Volless Edgars

Bandītu karalis

Edgars Volless

Bandītu karalis

1

Reds Gelvejs jau sen bija pierādījis savas noziedznieka spējas. Viņa pārkāpumu skaits bija tik liels, ka tos nenāktos viegli atstāstīt. Reds bija uzlauzis naudasskapjus, krāpis ļaudis, laupījis un uzturējis šaubīgus veikalus. Tomēr visai daudz viņš nenopelnīja, un tikai kopš pievēršanās alkohola kontrabandai Gelveja rokās sāka plūst bagātības, par kādām viņš nebija iedrošinājies pat sapņot. Kopš tā brīža, kad Reds bija sācis strādāt kopā ar slavenajiem Čikāgas gangsteriem, viņš dzīvoja greznībā un pārticībā un viņam nebija jābīstas no policijas. Bet panākumi Gelvejam sakāpa galvā. Viņš kļuva pļāpīgs, ķildīgs, iedomīgs un, pats Jaunākais, sāka lietot kokaīnu.

Anželo Verona, bandas personāla šefs, viņam pārmeta:

—    Atmet to, Red! Tonijam neder ļaudis, kas šņauc kokaīnu.

Gelveja neglītajai sejai pārslīdēja īgns smīns.

—     Tiešām? — viņš nicīgi novilka.

Anželo pamāja ar galvu, caururbjoši uzlūkodams viņu ar savām nopietnajām, brūnajām acīm.

—      Kokains vēl nevienam nav palīdzējis. Sākumā cilvēks gan jūtas liels un stiprs kā Vulvorsa ēka, bet tad nāk paģiras un viņš būtu ar mieru ielīst kaut peles alā. Kad šādu puisi nopratina policijas pārvaldē, viņš pasaka visu.

Reds draudzējās ar Mozu Līsonu, kas senāk bija strādājis par mašīnistu. Šim cilvēkam bija slikta gaume, un nožēlojamās, netīrās dzertuvēs viņš jutās omulīgāk nekā pilsētas labākās daļas greznajos lokālos.

Dzīvē viņš nebija tālu ticis un tādēj ar apbrīnu lūkojās uz Redu Gelveju, kas viņa acīs bija ievērojamākais no visiem gangsteriem. Viņš vispazemojošākajā veidā bija gatavs glaimot cilvēkam, kas spēja uzturēt auto un valkāt zīda veļu; jā, viņš pielīda savam bagātajam draugam kā galma lišķis monarham.

Kādu dienu, kad viņi kopā sēdēja vienā no Reda bandas dzertuvēm, Llsons kļuva vaļsirdīgs un ieteica draugam kādu izdevīgu iespējamību. Bet Reds pakratīja galvu.

—    Ķiniešu meitenes nav manā gaumē, — viņš sacīja. — Es pazīstu vienu, kas ir pavisam traka manis dēļ, un tā ir Džo Enriko meita, bet es pat nepagriežu galvu uz viņas pusi. Tāds es esmu!

—     Protams! — Mozus piekrita.

Tomēr pats neizlaida Mainu Li no acīm. Parasti viņiem iznāca satikties ne visai tīra nama kāpnēs, kurā abi dzīvoja. Viņa bija skaista ķīniete — maza, bet gracioza un lokana kā rīkste. Mainas Li lielās, melnbrūnās acis jautājoši vērās pasaulē, viņas mute bija sārta kā rozes pumpurs, un viņas āda — kā zīda samts. Mainas Li matiem nebija austrumaziātiem raksturīgā zilganā spīduma — tie bija gludi un dziļi melni. Mozu sevišķi apbūra viņas baltās rokas.

Sākumā Mozus tikai uzsmaidīja jaunajai ķīnietei, bet tad mēģināja ari uzrunāt. Tas izdevās bez kādām grūtībām, jo viņa labprāt sarunājās ar visiem. Viņa bija precējusies ar kādu slimu mākslinieku un pelnīja naudu, zīmēdama ilustrācijas modes žurnālam.

Mozus bija pārsteigts par viņas uzticību un vaļsirdību. Kad viņš pēc kāda laika aicināja Mainu Li uz vienu no greznajiem restorāniem, viņa izskatījās vairāk izbrīnījusies nekā apvainota.

—      Bet mans vīrs taču slims, es nevaru viņu atstāt vienu.

—     Protams, bērns, bet es uzaicināšu kādu sievieti, kas viņu apkops…

Maina Li pakratīja galvu, un, kad Līsons gribēja satvert viņas roku, ķīniete jau bija nozudusi.

Pēc šī gadījuma Maina Li vairījās no Līsona.

Mājās viņas dzīve bija bez prieka. Smagi slimais vīrs pastāvīgi kaut ko pārmeta, sūdzējās par viņas ēdieniem un prasīja, lai sieva iznīcina savus zīmējumus. Senāk viņš bija turējies pie brīviem dzīves uzskatiem un zobojies par baznīcu, bet pēdējā laikā mocījās sirdsapziņas pārmetumos. Par to Maina Li ne priecājās, ne arī skuma. Vīra rupjajiem zīmējumiem viņas acīs nebija nekādas vērtības. Džons Vits, pēc viņas domām, bija nenozīmīgs mākslinieks, kas nekad nebūs spējīgs radīt meistardarbus. Viņa dzīves uztvere bija pārāk sekla, viņa krāsām nebija mirdzuma, un viņam trūka harmonijas izjūtas. Pat, viņa seksuāli perversās gleznas neguva piekrišanu.

Bet Džons bija viņas vīrs, un ar to bija izteikts viss. Dzīve un liktenis bija sasaistījuši viņus. Agrāk abi bija kaisli aizrāvušies viens ar otru, bet tagad no šīs kaisles maz bija palicis pāri. Kaut ari Maina Li nemīlēja savu vīru, viņa tomēr to cienīja. Un nu viņš gulēja uz nāves gultas. Ārsts vācietis viņai bija pateicis gluži skaidri: tas varot turpināties vēl trīs četrus mēnešus, bet nekādu cerību vairs nevarot būt.

Pēdējā laikā Džonu Vitu bieži apmeklēja kāds garīdznieks. Tas bija laipns, sirsnīgs cilvēks, un viņam nebija nekādu iebildumu pret Mainas Li klātbūtni. Šis katoļu priesteris ieradās divas reizes nedēļā un allaž apmeklēja arī kādu citu slimnieku, kas dzīvoja tā paša nama augšstāvā. Pēteris Melahīni, vecais mūziķis, nebija nabags, bet viņš bija apņēmies nomirt tajā pašā bēdīgajā apkārtnē, kas tam ilgus gadus bijusi dzīvesvieta. Cauruļu licēja pļāpīgā sieva no trešā stāva bija stāstījusi Mainai Li, ka vecajam Pēterim esot kāds ļoti ievērojams draugs — viens no lielākajiem gangsteriem un alkohola kontrabandistiem.

— Vai varat iedomāties, misis Vita? — viņa bija sacījusi. — Tas puisis bija noīrējis misteram Melahīni lielu namu jūrmalā un gribēja pats maksāt par visu, bet vecais atteicās. Viņš palikšot tepat pilsētā, kur esot dzimis. Viņam galvā nav viss kārtībā! Iedomājieties: liels nams jūrmalā, mēbeles un apkalpotāji, un viss pilnīgi par brīvu!

Lielais gangsteris reizēm apmeklēja Pēteri Melahīni. Viņam bija slaiks, lokans augums un tumša seja. Kad viņš parādījās uz ielas, ļaudis skrēja pie logiem un piespieda degunu pie netīrajām rūtīm. Visi bija uztraukti. Gangsteris! Cik šausmīgi nedrošai gan vajadzēja būt šāda cilvēka dzīvei! Vienmēr šaut citus ļaudis! Un tāds vīrs dabū simt dolāru dienā!

Parasti tumšais auto ar vislielāko ātrumu iegriezās ielā un apstājās nama priekšā. No mašīnas izkāpa trīs vīrieši. Viens gāja pa priekšu, tam sekoja pats lielais gangsteris, un trešais noslēdza gājienu.

Tonijs Perelli, paņēmis no viena pavadoņa rokām groziņu ar augļiem, gāja tieši uz Melahīni dzīvokli.

— Sveiks, Pēteri, te nu es atkal esmu! — viņš uzsauca vecajam vīram.

Senāk viņi abi bija spēlējuši vienā orķestrī pie Kosmolīno, un kopš tā laika Tonijs Perelli bija iemīļojis Pēteri. Turklāt viņi abi bija no Sicīlijas, no viena un tā paša ciema Palermo tuvumā.

Maina Li Toniju satika kāpnēs. Viņš bija augumā liels, bet visas viņa kustības bija cildenas un cienīgi atturīgas. Viņa seja bija apaļa un pilnīga, un viņa tumšās acis draiskulīgi spīdēja. Tonijs bija ģērbies labi, pat eleganti, jostu greznoja briljantu sprādze.

Perelli laipni nolūkojās uz Mainu Li, un ķīniete vilcinādamās atbildēja viņa smaidam. Kad viņa mirkli vēlāk atskatījās, arī Tonijs bija pavērsis galvu atpakaļ.

Nākamreiz, satiekoties tajā pašā vietā, viņš Mainu Li uzrunāja. Tonijs bija loti laipns un pieklājīgs, un viņai bija jāsmejas par gangstera jokiem. Viņai patika, ka Tonijs nesaka banālus komplimentus un nemēģina satvert viņas roku.

Otrā dienā kāds izsūtāmais atnesa puķes un augļus misteram Vitām. Uz pavadkartes bija Tonija Perelli vārds.

—     Viņš ir liels un varens kungs, šis gangsteris, — cauruļu licēja sieva godbijīgi sacīja. — Viņam ir visdārgākais dzīvoklis visā Čikāgā, daudzi auto un lauku mājas. Viņš ir viens no pašiem lielākajiem alkohola kontrabandistiem. Viņa grēku sarakstam nepietiktu vietas pat uz veselas govs ādas!

Maina Li neuztraucās. Alkohola kontrabanda galu galā nemaz nebija sliktāks darbs kā Džona Vita bezgaumīgā gleznošana. Tomēr viņai negribējās salīdzināt abus vīriešus.

Trešo reizi Maina Li redzēja Toniju Perelli, kad gangsteris ieradās pie viņas. Vits gulēja, un jaunā ķīniete jutās mazliet neērti, kad palika mazajā dzīvojamā istabā viena ar svešo kungu.

—     Viņš gul? Tas ir labi. Es nupat runāju ar ārstu. Viņš saka, ka jūsu vīram vajadzīgs jūras gaiss. Arī vecajam Pēterim tas būtu nepieciešams, bet viņš ir pārāk iedomīgs un neparko negrib šķirties no šejienes. Klausieties, misis Vita, ja jūs kavē vienīgi naudas trūkums…

Viņa pakratīja galvu.

— Nē, mister Perelli, vīrs nevar pieņemt no jums naudu, jo viņam nav izredžu jums to godīgā veidā atdot.

Viņa ar nolūku uzsvēra vārdu "godīgs".

Pēc nedējas Džons Vits nomira. Maina Li apglabāja viņu, un vēlāk ķīnietei bija jāsniedz policijai paskaidrojumi, kādēļ ari viņas vārds nav Vita. Maina Li mierīgi nokārtoja visu, samaksāja parādus un paziņoja Vita mātei, ka dēls nomiris. Tad viņa sāka meklēt darbu. Jauna dāma, kas izturējusi pārbaudījumus Kolumbijas universitātē un jau senāk pelnījusi divdesmit septiņus dolārus nedēlā, ilustrēdama modes žurnālu, itin viegli atrastu kaut ko piemērotu. Tomēr viņa izvēlējās citu. Maina Li zināja kādu ķīniešu restorānu, kur bija vajadzīgas apkalpotājas, un aizrakstīja tā īpašniekam. Bet, pirms vēl viņa bija saņēmusi atbildi, ieradās Mozus Līsons ar kādu priekšlikumu.

Ari vecais itālis bija nomiris, un Tonijs Perelli sarīkoja tam greznas bēres. Kad viņš vakarā atgriezās mirušā drauga dzīvoklī, lai paņemtu tā atstātos papīrus, tieši tobrīd Mozus Līsons iegāja pie Mainas Li. Šoreiz neviens nebija pamanījis Toniju Perelli, jo viņš nāca kājām, tikai miesassargu pavadībā. Ejot gar Mainas Li durvīm, viņš tikai uzmeta tām domīgu skatienu.

Tovakar namā bija loti trokšņaini. Otrajā stāvā polis Laskis vingrinājās bungu sišanā — viņa mērķis bija kļūt par pasaulslavenu bundzinieku.

Maina Li bija bāla un nobijusies, kad Mozus Līsons satvēra viņu un vilka sev klāt.

Līsonam piemita seno alu cilvēku instinkti. No pieredzes viņš zināja, ka sieviete visvieglāk uzvarama ar rupju spēku.

—    Mīlulīt, tu vari paļauties uz mani. Apsolu, ka tev būs labi! Esmu pavisam traks tevis dēj…

Saņēmusi visus spēkus, Maina Li pūlējās atbrīvoties no viņa rokām. Tonijs Perelli kāpnēs izdzirdēja viņas kluso kliedzienu. Atgrūdis durvis, viņš iegāja istabā.

—     Kas jums šeit darāms, klaidoni?

Mozus uzmeta Tonijam naida pilnu skatienu, un viņa seja aiz dusmām raustījās.

—    Taisieties, ka tiekat prom! — Tonija Perelli balss skanēja skarbi un vēsi.

—    Iešu jau iešu! Tikai nedomājiet, ka baidos no katra Sicīlijas mērkaķa!

Līsons pacēla dūri, tomēr sitiens Perelli neķēra. Pārējie nama iedzīvotāji izdzirdēja tādu troksni, it kā polis skaļāk būtu uzsitis pa savām bungām. Tonijam, kas kūpošo revolveri turēja gatavu šaušanai, nevajadzēja otrreiz nospiest gaili. Mirkli Līsons vēl krampjaini turējās pie gultas gala, bet tad bez skaņas sabruka zemē.

Maina Li uzlūkoja te vienu, te otru.

—     Ņemiet mēteli un nāciet!

Perelli pavēles nekad neizklausījās kā lūgums. Maina Li paklausīgi sekoja viņam.

Tonija ļaudis parūpējās par nošauto. Tas viņiem nebija nekas sevišķs, un viņi labi zināja, kas šādos gadījumos darāms.

Vēlāk kāds šoferis sniegā atrada līķi, un avīzes lakoniski ziņoja, ka bandīti atkal nošāvuši vienu no saviem biedriem. Ar to šī lieta bija izbeigta.

Maina Li pa to laiku jau bija iekārtojusies Tonija dzīvoklī un drīz vien pierada, ka ļaudis viņu dēvē par misis Perelli.

2

No plaša balkona ar venēciešu balustrādi Tonijs Perelli varēja pārredzēt visu pilsētu, kurā viņam piederēja alkohola monopols. Un Tonijs mīlēja Čikāgu, ikvienu tās namu.

Šeit bija viņa mājas un viņa karaļvalsts. Neskaitāmu auto rindas ik dienas aizveda uz darbu viņa pavalstniekus un partnerus. Zem katra no šiem jumtiem dzīvoja vīrieši un sievietes, kas savos pagrabos uzglabāja alkoholu.

Likums bija noliedzis ievest un pārdot alkoholu; ikviena slepeni pagrabā novietota kaste vai pudele varēja radīt konfliktu ar likumu. Alkohola uzpircējs maksāja pēc zināmas takses kā kontrabandas piegādātājam, tā arī bruņotajiem vīriem, kas pavadīja transportu. Ļaudis lepojās ar to, ka varēja savu galdu izgreznot pudelēm, un klusībā viņi atzina par labu, ka ikviens alkohola piegādes traucētājs tika nošauts un no braucoša auto izmests uz ielas. Tomēr viņi droši vien nobītos, ja viņiem sacītu, ka alkohola cenā ierēķināti arī izdevumi par munīciju un upuru šķirstiem.

Perelli iegāja atpakaļ greznajā zālē, kas reizē bija brokastu, viesu un darba istaba. Pārlieku kritiski apmeklētāji to salīdzināja ar lepna kinoteātra vestibilu un apgalvoja, ka telpas iekārtojums ir vulgārs un bezgaumīgs. Bet patiesībā tā bija tieša kopija no visgreznākās zāles Venēcijas Dodžu pilī.

Sulainis japānis pašreiz bija ienesis kafiju. Perelli bija noteicis, ka Maina Li te drīkst parādīties tikai pēcpusdienā, un arī Anželo, kas nesen bija noīrējis sev skaistu dzīvokli, mēdza ierasties vēlāk.

Perelli ielūkojās pulkstenī. Bija vēl tikai astoņi, tomēr varēja gadīties, ka jau atnāk kāds apmeklētājs. Viņš bija izdzirdējis brīdinājuma zvaniņa džinkstoņu un labi zināja, ko nākamajā mirklī ieraudzīs.

Redam Gelvejam šīs telpas greznība bija nesimpātiska, un šorīt viņš tajā jutās vēl nemājīgāk kā citkārt, jo viņā kūsāja īgnums pret Perelli. Visu nakti Reds bija dusmojies un lādējies, tomēr dienas gaismā neuzdrošinājās izrādīt savas īstās jūtas.

—     Sēdies, Red, un pastāsti, kas rietumos jauns!

Gelvejs norija siekalas.

—     Es gribu zināt vienu lietu, Perelli, un, ja man to neizdosies izdibināt, tad būs velns mājās! Saproti?

Tonijs viņu ziņkāri uzlūkoja, it kā redzētu savā priekšā retu, dīvainu kukaini.

—     Ko tu domā darīt? Tas izklausās pārāk jocīgi — vest velnu mājā!

Reds nemierīgi grozījās krēslā.

—   Līsons, Mozus Līsons… Vioš bija man labs draugs, Perelli! Un nu kāds nolaidis Mozu no kājām.

—    Es viņu pataisīju aukstu, — Perelli atteica. Iestājās dziļš klusums. — Vai tev ir iebildumi?

Reda seja noraustījās.

—    Bet tā taču nevar apieties ar krietnu zēnu!… Mēs bijām kā brāli…

—    Tad tev jāstaigā sērās, — Perelli sacīja, — jo nu tavs brālis ir miris.

—      Kādēļ tu tā darīji? — Reds jautāja nevajadzīgi skalā balsī.

Perelli neatbildēja.

-<Saki taču — kādēļ tu to izdarīji? Mozus bija godīgs cilvēks.

—    Es uzskatīju to par lietderīgu. — Tonijs sēdēja uz ērģeļu soliņa zāles stūrī un, domās nogrimis, dzēra kafiju. — Un es vienmēr daru to, kas man šķiet pareizi.

Reds košļāja lūpas. Viņš baidījās no Perelli, bet sirdī viņam trakoja dusmas.

—    Tas nebija labi no tavas puses!

Tonijs pamāja ar galvu.

—    Nu, pieņem manus līdzjūtības apliecinājumus. Vai esi bijis hospitāli? Nē? Tur gul kāds tavs draugs — grieķis Optropols. Viņam klājas ļoti slikti. Vakarvakarā kāds ar steku iesitis grieķim pa galvu. Varbūt gribi zināt, kādēļ? Viņš pārdevis vienam no maniem ļaudīm kokaīnu.

Reds klusēja.

—       Mani ļaudis nedrīkst ne dzert, ne šņaukt kokaīnu, ne ari lietot citus apreibinošus līdzekļus, no kuriem tie klust traki un sāk trīcēt.

—    To tev nemaz nevajag man teikt, es pats zināšu par sevi… — Reds iesāka.

—    Protams, bet algu tu saņem nevis par to, ka rūpējies par sevi, bet tādēļ, lai rūpētos par mani un maniem ļaudīm. Ja tev trīc rokas un galvā nav skaidrības, tas ir ļauni. Ja tu dzer un pļāpā, tas ir vēl ļaunāk. Bet pats ļaunākais ir, ja tu šņauc kokaīnu un tādēļ vari nodot savu draugu noslēpumus. Tā, nu tu to zini. Un tas ir mans pēdējais vārds — atmet šņaukšanu vai taisies, ka tiec!

Reds piecēlās.

—     Labi, viss kārtībā — es eju!

Perelli lūpas savilkās noslēpumainā smaidā.

—     Labi, ej!

Kaut arī dusmīgs un uztraucies, Reds tomēr nojauta draudus, kas slēpās šajos vārdos.

—    Tonij, es neesmu no tiem puišiem, ko var iegrūst kurā katrā kaktā! Es neesmu bērns! Un, ja divi nevar satikt, tad viņiem jāšķiras.

—     Loti pareizi, — Tonijs piekrita.

Reds izgāja. Viņam galvā jau veidojās plāns.

Reds aizgāja pie kāda laba paziņas, kas arī piederēja pie tās pašas bandas, un uzaicināja to uz pusdienām Bellīni restorānā. Viktors Vinseti bija labi ģērbies jauneklis ar nemiera pilnām acīm. Viņš dzīvoja vienās bailēs no nodevējiem, kas viņam vienmēr šķita stāvam aiz muguras. Viņš loti reti izteica savas domas, toties lieliski prata klausīties. Reds izkratīja viņam sirdi.

Vinseti dabūja dzirdēt, kas nospiež Redu Gelveju un kas noticis ar Mozu Līsonu. Reds pūlējās viņam ieskaidrot, cik viegli būtu atvērt pašiem savu uzņēmumu, gādāt preci pāri robežai un atrast tai pircējus. Ja vien izdotos sadabūt dažus veiklus, spējīgus zēnus, kas uzņemas apstrādāt slepenās dzertuves, tad īsā laikā varētu iesist veselu bagātību. Vinseti ar lielu interesi klausījās, jo viņš domāja tāpat. Tomēr viņam bija citi plāni.

—   Tas tev arī pašam jāatzīst, Vik, — Reds nobeidza savu garo runu.

—     Protams, es pilnīgi saprotu. Tomēr lieta nav tik vienkārša. Un tu esi loti neuzmanīgs, tik daudz runādams.

—    Mozus Līsons bija krietns vīrs…

—     Mozus nebija nekas, — Vinseti mierīgi atbildēja. — Viņš ir miris, un nevajag viņu nožēlot. Es vairāk gribētu zināt, ko šobrīd domā Perelli.

Viktors apklusa, bet Reds uzmanīgi viņu vēroja. Vinseti arī pats bija diezgan labs šāvējs. Runāja, ka viņš esot bagāts, un šīs baumas bija pilnīgi pamatotas. Vinseti bija nolēmis atsacīties no alkohola kontrabandas, lai tādējādi apgāztu tradicionālo viedokli, ka cilvēks, kas reiz iesaistījies šajā lietā, vairs nevar aiziet. Tvaikonī "Empress of Australia" viņam jau bija rezervēta kajīte. Vinseti gribēja caur Kanādu braukt uz Eiropu. Viņš jau bija pārvērtis naudā visus papīrus un pat ievadījis sarunas par kādas villas pirkšanu Sanremo piekrastē. Reda vaļsirdība viņam bija nepatīkama jo vairāk tādēļ, ka puse Belllni restorāna viesmīļu bija spiegi.

Vēl tajā pašā vakarā Vinseti aizgāja pie Perelli.

—      Reds ir saniknots, — viņš stāstīja, — un turklāt viņš atkal pļāpā. Mēs bijām pie Bellīni, un viņš tur visu laiku gaudoja.

—      Es negribētu viņa dēļ iekulties nepatikšanās, — Tonijs sacīja. Tas bija kara pieteikums un reizē ari alibi.

Tikmēr Reds mēģināja ar starpnieka palīdzību stāties sakaros ar Maiku Finiju, alkohola kontrabandistu dienvidu iecirknī. Tomēr viņam izdevās panākt sarunu vienīgi ar Sonu O'Donelu, kas bija Maika svainis un personāla šefs.

Patiesībā Šons bija bandas īstais vadonis. Un tas, pēc Perelli domām, bija Maika Finija organizācijas vājākais punkts. Šons bija mazs, kalsns un viegli satraucams. Vieni teica, ka pistole viņa rokās pārāk naski šauj. Citi savukārt apgalvoja, ka mute viņam pārāk rupja. Šons vienaldzīgi noklausījās Reda priekšlikumu.

—      Red, īstenībā jūs mums esat tikpat nevērtīgs kā citiem, — viņš brutāli sacīja. — Jūs lietojat kokaīnu un dzerat. Mūsu uzņēmumā tādiem nav vietas. Perelli var būt tāds vai citāds, bet mēs negribam sanīsties ar viņu. Ja jūs gribat iekarot viņa iecirkni, mēs, protams, dosim jums vajadzīgo daudzumu alkohola.

—     Mozus… — Reds iesāka.

—    Mozus var cepināties ellē, kur ir viņa īstā vieta! — Šons viņu pārtrauca.

Tad Reds meklēja atbalstu citur, un kādā ziemas dienas pēcpusdienā viņš stāvēja policijas pārvaldē un lūdza sarunu ar komisāru Kelliju. Viņš gribēja sūdzēties par kādu policistu. To Reds sacīja skali, jo policijas pārvalde atradās Perelli varā un spiegi ziņoja tam visu, kas bija kaut cik ievērojams.

Vienīgi Redam varēja ienākt prātā ierasties policijā. Jebkurš cits būtu telegrafējis un nolicis satikšanos neuzkrītošā vietā. Bet Reds kokaīna skurbumā bija zaudējis apdomu. Stundas ceturksni vēlāk viņš jau sēdēja iepretim slepenpolicijas priekšniekam.

Reds gribēja gudri izstāstīt savu lietu, neminot nevienu vārdu. Reds tikai atzinās, ka viņa dzīvībai draudot briesmas. Kad Kellijs brīdi bija sarunājies ar Redu, arī viņš bija par to pārliecināts. Reds nevarēja pastāstīt neko tādu, ko policijā jau nezinātu, bet rūgti piedzīvojumi komisāram bija mācījuši, ka Redu nevarēs turēt pie vārda un uzaicināt kā liecinieku prāvā. Zvērināto priekšā viņš noliegtu iepriekš teikto un apgalvotu, ka sniedzis liecības fiziskās iespaidošanas dēl.

Kellijs zināja, kā un kādēļ Mozus zaudēja dzīvību. Viņš zināja to cilvēku vārdus, kuri iznesa līķi no nama, un ari viņu auto numuru. Pēdējo izdibināt nebija nācies grūti, jo zagtā mašīna bija pamesta vientuļā vietā.

Reds droši vien būtu runājis cauru nakti, bet Kellijam nebija laika klausīties stāstā par lietām, kas viņam jau sen zināmas.

—     Vai vēlaties, lai paturu jūs šeit? — viņš jautāja.

Reds komisāram uzmeta niknu skatienu.

—       Ko? Jūs gribat paturēt mani drošības arestā? Nē, es vēl pats varu sevi aizstāvēt! Rīt es brīvi un mierīgi pastaigāšos Čikāgas ielās. Ar tiem ļaudīm man vairs nav nekā kopīga! Bet austrumos man ir daži draugi, kas aizdos vajadzīgo naudu.

Kad Reds izgāja uz ielas, viņu novēroja trīs cilvēki. Divi no tiem bija policijas ierēdņi.

—     Neizlaidiet to karātavu putnu no acīm! — viņu šefs bija teicis.

Tuvējā ielas stūrī Gelvejam piebiedrojās divi vīrieši, kas sāka solot viņam līdzās.

—     Kas jums ienācis prātā? — Reds iesaucās, kad abi kungi to draudzīgi saņēma zem rokām.

—    Ja pavērsiet muti, jūs būsiet mironis! — viens no viņiem mierīgi atbildēja, un Redam sānos iespiedās revolvera stobra gals.

—    Taisieties, ka tiekat prom, jūs!…

Detektīvi, kas sekoja Redam, bija iesācēji. Viņi redzēja, ka divi labi draugi satiek Redu. Kad tie visi trīs iesēdās auto, turklāt Gelvejs — līdzās šoferim, abi ierēdņi lūkojās pēc kādas mašīnas, lai varētu turpināt sekošanu. Bet, pirms viņi paguva atrast brīvu mašīnu, priekšējais auto jau bija pazudis no redzesloka.

Pirmajā mirklī Reds nesaprata, kas īsti notiek. Viņš tikai juta, ka cilvēks, kas sēž aiz viņa, piespiedis viņam pie kakla kādu cietu priekšmetu. Vienlaikus šis cilvēks sarunājās ar šoferi par beisbola sacīkstēm. Viņi strīdējās, kas uzvarēs — Dienvidkalifornija vai Notrdamas komanda. Šoferis bija Notrdamas pusē un stāstīja par šīs komandas līdzšinējām uzvarām.

—     Arī es esmu par Notrdamu, — Reds sacīja.

—    Turiet muti un neņurdiet! — šoferis viņam atcirta.

—    Brīnos, ka jūs neaizmukāt pēc tam, kad tik ilgi bijāt pļāpājis ar policijas ļaudīm. Debesis vien zina, cik cilvēku jūs esat nodevis!

—     Es — nodevējs?! — Reds protestēja. Revolvera stobrs ciešāk piespiedās viņa galvai.

— Mierā!

Viņi izbrauca no pilsētas, tikai šur tur vairs bija redzamas mājas. Beidzot auto apstājās pie kādas birzs, kas auga slikta, izbraukta ceļa malā.

—    Izkāpiet! — cilvēks, kas sēdēja aiz Reda, pavēlēja, un viņš paklausīja.

Kokaīna ietekme bija zudusi, un viņš trīcēja pie visām miesām.

—    Ko jūs gribat no manis? — viņš ar pūlēm izdvesa.

—    Es neesmu nevienu nodevis, vediet mani pie Tonija! Abi vīrieši paņēma viņu vidū un veda dziļāk biezoknī.

—   Jūs taču nedomājat mani nošaut?! — Reds smilkstēja. — Klausieties taču: es neko neesmu nodarījis!

Viens no vedējiem klusēdams nospieda revolvera gaili un izšāva. Reds nokrita ceļos. Viņš nedzirdēja ne pirmo šāvienu, ne otro. Iebāzis ieroci kabatā, šāvējs aizsmēķēja cigareti. Viņa roka netrīcēja.

—     Brauksim! — viņš sacīja savam pavadonim. Šāvējs apsēdās līdzās šoferim, kur nupat vēl bija

sēdējis Reds, un drīz vien visi trīs atkal turpināja apspriest, kas uzvarēs beisbola sacīkstēs.

Šoferis pirmais izdzirdēja taurējam policijas auto un ieraudzīja to. Ar apbrīnojamu veiklību viņš apgrieza mašīnu un ieslēdza vislielāko ātrumu.

—     Paņem rakstāmmašīnu — tā ir zem sēdekļa.

Cilvēks, kas sēdēja šoferim līdzās, ierāpās pasažieru

nodalījumā, lai palīdzētu savam draugam. Viņi atvēra mazo lūku un izbāza pa to ložmetēja stobru.

—    Slepenie laikam ziņojuši Kellijam pa telefonu, — cilvēks, kas bija nošāvis Redu, sacīja, jo viņš bija redzējis abus detektīvus, kas Redam sekoja.

Policijas auto tuvojās.

—     Uzlaid viņiem siltumu!

Ložmetējs sāka tarkšķēt. Atskanēja plīstošu stiklu šķindoņa. Policijas mašīna mazliet palīkumoja, bet tad atkal turpināja braukt taisni. Arī policisti sāka šaut.

Pēkšņi cilvēks, kas stāvēja pie ložmetēja, izlaida ieroci no rokām un novēlās mašīnā uz grīdas. Ierocis vēl mirkli turējās līdzšinējā stāvoklī, tad izkrita uz šosejas. Nākamajā mirklī atskanēja spālgs sprādziens. Policijas auto bija uzbraucis ložmetējam, un bija pārplīsusi viena no riepām. Mašīna palika stāvam.

—     Uz priekšu, Džo! — otrs vīrs uzsauca šoferim, nosēzdamies tam blakus.

Brītiņu vēlāk viņi jau atkal sarunājās par beisbolu, un nošautais aiz viņiem zvalstījās no vieniem sāniem uz otriem.

3

Viktoram Vinseti šajā vidē bija īpašs stāvoklis. Jau divus gadus viņš bija Perelli diplomāts un starpnieks, kurš lielākoties atradās ceļojumos uz Kanādu un atpakaļ. Nereti viņam bija jānovērš vai jāizbeidz dažādas ķildas, kas draudēja radīt nevēlamus sarežģījumus.

Viktoram bija patīkams izskats un pieklājīga, galanta cilvēka slava. Viņš uzskatīja sevi par neaizstājamu, un bieži vien tā arī bija.

Bet Vinseti bija izdarījis kļūdu — Kanādā saderinājies ar kādu jaunu dāmu, no kuras vairs nevarēja tik viegli tikt vaļā, kad tā viņam bija apnikusi. Viņa iesūdzēja Vinseti tiesā par laulības solījuma laušanu un vēl citām lietām. Viņš gan mēģināja izlīgt miera ceļā, bet pretējās puses advokāts izrādījās visai veikls vīrs, un tiesa nosprieda piedzīt no apsūdzētā lielu atlīdzību. Kad Vinseti nākamo reizi ieradās Toronto, viņu apcietināja. Viktors samaksāja, jo citas izejas nebija. Bet tas vēl nebija pats ļaunākais. Šī gadījuma dēl viņš pazaudēja savu alkohola iepircēja vietu, kas bija devusi lielāko dalu ienākumu.

—    Man nepatīk skandāli, — Tonijs Perelli sacīja, kad šī lieta tika pārrunāta. — Jums izveidojušās sliktas attiecības ar kanādiešiem, un man neder tādi ļaudis, ko ik brīdi var apcietināt uz ielas.

—     Bet es tiešām nesaprotu — kā tas varētu skart jūs? — Vinseti jautāja, iekšēji trīcēdams aiz dusmām.

—    Var jau gadīties, ka es netieku iejaukts šajā lietā.

Varbūt tā meitene turēs muti un mūs nenodos, ja tiesa sāks viņu iztaujāt. Bet tikpat labi meitene var pateikt, ka jūs esat alkohola kontrabandists, kas pelna miljonu dolāru gadā un strādā kopā ar Antonio Perelli. Lieta ir sasodīti nepatīkama! Ejiet uz austrumiem — tur vēl ir darba diezgan, tur ir laba pelņa un jautra dzīve. Protams, jūs esat vainīgs, bet es jums nepārmetu.

Viņš draudzīgi uzsita Vinseti pa plecu.

Vakarā, sēžot divatā ar Mainu Li, Tonijs izstāstīja savas nepatikšanas. Viņi sēdēja viens otram līdzās uz dīvāna. Zeltītās durvis, kas veda no zāles balkonā, stāvēja vajā. No apzeltītām vāzēm pacēlās smaržīgi dūmi, un visu telpu pildīja dzintarkrāsas spuldžu blāvā gaisma.

—    Šis Vinseti par daudz skraida pakal sievietēm, viņš iemīlas un dara vēl citas tamlīdzīgas muļķības.

—     Vai tad mīla ir muļķība? — viņa jautāja.

Tonijs pasmaidīja.

—      Nē, mīla pret tevi nav muļķība, mans maigais persikziediņ! Bet kur gan pasaulē varētu atrast vēl otru tādu sievieti kā tu!

Viņš saudzīgi atlaida ķīnietes mazo roku un, nosēdies pie ērģelēm, gandrīz veselu stundu spēlēja. Maina Li klausījās, aizturējusi elpu, jo Tonijs tiešām bija loti apdāvināts mūziķis. Vijoli viņš pārvaldīja kā virtuozs, bet ērģeles bija viņa kaislība. Tonijam itāļu operu mūzika bija mākslas sākums un gals. Viņš ienīda modernās džeza melodijas, kaut pats bija lielisks dejotājs.

Veselu stundu Maina Li nekustēdamās nosēdēja uz dīvāna, sakrustojusi zem sevis kājas. Savā jaunajā zīda tērpā viņa atgādināja Būdas tēlu. Viņas rokas bija sakrustotas pār krūtīm, bet galva mazliet noliekta.

Atgriezies pie Mainas Li un nosēdies līdzās, Tonijs atkal atsāka sarunu par Vinseti.

—      Šis zēns ir par daudz viltīgs, bet izmantot viņu tomēr var. Katrā ziņā no viņa puses tā bija liela kļūda, bet galu galā ikviens cilvēks taču kādreiz kļūdās. Varbūt viņš ir arī nodevējs — to es vēl nezinu. Bet viņš nedzer un prot klusēt. Un pats svarīgākais ir tas, ka viņš prot pareizi sarunāties ar labāko aprindu ļaudīm.

Kad Viktors dažas dienas vēlāk ar policijas priekšnieku Kelliju pārrunāja iespēju atbrīvot vienu no bandas ļaudīm, viņa Kanādas dēka jau bija pilnīgi aizmirsta. Cilvēks, par kuru notika sarunas, bija nepatiesi apsūdzēts kādā noziegumā, bet viņš pašreiz steidzami bija vajadzīgs Tonijam. Vinseti ar pilnām tiesībām varēja triumfēt, kad tam beidzot izdevās šo vīru atbrīvot.

—    Īstenībā gan mums būtu vajadzējis paturēt to puisi apcietinājumā, — Kellijs sacīja savam palīgam Harigenam.

—    Šī mūžīgā ņemšana un atdošana man jau sen apnikusi, — Harigens atbildēja. — Pēc manām domām, Perelli tik loti steidzās viņu atbrīvot tādēļ, lai viņu nepaspētu apsūdzēt kādā citā noziegumā: šorīt atrasts Reda Gelveja līķis, viņš nošauts no mugurpuses.

Kellijs pamāja ar galvu.

—    Citādi nemaz nevarēja būt — tas cilvēks par daudz runāja. Tā ir velta laika izšķiešana, bet varbūt jūs tomēr apmeklējiet Perelli! — Viņš domīgi braucīja zodu. — Nē, labāk es pats aiziešu pie viņa.

—     Viņam jau atkal mājās jauna sieva.

—    Jā, zinu — Maina Li, misis Vita, vai kā viņu tur sauc. Ja noziedznieku vidū vispār atrodams godīgums, man jāsaka, ka Perelli var ar to lepoties: nekad vēl neviens no viņa īstās bandas policijai nav pastāstījis neko svarīgu.

Harigens zīmīgi uzlūkoja komisāru un klusu piebilda:

—     Bet viens no viņiem tomēr nāks — agri vai vēlu.

—    Vai jūs domājat Vinseti? Ja tā notiktu, Perelli jau iepriekš to dabūtu zināt, un, ja Perelli kaut ko nojauš…

Viņš pasmaidīja, nepabeidzis teikumu.

Harigens aizsmēķēja cigāru.

—     Protams, Vinseti nekad neuzstāsies tiesā kā liecinieks — to neviens no viņiem nedara. Bet viņš pret policiju ir gluži draudzīgi noskaņots, un no viņa mēs agri vai vēlu uzzināsim dažu labu sīkumu, kas loti var noderēt.

—    Vai jums tā šķiet? Vai jūs bieži satiekaties ar viņu? Vismaz vienā lietā varat Vinseti atvērt acis. Perelli zina, ka Vinseti grib mēģināt apvest to ap stūri un bēgt — tā ir visai bīstama lieta. Varbūt Vinseti, dabūjis zināt, ka Tonijs atklājis viņa nodomus, nāks un pastāstīs mums visu. Mēs apsargāsim viņu un dosim drošu pavadību līdz pat kuģa klājam. Kanādā viņam vairs nav ko bīties — tur likumam ir vēl lielāka nozīme nekā pie mums.

Harigens mēģināja divās turpmākajās dienās iekārtot sev nejaušu satikšanos ar Viktoru Vinseti, tomēr viņam nelaimējās, jo Vinseti pa to laiku bija redzējis Mainu Li un iemīlējies viņā.

Dažas lietas Mainai Li šķita godīgas un atjautas, bet no citām viņa ar šausmām novērsās. Nebija godīgi, piemēram, pievilt pašai savu vīru, turpretim viņa dēļ maldināt citus bija ne vien atļauts, bet pat labi. Viss, ko Vinseti sacīja Mainai Li, viss, ko tas darīja un domāja, tika atstāstīts Tonijam. Dīvaini, bet viņam glaimoja uzmanība, ko citi izrāda Mainai Li. Tonijs sajūsminājās par ķīnietes uzticību, kad viņa vienkāršiem, mierīgiem vārdiem atstāstīja viņam visu, kas ik dienas notika. Maina Li nelepojās ar saviem panākumiem un nepūlējās padarīt Perelli greizsirdīgu, viņa vienmēr palika atturīga un pieticīga.

