobāla.

—   Jau piecdesmit piecus gadus man ir šofera tiesības, mister Meson, — viņš lūdzošā balsī ieminējās.

—       Ceru, ka tās arī netiks jums atņemtas. Tikai jūs vairs nedrīkstat vadīt auto, Gregorij, jo jūsu redze ir pārāk slikta!

Vecais vīrs skumji nokāra galvu.

—    Manas acis vairs nav tik gaišas kā senāk, mister Meson, bet es negribēju to atzīt, jo negribēju zaudēt šofera tiesības. Jaunais cilvēks, kas noīrēja pie manis istabu, lūdza mani atļaut viņam braukt ar manu auto un ar maniem dokumentiem, jo viņam pašam tiesību nebija. Un es viņam aizdevu savu apliecību. Tas ir aizliegts, es zinu, un nu man pašam jācieš no tā sekām.

—    Vai esat savu īrnieku kādreiz patiesi redzējis?

—    Nē, redzējis gan neesmu, tikai dzirdējis. Reizēm viņš apmeklē mani un tad mēs brīdi papļāpājam.

Mesons ar saviem pavadoņiem nokāpa lejā, kur atradās īrnieka istaba. Durvis uzlauzt nebija grūti, un mirkli vēlāk viņi iegāja istabā. Brejs nesa lampu.

Kaktā stāvēja gulta, kurā jau sen neviens nebija gulējis. Elks rūpīgi pārmeklēja telpu un beidzot aiz kāda spoguļa atrada sienas iedobumā paslēptu metāla kastīti.

—    Varbūt tās saturs mums sniegs kādus norādījumus, — Mesons teica.

Atverot kastītes vāku, viņš vispirms ieraudzīja īsu, platu nazi, kura asmens bija notraipīts asinīm. Viņš uzmanīgi izņēma to un nolika uz galda.

—   Ar šo dunci tika nodurts Donalds Batemans! — viņš sacīja.

16

Tikai viens cilvēks Gellova alejā bija redzējis Gregorija īrnieku. Tas bija vājprātīgais klaidonis.

— Vai tad es neteicu to jums jau senāk? — viņš iesaucās, ieraudzījis Mesonu. — Es zināju, ka ar Gregoriju kaut kas nav kārtībā. Un ari doktors Merfords to zināja, bet. tomēr viņu nenodeva. Vai jūs zināt, kas aizvedis mūsu ārstu? — viņš jautāja.

Virsinspektors pakratīja galvu.

—     Nē, to es nezinu.

—    Es dzirdēju, kā viņš kliedza pēc palīdzības. Un tad auto aizbrauca, — pustrakais turpināja. — Ja mēs būtu zinājuši, ka tas ir mūsu ārsts, — visa Gellova aleja būtu steigusies viņam palīgā.

Mesons gribēja ievākt tuvākas ziņas par Vaiksa īrnieku, bet pustrakais uz viņa jautājumiem atbildēja ar stūrgalvīgu klusēšanu.

Viena laba īpašība Brejam tomēr piemita: viņš veikli prata runāt pa telefonu. Pirms vēl Mesons bija atstājis klīniku, Skotlendjards jau zināja visu par nozudušo auto: tā numuru, krāsu, modeli, kā arī virzienu, kādā tas aizbraucis, un brīdi vēlāk jau visi posteņi bija saņēmuši rīkojumu uzmanīt ceļus un aizturēt mašīnu, kurā ticis aizvests doktors Merfords.

Atgriezies policijas iecirknī, Mesons atrada Lornu Vestonu jau priekšā. Bet viņa vēl bija tik vārga, ka nespēja sniegt paskaidrojumus. Mesons brīnījās, kā viņa šādā stāvoklī izlaista no slimnīcas, un nodeva to kādas uzraudzes kopšanā. Tad viņš apjautājās Brejam, vai nav saņemtas kādas jaunas ziņas.

—     Nē. Bet man šķiet, ka šis puisis būs iebraucis ar visu mašīnu tieši T-emzā…

—   Jā, jā, arī man tā šķiet, — Mesons viņu nepacietīgi pārtrauca. — Bet var arī būt, ka tas iebraucis Britu muzejā. Jūs varētu tur pieprasīt.

Inspektors Brejs tomēr šaubījās.

—    Maz gan ticams, ka viņš būtu mēģinājis noslēpties muzejā… — viņš iesāka.

Mesons mēmi norādīja uz durvīm. Viņš nespēja vairs ilgāk paciest Breja klātbūtni.

Tad viņš iegāja inspektoru istabā, kur uz galda bija sakrauti Gregorija īrnieka istabā atrastie priekšmeti. Tur atradās arī skārda kaste, kas bija līdz pusei piepildīta ar platīna rotaslietām, no kurām bija izņemti dārgakmeņi. Tos Bālģīmis bija pārdevis. Vispārsteidzošākais tomēr bija tas, ka viņa istabā, neraugoties uz visrūpīgāko meklēšanu, netika atrasti nekādi ieroči, atskaitot asinīm notraipīto dunci.

Kādā atvilktnē ierēdņi bija atraduši kārbiņu ar kokvilnas cimdiem un pusduci baltu audekla gabalu, kam bija izgriezti caurumi acu vietās. Tomēr pats dīvainākais no visiem atradumiem bija kāda koka pistole, kas bija tik veikli darināta, ka pilnīgi izskatījās pēc īsta ieroča.

Mesons nu bija pilnīgi pārliecināts, ka šī pistole bijusi Bālģīmja vienīgais ierocis, ar kuru tas parasti arī iebiedējis savus upurus.

* * *

Elks blakus istabā bija gandrīz vai aizmidzis, kad Mesons ienāca, tur.

—     Vai zināt, par ko es pašreiz domāju? — seržants jautāja.

—    Kā, vai tad jūs mēdzat arī domāt? Nu, šaujiet vien vajā!

—    Es domāju, ka ari pat tajā gadījumā, ja mēs notvertu Bālģīmi, mums grūti nāktos viņam ko pierādīt, kamēr vēl Lemborns tik stūrgalvīgi turas pie savas muļķīgās liecības.

—       Ak jā! — Mesons saviebās. — Biju pavisam piemirsis šo kabatzagli. Hm! — viņš mirkli pārdomāja, tad turpināja: — Jums taisnība, Elk. Kamēr viņš nav grozījis savus izteicienus, nav gandrīz nekādu cerību, ka zvērinātie varētu Bālģīmi notiesāt.

Viņš paņēma pie sienas vadzī uzkārto atslēgu un, izgājis koridorā, apstājās Lemborna kameras durvju priekšā. Izdzirdis atslēgu apgriežamies durvīs, zaglis pietrūkās no lāviņas, kur tas līdz šim bija gulējis.

—    Hallo, Lemborn, vai labi gulējāt? — virsinspektors draudzīgi jautāja. — Vai nu esat daudzmaz nomierinājies? Nāciet man līdzi, izdzersim kopā kādu tasi kafijas.

—     To es nedarīšu, zinu gan, ka policija šādā veidā noindējusi jau dažu labu cilvēku, — zaglis atcirta.

—     Mazliet strihnīna mēs gan vienmēr pieberam kafijai, bet tas jau nav nekas kaitīgs.

Mesons ieveda apcietināto cauri garai ejai kādā mazā istabiņā. Ieraugot Elka pārsieto seju, Lemborns apmierināts pasmaidīja.

—    Tātad Dievs dažreiz tomēr uzklausa klusas lūgšanas, — viņš sacīja. — Ceru, ka jūsu ievainojums nav bīstams, mister Elk?

—   Jūs, protams, domājat tieši pretējo, — seržants mierīgi noteica. — Sēdieties, nabaga grēciniek.

—     Man tiešām būtu žēl, ja jūs jau tagad šķirtos no dzīves, vainagi pašreiz tik dārgi…

Lemborns atlaidās kādā sēdeklī un, piebīdījis sev Mesona piedāvāto kafijas tasi, piebēra to līdz pusei ar cukuru.

—   Nu, vai slepkavu jau esat noķēruši? — viņš smaidīdams jautāja.

—    Mēs esam noķēruši jūs, Lemborn, — Mesons tādā pašā tonī atbildēja.

Kabatzaglis paraustīja plecus.

—    Man jūs nekā nevarat pierādīt, protams, ja vien jūs neatvedīsiet uz tiesu kādu pusduci savu kalpu, kas ar zvērestu apliecinās visu, ko jūs tiem pavēlēsiet. Bet vēl jau arī Dievs ir debesīs!

—    Kur jūs esat iemācījies tik skaisti deklamēt?

Lemborns atkal paraustīja plecus.

—    Cietumos es vienmēr lasu dzejoļu grāmatas, — viņš lepni atteica. Izdzēris kafiju, viņš ar troksni nolika tukšo tasi atpakaļ uz galda, tad pieliecās tuvāk Mesonam. — Jums nav ne vismazāko cerību pierādīt, ka es esmu izdarījis ko neatļautu. Es jau visu laiku domāju par to savā kamerā.

Virsinspektors līdzjūtīgi pasmaidīja.

—   Tajā acumirklī, kad jūs sākat domāt, Harij, jūs jau esat spēli zaudējis. Šādam darbam jūs neesat dzimis. Turklāt es nemaz nedomāju apvainot jūs slepkavībā. — Viņa nopietnā balss atstāja uz Lembornu redzamu iespaidu. — Es tikai gribu, lai jūs pasakāt man taisnību. Vai domājat, ka man liela interese novest cietumā kaut kādu niecīgu kabatzaglīti? Esiet taču prātīgs, Harij! Tas būtu taisni tikpat smieklīgi, kā tad, ja liels karakuģis sāktu apšaudīt mazu zivtiņu.

Lemborns mulsi braucīja zodu.

—    Jā, tā jau gan ir, — viņš nedroši piekrita.

—   Nu redzat! Tas taču būtu smieklīgi! Bet man ir svarīgs iemesls prasīt no jums pilnīgu vaļsirdību, un šāda iemesla dēļ es arī solītu neuzturēt pret jums apsūdzību.

Lemborns brīdi pārdomāja.

—    Nu, labi, šef, lai iet šis līgums! — viņš beidzot atbildēja, sniegdams Mesonam roku, ko tas bez vilcināšanās satvēra. — Atzīstos, es iztukšoju viņa kabatas, — Lemborns turpināja. — Redzot viņu pakrītam, es noturēju to par piedzērušu.

—    Viņš gulēja uz sāniem, ar mugurjj pret laternu, vai tā bija? — Mesons jautāja.

Lemborns pamāja ar galvu.

—    Un nu parādiet, kā jūs to darījāt? Uzgaidiet mirkli.

Viņš piesauca Breju.

—    Nogulstieties uz grīdas, — viņš pavēlēja tam. — Es gribu atkārtot šo gadījumu.

Brejs uzmeta Elkam izteiksmīgu skatienu.

—    Seržants nevar locīties, jo viņam taču ievainota galva, — Mesons nepacietīgi paskaidroja, nojauzdams viņa domas.

Brejs paklausīgi izstiepās uz grīdas. Lemborns noliecās pār to.

—   Tas bija tā. Es atpogāju viņa mēteli, redziet, tā, un tad iebāzu roku iekšējā kabatā…

—   Labās vai kreisās puses? — Mesons viņu pārtrauca.

—     Kreisās. Un tad es izvilku viņa pulksteni, redziet, 'tā.

Viņa rokas rīkojās neticami veikli, un nākamajā mirklī viņš jau .turēja pirkstos Breja naudasmaku un pulksteni.

—    Ir jau labi, piecelieties, — Mesons sacīja.

Paņēmis papīra loksni, viņš sāka ātri rakstīt. Pabeidzis

viņš pasniedza dokumentu Lembornam, kurš to izlasīja un parakstījās.