Vinseti bija runājis ar viņu par dažādām lietām: par mīlu un draudzību, par Eiropas skaisto, pārmaiņām bagāto dzīvi; viņš bija minējis arī citas lietas, kas Antonio Perelli rādīja ne visai labvēlīgā gaismā. Piemēram, Cicero atklātie nami. Maina Li par tiem neko nebija dzirdējusi, tomēr sevišķi neizbijās. Ja viņa būtu iestājusies darbā Cefu Songa restorānā, kur dejoja skaistas ķīniešu meitenes, vai tad atšķirība starp šo restorānu un Cicero publiskajiem namiem tiešām būtu bijusi tik liela?

Nē, viņa par to neuztraucās. Tas tikai mazliet sāpēja, jo Tonijs Perelli bija viņas dievs.

Bet Tonijs jutās loti aizskarts un, kad nākamajā reizē satikās ar Vinseti, bija pret to loti vēss.

— Ja Maina Li vēlēsies tevi redzēt, viņa tev piezvanīs, —

Tonijs sacīja, kad abi bija pārrunājuši veikala darīšanas. — Tu esi veikls zēns, bet tu par daudz runā… Ak nē, ne jau par mīlu! Bet tu esi stāstījis viņai par Cicero. Ar to tu neko pret mani nepanāksi!

Tonija acīs Vinseti redzēja kvēlošu naidu, kaut viņš smaidīja šķietami draudzīgi un labsirdīgi.

Ar Toniju Perelli varēja strīdēties, varēja viņu pat sakaitināt, bet tas drīz vien tika aizmirsts, ja tieši neapdraudēja viņa dzīves pamatus. Turpretī tam, kas bija pārkāpis šo robežu, bez žēlastības draudēja nāve.

Perelli domāja un rīkojās ātri. Ja kāds apdraudēja veikala drošību, tas tūliņ pazuda no skatuves.

Līdz šim Tonija Perelli ķildām ar Vinseti vienmēr bija bijis privāts raksturs. Perelli personīgais gods bija aizskarts, ja kāds Toniju mēģināja pazemot viņa sievas acīs. Bet tādēļ Perelli vēl nevienam nebija atriebies. Tomēr Vinseti bija pamanījis naida kvēli viņa skatienā, un ar to pietika, lai Viktora kaisle strauji atdzistu. Vinseti kļuva uzmanīgāks un apdomīgāks. Viņš bija dzimis diplomāts un zināja, ka pretiniekam visvairāk glaimo pret to izrādīta cieņa. Tādēļ viņš atkāpās, tēlodams noraidīta pielūdzēja, nevis nodevīga biedra lomu. Pēc kāda laika viss, kā likās pēc Perelli izturēšanās, atkal bija iegājis vecajās sliedēs. Bet Vinseti bija par daudz sapratis un tādēļ nejutās mierīgs.

Tonija raksturā slēpās kaut kas no kaķa viltības — viņš ienaidniekam uzbruka bez brīdinājuma. Tomēr pret Vinseti viņš izrādīja augstsirdību un nākamajā apmeklējuma reizē lāva nojaust, ko zina.

— Šogad jums bOs jāiztiek bez atvaļinājuma, Viktor, — Perelli sacīja. — Tādēļ labāk pārdodiet pasūtīto vietu tvaikonī "Empress of Australia". Nav taču nozīmes velti izšķiest naudu.

Vairāk neko Perelli neteica. Viņš bija mierīgs un nepārmeta Vinseti tā nepiedodamo rīcību.

Perelli bija noorganizējis gandrīz ideālu spiegošanas sistēmu. Banku darbinieki viņam kārtīgi ziņoja par bandas ļaužu kontiem, tā ka viņš tūliņ uzzināja, kur un kādā nolūkā ikviens no tiem bija pārskaitījis savu naudu. Sevišķi Perelli interesējās par čekiem, kas tika izrakstīti ceļojumu birojiem vai tvaikoņu sabiedrībām.

Kontrabandistu organizāciju ļaudis gan parasti neuzticējās bankām. Viņi savu naudu un vērtslietas labāk uzglabāja seifos vai tērauda skapjos. Vinseti bija viens no tiem nedaudzajiem, kam bija konts bankā. Tādēļ Tonijs varēja kontrolēt Vinseti, un viņam bija kļuvuši zināmi visi tā iecerētā ceļojuma priekšdarbi.

Vinseti aiziešana būtu smags zaudējums visai organizācijai — tā domāja arī Anželo. Viktors bija savā ziņā nepārspējams. Viņiem trūka cilvēku, kas prastu pieklājīgi ģērbties un pienācīgi izturēties pret tiem uzpūtīgajiem blēžiem, kuri piegādāja preci Tonija Perelli tirdzniecībai. Vinseti bija neaizstājams, kad vajadzēja uzturēt sakarus starp atsevišķiem grupējumiem. Viņš varēja apmeklēt ikvienu iecirkni, neradot ne vismazākās nesaskaņas. Vinseti bija labas attiecības ar poli Džo, ar Maiku Finiju un citiem atsevišķo organizāciju vadoņiem. Viktors prata diskrēti nokārtot pat visnepatīkamākās lietas, stingri ievēroja doto vārdu un turklāt bija labs šāvējs.

Perelli darbība aptvēra visdažādākās nozares. Viņš bija līdzdalībnieks gandrīz visos atjautos un neatjautos pasākumos, tomēr turējās tālu no parasto noziedznieku pasaules. Perelli nekad savas atriebības upuriem neatņēma naudu, jo viņam bija pašam savi goda likumi, no kuriem viņš nekad neatkāpās. Kā pircējs, tā arī pārdevējs varēja pilnīgi paļauties uz viņu — ja Perelli deva vārdu, tad noteikti to turēja. Viņš saviem piegādātājiem uzticējās pat tiktāl, ka nekad nelika veikt dzērienu analīzi. Perelli izmaksāja milzīgas summas algās, un viņa sindikāta apgrozījums bija neticami plašs. Viņš nodarbināja veselu kasieru un rakstvežu armiju, tomēr savu daudzo uzņēmumu katru darījumu vienmēr paturēja arī pats savā atmiņā.

Turklāt Perelli piemita sestais prāts, kas ik reizes brīdināja par draudošām briesmām. Ja sestais prāts ierunājās, viņš bez apdomāšanās tam akli paklausīja. Iemesls, ar ko Tonijs motivēja savu varmācīgo rīcību, parasti nebija tās īstais cēlonis. Viņš teica, ka esot licis nošaut Redu tādēļ, ka tas bijis policijā. Tomēr patiesībā Gelvejam bija jāmirst nevis tādēļ, ka tas bija pārkāpis bandas disciplīnu, bet gan tādēļ, ka apdraudēja Tonija nākotni.

4

Perelli sodīja bez žēlastības, bet viņš prata arī devīgi atalgot. Piecdesmit tūkstošus dolāru viņš bija izdevis par Anželo jaunā dzīvokļa iekārtu. Kādu cilvēku, kas izrādījās viņa mērķiem nepiemērots, Perelli nosūtīja atpakaļ uz Sicīliju kā bagātu vīru, jo tas bija izglābis viņu no nāves.

Perelli ilgi lauzīja galvu par Vinseti. Šis cilvēks bija kļuvis neatkarīgs un vairs nenodevās darījumiem ar senāko sajūsmu. Gluži otrādi — darbs viņam, kā likās, vairs nebija pa prātam. Perelli bija smalka nojauta, un viņš drīz vien pamanīja, kas norisinās Vinseti dvēselē. Vinseti lika aģentūrai anulēt kajītes pasūtījumu, bet tajā pašā laikā ar cita biroja starpniecību rezervēja sev to pašu kajīti, tikai ar svešu vārdu. Tā viņš izdarīja tieši to, ko Perelli bija gaidījis.

Vinseti vēl arvien bija aizrāvies ar Mainu Li. Viņš sūtīja puķes un mazas, loti veikli uzrakstītas vēstulītes un reizēm pat apdzejoja viņu. Tonijs visu to lasīja un smaidīja.

— Pat vēstulēs viņš ir elegants. Uzaicini viņu reiz apmeklēt tevi, Maina Li. Viņš ir smalks puisis, un man prieks par viņu.

Maina Li nosūtīja viņam uzaicinājumu, un Vinseti ieradās uz tēju. Dažreiz arī Tonijs piedalījās abu sarunās, tomēr visbiežāk atstāja viņus vienus.

Bija iespējams, ka drīzumā viņam būs vajadzīgi Vinseti pakalpojumi, jo abas lielākās Čikāgas alkohola kontrabandistu organizācijās bija sākušās karot teritoriju dēļ.

Maikam Finijam bija pašam savas alus darītavas, un viņš bija miljonārs. Viņa ļaudis piegādāja liķierus un alu daudzām pilsētas austrumdaļas, dzertuvēm. Čikāgā bija arī teritorija, kurā abas organizācijas miermīlīgi darbojās līdzās. Turienes lokālu īpašnieki varēja iegādāties preces kā no Tonija, tā arī no Maika. Šeit netika izvirzīta prasība: tev jāņem manas preces, citādi tu vispār nekā nedrīksti pārdot.

Bet pēkšņi Maiks Finijs mainīja taktiku un izsludināja šo teritoriju par savu. Viņš izsūtīja parastos brīdinājumus, kam sekoja nesaudzīga draudu izpildīšana: kādam Perelli klientam iznīcināja lokālu un uzbruka arī pašam. Cietušais izbailēs steidzās pie Anželo, un tas par notikušo ziņoja Perelli.

—    Lai Vinseti aiziet pie Maika un uzsāk sarunas, — Tonijs sacīja. — Kurš tad īsti sarīkojis grautiņu?

Izrādījās, ka uzbrukumu veicis "Nāves Henesijs", kāds pazīstams atlēts, ar savu bandu. Šons O'Donels to bieži izmantoja kā atriebības ieroci, ja pats negribēja klaji iejaukties kādā lietā.

—     Lai Henesijs saņem, ko pelnījis, — Perelli sacīja. — Bet Viktors lai runā personīgi ar Finiju vai O'Donelu.

Viktors ieradās kādā mazā viesnīciņā, kur bija norunāta satikšanās, un izteica īram savus pārmetumus. Tomēr Šons O'Donels sarunās neielaidās. Viņš pat neskopojās ar draudiem, kaut ari Vinseti pielika visas pūles, lai sekmīgi veiktu savu uzdevumu.

—     Klausies, Vik,' šī teritorija vienmēr piederējusi pie mūsu rajona, un tu vari pateikt Perelli, ka tāpat tas paliks arī turpmāk. Senāk mēs gan bijām saudzīgāki pret Toniju, bet nu tas polis sācis otrā pusē mūs tik stipri spiest, ka šis iecirknis mums jāpatur vienīgi sev. Tu esi krietns zēns, Vik, un mēs labprāt izpildītu tavu vēlēšanos, bet šajā gadījumā taisnība ir mūsu pusē, un mēs neatkāpsimies.

Vini pārrunāja arī vēl citas lietas.

—     Brīnos, ka tāds puisis kā tu arvien vēl paliec pie Perelli, — Šons it kā starp citu sacīja. — Mēs ar Maiku labprāt redzētu tevi pie sevis. Es zinu, ka tu no Tonija baidies, — viņš turpināja, neievērodams Vinseti protestu, — bet kā būtu, ja mēs norunātu kādu vietu, kur mūsējie varētu satikt Toniju? Tas puisis ar saviem ļaudīm apietas kā ar suņiem.

Priekšlikums bija neglīts, tomēr Viktors to pārdomāja. Bet pa to laiku Perelli ļaudis bija nošāvuši "Nāves Henesiju".

No Mainas Li Perelli neko neslēpa. Pret viņu tas bija daudz vaļsirdīgāks nekā pret citām sievietēm, kurām viņa dzīvē bijusi lielāka vai mazāka vieta.

—     Mūsu darbā nedrīkst būt nekādu neskaidrību, mīlulīt. Kompasam ir četri galvenie virzieni. Nav iespējams stāvēt vidū starp ziemeļiem un dienvidiem. Viktors ir lielisks diplomāts, tomēr arī viņam nav izdevies panākt saprašanos ar O'Donelu. Pagājušajā naktī viņi atkal izsituši kādu no maniem krogiem. Un tomēr Viktors iesaka vēl nogaidīt! Tā es gaidīšu tik ilgi, kamēr viss mans veikals būs aizgājis pie velna!

Viktors, protams, labi zināja, kādēļ ieteica nogaidīt.

Kad Vinseti ieradās pie Tonija un ziņoja par sarunu gaitu, Tonijs pacietīgi noklausījās viņa stāstā.

—    Ļoti skaisti! — Perelli beidzot sacīja. — Vai man gaidīt, kamēr Šons O'Donels kļūs vecs un nāks pie prāta, kas varbūt notiks pēc desmit gadiem? Nē, Maikam vai nu tūliņ jāsaprotas ar mani, vai arī es likšu nolaist viņu no kājām! Pēdējā laikā jau tā pārāk daudz runāts, nu laiks darboties Rikardo.

Rikardo, pasaules karā izpelnījies trīs goda zīmes, bija viņa labākais ložmetējnieks. Uz viņa sirdsapziņas jau bija divdesmit cilvēku dzīvības.

—    Labi, es vēl mazliet nogaidīšu, — Perelli beidzot piekāpās, — bet tad…

Pēcpusdienā viņš aizbrauca uz Cicero. Tonijs sēdēja pats savā restorānā un dzēra kafiju, kad trīs auto lēnā gaitā pabrauca garām veikalam, turēdami to zem nepārtrauktas ložmetēju uguns. Perelli acumirklī nokrita guļus uz grīdas. Viss tika pārvērsts drupās: logu rūtis, glāzes, trauki. No sienām bira apmetums. Un šajā acumirklī Perelli nolēma vairs negaidīt.

Šis uzbrukums nebija improvizēts, bet gan iepriekš rūpīgi sagatavots. Vinseti bija viens no tiem nedaudzajiem ļaudīm, kas zināja, ka Perelli tieši todien būs Cicero. Viņš pats Tonijam bija norunājis tur satikšanos ar kādu kanādiešu kapteini.

Perelli ievāca ziņas. Maiks Finijs un Šons O'Donels

iepriekšējās dienas vakarā bija izbraukuši uz Ņujorku, tādējādi sagatavodami sev mazliet par daudz neapšaubāmu alibi.

Atgriezies Čikāgā, Tonijs satika Vinseti un pastāstīja tam, ka tikai ar lielām pūlēm esot paguvis izglābties. Viņš noklusēja visu, ko zināja un nojauta, jo saprata, ka tādā gadījumā Vinseti varētu kļūt viņam vēl bīstamāks.

Un tomēr Viktors bija kaut ko manījis. Viņš nosūtīja ziņu Kellijam, un viņam bija gara saruna ar policijas priekšnieku, kurš gan ieguva tikai dažas vispārēja rakstura ziņas. Kellijam bija jāsamierinās ar Viktora solījumu, ka viņš vēlāk izstāstīšot visu. Un tad Viktors izdarīja kaut ko neparastu, kas tomēr pilnīgi saskanēja ar viņa raksturu, — aizbrauca pie sava advokāta un lika sastādīt testamentu. Viens paragrāfs tajā skanēja šādi:

"Gadījumā, ja es miršu varmācīgā nāvē, no mana kopīpašuma izdalāma simt tūkstošu dolāru liela prēmija, kas izmaksājama kā atlīdzība cilvēkam, kurš būs sekmējis mana slepkavas atrašanu un notiesāšanu."

Pēcpusdienā Vinseti apmeklēja Mainu Li, kas pēc Tonija vēlēšanās bija uzaicinājusi viņu uz tasi tējas.

— Paliec vēl savā istabā, mīlulīt! — Perelli viņai sacīja. — Man jārunā ar Viktoru par kādu veikala lietu.

Vinseti ieradās pulksten puspiecos; stundas ceturksni vēlāk parādījās Kellijs. Tā viņi jau iepriekš bija vienojušies. Patiesībā detektīvs jau piecas minūtes pēc Vinseti ierašanās bija ieņēmis savu novērotāja vietu pie nama ieejas. Viņš redzēja, ka no nama iznes un saliek kādā automašīnā dažas mēbeles: divus lielus sēdekļus, dīvānu, lielu galdu un garderobes pakaramo. Auto tobrīd sāka braukt, kad Kellijs iegāja namā un iekāpa liftā.

Anželo atvēra viņam durvis.

—     Viktors jau aizgāja, — viņš atbildēja uz Kellija jautājumu. — Viņš šeit uzkavējās tikai īsu brīdi. Viņš gribēja runāt ar Mainu Li, bet viņai pašreiz sāp galva.

—     Kur ir Perelli?

Tonijs sēdēja saules apspīdētajā balkonā, un Anželo lika viņu pasaukt.

—     Vinseti šeit ienāca pirms piecpadsmit minūtēm, un viņš vēl nevar būt aizgājis, — Kellijs sacīja.

—    Ja jau Vinseti šeit nav, viņam tomēr jābūt aizgājušam, — Tonijs mierīgi atbildēja. — Viktors parasti mēdz izmantot pagalma izeju.

—    Es gribētu pārmeklēt jūsu dzīvokli, — Kellijs bez kautrēšanās sacīja.

—     Ja tas jums sagādā prieku — lūdzu! — Tonijs smaidīdams atļāva.

Vinseti tiešām bija aizgājis, bet, kā, tas palika noslēpums. Kellijs, protams, zināja par pagalma izeju un bija norīkojis sardzi arī tur. Bet Vinseti tur nebija redzēts.

Divas dienas vēlāk Vinseti līķi atrada peldam kādā ezerā. Viņš bija nošauts no neliela attāluma. Viktora kabatās atrada astoņdesmit pilnīgi samirkušas tūkstošdolāru naudaszīmes.

Perelli izsauca uz policijas pārvaldi un nopratināja.

—       Ceru, ka jums izdosies atrast to puisi, kas tik nekrietni apstrādājis nabaga Viktoru! — Tonijs sacīja, kad tas pēc neauglīgās nopratināšanas bija atlaists. — Pēdējā laikā slepkavības tiešām kļuvušas pārāk biežas!

Perelli pats piedalījās bērēs. Savā bruņotajā automašīnā viņš cieši sekoja mašīnai, kas veda zārku.

5

Uz Perelli un viņa laužu dzīvi Maina Li lūkojās no sava īpatnējā viedokļa. Viņa redzēja vīriešus un sievietes, kas pastāvīgi nāca un gāja. Sievietes bija loti skaistas, bet viņas runāja par daudz skali, ģērbās uzkrītoši un nēsāja pārāk lielus dārgakmeņus. Tomēr viņas, cik varēja vērot, ar šādu dzīvi jutās visai apmierinātas.

Tonijs bija loti laipns pret Mainu Li — daudz sirsnīgāks, nekā Džons Vits jebkad bijis. Viņš pūlējās izturēties cik vien iespējams mīli un draudzīgi.

Reiz no Cicero ieradās kāda dāma — sieviete, kas agrāk bija dzīvojusi kopā ar Perelli. Tonijs pret viņu izturējās nicīgi, gandrīz nievājoši un pēc sievietes aiziešanas nemaz negribēja ar Mainu Li par to runāt.

— Viņa nav nekas, — Tonijs sacīja. — Vienkārši nulle. Agrāk viņa dzīvoja šeit, bet bija pārāk rupja un smējās par manu mūziku. Viņai ir glīta seja, bet pilnīgi trūkst saprašanas, un es ienīstu garlaicīgus ļaudis, mīlā Maina Li.

Viņa mierīgi uzsmaidīja Tonijam.

—     Vai arī es kļūšu tev garlaicīga?

Viņš noskūpstīja Mainai Li roku.

—    Varbūt tad, kad es būšu jau ļoti, loti vecs un vairs necietīšu savā tuvumā neko skaistu un mīlu. — Tonijs saņēma ar abām rokām viņas galvu. — Vai tu esi laimīga?

Maina Li pamāja ar galvu. Perelli nosēdināja viņu sev klēpī un sāka glāstīt kā bērnu, bet pašam domas kavējās pie Šona O'Donela, Maika Finija un viņu ļaudīm, kas pēdējā laikā sāka krist uz nerviem.

Maiks Finijs bija liels, plecīgs vīrs. Karjeru viņš bija sācis kā laukstrādnieks un pamazām ieguvis tagadējo stāvokli. Savu mērķu sasniegšanai viņš neatteicās ne no kādiem līdzekļiem. Alkohola kontrabanda deva lielus ienākumus, un Maika Finija rīcībā bija visi iespējamie līdzekli, lai salauztu savus pretiniekus. Viņa ierīkotās dzertuves auga kā sēnes pēc lietus, starp tām bija gan mazi krodziņi, gan arī eleganti luksuslokāli. Maika Finija pakļautībā esošo gangsteru skaits bija visai iespaidīgs, viņš atvēra spēļu namus un opija elles, dibināja bukmeikeru firmas zirgu sacīkstēm.

Maika Finija māsa, misis O'Donela, piedalījās organizācijas vadībā. Viņa bija gandrīz tikpat liela auguma kā brālis, kalsna un kaulaina, sarkanu seju un neglītām rokām. Kaut arī misis O'Donela nepazina naudas trūkumu, viņa bija visbezgaumīgāk ģērbusies sieviete visā Čikāgā. Parasti viņas drēbes bija no spilgti mēļiem audumiem vai neciešama sārtuma zīda. Misis O'Donela valkāja briljantus rieksta lielumā, kas bija ietverti bezstila saktās. Viņas balss bija skarba un nepatīkama, un Maika Finija ļaudis no šīs sievietes baidījās.

Misis O'Donela ienīda Perelli tā vīrišķīgā skaistuma dēļ un sauca viņu par "modes lelli". Viņa nosodīja Toniju par priekamājām Cicero, bet tajā pašā laikā uzmācās savam vīram, lai tas arī tādas atver. Šons O'Donels pilnīgi pakļāvās sievai — vēl vairāk nekā viņas brālis. Tas šķita neizprotami, jo Šons bija ātrs un ietiepīgs, un daudz gudrāks par Maiku Finiju.

Misis O'Donela bez apdomāšanās vērsās pret katru, kas stāvēja viņai ceļā. Ar vislielāko vienaldzību viņa sūtīja ļaudis nāvē un vēlāk nekad vairs par tiem nedomāja. Viņa bija organizējusi pēdējo uzbrukumu Tonijam Perelli.

—    Mēs droši vien esam šim ķiparam iedvesuši Dieva bijāšanu, — viņa vēlāk sacīja savam vīram. — Ja vien tev sirds būtu īstajā vietā, tu jau sen būtu ticis ar viņu galā. Gluži neticami, ko viņš par mani teicis misis Merlo! Nu, bet tev jau tas neko nenozīmē, ja citi mani dēvē par "Romeo šausmu spoku"! Ja tas nav vislielākais apvainojums, tad es neko vairs nesaprotu. Tiec taču reiz galā ar to nelieti, Šon!

—     Kā liekas, tu nevari vien sagaidīt, kad tiksi vaļā no manis! — O'Donels dzēlīgi atcirta. — Lūdzu, nejaucies mūsu darīšanās!

Vecāki misis O'Donelu bija nokristījuši par Floribelu. Tā bija savdabīga likteņa ironija. Misis O'Donelai vēl bez vīrišķīgās enerģijas tomēr piemita ari pietiekami daudz sievišķīgas ziņkāres. Uzzinājusi, ka Perelli namā parādījusies kāda skaista ķīniešu meitene, viņa apmeklēja Toniju, lai visu redzētu savām acīm. Līdzās Mainas Li skaistajam, graciozajam stāvam viņa izskatījās kā ceļamkrāns līdzās ugunslilijai. Tomēr misis O'Donela pūlējās izlikties iespējami laipna, un Perelli pārsteigts uzzināja, ka viņa uz Mainu Li atstājusi labu iespaidu.

Arī misis O'Donela mājās izteica savas domas:

—     Šis bērns ir pārāk labs, lai dzīvotu kopā ar to neķītro sicīlieti. Iedomājies tikai: tas puisis sāk aptaukoties! Šon, tu nemaz nevari aizšaut viņam garām, ja vien nebūsi piedzēries!

Šons neatbildēja. Viņam bija pašam savi plāni. Bet sievai bija vēl kāda svarīga informācija:

—     Perelli pieņēmis jaunu darbinieku. Tas ir kāds Kons O'Hāra no Ņujorkas. Vai tu tādu pazīsti?

Šons zināja, par ko ir runa. Maiks Finijs pazina šo cilvēku vēl labāk, un viņam bija nopietns iemesls to ienīst.

—    Tas ir septiņkārtīgs karātavu kandidāts. Bet viņš par daudz runā un, šķiet, vēl nepagūs kārtīgi apskatīt pilsētu, kad jau atkal būs nozudis.

Tonedēļ Perelli banda paplašinājās vēl vairāk. Viens alkohola importētājs Bostonā bija dzirdējis no sava drauga par kādu Hārvarda studentu, kas cietis dzīvē katastrofu, un rakstīja Tonijam:

"Nezinu, varbūt Jūs varētu kaut ko darīt šī jaunekļa labā. Viņš ir no labas ģimenes, runā vairākās valodās, un man šķiet, ka viņš varētu būt Jums noderīgs."

Un tā Džims Makgrets ar ieteikuma vēstuli kabatā ieradās Čikāgā. Viņš bija izslēgts no universitātes kādas zādzības dēļ. Skaidrā prātā viņš pats nespēja saprast, kā bija varējis kaut ko tamlīdzīgu izdarīt. Arī profesori atzina, ka noziegums pastrādāts dzērumā, bet tas tomēr nebija attaisnojums. Aizrakstījis vēstuli savai mātei Jaunanglijā, Džims sāka meklēt darbu Ņujorkā. Viņa pūlēm nebija panākumu, un mēnesi vēlāk viņš ieradās Čikāgā.

Skaistais, slaikais jauneklis ar gaišajiem matiem atstāja nervoza cilvēka iespaidu, tomēr uzreiz iepatikās Perelli, kaut arī viņš vēl nezināja, ko ar to iesākt. Varbūt Džimu izskolot par krietnu šāvēju, bet varbūt viņš ar laiku pat spētu aizvietot Vinseti? Taču tādā gadījumā viņam vispirms vajadzēja iziet asinskristības. Šajā ziņā Tonijs bija nepielūdzams. Viņš cieši turējās pie ieskata, ka cilvēkam nedrīkst uzticēt organizācijas noslēpumus, pirms pie tā rokām nav pielipušas svešas asinis. Šo prasību viņš izvirzīja nevis aiz lieka teatrālisma, bet gan pats savas drošības dēļ: neviens no bandas nedrīkstēja būt tik nevainīgs, ka tam nebūtu jābaidās no policijas.

Tonijam piederēja kāda ferma, kurā viņa banda atpūtās. Tur viņiem bija iekārtots arī šaušanas stends. Turp Perelli nosūtīja jaunekli veiklā ložmetējnieka Rikardo pavadībā.

— Dod Džimam vajadzīgo brīvību un palūko, ko vari no viņa iztaisīt, — Tonijs sacīja.

Nedēlu vēlāk Rikardo ziņoja:

"Viņam nav vajadzīgo nervu. Būtu labāk, ja tu atrastu viņam kaut ko citu, Tonij!"

Džims Makgrets atgriezās Čikāgā un mācījās pazīt pilsētu, kādu to redzēja Perelli. Viņš iepazinās ar ļaudīm no dažādām bandām un ari ar tādiem cilvēkiem, kas nepiederēja ne pie vienas organizācijas un tādēļ vienmēr jutās apdraudēti. Neizprotamu iemeslu dēl viņš juta simpātijas pret Šonu O'Donelu, un dīvainā kārtā ari tam iepatikās jaunais cilvēks. Kādu dienu O'Donels uzaicināja Džimu pie sevis un iepazīstināja ar savu sievu.

—    Vai jūs piederat pie Perelli ļaudīm? — viņa tieši jautāja. — Kādēļ jūs gribat brāļoties tieši ar šo Sicīlijas nelieti?

—    Liec zēnu mierā, tā ir viņa paša darīšana! — Šons sacīja. — Perelli grib izskolot jūs par starpnieku ārējam dienestam, vai ne?

Džims samulsa.

—     Par to man nekas nav zināms.

Šons viņu domīgi uzlūkoja.

—      Perelli vajadzīgs cilvēks, kas prot sarunāties ar visādiem ļaudīm. Kopš Vinseti nāves viņam neviena tāda nav.

—    Tas bija viņa labākais draugs. Tā šis nelietis vienmēr atmaksā par pakalpojumiem, — misis O'Donela piebilda.

—    Vinseti kārtoja visas viņa darījumu lietas, — Šons paskaidroja. — Viņš Tonijam aiztaupīja daudz darba un nepatikšanu.

Šons būtu varējis piebilst, ka Vinseti dažu labu reizi ari viņu izglābis no kļūmīgas situācijas.

Pie pusdienu galda sēdēja vēl ceturtais cilvēks — kāds drūma izskata itālis, kas Džimam tika stādīts priekšā kā misters Kamona. Arī viņš bija no Sicīlijas, Itālijā izcietis cietumsodu, pēc tam atbraucis uz Čikāgu un pašreiz bija viens no Maika Finija vīriem. Tomēr šī cilvēka biogrāfiju Džims tikai vēlāk uzzināja no Perelli.

Kādu vakaru vai nu Kamona, vai arī viņa šoferis izdarīja kļūdu. Perelli divu uzticamu vīru pavadībā atgriezās mājup no operas un pašreiz iegriezās kādā šķērsielā, kad viņus panāca kāds cits auto. Perelli paguva vēl pēdējā acumirklī nokrist uz mašīnas grīdas, kad uz to sāka birt ložmetēja ložu krusa. Vienam no pavadoņiem lode izskrēja cauri kaklam. Mirkli vēlāk viss jau bija beidzies, tomēr Perelli asais skatiens aiz ložmetēja bija pamanījis pazīstamu seju ar noļukušām ūsām. Nogādājis ievainoto slimnīcā, Tonijs atgriezās savā dzīvoklī, neizrādīdams ne mazāko uztraukumu. Maina Li bija viņu gaidījusi. Viņa nezināja, kas noticis, tomēr nojauta, ka lietai jābūt nopietnai, jo Tonijs tūliņ aizsūtīja viņu gulēt.

Kamona dzīvoja mazā namiņā pilsētas dienvidu daļā. Ap pulksten diviem vīrs pārnāca mājās, bet mirklī, kad viņš gribēja atslēgt durvis, kāds cilvēks no mugurpuses piegāja pie viņa un, piespiedis viņam revolvera stobru pie pakauša, izšāva. Tad mierīgi atgriezās savā mašīnā un, kad policijas patruļa pacēla nošauto, bija jau sen nozudis.

—     To jūs veikli izdarījāt, Kon, — Perelli otrā rītā apsveica savas bandas jaunāko dalībnieku.

Kons O'Hāra jutās glaimots. Viņš bija loti labi ģērbies, bet runāja bez mitas. Šis bija pirmais pasākums, ko viņš bija veicis viens.

—     Tīrs darbs, Tonij, ir mana specialitāte. Es nekad nešauju vairāk par vienu reizi. Es būtu varējis tikt ar viņu galā jau agrāk, uz ielas, bet viņš atvadījās no ļaudīm, kas to pavadīja. Es labāk nogaidīju, kamēr viņš pieiet pie durvīm…

—     Ir jau labi, ir jau labi!

Tonijs necieta, ka ļaudis runā par padarīto darbu.

Džims izlasīja par šo notikumu pēcpusdienas laikrakstā un bija loti pārsteigts. Vēl pirms divām dienām viņš bija sēdējis blakus šim cilvēkam pie galda, un nu tā vairs nebija. Vienīgi policisti un reportieri vēl par to interesējās.

—    Kas gan varēja to izdarīt? — viņš jautāja Tonijam.

—     Es. — Perelli ar caururbjošu skatienu vērās viņa sejā. — Tas puisis vakar mēģināja mani nokniebt.

—    Vai tad jūs bijāt tajā mašīnā, kas tika apšaudīta? — Džims izbrīnā jautāja. Viņš jau bija lasījis par šo uzbrukumu, tomēr avīzes nebija minējušas nevienas personas vārdu.

Perelli pamāja ar galvu.

—     Vai jūs esat pārliecināts, ka tas bija Kamona?

Tonijs klusu iesmējās. Viņam patika sarunāties ar šo

nepieredzējušo jaunekli un vērot, kādu iespaidu atstāj viņa atklājumi.

—   Jā, Džim, tā tas ir vienmēr: vai nu tu nošauj otru, vai arī viņš nošauj tevi. Man nav ne mazākā prieka kādu aizraidīt no šīs jaukās pasaules, bet ko lai dara, ja šie puiši neliek mani mierā? Mums nav likumu, Džim. Mēs paši esam sava policija un paši — savi tiesneši. Ja kāds grib apvest tevi ap stūri, tad pašam jāprot aizstāvēties un tieši tāpat atmaksāt viņam. Un, ja viņam tomēr izdodas aizraidīt tevi uz citu, labāku, pasauli, tad palikušajiem pašiem jāredz, kā šo lietu labāk nokārtot. Tāds nu reiz ir mūsu vienīgais ceļš. Iedomājieties, ja es ierastos policijā un sacītu: "Misters Kamona apšaudīja mani no ložmetēja." Vai zināt, ko tie ļaudis teiktu? "Pierādiet to! Kur ir jūsu pierādījumi?" Bet, izņemot pārliecību, man taču nekādu pierādījumu nav. Alkohola kontrabandistiem nav nekādas likumīgas aizsardzības. Mēs nevaram vilkt kādu puisi tiesneša priekšā un sacīt: "Viņš nodarījis mums to un to," — vai arī: "Viņš mums ir parādā tik un tik, bet negrib maksāt!" Tāpat mēs nevaram pieprasīt zaudējumu atlīdzību no ļaudīm, kas ielaužas mūsu teritorijā, ne arī sludināt avīzēs: "Mūsu alkohols ir labāks par visiem citiem." Par likumiem mēs zinām tikai tik daudz, cik gadās dzirdēt no policijas vai advokātiem. Bet arī policijas ierēdnim nekas vairs nav sakāms, tiklīdz tas paņēmis no mums naudu.

—   Tam taču jābūt šausmīgi — tā aukstasinīgi nošaut cilvēku!

Perelli pakratīja galvu.

—    Šausmīgi tas ir tikai tad, ja tu kādu nošauj dusmās, jo tad no desmit gadījumiem deviņos tiek nonāvēts cilvēks, kas to nemaz nav pelnījis. Ka tad bija karā, Džim? Ari es tur biju. Mēs šāvām cilvēkus, ko paši nepazinām, — labus, krietnus cilvēkus, kas nebija darījuši nekā ļauna. Un to pašu viņi darīja ar mums. Šādā rīcībā nav ne loģikas, ne saprāta. Turpretim, ja mēs tagad nogāžam kādu no kājām, tad skaidri apzināmies, kādēļ to darām. Tas, ko cilvēks izdara dusmās un uztraukumā, gandrīz vienmēr izrādās nevajadzīgs, turpretim ar aukstu aprēķinu izdarītais ikreiz ir lietderīgs.

Džims vēl bija jauns un nepiedzīvojis, tādēļ Tonija vārdi atstāja uz viņu dziļu iespaidu.

—   Turieties tikai pie Šona O'Donela! — Perelli viņu pamācīja. — Varbūt jums jau tuvākajās dienās iznāks ar viņu darīšanas.

Makgrets īsi atstāstīja viņam savu sarunu ar Šonu.

—    Lieliski! — Perelli sacīja. — Mums abiem ir vienādas domas. Varbūt jūs tiešām ieņemsiet Viktora vietu un tad pelnīsiet daudz naudas.

Tomēr savā sirdī viņš ļoti labi zināja, ka neviens nespēj aizvietot Vinseti.

Džims pamazām iepazinās ar visām bandas galvenajām personām. Vispirms jau Anželo Verona ar savu nevērīgo smaidu un ironiskajām piezīmēm; Džimam viņš patika. Tad pārspīlētājs Kons O'Hāra, kas uz jaunekli atstāja mazāk tīkamu iespaidu. Un beidzot viņš satikās ari ar Mainu Li. Viņš jau iepriekš bija šo to dzirdējis, un viņam ļoti gribējās redzēt, vai baumas par viņas skaistumu atbilst patiesībai. Meitenes piemīlīgums un laipnība jaunekli uzreiz apbūra. Maina Li bija skaista jau no dabas, bet Tonijs bija pielicis visas pūles, lai šo skaistumu vēl vairāk izceltu. Šim nolūkam viņš izdeva milzīgas summas, izrakstīja tieši no Ķīnas zīda audumus, kuru vērtība nebija ar zeltu atsverama. Viņš savā dzīvoklī bija nomainījis dārgās brokāta tapetes un mēbeļu pārvalkus, lai tie labāk pieskaņotos Mainas Li ādas krāsai. Kad Džims pēc pirmās satikšanās ar ķīnieti gāja mājup, viņš juta, ka dzīve atkal ieguvusi saturu.

No pirmā skatiena Džims iemīlēja Mainu Li. Viņš sāka bieži ierasties Perelli dzīvokli, un Maina Li mierīgi lāva tam notikt. Viņa dzīvoja vienīgi Tonijam Perelli, un visi citi vīrieši viņai bija pilnīgi vienaldzīgi, lai arī Maina Li skaidri apzinājās, cik drūma būs viņas nākotne.

Kādu dienu Tonijs jautāja, vai viņa to mīlot. Viņas atbilde bija loti gara, un Tonija patmīlība tika aizskarta. Šajā ziņā viņš bija loti jūtīgs.

—     Man šķiet, — Maina Li sacīja, — vismaz es tā domāju, ka es varbūt nemaz nezinu, kas ir mīla. Meitenes, kas nāk šurp, daudz un vienaldzīgi runā par mīlu tiem pašiem vārdiem kā par sejas masāžu vai jaunu gleznu. Bet es nevaru par to runāt. Tavs jautājums mani biedē. Tas ir viss, ko es varu tev teikt.

Tonijs sarauca pieri un uzlūkoja viņu ar saltu, pētošu skatienu.

—   Tu nezini, vai mani mīli, ko? Nu, iedomājies, ka es tev teiktu: "Maina Li, ej uz zāli, tur stāv vīrs ar dunci, viņam uzdots nonāvēt pirmo cilvēku, kas iziet no šis istabas!" Vai tu…?

Viņa iesmejas.

—     Protams, es ietu, ja tu tā teiktu!

—     Bet tad taču tev butu jāmirst, Maina Li? Viņa pamāja ar galvu.

—    Tam nav nozīmes.

—     Vai ari kāda cita labā tu to darītu? Viņa sarauca uzacis un mirkli domāja.

—    Nē, — viņa beidzot sacīja, — neviena cita dēļ ne. Laimīgs smaids atplaiksnīja Tonija sejā, un viņa dzīvās, tumšās acis iekvēlojās.

—     Tā taču ir īsta mīla, tu mazā mulķīte!

Viņš ieslēdza Mainu Li savos skāvienos un sāka kaisli skūpstīt.

6

Tonijs loti daudz domāja par savu jauno ieguvumu. Džims viņam patika, ciktāl kāds cilvēks vispār varēja viņam patikt. Tonijs gandrīz par daudz domāja par Džimu un tādēļ kļuva nervozs. Perelli lauzīja galvu, kādu vietu savā organizācijā ierādīt šim jauneklim, bet neviens postenis nebija tam piemērots. Džimam nebija ne starpniekam nepieciešamo zināšanu, ne arī aukstasinības. Perelli bija pārliecināts, ka tas nekad nekļūs par nodevēju, tomēr šaubījās, vai tas būtu spējīgs aizgādāt pie malas kādu nevēlamu pretinieku.

Džima vienīgā īstā vieta šķita Tonija dzīvoklī, līdzās Mainai Li. Acīmredzot viņš bija iemīlējies, bet Toniju tas neuztrauca. Perelli pat glaimoja, ka cilvēks ar universitātes izglītību atzīst viņa izvēli.

Vairākkārt Tonijam bija ienākusi prātā doma iebāzt Džimam kabatā dažas tūkstošdolāru naudaszīmes un sūtīt to atpakaļ uz Ņujorku. Viņš būtu varējis droši to darit, jo Džims vēl nebija iepazīstināts ar organizācijas noslēpumiem. Jauneklis zināja tikai tik daudz, cik Tonijs pats bija tam stāstījis.

Arī Kellijs interesējās par jaunekli, un tas nebija patīkami. Tonijs labi pazina un prata cienīt šī ierēdņa gudrību un apķērību. Kellijs bija vēss, viltīgs un apdomīgs cilvēks. Un tomēr arī viņš spēja būt maigs un sirsnīgs, kaut gan šīs īpašības tik dziji slēpās aiz viņa saltās ārienes, ka tikai nedaudzi cilvēki to nojauta.

Kellijs mēdza parādīties negaidīti. Tā viņš kādu dienu ieradās Tonija dzīvoklī, kur satika arī Mainu Li, pret kuru vienmēr izturējās ar tēvišķīgu labsirdību.

—     Vai jums nu pienākušas laimes dienas, Maina Li? — viņš jautāja.

Tonijs iesmējās.

—     Un kā vēl! Šeit viņa beidzot sāk dzīvot!

—     Un kad viņa mirs? — Kellijs jautāja, nenovērsdams skatienu no meitenes.

Tonijs saviebās. Dabiska nāve viņam bija pretīga. Viņš, kas visu mūžu staigāja pa naža asmeni un zināja, ka jau nākamajā mirklī var ķert lode, ar šausmām domāja par slimībām, kas atnes nāvi.

—       Ko jūs tur runājat? Maina Li taču vēl ir dzīva, un viņa jūtas pilnīgi laimīga! Kāpēc jūs uztraucat manu mazo meitenīti ar savām runām par nāvi?

Kellijs zīmīgi pasmaidīja.

—      Man šķiet, mani vārdi vairāk uztrauc jūs nekā Mainu Li. Bet sakiet — kas tas par jaunekli, kas pēdējā laikā bieži redzams kopā ar jūsu noziedzniekiem?

Tonijs izlikās pārsteigts.

—     Nesaprotu…

—     Jūs saprotat loti labi — es runāju par Makgretu.

—    Ak tā, par Džimu! — Tonijs vienaldzīgi iesaucās. — Tas ir kāda mana paziņas draugs.

—      Kādēļ viņš nevarēja palikt Ņujorkā un mācīties pa pastu, kā izdarāmas slepkavības?

Tonijs pārmetoši pakratīja galvu.

—    Kāds riebīgs vārds — slepkavība! Čikāgā ir pārāk daudz neatklātu slepkavību. Reizēm es jautāju sev: vai policija tiešām tik vāji veic savus pienākumus? Bet tad es atkal domāju: "Policijas pārvaldē taču sēž mans labs draugs misters Kellijs. Gan jau viņš parūpēsies, lai visi noziedznieki tiktu noķerti un nosēdināti uz elektriskā krēsla!"

—    Un tad jūs, protams, atkal varēsiet mierigi gulēt, — Kellijs piebilda un atkārtoja savu jautājumu.

—    Ko es darīšu ar Džimu? Nezinu. Viņš ir labs zēns, no krietnas ģimenes. Mūsu organizācijai viņš neder — Džims ir pārāk izteikts amerikāņu džentlmenis. Varbūt varēšu dot viņam kādu darbu Kanādā.

—     Vai domājat viņu izmantot ārlietu dienestā?

—     Kā tā? — Tonijs izbrīnā jautāja.

—    Jums taču tur vajadzīgs jauns darbinieks jūsu nošautā Vinseti vietā.

Tonijs izskatījās apvainojies.

—      Manis nošautā Vinseti vietā? — viņš pārmetoši atkārtoja. — Ko jūs īsti iedomājaties? Es būtu nošāvis Vinseti, savu labāko draugu? Nē, to izdarījuši Maika Finija Jaudis — to es jums skaidri pasaku. Tas ir šī sasodītā Šona O'Donela darbs!

—    Vai jūs to apliecinātu arī tiesas priekšā? — Kellijs ātri iejautājās.

Tonijs pasmaidīja.

—     To es jums saku tādēļ, mister Kellij, ka jūs esat mans draugs, un nevis tādēļ, ka esat policijas ierēdnis. Es to zinu, bet nevaru pierādīt.

Kellijs zināja, ka abu lielāko organizāciju attiecības ir kjuvušas visai naidīgas, un nojauta, ka lieta nebeigsies bez jaunām sadursmēm. Perelli pozīcijas kļuva ar katru dienu stiprākas, un vina pretinieki aizvien vairāk zaudēja savu nozīmi. Finija banda bija vienīgā, kas vēl varēja stāties pretī Perelli, bet to īstenībā vadīja Šons O'Donels. Perelli mēģināja uzsākt sarunas ar viņu, taču cieta neveiksmi.

Tonijam par godu jāsaka, ka viņš vēlējās uzturēt mieru. Vioš labprāt būtu samaksājis lielu summu, lai varētu mierīgi strādāt līdzās saviem pretiniekiem, jo pret slepkavībām izjuta patiesu riebumu. Perelli vēlējās, lai abu organizāciju savstarpējais karš, kas vairs nebija novēršams, prasītu pēc iespējas mazāk upuru.

Pret mazajām bandām Tonijs nepazina saudzības, jo tām nevarēja uzticēties — šodien paņems viņa naudu, bet rit lauzīs visus līgumus. Tur bija tikai viens risinājums — mazās bandas nozuda tikpat pēkšņi, kā bija parādījušās, un neviens nezināja, kur tās palikušas. Mežos atrada pāroglojušos līķus, no ezeriem izzvejoja drātīm sasietus slīkoņus, dažu labu nošāva lielā laužu pūlī teātra vestibilā. Perelli acīs šīs bandas bija mazi pakalniņi, ko nenācās grūti nolīdzināt. Turpretim Maiks Finijs bija liels kalns, ar kuru nevarēja tikt galā tik vienkārši.

Perelli varēja sazināties ar viņu vienīgi netieši. Džims tikās ar Šonu O'Donelu un ēda kopā ar to pusdienas. Šonam patika šis naivais zēns, par tā ideālismu viņš klusu smaidīja, uzskatīdams Džimu par pilnīgi nekaitīgu cilvēku, no kura nevar draudēt nekādas briesmas.

Viņš nopietni klausījās, kā Džims pūlas sarunāties diplomātiskā valodā. Tad viņš pakratīja galvu.

—     Nē, tas nav iespējams, manu zēn. Jums šķiet, ka man vajadzētu tikties ar Toniju, vai ne? Kur tad? Varbūt viņa zeltītajā zālē? Vai tiešām jūs domājat, ka es varētu atkārtot to pašu kļūdu, ko Vinseti? Nē, tam es esmu par vecu un zinu pārāk daudz!

—    Bet es zvēru jums, ka Tonijs nopietni vēlas novērst visus pārpratumus starp abām organizācijām!

Šons uzmeta viņam ātru skatienu.

—   Tas ir apbrīnojams apzīmējums klajai slepkavībai! Protams, viņš, tāpat kā mēs, grib šo lietu nokārtot. Un mūsu šaujamie ir tikpat labi kā viņa… Nē, manu zēn, nepūlieties šīs lietas dēļ! Jūs esat krietns puisis un neesat vēl īsti ne Perelli, ne ari mūsu pusē. Pasakiet Konam O'Hāram, lai viņš sargā savu sievu no Perelli! Kons ir nākamais, kuram būs jāgrauž smiltis, — viņa vārds mūsu sarakstā jau atzīmēts ar krustiņu. Pasakiet viņam, ko nupat jums teicu!

Viņš domīgi nolūkojās Džimā.

— Kādēļ jūs nebraucat prom no Čikāgas? — viņš beidzot atsāka. — Ticiet man, jums nepiestāv skraidīt līdzi alkohola kontrabandistiem. Pirms vēl sapratīsiet, kas īstenībā noticis, jūs jau būsiet pazudis. Jūs darītu labāk, ja dotos mājup.

Džims klusēdams pakratīja galvu. Viņš vairs nespēja atstāt šo vietu, kur varēja būt Mainas Li tuvumā.

Stundām ilgi viņš sēdēja mazajā istabiņā, ko bija noīrējis, un domāja par Mainu Li. Reizēm Džims skaidri apzinājās savu stāvokli un brīnījās, cik zemu kritis. Viņa audzināšana, ideāli — viss atkāpās un izdzisa šīs meitenes tēla priekšā. Džims nespēja pārvarēt savas jūtas un ar katru dienu vairāk un vairāk nonāca viņas iespaidā.

Dzīve starp kontrabandistiem bija loti raiba. Tonija Perelli pasākumi bija tik dažādi, ka Džimam nācās grūti tos visus aptvert un izprast.

Perelli dzīvoklī viņš bieži sastapa jaunu, skaistu itāli Salvīni, kas loti labi spēlēja vijoli. Tonijs bija sajūsmināts par viņa mākslu. Bet tad Salvīni vairs nenāca, un, kad Džims apjautājās par viņu, Perelli izvairīdamies atbildēja, ka viņu kopējais darbs esot beidzies. Džims nejautāja, kas tas bijis par darbu. Bet kādu dienu, kad Džims ar auto brauca pa Bernhemroudu, viņš ieraudzīja laužu pūli, kas drūzmējās ap kādu nelielu mašīnu. Tobrīd piebrauca policisti, un ļaudis pašķīrās, dodot ceļu ierēdņiem. Arī Džims izkāpa un piegāja tuvāk. Notikuma vietā viņš nokļuva tieši tajā mirklī, kad policisti izcēla no auto kādu nedzīvu ķermeni.

Nelaimīgā sejā bija trāpījušas lodes, tomēr Džims uzreiz pazina Salvīni.

Šausmu pārņemts, viņš steidzās pie Perelli, kas tobrīd plānoja ēdienkarti vakariņām. Džims pastāstīja viņam, ko bija redzējis. Tonijs mierīgi noklausījās un, kad Džims bija beidzis, tikai pamāja ar galvu.

—     Jā, tas droši vien bija Salvīni. Bet tā jau reizēm notiek. Tam zēnam vienkārši nepietika prāta uzvesties mierīgi. Es viņam vairākkārt teicu: "Salvīni, kad pirmais veikals būs nokārtots, es varbūt uzņemšu jūs savā organizācijā, bet ne agrāk." Taču ko šis neprātīgais cilvēks darīja? Viņš skraidīja apkārt pa visu Čikāgu un stāstīja par maniem darījumiem. Policija galu galā bija spiesta pārmeklēt vienu no manām alus darītavām un to slēgt. Samaksāju divdesmit tūkstošus, lai varētu to atkal palaist.

Džims šausmās uzlūkoja viņu.

—     Bet jūs… jūs! — viņš iesaucās. — Vai tad Salvīni nebija viens no jūsu ļaudīm?

Tonijs pakratīja galvu.

—      Nē, Džim, pats es to nedaru. Varbūt kāds no maniem zēniem bija saniknojies, un tad jau šādas lietas gadās. Ko gan citu mēs būtu varējuši iesākt? Mēs taču nevarējām Salvīni iesūdzēt tiesā, lai tā liek viņam turēt muti. Visa Čikāga smietos, ja es meklētu palīdzību policijā. Nē, Džim, tā šī lieta ir vislabāk nokārtota.

Šādā veidā viņš pūlējās Džimu pārliecināt par slepkavību nepieciešamību.

* * *

Kad Džims kādu dienu vienā no lepnākajiem restorāniem dzēra tēju, viņš pēkšņi izdzirdēja saucam sevi vārdā un ieraudzīja Konu O'Hāru, kas smaidīdams tuvojās.

—     Es gribu iepazīstināt jūs ar misis O'Hāru, Džim!

Jauneklis pārsteigts uzlūkoja slaido, gaišmataino sievieti ar madonnas seju un skaidrām, brūnām bērna acīm. Viņas lūpas jau dabiski bija kvēloši sārtas, tā ka nevajadzēja tās krāsot.

—     Priecājos ar jums iepazīties, mister Makgret! — viņa sacīja. — Esmu daudz dzirdējusi par jums.

Džims vēlējās, kaut viņa labāk nebūtu runājusi, jo sievietes ikdienišķā, nevērīgā balss neatbilda viņas ārienei.

—      Sēdies, bērns! — Kons O'Hāra piebīdīja viņai krēslu. — Mēs izstaigājām visas tirgotavas, un Marija nevarēja vien beigt brīnīties, ko visu tur var dabūt. — Viņš uzlūkoja to mirdzošām acīm. Acīmredzot Kons bija stipri iemīlējies šajā jaunajā dāmā, kuru bez īpašām tiesībām dēvēja par savu sievu.

—    Tu solījies mani iepazīstināt ari ar misteru Perelli, — viņa izmeta.

—       Šovakar viņa nav mājās. Gan jau kādreiz aizvedīšu tevi pie viņa… Marija ir pavisam traka viņa dēļ, — Kons smaidīdams paskaidroja Džimam.

—    Es tiešām labprāt gribētu iepazīties ar misis Perelli, šo mazo ķīnieti!

Kons sarauca degunu.

—     Tur nav nekā ko redzēt — tāda pati ķīniete kā visas. Skaista? Varbūt, bet manā gaumē viņa nav.

Marija vērīgi aplūkoja Džimu, nemaz neslēpdama, ka jauneklis viņai patīk. Marija sacīja, ka Čikāgu nemīlot tik ļoti kā Ņujorku. Čikāga gan esot liela pilsēta, bet visi viņas draugi dzīvojot Bruklinā un šeit viņa jūtoties ļoti vientuļa.

Acīmredzot Kons Marijai bija daudz par Džimu stāstījis, jo viņa pret jaunekli neizturējās ar tādu respektu, kādu būtu izrādījusi, ja uzskatītu viņu par svarīgu personu organizācijā. Tomēr viņa Džimu nežēloja. Šādas jūtas Marijai Poluski bija svešas.

Izgājis no restorāna, Džims negaidot ieraudzīja Toniju Perelli, kas gāja Mičiganas bulvāra virzienā. Viņu pavadīja četri miesassargi: divi gāja pa priekšu, bet divi sekoja viņam cieši pa pēdām. Džims saprata, ka ari ielas pretējā pusē Toniju apsargā vismaz četri vīri. Perelli bieži mēdza sarīkot šādas mazas ekskursijas kājām, kad viņam vajadzēja nokārtot sīkas darīšanas vai arī nopirkt dāvanas Mainai Li. Tā bija arī iespēja mazliet izkustēties.

Džims zināja, ka Perelli nepatīk, ja to uz ielas uzrunā, tādēļ viņš lielajam vīram sekoja pienācīgā attālumā. Tonijs iegriezās bulvāri, un Džims ievēroja, ka sardze ciešāk saslēdzas ap viņu. Viņi vēl nebija nogājuši ne piecdesmit soļu, kad pēkšņi kāds slēgts auto pievirzījās tieši līdzās trotuāram un dažus solus no Perelli strauji samazināja ātrumu…

Šāvieni skanēja skarbi un spalgi. Kāda lode aizlidoja tik cieši gar Džima galvu, ka viņš sajuta tās radīto gaisa spiedienu.

Viens no miesassargiem jau gulēja zemē. Pārējie trīs abām rokām apšaudīja mašīnu, kas, apbraukusi mazu pusloku, pēkšņi palika ielas vidū stāvam.

Visa satiksme acumirklī apstājās. Piesteidzās daži policisti. Viens no viņiem uzlēca uz auto kāpšļa un izvilka ārā šoferi. Tas bija bezsamaņā. Asinis plūda no ievainojuma ausī, un vīra seja bija krīta bālumā.

Abi pārējie uzbrucēji bija salimuši pakaļējā sēdeklī. Tonija miesassargi bija pirmklasīgi šāvēji.

Nikns un saīdzis, Perelli pārnāca no policijas pārvaldes. Viņš loti reti zaudēja aukstasinību. Bet viens no viņa labākajiem šāvējiem bija beigts, un to nespēja atsvērt pat abu uzbrucēju līki, kas gulēja morgā zem baltiem palagiem.

—     Tie katrā ziņā bija Maika Finija ļaudis, Šons O'Donels tos man uzrīdījis! — viņš teica.

Maina Li saudzīgi smērēja ar jodu viņa roku, kurai lode bija noskrambājusi ādu.

—    Jā, tā iet, Džim, — viņš turpināja jau mazliet mierīgāk. — Šorīt Šons atsūtīja man ziņu, ka gribot satikties ar mani, lai mierīgi pārrunātu strīdīgos jautājumus, bet pēcpusdienā viņš man uzrīdīja savus asinssuņus, lai tie padarītu mani aukstu. Pats ļaunākais tomēr ir tas, ka šis nelietis nekrietni izteicies par Mainu Li. Jūs nemaz nevarat iedomāties, Džim, cik riebīgi viņš runājis!

Jauneklis pārsteigts viņu uzlūkoja.

—     Bet kādēļ? — viņš iesaucās. — Maina Li taču viņam neko nav nodarījusi!

—   Jā, tā iet, — Perelli atkārtoja, pamādams ar galvu. — Man jārunā ar jums.

Viņš izveda Džimu uz balkona, no kura varēja pārredzēt visu Čikāgu. Pilsēta mirdzēja un kvēloja rietošās saules pēdējos staros.

—    Jums jāparunā ar O'Donelu, Džim! Esmu pārliecināts, ka viņš nāks, ja jūs to aicināsiet.

—     Bet ko gan es varu panākt?… — Džims iesāka.

Tonijs ar nepacietīgu rokas mājienu lika viņam apklust.

—   Sakiet O'Donelam, ka gribat ar viņu runāt. Sakiet, ka gribat jautāt, cik tālu viņš domā iet. Jūs varat viņam piezvanīt pa telefonu un pastāstīt, ka esat nodomājis nokārtot visas domstarpības starp viņu un mani. Uzsveriet, ka es neko nezinu par jūsu sarunu. Man tiešām apnikusi šī rotaļa, Džim, un jūs esat īstais puisis, kas šo lietu var nokārtot.

Šonu O'Donelu bija loti grūti sadzīt rokā. Tikai pēc divām stundām Džimam beidzot izdevās viņu sazvanīt, un arī tad Šona pirmie vārdi skanēja ne visai iepriecinoši.

—     Ja tas nebūtu jūs, Džim, es gluži vienkārši pateiktu, lai vācaties pie velna! Paskat tikai — Perelli tomēr grib jūs nodarbināt ārlietās! Vēl pagājušajā nedēlā viņš apgalvoja, ka jūs šim darbam nederot.

—    Vai mēs nevarētu satikties?

Šons mirkli klusēja.

—   Perelli taču neiedomājas, ka es esmu atbildīgs par pirmītējo šaudīšanu? — viņš beidzot jautāja, un balsī skanēja negaidītas izbailes.

—     Kā tā? — Džims vilcinādamies atteica. — Man šķiet, ka viņš tomēr tā domā.

Šīs atbildes vaļsirdība Šonu O'Donelu padarīja neuzmanīgu.

—    Labi, satiksimies šovakar desmitos Mičiganas avēnijas un Četrdesmit astotās ielas stūrī. Neņemsim nevienu līdzi! Džim, es jums uzticos! Tomēr neceru, ka mums izdosies panākt kādu vienošanos.

Džims atstāstīja Tonijam sarunas saturu, un viņš atzinīgi uzsita jauneklim uz pleca.

—   Jūs esat veikls zēns! Ņemiet divvietīgo mašīnu un brauciet turp! Norunātajā vietā izkāpiet un gaidiet Šonu! Kons var sēdēt uz grīdas — tā neviens viņu nepamanīs. Vai varbūt jūs iztiksiet bez Kona?

Džimam galva sāka griezties.

—     Nesaprotu… Kas tad man būs darāms?

Perelli to uzlūkoja ar aukstu, ciešu skatienu. Tad viņš izņēma no kabatas mazu koltu un sniedza Džimam.

—   Paslēpiet to padusē, Džim! Un tad nošaujiet Šonu, jo viņš to ir pelnījis!

Iestājās dziļš klusums. Džims nobāla.

—      Kas man jādara? — vioš beidzot izdabūja pār lūpām un nepazina pats savu balsi. .

—     Jums jānošauj Šons O'Donels! — Tonijs mierīgi atkārtoja.

7

Tikai pie savas istabas durvīm Džims atjēdzās. Viņš nezināja, kā bija nokļuvis mājās, un arī vēl tagad kustējās mehāniski. Visa pasaule viņam pēkšņi likās neīsta. Visi šie ļaudis, kas gāja un brauca pa ielām, šķita pavisam citādas būtnes nekā viņš pats. Tiem bija mājas, piederīgie, savs dzīves mērķis. Bet viņš? Viņam jākļūst par tā cilvēka slepkavu, kurš viņam uzticējās vairāk, nekā jebkad kādam uzticējies!

Džimu neuztrauca tas, ka ari viņam pašam draud nāve. Nosēdies pie galda, viņš atbalstīja galvu rokās un nogrima drūmās, izmisuma pilnās domās. Viņam iekrita prātā, ka vajadzētu brīdināt Šonu. Tas būtu izdarāms vienkārši. Bet pēc tam? Tonijs Perelli taču to uzzinātu, un tad sods varēja būt tikai viens.

Tomēr tās nebija tikai bailes no soda, kas liedza piezvanīt Šonam, bet arī kāda dīvaina lojalitāte pret cilvēku, kas viņam imponēja, un pret jauno sabiedrību, pie kuras viņš nu piederēja. Viss viņā sacēlās pret šo šausmu darbu, un tomēr viņš jutās spiests paklausīt.

Tātad tādas bija beigas — jaunā Džima Makgreta beigas. Ja viņam izdosies nonāvēt Šonu O'Donelu, Finija ļaudis apzīmēs viņa vārdu ar melnu krustiņu. Pie šīm domām viņš iesmējās — tās viņu nebiedēja. Ja viņš nonāvēs Šonu, tad arī pats būs pelnījis nāvi. Tas bija sākums un gals. Protams, Tonijs aizstāvēs viņu un aizgādās prom no Čikāgas līdz brīdim, kad Finija organizāciju būs piemeklējis kāds jauns zaudējums, kas liks aizmirst vecās ķildas.

Džimam bija bezgala žēl Šona, bet dīvainā kārtā viņš nejuta ne vismazāko līdzcietību pret misis O'Donelu, kas bija izturējusies pret viņu tik laipni un sirsnīgi. Viņš nespēja to iedomāties kā atkarīgu sievieti, un parastais priekšstats par atraitni šajā gadījumā likās gandrīz smieklīgs. Viņš domāja par misis O'Donelu vienīgi kā par darbarīku, kā par vienu no Maika Finija organizācijas dzinējspēkiem.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens.

Džims pietrūkās kājās un atvēra.

Uz sliekšņa stāvēja O'Hāra, ģērbies jaunā, pelēkā uzvalkā un cietā platmalē, kas bija atbīdīta pakausī. Mutē tam bija degošs cigārs.

—     Vai esat aizņemts? — O'Hāra jautāja.

Džims plašāk atvēra durvis un aicināja viesi ienākt.

—    Vai jūs dzīvojat viens? Nu, vai zināt, šis dzīvoklis neder pat sunim! Tonijs jau sacīja, ka ierīkošot jums kārtīgu mājvietu. — O'Hāra pārlaida telpai nievājošu skatienu. — Nē, tas nekādi neder cilvēkam, kas pieder pie Perelli organizācijas!

Kons apsēdās pie galda un piemiegtām acīm uzlūkoja Džimu.

—    Vai šīvakara gājienam esat sagatavojies?

Džims paraustīja plecus, pūlēdamies izlikties vienaldzīgs.

—     Protams, esmu gatavs!

—     Garāžā paņemiet manu mazo auto! Neuztraucieties par cilvēku, kas sēdēs mašīnā uz grīdas — tas būšu es. Finija ļaudīm ir sasodīti asa redze. Protams, šie puiši novēros mašīnu, kad tā atstās garāžu. Ja viņi pamanītu mani, viss būtu pagalam — viņi tūliņ laistu darbā savu rakstāmmašīnu.

Kons O'Hāra bija gudrs cilvēks un skaidri pārredzēja situācijas. Kaut arī viņam patika lielīties un pārspīlēt, tomēr viņš nekad nepazina baiļu. Jau kopš bērnības O'Hāra bija iemīlējis revolverus un pirmo cilvēku nošāvis, būdams tikai vienpadsmit gadus vecs. Gaidāmā dēka Konam nebija nekas sevišķs, un viņa pulss tās dēl nebūt nekļuva straujāks.

O'Hāra bieži bija sastapies ar tādiem ļaudīm kā Džims. Kons pazina šos jaunekļus, kas izšķirošā mirklī vai nu uztraucās un bālēja, vai arī gribēja bēgt. Dažreiz bija gadījies piedzīvot, ka tie visu izstāsta policijai. Šajā gadījumā no tā nebija jābīstas, bet trīcēšana un bālēšana pirmajā reizē ir nenovēršama.

—    Neraizējieties, Džim! — O'Hāra izpūta kuplu dūmu mutuli. — Tik traki jau nav. Ikvienam cilvēkam reiz jāmirst. Vai esat kādreiz domājis par to, cik daudz ciešanu, vilšanos un bēdu cilvēkam tiek aiztaupītas, ja to laikus aizraida viņā saulē? Iedomājieties tās daudzās slimības un sāpes, kas jāpārcieš, ja tas nomirst parastā nāvē!

Džims nepacietīgi sakustējās.

—     Es negribu par to domāt!

—    Gluži pareizi, nevajag par to domāt! — Kons piekrita.

Vēlreiz visu norunājis ar Džimu, O'Hāra atvadījās un aizgāja, lai dotos pie Perelli ar ziņojumu par šī apmeklējuma iznākumu.

Tonija nebija mājās. Kopā ar Mainu Li viņš bija aizbraucis vizināties. Šādus braucienus svaigā gaisā viņš atļāvās loti bieži, bet vienmēr citā laikā un pa citu ceļu. Dažu labu reizi Finija ļaudis bija mēģinājuši Tonijam uzbrukt šo braucienu laikā, tomēr tas nekad nebija izdevies, un viņi bija atsacījušies no cerībām domstarpības nokārtot šādi.

Anželo Verona, kā vienmēr, strādāja Perelli dzīvoklī, pārbaudīdams un salīdzinādams dažādus no Kanādas atsūtīto preču dokumentus. Tas bija gudrs cilvēks ar lielām veikalnieka un organizatora spējām. Patiesībā Anželo bija vairāk nekā Tonija pilnvarotais un privātsekretārs. Visi viņā saskatīja iespējamo Perelli pēcnācēju. Dīvainā kārtā Verona nebija no Sicīlijas, un viņa īsto vārdu neviens nezināja.

Finija un O'Donela ļaudis respektēja Anželo Veronu un baidījās no viņa. Šons mēdza teikt, ka Anželo esot bīstamākais Perelli bandā, jo šis cilvēks vienlīdz labi šāva ar abām rokām, bija lielisks ložmetējnieks un atzīta autoritāte alkohola kontrabandas nozarē. Parasti Anželo nepiedalījās sadursmēs, kas norisinājās ielas, toties vienmēr palīdzēja atsist uzbrukumus, kas tika izdarīti tieši Perelli.

Kaut gan Šons O'Donels izteicās par Anželo visglaimojošākajiem vārdiem, tomēr Anželo viņu nebūt nerespektēja, jo neieredzēja visus īrus un O'Donels bija īrs. Šī paša iemesla dēļ Anželo necieta arī O'Hāru.

—    Vai šefs mājās? — Kons jautāja, ērti atlaizdamies sēdeklī un aizdedzinādams jaunu cigāru.

Anželo pacēla galvu.

—      Perelli nepatīk, ka jūs viņu saucat par šefu, — viņš mierīgi sacīja.

—    Es nupat apmeklēju to zēnu, — O'Hāra turpināja.

Anželo norūca kaut ko nesaprotamu.

—     No tā nekad neiznāks īsts meistars, Anželo.

—     Vai jums tā šķiet? — Verona pieklājīgi jautāja. — Par kuru zēnu jūs runājat?

—     Par Džimu Makgretu… Bet Tonijam nav ko uztraukties — gan jau es pats tikšu galā ar Šonu.

Anželo atlaidās ērtāk krēslā. Viņa zobgalīgais smīns bija apvainojošs.

—    Jums būtu vajadzējis kļūt par reportieri! Kādēļ jūs visas šīs jaunās ziņas nepastāstāt kādas avīzes redaktoram?

Kona seja apmācās. Viņš sarauca pieri un nikni uzlūkoja Anželo.

—    Vai es nedrīkstu ar jums runāt? Sasodīts, ko tas nozīmē? Jūs izliekaties, it kā viss būtu mierīgi, bet notiek taču lielas lietas!

Anželo tumšās acis ieurbās Kona sejā.

—     Pie mums nenotiek nekas tāds, par ko būtu jārunā, — Anželo ar uzsvaru sacīja. — Reiz es lasīju kādā grāmatā, ka laba torpēda nesaceļot troksni. Varbūt Ņujorkā ļaudīm tīk klausīties pašiem savas balss skaņās, bet mēs Čikāgā izturamies tā, it kā ikvienā kaktā būtu uzstādīts ar policijas pārvaldi savienots mikrofons.

Kons nicīgi savilka lūpas.

—     Policija! Vai zināt, ka es…

Šajā brīdī ienāca Tonijs. Pamājis Konam ar galvu, viņš piegāja pie Anželo un sāka ar to sarunāties itāliski. Viņš bieži izmantoja šo valodu sevišķi svarīgu lietu pārrunāšanai, un šādos gadījumos ari Anželo atbildēja savā dzimtajā valodā.

Kons jutās apvainots.

—    Kādēļ es nedrīkstu dzirdēt, ko jūs runājat? — viņš vaicāja.

Perelli uzmeta Konam ātru skatienu.

—   Vai jums kāds ir teicis, ka tas attiecas ari uz jums, mister Kon O'Hāra?

—     Bet es taču esmu šeit… — Kons iesāka.

—     Un kas jūs šurp aicināja? Varbūt jūs uzskatāt manu namu par krogu, kur var nākt un iet, kad patīk?

—    Gribēju runāt ar jums par Džimu, — Kons sacīja, juzdamies aizskarts savā patmīlībā. — Es uzdevuma izpildīšanu labāk uzņemtos viens pats. Tas zēns nopietnam darbam neder. Tā man šķiet.

Perelli, iespiedis rokas sānos, nostājās viņam pretim.

—    Es nejautāju, kā jums šķiet. Šoreiz Džima kārta.

Ja viņš tiks galā bez jūsu palīdzības — labi. Jūs pavadīsiet viņu tikai drošības labad, gadījumā, ja Džims sāks nervozēt un Šons pagūs izvilkt savu šaujamo. Nevis jūs viņu, bet gan viņš jūs ņem līdzi — neaizmirstiet to, Kon O'Hāra!

īra seja kļuva vēl ļaunāka.

—     Saprotu jau saprotu, — viņš norūca.

Redzēdams, ka šeit tam nekas vairs nav darāms,

O'Hāra saīdzis aizgāja.

—     Nav pareizi, ka esi devis šim zēnam tādu uzdevumu, Antonio, — Anželo sacīja, kad viņi bija palikuši vieni. — Ja gribi viņu pieradināt, dod viņam sākumā kādu mazāk svarīgu darbu.

Tonijs pakratīja galvu.

—     Džims vēl īsti nepieder pie mums, un tikai šādi mēs varam viņu nopietni piesaistīt. Kamēr Džims nebūs pārliecināts, ka viņam ik uz soļa draud Maika Finija vīru lodes, tikmēr viņš vēl nesapratīs, ko nozīmē alkohola tirdzniecība.

—     Es nevaru piekrist tavām domām, bet nerunāsim vairs par to. Tu pats sabojā labu darbinieku.

Tonijs bieži brauca uz pilsētu. Visdažādākajās vietās viņam bija garāžas, biroju telpas, laboratorijas un alus darītavas, kur bija nepieciešama viņa uzraudzība. Nepagāja gandrīz neviena diena, kad Tonijam kaut reizi nebūtu jāatstāj dzīvoklis. Visgarlaicīgākās stundas Mainai Li bija vakarā no pulksten sešiem līdz deviņiem, un tādās reizēs Džima apmeklējumi bija viņas vienīgā izklaidēšanās.

Pēdējā laikā šie apmeklējumi bija kļuvuši reti. Mainai Li patika Džinis, vina savā ziņā pat mīlēja šo jaunekli. Džims bija cilvēks no citas pasaules, no kuras viņa pēc universitātes beigšanas bija aizgājusi.

Kad japānis Kiki ziņoja, ka Džims gaida lielajā zālē, Maina Li nometa savu rokdarbu un steidzās viņam pretī.

—    Tas ir skaisti, Džim, ka atkal esat atnācis! Es jau domāju, ka būsiet mani aizmirsis… — Ievērojusi Džima dīvaino sejas izteiksmi, viņa pēkšņi aprāva teikumu.

Džima seja bija bāla un drūma, bet acis lūkojās skarbi.

—     Vai jūs nejūtaties labi?

—      Es jūtos labi, Maina Li. Man uznāca vēlēšanās atkal papļāpāt ar jums.

Viņa norādīja Džimam uz krēslu un pasmaidīja.

—     Šovakar mums laika ir diezgan, Džim, jo Tonijs pārnāks tikai ap desmitiem.

Džims dziļi ievilka elpu. Pulksten desmitos jau daudz kam vajadzēja būt notikušam. Visa viņa dzīve tad jau būs mainījusies.

Džimam bija grūti atrast vajadzīgos vārdus, bet beidzot viņš tomēr sāka runāt.

—     Ja ar mani kaut kas notiks, Maina Li… es gribu, lai jūs zinātu, ka, pateicoties jums, viss kļuvis citāds… Jūs man bijāt ļoti nozīmīga, Maina Li… tas izklausās banāli un neīsti, bet tā tas patiešām ir. Man šķiet, ļaudis turētu mani par vājprātīgu, ja zinātu, ko es jūtu pret jums, kad domāju par jums. Es tik daudz zinu par jums un Perelli… Jūs taču neesat precējušies?

Viņa noliedzoši pakratīja galvu.

—     Tā jau domāju! Bet tam nav nozīmes. Es tikpat nevaru jums neko piedāvāt, jo esmu tikai nabaga vājš iesācējs noziedznieks.

Džims rūgti iesmējās.

Viņi mirkli klusēja.

—     Ko jūs domājāt, sacīdams, ka ar jums var kaut kas notikt, Džim? — Maina Li mierīgi jautāja, pūlēdamās smaidīt.

—    Jūs taču zināt, ko nozīmē dzīvot Perelli tuvumā — šodien dzīvs, bet rīt jau miris!

—     Bet kādēļ lai rīt jūs būtu miris, Džim? — Viņas skatiens kavējās pie jaunekļa sejas. — Vai šovakar notiks kaut kas ļauns?

Džims jau pavēra muti, bet tad apdomājās un pakratīja galvu.

—     Nē! Tas ir viss, Maina Li. — Viņš piecēlās.

—     Jūs jau gribat iet? — Maina Li izbrīnā vaicāja.

Džims tikai pamāja ar galvu, jo nespēja runāt. Piegājis pie meitenes, satvēra tās rokas un ātri piespieda pie lūpām. Nākamajā mirklī viņš jau bija nozudis.

Garāža nebija tālu. Džims kājām aizgāja turp. Viens no strādniekiem pamāja uz kādu auto un pēc tam vairs nepievērsa Džimam nekādu uzmanību.

Džima sirds strauji sita, kad viņš atvēra mašīnas durvis.

—     Otras durvis, aitasgalva! — kāda balss šņāca.

Džims ieraudzīja mašīnā uz grīdas notupušos kādu stāvu, kas bija pārsedzies ar melnu segu.

Ātri aizcirtis durvis, viņš aizgāja mašīnai otrā pusē un nosēdās pie stūres. Bija loti tumšs, un galvenā iela bija mitra un slidena. Izbraucis no garāžas, Džims nogriezās pa kreisi un piecas minūtes vēlāk jau bija sasniedzis Mičiganas bulvāri.

Kāds auto pabrauca garām, uzspīdinādams prožektoru, tā ka Džims mirkli nekā nespēja saskatīt.

—    Nu, ko es teicu, Džim? — O'Hāra mazliet pacēla segu. — Viņi meklē mani!

—      Kāpēc tieši jūs? — Tas bija pirmais sakarīgais teikums, ko Džims spēja izrunāt.

—    Mani vai kādu citu, — Kons nepacietīgi atbildēja. — Ja es būtu sēdējis jums blakus, pret mums tūliņ tiktu pavērsts ložmetējs. Tas nozīmētu atvadīšanos no Čikāgas un dzīves.

Ceļā viņu auto vēlreiz tika pārbaudīts. Kāda pretimbraucoša automašīna iespīdināja Džima sejā tā, ka viņš bija spiests novērsties, lai izvairītos no apžilbinošās gaismas.

—   Tas ir Šons, — Kons klusā balsī paskaidroja. — Finijs nezina, ka viņš grib satikties ar jums, citādi mēs nebūtu līdz šejienei nokļuvuši. Nesteidzieties, Džim, jo drīz jums būs vajadzīgs viss jūsu miers un aukstasinība!

Viņi sasniedza norunāto vietu — mazu, vientuļu bulvāri. Stūra laukums, ko iežogoja vienkārša koka sēta, nebija apbūvēts. Džims'apturēja mašīnu pie kādas šķērsieliņas. Sirds sita tik strauji, ka viņš tikai ar pūlēm varēja elpot. Iebāzis roku kabatā, Džims sataustīja revolveri, atbīdīja drošinātāju un nolika ieroci sev līdzās uz sēdekļa.

Neredzēja nevienu cilvēku, tikai dažas mašīnas brauca pilsētas virzienā.

Vai Šons atbrauks ar automobili? Tādā gadījumā būs grūti. Džims cerēja, ka Šons ieradīsies miesassargu pavadībā un tad uz viņu šaut nebūs iespējams.

—     Vai varat kaut ko saskatīt? — Kons jautāja no segas apakšas.

—     Neko.

Džims ielūkojās mazajā aizmugures lodziņā. Tuvojās kāda sieviete, kas nesa smagu grozu. Acīmredzot tā bija kalpone, kas atgriezās mājup ar iepirkumiem. Kad vina bija pagājusi garām, Džims ieraudzīja kādu tumšu stāvu, kas ātri tuvojās, slapstīdamies ēnā. Džims pazina Šonu, un vigam aizrāvās elpa.

Kaut kājas ļodzījās, viņš tomēr izkāpa, labajā rokā cieši sažņaudzis aiz muguras paslēpto ieroci.

—     Vai tas esat jūs, Džim?

Šons O'Donels ātriem soliem tuvojās viņam.

—     Klausieties, zēn, varu ziedot tikai dažas minūtes! Man pilsētā darīšanas, un…

Džims pēkšņi izstiepa roku ar revolveri un nospieda gaili. Šons O'Donels sagrīļojās un, atspiedies pret sētu, tvēra kabatā pēc revolvera.

—     Jūs!…

Džimam aiz muguras cits pēc cita norībēja trīs šāvieni. Kons O'Hāra tēmēja aukstasinīgi, mierīgi un droši. Šons saļima zemē. Kaut kur ieskanējās policista skarbā svilpe.

—     Ātri atpakaļ! — Kons šņāca, steigdamies atgriezties mašīnā.

Viņš nosēdās pie stūres. Džims sabruka sēdeklī līdzās. Viņš vairs nespēja ne pakustēties, ne domāt.

Šons O'Donels bija beigts… Viņš bija to noslepkavojis… Viņš bija to ievilinājis nāvē… Visnekrietnākā nodevība…

Džims ievaidējās.

Auto joņoja trakā ātrumā. Kons O'Hāra agrāk bija piedalījies autosacīkstēs un ieguvis arī godalgas.

—     Es viņu nogalināju, — Džims pēc brītiņa teica.