—   Kādēļ jums visu to vajadzēja zināt? — viņš smaidīdams jautāja. — Kāds tam sakars ar slepkavību?

Mesons iesmējās.

—   To jūs varēsiet izlasīt vakara avīzēs. Atlaidiet šo cilvēku, Brej, un atsauciet pret viņu celto apsūdzību. Lemborn, jums rīt agri jāierodas policijas tiesā, bet šoreiz jūs nesēdēsiet apsūdzēto solā.

Lemborns piedodoši sniedza virsinspektoram un Elkam roku.

— Tad vel kas, Harij, — Mesons viņu aizturēja, — jūs dabūsiet "atpakaļ visas savas mantas, protams, atskaitot saliekamo kaltu, ko mes atradām jūsu kabatā. Pirmīt es jums neko neteicu, bet īstenībā es biju nodomājis celt pret jums apsūdzību par ielaušanās mēģinājumu. Nu varat sevi apsveikt, ka esat ticis cauri vienīgi ar zilu aci!

Lemborns pasteidzās atstāt policijas iecirkni. Viņš arvien vel nespēja saprast, kādēļ Mesons bija atlaidis to brīvībā. Anglijas policijas metodes viņam šķita neatrisināma mīkla.

17

Tikko Lemborns bija izgājis, Mesons pasauca Mihaelu Kvidžleju.

—    Sakiet, ko īsti jūsu pazīstamā dāma dara klīnikā?

—    Viņa strādā tur par slimnieku kopēju, — Miks atbildēja. — Jūs taču negribat traucēt viņu tagad, nakts laikā?

—    Man šķiet, tas tomēr būs pats labākais, — Mesons mierīgi sacīja. — Varbūt viņa varētu mums pastāstīt par doktora Merforda draugiem un ienaidniekiem. Vai vēlaties mani pavadīt?

Nakts bija auksta un vējaina, un vaļējais auto viņus maz pasargāja no lietus.

—    Bet Zenika… es domāju, mis Hārmane, loti nobīsies, — Miks ieminējās.

—    Sauciet vien viņu par Ženiku, tas izklausās daudz draudzīgāk. Jā, viņa katrā ziņā iztrūksies, Merfords taču ir cilvēks, pret kuru ikviens neviļus sajūt simpātijas.

—    Vai viņa līķis jau atrasts?

Mesons pakratīja galvu.

—    Viņš nav miris, neraugoties uz asiņu traipiem. Mirušu Bālģīmis nebūtu vedis līdzi.

B'eristrītā valdīja kapa klusums, kad auto apstājās Ženikas dzīvokļa priekšā, un pagāja gandrīz stundas ceturksnis, kamēr viņiem izdevās uzmodināt šveicaru. Mesons uzrādīja savu dienesta apliecību, un abi draugi uzkāpa pirmajā stāvā.

Kalpone bija cieši aizmigusi, un Ženika pirmā izdzirda zvanu. Uzmetusi rītasvārkus, viņa piesteidzās pie durvīm.

Miks iepazīstināja viņu ar Mesonu, un meitene ieveda negaidītos apmeklētājus dzīvojamā istabā.

—    Man šķiet, ka esmu atnesis jums diezgan nepatīkamu ziņu, mis Hārmane, — virsinspektors iesāka. — Doktors Merfords ir negaidīti nozudis.

Ženika šausmās iekliedzās.

—    Jūs domājat… viņam taču nebūs noticis kas ļauns?

—    Ceru, ka ne.

Viņš īsos, bet saudzīgos vārdos atstāstīja tai visu notikušo. Ženika klausījās sasprindzinātā uzmanībā. Šī ziņa viņu gan tik loti nenobiedēja, kā vēsts par Donalda Batemana nāvi, bet tā bija sāpīgāka, jo Merfordu viņa uzskatīja par nesavtīga, pašaizliedzīga cilvēces labdara ideālu.

—   Visbēdīgākais ir tas, ka mēs neko nezinām par doktoru un viņa draugiem, — virsinspektors turpināja. — Jūs taču bijāt viņa sekretāre…

—    Nē, es biju tikai slimnieku kopēja, kaut gan reizēm palīdzēju viņam noslēgt klīnikas un atpūtas nama rēķinus. Tāpat mēs kopējiem spēkiem izstrādājām arī projektu Enerfordā ceļamajai sanatorijai tuberkulozes slimniekiem.

—     Kur atrodas Enerforda? — Mesons strauji ievaicājās.

Viņa pastāstīja, un Mesons apmierināts pamāja ar galvu.

—   Jūs taču pazīstat klīnikas pacientus, mis Hārmane. Vai viņu starpā ir kāds, kas būtu naidīgi noskaņots pret doktoru Merfordu? Varbūt viņam bija kāds draugs tuvāko līdzstrādnieku vidū?

—    Viņam nebija neviena drauga. Jūs taču nedomājat, ka ar viņu būtu notikusi kāda nelaime?

Mesons atstāja šo jautājumu neatbildētu.

—    Un vai Donaldam Batemanam bija draugi? — viņš turpināja iztaujāt.

Viņa mirkli pārdomāja.

—   Jā, viņš stāstīja par kādu kungu, ar kuru viņš kopā atbraucis no Dienvidāfrikas, tomēr nekad neminēja to vārdā. Bez tam viņš, kā liekas, pazina vēl doktoru Redu.

Mesons pārsteigts to uzlūkoja.

—    Vai jūs to noteikti zināt?

Ženika pastāstīja viņam par Batemana dīvaino uzvešanos restorānā, kad tas pēkšņi ieraudzījis Redu.

—   Tas katrā ziņā ir loti interesanti. Kur gan viņš būtu varējis iepazīties ar Redu? Hm! — brīdi viņš domīgi vērās gridā, tad pēkšņi pacēla galvu. — Jā, protams! Nu es saprotu, kādēļ viņš negribēja sastapties ar doktoru Redu. — Viņš pievērsās Mikam: — Vai jūs paliksiet šeit?

Kvidžlejs uzmeta viņam nosodošu skatienu.

—   Tādā gadījumā brauciet atpakaļ uz Tidalbasinu un uzgaidiet mani policijas iecirknī. Es tikai nokārtošu Skotlendjardā dažas darīšanas un pēc stundas būšu pie jums.

* * *

Bālģīmis nogaidīja, kamēr atausa rīts. Viņš bija jau paguvis pārģērbties un savā pašreizējā uzvalkā varēja būt drošs, ka neviens no pārējiem autobusa pasažieriem viņam nepiegriezīs vērību. Laiku pa laikam viņš iegāja apraudzīt savu gūstekni, kas arvien vēl gulēja dzijā miegā.

Viņš izgāja nama priekšā. Palūkojies pilsētas virzienā, viņš pēkšņi ieraudzīja uzlidojam gaisā baltu magnēzija raķeti. Tās bija pierādījums, ka policija jau devusi posteņiem rīkojumu aizturēt visus braucošos auto un pārbaudīt pasažieru personības. Viņš pazina šo signālu: kaut kur bija pamanīts kāds aizdomīgs auto, un raķete deva zīmi nākamajai kontrolstacijai to aizturēt. Bālģīmis skaidri apzinājās, ka viņam atliek maz cerību aizbēgt no šejienes, tomēr apņēmās izmēģināt visus iespējamos līdzekļus.

Bālģīmis nepazina baiļu. Viņš neko nenožēloja, un vismazāk sirdsapziņas pārmetumu juta par Donalda Batemana nonāvēšanu. Varbūt Valters nebūtu piekritis šādai rīcībai, bet pats viņš bija ļoti apmierināts ar to.

Nu viņš bija gatavs atdot savu dzīvību, un visi plāni, cerības un vēlēšanās pēkšņi šķita zaudējuši katru nozīmi.

Lēnām viņš iegāja atpakaļ namā. Viņš beidza skūt bārdu, kad koridorā pēkšņi atskanēja soli. Tātad doktors tomēr bija atguvis samaņu! To viņš nebija paredzējis.

Bālģīmis tuvojās durvīm, kad tās pēkšņi atvērās. Uz sliekšņa stāvēja virsinspektors Mesons!

—    Es iekāpu pa logu, — viņš sacīja. — Pagalma pusē tie gandrīz visi ir vaļā. Un bez tam es jūs apcietinu!

—     Pats par sevi saprotams, — Bālģīmis atbildēja, un viņa balss neietrīcējās. — Doktoru jūs atradīsiet otrā istabā, viņam nekas Jauns nav noticis.

Viņš izstiepa rokas uz priekšu, Bet Mesons pakratīja galvu.

—    Rokudzelži mūsu dienās vairs nav modē. Vai jums ir ieroči?

—    Nē.

—    Tad iesim, — Mesons laipni sacīja un, saņēmis savu gūstekni zem rokas, izveda to pagalmā.

Uzdevis saviem pavadoņiem parūpēties par iemidzināto ārstu, virsinspektors kopā ar Bālģīmi iesēdās policijas auto.

—   Jūs neesat ticis ieraudzīts, bet gan sadzirdēts, — Mesons paskaidroja.

Bālģīmis iesmējās.

—    Protams, lēnā gaitā braucošs auto taču sacel tik nejēdzīgu troksni, — viņš mierīgi piebilda."

18

Gaidot atgriežamies Mesonu, Mihaels Kvidžlejs garlaikodamies izgāja no policijas iecirkņa un devās uz Gellova aleju, cerēdams dzirdēt tur ko jaunu. Pirmais cilvēks, ko viņš mazajā ieliņā satika, bija pustrakais klaidonis.

—    Klausieties, — tas uzsauca Mihaelam, — man jums kas sakāms!

—    Vispirms pasakiet taču, kā jūs sauc.

Vecais noslēpumaini pasmaidīja.

—     Man nav vārda, vecāki aizmirsuši man tādu iedot.

—    Un ko jūs gribējāt man stāstīt?

Klaidonis pieliecās viņam tuvāk.

—   Tas bija viņš — Bālģīmis. Viņš aizveda to, noslēpis savā auto. Es jau sen zināju, ka tas ir viņš, un arī Mesons to nojauta. Vienīgi Brejs neko nesaprot un neredz.

Un viņš sāka smieties savus baisos smieklus. Miks gribēja tam vēl ko jautāt, bet vecais vīrs pēkšņi pagriezās un ātriem soliem aizgāja, atstādams reportieri galīgā neizpratnē.

Mihaels atgriezās policijas iecirkni pašā interesantākajā brīdi. Lorna Vestona beidzot jutās tik atspirgusi, ka varēja sniegt paskaidrojumus. Viņa sēdēja pretim Elkam pie rakstāmgalda, bet līdzās tai bija ieņēmis vietu Šēls ar stenogrammu bloknotu rokās.

—   Tātad jūs esat Lorna Vestona, un jūsu vīrs… — Elks iesāka.

Tālāk viņš netika, jo šajā acumirklī atvērās durvis, un istabā ienāca Mesons. Viņam sekoja divi detektīvi, kas veda virsinspektora apcietināto cilvēku.

Lorna pietrūkās kājās un plaši ieplestām acīm uzlūkoja apcietināto, kas izturējās pavisam mierīgi.

—   Tas ir viņš! — Lorna iekliedzās. — Tas ir slepkava! Tu viņu nogalināji, tu jau senāk teici, ka izdarīsi to, ja viņu satiksi! Un nu tu esi to izdarījis!

Mesons ziņkāri vēroja Bālģīmi, bet tas klusēja.

—    Nevis manis dēļ tu viņu ienīdi, bet gan sava brāļa dēļ!

—   Tev taisnība, — Bālģīmis vienkārši atbildēja. — Un, ja Batemans uzceltos no miroņiem un es būtu brīvs, es nonāvētu viņu vēlreiz.