—     Jūs aizšāvāt garām. Bet es jums to nepārmetu, Džim. Jums nav ne manas pieredzes, ne ari manu nervu. Tādēļ nevajag noskumt. Ieņemiet kādu malku no pudeles, kas atrodas manu svārku labajā kabatā! Redzējāt, kā viņš nogāzās? No pirmā šāviena! Tieši sirdī! Jā, ja es ķēros pie lietas, tad joku vairs nav!

Džims stīvu skatienu lūkojās tumsā. Slepkava… Džims Makgrets bija kļuvis par slepkavu!

8

Jaunā ziņa vēja ātrumā izplatījās visā pilsētā. Tas bija ārkārtējs notikums, jo Šons O'Donels bija viens no slavenākajiem gangsteriem.

Misis O'Donela vienīgo reizi izrādīja cilvēciskas jūtas un raudāja bez mitēšanās, kamēr policijas priekšnieka palīga auto veda vinu uz "Žēlsirdīgo brāļu" slimnīcu, kur smagi ievainotais Šons gulēja bezsamaņā.

Katoļu garīdznieks stāvēja pie slimnieka gultas līdzās Harigenam. Turpat vienaldzīgi sēdēja ārsts — viņš zināja, ka šeit nekas vairs nav darāms.

—     Vai jums ir aizdomas, kas to būtu izdarījis? — mācītājs klusā balsi jautāja Harigenam.

Ārsts bija dzirdējis viņa vārdus un mierīgi uzlūkoja garīdznieku.

—    Jums nav jāčukst. Šis cilvēks jūs nedzird. Ja viņš vēlreiz atgūs samaņu, tad tikai uz īsu mirkli.

Priesteris nopūtās. Viņš bija vēl jauns un nepieredzējis.

—    Es nespēju saprast šāda veida noziegumus, — viņš skumji sacīja. — Ik nedēļas lasu avīzēs, ka atkal kāds nošauts. Tas ir briesmīgi! Vai arī šeit tā ir bandītu atriebība?

Harigens lēnām pamāja ar galvu.

—     Šis cilvēks bija viens no Maika Finija ļaudīm. — Tad viņš pievērsās policistam, kas stāvēja turpat tuvumā. — Kur jūs viņu atradāt?

Ierēdnis sniedza īsu ziņojumu. Ieradies notikuma vietā, viņš vēl redzējis mazu auto, kas nozudis tumsā. Viņš tūliņ steidzies pie tuvākā telefona, lai to paziņotu policijas pārvaldei.

—     Vai viņš paspēja kaut ko pateikt? — Harigens jautāja.

Policistam šķita, ka viņš dzirdējis ievainoto nomurminām vārdu "Džims".

Harigens domāja, ka slepkava savam darbam izvēlējies loti nepiemērotu vietu. Viņš bija pārsteigts, ka Šons šajā nomalē ieradies bez miesassargiem. Vēl dīvaināks šķita fakts, ka savu auto viņš bija atstājis divsimt metru attālumā no slepkavības vietas.

Domājot par sekām, kādas varēja būt šim notikumam, Harigens sarauca pieri. Viņš prātoja, vai tikai Maiks pats nebūs sūtījis savu svaini nāvē. Šis aizdomas viņš izteica ari skaļi.

—     Kā? Nonāvēt savējo?! — garīdznieks pārsteigts iesaucās. — Kādēļ gan?

—    Dažreiz viņi par šādu maksu nopērk pamieru vai pat īslaicīgu mieru, — detektīvs paskaidroja. — Vadoņiem nav iespējams vienmēr kontrolēt savus ļaudis. Ja padotais pats uz savu galvu nošauj kādu no otras bandas, vadonim jāpadomā, vai uzņemties visas varbūtējās sekas vai labāk nosūtīt vainīgo uz kādu iepriekš norunātu vietu, kur otra banda var to nokniebt.

—     Tā taču ir īsta cilvēku upurēšana! — priesteris šausmās izdvesa.

—   Jā, apmēram, — Harigens ar ledainu smaidu atbildēja.

Pēkšņi Šons sakustējās, un viņi izdzirdēja tā vārgo balsi. Ārsts ātri pacēla galvu.

—    Jums ir ļoti maz laika, — viņš klusu sacīja detektīvam.

Harigens nosēdās uz gultas malas un noliecās pār mirēju.

—      Sveiks, Šon! Vai pazīsti mani? Kapteinis Harigens. — Viņš redzēja, ka ievainotā acis mazliet iemirdzas. — Tev neklājas visai labi, manu zēn, bet es taču vienmēr esmu bijis tavs draugs, Šon… Es rūpējos par tavu māti, kad tu pirmo reizi nokļuvi cietumā. Tu taču pateiksi man, kas to izdarīja? — Viņš noliecās tam vēl tuvāk. — Es aizsūtīju pēc tavas kundzes. Saki, Šon, — vai tas ir Maiks, kas tevi sūtīja nāvē?

Viņš apklusa un ieklausījās.

Šons O'Donels saprata viņu, tomēr neatbildēja.

—     Runā taču! Vai tas bija Finijs? Man šķiet — uzbrucēji bija divi no Perelli ļaudīm, vai nav tiesa? — Viņš nenovērsa savu caururbjošo skatienu no O'Donela sejas. — Tu taču negribēsi ieiet mūžībā ar meliem uz lūpām? Vai tas bija Kons O'Hāra, kas uz tevi šāva? Šon, Dieva dēl, nemirsti, pirms neesi pateicis patiesību! Vai tevi noknieba Perelli banda? Vai tas bija Kons O'Hāra?

Viņš gaidīja, gaidīja…

Bet Šons palika uzticīgs tradīcijai — viņš nerunāja. Policija viņam neko nenozīmēja. Šo cilvēku solījumam atmaksāt viņa acīs nebija vērtības. Tie nebija vajadzīgi, jo O'Donels zināja, ka viņa paša ļaudis pratīs atrast un sodīt vainīgos. Viņš labāk uzticējās saviem biedriem nekā policijai.

Harigens izlasīja mirēja acīs mēmo apņēmību. Viņš pamāja garīdzniekam.

—     Tādi ir viņi visi — vienkārši kurli! — viņš sarūgtināts piebilda.

Ar Šonu strauji gāja uz galu. Viņa sieva slimnīcā ieradās par vēlu, un viņai atlika vienīgi dot rīkojumus par līķa apbedīšanu. Līdz šim misis O'Donela bija raudājusi, bet nu pēkšņi kļuva mierīga un lietišķa. Visas viņas domas nodarbināja sudraba zārka izvēle, lai varētu cienīgi guldīt zemē vīra mirstīgās atliekas.

Ārsts, kas tobrīd noģērba savu balto uzsvārci, pārsteigts klausījās viņas vārdos. Misis O'Donela stāvēja slimnīcas birojā kopā ar trim savas organizācijas uzticamākajiem vadītājiem, un kāds jauneklis rūpīgi stenografēja ikvienu vārdu. Tad viņa kopā ar pavadoņiem devās atpakaļ uz savu dzīvokli.

Pazīstamākais no šiem trim cilvēkiem bija Spēks Mailigens — vēl samērā jauns gaišmatis. Viņš izskatījās pēc labi atalgota bankas ierēdņa, bet patiesībā bija bīstamāks par indīgu čūsku. Spēks tūlīt uzstāja, lai bez kavēšanās sāktu vainīgo sodīšanu. Maiks Finijs pašreiz atradās Indiānā, kur viņam bija kārtojamas svarīgas darīšanas. Mailigenam bija izdevies sazināties ar to pa telefonu, un Maiks nu nakts tumsā joņoja atpakaļ uz Čikāgu.

—    Tie bijuši Džims Makgrets un Kons O'Hāra, — misis O'Donela sacīja. — Jūs taču redzējāt viņus braucam atpakaļ, vai ne, Spek?

Uzrunātais pamāja ar galvu.

—    Es zināju, ka Šonam bija norunāta satikšanās ar Džimu, — viņa turpināja. — Viņš reti stāstīja man par savām darīšanām, bet šoreiz pateica, kurp iet. Es vēl mēģināju viņu atrunāt. Protams, Perelli sūtījis Džimu, jo zināja, ka Šons šim zēnam uzticas. Abiem vainīgajiem jāsaņem sods, kamēr Maiks nav atgriezies.

—     Tādas ir ari manas domas, — Spēks teica. Ari pārējie piekrizdami māja ar galvu.

—    Ar Džimu faktiski nav vērts kēpāties — viņš vēl ir tikai iesācējs…

—    Bet tomēr viņš nedrīkst iziet sveikā, — Spēks cieši noteica. — O'Hāra dzīvo pilsētas ziemeļos kopā ar savu sievu.

—     Bet Perelli… — kāds nedroši ieminējās.

—    Vai kādam no jums pietiktu drosmes pacelt pret viņu roku? — misis O'Donela nicīgi jautāja.

Spēks domīgi aplūkoja savus labi koptos nagus.

—    Tas nav tik vienkārši izdarāms, — viņš it kā taisnodamies atbildēja. — Abi šāvēji droši vien domā, ka nav pazīti, tāpēc ar viņiem nebūs grūti tikt galā. Es apņemos novākt gan Konu, gan Džimu, ja vien viņi jau nav aizbēguši.

Dziļš naids atspoguļojās misis O'Donelas sejā.

—    Un es apsolos nošaut Perelli, ja vien viņam pietiks drosmes mani pieņemt! — viņa kaismīgi iesaucās.

Brīdi valdīja klusums. Tad misis O'Hāra pēkšņi piecēlās.

—     Ejiet un tieciet galā ar tiem diviem! — viņa īsi pavēlēja, un viņas ļaudis klusēdami aizsteidzās.

9

Briesmīgais pārdzīvojums uz Džimu bija atstājis dīvainu iespaidu. Jauneklis bija pilnīgi mierīgs, un viņa domas darbojās neparasti skaidri, kad viņš atvadījās no Kona O'Hāras un kājām devās mājup.

Nu viņš reiz bija to izdarījis, un atlika tikai gaidīt sekas. Viņam vairs nebija žēl ne sevis, ne Šona. Viņš bija izdarījis slepkavību, viņa rokas bija aptraipītas drauga asinīm. Tagad viņš pilnīgi piederēja pie šiem alkohola kontrabandistiem, kas bija nejūtīgi un nepazina ne skumjas, ne nožēlu. Džims jutās tā, it kā būtu ieņēmis kādu apreibinošo līdzekli un tas būtu pilnīgi iznīcinājis viņa jēdzienus par labu un ļaunu, taisnību un netaisnību.

Džims uzkāpa savā istabā un ieslēdza gaismu. Aizbultējis durvis, viņš mierīgi nomazgāja rokas. Džimu mocīja slāpes, un viņš dzēra ūdeni glāzi pēc glāzes. Novilcis svārkus un vesti un noāvis kurpes, viņš likās gultā un, izslēdzis gaismu, pārvilka segu pāri galvai.

Džims bija domājis, ka nespēs aizmigt, tomēr tūliņ iegrima dziļā miegā, no kura viņu uzmodināja klauvēšana pie durvīm. Džims strauji izlēca no gultas un satvēra ieroci. Sirds sita neticami strauji. Atkal atskanēja klauvējieni, un tad viņš izdzirdēja pazīstamu balsi. Tas bija Anželo Verona.

—    Atveriet durvis, Džim!

Jauneklis paklausīja, un Anželo ienāca.

—    Vai jūs gulējāt? — viņš pārsteigts jautāja. — Apģērbieties labi ātri!

—     Vai Tonijs sūta pēc manis?

Anželo pakratīja galvu.

—     Nē, pašreiz viņam jūs nevajag, bet mums jāuzmeklē kāda paslēptuve, kur jūs varētu pārlaist nakti. Šeit vairs nav droši.

Džims juta, ka rīkle kļūst sausa.

—    Vai tad viņi zina, ka es… Šonu? — viņš stostījās.

—      Protams, viņi to zina, — Anželo vēsi atbildēja. — Viņi redzējuši jūs un Konu atgriežamies pilsētā. — Viņš ielūkojās pulkstenī. — Mums jāsteidzas!

Džims ātri apģērbās un, iebāzis revolveri kabatā, sekoja Anželo.

—    Izslēdziet gaismu un aizslēdziet durvis! — Anželo sacīja.

Džims trīcēja un smagi elpoja — kā cilvēks, kas nupat noskrējis tālu ceļu.

Viņi izgāja uz ielas. Netālu no nama ieejas gaidīja kāds auto, uz kura kāpšļiem stāvēja divi cilvēki.

Stundas ceturksni vēlāk Džims jau bija savā jaunajā mājvietā, kas atradās nelielā viesnīcā netālu no Tonija nama.

—     Nelaidiet iekšā nevienu cilvēku! — Anželo pamācīja. — Rīt atsūtīšu kādu, kas uznesīs brokastis. Tonijs ar jums runās vēlāk.

—     Kur Kons?

—      Savā dzīvoklī, — Anželo nepacietīgi atbildēja. Viņš nebija visai labā omā, jo bija uzcelts no miega.

Tonijs pats bija šīs mazās viesnīcas īpašnieks, tādēļ Džims šonakt varēja justies drošībā.

Spēks Mailigens nesteidzās uzmeklēt Džimu Makgretu, jo vispirms gribēja tikt galā ar sava uzdevuma grūtāko daļu.

Kona O'Hāras dzīvokli Mailigens zināja. Nonācis pie tā, viņš redzēja, ka logi ir apgaismoti. Spēks no tuvākā telefona piezvanīja viņam.

—    Tas esi tu, Kon? — Mailigens pazina O'Hāru, jo Ņujorkā abi bija bijuši vienā bandā. — Te Spēks.

—    Tā? — Kons apdomīgi norūca.

—     Es gribētu ar tevi runāt. Šons O'Donels šonakt nošauts, un man šķiet, ka visa organizācija tagad ies pie velna. Vai man būtu kādas izredzes, ja es pārietu pie jums?

Kons O'Hāra nebija visai viltīgs, bet apveltīts ar intuīciju, kas brīdināja no draudošajām briesmām.

—   Ak jā, loti iespējams. Rīt varēsim pārrunāt šo lietu. Esmu stipri saaukstējies un visu vakaru neesmu izgājis no istabas.

—    Bet lieta ir loti steidzama. Vai mēs nevarētu parunāties tūliņ?

—     Man šķiet, būs labāk, ja atliksim šo sarunu uz ritu.

—    Varbūt es tomēr varu aiziet pie tevis? — Spēks neatlaidās.

—    Tu zini, ko tas nozīmētu, ja tu tagad atnāktu pie manis, manu zēn! — Kons zīmīgi sacīja.

Mailigens bridi padomāja. Viņš zināja arī, kas būtu sagaidāms, ja atgrieztos pie misis O'Donelas tukšām rokām. Viņš brīdi apspriedās ar biedriem, kas tuvumā gaidīja, un visi kopā devās uz Kona O'Hāras dzīvokli.

Viņi vēl nebija sasnieguši namu, kad no pilsētas puses lēnā gaitā piebrauca kāds slēgts auto un apstājās piecdesmit metru no ieejas. Mašīnas durvis palika aizvērtas, un neviens no iekšā sēdētājiem nerādījās.

Spēks, kas stāvēja ēnā un vēroja notiekošo, klusu iesmējās. Mēģināt tagad iekļūt namā būtu tikpat kā izdarīt pašnāvību. Vajadzēs doties pie Džima; ja arī tur stāvēs kāds auto, tad gribot negribot būs jāatgriežas mājās tukšām rokām.

Viņi pabrauca garām namam, tomēr nekā aizdomīga nemanīja. Atslēgt durvis nenācās grūti, jo senāk Spēks bija dzīvojis šajā namā, un kopš tā laika durvju atslēga vēl glabājās pie viņa.

Namā valdīja tumsa. Uzkāpis trešajā stāvā, viņš uzmanīgi pieklauvēja pie Džima durvīm. Neviens neatbildēja. Spēks piespieda ausi pie durvīm — istabā valdīja dziļš klusums. Viņš nospieda durvju rokturi. Durvis atvērās, un Mailigens saprata, ka istabā neviena nav.

Viņš iededza gaismu un palūkojās visapkārt. Gultā vēl nesen kāds bija gulējis. Protams, Perelli savu cilvēku bija licis aizvest. Un pēkšņi Spēks nojauta, ka draud briesmas. Ja jau Perelli parūpējies par Džima drošību, tad taču viņam ir zināms, ka tam kāds dzen pēdas.

Izslēdzis gaismu, Spēks uz pirkstgaliem devās lejup pa kāpnēm. Turēdams pistoli izstieptā rokā, viņš vērīgi ieklausījās vismazākajā troksnītī.

Viņš uzmanīgi atvēra nama durvis un palika kā sastindzis: tieši pretim durvīm stāvēja mazais auto, ko viņš jau bija redzējis Kona O'Hāras nama tuvumā. Nākamajā mirklī viņš sajuta kāda cieta priekšmeta pieskaršanos savai mugurai.

—     Ejiet ātrāk, Spek! — kāda balss iečukstēja viņam ausī.

Viņu izstūma uz pakāpieniem durvju priekšā. Divi cilvēki izkāpa no auto un klusēdami izņēma viņam no rokas revolveri.

—     Ko tas nozīmē? — Mailigens dobjā balsī jautāja.

Viņš palūkojās uz vienu un otru pusi, bet viņa ļaudis

nekur vairs nebija saskatāmi. Acīmredzot tie bija pamanījuši svešo auto un aizbēguši vai arī gaidīja mazliet tālāk, nenojauzdami biedram draudošās briesmas.

Cilvēks aiz viņa muguras klusu aizslēdza nama durvis.

—    Jūs mums brauksiet kādu gabaliņu līdzi, Spek! — viņš sacīja.

Neraugoties uz izmisuma pilno pretošanos, Speķu iegrūda mašīnā un nosēdināja blakus šoferim. Auto devās uz priekšu.

—      Sakiet — ko tas īsti nozīmē? — Spēks atsāka. — Es atnesu Džimam ziņu no Šona…

Cilvēks, kas sēdēja viņam aiz muguras, iesmējās.

—     Tādā gadījumā jūs varēsiet aiznest Šonam ziņu no Džima! — viņš ironiski atbildēja.

Auto brauca arvien ātrāk un ātrāk. Spēks pūlējās uzminēt, kurp viņu ved. Ikvienai bandai bija sava iemīļota vieta, kur tā mēdza izrēķināties ar pretiniekiem.

Visām viņa cerībām, vēlmēm un sapņiem bija pienācis gals… Pēkšņi šoferis samazināja ātrumu un apturēja mašīnu trotuāra malā. Cilvēks, kas bija izšāvis, iebāza revolveri atpakaļ kabatā, noliecās uz priekšu, ar abām rokām saņēma nošauto un, ar kāju atgrūdis durvis, izmeta līķi uz ielas. Šoferis apgrieza auto un devās atpakaļ.

Šāvējs mierīgi paņēma cigareti un aizsmēķēja.

—    Varējāt jau nu šo nokniebt ārpusē, — šoferis neapmierināts norūca. — Nu man visu nakti būs jāpūlas, kamēr iztīrīšu traipus no sava ādas kamzoļa.

—     Vislabāk sadedziniet kamzoli! Kam tad domātas krāsnis?

10

Maiks Finijs atgriezās no Indianopoles vairāk uztraukts nekā alkstošs pēc atriebības. Māsas vaimanas viņam nebija patīkamas, bet viņš uz notiekošo lūkojās vairāk no veikalnieka viedokļa.

—     Spēks vēl nav atgriezies!

—      Protams, un ari neatgriezīsies!

Viņš bija priecīgs, ka var māsai pierādīt savas taktikas pārākumu.

—      Tas bija ārprāts — sūtīt viņus pret O'Hāru un Džimu! Perelli tieši to ari gaidīja. Ir tikai viens ceļš, kā tikt galā ar Toniju, un es to zinu. Nomierinies taču reiz un beidz kaukt!

Noguris un saīdzis, viņš sēdās ēst brokastis. Bez visiem šiem uztraukumiem viņam bija iemesls baiļoties ari par savu dzīvību.

Maiks pārlika, kādas viņam attiecības ar Perelli bandas Jaudīm.

Anželo?…

Viņam bija gluži ciešamas attiecības ar šo cilvēku, kurš jau senāk bija pūlējies panākt daļēju interešu apvienošanu, kas Maikam dotu kontroles tiesības noteiktā teritorijā. Maiks bija nodomājis šogad savā dzimšanas dienā sarīkot lielus svētkus pie Bellīni, un Anželo pa pusei bija apsolījis uz to dienu noslēgt pamieru. Ari pats Perelli gribēja ierasties viesībās, lai apspriestos ar savu sāncensi.

Stāvoklis bija neapskaužams. Finijam nebija neviena, kas varētu ieņemt Šona vietu. Maikam bija jāpārdomā

daudzas lietas, no kurām atkarīga visa viņa nākotne.

* * *

Tonijs Perelli torit brokastoja loti vēlu. Saule jau bija augstu, kad viņš beidzot nosēdās pie ērģelēm. Šajā brīdī viņš dzīvoja vienīgi mūzikai — viss cits bija aizmirsts. Maina Li sēdēja uz viena no pakāpieniem, kas veda uz ērģeļu paaugstinājumu, un mikroskopiskiem dūrieniem izšuva pūki, pie kura strādāja jau kopš pārnākšanas uz Perelli dzīvokli. Tonijs loti lepojās ar viņas mākslas izšuvumiem un priecājās, kad viesi tos apbrīnoja.

Pēkšņi viņš pārtrauca spēlēšanu un pievērsās Mainai Li.

—     Vai tev patika?

Viņa pamāja ar galvu.

Tonijam patika dzirdēt klausītāju atzinību, un neviens neprata tik labi klausīties kā Maina Li.

—    Tas bija Guno. Žēl, ka šis sasodītais puisis nav bijis itālis! Bet kaut ko viņš mantojis arī no Itālijas, jo uzaudzis Romā. Vai tu varēji iedomāties, ka es to zinu?

Maina Li lūkojās Tonijā, un ķīnietes sejā rotājās viņas liegais un noslēpumainais smaids.

—    Tu visu zini, Tonij!

Viņš staroja. Maina Li bija vienīgais cilvēks, kas prata tik loti glaimot viņam.

—   Ja runājam par mūziku, tev taisnība, — viņš sacīja. — Ja es būtu palicis pie Kosmolīno, no manis būtu iznācis krietns vijolnieks, bet es kļuvu par pavāru! Tomēr es vienmēr esmu bijis mākslinieks.

Patiesībā Tonijs nekad nebija bijis pavārs. Viņam patika sevi liekulīgi noniecināt. Īstenībā Perelli bija loti augstās domās par sevi un savu mākslu. Viņš bija nošāvis kādu no vecās Dominika bandas ļaudīm, bijušo skolotāju, tikai par to, ka tas nicīgi izteicās par viņa rokrakstu un apšaubīja viņa zināšanas literatūrā.

Ienāca Anželo Verona. Viņš bija saīdzis un noguris, jo viņam pēc negulētas nakts ari ritu bija nācies pavadīt kājās, pieņemot naktī pienākušu augstākā labuma dzērienu sūtījumu.

Iemetis mēteli un cimdus kādā krēslā, Anželo izņēma no kabatas dažus papīrus un jautājoši uzlūkoja Mainu Li.

—     Vai tu gribi ar mani runāt, Anželo? -Jā.

Tonijs noliecas un palīdzēja Mainai Li piecelties.

—    Ej savā istabā, manu mīļo, mazo ķīniešu meitenīti Vēlāk varēsi atkal iznākt.

Durvīs vina atskatījās. Vai Tonijs būtu aizmirsis savu solījumu?

—     Tu taču teici, ka nākšot pakavēt man laiku…

—    Es teicu, ka ieiešu pie tevis, kad man būs laiks! — Tonijs nepieklājīgi skali atcirta. — Sasodīts, vai tu nevari reiz klausīt, ko tev saka?

Tonijs nu reiz bija tāds cilvēks, kuru viņa tikai daļēji saprata. Maina Li pasmaidīja, paklausīgi pagriezās un izgāja.

—     Nu, kas tur ir? — Perelli jautāja.

Anželo īsi ziņoja:

—   Vilciens no Kanādas ir pienācis. Viens vagons bija uzlauzts, un puse no pudelēm pazudusi.

Parasti ziņa, ka dala no sūtījuma nozagta, izsauca Tonijā veselu sašutuma vētru. Viņš bija alkohola kontrabandists, bet nekad savu varu neizmantoja citu apzagšanai. Viņš bija tirgotājs un par katru liķieru kasti, par katru degvīna pudeli godīgi samaksāja.

Alkohola transporta aplaupīšana bija Maika Finija bandas specialitāte, jo šiem ļaudīm nekas nebija svēts.

Miers, ar kādu Perelli noklausījās ziņojumu, pārsteidza Anželo.

—      Dala no sūtījuma nozagta? — Tonijs atkārtoja.

— Zinu — tas ir Mičiganas policijas darbs. Es teicu viņiem, lai izlīdzas paši, ja grib iegūt alkoholu.

Anželo sāji pasmaidīja.

—    To viņi ari izdarījuši. Piecsimt dolāru es samaksāju dzelzceļa kasierim un divus tūkstošus saņēma ierēdnis, kas uzrauga prohibīcijas īstenošanu. Citādi tas vēl pēdējā mirklī būtu apķīlājis visu sūtījumu.

Tonijs aprēķināja, ka galu galā šī lieta tomēr atmaksāsies. Svarīgākais bija izvairīties no nepatikšanām.

—    Rit varam sākt sadalīšanu, — Anželo sacīja. — Visa prece ir pirmā labuma.

Tonijs ielūkojās sarakstā, kurā bija daudz pazīstamu vārdu.

—    Esi uzmanīgs! — viņš brīdināja, atgriezdamies pie ērģelēm. — Tiesnesim Kelsonam jādabū īsts augstākās klases šampanietis. Pēdējo reizi jūs bijāt iedevuši viņam ābolu sektu, un tiesnesis sataisīja šausmīgu troksni. Un pielūkojiet, ka Finijs jums nenočiepj visu sūtījumu!

Anželo pasmaidīja. Viņš bija jauns, pašpaļāvīgs un cieši pārliecināts, ka nu jau Maika organizācija ir tikpat kā iznīcināta. Šons un Spēks bija beigti, un tas Finijam bija smags trieciens; ari pirms tam viņš nebija bijis tik stabils kā Perelli.

—    Viņa dēl vari nelauzīt galvu. Šons bija visas bandas galva, un bez viņa tā vairs nav bīstama.

Tonijs bija citās domās, tomēr paturēja tās pie sevis.

—    Laikam vēl neviens nav tik nievājoši izteicies par Maiku Finiju, — viņš tikai piebilda.

Tad Tonijs atkal pievērsās savam instrumentam un sāka spēlēt kādu gabalu no "Rigoleto". Anželo bridi klausījās mūzikā, tad sāka sarunu par jautājumu, kas viņu loti nodarbināja.

—     O'Hāra par daudz runā. Vai tev tā nešķiet?

Tonijs negribīgi paskatījās.

—     Viņš ir Irs un nāk no Ņujorkas. Tur nekas nav līdzams.

Anželo kaitināja šāda vienaldzība.

—     Bet viņam ir brīnumskaista skuķe, — viņš piebilda.

Mūzika pēkšņi apklusa.

—     Ko tu saki? — Tonijs iesaucās, un acis viņam iemirdzējās.

Anželo nopūtās. Sievietes viņu maz interesēja, svarīgākas vienmēr bija veikala darīšanas. Izņēmums bija vienīgi Maina Li.

—     Es esmu nelga, ka sāku runāt par sievietēm, — Anželo nevērīgi sacīja. — Tā ir tava vājība, Tonij. Labi, apsolu, ka šampanietis tiks izdalīts kārtīgi.

Bet Perelli tik viegli neatkāpās.

—    Vai viņa tiešām ir glīta, tā skuķe?

—    Ak, sievietes taču visas ir vairāk vai mazāk skaistas. Nezinu, kā man tas vispār ienāca prātā. Šī ir pirmā reize, kopš Maina Li ir šeit…

—    Par viņu šoreiz nerunāsim. — Tonija balss skanēja skarbi. — Pastāsti vēl par to otro! Vai viņa ir interesanta un labi kopta?

—       Pēc manām domām, viņa neprot uzvesties, bet viņai ir klasisks profils. Skaistums, kāds sastopams pietiekami bieži.

Un tomēr Tonijs gribēja zināt sīkāk.

—   Saki — kā šis lops O'Hāra varēja tikt pie tik skaistas meitenes? Viņš taču ir mulkis, neglīts, un kā viņš runā!

—     Pēc dažām minūtēm O'Hāra būs šeit — es šorīt jau zvanīju viņam. Spēks pagājušajā naktī mēģinājis iekļūt viņa dzīvoklī. Priecājos, ka tas puisis vairs nejauksies mūsu darīšanās.

Anželo izgāja, bet Tonijs atkal nodevās mūzikai.

Piecas minūtes vēlāk ieskanējās zvaniņš, un Tonijs izdzirdēja vestibilā skalu balsi. Viņš pasmaidīja. Šis Kons O'Hāra tiešām bija pārāk brutāls, lai tam piederētu sieviete, kas varētu izpelnīties viņa, Perelli, ievērību.

Kons ienāca. Viņš izskatījās jautrs un apmierināts, jo apzinājās, ka paveicis labu darbu. Ieraudzījis Toniju pie ērģelēm, viņš saviebās, jo nicināja Perelli kaislību uz mūziku.

—    Jūs te sēžat un spēlējat ērģeles gluži kā baznīcā! — viņš smiedamies sacīja.

Tonijs uzmeta viņam ledainu skatienu.

Kons bija ciešams tikai tad, ja tas grozījās pats savā vidē. Ja Kons labāk pazītu Perelli, tad gan būtu pamanījis dīvaino mirdzumu viņa acīs. Tonijs bija loti neapmierināts ar O'Hāru. Šorīt viņš bija izskatījis visas avīzes un visās atradis vienu un to pašu ziņojumu. Tonijam tiešām bija iemesls dusmoties uz Konu.

—     Es nu reiz esmu tāds cilvēks, kas par visu smejas, — Kons kā atvainodamies piebilda.

Ārā uz ielas iekaucās kāda auto sirēna. Tonijs piecēlās un izgāja uz balkona, no kura varēja pārredzēt Mičiganas bulvāri, pa kuru pašreiz joņoja policijas auto.

—     Tiem šorīt daudz darba, — Kons sacīja.

Tonijs strauji pievērsās viņam.

—     Vai esat lasījis šīrīta avīzes?

Kons O'Hāra nekad nelasīja laikrakstus, apgalvodams, ka tajos esot pārāk daudz melu. Perelli iespieda tam rokā kādu rīta izdevumu.

—    Izlasiet šo! — viņš pavēlēja, norādīdams uz kādu ziņojumu pirmajā lappusē.

Kons sāka lasīt, skali burtodams vārdus. Acīmredzot arī skolā tas nebija visai tālu ticis.

—    "Alkohola kontrabandists Šons O'Donels kritis no kāda cita gangstera lodes. Komisārs Kellijs domā, ka nāvē viņu aizraidījis bandas vadonis Maiks Finijs." — Kons skali iesmējās. — Aizraidījis nāvē — lieliski! Nabaga Maiks vai prātu zaudēs aiz dusmām!

Tonijs paraustīja plecus. Viņš nebija licis nonāvēt Šonu tādēļ, lai kaitinātu Finiju. Pēc viņa ieskatiem, dzīvība bija pārāk dārga manta, lai pret to izturētos tik vieglprātīgi.

—     Lasiet tālāk! — viņš mudināja.

O'Hāra atkal paņēma avīzi un turpināja burtot.

—     "Šāvienu troksni pulksten divpadsmitos naktī izdzirdējis posteņa kārtībnieks. Ieradies notikuma vietā, viņš atradis guļam Šonu O'Donelu…" Pie velna, kas gan tur interesants? Manuprāt, es pats visu zinu labāk.

Tonijs pasmaidīja.

—     Man ari tā šķita…

Kona biezās lūpas savilkās nicīgā smīnā.

-— Zināms, ari tas zēns izšāva uz vinu vienu vai divas reizes, bet tas jau nemaz neskaitās. Es biju izlēcis no mašīnas, pirms viņš vēl paguva pirmo reizi izšaut. Man nepatīk ilgi tūļāties, Tonij. Vienā mirklī viss bija nokārtots, un, kad ieradās policija, mēs jau sen bijām prom.

Perelli atkal pasmaidīja.

—     Izklausās jau labi, bet vai Šons maz bija beigts?

—     Vai viņš bija beigts? Klausieties, ja es paceļu revolveri, tad droši var teikt, ka tas cilvēks reiz dzīvoja!

Perelli atlaidās krēslā ērtāk.

—     Bet viņš tomēr vēl bija dzīvs, kad policija viņu atrada.

Mirkli valdīja nepatīkams klusums.

—    Kā tas iespējams? — beidzot Kons nedroši ierunājās.

—     Viņš bija dzīvs, — Tonijs atkārtoja. — Policija nogādājusi Šonu slimnīcā, kur Harigens vēl pirms nāves ar viņu sarunājies. Smejieties nu!

O'Hāra bija satriekts.

—    Tā bija studenta vaina! — viņš pūlējās taisnoties. — Es tūliņ teicu, ka negribu ņemt viņu līdzi. Tas zēns gandrīz pakrita, tiklīdz viņam vajadzēja ņemt rokā revolveri. Manai lodei nekad vēl neviens nav izbēdzis!

Tonijs laipni smaidīja.

—     Saprotu: viņš aizšāva garām, bet jūs Šonu uz vietas nogalinājāt, tādēļ viņš vēl pulksten vienos naktī bija dzīvs! Bet misters Harigens varēja stavet pie viņa gultas un teikt: "Izstāstiet mums visu! Jūsu mātes dēļ!"

Tas Konam bija rūgts piliens. Tonijs pārmeta viņam neprofesionalitāti, bet viņš taču bija īsts lietpratējs cilvēku šaušanā. Tikai tādēļ viņš varēja baudīt greznu dzīvi, ka prata rīkoties ar revolveri veiklāk nekā lielākā dala viņa biedru.

Tonijs uzmeta Konam dīvainu skatienu.

—    Jūs ieradāties no Ņujorkas pie manis kā viens no ievērojamākajiem šāvējiem, bet, kad uzdodu jums mazu, vienkāršu lietu, jūs nespējat ar to tikt galā!

O'Hāra pūlējās atrast sev kādu attaisnojumu.

—    Tas zēns ir pie visa vainīgs… Viņš padarīja mani nervozu.

—     Tam es gan gribētu ticēt, ka viņš padarījis jūs nervozu — jūs, lielo meistaru, kas nepazīstot ne baiļu, ne uztraukuma!

—    Bet nu taču viņš ir beigts! — O'Hāra aizkaitināts iesaucās.

—     Protams. Ikvienam cilvēkam reiz jāmirst. Bet, ja es lieku kādu nošaut, tad taču man nav patīkami gaidīt, kamēr viņš nomirs aiz vecuma nespēka. Tas ir viss!

—     Bet klausieties taču!…

—    Tas ir viss! — Perelli skarbi atkārtoja, pārtraukdams viņa atvainošanos. — Es jau neļaunojos, bet Maiks Finijs būs kā spārnos. Es visu ritu gaidu no viņa kādas ziņas.

Šajā mirklī ieskanējās telefona zvans. O'Hāra pastiepa roku pēc klausules, tomēr Perelli aizsteidzās priekšā.

Zvanīja Maiks Finijs. Aiz dusmām un uztraukuma Maiks kliedza tik skali, ka tikai ar pūlēm varēja viņu saprast. Tonijs bija pārliecināts, ka viņam līdzās stāv misis O'Donela.

—     Nelamājieties tik traki, Maik! — Tonijs smaidīdams sacīja. — Neaizmirstiet, ka dāmai, kas telefona centrālē dzird mūsu sarunu, šādi vārdi var būt nepatīkami. Es neko nezinu par Šonu O'Donelu. Avīzēs raksta, ka jūs pats esot aizraidījis viņu nāvē… Mans draugs, jūs runājat tukšu! Zvēru pie Svētās Dievmātes: es neko nezinu!… Jūs sakāt — O'Hāra? Cilvēk, jūs esat zaudējis prātu!

—     Pasakiet viņam no manis… — Kons iesāka, bet Tonijs uzmeta viņam tik iznīcinošu skatienu, ka īrs uzreiz aprāvās.

—   Tas Ņujorkas puisis ir liels ēzelis! Neticu, ka viņš spētu nošaut pat kaķi. Viņš ir viens no tiem, kas labāk šauj ar mēli. Bet nu klausieties, Maik! — Tonija balss pēkšņi bija kļuvusi skarba un cieta. — Jūs un jūsu vīri esat sākuši peļot manā teritorijā. Šons bija tas, kas pirms dažām dienām izsita vienu no maniem lokāliem; nesen viņš nozaga man veselu sūtījumu pirmās šķiras preču… Jā, jā, tas viss man ir labi zināms. Man nevajag ne strīdu, ne naida. Es jau sen brīdināju, pie kā tas novedīs. Ko? Lai satiekos ar jums Mičiganas avēnijas un Divdesmit piektās ielas stūrī? Un kurp tālāk? Tieši uz apbedīšanas biroju? Vai jūs tiešām uzskatāt mani par tādu vientiesīti? Kādēļ jums labāk neatnākt pie manis ciemos?

Kons, kas visu laiku vērīgi bija sekojis sarunai, pēkšņi satraucās.

—    Neuzticieties tam puisim!… — īrs steidzīgi iesāka, bet Tonija niknais skatiens viņu atkal apklusināja.

—     Labi. Tātad satiksimies pie "Tribune" redakcijas nama. No manas puses viss būs kārtībā. Es likšu uzstādīt ložmetēju, kas paturēs jūs acīs. Pēc tam atnāksim pie manis. Bez ieročiem. Labi? Tātad pulksten vienpadsmitos!

Viņš nolika klausuli un nospieda zvana podziņu. Ienāca Anželo.

—    Es nupat norunāju satikšanos ar Finiju, — Perelli īsi sacīja, runādams itāliski. — Parūpējies par pavadoņiem!

—    Ar Finiju? — Anželo iepleta acis.

—     Nebrīnies! — Perelli nepacietīgi atteica. — Man jārunā ar šo puisi. Šodien no uzbrukuma nav jābīstas. Rīt — jā, tad gan, un parīt jau pavisam droši! Bet šodien vēl ne. Es satikšos ar viņu — tas būs ārkārtīgi interesanti!

11

O'Hāra vairākkārt mēģināja iejaukties sarunā, no kuras nesaprata ne vārda, tomēr neviens nepievērsa viņam uzmanību. Kons juta, ka šeit viņam tiek ierādīta pazemojoša vieta — pret viņu izturas kā pret kalpotāju, kas nepelna ievērību. To Ira lepnums nespēja paciest.

—     Sakiet — vai tad man tur nav nekādas daļas? — viņš skali un pārmetoši jautāja. — Jūs neizturaties pret mani godīgi, Tonij!

Anželo uzmeta viņam ledainu skatienu.

—     Ko jūs kliedzat? — viņš mierīgi sacīja. — Varbūt ilgojaties pēc savas sievas? Viņa gaida jūs lejā.

O'Hāra nepamanīja Tonija skatienu, citādi viņš nebūtu smaidījis tik pašapzinīgi. Ar Mariju viņš loti lepojās un labprāt iepazīstināja ar citiem, protams, ne gluži visiem.

—    Jūsu sieva? — Tonijs draudzīgi, gandrīz glaimīgi pajautāja, kad Anželo bija izgājis. — Vai tad jums ir arī sieva?

O'Hāra uzpūtīgi pasmaidīja.

—    Protams! Vai jūs domājat, ka es neesmu cilvēks?

Tonijs domīgi vēroja viņu.

—     Laikam gan loti skaista, ko?

O'Hāra sarauca uzacis, izlikdamies pārsteigts.

—     Kā, vai tad jūs vēl neesat viņu redzējis?

Neviens nezināja labāk par Konu pašu, ka tie nebija

tikušies. Nevarēja apgalvot, ka viņš baidītos no Tonija sastapšanās ar Mariju, bet tomēr ieskatīja par labāku viņus neiepazīstināt, lai negadītos kādi sarežģījumi. O'Hāra lieliski zināja, kāda ir Perelli attieksme pret sievietēm.

—     Nē, es viņu vēl nepazīstu, — Tonijs laipni atbildēja. — Tātad viņa ir loti skaista?

O'Hāra pamaja ar galvu.

—     O jā!

Un tad O'Hāra izteica jautājumu, kas viņam jau sen bija mēles galā:

—     Tonij, es nespēju saprast — kāds jums prieks ielaisties ar šo dzeltenādaino?

Smaids acumirklī nozuda no Perelli sejas.

—     Ko jūs ar to gribat teikt — dzeltenādainā?!

Viņa balsī izskanēja draudi, un O'Hāra atskārta savu

kļūdu.

—    Es taču nedomāju nekā ļauna, — viņš centās kaut ko izlabot. — Maina Li ir burvīga meitene…

Perelli jau atkal smaidīja.

—   Protams, viņa ir glīta, bet jūsu kundze laikam gan ir skaistāka par viņu?

O'Hāra to neapliecināja, bet sevī viņš par to bija cieši pārliecināts. Ķīniete viņa acīs vienmēr palika ķīniete, ko nevarēja pielīdzināt baltajai sievietei.

—   Uzvediet taču viņu augšā! — Tonijs turpināja. — Es loti gribētu ar viņu iepazīties!

Kons kļuva domīgs. Kādēļ Perelli grib redzēt Mariju? Maina Li taču bija pilnīgi viņu savaldzinājusi, un pēdējā laikā Perelli bija izvairījies no visām citām sievietēm.

Tomēr O'Hāra uzskatīja par vajadzīgu viņu brīdināt:

—    Viņa ir vai traka manis dēļ!

—      Droši vien, — Tonijs atteica, tomēr Kons nesaprata ironiju, kas slēpās viņa vārdos. — Tad aiciniet viņu šurp!

O'Hāra bija spiests piekāpties.

—     Labi, es atvedīšu viņu, — Kons sacīja. — Tikai, lūdzu, bez trikiem, Tonij! — Viņš izaicinoši uzlūkoja šefu.

Perelli iesmējās.

—     Kādēļ tāda neuzticība? — viņš jautāja. — Nē, Kon, jūs varat būt pilnīgi mierīgs.

Kona neuzticībā viņš saskatīja atzinību savai pievilcībai un jutās glaimots.

—    Mēs ar Mariju ļoti labi satiekam, — Kons lēnām sacīja, — un lai tikai kāds pamēģina iespraukties starp mums!

—     Kuram gan būtu patikšana to darīt? — Tonijs ironiski jautāja. Viņš draudzīgi uzsita O'Hāram uz pleca. — Jūs esat smalks puisis, Kon!

Tiklīdz O'Hāra bija izgājis, smaids viņa sejā izdzisa, un Perelli nomurmināja dažus itāļu vārdus, kas par Konu izteica visu.

Brīdi vēlāk durvis atvērās un tajās parādījās O'Hāra. Tomēr Tonijs viņu pat neredzēja, jo visa viņa uzmanība bija pievērsta sievietei, kas ienāca istabā.

Tonijs prata novērtēt skaistumu, tomēr viņš nekad vēl nebija saticis sievieti, kas tik ļoti līdzinātos viņa sapņu tēlam. Tonija skatiens slīdēja pār viņas gaišajiem matiem, brīnišķīgi veidoto seju. Viņš noturēja to par polieti un nebija maldījies. Viņas stāvs, kustības un seja! Tieši par tādu sievieti viņš jau sen bija sapņojis. Kopš šī acumirkļa visā pasaulē viņam vairs nebija citas sievietes kā vienīgi Marija Poluski, kas gan dēvēja sevi par misis O'Hāru.

Perelli nenovērsa no tās sajūsmināto skatienu un kā sapnī dzirdēja Kona balsi, kas teica:

—     Atļauj tevi iepazīstināt ar misteru Perelli, Marij!

Viņas roka bija maza un balta, slaikiem, lokaniem

pirkstiem. Tonijs mirkli paturēja šo roku savējā, tad noliecās un noskūpstīja to. Marijai bija skarba balss, bet viņa ausīs tā skanēja melodiski un nebūt netraucēja ilūziju.

—     Esmu loti daudz dzirdējusi par jums, mister Perelli! — viņa iesāka.

O'Hāra aizdomīgi uzlūkoja te vienu, te otru. Viņa piere savilkās grumbās.

—     Jā, es loti bieži esmu stāstījis par jums, Perelli. Vai nav tiesa, mīlulīt?

Viņš tiešām bieži runāja par savu šefu, tikai ne vienmēr izteicās glaimojoši. Viņš vienmēr bija runājis par Toniju kā par sev līdzīgu, un nu Marijai bija jāredz, ka tas izturas pret viņu kā pret padoto!

Sākumā Marija jutās mazliet nedroša, tomēr Tonija neslēptā apbrīna viņai loti glaimoja. Viņa prata ātri domāt un uzreiz ieraudzīja visas iespējamības un varbūtības, kas tālu pārsniedza viņas vispārdrošākos sapņus. Kons bija daudz stāstījis par Toniju, bet tagad viņa atcerējās tikai vienu teikumu: "Šim puisim ir desmit miljoni dolāru, varbūt pat divdesmit." Un nu šis varenais vīrs stāvēja viņas priekšā, nenovērsdams sajūsmā kvēlojošās acis.

—    Es labprāt vēlētos iepazīties ar misis Perelli. Jūsu kundze taču ir no Ķīnas?

Tonijs ar ironisku smaidu pievērsās Konam:

—      Kundze no Ķīnas — dzirdējāt, biezādainais īr? Viņa vis neteica "dzeltenādainā"! Iegaumējiet to labi! — Tad viņš atkal pagriezās pret Mariju. — Viņa ir pa pusei amerikāniete, pa pusei ķīniete.

Perelli izstiepa roku, un mirkli Marijai likās, ka tas grib apskaut viņu. Marijai aizrāvās elpa, jo viņa pārāk labi pazina Konu. Viņš bija gauss, tikai ne ar revolveri. Kons prata tik ātri izvilkt ieroci un izšaut, ka acs nespēja izsekot rokas kustībām… Bet Perelli tikai noņēma viņai no pleciem mēteli.

—    Atļaujiet jums palīdzēt! — viņš sacīja, uzmezdams mētelim visai nicīgu skatienu.

O'Hāra vēroja viņus ar pieaugošu nemieru.

—     Mēs nu varētu iet, Marij, — viņš skali teica, bet Tonijs neveltīja Konam ne vismazāko uzmanību.

—    Vai jums patīk Čikāgā? — Tonijs jautāja.

Marija pamāja ar galvu.

—     Šī ir loti skaista pilsēta.

—    Vai skaistāka par Ņujorku? — Tonijs atkal uzlūkoja viņas mēteli, ko bija nolicis uz kāda krēsla atzveltnes. — Mums šeit ir lieliski veikali, kuros var atrast visskaistākos tērpus. Iesim kādreiz kopā iepirkties! Vai esat ar mieru?

O'Hāra stāvēja kā uz karstām oglēm. Ciktāl pieklājīga viesmīlība varēja attaisnot šādus glaimus, pat tiešus piedāvājumus? Viņš vēl pārāk maz pazina Toniju, lai saprastu tā nolūkus.

—    Varbūt aplūkosim arī kažokus… — Tonijs turpināja.

Viņa iesmējās.

—    Kažokus? — Viņa redzēja, ka Kons sāk nervozēt, un tādēļ steidzās tam pielabināties. — jūsu draugs ir burvīgs kavalieris, mister Perelli! Viņš vēl nesen nopirka man šo skaisto modeli.

Līdz šodienai viņa tiešām bija lepojusies ar savu mēteli, bet nu tas pēkšņi likās slikts un neglīts. Tikai tagad viņa redzēja, ka piedurkņu gali tam ir jau mazliet apdiluši.

Kons O'Hāra domāja, ka pienācis īstais brīdis palielīties ar savu devību.

—    Šis mētelis padarīja mani par diviem tūkstošiem dolāru nabagāku, — viņš ar uzsvaru piebilda.

Tonijs iesmējās.

—     Divi tūkstoši? Tik daudz es maksāju par mēteļa apkakli vien!

Šajā mirkli ienāca Anželo, un Tonijs uzmeta tam ātru, zīmīgu skatienu. O'Hāra lūkojās pulkstenī un neko nemanīja.

—    Kas to būtu domājis, ka jau tik vēls! — Kons bija slikts aktieris. — Nāc, mīlulīt, citādi mēs vēl nokavēsim norunāto satikšanos.

—   Jūs aicina pie telefona, Kon! — Anželo bija neparasti laipns; viņš O'Hāru reti uzrunāja priekšvārdā.

—   Mani? — Kons neticīgi pārjautāja. — Neviens taču nezina, ka esmu šeit…

Anželo noslēpumaini pamāja.

—    Policija, — viņš iečukstēja Konam ausī. — Vismaz tā izklausījās. Laikam viņi tomēr zina, ka esat šeit.

—     Kellijs zina visu, — Perelli apliecināja. O'Hāra vēl vilcinājās. Kā nesaprašanā viņš uzlūkoja

Mariju un Toniju.

—    Nelieciet taču cilvēkiem tik ilgi gaidīt! — Perelli sacīja. — Jūs paliksiet šeit, misis O'Hāra! Es jums parādīšu Čikāgu no mana balkona.

Viņš pievērtām acīm uzlūkoja Konu.

—     Ko jūs vēl gaidāt? — viņš skarbi tam uzsauca. Marija saprata. Perelli gribēja dabūt Konu ārā no

istabas. Viss veicās labāk, nekā viņa būtu varējusi vēlēties. Marija ziņkāri gaidīja, kā Tonijs viņai tuvosies, un gandrīz nemaz neievēroja, ka O'Hāra jau izgājis. Šajā lielajā zālē bija diezgan daudz apbrīnas vērta.

—    Cik šeit skaisti, mister Perelli! Man šķiet, ka esmu ienākusi baznīcā!

Viņi izgāja uz balkona un pēkšņi Tonija rokas apskāva Mariju. Viņš atlieca tās galvu un noskūpstīja. Tam Marija nebija sagatavojusies. Bet Perelli vienmēr gāja taisni uz mērķi.

—   Jūs esat pārdrošs! — Marija iesaucās atraisīdamās. — Jūs taču pirmoreiz mani redzat!

—    Vai jums šeit patīk? — Tonijs jautāja. —• Kur īsti jūs dzīvojat, Marij?

Perelli bija satraukts. Viņa acis kvēloja un roka gandrīz sāpīgi žņaudza Marijas plecu. Viņa atkāpās.

—    Arī mums ir glīts dzīvoklis, — Marija atbildēja.

—     Četras istabas un vannasistaba!

—     Man tas ir pietiekami labs!

—    Jums nekas nevar būt pietiekami labs!

Tonijs atkal apskāva jauko sievieti. Marijas lūpas bija mazliet pavērtas, un viņa vairs nepretojās Perelli skūpstiem.

—    Jūs esat pārdrošs, — viņa klusi atkārtoja. — Ja Kons to redzētu!…

—    Kons!… — Perelli nicīgi iesaucās. — Es to izdarīšu ari viņa acu priekšā!

Perelli trīcēja satraukumā, un balss skanēja kā aizsmakusi. Nekad mūžā vēl Marija Poluski nebija atstājusi uz vīrieti tik lielu iespaidu. Viņa nobijusies to uzlūkoja.

—   Jūs esat prātu zaudējis! — viņa iesaucās. — Viņš uz vietas jūs nošautu!

Tonijs iesmējās. Ja Marija viņu pazītu labāk, tad zinātu, ka Perelli visbīstamākais ir tieši tajos brižos, kad par kaut ko smejas.

—   Traks es būtu, ja Jautu viņam to izdarīt! — Pēkšņi viņš atlaida Mariju un novilka sev no pirksta gredzenu ar zilu, gaiši mirdzošu akmeni.

Viņa kā hipnotizēta skatījās uz dārglietu, neuzdrošinādamās to saņemt. Bet Tonijs satvēra viņas roku un uzmauca gredzenu pirkstā.

—     Paturiet to!

Vai viņš to domāja nopietni? Marijai šķita, ka tas varētu būt tikai joks.

—    Es taču nevaru… Ak, kāds brīnumskaists akmens!

Gredzens maksāja vismaz piecus tūkstošus dolāru un

laistījās visās varavīksnes krāsās.

—    Tas tagad pieder jums! — Tonijs teica. — Vēlāk uzdāvināšu vēl kādu.

Marija godbijīgi uzlūkoja gredzenu.

—     Cik brīnišķīgs! — viņa čukstēja.

—      Šovakar pie manis būs mazas viesības, — viņš ātri turpināja. — Būs tikai izmeklēta publika. Ari jums jābūt, protams, kopā ar Konu.

—    Jā, bet Kons saka…

—    Kons, Kons — vienmēr Kons! — Tonijs nepacietīgi iesaucās. — Jūs būsiet šeit!

—     Ja tikai Kons… — Marija atkal iesāka.

—     Kons nāks, — Tonijs viņu pārtrauca, uzmezdams skatienu durvīm. — Jūs pārgulēsiet šeit! Es likšu ierādīt jums guļamistabu līdzās bibliotēkai.

—    Seit gulēt? Vai jūs iedomājaties, ka varat atļauties visu tikai tādēļ, ka esat bagāts?

—     Es nopirkšu jums sermulādas kažoku… maksāšu piecdesmit dolārus par katru zeķu pāri, ari simt… Varbūt jums vajag naudu?

Viņš izvilka no kabatas biezu naudas žūksni.

—     Mans Dievs, par ko gan jūs mani turat?

Perelli atkal viņu apskāva un sāka kaisli skūpstīt,

līdz troksnis, kas atskanēja zālē, atgrieza to atpakaļ īstenībā.

Kons apstājās balkona durvīs, aizdomīgi vērodams gan Perelli, gan Mariju.

—    Ko tas nozīmē? — viņš lēnām jautāja. — Policija nav mani meklējusi. — Viņš uzmeta Marijai drūmu skatienu. — Kas tev noticis?

Viņas vaigi bija pietvīkuši, bet acis drudžaini mirdzēja. Situācija bija pārāk skaidra, lai to varētu pārprast.

Marija piespiesti pasmaidīja un izstiepa roku.

—     Palūkojies, ko misters Perelli man iedeva!

O'Hāra uzmeta ātru skatienu gredzenam, tad lēnām

pievērsās Tonijam.

—     Viņš tev to iedeva? Kāpēc?

—     Es uzdāvināšu viņai vēl divus gredzenus, ja man tā patiks, — Perelli atbildēja. — Viņa ir jūsu sieva. Ar to pietiek. — Viņš draudzīgi uzsita Iram uz pleca. — Kons ir lielisks puisis, Marij… Es saukšu jūs vārdā, un jūs dariet tāpat… Konam jāpārnāk dzīvot pie manis un jākļūst par manu vietnieku. Viņam es varu uzticēties kā nevienam citam. Kons ir pirmklasīgs šāvējs!

O'Hāra bija bērnišķīgi jūtīgs pret glaimiem. Turklāt viņš gribēja piespiest sevi ticēt, ka var paļauties uz Marijas uzticību, un tomēr…

—    Esmu ar mieru, — viņš piekrita, uzmezdams viņai kritisku, gandrīz draudošu skatienu.

Ieskanējās telefons, un Perelli aizgāja pie aparāta. O'Hāra ātri piegāja tuvāk Marijai.

—     Vai šis suns bija rupjš pret tevi? — viņš klusu jautāja. — Viņš varbūt mēģināja tevi noskūpstīt?

—     Nē taču, Kon! To es viņam neieteiktu!

Viņas sašutums bija pārāk teatrāls, tā ka pat O'Hāra tikai daļēji tam noticēja.

—    Šis Perelli ir pazīstams sieviešu mednieks, bet tu neesi viņa gaumē. Pašreiz viņš milzīgi ieķēries savā Mainā Li…

—    Priecājos to dzirdēt, — viņam aiz muguras atskanēja maiga balss, un O'Hāra strauji pagriezās.

Maina Li nedzirdamiem soliem bija iznākusi uz balkona un nu stāvēja viņiem līdzās.

Šis starpgadījums Marijai nāca kā glābiņš. Laipni un gandrīz ar apbrīnu viņa aplūkoja meitenes mazo, slaido stāvu. Marija zināja, ka ķīnietes var būt loti skaistas, tomēr Maina Li aizēnoja visas, kuras poliete līdz šim bija redzējusi.

Maina Li nojauta notiekošo. Viņa bija slepeni novērojusi pie telefona stāvošo Perelli, kura skatiens nenovērsās no Marijas.

O'Hāra nopriecājās par Mainas Li klātbūtni, citādi situācija būtu kļuvusi neizturama.

—     Marij, atļauj iepazīstināt tevi ar misis Perelli!

Marija saņēma Mainas Li roku savējā un sāka visādi

glaimot, sajūsminādamās par viņas apģērbu, skaistumu un grāciju.

Maina Li vēroja Mariju ar nopietnu skatienu. Jaunā ķīniete instinktīvi nojauta, ka šī sieviete viņai nolaupīs Tonija mīlu, tomēr vēl izmisīgi cerēja, ka viņas pašas skaistums un pievilcība uzvarēs.

Tonijs vēroja abas sievietes un jutās laimīgs: divas skaistules cīnījās viņa dēļ. Kad Marija sacīja: "Es apbrīnoju jūsu kundzi," — viņš zināja, ka karš jau sācies.

—    Ari jūs piekrītat, ka viņa ir skaista? — viņš smaidīdams jautāja, maigi aplikdams roku ap Mainas Li pleciem un nenovērsdams skatienu no Marijas. — Apburoša, vai ne? Parādi taču Marijai savus gredzenus!

Maina Li paklausīgi izstiepa roku. Pirkstos mirdzēja brīnišķīgi akmeņi — Tonija izšķērdīgās devības pierādījumi. Viņš vienaldzīgā balsī stāstīja par katru gredzenu atsevišķi, minēdams arī tā vērtību.

Marija klausījās kā apburta. Milzīgās summas atstāja uz viņu nospiedošu iespaidu. Marijas acis slīdēja no Tonija uz mazo ķīnieti, tad atkal uz neglīto īru. Viņa domāja par Perelli grezno dzīvokli, viņa bagātību. Tā viņai nozīmēja varu un laimi. Lēmums bija jau gatavs.

Viņa tagad skaidri redzēja Kona īsto stāvokli, un viņas ausis kāri tvēra Perelli vārdus, ka Marijai nedrīkst trūkt nekā, ko viņa vēlētos.

Arī O'Hāra klausījās viņa vārdos, bet iztulkoja tos pēc saviem ieskatiem.

—     Nu gan mums jāiet! — viņš beidzot norūca.

Kā likās, Tonijs tikai tagad atcerējās viņa klātbūtni.

—    Jūs esat man vajadzīgs, Kon. Atvediet šurp Džimu! Jūsu kundze tikmēr var palikt šeit. Maina Li, parādi taču misis O'Hārai mūsu ziemas dārzu! Mēs tur parasti rīkojam savas viesības, — viņš paskaidrodams piebilda.

—   To var izdarīt arī kādā citā reizē, — O'Hāra drūmi noteica. — Atvadies, Marij!

Tonijs izlikās respektējam viņa autoritāti.

—    Nu labi! Uz redzēšanos! — Viņš saņēma Marijas roku. — Bet šovakar taču jūs būsiet?

—     Nezinu, vai tas būs iespējams… — viņa vilcinādamās iesāka.

—    Jūs atnāksiet un paliksiet šeit! Maina Li, liec sagatavot istabu līdzās bibliotēkai!

Viņa vārdi izklausījās kā pavēle. Marijas acis meklēja padomu pie Kona, bet tas no viņas skatiena izvairījās.

—    Mēs taču dzīvojam tepat blakus… — viņa piebilda.

—     Un tomēr jūs pārgulēsiet šeit!

—     Man nepatīk gulēt svešā vietā, — O'Hāra ieminējās.

—     Jūs taču esat dzīvojis pat Singsingā! — Tonijs ironiski atteica.

Situācija kļuva aizvien saspringtāka. Marija juta, ka draud izcelties nopietns strīds. Ari Maina Li arvien skaidrāk saprata, ka viņas mīlai tuvojas gals. Bet viņa jau bija pārcietusi tik daudz sāpju un vilšanos savā dzīvē…

Maina Li mehāniski pasmaidīja, kad Marija tuvojās un sniedza roku.

Kons O'Hāra izmantoja šo mirkli, lai izteiktu Tonijam savas domas.

—     Man ar jums jārunā, — viņš klusi sacīja, un viņa balsī skanēja draudi.

Vienkāršs cilvēks varbūt ļautos iebiedēties, bet Tonijs tāds nebija.

—     Nenāciet man klāt! — viņš mierīgi atteica.

Kons biedinoši pacēla pirkstu.

—     Klausieties, es to nepieļaušu!…

—     Nenāciet man klāt! — Tonijs atkārtoja.

O'Hāras dusmās pietvīkusī seja bija vairs tikai plaukstas platuma attālumā no viņa.

—     Jūs Marijai liksiet mieru!…

Perelli nesteigdamies izņēma no mutes cigāru un pēkšņi piespieda tā kvēlojošo galu Konam pie vaiga. O'Hāra lādēdamies atlēca atpakaļ.

—      Es nevienam neļaušu sevi komandēt! — Tonijs aukstasinīgi sacīja.

Konā plosījās ārprātīgas dusmas. Tomēr viņš redzēja, ka Tonija labā roka ieslīdējusi kabatā. Pirmo reizi savā mūžā O'Hāra sajuta izbailes.

—    Jūs varat būt kaut pats velns, — Kons nikni šņāca, — bet es tomēr nejaušu jums vazāt mani aiz deguna! Jau daudzi, kas mēģinājuši stāties man ceļā, ir dabūjuši sarīties smiltis!

Tonijs smaidīdams pakratīja galvu.

—     Es nevienam nesaku acīs, ka esmu nodomājis to novākt, — viņš mierīgi teica. — Es vienkārši nokniebju viņu. Bet, ja es gribēšu iegūt jūsu sievu, tad vienkārši to paņemšu. Sapratāt? Atraitnes gan man patīk labāk nekā sievas, pat ja tās nebūtu pielaulātas. Neesiet taču muļķis! — Viņš uzsita O'Hāram uz pleca. — Jūs esat veikls puisis un noderīgs cilvēks, gan es parūpēšos par jums.

O'Hāra bija uzvarēts, un viņš piekāpās, jo saprata, ka vieglāk ir atzīt pašreizējo situāciju nekā pētīt tās cēloņus. Viņš piespieda sevi skali iesmieties.

—    Tā man arī vajadzēja! — viņš sacīja, tad pamāja Mainai Li. — Uz redzēšanos, misis Perelli! Priecājos, ka esat iepazinusies ar manu sievu!

O'Hāra juta, ka ir ticis pāri nepatīkamam mirklim, pārāk nepazemojoties. Palīdzējis Marijai iekāpt mašīnā, viņš nosēdās pie stūres. Novietojis mašīnu garāžā, Kons atkal atsāka tēmu, kas viņu visu laiku bija nodarbinājusi.

—     Tu šovakar neiesi uz Perelli viesībām! — Kons paziņoja.

Marija vienaldzīgi paraustīja plecus.

—     Labi! Bet tev tas jāpasaka misteram Perelli…

—    Neraizējies par to, ko man teikt Perelli! — Kons atcirta. — Tu nekādā gadījumā vairs neiesi turp!

Viņš piegāja pie telefona un piezvanīja Tonijam.

—    Klausieties, Tonij, misis O'Hāra lūdz viņu šovakar atvainot: viņa nejūtas labi.

—    Lai nāk droši, man šeit ir ārsts, — Perelli ledaini atbildēja. — Atvediet tikai viņu šurp! Turklāt es taču jums uzdevu atvest Džimu. Kur viņš kavējas?

—    Bet klausieties taču… — O'Hāra atkal iesāka, bet Tonijs jau bija nolicis klausuli.

Šodien Tonijs varēja mierīgi nodoties saviem darbiem. Finija ļaudīm neatlika laika domāt par atriebību, jo vispirms bija jāsarīko Šona O'Donela svinīga apbedīšana. Nerakstītais likums noteica, ka šādu darbu laikā starp abiem naidīgajiem grupējumiem valda pamiers.

Viesnīcā, kurā Džimam bija ierādīta mājvieta, O'Hāra uzzināja, ka jauneklis, neraugoties uz brīdinājumiem, tomēr izgājis ārā. Vēlāk Kons viņu nejauši satika Mičiganas bulvārī. Džims pastaigājās bez kādas apsardzības. Kā likās, jauneklim viss bija kļuvis vienaldzīgs. Pašreiz gan viņam sevišķas briesmas nedraudēja.

Kons panāca jauno zēnu un uzlika viņam roku uz pleca. Džims apsviedās atpakaļ. Viņa seja bija bāla un lopu kaktiņi raustījās.

—     Kas ar jums notiek? — O'Hāra jautāja.

—    Nekas.

—    Tonijs vēlas ar jums runāt. Bet sakiet taču — kas jums noticis?

—    Nezinu. Varbūt esmu noguris… Naktī slikti gulēju.

Kons iesmējās.

—     Neņemiet šo lietu pārāk pie sirds, — viņš pamācīja, — citādi vēl zaudēsiet prātu!

Džims neklausījās. Viņš arvien vēl redzēja savā priekšā noslepkavotā cilvēka pārmetumu pilno seju. Visu nakti šis skats bija viņu vajājis, un Džims zināja, ka nespēs to aizmirst līdz pat savai nāvei.

12

Pēc apmeklētāju aiziešanas Maina Li bija kļuvusi klusa un domīga. Viņa sēdēja, noliekusies pār izšuvumu, it kā pilnīgi nogrimusi darbā. Tonijs bija atlaidies kādā dīvānā un, smēķēdams cigāru, lasīja avīzi.

—   Viņa ir skaista, — Maina Li pēkšņi sacīja. — Loti skaista.

Perelli nolika avīzi un, piecēlies sēdus, uzmeta meitenei pētošu skatienu.

—    Jā, viņa ir burvīga, — viņš piekrita.

Atkal iestājās klusums.

—     Vai tu šovakar iesi uz operu? — Maina Li pēc brītiņa jautāja.

Tonijs pakratīja galvu. Viņš nosēdās meitenei līdzās un iecēla viņu sev klēpī.

—     Vai zini, no kā es bīstos? — viņa turpināja.

—     No kā sieviete var bīties — no citas sievietes!

Vienas vienīgas stundas laikā viņa izturēšanās pret

Mainu Li bija pilnīgi mainījusies. Līdz šim Tonijs nekad ne ar vienu vārdu nebija licis viņai manīt, ka varētu kādreiz kjūt neuzticīgs. Bet Maina Li bija aziāte un labi saprata šādas nežēlīgas vīriešu jūtu pārvērtības.

—     Tātad tev tagad ir cita sieviete?

Tonijs uzlūkoja viņu pa pusei nopietni, pa pusei jautri.

—    Man ikviena sieviete ir cita, — viņš nevērīgi atbildēja.

Atkal iestājās pauze.

—     Agrāk tu runāji ar mani caurām dienām!…

Perelli nepacietīgi nopūtās.

—     Agrāk man garšoja auzu pārslas, bet tagad man labāk patīk grauzdēti rīsi. Varbūt kādu dienu atkal atgriezīšos pie auzu pārslām…

—    Reizēm es loti uztraucos par tevi, Tonij! — Maina Li domīgi iesāka. — Ik reizes, kad tu aizej, es nezinu, vai tu atgriezīsies. — Viņas balsī ieskanējās apslēptas elsas.

—    Līdz šim taču es vienmēr esmu atgriezies, — viņš īsi piebilda.

—     Mēs varētu aizbraukt no Čikāgas pavisam…

Tonijs uzmeta viņai dīvainu skatienu.

—     Protams! Tu to vari! Ar ātrvilcienu tu drīz vien nokļūtu Ņujorkā.

—     Es teicu — mēs!

Viņš piecēlās.

—    Mēs un es — tur ir atšķirība. Tu te esi tikpat kā mēbele. Mēbeļu manā dzīvoklī ir daudz, bet tās nekad nesaka: "Tonij Perelli, ņem mūs līdzi uz Eiropu!"

Viņš saņēma Mainas Li galvu abās rokās un noskūpstīja viņu uz lūpām.

—    Tu trakā meitene!

Maina Li pasmaidīja, tomēr Tonijs juta, ka viņas jautrība nav patiesa.

—     Kādus viesus tu šovakar esi ielūdzis?

—    Gan jau redzēsi, kad tie būs atnākuši.

—     Būs arī dāmas?

—     Protams!

—    Un arī viņa?

Tonijs pamāja ar galvu. Slima? Smieklīgi! O'Hāra varētu tik klaji nemelot.

—     Protams, arī viņa būs.

—    Kādēļ viņai jānāk? Viņai taču ir pašai savs vīrs! — Mainas Li balss viegli trīcēja.

—    Vai tu šo vīru redzēji? — Tonijs nicīgi jautāja.

-Jā.

—     Vai tu arī ar prieku neietu uz viesībām, ja tavs vīrs būtu tāds?

—    Džims saka…

Viņš strauji pagrieza galvu.

—     Džims? Tev patīk šis students?

Viņa pamāja ar galvu.

—. Viņš man vienmēr licies kā liels bērns.

Mainas Li intonācija saistīja Perelli uzmanību.

—    Vai tu arī turi viņu klēpī kā zīdainīti? — Tonijs strauji pievilka viņu sev klāt. — Un arī skūpsti viņu?

Pat jaunas uzvaras pārliecībā Perelli tomēr sajuta arī greizsirdību. Doma, ka Maina Li varētu ieslīdēt kāda cita vīrieša apskāvienos, viņam bija neizturama. Maina Li bija Perelli īpašums, un viņš nevēlējās to dāvināt citam.

Tonijs strauji piespieda meiteni sev klāt, vērīgi un aizdomīgi lūkodamies viņas sejā.

Džims?…

Perelli nedusmojās uz šo zēnu, bet viņu tomēr pārņēma kāda dīvaina sajūta, ko viņš nespēja sev izskaidrot.

—     Kādēļ tu tik savādi skaties uz mani? — Maina Li jautāja.

Ienāca Kons O'Hāra ar Džimu. Tonijs uzmeta jauneklim ātru, saprotošu skatienu. Džims izskatījās bāls, nervozs un satriekts. Notikušais bija atstājis uz viņu ļaunāku iespaidu, nekā Perelli bija gaidījis.

—     Sveiks, Džim!

Jauneklis pamāja viņam ar galvu.

—      Es gribētu ar jums runāt, Tonij! — viņš klusu sacīja.

Mainu Li viņš bija apsveicis tikai ar gurdu smaidu, kas tūliņ atkal nozuda.

—    Atstāj mūs vienus, mīlulīt! — Perelli saņēma meiteni aiz pleciem un pavadīja līdz durvīm.

Uz sliekšņa viņa atskatījās un uzlūkoja Džimu.

—     Vai es vēl jūs redzēšu?

—     Katrā ziņā…

Tonijs atkal kļuva aizdomīgs. Ko tas nozīmē? Kādēļ viņa grib satikties ar Džimu?

Džims nemierīgi staigāja pa istabu.

—     Es vakar visu sabojāju… — viņš iesāka.

Tonijs paņēma jaunekli zem rokas un izveda uz balkona.

—     Nekas, manu zēn. Jūs esat krietns puisis! Nelauziet galvu šīs lietas dēļ! Mēs visi kādreiz esam kļūdījušies.

—     Jūs zināt, ka es pazinu Šonu, — Džims vilcinādamies sacīja. — Viņš man pat patika, un, kad es pacēlu revolveri, Šons paskatījās uz mani… Tas bija briesmīgi…

Tonijs pūlējās viņu mierināt:

—    Es pazīstu šīs jūtas, Džim. Bet tās ar laiku pāriet…

—    Ja nebūtu bijis Kona, es droši vien būtu nošāvies pats, nevis nogalējis viņu.

Kons apmierināts smaidīja.

—     Bet es pamatīgi paņēmu viņu uz grauda, — viņš iejaucās sarunā. — Tiklīdz redzēju, ka zēns sāk nervozēt..

Tonijs atmeta ar roku.

—     Ir jau labi, Kon! Runājiet, Džim!

—       Es visu nakti nevarēju gulēt… Viņa acis… Šausmlgi… — Džims sastingušu skatienu lūkojās savā priekšā, it kā redzētu tur Šona O'Donela seju.

—r Viņš vēl nav norūdījies, — Kons atkal iemetās starpā.

—     Turiet taču reiz muti! — Tonijs skarbi uzsauca.

Viņš piegāja pie Džima un draudzīgi uzsita tam uz

pleca.

—      Es jums neko nepārmetu, Džim! Zinu loti labi, ko jūs izjūtat. Ja tas būtu atkarīgs vienīgi no manis, šādas lietas vispār nebūtu vajadzīgas. Es darītu savu darbu un neaiztiktu pat mušu. Nav nekāda prieka vienmēr šaut Un slepkavot. Bet citi neliek mani mierā, un tad, protams, arī es esmu spiests aizstāvēties.

—    Pats par sevi saprotams, — Kons apstiprināja. — Ja jūs nenovāktu viņus, viņi to izdarītu ar jums.

Perelli piemita apbrīnojama pacietība.

—     Kon, es neciešu ļaudis, kas tik daudz runā! Vai esat jau saticies ar Kelliju?

—     Ak, nieki! Lai tikai viņš mēģina no manis kaut ko izdabūt!

Uz ielas iekaucās auto sirēna. Tonijs piegāja pie margām un palūkojās lejup.

—    Tūlīt jums būs iespēja to pierādīt! — Perelli teica. — Kellija mašīna stāv durvju priekšā.

O'Hāra nicīgi paraustīja plecus.

—     Šie puiši visur ir vienādi. Bet klausieties, šef!…

—     Nesauciet mani par šefu — to es nevaru ciest! — Viņš strauji pievērsās Džimam. — Jūs esat saprātīgs cilvēks, mute jums ir īstajā vietā. Neļaujiet Kellijam sevi iebiedēt un runājiet, cik maz vien iespējams!

Džims šausmās uzlūkoja viņu.

—    Viņš taču negribēs mani nopratināt? Vai tad viņš zina, ka es esmu to izdarījis?

—     Viņš neko nevarēs panākt, ja vien jūs pats sevi nenodosiet.

—      Es gan tikšu ar viņu galā! — Kons pašapzinīgi piebilda.

Perelli sarauca uzacis.

—    Jūs esat pārdrošs spēlētājs. Tomēr es iesaku jums valdīt muti un nekļūt rupjam! Mēs neesam Ņujorkā!

Komisārs Kellijs ienāca zālē. Tas bija plecīgs vīrs ar cietu, neizdibināmu seju.

Ja ticētu Tonijam un Šonam O'Donelam, tad likums nebūtu jāievēro, jo tāda nemaz nav. Tomēr likums eksistēja kā drūma un baiga realitāte, kuras iemiesojums bija šis cilvēks.

13

Komisārs Kellijs pēc kārtas uzlūkoja visus klātesošos. Viņa acīs vīdēja zobgalīga ironija, it kā šī situācija viņu uzjautrinātu.

—     Labrīt! — Tonijs viņu sveica ar laipnu smaidu.

—    Ā, jums ir viesi? — Kellijs nevainīgi izmeta, uzlūkodams Džimu.

—     Vai pārāk agri? — Perelli pajautāja.

Kellijs pasmaidīja.

—      Kāpēc? Es arī šodien jau paspēju pabūt mazā sanāksmē, — viņš sausi sacīja. Smaids no viņa sejas bija izzudis. — Mēs tur bijām trīs: es, policijas eksperts un Šons O'Donels. Bet sarunāties gan nācās tikai diviem: man un ekspertam.

Tonija sejā atspoguļojās skumjas.

—     Nabaga vecais Šons! Tas tiešām ir traģiski! Kad izlasīju avīzē, ka viņa vairs nav, es sākumā nemaz nespēju tam noticēt! Viss rīts man bija sabojāts.

—     Viņam arī, — Kellijs īsi atteica. — Vai šis jauneklis ir Makgrets?

Tonijs steidzās viņus iepazīstināt.

—   Jūs jau pirmajā gadā tikāt izslēgts no universitātes par kāda biedra apzagšanu, vai ne? — komisārs jautāja Džimam.

—    Kā redzams, jūs esat loti labi informēts, — Džims samulsis norūca.

—     Un kādi ir jūsu pienākumi Perelli organizācijā? Taču ne liliju gleznošana uz degvīna pudelēm?! — Kellijs turpināja.

Džims neatbildēja.

—     Vismaz vakarvakarā jūs taču nenodarbojāties ar tik nevainīgām lietām, vai ne?

Džims smagi elpoja.

—    Nesaprotu, par ko jūs runājat, — viņš aizsmakušā balsī atbildēja.

Kā jau Perelli bija paredzējis, Kellijs savu uzbrukumu vērsa pret Džimu. Varbūt viņam bija aizdomas ar! pret Konu, bet tas varēja pagaidīt.

O'Hāra ar augošu nepacietību sekoja sarunai. Kons jutās aizskarts, jo komisārs nepievērsa viņam nekādu uzmanību. Turklāt Kons baidījās, ka Džims varētu salūzt. Viņš skaidri zināja, kas tādā gadījumā notiktu.

—    Cik ilgi jūs jau esat pie Perelli? — Kellijs vaicāja.

—   Viss kārtībā, — Tonijs drošināja Džimu. — Misters Kellijs zina, ka mēs nodarbojamies ar alkohola kontrabandu. Viņš te ir trīs mēnešus, mister Kellij. Tas tiešām ir krietns zēns…

—   Vai jūs pazināt Šonu O'Donelu? — detektīvs turpināja nopratināšanu.

Džims mirkli vilcinājās.

—    Jā, esmu dažas reizes viņu redzējis.

—     Man stāstīja, ka jūs esot bijuši labi draugi.

Džims sakoda zobus.

—    Es taču jau teicu, ka pazinu viņu, — viņš sacīja.

—   Vai jums ir zināms, ka vakarvakarā kāds jokdaris viņu nošāvis? — Kellijs nesaudzīgi turpināja, nenovērsdams no studenta savu caururbjošo skatienu. — Viņu noslepkavojis viens no bandītiem, kas pērkami par dažiem simtiem dolāru. Es nezinu, kādas mātes tādus audzina…

Džims nobāla, tad pietvīka un atkal nobāla.

—     Pie velna, kāds tam sakars ar mātēm? — viņš sašutis iesaucās, bet tad, uztvēris Tonija brīdinošo skatienu, atkal apklusa.

—     Ļoti ciešs, — Kellijs mierīgi paskaidroja. — Varu derēt, ka arī viņa jau gājusi caur manām rokām, jo senāk es vadīju noklīdušu sieviešu aizgādības nodalu.

Džims bija loti uztraukts. Viņa rokas neviļus savilkās dūrēs.

—     Vienīgi tādas sievietes dēls būtu spējīgs…

—     Dieva dēl! Ja jūs…

Džims pilnīgi bija zaudējis pašsavaldīšanos, un Tonijs piesteidzās viņam palīgā.

—     Džim! — viņš smiedamies iesaucās. — Kādēļ jūs negribat saprast šo mazo joku?

Kellijs cieši uzlūkoja Toniju.

—     Perelli, jūs esat liels vīrs šajā pilsētā, — viņš ledainā balsī teica. — Viss zvērināto sols ir jūsu kabatā, un tiesneši ēd no jūsu rokas. Bet, ja jūs mēģināsiet stāties man ceļā, jums tomēr neklāsies labi!

Tonijs paraustīja plecus.

—     Stāties jums ceļā? Es taču tikai gribēju teikt…

—    Zinu jau zinu! Jūs esat sasniedzis savu mērķi. Viss kārtībā, manu zēn! — viņš atkal pievērsās Džimam. — Izstāstiet man visu, atvieglojiet savu sirdsapziņu! Kur jūs bijāt vakarvakarā?

—     Teātrī.

—     Kurā teātri?

—    Kādēļ jums tas jāzina? — Džims vilcinājās. — Blekstona teātri.

Kellijs pamāja ar galvu.