—     Dzirdiet taču! — sieviete kliedza. — Tas ir mans vīrs — Tomass Ferss!

—    Sauc taču mani manā īstajā vārdā — Tomass Merfords! — Viņš smaidīdams pievērsās Mesonam. — Jums nav vairs nozīmes nopratināt šo sievieti, jo es pats paskaidrošu jums visu, ko vien vēlaties zināt.

Mihaels Kvidžlejs stāvēja kā pārakmeņojies. Viņš nespēja ne runāt, ne pakustēties. Merfords — šis klusais, mierīgais cilvēks!.. Bālģīmis — slepkava — banku aplaupītājs…

Merfords pusironiski, puslīdzjūtīgi uzlūkoja sievieti, ko reiz bija saucis par savu sievu. Kā likās, paša bīstamais stāvoklis viņu uztrauca vismazāk.

—     Ceru, ka šai dēkai nebūs nekādu Jaunu seku doktoram Redam, — viņš sacīja. — Es jau jums aizrādīju, ka viņš tiks cauri ar galvassāpēm. Es biju spiests tā rīkoties, jo viņš bija pirmais, kas nāca pie atziņas, ka Batemanu varēja nonāvēt tikai viens vienīgs cilvēks — es. Kad viņš ceļā uz policijas iecirkni iegriezās manā pieņemamajā istabā, es tūliņ sapratu, kādas briesmas man draud, un nolēmu nodrošināties pret visām varbūtībām. — Sastapis Elka skatienu, viņš skumji pakratīja galvu. — Man ļoti žēl, ka biju spiests notriekt jūs gar zemi, Elk, jums es nekādā ziņā nebiju gribējis sagādāt šādas nepatikšanas.

Mesonam par lielu pārsteigumu, Elks draudzīgi uzsmaidīja ārstam.

—    Par to nekas, es nebūt neļaunojos uz jums, — viņš sacīja.

—    Jūs bijāt bīstams pretinieks, — Merfords turpināja. — Ar doktoru Redu es viegli tiku galā: glāze viskija ar miegazālēm un mazliet morfija zem ādas, un viņš bija nekaitīgs. Es ienesu viņu garāžā un noguldīju auto salonā… Visvairāk man rūp, kā klājas vecajam Gregorijam? Vai viņš loti ņēmis šo gadījumu pie sirds?

Merfords runāja tekoši, tomēr kāds mazs defekts traucēja viņa valodu, it kā viņam trūktu dažu zobu. Mesons tikai tagad to pirmo reizi ievēroja.

—    Vai nebūtu labāk, ja jūs liktu protokolēt manus izteicienus? — ārsts jautāja.

Mesons pamāja ar galvu.

—    Mans pienākums ir brīdināt jūs, doktor Merford, ka viss, ko jūs tagad izsakāt, tiesas procesa gaitā var tikt vērsts pret jums.

—    To es zinu.

Merfords no jauna pavērās savā sievā, kas uzlūkoja viņu ar naidā kvēlošām acīm.

—    Par to tu nokļūsi pie karātavām! — viņa šņāca. — Es priecājos, ka nu tu vairs neizbēgsi pelnītajam sodam!

—   Tas vēl nav teikts, — viņš vienaldzīgi atteica, sekodams Mesonam inspektora kabinetā.

Virsinspektors piedāvāja viņam glāzi ūdens, bet viņš atteicās. Nosēdies pretim Mesonam pie galda, Merfords aizsmēķēja cigareti.

—    Vai varu sākt? — viņš jautāja.

Seržants Šēls pamāja ar galvu. Uz galda viņa priekšā gulēja gluži jauns stenogrammu bloknots, un rokā viņš turēja rakstīšanai sagatavotu pildspalvu.

19

—    Mans brālis Valters un es jau agrā bērnībā palikām bāreņi. Es vēl apmeklēju pirmskolu, kad Valters izceļoja uz Austrāliju laimi meklēt. Naudu, kas bija iegūta, pārdodot tēva praksi, viņš nodeva kādam advokātam, lai tas rūpētos par manu izglītību. Jāpiebilst, ka arī mans tēvs bija ārsts. Austrālijā Valters drīz atrada darbu un pusi no savas peļņas kārtīgi katru mēnesi nosūtīja manam advokātam.

Kad īsti viņš kļuva par noziedznieku, es nezinu, bet piecpadsmit gadu vecumā es saņēmu no viņa vēstuli, kurā viņš lūdza mani turpmāk rakstīt viņam uz Valtera Fersa vārdu. Toreiz viņš dzīvoja Persā, Rietumaustrālijā. Drīz pēc tam viņš sāka sūtīt advokātam daudz lielākas summas.

Kādu dienu — toreiz es jau apmeklēju ģimnāziju — advokāts ieradās pie manis un jautāja, vai esmu ko dzirdējis par Valteru. Izrādījās, ka mēs abi jau četrus mēnešus nebijām saņēmuši no viņa nevienu vēstuli. Tas mani uztrauca, jo cs loti mīlēju brāli. Vienīgi pateicoties viņa gādībai, es varēju apmeklēt skolu un pienācīgi sagatavoties ārsta darbam, kas jau kopš bērnības bija mans sapnis.

Viņa klusēšanas iemesls drīz noskaidrojās: es saņēmu vēstuli, ko Valters bija rakstījis no kāda Austrālijas cietuma. Es biju pārliecināts, ka vienīgi manis dēļ viņš bija kļuvis par noziedznieku.

Es aizrakstīju viņam garu, jūsmīgu vēstuli. Iznācis no cietuma, viņš atbildēja man uz to, pierādīdams manu uzskatu maldīgumu, un apgalvoja, ka labāk vēlētos redzēt mani mirušu nekā noklīdušu uz slidenā noziedzību ceļa.

Es mācījos loti čakli, cenzdamies attaisnot brāļa cerības, kas prasīja no viņa tik smagus upurus. Pēc kāda laika Valters atrakstīja man, ka esot nopircis nelielu īpašumu, kuru cerot pamazām izveidot par plašu, priekšzīmīgu fermu.

Šajā vēstulē pirmo reizi bija minēts arī Donalda Batemana vārds. Brālis rakstīja, ka tas esot loti gudrs cilvēks, kaut arī noziedznieks, kas gandrīz piekrāpis viņu par lielāku summu. Tomēr vēlāk Batemans viņam lūdzis piedošanu, un nu tie esot kļuvuši vislabākie draugi.

Batemanam bija sava noteikta specialitāte: viņš mēdza aizņemties no lētticīgiem ļaudīm naudu zemes pirkšanai un tad tos piekrāpt. Pats viņš tieši nepiedalījās banku laupīšanās, bet izlīdzēja saviem biedriem ar informāciju un padomiem, kas samazināja šā darba bīstamību līdz minimumam.

Valtera vēlēšanās bija, lai es pēc pārbaudījumu izturēšanas pavadītu sešus mēnešus pie viņa Austrālijā, kur tad mēs kopēji varētu izstrādāt turpmākos plānus. Līdz ar to viņš lūdza mani uz šo laiku pieņemt Fersa vārdu un atsūtīja man pasi un biļeti uz šā vārda. Nepatīkami bija vienīgi tas, ka pārbaudījumi augstskolā beidzās piektdien, bet sestdien man jau vajadzēja doties ceļā uz Austrāliju, tā ka es pat nevarēju nogaidīt eksāmenu rezultātu. Tādēļ es norunāju ar advokātu, ka tas nosūtīs manus dokumentus uz brāļa adresi.

Sestdienas pēcpusdienā es jau stāvēju uz kuģa.

Jau Londonā es biju ievērojis Lornu Vestonu, kas brauca tajā pašā tvaikonī. Suecas kanālā mēs iepazināmies un Kolombā jau divatā braucām aplūkot pilsētu.

Nezinu, kāds tam bija iemesls, bet viņa noturēja mani par ļoti bagātu jaunekli.

Mūsu draudzība drīz vien izvērsās kaislā mīlā. Nebija pagājušas ne piecas dienas kopš Kolombas atstāšanas, kad es jau pilnīgi biju nokļuvis viņas varā. Es viņu dievināju, un arī viņa mīlēja mani, vismaz tā mēs viens otram apgalvojām. Es neapsūdzu viņu un nepārmetu viņai, bet gribu tikai paskaidrot, kādēļ viņa izvēlējusies par dzīvesvietu tieši Tidalbasinu.

Savā mūžā viņa patiesi ir mīlējusi tikai vienu cilvēku, un tas bija Batemans. To es stāstu jums bez kāda rūgtuma vai naida, bet tikai konstatējot šo faktu.

Par atlikušo ceļa gabalu nav daudz ko stāstīt. Visvairāk mani uztrauca jautājums: ko sacīs Valters par manu nodomu apprecēt gandrīz pilnīgi svešu meiteni, kad pats vēl esmu tik jauns un neko nepelnu.

Viņš sagaidīja mani piestātnē, un es iepazīstināju viņu ar Lornu. Kad vēlāk viesnīcā pateicu viņam par savu nodomu, viņš, pretēji visiem paredzējumiem, uzņēma šo ziņu pilnīgi mierīgi, tikai jautāja, vai es nebūtu ar mieru atlikt kāzas vismaz uz vienu gadu.

Kad es tomēr nepiekāpos, viņš beidzot piekrita.

„Šobrīd man gan neklājas visai spīdoši," viņš sacīja, „jo esmu daudz pazaudējis biržā. Tomēr ceru, ka mani apstākļi visā drīzumā uzlabosies, un tad tu varēsi precēties."

Cik bēdīgi bija viņa naudas apstākli, to es tikai vēlāk nejauši dabūju zināt. Viņam bija vajadzējis pārdot savu īpašumu, un tajā laikā viņam nebija ari darba.

Valters bija vāja rakstura cilvēks, kas parasti mēdza izvēlēties vieglāko ceļu. Bet sirds viņam bija bezgala laba. Kāzu dienā viņš uzdāvināja man piecsimt mārciņu, tomēr šī dāvana man sagādāja maz prieka, jo tieši iepriekšējā dienā bija aplaupīta kādas provinces pilsētiņas banka.

Dažas dienas pēc kāzām es pieņēmu kādu lēmumu. Atstājis Lornu viesnīcā, es uzmeklēju Valteru restorānā, kur tas parasti mēdza satikties ar Donaldu Batemanu. Tur es arī iepazinos ar šo ievērojamo noziedznieku. Kad bijām palikuši ar brāli divi vien, es piedāvāju savu līdzdalību viņa bīstamajos pasākumos.

„Tu esi prātu zaudējis!" viņš iesaucās, kad bija sapratis manu nodomu.

Protams, viņam bija taisnība, tomēr es paliku pie sava.

Drīz atgriezās arī Batemans, un brālis turpat atstāstīja manu priekšlikumu, neko neslēpdams. Tikai tagad es īsti pārliecinājos, cik cieša bija viņu draudzība.

„Kādēl tad tu negribi tam piekrist, Valter?" viņš jautāja. „Tas taču daudz labāk, nekā strādāt kopā ar svešu. Turklāt tavs brālis ir džentlmenis, un nevienam nenāks prātā turēt viņu aizdomās."

Brālis gan vēl mēģināja pretoties, tomēr drīz piekāpās.

Mēs visi trīs atgriezāmies viesnīcā, kur es iepazīstināju Batemanu ar manu sievu. Viņš bija loti skaists vīrietis un veikli prata iekarot jaunu sieviešu sirdis.

Es tūliņ ievēroju, cik stipru iespaidu viņš bija atstājis uz Lornu. Otrā dienā es aizgāju pie Valtera pārrunāt dažus sīkumus un atgriezies dabūju zināt, ka Lorna jau kopā ar Batemanu pusdienojusi. Kopš tās reizes viņi vienmēr bija kopā. Es nebiju greizsirdīgs, jo pirmais mīlas neprāts jau bija pārgājis, un es sāku saprast, kādu briesmīgu kļūdu esmu izdarījis. Turklāt es zināju, ka Batemans ir precējies un viņa sieva palikusi Anglijā.