—     Kurš bija jūsu vietas numurs?

Jautājumi kļuva aizvien bīstamāki, un O'Hāra vairs nespēja atturēties.

—      Kāpēc lai viņš vēl tagad atcerētos savas vietas numuru? — viņš ievaicājās.

—     Turiet muti! Ar jums es runāšu vēlāk! — Kellijs atcirta, tad atkal pievērsās Džimam. — Tātad kurš numurs?

—     Nezinu. Es nekad nepūlos iegaumēt šādus sīkumus.

—    Tad varbūt jūs esat iegaumējis, kā sauca lugu? — Kellijs ironiski jautāja.

Džims pūlējās atcerēties kādas lugas nosaukumu.

—     Man šķiet, "Brodveja rēvija"… Jā, tā bija.

Kellijs nicinoši nolūkojās viņā.

—     Tas taču ir filmas nosaukums!

Džims pamāja ar galvu.

—     Pareizi — es arī skatījos filmu.

—     Blekstona teātrī?

Džims vēl vairāk samulsa.

—    Es loti slikti pazīstu Čikāgu. Varbūt tas bija kaut kur citur.

—     Vai tiešām nevarat pateikt, kur?

Tonijs aiz Kellija muguras ar lūpām izveidoja kādu vārdu.

—     Tas bija "Rialto", — Džims sacīja.

Detektīvs pasmaidīja.

—     Un kad jūs pārnācāt mājās, mister Makgret?

—     Man šķiet, ap divpadsmitiem.

—       Lieliski! — Kellijs gavilēja. — Vakar "Rialto" vispār nekas nenotika, jo šis kinoteātris ir izdedzis! — Viņš uzvaroši lakojās Tonijā. — Kā liekas, jūs avīzēs lasāt vienīgi nāves ziņas un bēru aprakstus.

—     Es pats nezinu, kurā kinoteātri biju, — Džims drūmi noteica.

O'Hāra no jauna mēģināja piesaistīt ierēdņa uzmanību.

—    Klausieties, šef! Šim jauneklim Čikāga vēl ir sveša…

Kellijs šoreiz pieņēma viņa izaicinājumu.

—     Bet jūs laikam gan ilgi esat šeit?

Kons iesmējās.

—     Nē, ari es tikai nesen ierados no Ņujorkas.

—     Un kā jūtaties? Ceļu varat atrast?

—     Lieliski! Es vienmēr pasūtu auto!

—     Vai ari vakarvakarā jūs taksometrā braucāt līdz pat Mičiganas avēnijas un Četrdesmit astotās ielas stūrim?

—     Es?! — O'Hāra sašutis iesaucās. — Ap to laiku es jau sen biju gultā!

Kellijs nesteigdamies izņēma no kabatas piezīmju blociņu.

—    Klausieties! Harigens runāja ar Šonu pirms nāves, un tas pateicis viņam, ka uzbrucēji bijuši jūs un Makgrets.

Tonijs skaji iesmējās.

—    Šons nomira, neteicis ne vārda, to es skaidri zinu!

—     Kā jūs to varat zināt?

—     Citādi jūs jau sen būtu apcietinājis vainīgos!

—      Tiklīdz es jūs aizvestu līdz policijas pārvaldei, mani jau gaidītu jūsu advokāts ar protestu, atbrīvošanas pieprasījumu un drošības naudu! — Viņš piecēlās un, piegājis pie Tonija, gandrīz draudzīgi uzlika roku tam uz pleca. — Perelli, man jāpiekāpjas — jūs esat viltīgs. Bet tajā dienā, kad man izdosies nogādāt jūs pie karātavām, es aiz prieka piedzeršos. — Viņš ielūkojās pulkstenī, tad pagriezās uz durvīm. — Jums drīz jāiet, citādi varat nokavēt satikšanos. Tikai nelieciet Maikam Finijam ilgi gaidīt!

Viņš izgāja.

—      Kā gan viņš varēja zināt?… — O'Hāra izbrīnā jautāja.

Tonijs nogaidīja, kamēr Kellijs atstāj dzīvokli. Tad pasauca Anželo un lika Džimam piezvanīt Maikam Finijam. Kad Anželo ienāca, Tonijs klusā balsī nodeva tam rīkojumus.

Pēc tam Perelli piegāja pie aparāta.

—   Tas esat jūs, Maik? Esiet uzmanīgs — mūsu sarunas tiek kontrolētas. Kellijs nupat bija šeit, un tādēļ es mazliet nokavēšos… Viss kārtībā… Jā, no turienes mēs nāksim tieši šurp… Labi.

Tonijs nolika klausuli. Anželo ienesa viņa mēteli un platmali.

—     Vai pārējie jau ir ārā? Labi. Jūs nāksiet līdzi, Kon! — Viņš domīgi nolūkojās Džimā. — Jūs palieciet šeit. Pēc dažām minūtēm es atgriezīšos. Bet tu tūliņ aizej pie Šoberga, — viņš sacīja Anželo.

Anželo bieži bija staigājis šo ceju, lai nodotu melni ierāmētu karti ar paša sacerētu dzejoli.

Perelli zināja, ka norunātā satikšanās ar Maiku Finiju risināsies ja ne policijas tiešā klātbūtnē, tad vismaz tās uzraudzībā. No apšaudes šoreiz nebija jābaidās, jo tik klaja likuma pārkāpšana pārāk stipri kaitētu abām pusēm.

Tuvojoties satikšanās vietai, Tonijs pārliecinājās, ka viņam bijusi taisnība. Visos ielu stūros stāvēja policijas mašīnas, detektīvi bija redzami ik uz soļa. Kad abu bandu vadoņi beidzot satikās un kā godājami pilsoņi sarokojās, tas notika daudzu liecinieku acu priekšā, un ari Maiks Finijs to labi apzinājās. Abu vadoņu miesassargi turējās gabaliņu tālāk.

—    Vai iesim pie manis? — Tonijs vaicāja.

Finijs pameta skatienu sāņus, kur stāvēja viņa ļaudis.

—    Viņi var mūs pavadīt, — Tonijs teica. — Mēs taču neesam nākuši ķildoties. Tieši aiz jums stāv Kellija auto. Tas puisis rūpējas par jums kā par savu brāli.

Maiks mirkli vilcinājās.

—     Labi. Iesim! — viņš beidzot piekrita.

Viņi pacēlās greznajā liftā, kas bija ierīkots vienīgi Tonija vajadzībām. Viņš pats atslēdza durvis un nejauši kļuva kādas mazas idilles liecinieks.

14

Kad Džims dzirdēja, ka aiz Perelli aizveras durvis, viņš atbalstīja galvu rokās un atkal nogrima drūmās pārdomās. Viņš jutās vientuļš un izdzīts kā Kains un zināja, ka nekur viņam vairs nebūs miera.

Viņam bija vēl tikai viena izeja. Pašnāvība? Ari ne! Tas nebūtu godīgi. Viņa pienākums bija sniegt iespējamo gandarījumu tiem, kam viņš bija parādā…

—     Kas ar jums notiek, Džim?

Viņš strauji pacēla galvu. Maina Li stāvēja viņam blakus — skaista, smaidoša.

—    Maina Li! — viņš trīcošā balsī iesaucās.

—     Kas noticis, Džim?

Viņš no jauna paslēpa seju plaukstās.

—    Es vēlētos, kaut jau būtu miris!…

Maina Li apsēdās Džimam līdzās un uzlika savu mazo rociņu uz viņa ceļa. Sievietes balss skanēja laipni, bet ari mazliet pārmetoši.

—    Džim, es taču jau sen teicu, ka jums jābēg prom no šejienes!

Džims viņu uzlūkoja un pasmaidīja.

—    Bēgt? Kurp?

Viņa nopūtās.

—     Bet kādēļ šāda dzīve jums jādzīvo? — Džims skumji jautāja. — Kas jums var būt kopīgs ar šiem alkohola kontrabandistiem?

Maina Li ilgi klusēja.

—    Mana vieta ir šeit, Džim, es nekad to neatstāšu!

Džims cieta Mainas Li dēl. Ja vina dzīve jau nebūtu izpostīta, Džims ar prieku to atdotu, lai sagādātu Mainai Li laimīgākas dienas. To viņš izjusti arī pateica.

—     Labāk pats bēdziet prom! Jo drīzāk, jo labāk.

Džims pakratīja galvu. Arī viņa vieta tagad bija šeit.

—     Džim, kurš vakar nošāva to cilvēku? — Maina Li pēkšņi pajautāja.

Džims satrūkās. Tikai uz mirkli viņš bija aizmirsis par Šonu O'Donelu.

—     Es… es nezinu, — viņš nedroši atbildēja.

—     Kurš viņu nošāva?

Pēkšņi Džima krūtīs kaut kas pārtrūka. Nokritis ceļos pie viņas kājām, jauneklis paslēpa seju Mainas Li klēpī.

—      Es to izdarīju, Maina Li, es! — viņš iesaucās, krampjaini elsodams. — Es nonāvēju viņu, un par to man būs jāsamaksā!

Viņa pamāja ar galvu.

—     Jums drīz pienāks gals. Un man arī…

—       Jums? — Džims uzlūkoja viņu asarām acīs. — Neviens jums nedarīs neko ļaunu!

Bet tad Džimam ienāca prātā, ka Maina Li jau visu šo laiku cietusi Perelli dēl. Viņš strauji satvēra sievietes roku.

—    Es mīlu jūs, Maina Li! — viņš klusu sacīja. — Pasaulē nav nekā labāka par jums!

Viņa saudzīgi atbrīvoja savu roku.

—     Es neko nevaru jums sniegt. — Mainas Li balss skanēja gandrīz monotoni.

Džims uztraukumā stāstīja viņai savu pēkšņi radušos plānu: viņiem jābēg uz Kanādu, kur Perelli ļaudis viņus nekad neatradis.

Maina Li klusu iesmējās, un šie smiekli atgrieza Džimu īstenībā.

—     Ķīniešu meitenīte un jūs! Nē, Džim, man vairs nav palicis nekā. Mana vieta ir šeit. Es piederu Tonijam. Es viņu bezgala mīlu!

—    Šeit ar viņu daudzas sievietes dzīvojušas. — Džims pats neapzinājās savu vārdu skarbumu. — Un tām visām bijis jāaiziet — vai zini, kurp?

Viņa zināja, tomēr nebaidījās ne no kā.

Velti Džims stāstīja par savu mīlu. Mainai Li bija tikai viena atbilde:

—     Es mīlu Toniju.

Perelli stāvēja durvīs, ar labsirdīgu smaidu nolūkodamies abos jauniešos.

Izdzirdējis viņa balsi, Džims strauji pietrūkās kājās, bet Tonijs pat neuzklausīja viņa taisnošanos.

—     Džim, jūs velti kautrējaties! Tas bija tik skaisti! Bet tagad izejiet, mani bērni! Aizved viņu uz savu istabu, Maina Li!

Džims vēl mēģināja kaut ko teikt, bet Maina Li gandrīz ar varu izveda viņu no zāles.

Tonijs ar sastingušu smaidu lūpās nolūkojās viņiem pakal.

15

Maiks Finijs lēnām iegāja lielajā zālē. Kopš viga pēdējā apmeklējuma bija noticis tik daudz pārmaiņu. Vinseti bija izstājies no spēles, un kontrabandistu aprindās viņa nāve bija sīki pārrunāta. Kaut ari te bija puķes, gleznas, ērģeles un liela greznība, šī zāle tomēr bija nāves apzīmogota vieta.

Durvīs Maiks pagriezās pret saviem ļaudīm.

—     Nolieciet ieročus, zēni! Tā mums norunāts, tiesa, Tonij?

Perelli pasmaidīja.

—     Protams. Nolieciet arī jūs savu šaujamo un ielejiet sev viskiju ar sodu!

Finijs izņēma no kabatām divas pistoles un nevērīgi nometa uz galda. Tonijs tām pievienoja ari savus divus revolverus.

—     Kur tad Anželo? — Maiks jautāja.

—     Es aizsūtīju viņu pie Šoberga.

Maiks apmierināts pamāja ar galvu.

—     Tas ir augstsirdīgi. Mani ļaudis priecāsies par to.

Tonijs pasniedza viesim cigāru kasti.

—     Vai drīkstu piedāvāt?

Neviens no viņiem neredzēja Mainu Li, kas klusiem soliem bija izgājusi uz balkona. Tur bija kāds sols, no kura varēja skaidri dzirdēt visu, ko runā zālē. Tonijam tas nebija zināms, bet Maina Li to bija atklājusi.

—     Klausieties, Maik, — Perelli turpināja. — Viss, ko es sacīju pa telefonu, bija domāts pilnīgi nopietni. Mēs abi pelnām labu naudu, un kāpēc mums jāķildojas dažu dolāru dēl?

—    Jums taisnība. — Finija balss gan skanēja bez sevišķas pārliecības. — Es vienmēr esmu apgalvojis, ka prāta jums vairāk nekā profesoram. Bet neaizmirstiet, Tonij, ka arī man ir veikli šāvēji un, pirms mēs runājam par turpmāko saprašanos, fāvienojas par to, kas saistīts ar Šonu. Ja nokārtosim šo jautājumu, būs novērsta lielākā dala no visām grūtībām.

Tonijs gribēja kaut ko iebilst, bet Finijs aizsteidzās viņam priekšā.

—    Zinu, jūs ar Šonu nevarējāt satikt, vienam no jums bija jāpazūd no ceļa. Bet mana māsa bija Šona sieva, un jūs jau zināt, kādas ir sievietes. Viņa kategoriski pieprasa to divu cilvēku nāvi, kuri nošāva viņas vīru. Un visi mani ļaudis nostājušies viņas pusē.

—     Jūsu māsa ir loti laipna un patīkama dāma, — Tonijs pieklājīgi piebilda.

Tomēr Maiks nelāva sevi samulsināt ar šādiem glaimiem.

—    Viņa nav jūsu gaumē, Perelli. Izņemot Šonu, neviens vīrietis nav par viņu jūsmojis, un tas lietu padara sevišķi sarežģītu.

—     Un ko man, jūsuprāt, vajadzētu darīt? — Tonijs tieši pajautāja.

—    Mēs visi zinām, kas nošāva Šonu — Makgrets un Kons O'Hāra. Viens no maniem ļaudīm redzējis viņus braucam atpakaļ. Ar to zēnu jūs daudz nezaudēsiet.

Kona gan man žēl, bet viņš pārāk daudz runā. Vai esat redzējis viņa sievu?

Tonijs nebija aizmirsis Mariju.

—     Jā, es viņu pazīstu. Sakiet — kas tad man būtu darāms?

Maiks Finijs pieliecās tam tuvāk.

—      Šonakt nosūtiet viņus abus uz kādu norunātu vietu, lai mani ļaudis tiek ar viņiem galā. Teiksim, pulksten vienpadsmitos Mičiganas avēnijas un Deviņdesmit ceturtās ielas stūrī. Es aizsūtīšu turp dažus savus puišus, un viss būs atrisināts!

—     Nē, es to nedarīšu, pat ja viens no viņiem būtu kļuvis par nodevēju, — Tonijs dedzīgi pretojās.

—     Es jūs cienu par to, tomēr…

Perelli atbalstīja zodu rokā.

—     Tie abi gan man sagādā daudz raižu… — viņš domīgi piebilda.

Maiks redzēja, ka Tonijs sāk šaubīties, un viņa cerības auga.

—      Ikvienā organizācijā gadās slikti ļaudis un nodevēji. Atcerieties Vinseti!

Perelli pamāja ar galvu un vienaldzīgi piebilda:

—     Viņš gribēja aizlaisties.

—    Bet tad Vinseti ienāca šajā namā, un neviens vairs viņu nedabūja redzēt, līdz beidzot atrada kādā ezerā, — Maiks papildināja.

—     Es par to lasīju avīzēs, — Tonijs mierīgi sacīja, pieceldamies no krēsla. — Labi, es šovakar abus puišus nosūtīšu jūsu rīcībā.

Pie durvīm pieklauvēja, un zālē ienāca Anželo, nesdams milzīgu ziedu buķeti, ko nolika Tonija priekšā uz grīdas.

Maiks Finijs bija aizkustināts. Viņš paņēma starp ziediem iesprausto karti un izlasīja:

"Visdziļākajā līdzjūtībā — Tonijs Perelli."

Maiks bija tuvu asarām.

—     Pie velna, tas ir tik skaisti! — viņš iesaucās.

16

Tonija viesības vienmēr bija greznas un jautras. Kad viesi sāka dejot, Perelli pamāja Anželo un kopā ar to izgāja zālē.

—    Es sūtīšu Konu un Džimu uz rietumiem, Anželo.

Viņš to sacīja tik vienaldzīgā balsī, ka Verona pirmajā mirklī nesaprata šo vārdu īsto nozīmi.

—      Kādēļ? — viņš jautāja, bet tad pēkšņi saprata. — Kas tad galu galā noticis? Ko tu esi nodomājis, Tonij?

—     O'Hāra šauj ar muti labāk nekā ar revolveri, — Perelli sacīja, pūlēdamies izlikties noskumis, kas viņam tomēr neizdevās.

Anželo piekrizdams pamāja ar galvu.

—    Jā, viņu vajag apklusināt — Kons ir par daudz skals. Bet šis zēns…

Perelli saviebās.

—       Vai tad tu neesi kārtīgi paskatījies uz viņu? Džims jau vairs neturas kājās. Ja Kellijs viņu aizvedīs uz policijas pārvaldi un sāks pa īstam nopratināt…

Anželo tas tomēr nepārliecināja.

—     Zināms, šī lieta viņam pārāk ķērusies pie sirds. Bet es jau toreiz tev teicu, ka nevajag Džimu sūtīt šādā uzdevumā. No viņa būtu iznācis krietns darbinieks; varbūt ari vēl tagad tas ir iespējams.

Viņš redzēja, ka Tonija skatiens pievēršas balkonam, kur sēdēja Maina Li. Anželo sarauca pieri. Džims taču netika raidīts nāvē Mainas Li dēl? Tā vairs nebija darba lieta, tātad šāda rīcība nebija atļauta.

Maina Li pienāca pie viņiem, un Anželo bija priecīgs, ka var aiziet.

Perelli arvien vēl šaubījās. Viņa aizdomas bija vairāk intuitīvas nekā loģiskas.

—     Kur tu biji visu vakaru? — viņš jautāja.

Maina Li cieši palūkojās Tonijam acīs.

—     Savā istabā.

—    Man ir viesi, bet tu noslēpies savā istabā! Varbūt ari Džims bija pie tevis?

-Jā.

Tonijs bija pārsteigts par šādu atklatību un izbrīnīts uzlūkoja Mainu Li. Tas taču nebija iespējams, ka viņa visu vakaru būtu pavadījusi savā istabā ar Džimu! Tonijs reiz bija lūkojis atvērt durvis, bet tās bija aizslēgtas. To Maina Li mēdza darīt tikai tad, ja kaut kur izgāja.

—    Tātad jūs bijāt tur kopā, aiz slēgtām durvīm? -Jā.

Tonijs smagi elpoja.

—    Tu gan esi pārdroša!

Aiz uztraukuma viņš tikko spēja runāt. Maina Li kopā ar Džimu savā istabā!… Aiz slēgtām durvīm!…

—    Tu pats sacīji, lai es paturu viņu pie sevis, — Maina Li sacīja, un viegls smaids rotājās viņas lūpās.

—     Protams, es tā sacīju, — Tonijs dobji atbildēja. — Bet vai tad es teicu, lai tu ieslēdzies ar viņu savā istabā?

Maina Li pat nepamirkšķināja acis, kad Tonija pirksti sāpīgi iespiedās viņas elkonī.

Perelli strauji palaida viņu vaļā.

—   Tātad tu tiešām biji aizslēgusi durvis? Es taču tikai jokojot tev to jautāju. Man nenāca ne prātā, ka tu varētu atbildēt apstiprinoši! — Viņš ar pūlēm savaldījās un noslēpa savu satraukumu. — Pasaki Džimam, ka es gribu ar viņu runāt!

Mainas Li sejā atspoguļojās nemiers.

—   Vai gribi viņam kaut ko pārmest? Tā bija vienīgi mana vaina.

—    Nē, nē, Džims ir krietns zēns, viņš man patīk. — Tonijs ielūkojās pulkstenī. — Bet nu ej un pasaki, ka man tūlīt jārunā ar viņu!

Viņa pagriezās uz durvīm.

—    Jā, Maina Li, pasauc ari Konu O'Hāru!… Panāc šurp!

Maina Li paklausīgi atgriezās. Jaunā sieviete labi. pazina Toniju un tādēļ nemaz nebrīnījās, kad viņš draudzīgi aplika tai roku ap pleciem.

—   Nepievērs man uzmanību! Šobrīd man ir šausmīgi daudz darba… Tu taču saproti, vai ne? Vai tu parūpēsies par misis O'Hāru, Maina Li? Viga ir brīnišķīga sieviete, bet ne jau tāda kā tu. Ja Kons kaut ko jautā, saki viņam, ka tu parūpēsies par viņa sievu! Pastāsti viņai, cik es esmu devīgs! Vai es neesmu apgādājis tevi ar grezniem tērpiem un rotām, tā ka pat Holivudas zvaigznes pilnīgi nobāl tavā priekšā? To visu tu vari viņai pastāstīt. Bet nu ej un atsūti šurp tos abus!… Tomēr — kādēļ tu biji aizslēgusi durvis? — Šī doma arvien vēl nedeva viņam miera.

—     Es baidījos, ka kāds varētu ienākt, — viņa vienkārši atbildēja.

Tonijs nervozi kodīja lūpas.

—    Vai viņš raudāja? Tiešām, ja Kellijs reiz aizvestu šo zēnu uz policiju, nebūtu labi!

Maina Li pasmaidīja.

—     Nē, viņš neraudāja.

Kad durvis aiz viņas bija aizvērušās, Tonijs atlaidās krēslā, pūlēdamies izprast, kas īsti noticis. Maina Li pēkšņi bija pilnīgi pārvērtusies, kļuvusi sveša. Tā vairs nebija pazemīgā un paklausīgā verdzene, kādu viņš līdz šim bija pazinis. Viņa bija atbrīvojusies no Tonija ietekmes, kļuvusi patstāvīga un neatkarīga.

Telefona zvans viņu iztraucēja no šīm pārdomām. Maiks Finijs pārjautāja Tonijam, vai tas pildīs solījumu.

Tonijs apgalvoja, ka doto vārdu turēs. Atvērās durvis, un ienāca Džims. Tonijs pārtrauca sarunu un, nolicis klausuli, smaidīdams gāja jauneklim pretī.

—       Man loti žēl, ka tieši viesību laikā esmu spiests jūs sūtīt neliela uzdevuma. Vai pazīstat kapteini Stredu?

Džims pakratīja galvu.

—     Vai tas ir kāds policijas virsnieks?

—      Mēs viņu dēvējam par Leftiju. Šajā vārdā viņš jums šovakar stādīsies priekšā.

—     Vai man viņš jāuzmeklē?

—    Viņš pats pienāks pie jums. — Perelli izbrīnā uzlūkoja Džimu. — Jūs izskatāties lieliski! Es nemaz vairs jūs nepazīstu — esat kļuvis pavisam cits cilvēks!

Pārmaiņa, kas bija notikusi ar Džimu, tiešām bija uzkrītoša. Viņa acis kvēloja, viss drūmums bija nozudis.

—     Es jūtos daudz labāk, — viņš atbildēja.

—    Tas sasodītais Kellijs jūs nobiedēja. Bet tam nav nekādas nozīmes!

Džims domīgi aplūkoja savas rokas, kas bija noslepkavojušas cilvēku.

—     Dīvaini, — viņš mierīgi sacīja. — Vēl šorīt es to cilvēku ienīdu, bet nu viņš kļuvis man pat simpātisks.

—    Tikai nepieķerieties viņam pārāk cieši! Mūsu darbā tas nav ieteicams. Arī Maina Li jums patīk, vai ne?

To Tonijs jautāja gluži vienaldzīgā balsī, bet atbilde bija pilnīgi negaidīta.

—    Jā, es viņu mīlu!

Tonijs strauji pagriezās pret Džimu.

—     Jūs viņu mīlat?… Nu jā, viņa tiešām ir burvīga meitene! Un par to visu viņa var pateikties man. Kad es Mainu Li atradu, viņa dzīvoja kopā ar kādu krāsotāju.

—     Vai tam ir kāda nozīme?

—    Man ne — es esmu augstsirdīgs. Un ko gan nozīmē tāds mākslinieks? Nulle, kas velti nes cilvēka vārdu!

Ienāca O'Hāra.

—     Kon, vai pazīstat kapteini Leftiju Stredu? — Perelli viņam jautāja.

—    Nē, bet gan jau drīz pazīšu visu to tarkšķu bandu!

—     Ari man tā šķiet. — Tonijs piegāja pie galda un, izbīdījis kādu atvilktni, izņēma no tās aizzīmogotu aploksni. — Ņemiet šo vēstuli, Džim, bet ejiet uzmanīgi — tajā ir trīsdesmit tūkstoši dolāru! Tas ir nodoklis par nupat saņemto alkohola sūtījumu. Detaļas jums nav jāzina. Nogādājiet šo aploksni Mičiganas avēnijas un Deviņdesmit ceturtās ielas stūri! Streds ieradīsies tur tieši vienpadsmitos. Kā pazīšanās zīmi viņš pateiks jums vārdu "Leftijs". Nododiet viņam naudu un tūliņ brauciet atpakaļ! Ceturksni pēc vienpadsmitiem jums jābūt šeit!

O'Hāra nolūkojās, kā Džims noglabā vēstuli kabatā, un sarauca pieri.

—    Kādēļ ari man jābrauc līdzi? — viņš jautāja. — Vai vienas vēstules nodošanai vajag divus vīrus?

—   Trīsdesmit tūkstošu dolāru apsargāšanai divu vīru nav par daudz, — Tonijs atbildēja. — Maiks zina, ka man šovakar jānomaksā šī summa, es viņam nevaru uzticēties.

Kons pēkšņi piecēlās un devās uz durvīm, pirms vēl Perelli paguva aptvert viņa nolūku.

—     Ko tas nozīmē? — Tonijs pārsteigts iesaucās.

—     Es gribu vispirms pavadīt misis O'Hāru mājup.

Tonijs pasmaidīja.

—     Mājup? Vina šonakt paliks tepat un jūs arī. Es jau liku iekārtot jums istabas.

Pēkšņi atvērās durvis, un zālē ienāca Marija. Viņa gribēja zināt, kādēļ Tonijs aicinājis viņas vīru.

—    Es aizvedīšu tevi mājās un, braucot atpakaļ, atkal paņemšu līdzi, — Kons viņai sacīja.

Marija sašutusi uzlūkoja O'Hāru.

—      Par ko tu mani turi? Par lietu, ko esi nopircis veikalā? Es gribu zināt, kurp tu iesi!

Tonijs smaidīdams lūkojās Marijā.

—     Tas ir jautājums, ko nekad nedrīkst uzdot!

Viņas skatiens slīdēja no viena uz otru un beidzot

apstājās pie Džima.

—   Vai arī viņš ies līdzi? Vai tā nav kāda jau iepriekš norunāta lieta?

Perelli bija nepatīkami aizskarts.

—     Nē, tā jums nevajag domāt!

Džims, kas ar interesi bija sekojis šai sarunai, izteica kādu priekšlikumu, kas bija domāts tā kā nopietni, tā kā ironiski.

—    Es iešu viens pats. Man šķiet, es viegli tikšu galā ar šo uzdevumu.

Šāds atrisinājums Konam bija pa prātam.

—    Protams, jūs to izdarīsiet! — viņš iesāka, bet Tonijs to nepacietīgi pārtrauca:

—     Ko tas nozīmē? Vai jūs jau pats gribat noteikt, kas jums jādara un kas nav jādara? Vai varbūt jūs esat tāds zaķpastala, ka baidāties pavadīt šo zēnu? Vai jūs domājat, ka es sūtītu Džimu, ko mīlu tikpat kā savu brāli, ja tam draudētu īpašas briesmas?

Kons piekāpās.

—     Ir jau labi, — viņš sacīja. — Es tūliņ sameklēšu savu mēteli. — Viņš uzlūkoja Mariju. — Misis Perelli uzmanīs tevi. Vai saprati?

—    Bet kas tev teica, ka man vajadzīgs sargeņģelis? — viņa skarbi atcirta.

—    Jūs pati tā teicāt, — Tonijs smējās. — Uz redzēšanos, Džim! Pasteidzieties, ka tiekat drīz atpakaļ! — Viņa skatiens nejauši krita uz jaunekļa vestes kabatu, no kuras ārā rēgojās cigarešu etvijas gals. — Kas jums tur?

—     Cigarešu etvija — to man uzdāvināja.

Tonijs smaidīdams pamāja ar galvu.

—     Vai tādēļ jūs nēsājat to uz sirds?

—    Tā ir tikai nejaušība.

—     Labāk bāziet bikšu kabatā — tā neizskatās glīti.

Džims sākumā bija pārsteigts, bet tad pēkšņi saprata

Tonija domas. Lēnām viņš izņēma etviju un ielika citā kabatā.

—     Nu, protams, tur taču tā stāvētu lodes ceļā, vai ne?

Smaids Perelli sejā izdzisa. Džims bija ietērpis vārdos viņa domas. Vai šis zēns kaut ko nojauta? Kas gan būtu varējis viņam ko pateikt?

Salonu ar vestibilu savienoja īss, plats koridors. Džims pašreiz pa to gāja, kad pēkšņi izdzirdēja aiz sevis kādu balsi. Pagriezis galvu, jauneklis ieraudzīja Mainu

Li, kas steidzās viņam pakal. Džims izpleta rokas un mirkli turēja sievieti savos apkampienos. Abi nepievērsa uzmanību ne Tonijam, kas pārsteigts un saniknots stāvēja durvīs, ne arī Marijai, kas, ironiski smīnēdama, viņos nolūkojās.

—     Vai tu gribēji aiziet, neatvadījies no manis? — Maina Li maigi pārmeta. — Vai tu esi laimīgs, Džim?

—    Ak, tu nezini, cik laimīgs es esmu! — viņš klusu atbildēja.

Maina Li pacēla galvu, Džims noliecās un noskūpstīja viņu uz lūpām. Tad viņš atlaida sievieti un steidzās pakal Konam, kas jau stāvēja liftā un skali lādējās par šo negaidīto uzdevumu.

Maina Li atgriezās salonā. Perelli viņu uzrunāja, bet sieviete neko nedzirdēja. Mainai Li bija tikai viena vēlēšanās — kaut Džims par viņu domātu labi! Vairāk viņai neko nevajadzēja.

—     Hallo! — Tonijs brutāli uzkliedza. — Vai tu nemaz vairs nedzirdi, ko?

Maina Li smaidīdama pavērās Tonijā. Cik liels, stiprs un varens viņš bija! Un tomēr…

—      Iesim pie viesiem, Tonij! — viņa jautri sacīja. — Es būšu visskaistākā sieviete zālē — tā teica Džims.

Maina Li jau bija aizgājusi, bet Tonijs arvien vēl stāvēja istabas vidū. Ķīnietes pēdējie vārdi viņu bija sāpīgi ievainojuši, lai arī Mainas Li likteni viņš jau bija izlēmis. Jau šodien viņai vajadzēja sākt jaunu, drūmu dzīvi. Bija pienākusi arī viņas kārta aiziet turp, kur bija aizgājušas visas tās sievietes, ar kurām Tonijs kādreiz bija dzīvojis. Un tomēr Maina Li vēl spēja viņu sāpināt, kaut ari Tonijam bija šķitis, ka jau pavisam atraisījies no viņas burvības. Tas bija smags atklājums, ko Tonijam grūti nācās pieņemt.

—      Un viņa bija aizslēgusi savas istabas durvis! — Tonijs lēnām sacīja.

Pēkšņi viņam līdzās atskanēja Marijas uzbudinošie smiekli.

—    Nu protams! Viņai taču ir mīļākais! Man šī mazā patīk. Bet kas Konam pēkšņi ienāca prātā? Kur viņi abi aizgāja? Mister Perelli, vai jūs esat kurls?

Viņš nebija ne kurls, ne mēms, bet viņa domas aizvien vēl kavējās pie retā, dīvainā pārdzīvojuma, kas saistījās ar Mainu Li.

—    Viņa neteica ne jā, ne nē. Viņa izvairījās no tiešas atbildes. Viņa būšot visskaistākā sieviete zālē. Džims tā esot teicis!

Smaids sastinga Marijas sejā.

—     Vai mēs dejosim, vai arī jūs esat nodomājis visu vakaru sarunāties pats ar sevi? Cik ilgi Kons būs prom?

Tonijs pēkšņi atjēdzās. Kons bija aizgājis. Tās bija viņa beigas.

—    Viņš tik drīz nepārnāks! — Perelli smējās, aplikdams roku Marijai ap vidu.

Viņa atraisījās.

—     Iesim dejot!

Bet Tonijs viņu nelaida. Pievedis Mariju pie dīvāna, viņš to nosēdināja.

—     Paliksim tepat, šeit mūs neviens netraucēs!

Viņš pievilka polieti sev klāt un sāka skūpstīt. Marija pretojās tikai tik daudz, cik, pēc viņas domām, to prasīja pieklājība.

—    Jūs neesat pārāk apdomīgs, — viņa sacīja. — Ja nu tomēr kāds ienāk, piemēram, jūsu sieva?…

Tonija skatiens atkal kļuva skarbs. Viņš saīdzis piecēlās.

—     Sasodīts, ja jūs gribat mani kaitināt, es atradīšu sev citu partneri!

Neapmierināts Tonijs sekoja Marijai uz deju zāli, un mirkli vēlāk abi jau bija iejukuši dejotāju pūlī.

17

Džims sēdēja pie stūres. Viņš bija pilnīgi mierīgs. Tas Konam bija patīkams pārsteigums.

—     Ko gan Kellijam atkal vajag no Tonija? — viņš pēkšņi ierunājās.

—     Kellijam?

—    Vai tad jūs neredzējāt, ka viņš iegāja namā tieši tajā mirklī, kad mēs iznācām?

Džims neatbildēja. Iedegās sarkanā uguns, un viņš apturēja mašīnu.

—      Kā jums patīk dzīve, Kon? Vai jūs vēlētos to turpināt šajā saulē?

O'Hāra iesmējās.

—     Protams!

—    Tad jums jāizkāpj pirms satikšanās vietas!

—     Man jāizkāpj? — Kons izbrīnā pārjautāja.

—    Jā, — Džims atbildēja. — Es braukšu viens pie tā saucamā kapteiņa Leftija.

—     Ko tas nozīmē?

—     Jūs taču zināt, kā tas ir — tikt raidītam nāvē?

Iedegās zaļā uguns, un auto turpināja ceļu.

—     Dīvaini, — Džims domīgi turpināja. — Līdz šim es par to nedomāju. Laikrakstos bieži redz uzņēmumus, kuros līķa atrašanas vieta apzīmēta ar krustiņu. Es pieturēšu, lai jūs varat izkāpt, vai arī jūs palieciet mašīnā, bet es izkāpšu. — Džims mirkli pārdomāja. — Nē, labāk tomēr braukšu es, jo citādi viņi tūliņ nodomās, ka Perelli viņus apvedis ap stūri.

—     Vai jūs domājat, Tonijs mūs sūtīja, lai citi mūs nokniebtu?

—     Es to noteikti zinu, — Džims nopietni atbildēja.

Kons O'Hāra strauji elpoja.

—     Kas jums to teica?

Džims tumsā pasmaidīja.

—     Kāds, kas vēlēja man labu.

—     Maina Li?

—      Kāds, kas vēlēja man labu, — Džims atkārtoja. — Un nu jūs varat izkāpt.

Viņš pieturēja ielas malā.

—    Jūs esat traks! — Kons iesaucās. — Ja tā ir patiesība, tad taču nav jēgas turp braukt. Jūs gribat tīšu prātu doties nāvē?!

Džims neatbildēja, un pēkšņi Konā pamodās tumšas aizdomas.

—     Jūs gribat aizšmaukt ar visu naudu!

Džims izņēma no kabatas aploksni, atplēsa to un izvilka žūksni balta papīra lapiņu.

—      Redzat? — viņš ironiski sacīja. — Šis naudas pilnīgi pietiks visam manam atlikušajam mūžam!

O'Hāra izrāva papīriņus viņam no rokām, kā nesaprašanā vērdamies tajos.

—     Bet tā taču nemaz nav nauda! — viņš ar pūlēm izdabūja pār lūpām.

—     Vai nu jūs ticat?

Džims atvēra durvis, un O'Hāra vilcinājās tikai vienu mirkli. Viņš palūkojās uz visām pusēm — tumšajā ielā neredzēja nevienu cilvēku. Tuvumā viņš ieraudzīja šauru šķērsieliņu, kur varēja labi paslēpties.

—      Es notālēm vērošu jūs, — viņš uztraukts sacīja. — Brauciet tālāk, Džim! Vai jums ir šaujamais?

—     Man to nevajag.

Viņš aizvēra durvis un, pamājis Konam ar roku, turpināja ceļu.

Norunātajā vietā viņš izkāpa. Tālumā parādījās kāda auto gaišās ugunis un lēnām tuvojās.

Kad mašīna bija dažu solu attālumā no vietas, kur stāvēja Džims, tās loga aizkari pašķīrās…

Džims Makgrets izslējās. Viņš laikam vēl redzēja, kā uzliesmo uguntiņa stobra galā, bet sajust neko vairs nepaguva.

Bez skaņas viņš sabruka uz trotuāra. Džims bija izpircis savu vainu.

18

Anželo atvēra komisāram durvis. Nav brīnums, ka viņš mazliet satrūkās, jo skaidri zināja, kādas briesmas draud no šī cilvēka.

Kellija un Anželo starpā pastāvēja pat zināmas simpātijas, ko gan būtu grūti izteikt vārdos. Kellijs redzēja Anželo personā nākamo bandas vadoni un zināja, ka tas būs daudz patīkamāks un ciešamāks pretinieks nekā Perelli.

—     Kur Perelli? — komisārs skarbi jautāja.

Pametis skatienu apkārt, viņš ieraudzīja veselu kaudzi

tukšu šampanieša pudeļu. Pat nedzirdot gramofona mūziku, kas plūda no ziemas dārza, Kellijs būtu sapratis, ka šeit notiek viesības.

—     Viņš aizgāja satikties ar kādu draugu, — Anželo atbildēja.

Kellijs pasmaidīja.

—     Viņa bruņumašīna stāv garāžā, tātad viņš nekur nav gājis.

Anželo nesamulsa. Melošana piederēja pie viņa pienākumiem.

—     Tonijs uzgāja deju zālē, — viņš mierīgi paskaidroja. — Vai nevēlaties kaut ko iedzert? Es tūliņ viņu pasaukšu.

Kellijs staigāja šurp un turp pa istabu.

—     Vai Maiks Finijs šodien bija šeit?

Anželo pamāja ar galvu.

—     Mēs dzīvojam ar viņu kā brāļi.

—    Jā, kā Kains ar Ābelu! Bet kur ir šis zēns, Makgrets? Vai vinu jūs ari mīlat kā brāli?

Anželo pasmaidīja.

—     Viņam jābūt kaut kur tepat namā. Tas tiešām ir patīkams zēns!

—     Tepat namā? Bet es nupat viņu satiku durvīs. Pasauciet Perelli!

Anželo pagriezās uz durvīm.

—     Kam par godu jūs šovakar rīkojat viesības? — Kellijs jautāja.

—     Mums ir tikai daži viesi, — Anželo paskaidroja.

—  Tonijs grib nosvinēt savu izlīgumu ar Maiku Finiju. Šajā brīdī ienāca Maina Li. Viņa apsēdās uz dīvāna

un sāka izšūt, neveltīdama abiem vīriešiem ne mazāko uzmanību.

Kellijs laipni sasveicinājās ar viņu.

—     Šis tērps jums lieliski piestāv, — viņš sacīja. Maina Li smaidīdama uzlūkoja komisāru.

—     Vai jums tiešām tas patīk? — viņa vaicāja.

—    Lieliski! Bet es nekad vēl neesmu redzējis jūs tik jautru kā šovakar, Maina Li.

—    Tas tādēļ, ka šī ir viena no laimīgākajām dienām manā mūžā.