Beidzot Valters bija ar mieru ļaut man piedalīties kādas provinces bankas aplaupīšanā. To mēs gribējām veikt divi vien, bet Batemans piegādāja mums visas vajadzīgās ziņas.

Pilsētiņa atradās apmēram sešdesmit piecu jūdžu attālumā no Melburnas. Es biju loti uztraukts un gribēju ņemt līdzi revolveri, bet Valters kategoriski pretojās šādam nodomam. Arī viņš pats nekad nenēsāja klāt ieročus, iebiedēšanai izlietodams vienīgi koka pistoli.

Mums. laimējās. Tieši norunātajā brīdī mēs ieradāmies bankā, aizsējuši sejām priekšā baltas maskas. Es ar savu koka pistoli draudēju kasierim un tā palīgam, bet Valters pa to laiku pievāca visu naudu, kas atradās neaizslēgtajā seifā. Kad policija ieradās notikuma vietā, mēs jau sen bijām atstājuši pilsētu un automobilī joņojām atpakaļ uz Melburnu, kuru sasniedzām pa dažādiem sānceļiem.

Pēcpusdienā jau visas avīzes rakstīja par notikušo laupīšanu. Banka bija izsolījusi piecus tūkstošus mārciņu par noziedznieku apcietināšanu, un policija no savas puses garantēja pilnīgu nesodāmību ikvienam nozieguma dalībniekam, kas nodos tai savus biedrus un uzstāsies kā apsūdzības liecinieks. Izlasot šo paziņojumu, Valtera seja sadrūma. Viņš pazina Donaldu Batemanu labāk nekā es.

„Steidzies tūliņ pēc savas sievas, Tom", viņš man uzsauca. „Pēcpusdienā iet tvaikonis uz Sanfrancisko. Es tūliņ došos uz piestātni un mēģināšu dabūt biļetes."

Viesnīcā es Lornu nesastapu. Šveicars teica, ka tā Batemana pavadībā aizbraukusi uz zirgu skriešanās sacīkstēm. Es atgriezos Valtera dzīvokli un izstāstīju viņam, ko biju dzirdējis..

„Tādā gadījumā viņš varbūt izlasīs avīzi tikai pēc sacīkšu beigām. Tā ir mūsu vienīga cerība. Atstāj Lomai naudu un vēstuli. Raksti, ka vēlāk paziņosi, kur tai jābrauc."

Sakravājis nepieciešamākās lietas un uzrakstījis Lornai vēstuli, es atstāju savu istabu. Lejā, izkāpjot no lifta, mani aizturēja Džeks Reilijs, vietējās kriminālpolicijas priekšnieks. Es sapratu, ka viss zudis.

Kad mani aizveda uz tuvējo policijas iecirkni, atradu Valterutur jau priekšā. Viņš bija apcietināts tūliņ pēc manas aiziešanas.

Policija neatrada visu naudu, jo četrus tūkstošus mārciņu Valters bija paguvis noslēpt. Batemans, protams, bija mūs nodevis. Viņš nemaz nebija braucis uz sacīkstēm, bet šajā brīdī mierīgi sēdēja policijā, kur tam vēlāk bija jāapliecina mūsu personības. Mēs pārmijām tikai vienu vienīgu skatienu, bet man šķiet, viņš jau tobrīd nojauta, ka pienāks reiz norēķināšanās diena.

Valteru notiesāja uz astoņiem, mani — uz trim gadiem pārmācības namā. Pēc tam es tikai vēl vienu reizi redzēju brāli cietuma slimnīcā, kur viņš nomira. Pie viņa gultas es satikos arī ar Reiliju. Tas man teica, ka valdība esot ar mieru samazināt mana soda laiku par vienu gadu, ja es atklāšot brāļa noslēptās naudas atrašanās vietu. Četri tūkstoši mārciņu Valters bija noglabājis divās paslēptuvēs, katrā divus tūkstošus. Es uzrādīju tikai vienu no tām, un jau nedēlu vēlāk cietuma vārti atvērās manā priekšā. Lorna man vairs nebija jāmeklē, jo es jau iepriekš biju dabūjis zināt, ka viņa aizbraukusi uz Angliju kopā ar Batemanu. -

Viss pasts, kas pienāca no Anglijas uz mana vārda, toreiz tika adresēts kādai manai paziņai. Iznācis no cietuma, es atradu starp pārējām vēstulēm ari kādu lielu, iegarenu aploksni.

Pēdējā laikā es jau biju galīgi atteicies no sapņiem par ārsta karjeru, jo biju pārliecināts, ka tikšu izslēgts no ārstu saraksta, līdzko izplatīsies ziņa par man piespriesto sodu. Dīvainā kārtā man nebija ienācis prātā, ka Austrālijas valdība taču neko nezina par kādu Tomasu Merfordu, bet pazīst vienīgi Tomasu Fersu. Tikai tagad, izņemot no aploksnes ārsta diplomu, es pēkšņi atskārtu to. Anglijā es arvien vēl biju doktors Merfords un droši varēju uzsākt praksi.

Paņēmis brāļa noglabāto naudu, es devos atpakaļ uz dzimteni. Nodzīvojis dažus mēnešus Ēģiptē, es ierados pie mūsu sūtņa Kairā un ziņoju tam, ka esmu nozaudējis pasi. Uz šā ziņojuma pamata man izsniedza jaunus dokumentus. No turienes es ceļoju uz Itāliju un tad caur Šveici un Franciju ierados Anglijā.

Septembra beigās es jau biju Londonā, kur atvēru Tidalbasinā savu klīniku. Pacientu man nekad nav trūcis, bet, tā kā šajā apvidū dzīvo tikai mazturīgi ļaudis, tad mani ienākumi bija ļoti niecīgi. Es ilgojos pēc plašākas darbības cilvēces, sevišķi bērnu labā, jo bērni vienmēr man bijuši mīļi. Naudas man bija atlicis vēl tieši tik daudz, ka, loti taupīgi dzīvojot, varēju cerēt uzturēt klīniku vēl divus gadus.

Bet tad notika nelaime: kādu dienu pie manis ieradās Lorna Vestona. Es biju viņu jau pilnīgi izsvītrojis no savas dzīves un atmiņas.

„Ko tu gribi no manis?" es jautāju.

Viņa bija trūcīgi ģērbusies un īrēja vienkāršu istabiņu pie kādas misis Albertas.

„Man vajag naudu," viņa aukstasinīgi paskaidroja.

Viņa stāstīja, ka Batemans to sen jau atstājis, un sarunā vaļsirdīgi atzinās, ka arī viņa bijusi līdzvainīga mūsu nodošanā policijai.

Es norādīju viņai uz durvīm, bet viņa nekustējās ne no vietas.

„Man tikai jāpasaka, ka tu esi sēdējis cietumā, un tev būs jāizbeidz ārsta prakse," viņa mierīgi piedraudēja.

Es biju spiests piekāpties, un kopš tā laika man vajadzēja ik nedēlu izmaksāt šai sievietei prāvu summu. Es gribēju viņu pierunāt, lai tā vismaz atstāj Tidalbasinu un pāriet dzīvot kādā citā pilsētas daļā, bet viņa negribēja par to ne dzirdēt. Tikai vēlāk es sapratu, ar ko izskaidrojama šāda viņas stūrgalvība: Lorna zināja, ka agrāk vai vēlāk es satikšu Donaldu Batemanu, tādēļ viņa gribēja palikt manā tuvumā un mani novērot, lai liktenīgā brīdī izglābtu sava mīļākā dzīvību.

Dzīve ir pilna visbrīnišķīgāko nejaušību. Pirmais ārsts, ar ko man gadījās satikties šajā apvidū, bija doktors Reds, par kuru Batemans man bija jau daudz stāstījis, jo Reds kādreiz bija bijis tā cietuma ārsts, kur Batemans pirms gadiem izcietis sodu.

Es biju godkārs un gribēju paplašināt savu klīniku, bet nauda gāja jau uz beigām. Arī Lorna savās prasībās kļuva arvien nepieticīgāka.

Pirmo ierosinājumu manam turpmākajam plānam es smēlos no Gregorija Vaiksa, kas ieradās pie manis pēc palīdzības. Vecais šoferis bija kļuvis akls, un man tūliņ ienāca prātā, cik noderīgs var būt savs auto pēkšņu uzbrukumu izdarīšanai un cik viegli es varētu atdarināt Vaiksa ārieni. Pie tam es pūlējos pārliecināt sevi, ka tas būs tikai taisnīgi, ja es bagātniekiem atņemšu dalu no viņu liekās naudas un izlietošu to trūcīgo laužu labklājības veicināšanai.

Savai pirmajai dēkai es sagatavojos ļoti rūpīgi. Lai novērstu katras aizdomas, es ierados pie Gregorija Vaiksa un, uzdodamies par sodu izcietušu šoferi, noīrēju brīvo istabu viņa nama apakšstāvā. Pamazām man izdevās .iemantot viņa uzticību, tā ka beidzot viņš bija ar mieru atļaut man braukt peļņā ar viņa auto un viņa šofera apliecību.

Pirmais uzbrukums, ko es izdarīju, izdevās gandrīz pārāk viegli. Piebraucis savā mašīnā pie kāda restorāna, kur vakaros mēdz sapulcēties bagāti ļaudis, es iegāju zālē un, piedraudot viesiem ar koka pistoli, noraisīju kādai dāmai dārgu kaklarotu. To es nenožēloju, viņa no šā zaudējuma nebūt nav kļuvusi nabagāka.

Nolaupītās vērtslietas es bez kādām pūlēm pārdevu zagtu mantu uzpircējiem gan Antverpenē, gan arī Birmingemā. Jau par pirmo laupījumu es ieguvu tik daudz naudas, ka varēju iegādāties klīnikai jaunu iekārtu un sākt domāt par atpūtas nama dibināšanu Istbcrnā.

Bet es biju piemirsis Lornu. Vērīgi sekojot manām gaitām, viņa drīz vien bija izdibinājusi, ka laupītājs baltajā maskā esmu es, un pieprasīja savu daļu.

Arī turpmākās laupīšanas norisēja visai sekmīgi. Lorna ikreiz saņēma savu daļu un dzīvoja lielākā greznībā nekā jebkad pirms tam.

Ap šo laiku man laimējās sastapt mis Hārmani, kura aiz tīras sajūsmas atbalstīja manu darbu, uzņemoties klīnikā pirmās slimnieku kopējas pienākumus.

Par Batemanu man nebija nekādu ziņu. Es nezināju, ka viņš ir Anglijā un ka Lorna satikusi viņu Vestendā. Par viņa atgriešanos es tikai nejauši uzzināju no misis Landornas, kas lielā uztraukumā bija ieradusies pie manis. Savā izmisumā viņa izstāstīja man visu, kas to nomāc, un ari par Donaldu Batemanu, kurš ar saviem draudiem un naudas izspiešanu sarūgtina tās dzīvi. Man izdevās viņu daudzmaz nomierināt, un drīz viņa aizgāja.

Bet šī ziņa bija laupījusi manu mieru, un es pat nespēju vairs sakarīgi domāt. Vecais naids pret Batemanu no jauna uzliesmoja manī. Pēc dziļās rētas zem zoda es viņu tūliņ pazinu. Šī rēta viņam bija piemiņa no kādas greizsirdīgas sievietes, kuru tas Austrālijā bija piekrāpis.

Tiklīdz misis Landorna bija aizgājusi, es izdzirdu uz ielas balsis. Palūkojies logā, es ieraudzīju ielas pretējā pusē kādu vīrieti vakara uzvalkā un sievieti, kas kaut ko dedzīgi stāstīja tam, laiku pa laikam norādīdama uz manas klīnikas pusi. Es sapratu, ka viņa steidzās brīdināt Batemanu no manas atriebības. Vīrietis nenojauta, ka esmu viņu pazinis!

Kad sieviete bija aizgājusi, viņš lēnām turpināja ceļu. Es jau gribēju steigties pakal, kad pēkšņi viņam uzbruka Landorns. Norisinājās īsa cīņa, un Batemans nogāzās zemē. Landorns aizbēga, un mirkli vēlāk es pazaudēju viņu no sava redzesloka.

Biju vēl nesaprašanā, ko darīt, kad ieraudzīju tuvojāmies policistu Hartfordu. Tātad acumirklī es neko nevarēju iesākt.

Batemans piecēlās no zemes un, sakārtojis apģērbu, brītiņu sarunājās ar Hartfordu. Bet tiklīdz policists bija atgājis dažus solus, Batemans pēkšņi sabruka.

Es tūliņ sapratu, kas noticis: viņam bija uznākuši sirds krampji. Tīras ārsta intereses dēļ gribēju steigties klāt, kad kāds vīrietis piegāja pie viņa un noliecās pār to. Nejauši atskatījies, Hartfords to pamanīja. Viņš skriešus metās atpakaļ, un es sekoju viņam. Ieraudzījis uz trotuāra guļam atslēgu saiškīti, es pacēlu to un iebāzu kabatā. Cilvēks, kas pārmeklēja Batemana kabatas, bija kāds pazīstams zaglis, vārdā Lemborns. Ieraudzījis nākam policistu, viņš metās bēgt, tomēr Hartfords to drīz panāca. Kamēr viņi vēl cīnījās, es pēkšņi ieraudzīju zemē guļam nazi, kas acīmredzot bija izkritis Batemanam no kabatas. Un pēkšņi mani sagrāba neprātīgs naids pret šo nekrietno cilvēku, kas bija nodevis mani un novedis nāvē manu brāli. Es vairs neatceros, kā satvēru nazi un dūru, bet, kad es nākamajā acumirklī atkal atjēdzos, Batemans vairs nekustējās. Kamēr policists vēl pūlējās savaldīt apcietināto, es ātri noglabāju nazi kabatā.

Vēlāk ieradās arī Reds. Reizēm gadās, ka pat šādi aprobežoti cilvēciņi atrod pareizo atrisinājumu noslēpumam. Ari seržants Elks turēja mani aizdomās, to es redzēju jau pašā sākumā. Tomēr bīstama šī lieta kļuva tikai ar Lornas ierašanos. Instinktīvi viņa nojauta patiesību.

Viņa neredzēja mani, bet es zināju, ka viņa tūliņ apsūdzēs mani, un pūlējos ātrumā sadomāt, kā varētu to aizkavēt. Par laimi viņa zaudēja samaņu, un man tika uzdots aizvest viņu uz policijas iecirkni. Pie kādas aptiekas es liku apturēt auto un iesūtīju policistu, kas mūs pavadīja, pēc zālēm. Viņa prombūtnes laikā es iešlircināju Lornai morfiju. Man bija klāt piepildīta šļirce, jo biju aicināts pie kādas dzemdētājas. Iecirknī es atkārtoju iešļircinājumu un pēc tam noglabāju šļirci viņas rokassomiņā. Šādā veidā man nenācās grūti izskaidrot viņas stāvokli.

Bet nu vajadzēja apklusināt ari Redu. Es biju ļoti pārsteigts, kad viņš ceļā uz policijas iecirkni iegriezās pie manis un sāka izklāstīt savu teoriju.

Viņš sacīja, ka Batemana slepkavībai vajag būt notikušai tajā brīdī, kamēr Hartfords cīnījies ar aizturēto zagli. Ja Batemans būtu nodurts vēl pirms tam, kad Lemborns pārmeklēja tā kabatas, tad taču ari zagļa rokas un naudasmaks būtu notraipīti ar asinīm. To pašu taču domājāt arī jūs, mister Meson. Reds jokodams apgalvoja, ka es esot nonāvējis Batemanu, un norādīja uz asiņu traipiem manos svārkos, kas varējuši celties vienīgi dūriena izdarīšanas mirklī.

Tātad Redu katrā ziņā vajadzēja apklusināt. Es piedāvāju viņam glāzi viskija ar sodu, veikli piejaukdams dzērienam miegazāles. Iztukšojis glāzi, viņš acumirklī zaudēja samaņu, pēc tam es vēl iešlircināju viņam morfiju. Tad ienesu viņu garāžā un novietoju Gregorija auto.

Es nedrīkstēju vairs ilgāk kavēties šeit, bet sekmīgai bēgšanai bija nepieciešamas lietas, kādu man nebija: nauda, pase un biļete. No Ineses Landornas stāsta es zināju, ka viņas vīrs jau sagatavojis visu bēgšanai un ka viņa rakstāmgalda atvilktnē glabājās liela naudas summa. Tā bija mana vienīgā cerība. Es devos turp. Man veicās, pagalmā nebija neviena sarga, un es nepamanīts varēju pa ugunsdzēsības trepēm sasniegt pirmo stāvu. Man bija visas atslēgas, jo pirmīt atrastā atslēgu saišķa gredzenā bija iegravēts Landorna vārds un adrese. Tiklīdz biju uzmanīgi aizvēris dzīvokļa durvis, es pēkšņi izdzirdu misis Landornas balsi. Laime, ka viņai neienāca prātā uzgriezt gaismu. Nogaidījis, kamēr viņa ieiet atpakaļ savā istabā, es pasteidzos atrast kādu paslēptuvi. Atvēris tuvējās durvis, es nokļuvu kalpones istabā, kur ieslēdzos. Drīz vestibilā atskanēja Landorna balss, un brīdi vēlāk es šausmās izdzirdu arī Breja un Elka balsis. Bet arī šoreiz laime man uzsmaidīja, jo abi detektīvi drīz vien kopā ar Landorniem atstāja dzīvokli.

Nu es tūliņ steidzos pievākt naudu, pases un biļetes. Tomēr Elks atgriezās dzīvoklī acumirkli par agru, un šajā vislielāko briesmu brīdī man neatlika nekas cits, kā rupjā kārtā uzbrukt cilvēkam, kuru es vienmēr esmu uzskatījis par savu draugu.

Kad atgriezos klīnikā, mani sagaidīja atkal jaunas briesmas: Reds pamazām sāka atgūt samaņu, un man nācās atkārtot iešļircinājumu.

Nu man bija cerība, ka izdosies aizbēgt. Es jau biju visū sagatavojis un gribēju izbraukt auto no garāžas, kad Brejs zvanīja pa telefonu un pieteica jūsu apmeklējumu. Nu mans liktenis karājās vairs tikai matiņa galā un, izmisuma spiests, es ātrumā izdomāju pasaciņu par Bālģlmja gaidāmo apmeklējumu. Kā man izdevās šo lietu veikt, tas jums jau zināms. Man vēl tikai jāpiebilst, ka zem mana rakstāmgalda atrodas zvana podziņa, kuru nospiežot, es aicinu pieņemamajā istabā nākamo pacientu. Viss pārējais bija viegli izdarāms.

20

Doktors Merfords atlaidās krēsla atzveltnē, un skumjš smaids rotaļājās viņa lūpās.

—     Vai jūtaties noguris, doktor? — Mesons līdzjūtīgi jautāja.

—    Jā, esmu loti noguris.

—     Es līdz šim nemaz nezināju, ka jūs šļupstat.

Merfords izlikās nedzirdam šo piezīmi.

—     Pastāstiet taču, kā jūs nokļuvāt Enerfordā, — viņš lūdza. —Ā, nu es zinu! Jūs esat bijis pie mis Hārmanes, un viņa jums stāstījusi, ka esmu jau ieguvis zemesgabalu jaunās sanatorijas celšanai?

Mesons pamāja ar galvu.

—    Varbūt vēlaties vēl ko zināt? — Merfords jautāja.

Virsinspektors ilgi pārdomāja.

—    Nedomāju vis. Bet jūs taču tiešām šļupstat, doktor! Līdz šim nekad vēl nebiju to novērojis.

—       Es ari tagad nešļupstu, — Merfords iesēdās vēl dzi-

lāk krēslā. — Man nav nekādu valodas defektu. Bet es esmu sagatavojies nenovēršamajam un nu jau kopš pusotras stundas turu mutē mazu stikla kapsulu ar ciankāliju.

Trīs detektīvi metas viņam virsū, bet tomēr piesteidzās par vēlu…

Stipras trīsas pārskrēja pār Merforda ķermeni, un viņa sejā atspoguļojās sāpes. Tad viņš norima un vairs nekustējās.

Mesons satriekts uzlūkoja doktoru.

— Galu galā viņš tomēr vinnējis šo spēli, — viņš aizžņaugtā balsi sacīja. — Un kas tā gan bija par spēli!

Strauji pagriezies, Mesons atstāja istabu. Kailu galvu viņš izgāja uz ielas un kāri ieelpoja spirgto rita gaisu. .

Austrumos blāzmoja jauna diena.

*

TAPALS JAU IZDEVUSI

ŠĀDUS e.vollesa darbus:

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis

Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā e Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka Baltā maska Varonīgā mantiniece

SAGATAVOŠANA:

# Diseldorfas slepkava Jūras meitene

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnīcās, Preses Apvienības kioskos un lauku pasta sakaru nodaļās. Tālrunis : 280728

Aizraujošs sižets, dēkas, romantika, eksotika un, protams, mīlas piedzīvojumi un pārdzīvojumi latviešu un cittautu rakstnieku darbos!

Izdevniecība tapals piedāvā lasītājiem izklaidējošās literatūras sēriju

Iznākušas:

m-V. Bauma. Cilvēki viesnīcā M. Cviks. Apburošais dēkainis Bezbailīgie Kā3 V. Kārkliņš. Vientulības kalns kš3 P. Benčlijs. Žokļi

IZDEVNIECĪBA

TAPALS '94

Valdemars Kārkliņš. Vientulības kalns.

— R., TAPALS, 1994

"Beigu nav," Džoja teica. Viņai tas bija bieži jāatkārto, jo Toms vai nu neklausījās, vai klausījās izklaidīgi. "Mīļais, tu drīz būsi vesels. Pavasaris ir klāt. Skaties, saulē jau kūst sniegs, un dienvidu nogāzēs lauki metas kaili. Tu atkal strādāsi, Tom, tiklīdz atgusi spēkus. Beigu nav."

Viņi sēdēja lievenī uz pakāpieniem un sildījās agrā pavasara saulē. Toms domīgi berzēja plato rētu kreisajos deniņos un caur kailo dārza koku zariem skatījās uz kalnu.

"Tā tu domā," viņš apātiski atteica. "Kur bez naudas ņemsim strādniekus?"

"Vai mums vajag strādnieku? Sākumā strādāsim paši. Tu iesi laukā, un es kopšu māju un dārzu. Redzi, kā te viss izkaltis un nolaists. Gribu, lai ap māju viss butu zajš. Te, lieveņa priekšā, jābūt puķu dobēm. Un dārzā stādīsim ogu krūmus un zemenes." Pēkšņi viņa juta, ka viņas vārdi lido garām Toma ausīm; viņš atkal neklausījās. Džoja nopūtās un atsāka klusāk: "Tu domā par… raktuvi? Nu… varbūt tu arī tur varēsi atjaunot darbu. Vēlāk, pēc kāda laika. Kad strādnieki atgriezīsies."

"Tie vairs nenāks atpakaļ. Tu taču to zini."