Kellijs nejautāja par šīs laimes iemesliem.

—    Maina Li, par spīti visiem jūsu nelaimīgajiem piedzīvojumiem, es tomēr jūs cienu. Jūs esat vienīgais cilvēks šajā namā. — Viņš uzmanīgi palūkojās apkārt.

—     Kad jūs aiziesiet no šejienes?

—    Kas jums teica, ka es aiziešu? — viņa ātri jautāja.

Tātad viņa tomēr to zināja vai ari nojauta.

—      Pēc maniem aprēķiniem, ir jau laiks. Esmu redzējis. šeit jau trīs dažādas sievietes, un tās visas pēc zināma laika ir nozudušas.

Maina Li pamāja ar galvu.

—    To es zinu. Nabaga meitenes! — Viņas balss skanēja bezrūpīgi.

—    Varbūt jūs zināt arī to, kur jūsu vīrs ņem naudu savai greznajai dzīvei?

Maina Li paraustīja plecus.

—     Spirta kontrabanda.

—     Pareizi. Bet viņam ir arī vēl citi ienākumu avoti. Viņam pieder trīs nami Cicero un divi Bernhemā, un katrā no tiem ir ap četrdesmit meiteņu. Divi tūkstoši dolāru skaidras pelņas ik nakti!

Maina Li lūkojās sāņus.

—     Arī to es zinu, — viņa klusu sacīja. — Es taču neesmu bērns. Bet kādēļ jūs man to visu stāstāt?

—     Cicero elegantākā nama vadītāja saķildojusies ar Perelli, — komisārs turpināja. — Viņa piesavinājusies naudu, un vieta nu ir brīva.

Maina Li palika tikpat mierīga.

—     Ja jūs man to būtu pateicis vakar, es būtu noskumusi. Bet šodien nekas vairs nespēj mani satraukt. Cik pulkstenis?

—     Vienpadsmit. Kādēļ jūs tas interesē?

Viņas acis iekvēlojās, un skatiens kā apskaidrots kavējās tālēs.

—     Vienpadsmit! — viņa tikko sadzirdami atkārtoja. — Lūdzu, tagad paklusējiet!

Viņa aizvēra acis un sakrustoja rokas pār krūtīm.

—     Jūs izskatāties kā karaliene! — Kellijs apbrīnodams iesaucās.

—    Noskūpstiet man roku! — viņa pavēlēja. — Šajā mirklī es patiešām esmu karaliene… Valdniece pati pār sevi… Man šķiet — pirmo reizi mūžā!

Viņš turēja viņas mazo rociņu. Pirkstā mirdzēja brīnišķīgs briljants. Kellijs vērīgi aplūkoja dārgakmeni.

—     Kāds skaists briljants! — viņš piebilda.

Maina Li pamāja ar galvu. Ķīnietes domas un jūtas kavējās pavisam citur, un Kellijs droši vien būtu nobijies, ja zinātu, par ko viņa domā.

Maina Li pamazām atkal atgriezās īstenībā. Viņa nopūtās un vāji pasmaidīja.

—    Jā, tiešām skaists…

—     Kādu dienu Perelli jums pateiks, ka šis gredzens viņam vajadzīgs. Jūs to viņam atdosiet un nekad vairs neredzēsiet.

—    Tas man arī nav vajadzīgs, tam nav nekādas nozīmes.

—    Un tad kādu dienu viņš jūs izsūtīs uz Cicero, — komisārs nopietni turpināja. — Vai zināt, kas jūs tur sagaida?

Viņa pakratīja galvu.

—     Sākumā jūs vadīsiet labāko namu, kura apmeklētāji ir tikai bagātnieki.

—    Nē! — Maina Li kaislīgi iesaucās, un mirkli Kellijam likās, it kā viņa patiešām būtu nobijusies.

—       Pēc gada jūs nokļūsiet otrā namā, kura viesi dzer alu un degvīnu. Ar laiku jums tiks ieradīta istaba trešajā namā, kurā nav pat atsevišķa bāra nēģeriem.

—.Nē!

—      Visas, kas kādreiz dēvējušās par misis Perelli, aizgājušas šo ceļu, Maina Li. — Viņš brītiņu klusēja. — Bet es varu parādīt jums arī kādu citu izeju.

Arī vina zināja izeju — pašu drošāko. Bet Kellijs domāja vienīgi par to, kā sagūstīt Toniju.

—     Bankā gul simt tūkstoši dolāru, kurus līdz šim neviens nav pieprasījis. Šī summa ir atlīdzība tam, kurš uzrādīs Vinseti slepkavu. Un jūs taču zināt, ka vinu nonāvēja Perelli.

Maina Li nevērīgi atmeta ar roku.

—    Es domāju, ka jūs man pastāstīsiet kaut ko interesantāku, bet jūs atkal pārvērtāties policijas ierēdnī. Man daudz labāk patīk, ja jūs runājat ar mani kā cilvēks.

Tomēr Kellijs vēl neatteicās no sava nodoma.

—     Jums nav ko bīties — neviens no šiem noziedzniekiem neiedrošināsies jums pieskarties, — viņš klusākā balsī turpināja. — Vienīgais noziegums, par ko Čikāgā draud pakāršana, ir sievietes noslepkavošana. Mūsu zvērinātie var būt šādi vai tādi, bet viņi visi ir sentimentāli! Es varu uzņemties pilnīgu garantiju par jūsu drošību.

—     Vai tad jūs esat Dievs? — viņa smaidīdama jautāja. — Mīļais draugs, es nebīstos no Cicero namiem — ne no lielajiem, ne ari mazajiem! Es nekad neiešu turp — tam mana patmīlība ir pārāk liela!

—    Jūs nepazīstat Perelli…

Viņa iesmējās.

—     Kas par to? Jūs gribat mani uzrīdīt viņam, bet tas nenotiks — kad man būs jāiet, es gribu mierā šķirties no visiem cilvēkiem.

—     Tātad jūs tomēr aiziesiet? — Kellijs dzīvi iejautājās.

Maina Li pamāja ar galvu.

—    Vai Perelli to zina?

—     Nē.

—     Es vēlētos kaut ko darīt jūsu labā!

Viņa lūkojās komisāram garām. Tonijs stāvēja durvīs un uzsmaidīja viņai.

—    A, Maina Li kavē jums laiku? — viņš jautri jautāja. — Man teica, ka jūs gribot ar mani runāt. — Viņš maigi noskūpstīja Mainu Li. — Ej, mazo ķīniešu meitenīt, vēlāk mēs vēl satiksimies!

Kellijs sniedza viņai roku, ko Maina Li vilcinādamās saņēma.

—     Dzīvojiet laimīga! %

Tonijs ar interesi vēroja viņus.

—     Pirmo reizi redzu, ka jūs sniedzat kādam roku, mister Kellij!

—    Es arī pirmo reizi satieku jūsu namā cilvēku, kam gribu paspiest roku, — detektīvs mierīgi atbildēja, aizvērdams durvis, pa kurām Maina Li bija izgājusi. — Jūs esat bīstamāks par indi, Perelli. Es jau daudzkārt esmu lauzījis galvu, kas jūs īstenībā varētu būt. Vai jūsu dzīslās rit žīdu asinis? Var jau gan būt, ka Jūdass bija pa pusei sicīlietis. Sēdieties taču!

Mirkli Tonijs uzlūkoja viņu mēmās dusmās, bet tad savaldījās un smiedamies pievērsās Anželo.

—     Vai dzirdēji? Komisārs piedāvā man krēslu paša mājā!

Anželo apdomīgi klusēja. Viņš juta, ka Kellija un Tonija attiecības kļuvušas sevišķi asas. Kellijs runāja kā cilvēks, kas kaut ko zina.

—     Mans birojs nav tik grezni iekārtots, un pēdējie astoņi bandu vadoņi, kam gadījies tur sēdēt, nu jau visi ir miruši.

Tonijs pieklājīgi pasmaidīja.

—      Tad viņi bijuši ļoti neuzmanīgi. Anželo, misters Kellijs ir loti sliktās domās par mums. Lai kas arī notiktu, pie visa būs vainīgs Tonijs Perelli! Pilsētas galva tur pārāk garu runu — Tonijam par to jāatbild! Pazūd no pasaules Vinseti — tūliņ tiek pārmeklēts Tonija dzīvoklis!…

Perelli pārdrošība mazliet samulsināja Kelliju.

—    Vinseti? Viņš bankā saņēma naudu, atnāca šurp un neka<ļf>vairs netika redzēts dzīvs!

Tonijs iesmējās.

—    Jūs taču pats visu laiku sekojāt viņam. Visu priekšpusdienu viņš nosēdēja pie jums, šis lielais, simtprocentīgais nodevējs!

—    Bet pēc tam viņš atnāca šurp, — Kellijs neatlaidās.

—     Un es izsviedu viņu ārā! Es ar tādiem puišiem neielaižos nekādās darīšanās.

Tonijs vēlējās, kaut labāk nebūtu uzsācis šo bīstamo sarunu.

—     Viņš ienāca šajā zālē un dzīvs vairs to neatstāja, — Kellijs turpināja.

Tonijs uzlūkoja savu adjutantu, un tas piesteidzās viņam palīgā.

—     Bet jūs taču ieradāties desmit minūtes pēc tam, kad Vinseti bija aizgājis, — Anželo aizrādīja.

—      Varbūt jūs toreiz atradāt uz grīdas asiņu pēdas? — Tonijs ironiski jautāja. — Varbūt redzējāt līķi? Vai dzirdējāt šāviena troksni?

Viņš sāka zaudēt pašsavaldīšanos, pārāk nopietni uzņemdams viegli mesto izaicinājumu.

—     Neviens nebūtu varējis šāvienu dzirdēt, — Kellijs atbildēja. — Es loti labi zinu jūsu pistoli: tuvumā tā darbojas lieliski!

Perelli nedabiski iesmējās.

—    Viņš nemaz negrib nākt pie prāta! Es slepkavojot visus pēc kārtas! Es, Tonijs Perelli! Ja manis nebūtu, avīzēm drīz vien pietrūktu, par ko rakstīt!

19

Anželo bija izgājis. Tonijs gaidīja. Viņš juta, ka Kellijs kaut ko zina un rotaļājas ar viņu.

—      Vai esat dzirdējis kaut ko jaunu? — komisārs vienaldzīgi jautāja, aizsmēķēdams garu, tumšu cigāru.

Tonijs pasmaidīja.

—     Nē, rietumu frontē bez pārmaiņām. Vai tad jūs esat atnācis tādēļ, lai no manis ievāktu jaunas ziņas? Tad labāk varējāt par trim centiem nopirkt avīzi!

Kellijs brīdi klusēdams staigāja pa istabu un smēķēja.

Pēkšņi viņš apstājās Tonija priekšā un cieši to uzlūkoja savām tēraudsaltajām acīm.

—. Perelli, cik jūs nopelnāt gadā? Domājams, diezgan prāvu summu, vai ne?

—    Kā draugam varu jums to pateikt, — viņš ar vieglu ironiju atbildēja. — Starp draugiem nedrīkst būt noslēpumu, vai ne? Es pelnu pusotrus līdz divus miljonus gadā. Arī izdevumi ir visai lieli. Pagājušajā gadā es samaksāju miljonu dolāru policijai vien. Šausmas, cik lielus kukuļus aprij šie ierēdņi!

Kellijs pasmaidīja.

—     Un cik no jums esmu saņēmis es?

Tonijam bija jāsmejas. Viņš nejuta ne vismazāko respektu pret policistiem — vienalga, vai tie bija piekukuļoti vai ne.

—   Atļaujiet, ka atbildu jums vaļsirdīgi: manā izpratnē jūs esat loti nesaprātīgs cilvēks! Dzīve jau tā ir īsa, tādēļ mums jāpieliek visas pūles, lai padarītu to pēc iespējas jautrāku un patīkamāku. Bet bez naudas cilvēks nevar būt jautrs. Jau piecus gadus neesmu turējis pirkstos nevienu desmitdolāru naudaszīmi — redziet, to es saucu par īstu dzīvi! Cilvēks nemaz nedrīkst zināt, ka pasaulē ir tāda sīknauda.

Viņš pats bija pārliecināts par savu vārdu patiesīgumu.

—    Toties jūsu Cicero meitenes loti labi zina, kā izskatās desmitdolāru banknote, — Kellijs atteica.

Šī piebilde atkal sakaitināja Toniju. Šajā lietā viņš bija jūtīgs. Viņš kaunējās no ienākumiem, ko deva atklāto namu turēšana, un vienmēr noliedza savu saistību ar tiem. Protams, tas tomēr neliedza viņam rūpīgi kontrolēt šo namu ieņēmumus un priecāties par to panākumiem.

—    Mīļais komisār, jūs bieži runājat par kaut kādām meitenēm Cicero, — viņš pārmetoši sacīja. — Man nav nekādu meiteņu — ne Cicero, ne arī kur citur. Tie šausmīgie nami nepieder man. Es neparko neņemtu naudu, kas tajos nopelnīta!

Kellijs tikai pasmējās.

—     Vai tiešām jums ar tiem nav nekā kopēja? Un kā, piemēram, ar "Lauvu pagalmu"?

Tonijs iecietīgi pasmaidīja.

—     "Lauvu pagalms"! Protams, es zinu tādu iestādi, bet man nav ne jausmas, kam tā pieder.

—    Priecājos to dzirdēt! — Kellijs sirsnīgi teica. — Tieši šīs iestādes dēl es arī esmu šeit. Vižilenta ļaudis šovakar uzbrukuši "Lauvu pagalmam", visas meitenes izsvieduši uz ielas, bet namu nodedzinājuši līdz pamatiem.

Perelli pēkšņi nobāla.

—      Ko jūs sakāt? — Viņš pietrūkās kājās. — Par "Lauvu pagalmu" es samaksāju simt tūkstošus dolāru! — Viņš sāka uztraukumā skraidīt pa istabu. — Nolādētā banda! Visus tos neliešus vajadzētu nostādīt pie sienas! Vai tad Cicero vairs nav policijas? — viņš kliedza.

Komisārs apmierināts smaidīja.

—       Tas jums pašam labāk jāzina — jūs teicāt, ka šie ļaudis saņemot no jums algu. Bet par ko jūs tik briesmīgi uztraucaties? Tas taču nav jasu nams! Jūs taču nekad nepiedalāties līdzīgos uzņēmumos!

—     Šī nolādētā banda! — Tonija balss trīcēja. — Vai tad pasaulē vairs nav likumu? Simt tūkstoši dolāru! Un nekas nebija apdrošināts!

Kellijs savu bija sasniedzis. Nu viņš atkal varēja iet.

—     Nu jūs to zināt, — viņš sacīja. — Bet visā šajā nelaimē ir arī viens mierinājums — ugunsgrēkā neviens cilvēks nav gājis bojā.

Tonijs bija atguvis pašsavaldīšanos. Viņš satvēra Kelliju aiz rokas, kad tas jau tuvojās durvīm.

—    Uzgaidiet mirkli! Es beidzot gribu atklāti izrunāties ar jums. Jūs esat krietns puisis un apbrīnojams cilvēks — to es nevaru noliegt. Ja jūs parādāt man zaļo gaismu, es eju uz priekšu; ja jūs uzgriežat sarkano, es apstājos. Bet manu organizāciju var vadīt tikai ar vienu paņēmienu, un es to lietoju. Kāda nozīme, ja daži ļaudis tiek nolaisti no kājām? Tie taču nav nevainīgi pilsoņi, bet gan noziedznieki un slepkavas! Nogalinot viņus, mēs aiztaupām valstij lielus izdevumus, kas rastos, viņus tiesājot un turot cietumos. Mēs pat esam cilvēces labdari, ja vēlaties — plēsoņas, kas iznīcina citus plēsoņas!

Kellijs apbrīnoja Tonija neparasto loģiku, tomēr neizrādīja to.

—    Lieliski! — viņš smaidīdams teica. — Bet šo deklamāciju man tik bieži gadījies dzirdēt, ka drīz es to zināšu no galvas. Vai ari Džims Makgrets bija viens no šādiem plēsoņām?

Tonijs uzmeta viņam ātru skatienu. Vai šis cilvēks kaut ko zina vai tikai nojauš?

—    Džims ir brīnišķīgs zēns, — viņš mierīgi atbildēja. — Es viņu mīlu gandrīz kā savu brāli!

—    Vai arī pret Konu O'Hāru jums bija līdzīgas jūtas?

—    Arī tas ir krietns puisis!

—     Kur viņi abi ir?

Tonijs noslēpumaini palūkojās apkārt, it kā bīdamies, ka kāds varētu noklausīties.

—   Viņiem bija norunāta tikšanās ar meitenēm. Tikai nestāstiet par to Kona sievai!

—    Ahā! Un ar Maiku Finiju jūs tagad esat kļuvuši labi draugi, vai ne?

Kellijs tiešām varēja būt nepatīkams! Komisārs sarunu vadīja tik veikli un atjautīgi, ka bija grūti paredzēt viņa domu gaitu.

—    Protams. Agrāk gan starp mums bija dažas nesaskaņas…

—     Laikam Šona O'Donela dēl? — Kellija nepielūdzamais skatiens neatvairāmi urbās Tonija sejā. — Un par kādu maksu jūs nopirkāt tagadējo izlīgumu?

Perelli izlikās apvainots.

—     Mister Kellij, jūs reizēm runājat tāpat, kā vācu mūziķi komponē! Un šādus gabalus es nevaru ne klausīties, ne spēlēt!

Beidzot detektīvs nāca klajā ar izšķirošo jautājumu:

—     Kas šī līguma dēl tika raidīts nāvē?

—       Mans Dievs! Protams, neviens! Es to nedarītu pat ar vislielāko nodevēju! Ta taču butu slepkavība, mister Kellij!

—    Protams, tā ir slepkavība, — Kellijs mierīgi sacīja.

—     Bet dažas slepkavības vairāk vai mazāk — tās taču jūsu acīs ir labdarība cilvēcei! Arlabunakti!

Pēkšņi atvērās durvis, un tajās parādījās Maina Li. Gandrīz tajā pašā mirklī ieskanējās telefona zvans. Kellijs norādīja Tonijam uz aparātu.

—     Atbildiet! — viņš pavēlēja. — Policija zina, ka esmu šeit.

Perelli pamanīja Mainu Li, un viss viņa niknums izgāzās pār to.

—    Taisies, ka tiec prom! — viņš caur zobiem šņāca.

—     Vai tu nedzirdi?… Ievest savā istabā svešu vīrieti un ieslēgties ar viņu!…

Viņš paķēra klausuli.

—     Kas runā? Policijas pārvalde? Jā, misters Kellijs ir šeit.

Viņš pasniedza klausuli komisāram.

Tonijs nojauta briesmas. Policijas izturēšanās bija kļuvusi pārāk draudoša, ari zaudējumi, kas bija radušies "Lauvu pagalma" iznīcināšanas dēl, bija milzīgi. Un tomēr visas Tonija domas nodarbināja vienīgi Maina Li un viņas pārkāpums — šī sieviete, kuru viņš jau bija nodevis un gribēja pievilt ari turpmāk.

—    Viņš skūpstīja tavas lūpas! — Perelli balss uztraukumā trīcēja. — Es redzēju, kā viņš atvadījās no tevis!

Kellijs runāja klausulē, un Maina Li dzirdēja viņa vārdus. Viņa labi zināja, ko komisāram šobrīd ziņo.

—     Kad tas noticis?… Jaunais Makgrets… Vai viņš miris?…

Maina Li izslējās. Viņas maigā sejiņa mirdzēja iekšējā apgarotībā.

—    …Mičiganas avēnijas un Deviņdesmit ceturtās ielas stūrī?… Vēl kāds nošauts?… Vairāk neviens? Tikai Makgrets?… Vai esat pārliecināts, ka Kons O'Hāra nebija kopā ar viņu?…

20

Ziloņkaula papīrnazis, ar ko Tonijs bija rotaļājies, pārlūza divās dalās, un viņš nometa to atpakaļ uz galda. Viņš negribēja ticēt savām ausīm. O'Hāra neesot bijis kopā ar Džimu?

—     Labi, es tūliņ būšu klāt, — Kellijs sacīja, nolikdams klausuli. — Ierodieties rit no rīta pulksten deviņos policijas pārvaldē! — viņš uzsauca Tonijam un ātri izgāja no zāles.

Perelli trakās dusmās pievērsās Mainai Li.

—    Vai dzirdēji, ko viņš man teica — man, Tonijam Perelli? It kā es būtu suns!

Maina Li neklausījās. Viņas skatiens vērās tālēs, bet lūpas tikko manāmi kustējās.

—     Džim! Ak, Džim!…

—     Nu viņš jau ir ellē!

—    Bet šovakar viņš bija debesīs, — viņa klusu sacīja.

—    Tu laikam mīlēji viņu?

—      Es mīlu tevi, — viņa vienkārši atbildēja. — Bet es devu viņam visu, ko viņš lūdza, — visu! Un šī apziņa mani aplaimo. Es tomēr neesmu veltīgi dzīvojusi!

Tonijs strauji atrāvās, it kā viņa būtu spitālīga.

—     Ko tu darīji?

—     Viņš zināja, ka iet nāvē, un priecājās par to, — Maina Li čukstēja.

Tonijs noslaucīja sviedrus no pieres.

—     Viņš zināja, ka iet nāvē? Kas viņam to pateica?

—     Es.

Viņas balsī nebija ne baiļu, ne spītības. Viņa tikai konstatēja faktu.

—     Viņš ar prieku gāja nāvē pēc tam, kad bija mani mīlējis…

—     Viņš — tevi mīlējis? — Tonijs šausmās lūkojās sievietē. — Tevi — manu Mainu Li?

Pēkšņi Tonijs sagrāba viņu aiz rīkles.

—     Kur ir Kons O'Hāra? — Maina Li ar pūlēm izdvesa.

Šis jautājums Tonijam lika atjēgties.

Kons O'Hāra… Viņa līķis nebija atrasts. Ja Džims bija zinājis, arī viņš varēja zināt… Tonijs labi saprata, cik bīstams var kļūt šis pārdrošais un nāvīgi saniknotais cilvēks.

—     Es iešu uz savu istabu, — Maina Li sacīja.

—     Lasies pie velna, nolādētā ķīniete! — Pēkšņi viņam kaut kas ienāca prātā. — Vai Kellijs runāja ar tevi?

Maina Li pamāja ar galvu.

—     Vai tu viņam kaut ko sacīji? — Tonijs no jauna satvēra viņu aiz pleciem. — Atzīsties! Tu esi piekrāpusi mani! Tu ieslēdzies ar Džimu istabā! Arī Kellijam tu esi pastāstījusi visu!

Perelli seja bija pilnīgi pārvērtusies, skatienā atspoguļojās viņa īstā daba.

—    Tu zini pārāk daudz, ko?

Maina Li atbrīvojās no viņa rokām.

—     Es zinu, ka tu nošāvi Vinseti!

—     Kas tev to teica?

—     Tu pats par to runāji miegā.

Trakās dusmās viņš paķēra no galda smagu bronzas figūru un pacēla sitienam.

—     Nenogalini mani! Man nav bail, bet Kellijs saka, ka sievietes slepkavu Čikāgā soda ar karātavām. Viņš gribēja, lai izstāstu visu, un solīja man simt tūkstošus dolāru, bet es atbildēju viņam, ka… mīlu tevi.

Tikai tagad Perelli pamanīja, ka istabā ienācis ari Anželo. Viņš stāvēja durvīs, iebāzis roku bikšu kabatā. Nekad vēl Tonijs nebija bijis tik tuvu nāvei kā tajā mirklī, kad pacēla smago bronzas tēlu.

—    To tu viņam pateici? — Viņš uzmeta Anželo ātru skatienu. — Tu esi mīla meitene, Maina Li! Un nu tu vari iet!

—     Kas šeit notiek?

Perelli uztvēra skarbo pieskaņu Anželo balsī.

—    Aizsūti viesus! Viņi var izmantot ziemeļpuses liftu. Vai Tomasīno ir šeit? Jā? Un kas vēl?

—    Tonijs Romāno, Džeks Frenčs, Als Marlo…

—     Tūliņ suti viņus darbā! Lai viņi pārmekle visu pilsētu un atved šurp Konu O'Hāru!

—     Bet…

—    Viņš ir nodevējs! Viņš licis tam zēnam iet vienam! Džims ir beigts! Bet es neciešu savā tuvumā šaudīšanos — saproti? Nostādi pie ārdurvīm kādu cilvēku, kas dos man signālu, ja viņš ierodas. Es pats tikšu ar viņu galā.

—     Bet Kons taču nevarēja zināt, ka viņš tiek sūtīts nāvē? — Anželo pārsteigts jautāja.

—     Bet kādēļ tad viņš nav atgriezies?

Tas, protams, bija neapšaubāms pierādījums.

—    Vai lai sūtu prom visus viesus?

—    Jā, vienīgi misis O'Hāra lai paliek šeit! Kad viesi būs aizgājuši, parūpējies par dīvānu. Un nu ej, izsūti meklētājus! Tūkstoš dolāru tam, kas man atvedīs O'Hāru!

Anželo aizsteidzās izpildīt rīkojumus. Tonijs jau bija mazliet nomierinājies. Viņam vairākkārt bija gadījies pārdzīvot šādus kritiskus brīžus.

Mainas Li dēl viņš neraizējās, jo zināja, ka šī sieviete viņu nenodos. Džims bija beigts, tātad arī no tās puses viņam nekas nevarēja draudēt.

Tonijs izslēdza zālē gaismu, atstājot degam tikai vienu galda lampiņu. Pārbaudījis savu revolveri, viņš nolika to uz ērģeļu soliņa, apsegdams ar platmali.

Kad Anželo paziņoja, ka ļaudis aizgājuši, Perelli turpināja savus sagatavošanās darbus. Viņa domas pašreiz kavējās pie Marijas, kad tā pati ienāca zālē.

—    Visi aiziet! Tās nu gan ir patīkamas viesības! — viņa žēlojās.

—    Bet, mīļo Marij, lai taču tie citi iet! Jūs taču paliksiet!

Tikai tagad viņa ievēroja Tonija uztraukumu un neparasto izturēšanos.

—     Vai kaut kas noticis?

—     Jā, kaut kas šausmīgs — Džims nošauts! Un es taču viņu tik loti mīlēju!…

—     Makgrets? — viņa iesaucās, pēkšņi satrūkdamās. — Bet viņš taču aizgāja kopā ar Konu! Kas īsti noticis? Man jāzina viss!

—     Tas ir Maika Finija laužu darbs.

—     Un kas noticis ar Konu? Vai jūs vairs neprotat runāt?! — viņa kliedza.

Marija gribēja steigties prom, bet Tonijs viņu nelaida.

—    Viss kārtībā, Konam nekas ļauns nav noticis…

—     Kur viņš ir? Ļaujiet man iet!

Tonijs cieši turēja viņu savās rokās. Marija tagad neparko nedrīkstēja satikties ar savu vīru.

—   Jūs laikam loti ilgojaties pēc viņa? — viņš dusmīgi jautāja. — Pirms stundas jūs tā vis nerunājāt. Kons būs prom visu nakti, jo viņam jāslapstās no policijas: tie domā, ka Kons nošāvis Džimu.

—     Es iešu mājās un gaidīšu viņu tur!

—     Visu, kas jums vajadzīgs, jūs atradīsiet arī šeit! Palieciet tepat, tā būs daudz labāk! Savā dzīvoklī jūs visu nakti nevarēsiet atkauties no policistiem… Jūs paliksiet šeit!

—     Nenāk ne prātā! ♦

Tonijs pievilka Mariju cieši sev klāt, pacēla viņas galvu un kaisli uzspieda lūpas sārtajai mutei. —. Kons tevi nošaus, — viņa čukstēja. — Tātad tu paliksi pie manis, vai ne? Viņa spēcīgajās rokās Marija bija kļuvusi gluži nevarīga.

21

Tonijs atkal bija kļuvis laipns un pakalpīgs. Viņš atvēra Marijai durvis.

—     Ej tagad savā istabā! — viņš sacīja. — Kons aizbrauca uz Indianopoli un šonakt neatgriezīsies.

—     Vai viņam nekas ļauns nevar notikt?

—     Nē.

Kad Perelli atgriezās zālē, viņu tur sagaidīja Anželo kopā ar diviem citiem vīriešiem, kas uz grīdsegas bija novietojuši lielu, sarkanu dīvānu. Abi svešie izgāja.

—    Vai brīdinājuma zvans ieslēgts? — Tonijs jautāja.

Anželo pamāja ar galvu.

—    Viss kārtībā, bet es neticu, ka Kons nāks uz šejieni! Kurš tad viņam pateicis?

—     Džims.

—     Džims? Bet viņš taču pats neko nezināja! Citādi viņš nebūtu turp gājis.

—     Viņš zināja.

—     No kā?

—     No Mainas Li,»— Tonijs nikni atbildēja. — Viņa

bija ievedusi to savā istabā. — Perelli balss trīcēja.

—     Maina Li bija ieslēgusies tur kopā ar viņu… Vai tu saproti? Bet tas viņai dārgi maksās!

Anželo Verona noslēpumaini pasmaidīja.

—     Man šķiet, viņa zina pietiekami daudz, lai… Šajā acumirklī ieskanējās elektriskais zvans. Tas bija

signāls, ka Kons O'Hāra ieradies. Anželo noslaucīja pieri zīda lakatiņā.

—    Pie velna, es gan nedomāju, ka viņš atgriezīsies! Bet gan jau lejā tiks ar viņu galā.

—     Šis nams pieder man, — Tonijs skarbi atbildēja,

—     un man nepatīk lieks troksnis. Ja lejā kāds izšaus, tas samaksās par troksni ar savu dzīvību!

Signāls atkārtojās — O'Hāra nu jau bija namā.

—     Izej! — Tonijs iečukstēja adjutantam. — Ja es aizšaušu garām, klāj virsu arī tu! Tikai aukstasinību!

Anželo izgāja. Tonijs stāvēja pie ērģelēm un gaidīja. Viņš redzēja, ka durvis klusu atveras un tajās parādās roka ar revolveri. Stobrs bija vērsts tieši pret viņu. Kons O'Hāra uzmanīgi ienāca zālē. Viņa seja bija bāla, bet acīs kvēloja atriebības kāre.

Tonijs bija paņēmis savu platmali, kas stāvēja uz ērģeļu soliņa.

—    Sveiks, Kon! — viņš draudzīgi sacīja. — Jūs jau atpakaļ? Es vēl gribēju iziet mazliet pastaigāties. Iesim kopā!

Viņš drošiem soliem piegāja pie lielā, sarkanā dīvāna.

—    Viens no mums tālu neaizies!

Kons bija aizelsies no ātrā skrējiena pa kāpnēm. Viņā trakoja bezgalīgas dusmas.

-Viens no mums paliks tepat! Un tas būsiet jūs, nekrietnais blēdi!

Tonijs pasmaidīja.

—    Vai jūs neesat piedzēries? Vai Džims nodeva kapteinim manu vēstuli?

Konam nācās grūti savaldīt savu balsi.

—    Jā. — Viņš lēnām pamāja ar galvu. — Un nu viņš ir beigts… Es pats redzēju… Viņš jau iepriekš teica, ka jūs sūtāt viņu nāvē, bet es neticēju… Es notālēm vēroju, kas notiks. Viņi šāva uz Džimu no ložmetēja… un tad viņi vēl brīdi gaidīja mani…

Pārsteigums un sāpes atspoguļojās Tonija sejā.

—     Nesaprotu, ko jūs runājat, Kon! Jūs taču nedomājat, ka es, Antonio Perelli, būtu sūtījis savus cilvēkus…

—     Jā, es to domāju gan!

—     Savu labāko strēlnieku un savu labāko draugu?

—     Kur mana sieva?

—    Viņa aizgāja mājās. — Tonijs vērīgi aplūkoja savu pirkstu nagus.

—     Aizgāja mājās? Viņa ir šeit!

—    Jūs tiešām uzvedaties kā bērns. Esiet prātīgs, Kon! Vai tad es ietu pastaigāties, ja jūsu kundze būtu pie manis?

—     Nekur jūs neiesiet! — O'Hāra caur zobiem nošņāca.

Ar kreiso roku viņš izrāva Tonijam platmali. Tajā

pašā mirklī Perelli nospieda zem tās paslēpto revolveri. Šāviens bija tik kluss, ka ārpus zāles neviens to nedzirdēja. Kona pistole nokrita uz grīdas. Viņš satvēra abām rokām sānus un metās bēgt. Bet tad spēki bija galā un viņš sabruka ceļos. Tonijs izšāva otrreiz, un šī lode bija nāvējoša. Viņš sagrāba nošauto aiz apkakles un nometa to uz dīvāna.

— Nenotraipi manu grīdsegu, cūka! — viņš nošņāca.

22

Izdzirdējusi ērģeļu skaņas, Marija atkal ienāca zālē. Lielais, sarkanais dīvāns jau bija nozudis, un Marijai nebija ne jausmas par traģēdiju, kas nupat šeit norisinājusies. Viņa bija nākusi paklausīties mūziku.

Par šo nakti vēlāk stāstīja brīnumu lietas. Tomēr viens ir skaidrs — tajā mirklī, kad Marija sniedza Perelli savas lūpas, Kona O'Hāras līķis gulēja turpat līdzās, otrā istabā.

Bet no rīta viņa steidzās mājup, lai redzētu, vai vīrs nav jau atgriezies. Uztraukta Marija atgriezās Tonija dzīvoklī.

Anželo Verona sēdēja salonā pie lielā ēdamgalda un rakstīja. Viņš bija ļoti aizņemts, jo rīt bija algu izmaksas diena. Viņa priekšā gulēja milzīgas naudaszīmju kaudzes.

— Vai no Kona vēl nav nekādu ziņu? — Marija nedroši jautāja.

—    Man šķiet, viņš būs kaut kur aizbraucis, — Anželo atbildēja, nepaceldams galvu. — Vakar viņš stāstīja, ka gribot braukt uz Detroitu.

—     Kaut viņš iedomātos drīzāk atsūtīt kādu ziņu!

Anželo nolika spalvu. Nebija nekādas nozīmes strādāt, kamēr šī runājošā mašīna tarkšķēja.

—    Ar ko jūs neesat apmierināta, misis O'Hāra? Mūsu darbā bieži gadās aizceļot pat uz vairākām nedējām. Jūs taču zināt, ka mēs netirgojamies ar košļājamo gumiju.

Tomēr viņa nebija tik viegli nomierināma.

—     Vai avīzēs nav nekā jauna?

Anželo mierīgi pavērās viņā.

—     Par Džimu jūs tur varat atrast veselas slejas.

Viņam patiesi bija žēl šī patīkamā zēna. Tomēr Anželo bija gudrs un saprata, ka uz šo rīcību Perelli pamudinājuši ārkārtēji apstākli.

—     Jā, nabaga zēns… Bet Kons taču aizgāja reizē ar viņu, Anželo!

Viņš pamāja ar galvu.

—   Tur tomēr kaut kas nav kārtībā! — Marija ietiepās.

Anželo sāka nervozēt.

—      Paklausieties, misis O'Hāra, ko es jums teikšu: Kons šonakt bija pārnācis!

Viņa uztraukta pietrūkās kājās.

—    Viņš bija šeit? Viņš jautāja, kur es esmu! — viņa izbailēs iesaucās.

—    Nē. — Anželo parasti meloja loti veikli, bet šoreiz viņam ne visai veicās. — Es pateicu Konam, ka jūs guļat Mainas Li istabā, bet Tonijs aizgājis meklēt viņu.

Marija atviegloti uzelpoja.

—     Tas bija loti mīļi no jūsu puses, citādi es būtu varējusi samaksāt ar dzīvību! Vai tad viņš neatstāja man nekādu ziņu?

Anželo atcerējās šorīt saņemtās instrukcijas.

—    O'Hāra lika jums pateikt, lai jūs paliekat pie Mainas Li, kamēr viņš atgriezīsies.

Marijai tik un tā visa šī lieta šķita aizdomīga.

—     Bet viņam taču nebija naudas!

—     Es iedevu divus tūkstošus dolāru.

Marija sāka domāt, kādu vietu viņa turpmāk ieņems šajā namā.

—     Kur misters Perelli?

—     Mēs visi viņu dēvējam vienīgi par Toniju, — Anželo smaidīdams paskaidroja. — Viņš ir policijas pārvaldē kopā ar advokātu… Ā, labrīt, Maina Li!

Mazā ķīniete izskatījās spirgta un jautra kā cilvēks, kam nav nekādu rūpju. Rokā viņai bija grāmata un garš duncis. Nosēdusies pie galda, viņa sāka ar to griezt franču romāna lapas.

Marija mazliet samulsa.

—    Labrīt, misis Perelli! Es vēl šorīt neesmu jūs redzējusi.

—     Rīkojieties uzmanīgi ar šo nazi — tas ir loti ass! — Anželo brīdināja jauno sievieti.

—     Tonijs vakar salauza papīrnazi. — Viņa pārvilka ar pirkstu pār dunča asmeni. — Vai jūs baidāties, ka es kādu nenoduru?

Marija arvien vēl nevarēja aizmirst savas nepatikšanas.

Vai nav šausmīgi, ka no O'Hāras vēl nav nekādu ziņu? Viņš taču varēja vismaz man piezvanīt no Detroitas!

—     Tonijs zina, kur viņš ir. Kādēļ jūs nepajautājat viņam?

Marija izslējās un lepni atmeta galvu.

—    Neesmu misteru Perelli redzējusi, kopš viņš vakar novēlēja man labunakti… Par ko jūs smejaties, misis Perelli?

—     Es nesmejos. Bet šodien es tiešām jūtos laimīga! Vai jūs arī?

—   Laimīga? Mans Dievs, vai jums nemaz nav sirds? Neaizmirstiet, ka nabaga Džims noslepkavots!

Maina Li klusu iesmējās, paņēma savu grāmatu un izgāja uz balkona. Drīz viņa atkal ienāca atpakaļ zālē.

—    Es aizmirsu jums vēl kaut ko pateikt, misis O'Hāra. Ja runājam par naudu, tad Tonijs ir visdevīgākais cilvēks pasaulē. Un viņam ir divi simti zīda kreklu!

Tas uz Mariju atstāja dziļu iespaidu.

Noklaudzēja ārdurvis, un mirkli vēlāk ienāca Tonijs.

—    Labrīt, mister Perelli! — Marija nevajadzīgi skaļi sacīja. — Neesmu jūs redzējusi jau kopš vakarvakara!

Tonijs nepievērsa polietei nekādu uzmanību. Viņš smagi atkrita kādā krēslā.

—    Vai esi noguris? — Maina Li jautāja.

—     Sasodīti karsta diena! Jau no deviņiem rītā biju policijas pārvaldē.

—     Vai misters Kellijs tev patīkami pakavēja laiku? — Anželo jautāja.

—   Vēlāk tev izstāstīšu, kā šis cūka mani uzjautrināja! Savieno mani ar galveno tiesnesi Raminski! Gan es sakuršu pirti tiem policijas puišiem!

Marija izbrīnā uzlūkoja Perelli, un viņas pārsteigums bija pamatots. Galvenais tiesnesis Raminskis ieņēma augstu sabiedrisko stāvokli un bija viena no ietekmīgākajām personām visā Čikāgā.

—    Viņi vadāja mani šurp un turp, kamēr es vai prātu zaudēju, — Tonijs turpināja. — No policijas uz pilsētas domi, no domes uz sekcijas namu un beidzot uz to vietu, kur viņi atraduši nabaga Džima līķi.

—    Ir savienots! — Anželo pasniedza šefam klausuli.

—     Vai tur galvenais tiesnesis Raminskis?… Runā Perelli. Pie velna, sakiet — ko tas īsti nozīmē? Kellijs drīkst vadāt mani pa visu pilsētu?! — Tonijs dusmās kliedza. — Jūs taču esat viņa priekšnieks! Kā liekas, jūs jau esat aizmirsis, ka jūsu ievēlēšanai es mobilizēju divus pilsētas iecirkņus? Un to ari jūs vairs neatceraties, ka es iemaksāju jūsu vēlēšanu kontā piecdesmit tūkstošus dolāru?! Ticu, jūs runāsiet ar Kelliju… Jūs galu galā esat liels vīrs pilsētas domē un dienās būsiet arī senators… Tad parūpējieties, lai Kellijs tiktu atlaists! Uz redzēšanos!