Džoja saglauda matus virs pieres. Nu viņa atkal izskatījās nelaimīga un nevarīga kā vienmēr, kad bija jārunā par raktuvi: bet tikai tad, kad viņa par to ieminējās, Toms viņā klausījās.

"Vismaz Klifs noteikti atgriezīsies," viņa nedroši teica.

Toms drūmi savieba lupas. Smīns tagad viņam iegriezās dziji vaigos, tā ka tumšās krunkas sniedzās no mutes gandrīz līdz acu kaktiņiem.

"Klifs arī vairs nenāks atpakaļ," viņš noteica. "Klifs arī ne."

Viņa saņēmās un mēģināja vēlreiz: "Tad tu dabūsi bankas aizdevumu un pieņemsi jaunus strādniekus. Bet pagaidām mēs gluži labi varam…"

"Kura banka man dos naudu? Vai man kāds vēl ticēs?" Toma balss izskanēja sāpīgā rūgtumā.

Viņi sēdēja saulē un skatījās kalna kontūrās, kas skaidri iezīmējās brīnišķīgi dzidrajā gaisā. Toms vairāk nerunāja, un Džojai bija pārāk pilna sirds, lai atrastu vārdus tam, ko gribēja teikt.

Fiziski Toms atveseļojās diezgan ātri. Janvāra sākumā, tiklīdz ārsts viņam bija ļāvis staigāt, viņi bija aizbraukuši uz pilsētu pie nekustamu īpašumu aģenta un parakstījuši nomas līgumu. Un astotajā janvārī viņi bija pametuši nelaimīgo meža māju un pārnākuši dzīvot tukšajā rančo. Džoja tā bija vēlējusies — viņa bija Tomam atgādinājusi vasarā doto solījumu. Patiesībā viņai ne prātā nenāca meklēt ērtāku dzīvokli — viņa cita nekā nevēlējās, kā bēgt no kalna. Viņa labprāt būtu aizbēgusi arī no Bīvertaunas un pat Oregonas, bet par to viņa Tomam nedrīkstēja ieminēties.

Viņa pacietīgi gaidīja, kad Toms pats sāks runāt par nākotni, reiz taču viņam par to bija jārunā. Bet vilšanās ar atrasto metālu, kas nebija zelts, viņu bija satriekusi vairāk nekā nelaimes gadījums; likās — viņš arvien vēl negribēja ar to samierināties Tagad, piesaulē uz kāpnēm sēdot, viņš atgādināja ringa stūrī iedzītu, pakritušu dūru cīkstoni, kas rokām karājas virvēs un, nespēdams piecelties, tikai skatās pretiniekā trulām, aiztūkušām, neticīgām acīm. — Kaut viņš nedomātu, ka viņam kas jādara manis dēļ, — Džoja klusu sev teica, — kaut viņš labāk mani pavisam aizmirstu.

Ieleja peldēja marta saulē un dzidrā klusumā. Tukšā māja, kur viņi vēl nebija ienesuši dzīvību un kas tiem bija par lielu, snauda starp pamestiem laukiem, ko vietām vēl sedza sniegs. Klusumā varēja dzirdēt, kā no piedarba jumta pilēja lāstekas. Zilganajā lejā, kur aizlocījās šaurais, dubļainais ceļš, tālu un muzikāli dūca vientuļas mašīnas motors.

Pēkšņi Džojai likās, ka nu būtu jārunā. Ja viņš to nedarīja, viņai bija jāsāk. Kad viņš to zinās, viņam nebūs iemesla raizēties, vismaz viņas dēļ ne. Viņa pievirzījās Tomam tuvāk un uzlika elkoni uz viņa ceļa…

IZDEVNIECĪBA

TAPALS '94

Plters Benčijs. Žokli.

— R., TAPALS, 1994

Brodijs beidza lasīt un nolika avīzi uz galda. Nejaušība, apgalvoja doktors, vistīrākā nejaušība. Ko viņš sacītu, ja zinātu par pirmo uzbrukumu? Arī tīra nejaušība? Vai tomēr nolaidība, šausmīga un nepiedodama nolaidība? Nu jau bija trīs bojā gājušie, divi no viņiem vēl varēja būt dzīvi, ja vien Brodijs būtu…

—   Tu esi lasījis Times, — teica Medouzs. Viņš stāvēja durvīs.

—    Jā, lasīju gan. Viņi nav uzoduši gadījumu ar Votkinsu.

—    Zinu. Visai dīvaini, it īpaši pēc Lena izpļāpāšanās.

—    Bet tu taču to izmantoji.

—    Izmantoju. Man tas bija jādara. Te būs.

Medouzs pasniedza Brodijam Emitijas Leader eksemplāru. Liels uzraksts pa visu pirmo lappusi vēstīja: DIVI BRIESMĪGAS HAIZIVS UPURI EMITIJAS PIEKRASTĒ. Zemāk ar mazākiem burtiem bija iespiests apakšvirsraksts "Slepkavas zivs upuru skaits pieaug līdz trim".

—    Tu gan proti pasniegt jaunumus.

—    Labāk izlasi.

Brodijs lasīja:

"Divus Emitijas vasaras iemītniekus vakar neģēlīgi nogalināja cilvēkēdāja haizivs, kas uzbruka saviem upuriem, kad tie plunčājās vēsajā ūdenī iepretī Skočroudas pludmalei.

Sešus gadus vecais Aleksandrs Kintners, kurš ar māti dzīvoja misteram Ričardam Pekeram un viņa sievai piederošajā mājā Gūsnekleinā, gāja bojā pirmais — haizivs viņam uzbruka no apakšas, kad zēns gulēja uz gumijas matrača. Viņa līķis nav atrasts.

Nepilnu pusstundu vēlāk sešdesmit piecus gadus vecajam Morisam Keiteram, kurš nedējas nogalē bija apmeties viesnīcā

"Abelāra ģerbonis", uzbruka no mugurpuses, kad viņš peldējās vieglajās bangās iepretī kopējai pludmalei.

Milzu zivs mežonīgi uzbruka atkal un atkal, kad misters Keiters sauca pēc palīdzības. Policists Lens Hendrikss, kurš tīras sagadīšanās dēj pirmoreiz pēdējo piecu gadu laikā turpat peldējās, drošsirdīgi mēģināja glābt upuri no izmisīgās cīņas, taču zivs neatkāpās. Kad misteru Keiteru izvilka no ūdens, viņš jau bija miris.

Šie bija otrais un trešais nāves gadījums, kam par cēloni bija haizivs uzbrukums pie Emitijas pēdējo piecu dienu laikā.

Pagājušās trešdienas naktī mis Kristīne Votkinsa, mistera Džona Fūta un viņa sievas viešņa Oldmilroudā, devās peldēties un pazuda.

Ceturtdienas rītā policijas priekšnieks Mārtiņš Brodijs un policists Hendrikss atrada viņas līķi. Pēc izmeklētāja Karla Santosa vārdiem, nāves cēlonis "noteikti un neapstrīdami bijis haizivs uzbrukums".

Jautāts par to, kādēļ nāves cēlonis nav darīts zināms sabiedrībai, misters Santoss atteicās to paskaidrot."

Brodijs pacēla acis no avīzes un jautāja:

—    Vai tiešām Santoss atteicās jebko paskaidrot?

—     Nē. Santoss teica, ka neviens, izņemot tevi un mani, viņam nav jautājis par nāves cēloni, tā ka viņš nav jutis nepieciešamību kādam to stāstīt. Kā tu noproti, es taču nevarēju drukāt tādu atbildi. Tā noveltu visu vainu uz mums abiem. Es biju cerējis, ka piedabūšu Santosu pasacīt apmēram tā: "Viņas ģimene lūdza, lai nāves cēlonis netiktu izpausts, un, tā kā tas acīmredzot nebija saistīts ar noziegumu, es piekritu." Bet viņš nebija ar mieru. Es Santosu ne pie kā nevaru vainot.

—    Ko tad tu darīji?

—    Es mēģināju notvert Lariju Vogenu, taču viņš bija aizbraucis nedēļas nogali pavadīt citur. Es iedomājos, ka viņš būtu vislabākais oficiālais runātājs.

—    Un ko tu darīji, kad nedabūji viņu rokā?

—    Lasi.

IZDEVNIECĪBA

TAPALS '94

Nora Heidena. Ka apmierinat sievieti ik reizi… un likt

viņai lūgt vēl!

— R., TAPALS, 1994

Tad nu tagad parunāsim par to, kā sieviete var veidot savu seksuālo dzīvi un katru reizi gūt orgasmu ar vīrieti, kurš nav apguvis vai arī atsakās iemācīties kārdināšanu.

Tu dari to ar saviem gurniem. Kad vīrietis sāk darboties pārāk stipri un agresīvi un sāk "spridzināt", saspied savus gurnus, aptverot viņējos, kas liks viņa ķermenim atturēties no triekšanās tavējā, un tādējādi piebremzē viņu. Kad viņš atklās, ka nevar tevi "spridzināt", jo tu to neļauj, viņš lēnām sāks atslābināt savu uzbrukumu, jo nekas cits viņam neatliks.

Kad es saku "saspied gurnus", es ar to domāju vadības pārņemšanu. Tev ir daži loti stipri gurnu muskuli, kuri parasti netiek lietoti, un, jo vairāk tu tos lietosi, jo stiprāki tie kļūs. Saspiežot gurnus, tu tādējādi kontrolē peņa garumu, kurš iekļūst tevī. Viņš ne tikai nevarēs tevi dragāt, viņš varēs tevī ieiet tikai tik daudz un tik tālu, cik tu pati to vēlēsies. Tā nu tu vari kairināt pati sevi ar viņa peni un darīt visas 3. nodaļā uzskaitītās lietas, kuras vajadzētu darīt viņam, tikai tagad tu pārvaldi situāciju. Tas nav tik lieliski kā tad, kad viņš to dara, bet tu noteikti vari sasniegt orgasmu šādā veidā, un viņš noteikti sāks apzināties, ko tu gribi un kas tevi iepriecina.

Kad nu tu esi parādījusi vīrietim, ka zini, ko gribi, un viņš sāk to aptvert un apzinās, ka tu zini, ko gribi, un kad

viņš sāk maigi un mīloši virzīties iekšā un ārā, tu vari sākt atslābināties un Jaut viņam ņemt virsroku. Un katru reizi, kad jūs mīlēsieties un tu viņam parādīsi, ko tu gribi un kā tu to gribi, viņš sāks to zemapziņā atcerēties, tā ka tev šos muskuļus vairs nevajadzēs savilkt tik cieši katrreiz, kad viņš uzsitis pārāk stipri. Iespējams (cerams, ka pēc pirmās reizes, bet varbūt tam būs nepieciešamas divas vai trīs reizes), viņš pilnīgi sapratīs — tev nepatīk, ka viņš tevi "spridzina", un tu gribi, lai viņš mīl tevi patiešām maigi un kairinoši. Ja sieviete ir atslābināta fiziski, viņa ir atslābināta arī garīgi un emocionāli. Ja viņš atkal kļūst pārāk rupjš, tikai saspied šos gurnu muskuļus, signalizējot viņam, lai viņš kļūst maigāks (varbūt vēlāk tu gribēsi, lai tas notiktu stiprāk, bet jāsāk ar kairināšanu).Un tad, kad viņš mīl tevi maigi, mīloši un kārdinoši, tu vari atbrīvoties un sākt lēni atdoties viņam — gluži kā viņš tev. Seksuāla atdošanās ir uzticības un baudas augstākā virsotne. Kad tu esi pilnīgi atvērta fiziski, uzticies garīgi un esi jūtīga emocionāli, tad arī pienāk tas brīdis, kad izsprāgst raketes.

Un raķešu izsprāgšana ar cilvēku, kuru tu mīli, ir tas, kā dēļ ir vērts dzīvot!

Pirmo reizi Latvijв franиu rakstnieka

SIMENONA RAKSTI

Izdevniecība T apals turpina Ž. Simenona Rakstu izdošanu. Pavisam iecerēts laist klajā 15 sējumus augstvērtīgā poligrāfiskā noformējumā. Mākslinieks Juris Utāns.

SIMENONS AR UN BEZ MEGRE

Vēl pirms pāris gadiem latviešu lasītājs ar franču rakstnieka Žorža Simenona (1903 — 1989) daiļradi varēja iepazīties visai pieticīgi, bet šobrīd situācija ir mainījusies un grāmatu tirgus interesentiem piedāvā patzināmasizvēlesiespējas.Vierano tam— izdevniecības Tapals gatavotie Simenona Raksti, kuros ietverti mākslinieciski spilgtākie, būtiskākie rakstnieka romāni visā viņa radošās darbības perioda. Romānu sērijuaizsākPēterisLatuiefts— pirmais darbs, kas publicēts ar īsto—Zorža Simenona—vārdu, te ari pirmoreiz "galvenajā lomā" vēlāk pasaulslavenais pobcijas komisārs Megrē. Rakstu 15 gramatās bus atrodami vairāk nekā 30 romāni gan no Megrē cikla, gan, lietojot paša autora apzīmējumu, t.s. "smagie" sociālpsiholoģiskie darbi, starp kuriem īpaši izceļami romāni Kaķis. Rezidents, apjomīgais, lielā mērā autobiogrāfiskais Pedign. Simenona pēdējais — 214. romāns Megrē un mesjē Šarls pabeigs arī rakstu sēriju.

Izdevumu sagatavošana notiek saskaņā ar Simenona Autortiesību aģentūras Lozannā līguma prasībām. Atgādinām ari, ka neviens no Rakstos iekļautajiem darbiem nedublēsies ar apgāda Artava izdotajiem Simenona tulkojumiem.

Saistošus brīžus

SIMENONA

varoņu sabiedrībā!

IZDEVNIECĪBA

TAPALS '95

Žoržs Simenons. Raksti. 5. sej.: Neģeru kvartals — R., TAPALS, 1995

Balto cepuri viņa bija atstājusi galvā, un zaļā kleita bija uzrāvusies līdz pat padusēm. Pašā labākajā brīdī Dipušs ieklausījās, jo dzirdēja čīkstam kāpņu pakāpienus.

—   Tas nekas… Tā ir mamma… — viņa sacīja, lai nomierinātu Dipušu.

Tiešām kāds smagi elpoja, tad atvēra blakusdurvis un nolika uz galda pirkumus.

—    Veronika!

—    Jā! — mazā spalgā balstiņā atsaucās.

Viņa turpināja pielāgoties vīrieša kustību ritmam, viņš nekad agrāk nebija juties tik neveikls. Notika kaut kas neaptverams. Bez neviena vārdiņa, vēl arvien smaidīdama, šī meitene vadīja viņu tuvības brīdi un gaidīja baudas atplaiksnījuma parādīšanos sava partnera acīs.

Tātad viņas miesa nebija pat samulsusi. Nē! Veronika uzjautrinājās. Viņa spēlēja mīlestību. Viņa izmantoja visu savu zināšanu arsenālu un vēroja Dipušu ar reizē maigu un izsmējīgu skatienu.

Kad Dipušs novērsās un kļuva mierīgs, viņa to noskūpstīja uz pieres, iesmējās un nolēca uz grīdas.

—   Vai varu to paturēt? — Viņa rādīja uz balto cepuri, kuru nebija noņēmusi, un, tā kā viņš piekrītoši pamāja, aizskrēja to parādīt mātei.

Kādu brīdi vēlāk, kamēr viņš ģērbās, mammas soļi šļūca šurp pa verandu. Kāda roka atrāva aizkaru, ko viņš bija aizvilcis, un parādījās vecā, smaidīdama platu smaidu un sniegdama īrniekam krūzi ar karstu kafiju.

Nu lūk! Viss bija tik vienkārši! Vēl vakar viņš nebūtu dzēris no šīs krūzes, taču tagad tas viņam likās jau pats par sevi saprotams.

IZDEVNIECĪBA

TAPALS '95

Žoržs Simenons. Raksti. 5. sej.: Trīs istabas Manhatana — R., TAPALS, 1995

Tās bija nogurdinošas stundas. Varētu teikt, ka Kombe ar zināmu sadismu ietiepās, likdams Kejai iet cauri visām tām vietām, kuras viņi bija iepazinuši kopā.

Rockjeller Center kafetērijā, piemēram, kur viņi pasūtīja tieši tos pašus ēdienus, ko pirmajā reizē, Kombe ilgi un nežēlīgi vēroja viņu un negaidīti jautāja:

—    Ar ko tu jau esi šurp nākusi?

—    Ko tu gribi sacīt?

—    Neuzdod jautājumus. Atbildi. Kad sieviete ar jautājumu atbild uz jautājumu, tas nozīmē, ka viņa grasās melot.

—    Es nesaprotu, Fransuā.

—   Tu esi nākusi šurp bieži, tu to teici. Atzīsti, ka būtu neparasti, ja tu vienmēr nāktu viena.

—    Es reizēm nācu šurp ar Žesiju.

—    Un vēl?

—    Vairāk es nezinu.

—    Ar kuru vīrieti?

—   Jā, varbūt sen— ar Žesijas draugu…

—    Žesijas draugu, kas bija tavs mīļākais.

—Bet…

—    Atzīsties.

—   Tas ir… Jā, es domāju… reiz taksometrā…

Un Kombe redzēja taksometra iekšieni, šofera muguru, seju pienainos plankumus ēnā. Viņam uz lūpām bija šo skūpstu garša, kurus laupa tāpēc, lai bēgtu no pūla.

Viņš rūca:

—    Padauza!

—   Tam nebija nekādas nozīmes, Frank…

Kāpēc piepeši Keja bija nosaukusi viņu par Franku?

Viņš vai kāds cits, vai ne?… Viens vairāk vai mazāk…

Kā viņš nesacēlās? Kombe ienīda Keju par pasivitāti, par pazemību. Kombe izvilka viņu ārā. Kombe vilka Keju aizvien tālāk, itkā tumšs spēks rautu viņu uz priekšu.

TAPALS '95

Žoržs Simenons. Raksti. 6. sēj.: Feršo vecākais — R., TAPALS, 1995

Naktsmītnē valdīja patīkams klusums, smaržoja pēc malkas un dūmiem, pēc piedegušiem taukiem, bet tam visam cauri jautās kuts un briestošu augļu smarža. Ozolkoka kāpnes bija novaskotas, Mišels paslīdēja un nokrita. Viņš taustījās pa tumšo gaiteni, tad, iedomājies par elektrību, uzvilka sērkociņu un ieraudzīja slēdzi. Iedams garām pirmajām durvīm, viņš dzirdēja, ka pamostas kāda sieviete un neapšaubāmi pačukst dažus vārdus vīrieša ausī. Viņš piesteidzās pie pēdējām durvīm un nospieda rokturi.

Durvis nebija aizslēgtas. Turklāt atslēgas cauruma nemaz nebija. Mišelam dauzījās sirds. Viņš pagrūda durvis, kas vērās ar nelielu pretestību, un tūlīt saprata, kāpēc — Līna, baidīdamās gulēt pie neaizslēgtām durvīm, bija tām priekšā piebīdījusi krēslu.

Kaut ari krēsla kājas švīkstēja, viņa nepamodās, un Mišels paspēja ieritināties viņai līdzās, ievilkt viņu savās rokās — tādu siltu, tādu miklu, lauku gultas aromāta pievilkušos.

—     Mana lieliņā!

—    Tas esi tu?… Kā tad?…

Viņš negribēja tūlīt iedegt gaismu.

—     Kuš… Nesaki neko…

Viņš ātri noģērbās, palīda zem segas, nosalis piekļāvās Līnai.

—     Klusu… Man nav daudz laika…

Mišels bija laimīgs, ka atkal var sajust viņas nedaudz patuklo ķermeni, tik gludu, tik mīkstu, bet Līna tikai pamazām atbrīvojās no miega. Mišelam nemaz nelikās dīvains viņas jautājums:

—    Kā tu to dabūji gatavu?

It kā viņš jūrmalas mājā būtu ieslodzīts kā cietumnieks!

—    Tagad vari ieslēgt gaismu…

Un, kamēr viņš kails spēra trīs sojus līdz slēdzim:

—    Es vakar biju tur aizgājusi.

IZDEVNIECĪBA

TAPALS '95

Kārters Brauns. Dāma. — R., TAPALS, 1995

Kad es atgriezos mājās, mans dīvāns jau bija atdzisis un Džekijas uz tā vairs nebija. Es jutu, ka neesmu tiesīgs viņai to pārmest, un cerēju, ka viņa jūt to pašu ari pret mani.

Likos gulēt un pamodos tikai ap deviņiem možā garastāvokli. Laverss droši vien jau gaidīja mani pārvaldē, bet rīts bija tik jauks, saule spīdēja tik spoži, ka negribējās izjaukt šo burvību. Tāpēc vispirms devos uz "Zvaigžņu" viesnīcu.

Portjē mani pazina un aizdomīgi uzlūkoja.

—    Kas noticis, leitnant? — viņš drūmi jautāja.

—   Parasta pārbaude, — es vienaldzīgi atteicu. — Vieglas uzvedības meiču asociācija apsūdz viesnīcas pārvaldnieku, ka viņš plēšot no meičām trīskāršu samaksu par klientu.

—   Cik smieklīgi, leitnant, — portjē gurdi norūca. — Jūs meklējat kādu no viesiem?

—    Kārknesu, Donu Kārknesu, — es paziņoju.

Viņš ielūkojās grāmatā.

—    Septiņsimt otrais numurs. Piezvanīt viņam?

—    Lai viņš bailēs izlēktu pa logu? — es izlikos šokēts.

—   Ja jūs neiebilstat, leitnant, — viņš vēsi sacīja, — es palūgtu jūs atiet malā. Mēs zaudējam klientus, tāpēc ka jūs te stāvat. Cilvēki jau pievērš mums uzmanību.

Viņš viegli nodrebēja.

—   Turklāt šī jūsu kaklasaite!

—   To apgleznojis pats Pikaso, — es paskaidroju. — Diez vai jūs tādu varētu dabūt, nesamaksājot vismaz pusotra dolāra.

Es iegāju lifta kabīnē un uzbraucu septītajā stāvā.

Kārknesa istaba atradās pašā gaiteņa" galā.

Man nācās klauvēt četras reizes, iekams durvis atvērās.

Uz mani ziņkāri raudzījās vīrs, tērpies pidžamas biksēs un melnā zīda halātā. Viņš bija gara auguma resnītis ar pliku pauri, bērna seju un biezām, melnām uzacīm, kas nokarājās pāri pelēkām, pētošām acīm.

—    Misters Kārkness? — es jautāju.

—   Jā, — viņš atbildēja dobjā balsi.

—    Leitnants Villers no šerifa pārvaldes, — es paziņoju. — Vēlētos uzdot jums dažus jautājumus.

IZDEVNIECĪBA

TAPALS '95

Karters Brauns. Pelītes miljons. — R., TAPALS, 1995

Pulksten vienos naktī es atkal sēdēju apartamentos, kurus biju noīrējis Rietumu piekrastē. Tie atradās jaunā kvartālā, tieši pie jūras, apmēram četras jūdzes no pilsētas un izmaksāja man četrsimt dolāru mēnesī, ieskaitot apkalpošanu un Klusā okeāna banku šalkas, kuras atgādināja troksni, kādu velni taisa ellē. Daudz ērtāk būtu gulēt metro tunelī nekā šeit.

Es ielēju glāzi viskija un noliku kabatas portfelīti rakstāmgalda apakšējā atvilktnē. Tam virsū uzliku revolveri. Tad ērti atlaidos krēslā. Nu tā — es biju ne vien atgriezis savu sākotnējo kapitālu, bet arī pievienojis tam vēl desmit tūkstošus. Tādējādi paspēris soli pretī miljonam. Mani sapņi nesniedzās nekādās tālēs. Patiesību sakot, man bija tikai divas vēlēšanās. Vispirms es gribēju iegūt miljonu un tad nopirkt kādu ienesīgu kazino Virdžīnijā un atlikušo mūžu pavadīt, vērojot kā šis iestādījums no gada gadā pavairo manu kapitālu. Dažreiz sapņos es aizklīdu mazliet tālāk un iedomājos pāris skaistu blondīņu, galvenokārt bārdāmu, kuras līdz neprātam iemīlējušās savā saimniekā. Un, protams, svētdienās nav aizņemtas.'

Iztēlē jau biju izveidojis vienu no šīm blondīnēm, kad izdzirdu samtaini maigas gonga skaņas. Durvju zvans pieteica kādu apmeklētāju. Es biju pārliecināts — draugi tie nav. Tik vēlā stundā draugi nemēdz nākt ciemos, turklāt šai pilsētā vēl nebiju paguvis ne ar vienu sadraudzēties. Kad gongs atskanēja otrreiz, es piecēlos, paņēmu revolveri un devos atvērt durvis.

Pusotras stundas laikā, kopš tā brīža, kad redzēju viņu pēdējoreiz, Pelīte nemaz nebija pārvērtusies. Varbūt apakšlūpa bija nedaudz mitrāka, taču kopumā tā bija tā pati bīstamā un uzbudinošā tumšmate, no kuras tiku brīdināts sargāties.

IZDEVNIECĪBA

TAPALS '95

Viks. Tīdžerens 'ņuks.

— R., TAPALS, 1995

Degunradzis

Degunradzis pievēra kreiso aci. Rags pārvietojās pa kreisi. Hm, interesanti. Galvu es nepakustināju, atcerējās Degunradzis.

Pievēra labo. Rags pārvietojās pa labi. Interesanti, loti interesanti. Kur īsti rags atrodas patiesībā?…

Un Degunradzis pievēra abas acis. Nu rags vairs nebija redzams nemaz, ne pa labi, ne pa kreisi. Te bija ko padomāt.

Degunradzim patilca domāt. Patika, un viss. Gan lielās līnijās, gan mazās. Lielās līnijās — tas nozīmē dzīvi vispār, kā tādu, kopumā, lielās likumsakarībās, un tādā garā. Hm, tālu var aizdomāties, ja neviens netraucē.

Bet šodien nebija lielo līniju diena, šodien Degunradzim bija karsti un karstajās dienās domāšana lielās līnijās kļuva apgrūtinoša, tāpēc karstajās dienās Degunradzis iespraucās biezokni, lai meditētu uz tuviem, pavisam konkrētiem priekšmetiem un lietām.

Kaut kur netālu iebrikšķējās. Pārlūza sauss zars, kas bija gulējis uz takas.

Degunradzis pavēra labo, tad kreiso aci. Nu rags vairs neatradās ne pa labi, ne pa kreisi, tas stāvēja taisni pretī, vidū. A, tātad jāskatās ar abām acīm, secināja Degunradzis, jātur vaļā abas.

Degunradzis bija nostājies tā, ka pats atradās brikšņos, kamēr rags rēgojās virs takas, jebkurš takotājs noturētu ragu par visu ko citu, tikai ne par Degunradža sastāvdaļu, tāpēc tldžerens 'ņuks, kurš starp citu, bija vaininieks sausā zara pārlūšanā, gluži pašsaprotami centās pabīdīt šķērsli malā, un liels bija viņa izbrīns, jūtot sevi paceļamies gaisā…

IZDEVNIECĪBA

TAPALS '95

Edgars Volless. Diseldorfas slepkava. — R, TAPALS, 1995

Rīta laikrakstus izpirka pasakainā ātrumā. Avlžzēniem pat nevajadzēja izkliegt galveno sensāciju — Ķīnas kundzes slepkavību. Visi jau zināja par notikušo un pirka avīzi tikai tādē], lai savām acīm pārliecinātos par briesmīgo patiesību. Kā jau arvien, ziņu par slepkavību laužu valodas aiznesa uz visattālākajiem pilsētas nostūriem, dažādi izpušķojot un papildinot ar visneiedomājamākām detaļām, turklāt minot šai sakarā visnegaidītākos vārdus.

Morgā, kur atradās nogalinātās līķis, pulcējās daudz cilvēku, galvenokārt sievietes. Viņas vaimanāja, izdvesa nopūtas, šūpoja galvu un sastaptajām paziņām skaidroja, ka nekad nespētu skatīties uz kaut ko tik šausmīgu, tomēr ziņkārīgo pulks nesamazinājās. Beigu beigās šis svētceļojums uz morgu kļuva tik vērienīgs, ka policisti noslēdza durvis un pavēlēja nevienu nelaist pie līķa bez sevišķas atļaujas.

Policija sāka enerģiski darboties. Tika noskaidrots, ka Ķīnas kundzei pilsētā nav neviena piederīgā. Viņa strādāja veļas mazgātavā un liktenīgajā vakarā bija tur aizkavējusies, lai paveiktu visu darbu.

Viņas paziņas apgalvoja, ka Ķīnas kundze bijusi klusa, strādīga sieviete, ienaidnieku viņai nevarēja būt, līdz ar to versija par slepkavību atriebības nolūka tika noraidīta. Protams, nevarēja arī pieļaut kādus romantiskus nozieguma motīvus, jo cienījamā kundze bija piecdesmit sešus gadus veca.

Medicīnas eksperts, kas apskatīja līki, atrada divdesmit viena naža dūriena pēdas. Viens no dūrieniem — deniņos — acīmredzot bija izrādījies nāvējošs. Kaklā un krūtīs slepkava bija dūris jau samaņu zaudējušam upurim.

Nozieguma nejēdzīgā cietsirdība vedināja domāt, ka slepkava ~ ir vai nu garīgi slims un izmucis no dziednīcas, vai arī piepeši sajucis prātā. Taču, apklaušinoties Diseldorfas un tuvākās apkārtnes psihiatriskajās slimnīcās, pirmais pieņēmums neapstiprinājās. Pēdējos, mēnešos bēgšanas gadījumi nevienā no dziedinātavām nebija reģistrēti.

Jana Rozes

grāmatnīca

Rīga, K.Barona ielā 5. Tālrunis: 284288

Universāls grāmatu un kancelejas preču veikals, kur meklēto atradīs pircēji ar visdažādākajām gaumēm un vajadzībām :

- pie mums ne tikai pašas jaunākās latviešu grāmatas, bet arī oriģinālliteratūra, kas parasti jau sen pazudusi no citu grāmatnīcu plauktiem;

- mūzikas draugiem piedāvājam Latvijā, Krievijā, Lielbritānijā un citās zemēs izdotās notis;

- jums ir iespēja gan izvēlēties visdaudzveidīgākos iesaiņojuma papīrus, lentas, rotājumus, gan krāšņi iesaiņot dāvanu;

- rakstāmlietu nodaļā atradīsiet gan ārzemju, gan Latvijā ražotas kancelejas preces dažādām gaumēm un finansiālām iespējām;

- plašā izvēlē grāmatvedības dokumentu veidlapas un izzinās literatūra par juridiskiem un grāmatvedības jautājumiem;

- laikrakstu un žurnālu nodaļā ne tikai jaunākā Latvijas prese, bet ari populāri ārvalstu izdevumi.

Jana Rozes

grāmatnīca

Rīga, Brīvības ielā 90. Tālrunis: 274556

Plaša profila grāmatu un kancelejas preču veikals :

-  pie mums jūs neapjuksict plašajā daiļliteratūras klāstā preču izkārtojums un pārdevēju prasme palīdzēs viegli izdarīt pareizo izvēli;

- tc atradīsiet arī daudz jauku bērnu grāmatu un noderlgu mācību līdzekļu;

-  piedāvājam visdažādākās rakstāmlietas un praktisko literatūru;

-  jums ir iespēja gan izvēlēties visdaudzveidīgākos iesaiņojuma papīrus, lentas, rotājumus, gan krāšņi iesaiņot dāvanu;

-  plašā izvēlē grāmatvedības dokumentu veidlapas un izziņas literatūra par juridiskiem un lietvedības jautājumiem.

Jana Rozes

grāmatnīca

Rīga, Elizabetes ielā 85a Tālrunis: 286636

Ārzemju literatūras grāmatnīca :

-  piedāvājam pazīstamu ārzemju izdevniecību enciklopēdijas, mākslas grāmatas un īpaši dāvināšanai paredzētus nepierastus izdevumus;

-  pie mums jūs atradīsiet skaistas grāmatas gan saviem vēl nelasošajiem mazuļiem, gan tiem, kas tikko sākuši vingrināties angļu mēlē; v

-  šis un tas arī franču un vācu valodas pratējiem;

-  atsevišķā stendā žurnāli no ASV, pie tam iepriekšējo mēnešu izdevumi par patiešām zemām cenām;

-  tiem, kas pagaidām nelasa svešvalodās, Jāņa Rozes grāmatnīcas "TOP-IO"desmit pieprasītākās latviešu autoru, tulkotās daiļliteratūras, bērnu literatūras un praktiska rakstura grāmatas, kā ari latviešu izdevniecību interesantākie jaunumi.

MŪZIKAS IZDEVNIECĪBA

Mēs esam mūzikas izdevniecība, kas nodarbojas ar latviešu mūzikas producēšanu, izdošanu un izplatīšanu.

Mēs rūpējamies par skaņdarbu no tā ieceres līdz klajā laišanai, nodrošinām tā ierakstu profesionāla skaņu ierakstu studijā, vajadzības gadījumā sagatavojam aranžējumu, pieaicinām profesionālus muzikantus un dziedātājus, organizējam savu programmu reklāmu.

Mēs izdodam dažādu latviešu mūzikas izpildītāju programmas un dziesmas, veicam to tiražēšanu un izplatīšanu. Mūsu kasetes var iegādāties visā Latvijā.

Mēs cenšamies savienot divas lietas: pēc iespējas augstāku produkcijas kvalitāti reizē ar iespējami zemām vairumtirdzniecības cenām. Mēs esam ieinteresēti, lai mūsu programmas būtu iegādājamas plašam klausītāju lokam, tāpēc mūsu cenas ir ļoti mērenas un lielākām kasešu partijām pastāv cenu atlaides.

Mūsu sadarbība ar mūziķiem ir juridiski korekta, balstās uz savstarpēji noslēgtiem līgumiem, kuri paredz autoratlīdzības u.c. izmaksas mūziķiem un pamatojas uz LR "Likumu par autortiesībām un blakustiesībām".

Konkrētāku un precīzāku informāciju Jūs varat iegūt rakstot, zvanot vai ierodoties personiski.

Mūzikas izdevniecība "BALSS", Kr. Barona iela 88,2. korpuss 4. stāvs, 40. kabinets Rīga, LV 1012 tālruņi 276798,270329

Formāts 60x84/16. Avīžu papīrs. Ofseta iespiedums. 11 uzskaites iespiedloksnes. SIA «Tapals». Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0115. Iespiesta a/s «Preses nams», pas. Nr. 48. Vāki iespiesti r/a «Latvijas karte». Iesieta RPT l. cehā, Puškina ielā 12.

Content

Volless Edgars Baltā maska

TAPALS JAU IZDEVUSI