Viņš nometa klausuli.

—    Gan es mācīšu tam puisim, kā ar mani apieties!

Tikai tagad Marija sāka nojaust Perelli īsto varu un spēku. Viņš uzdrīkstējās šādā toni runāt ar tiesnesi — cilvēku, kurš lēma par citu dzīvību un nāvi!

—     Dod man kaut ko iedzert, Anželo!

Bet Maina Li aizsteidzās Anželo priekšā. Viņa skriešus izmetās no zāles.

—     Vai biji Cicero? — Tonijs jautāja.

Anželo pamāja ar galvu.

—    "Lauvu pagalmā" vispār nekas nav noticis — Kellijs vienkārši pajokojis.

Marija izmantoja gadījumu, lai nosodoši izteiktos par ļaudīm, kas tur atklātos namus. Kad Maina Li atgriezās zālē, Marija pievērsās tai.

—    Tādā namā laikam ir nožēlojama dzīve, misis Perelli?

—      Es nedzirdēju, par ko jūs iepriekš runājāt, — Maina Li aizrādīja.

—     Es runāju par šiem namiem Cicero…

—    Ko gan jūs varat zināt? Varbūt šīm meitenēm tāda dzīve patīk! — Tonijs viņu pārtrauca, slepus vērodams Mainu Li. — Dāmas, kas vada šādus namus, dzīvo pārpilnībā kā princeses. Viņām ir grezni iekārtoti dzīvokli, kur viņas var pieņemt savus draugus. — Pēkšņi viņš saņēma Mainas Li roku savējā. — Kopš vakardienas neesmu tevi redzējis, mīlulīt! Es biju tik noskumis nabaga Džima dēl, ka šonakt gulēju savā darbistabā.

—     Darbistabā… — Marija iesāka.

—   Jā, viņš tur vienmēr gul. — Anželo, paņēmis naudas kasti, izgāja.

—    Vai redzēji Džimu? — Maina Li jautāja tik klusu, ka Marija nevarēja dzirdēt.

Perelli izvairījās no viņas skatiena.

—    Jā, viņš smaida arī nāvē, it kā būtu kādu lieliski izjokojis.

—    Tā jau es domāju, — Maina Li sacīja. — Vai esi kaut ko dzirdējis par viņa pēdējiem dzīves mirkļiem?

—     Kad policisti Džimu atraduši, viņš vēl dažas sekundes dzīvojis.

—     Nabaga zēns! — Marija nopūtās.

Maina Li, kas tobrīd gāja ārā no zāles, apstājās durvīs un uzmeta viņai dīvainu skatienu, no kura Marija nepatīkami sarāvās.

Arī Tonijs bija kļuvis domīgs. Kāda būs viņa dzīve bez Mainas Li? Vai viņš spēs iztikt bez tās mierinošā tuvuma? Vai viņš varēs samierināties ar domu, ka lielajā namā tā iet no rokas rokā?

Tonijs pavērās skaistajā sievietē, kurai vajadzēja kļūt par Mainas Li pēcteci, nosēdās viņai līdzās un apskāva.

—     Visu dienu mēs neesam redzējušies, mīlulīt!

Viņa uzmeta Tonijam draiskulīgu skatienu.

—     Vai tu vēl mīli mani?

Tonijs pievilka viņu tuvāk un noskūpstīja. Pēkšņi Marija pietrūkās kājās.

—      Kad Kons pārnāks, es viņam visu pateikšu! — viņa sacīja. — Protams, viņš sākumā briesmīgi trokšņos, jo šādās lietās ar viņu nevar jokot. Bet man pietiek! Kā lai es cienu cilvēku, kas neko nopietnu man nespēj piedāvāt? Un ko tu domā iesākt ar viņu? — Viņa pamāja uz durvīm, aiz kurām bija nozudusi Maina Li.

Tonijs paraustīja plecus.

—     Ar viņu es esmu galā. Viņa mani vairs nemīl… un ir mani pievīlusi, — viņš klusu piebilda.

—     Te nu reiz atkal ir pierādījums, cik maz šiem dzeltenādainajiem var uzticēties! — Marija sašutusi sacīja. — Bet tādēļ tu tomēr nedrīksti būt pārāk bargs pret viņu — tev jādod pieklājīga atkāpšanās nauda.

Tonijs maigi noglāstīja viņu.

—     Priecājos, ka tu tā domā.

—    Jā, godīgums ir mana vājība.

Un viņa sāka stāstīt par savu augstsirdību un krietnumu. Bet Tonijs neklausījās, viņa domas kavējās pie Kellija.

"Es apmeklēšu jūs, jo gribu redzēt jūsu jauno sievu," šis vīrs bija teicis ar brutālu vaļsirdību.

Tonijs to pastāstīja Marijai un brīdināja:

—    Varbūt viņš grib runāt ar tevi par Džimu vai iztaujāt par Konu. Tikai nejauj viņam apvest sevi ap stūri! Viņš prot izvest cilvēku no pacietības, un dusmās ļaudis vienmēr kļūst runīgi.

Durvīs parādījās Anželo.

—    Atnācis Maiks Finijs. Vai vēlies ar viņu runāt?

Perelli neticīgi uzlūkoja viņu.

—     Maiks Finijs? Viņš atnācis savu laužu pavadībā?

—     Tos viņš droši vien atstājis ārpusē, — Anželo smaidīdams atbildēja.

Tonijs bija gandrīz mēms aiz pārsteiguma. Šons O'Donels nekad nebūtu rīkojies tik pārdroši!

Perelli atvainojās Marijai un palūdza iziet mazajā salonā.

—    Anželo, — viņš iesāka, kad durvis aiz viņas bija aizvērušās, — es runāju ar advokātiem un bankas šefu, un tad vēl es satiku kādu puisi, kas man pastāstīja, ka tu esot nosūtījis uz Eiropu miljonu dolāru.

Anželo nopietni pamāja ar galvu. Tas bija nepatīkami. Nauda gan piederēja viņam, bet viņš nedrīkstēja to iemaksāt kādā no Eiropas bankām. Pārvedums bija izdarīts vislielākajā slepenībā. Un tomēr Perelli par to bija uzzinājis!

—     Protams, — Anželo mierīgi atbildēja. — Itālijā man ir māte un māsa. Arī viņām reiz jāredz labāka dzīve.

—     Man arī stāstīja, ka tu esot pasūtījis vietu kādā no Kanādas tvaikoņiem!

Tonijs runāja laipni un draudzīgi kā vienmēr, tomēr viņa balsij trūka ierastās pārliecības, un Anželo tūliņ saprata, ka tās ir tikai nepārbaudītas aizdomas.

—    Tie ir meli, — viņš atteica.

Nebija ticams, ka Perelli vai kāds no viņa ļaudīm būtu kaut ko izdibinājuši, jo kajīti viņš bija pasūtījis ar kādas Londonas aģentūras starpniecību.

Tonijs pēkšņi mainīja sarunas tematu. Tā bija slikta zīme.

—     Nostādi sargus pie visām izejām! Agri vai vēlu ķilda ar Finiju ir nenovēršama. Ieved viņu!

Viens palicis, viņš izņēma no galda atvilktnes revolveri un noglabāja padusē, speciāli ierīkotā slepenā kabatā. Kad Maiks ienāca, viņš domīgi staigāja šurp un turp, sakrustojis rokas uz muguras.

—     Kā klājas, Maik?

Finijs uzmanīgi palūkojās apkārt.

—     Lieliski! — viņš atbildēja.

Viņi neuzticīgi vēroja viens otru.

—    Atnes grāmatu, Anželo! — Tonijs svinīgi pavēlēja.

Anželo izņēma no kādas atvilktnes ilustrētu Bībeli

un atvērtu nolika uz galda. Tonijs izņēma no katras bikšu kabatas pa revolverim un nolika abus ieročus uz grāmatas.

—     Te būs mani šaujamie!

Arī Finijs nolika savu pistoli līdzās Tonija ieročiem. Tad viņi pagaidīja, kamēr Anželo iziet. Maiks Finijs bija labi iegaumējis padomu, ko Šons O'Donels kādreiz bija devis: "Nenovērs acu no Tonija Perelli, bet pret Anželo esi vēl divkārt uzmanīgāks!"

Finijs nostājās pie sienas, lai varētu paturēt acīs durvis.

—     Tonij, jūs vakar neizpildījāt savu solījumu! Jūs man atsūtījāt tikai vienu vīru.

Perelli pakratīja galvu.

—    Jūs maldāties. Kons O'Hāra diemžēl bija kaut ko saodis un aizbēga.

—     Stāsta, ka jūs pats esot devis viņam mājienu.

—     Tās ir tukšas tenkas, — Tonijs nicīgi noteica. — Kādēļ es vispār būtu viņu sūtījis, ja gribētu saudzēt?

Maiks atkal aizdomīgi pavērās apkārt, it kā nojauzdams apslēptas briesmas.

—     Šeit tiešām neviena nav, — Tonijs apgalvoja.

Finijs dīvaini pasmaidīja.

—    Arī Vinseti nozuda šajā telpā, un viņš bija labāks šāvējs par mani.

—    Šī lieta ir pārāk veca, lai par to lauzītu galvu. No kā gan jūs baidāties, Maik? Man taču nav pat šaujamā!

Finijs izstiepa savas milzīgās rokas.

—     Arī es esmu neapbruņots. Jums taisnība: jābūt savstarpējai uzticībai. — Viņš paņēma krēslu un apsēdās tieši pretim savam sāncensim. — Es neapgrūtinātu jūs, Tonij, bet mana māsa neatstājas. Kā būs ar Konu O'Hāru? Esiet nu reiz vaļsirdīgs pret mani!

Tonijs mirkli klusēja.

—     Neraizējieties vairs par Konu, — viņš beidzot sacīja. — Es pats šo lietu nokārtoju.

Finijs sāka saprast.

—    Vai jūs likāt viņu izvest ārpus pilsētas? — viņš ziņkāri jautāja.

—    Maik, vai es kādreiz jautāju par jūsu darīšanām?

Maiks mierinoši pacēla roku.

—    Labi jau labi, vairāk es neko negribu zināt, Tonij! Es vienmēr esmu jums ticējis.

Pēkšņi atskanēja brīdinājuma zvans. Tajā pašā brīdī Finijs pietrūkās kājās, un viņa rokā pamirdzēja pistoles stobrs. Tonijs pat nepaguva saskatīt, no kurienes šis ierocis uzradies.

—      Pie velna, ko tas nozīmē? — Maiks iekliedzās. — Rokas augšā!

Tonijs nopūtās.

—     Bet, Maik, jūs taču teicāt, ka jums nav ieroča!

—     Ko nozīmē šī zvanīšana?

—    Tikai to, ka misters Kellijs nāk. Šveicars man ziņo par viņa ierašanos.

—     Kādēļ Kellijs nāk šurp?

Tonijs ievaidējās.

—     Lai redzētu misis O'Hāru. Kādēļ misis O'Hāra ir šeit? Tādēļ, ka viņa būs mana sieva. Un kādēļ viņa būs mana sieva?… Ak, rūpējieties labāk pats par savām darīšanām!

Finijs iebāza revolveri kabatā.

—     Man loti žēl… — viņš iesāka.

—     Jūs man neuzticaties, Maik, un mani tas tiešām sāpina! — Tonijs skumji pārmeta.

Atkal ieskanējās zvans.

—      Es negribētu šeit satikties ar Kelliju, — Maiks teica.

—      Vai jūs domājat, viņš nezina, ka jūs esat šeit? Varat iziet mazajā salonā. Arī misis O'Hāra ir tur. Tikai nesāciet ar viņu flirtēt!

Tonijs atvēra viņam durvis.

—    Jūs nevarat iedomāties, Maik, cik sāpīgi jūs nupat mani apvainojāt!

Maiks sašļucis izgāja salonā pie Marijas.

23

Komisārs Kellijs parasti nekad nezaudēja aukstasinību. Čikāgas policiju nebija iemesla apskaust. Tai bija jācīnās pret gangsteru bandām, kuras bija priekšzīmīgi organizētas un kurām netrūka draugu visietekmīgākajās aprindās.

Ienācis zālē un ieraudzījis tās vidū noliktos krēslus, Kellijs saprata, ka šeit notikusi viena no tipiskajām bandu vadoņu apspriedēm. Viņa aizdomas apstiprināja arī atvērtā Bībele.

—     Ceru, ka neesmu iztraucējis ģimenes sapulci? — viņš ironiski jautāja.

Tonijs pasmaidīja.

—     Nē, mēs jau bijām beiguši, — viņš paskaidroja.

—    Lejā es redzēju jūsu ļaudis un Maika pavadoņus. Es devu Harigenam rīkojumu apcietināt vienu, kam nebija ieroču nēsāšanas atļaujas.

Kellijs apsēdās pie galda un sāka izklaidīgi šķirstīt Bībeli, bet ienākušais Anželo atlika vietā telpas vidū iznestos krēslus. Viņš bija ģērbies pilnīgi jaunā uzvalkā, kas viņam lieliski piestāvēja.

—   Jūs šodien izskatāties sevišķi elegants, Anželo, — Kellijs novērtēja.

Anželo neizskatījās priecīgs par komplimentu.

—    Man nepatīk redzēt jūs tik apmierinātu un laimīgu — tas nesola neko labu.

Kellijs pasmaidīja.

—   Vai jau esat to piedzīvojis? Bet kur tad mūsu daiļā dāma?

—    Salonā, — Tonijs atbildēja, saprazdams, uz ko šis jautājums attiecas.

Kellijs rūgti iesmējās.

—    Salons, ziemas dārzs — jā, jūs protat dzīvot! Varbūt jūs varētu būt tik laipns un palūgt misis O'Hāru ienākt? — viņš pieklājīgi sacīja.

Tonijs nejutās visai patīkami.

—    Viņa pašreiz sarunājas ar kādu manu draugu, — viņš vilcinādamies iesāka, bet Kellijs viņu īsi pārtrauca:

—    Zinu, ar Maiku Finiju. Arī viņu es gribētu redzēt.

—     Vai jūs no viņa kaut ko īpašu vēlaties?

—     Jā, gribētu palūgt viņa autogrāfu: es vācu šādus retumus.

Anželo nopūtās.

—     Man tiešām nepatīk redzēt jūs tik jautru, — viņš atkal ieminējās, iziedams no zāles.

Kellijs aizsmēķēja cigāru un ērtāk atlaidās krēslā.

—      Mēs taču šorīt nebūsim jūs apvainojuši, mister Perelli, nejauši pasakot kaut ko tādu, kas varētu aizskart jūsu maigās jūtas? — viņš iesāka.

Tonijs nervozi sakustējās savā krēslā.

—    Es būtu paņēmis līdzi puķes, ja vien man tas būtu ienācis prātā, — komisārs turpināja. — Bet es nezinu, kādas puķes jūs vislabprātāk redzētu savās bērēs.

—     Šodien jūs tiešām esat asprātīgs! — Tonijs nicīgi savilka lūpas.

—      Esmu laimīgs, ka jums tas sagādā prieku! Kā liekas, turpmāk man vajadzēs būt ļoti galantam pret jums, mister Perelli… Tā viņš jūs nosauca: "Mans mīļais draugs, misters Antonio Perelli."

Tonijs paraustīja plecus.

—     Nesaprotu, par ko jūs runājat?

—     Par galveno tiesnesi Raminski. Viņš zvanīja man un pārmeta, ka mēs neizturoties pret jums ar vajadzīgo cienu.

Tonijs tobrīd jau nožēloja savu pārsteidzīgo sūdzību.

—      Kad jūs nākamajā reizē mūs apmeklēsiet, mēs pagādāsim jums dažus spilvenus sēdēšanai, — Kellijs turpināja. — Man tiešām ļoti nepatīkami, ka jūs turat mūs par nepieklājīgiem.

Viņš apklusa, jo istabā ienāca Marija un vilcinādamies arī Maiks Finijs.

—    Kāds pārsteigums! — Kellijs to apsveica. — Labrīt!

Maiks mulsi pasmaidīja.

—     Labdien, mister Kellij!

—   Vai drīkstu jautāt, kādēļ jūs riskējat ar savu dārgo dzīvību?

—     Mēs ar Toniju tagad esam draugi.

Komisārs iesmējās.

—    A, tad tāpēc visa Mičiganas avēnija izgreznota ar karogiem!

Finijs lēnām virzījās uz durvīm.

—    Jūs taču negribat mani apcietināt, vai ne? — viņš nedroši jautāja.

—    To es gribu gan, bet diemžēl pagaidām vēl nevaru. — Viņš draudzīgi uzsita Finijam uz pleca. — Baidos, ka viņš var aizsteigties man priekšā, bet jūsu līķim manās acīs nav nekādas vērtības. Jūs taču jau zaudējāt Šonu, vai ne?

—    Jā! — Maiks skumji pamāja ar galvu.

—    Tiešām smags trieciens! — Kellijs nopūtās. — Atkal jauns moceklis uz alkohola kontrabandas altāra! Bet vina nāve nu ir atriebta: jūs nošāvāt vienu no viņa slepkavām, bet Tonijs otru.

Marija strauji pagrieza galvu, bet Tonijs mierīgi uzsmaidīja, un viņas aizdomas acumirklī izgaisa.

—    Nepievērs komisāram uzmanību! — Tonijs sacīja.

—    Viņam patīk šādi joki… Ko tu gribi? — viņš nelaipni jautāja Mainai Li, kas nupat bija ienākusi.

Viņa klusēja, uzmanīgi uzlūkodama Kelliju.

—    Jūs nošāvāt Džimu Makgretu, bet Tonijs tika galā ar Konu O'Hāru, vai ne?

Marija nobāla.

—    Tie ir nekrietni meli! Tonijs šonakt nav izgājis no šejienes, — viņa iesaucās, aizmirsusi visu apdomību.

—    Un, ja gribat zināt, kur ir mans vīrs, tad es pati varu jums to pateikt!

Tonijs ar filozofa mieru sekoja sarunai. Reiz Marijai tikpat vajadzēs uzzināt patiesību, varbūt pat labāk, ka tas notiek tūliņ.

—    Man šķiet, jūs tomēr nezināt, kur viņš ir, — Kellijs sacīja. — Cilvēks, kas viņu noslepkavoja, sastāstījis jums visādas pasaciņas.

—     Nav tiesa! — Marija iesaucās. — Mans vīrs ir Detroitā!

Ierēdnis viņu cieši uzlūkoja.

—    Kons O'Hāra gul morgā. Viņš tika izvilkts no upes īsi pirms tam, kad es atstāju savu biroju, lai brauktu šurp.

Anželo un Maina Li izveda krampjaini elsojošo sievieti no istabas.

Maiks Finijs apmierināts saberzēja rokas.

—    Viss kārtībā, vai ne? — Kellijs jautāja. — Nu labi, jūs tagad varat iet!

—      Klausieties, es tiešām neko nezinu par visu šo lietu! — Finijs protestēja.

—    Pareizi! Bet toties jūs zināt visu par Džima Makgreta lietu, — Kellijs skarbi atteica.

—    Nekad neesmu to cilvēku redzējis! — Maiks liedzās.

—    Neesat redzējis? Tam es ticu. — Kellijs cieši pavērās viņā. — jQs jau esat kļuvis tik liels vīrs, ka liekat citiem slepkavot savā vietā.

Finijs uzskatīja par labāku mainīt sarunas tematu.

—    Vai drīkstu uzaicināt jūs uz savas dzimšanas dienas svinībām pie Bellīni? Tur būs izmeklēta sabiedrība: tiesnesis Grečsons, tiesnesis Rozenkrancs, galvenais tiesnesis Ašens…

—      Nē, pateicos! — Kellijs strupi noraidīja. — Es nestudēju likumus, bet tikai tos ievēroju.

Maiks nejutās apvainots.

—    Tad uz redzēšanos!

Kellijs pasauca viņu atpakaļ.

—     Jūsu vietā es nerīkotu svinības pie Bellīni!

Tonijs un Anželo ātri saskatījās.

—     Kādēļ tā? — Maiks neizpratnē jautāja.

—     Pilsētā ir daudz citu greznu restorānu. Pieņemot manu padomu, jūs varat cerēt savu dzimšanas dienu svinēt ari nākamgad.

Finija skatiens klīda no viena uz otru, un pēkšņi viņš saprata.

—     Pateicos, komisāri

—    Nav par ko. Es tikai negribu, lai kāds jūs nobendē, pirms jūs tiekat likumīgi pakārts. Jūs, Perelli, taču esat Bellīni restorāna faktiskais īpašnieks, vai ne?

Perelli neatbildēja, un Maiks Finijs saprotoši pamāja ar galvu.

—    Var jau būt, ka esmu vēl mulkis, bet es labprāt turpinu mācīties, — viņš sacīja un neatsveicinājies izgāja.

—    Tā botu velta laika kavēšana, ja es jums jautātu par Konu O'Hāru, — Kellijs atsāka. — Es gribu runāt ar viņa sievu.

—     Tas pagaidām nav iespējams. — Maina Li bija nemanīti ienākusi un dzirdējusi komisāra pēdējos vārdus. — Viņa ir par daudz satraukta.

—    Un tu atstāji viņu vienu? — Tonijs dedzīgi iesaucās. — Soti tūliņ pēc ārsta un pieprasi kopēju no slimnīcas!

Viņš izsteidzās no istabas.

—     Tonijam ir zelta sirds! — Kellijs sarkastiski piebilda. — Es bieži esmu brīnījies, kādēļ viņš neatver bērnu patversmes, bet iegulda savu naudu tik nepateicīgos pasākumos!

Maina Li pasmaidīja.

—    Jums viņš laikam nekad neizdarīs pa prātam! Man tomēr šķiet, ka viņa rīcība nemaz nav tik nosodāma!

—     Kā redzu, jūs vēl esat šeit!

Viņa pamāja ar galvu.

—     Nezinu, vai lai priecājos par to vai skumstu, — Kellijs turpināja, tad klusākā balsī piebilda: — Kad policijas patruļa atradusi Džimu, viņš vēl mirkli dzīvojis, un viņa pēdējie vārdi bijuši: "Maina Li".

Viņas acis iekvēlojās, un, kad komisārs pagriezās, lai ietu, Maina Li satvēra viņa roku un noskūpstīja.

—    Nedariet tā, mans bērns! — viņš aizsmakušā balsī sacīja.

—     Tāda ir ķīniešu paraža, — viņa klusu atbildēja.

Kellijs vēl mirkli paturēja viņas roku savējā, tad noglāstīja to un izgāja.

Maina Li izgāja uz balkona, un viņas skatiens ilgi klīda pār Čikāgas saules apspīdētajiem jumtiem un torņiem.

Brīdi vēlāk durvis tika atgrūstas, un Tonijs ieveda Mariju. Saudzīgi nosēdinājis sievieti krēslā, viņš turpināja to mierināt.

—     Mans nabaga mīļais bērns! — viņš sirsnīgi sacīja. — Atnes viņai glāzi vīna, Maina Li! Kur ir Anželo? Kur Kiki?

Maina Li klusēdama izgāja no istabas.

—     Nelieši! — Marija elsoja. — Viņi noslepkavojuši manu Konu!

—     Es sarīkošu viņam lepnas bēres, Marij! Es parādīšu Maikam un viņa bandai, kā jāizvada īsts draugs.

Divdesmit tūkstošus tas man izmaksās, bet naudai nav nozīmes!

—. Tev jāapsola man, Tonij, ka nelietis, kas viņu noslepkavoja, saņems pelnīto sodu!

—      Protams. Nākamajā telefona abonentu sarakstā vairs nebūs Maika Finija vārda!

Maina Li ienāca un atnesa vīnu. Marija vienā malkā izdzēra glāzi. Tonijs pasauca Anželo.

—     Parūpējies par nabaga Konu! — viņš tam sacīja. — Viņa bērēm jābūt tik greznām, kādas Čikāga vēl nav redzējusi. Nežēlo naudu! Rozes, lilijas, orhidejas — visu, kas vien pērkams…

Anželo atrāva skatienu no piezīmju grāmatiņas.

—     Man šķiet, mums vajadzētu ierīkot pašiem savu dārzniecību, — viņš piebilda.

—     Tūliņ pa telefonu pasūti no Filadelfijas sudraba zārku! — Tonijs turpināja. — Bet tam jābūt labākam par Šona zārku — daudz greznākam, daudz dārgākam!

—    Šonam bija eņģelis uz vāka. Vai tad var būt kaut kas vēl labāks par eņģeli? — Anželo šaubījās.

—     Protams, virseņģelis! — Tonijs atbildēja.

24

Tonijs ieveda bēdu sagrauzto Mariju viņas istabā. Anželo stāvēja durvīs un nolūkojās viņiem pakal.

Viņš nojauta, ka viss strauji tuvojas krīzei. Tonija izturēšanās pret viņu bija mainījusies tikai mazliet, bet gudrais itālis saprata, ka pārejai no Mainas Li uz Mariju sekos arī citas izšķirošas pārmaiņas.

Nama tuvumā viņu gaidīja jauns sporta auto ar spēcīgu motoru. Ar trešo liftu, par kuru policijai nebija ne jausmas, katrā laikā varēja sasniegt apakšējo stāvu, un kanāla malā šūpojās sacīkšu laiviņa. Anželo bija rūpīgi sagatavojies.

Verona zināja, ka šovakar jau gulēs zem balta palaga, ja viņam neizdosies aizsteigties priekšā Tonija nodomiem.

Anželo aizvēra durvis un piegāja pie Mainas Li, kas sēdēja pie sava izšuvuma.

—   Tonijs saka, ka Cicero galvenajā namā drīz notikšot dažas pārmaiņas. Viņš esot iecēlis tam jaunu vadītāju.

—    Taču ne mani? — viņa mierīgi jautāja.

—    Viņa paša dēl ceru, ka tā nebūsiet jūs.

—    Anželo, jūs taču nedomājat pretoties, ja viņš…

—     Es nedarīšu neko tādu, ko man vēlāk vajadzētu nožēlot.

Maina Li izbrīnā uzlūkoja viņu.

—     Vai jūs neieredzat Toniju?

Anželo pasmaidīja.

—    Protams, es viņu ieredzu. Tonijs ir krietns puisis. Bet viņš ir pieteicis karu Kellijam, un ar to nav viegli tikt galā!

—   Jūs šodien esat loti vaļsirdīgs pret mani, — Maina Li piebilda. — Ja Tonijs zinātu, ko jūs pateicāt…

Anželo lūpas atkal savilkās smaidā.

—    Viņš butu beigts, pirms vēl pagūtu izraut revolveri!

Maina Li pārsteigta viņu uzlūkoja.

—     Es nesaprotu jūs visus!

—      Tas ir veikals, Maina Li! Lieli tirgotāji necieš konkurenci. Tās apkarošanai viņi nežēlo nekādus līdzekļus. Mēs rīkojamies tāpat, tikai to, ko citi veic ar naudu, mēs sasniedzam ātrāk ar revolveri!

Perelli ienāca zālē, slaucīdams pieri kabatlakatiņa. Anželo uzmeta viņam kritisku skatienu.

—     Kā klājas mātei un bērnam? — viņš jautāja.

—     Nekļūsti rupjš! — Perelli atcirta. Viņš bija pārāk uztraukts, lai ievērotu pārmaiņu, kas pēkšņi bija notikusi Anželo attieksmē pret viņu.

—     Ko viņa tagad darīs? — Maina Li jautāja.

—     Viņa paliks šeit, — Tonijs īsi atbildēja.

—     Vai tad viņai nav neviena drauga?

—     Es esmu viņas draugs! — Tad viņš pievērsās Anželo. — Man jāparunā ar Mainu Li. Un parūpējieties, lai sešos viņas auto būtu durvju priekšā! — Kad Verona bija izgājis, viņš turpināja: — Šis puisis sāk kļūt pārāk rupjš. Atvērt pašiem savu dārzniecību!… Nu, vienā no tuvākajām dienām…

Viņš apsēdās uz dīvāna un pamāja, lai Maina Li nāk tuvāk.

—      Nāc šurp, mīlulīt! Man nupat kaut kas ienāca prātā. — Viņš saņēma ķīnietes roku, aplūkodams dārgakmeņus, kas mirdzēja viņas pirkstos. — Tie ir vērtīgi akmeņi, Maina Li, bet vajadzētu tiem izgatavot jaunus ietvarus. Es pazīstu kādu, kas lieliski prot šo darbu. Mēs tūliņ to nokārtosim!

Maina Li to jau bija gaidījusi. Viņa lēnām noņēma rotas un nolika uz galda.

—    Jaunā iekalumā tie izskatīsies brīnišķīgi! Līdz tam laikam, kad tu atkal pārbrauksi, šis darbs jau būs padarīts.

Maina Li izbrīnā uzlūkoja Perelli.

—     Kad es atkal pārbraukšu?…

Viņš rotas nevērīgi iebāza kabatā.

—     Jā, tev uz īsu laiciņu jāaizbrauc. Es esmu kļuvis nervozs, mani joprojām satrauc tas, ko tu stāstīji par Džimu. Es tevi loti mīlu, bet mums vajag mazliet laika, lai es varētu aizmirst, kā tu esi mani sāpinājusi!

Iestājās dziļš klusums. Maina Li ar savu neizdibināmo smaidu aplūkoja savas kailās rokas.

—     Kurp man jābrauc? — viņa beidzot jautāja.

Viņš saņēma tās rokas savējās.

—    To es tev tūliņ pateikšu. Tu taču labprāt palīdzēsi savam Tonijam, vai ne, mīlulīt? Pēdējā laikā man bijis daudz nepatikšanu Cicero. Lielākā nama vadītāja mani nekaunīgi apzagusi, tādēļ es viņu padzinu…

Viņš gaidīja, ka Maina Li sāks raudāt, bet viņa palika gluži mierīga.

—     Vai tu vēlies, lai es ieņemu šo vietu? — viņa jautāja.

—    Tikai uz īsu laiciņu, — viņš lūdza. — Tu esi laba organizatore, Maina Li, tu varētu tur visu savest kārtībā!

Tev būs liels, skaists dzīvoklis, daudz kalpotāju, draugi, pašai savs auto…

Viņa pakratīja galvu, un šī ietiepība Perelli izveda no pacietības.

—      Maina Li, es vienmēr esmu bijis ļoti labs pret tevi, — viņš skarbi teica. — Tādēļ arī tu būsi mīla un izdarīsi savam Tonijam šo mazo pakalpojumu!

Viņa vārdi skanēja noteikti un apņēmīgi. Apmierināts pats ar sevi, viņš smaidīdams piecēlās.

—     Un nu es tev kaut ko uzspēlēšu!

Maina Li pavadīja viņu līdz ērģelēm, bet tad atraisījās no viņa rokas.

—     Spēlē vien, Tonij! Man vēl jāuzraksta vēstule šuvējai.

—     Labi.

Tonijs apsēdās pie instrumenta un sāka klusu spēlēt, turpinādams sarunu:

—     Es samaksāšu visus tavus rēķinus. Noliec tos uz galda, lai Anželo var atrast. Es bieži apmeklēšu tevi, Maina Li, — varbūt ik dienas.

Maina Li neklausījās. Apsēdusies pie galda, viņa steidzīgi rakstīja.

Perelli domas atkal pievērsās Anželo.

—    Ierīkot pašiem savu dārzniecību? Tiešām, šis puisis kļūst par daudz iedomīgs. Vai zini, ko viņš vakar man teica?

Pēkšņi viņš sajuta Mainas Li roku uz sava pleca un strauji pacēla galvu. Viņas seja bija kļuvusi loti bāla.

—    Tu taču neesi slima? — viņš norūpējies jautāja.

Tas būtu nepatīkams sarežģījums.

—     Nē, nē…

—     Tu esi brīnišķīga meitene, Maina Li! — Tonijs glāstīja viņas roku. — Bet tu izskaties tik bāla!

—     Man sāp galva.

—    Atlaidies dīvānā un mazliet pagūli! Gan jau pāries. Tonijs redzēja, kā vina atguļas dīvānā, un no jauna

pievērsās ērģelēm.

—     Anželo kļūst pārdrošs. Tā tas vienmēr mēdz būt ar šiem mazajiem ļaudīm… Vai dzirdi, Maina Li?… Maina Li! Vai tu esi aizmigusi? Neaizmirsti, ka sešos auto būs klāt!

Viņš piecēlās un izstaipījās. Pēkšņi viņa skatiens krita uz papīra lapiņu, ko Maina Li bija nolikusi uz ērģelēm. Viņš to nevērīgi paņēma un sāka lasīt, bet tad šausmīgās izbailēs metās pie Mainas Li. Viņas seja bija kļuvusi pelnu pelēka.

—     Maina Li! Maina Li! — viņš izmisis sauca. Maina Li nekustēdamās gulēja dīvānā, zem kura jau

bija prāva asiņu peļķe. Asinis lēnām pilēja uz dārgās grīdsegas.

—     Maina Li, ko tu esi izdarījusi! — viņš iekliedzās. — Maina Li!…

Priekšistabā atskanēja Kellija balss, un mirkli vēlāk komisārs parādījās durvīs. No pirmā acu uzmetiena viņš saprata, kas noticis.

—     Mans Dievs!

Viņš ieraudzīja Perelli rokā dunci, ko tas nupat bija pacēlis no grīdas.

—     Nolieciet ieroci!

Nazis izkrita Tonijam no pirkstiem.

—     Nekustieties!

Kellija revolvera stobrs nenovērsās no Perelli sejas.

—     Nē, nē! Es taču neesmu to izdarījis! — Tonijs iekliedzās. — Es tiešām neesmu to darījis… Pašnāvība… Izlasiet taču šo vēstuli! Viņa pati to rakstīja…

Kellijs paņēma lapiņu un lēnām izlasīja nedaudzos vārdus:

"Dzīvo laimīgs, Tonij! Tas ir labāk nekā Cicero…

Tava Maina Li."

Kellijs uzlūkoja Toniju, tad uzvilka sērkociņu un sadedzināja vēstuli.

—    Divdesmit cilvēku jūs esat noslepkavojis un neesat par to saņēmis sodu, — viņš naida pilnā balsī sacīja. — Un nu jūs tiksiet pakārts par noziegumu, ko jūs neesat izdarījis! Tā tiešām būs likteņa ironija!

Šie vārdi atstāja uz Perelli tādu pašu iespaidu kā auksta duša, un acumirklī viņš atguva sajēgu. Pielēcis pie telefona, viņš pieprasīja savienojumu. Kellija cerības izgaisa, izdzirdot Toniju sarunājamies ar vienu no ievērojamākajiem advokātiem. Viņš zināja, ka tiesa galu galā tomēr attaisnos Perelli — pierādījumu trūkuma dēl. Šādi ļaudis vēl nebija likumam sasniedzami.

Uzmetis pēdējo skatienu Mainai Li, Kellijs klusēdams pagriezās, lai ietu. Domās iegrimis, viņš neredzēja Anželo, kas bija ienācis pa otrām durvīm un, mirkli pavēries Mainas Li smaidošajā sejā, atkal tikpat klusu nozudis.

Ar naidā savilktu seju Anželo tagad stāvēja aiz durvīm, pa nelielu spraugu vērodams zāli. Viņa skatiens klīda no Mainas Li, ko viņš mīlēja, pie Perelli, ko viņš ienīda.

—    Te nu jums bija, Kellij! — Tonijs gavilēdams iesaucās. — Mēs paši esam likums! Jūs gan esat loti veikls, tomēr ne tik veikls kā Tonijs Perelli! Es izstāstīju savam advokātam visu, kas šeit nupat norisinājās…

Anželo pavēra durvis mazliet plašāk un pārbaudīja atslēgu. Tā slēdza bez mazākā trokšņa. Nākamajā mirklī viņš izņēma no kabatas revolveri.

—     Klausieties, Kellij… — Tonijs iesāka.

Anželo divas reizes izšāva durvju spraugā. Tad viņš aizvēra durvis un, aizslēdzis tās, steidzās uz trešo liftu, kas viņu nogādāja drošībā.

Izdzirdējis šāvienus, Kellijs strauji atgriezās zālē. Iesteidzās arī Harigens, kas bija palicis priekšistabā. Komisārs uzmeta drūmu skatienu līķim, kas gulēja uz grīdsegas.

—     Paša likums viņu notiesājis! — Kellijs lēnām sacīja.

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS

Ceturtais mēris Pie 3 o/.olicm Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi viri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis i Hipodroma blēži I Nodevēju vārti » Šausmu eņģelis l Sidraba trīsstūris i Tetovētās rokas > Piektais dūzis i Parādnieks

Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaīna skandāls Kreica Kalps Spoku ieleja Bandītu karalis

SAGATAVOŠANĀ:

H Mantojuma alkas ii; Nenotveramais

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnicās, preses kioskos un Jauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7280728

III:

PIEDĀVĀ IZDEVNIECĪBA TAPALS

J

ass®*:.

KARTERA BRAUNA ROMĀNI PASTĀVĪGI SAISTĪJUŠI HOLIVUDAS UZMANĪBU,TIE BIEZI EKRANIZĒTI. ARĪ LASOT ŠĶIET, KA SKATĀMIES FILMU, KURĀ INTRIĢĒ ELEGANTA NEVĒRĪBA PRET IERASTĀM MORĀLES NORMĀM, LĒRUMS LĪKU UN TIKPAT DAUDZ DAILU DĀMU, KAS BEZ LIEKAS KAVĒŠANĀS NODODAS MĪLAS ROTAĻĀM. UN KĀDS DETEKTĪVS IR TIK NEATVAIRĀMS UN ČAKLS SEKSA LAUCIŅĀ, KA, ŠĶIET, MAIZES DARBU VIŅŠ VEIC STARP CITU — KĀ ROTAĻĀDAMIES! KĀRTERSBRAUNS — RAKSTNIEKS, KURU JAU PAZĪSTAM, PATEICOTIES IZDEVNIECĪBAI 1APALS".

"DĀMA", "PELĪTES MILJONS"

'CIETSIRDĪGĀ SALOME", "SANIKNOTĀS AMAZONES"

"SflNKSAS ACS", "BLONDĪNE"

KĀRTERS BRAUNS SĀK UZVARAS GĀJIENU LATVIJĀ!

Pirmo reizi Latvija franču rakstnieka

ŽORŽA SIMENONA RAKSTI

IZDEVNIECiBA

TAPALS

turpina Ž. Slmenona Rakstu Izdošanu. Pavisam Iecerēts laist klajā 15 sējumus cietos vākos, augstvērtīgā poligrāfiskā noformējumā. Mākslinieks Juris Utāns.

S1MEN0NS AR UN BEZ MEGRĒ

I. sējums

Pēteris Latvietis.Pitāru ģimene Manu draugu Iris noziegumi

2 .«■jums

Donadjē testaments

3.  sējums

45° ēnā.

Jaunkundzes no Konkarno

4.  sējums

Patiesība par Bebē Donžu Firnas birģermeistars

5.  sējumi

Nēģeru kvartāls

Trīs istabas Manhatunā

6.  sējums

Feršo vecākais

7.  sējums

Malu dzimtas liktenis Megrē un mironis

Drīzumā nāks klajā 8.sējums

Mēness dūriens Megrē atvaļinājuma

Saistošus brīžus SIMENONA varoņu sabiedrība!

j

JAUNA KABATAS FORMĀTU GRĀMATU SĒRIJA

PIRMĀ GRĀMATA— 'GATAVS MĪLĒTIES*… TAS IR DERĪGU PADOMU UN IEROSINĀJUMU APKOPOJUMS AR PRECIZĒJOŠU APAKŠVIRSRAKSTU 'MAZAIS SEKSA GUDRINIEKS". KATRĀ LAPPUSĒ IR KĀDS NOPIETNS, ĪSI NOFORMULĒTS PADOMS PAR MĪLĒŠANOS: GLĀSTIEM, POZĀM UN KĀDS DRASTISKS MĀRA PUTNIŅA ZĪMĒJUMS. JOSU IZDOMAS UN FANTĀZIJAS TRENĒŠANAI — ĪPAŠU KOKTEIĻU UN ĒDIENU RECEPTES, KĀ ARĪ TESTI.

IZDEVNIECĪBA

TAPALS

Content

Volless Edgars Bandītu karalis

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS