Volless Edgars

Biržas Krauklis

Edgars Volless

Biržas Krauklis

Romāns

I

192… gada vasarā kādam trenerim gadījās mazas domstarpības ar žokeju. Trešais šajā ķildā bija bukmeikers ar vairāk nekā apšaubāmu slavu. Strīda objekts bija ķēve Ektisa — Karaliskā medību kausa favorīte. Kā žokejs, tā treneris jau tika turēti aizdomās, tādēļ nevarēja atļauties nekādas pārdrošības.

Jautājums bija šāds: vai zirgu netālu no mērķa "nobremzēt" vai arī, kā ieteica žokejs, pirms sacīkstēm tam iedot nelielu porciju laudāna, tā novēršot jebkādu risku. Abi kungi nojauta nepatikšanas. Ja sacīkstēs zirgs tiks apturēts, ēna kritīs uz žokeju, turpretim, ja tiesnešiem radīsies aizdomas, ka dzīvnieks "saārstēts", trenerim droši vien nāksies diezgan steidzīgi šķirties no hipodroma.

Beidzot treneris uzvarēja. Netālu no mērķa Ektisai vajadzēja atpalikt. Bukmeikers, kas slēdza derības abām pusēm, saskaņā ar plānu zirga izredzes novērtēja diezgan zemu. No favorītiem tas pārgāja otrajos favorītos, no otrajiem — trešajos un beidzot noslīdēja līdz klasei 100:6.

— Es to nevaru saprast, — treneris kādu dienu teica īpašniekam. — Zirgs vēl nekad nav bijis labākā formā kā pašlaik, mister Braid.

Misters Braids domīgi sūca savu garo cigāru un cieši lūkojās uz mazo, izdēdējušo treneri. Braids bija patīkams, ļoti bagāts cilvēks ar stipri attīstītu atbildības izjūtu. Zirgu sportā, vismaz Anglijā, viņš bija svešs, un sacīkšu prieku nepazina. Hipodroma ievērojamākie ļaudis ziņkāri vēroja šo slaido kungu ar melniem, iesirmiem matiem, iegareno, bālo seju un klusībā nožēloja, ka tik lieliskas izredzes nonākušas trenera Lingforda un viņa negodīgā drauga, žokeja Džo Brilla, rokās.

Antonijs Braids nebūt neatstāja nožēlojama cilvēka iespaidu. Askotā viņam bija maza, grezna vasarnīca, kur tas pavadīja sacīkšu nedēlu, pilnīgi apmierināts ar savu vientulību. Bieži Braidu redzēja stāvam iesildīšanās laukumā ar garu cigāru mutē un domīgi lūkojamies tālumā. Viņš reti piedalījās derībās un tad arī vienīgi uz mazām summām; viņš nekad neielaidās sarunās ar savu treneri un neuzdeva jautājumus žokejam. Sacīkšu kņada viņu šķietami garlaikoja.

—    Var jau būt, — viņš norūca, kad treneris apklusa, — ka bukmeikeriem padomā kas cits.

—    Pareizi, ser. Viņi ieskata Denfordu Boju par neuzvaramu.

Misteram Lingfordam patiesībā bija žēl, ka viņš nedrīkst ļaut Ektisai uzvarēt. Ar to Lingfords botu varējis nopelnīt veselu bagātību, bet viņš bukmeikeram bija parādā kaudzi naudas un tādēļ nedrīkstēja rīkoties pret to.

Stundu pirms Karaliskā medību kausa izcīņas Antonijs Braids noveda savu treneri sāņus.

—    Mana zirga izredzes ir mazliet cēlušās, — viņš teica.

Misteram Lingfordam šis fakts nebija palicis nepamanīts.

—    Jā, ser, kāds uz viņu noslēdzis augstas derības.

Viņam nebija visai patīkami ap sirdi, jo šorīt bukmeikers bija pārmetis, ka viņš strādājot uz abām pusēm.

—   Jā, — Tonijs Braids atbildēja savā labskanīgajā balsī,

—     es biju tas, kas noslēdza visas šīs derības. Es ceru šodien iegūt trīsdesmit tūkstošus mārciņu.

—   Tiešām, ser? — treneris atvieglots uzelpoja. Viņš bija baidījies, ka derības slēdzis kāds no Brilla līdzzinātājiem un ka žokejs grib viņu piekrāpt. — Nu, savu naudu jūs nezaudēsit. Brills saka…

—    Ko Brills saka, tas mani neinteresē, — Braids nevērīgi atbildēja. — Viņš nejās — es uzaicināju citu žokeju no Francijas. Un tad, mister Lingford, es esmu mainījis ari treneri. Pirms pusstundas es savu zirgu uzticēju mistera Zenforda gādībai, un, ja vēlreiz redzēšu jūs sava zirga tuvumā, es par jums ziņošu sacīkšu vadībai. Vai drīkstu jums dot kādu padomu?

Pārsteigtajam trenerim atbilde aizķērās kaklā.

—      Manam padomam, — Antonijs Braids turpināja,

—    ir divas daļas. Pirmkārt, piedalieties derībās un lieciet uz Ektisu tik daudz, lai varētu bez rūpēm nodzīvot atlikušo mūžu, jo es neticu, ka jums vēl kādreiz gadīsies trenēt zirgus. Otrkārt, nekad nemēģiniet piekrāpt cilvēku, kas Johanesburgas biržā izpelnījies piešus. Visu labu!

Ektisa šajās sacensībās ieguva pirmo vietu, un tās īpašnieks uzvarēja derībās, ar to gūdams lielu ievērību. Palama, ko viņam reiz bija devis kāds skaudīgs konkurents, tagad kļuva zināma plašai sabiedrībai, un aiz muguras Braidu biežāk saukāja par Biržas Kraukli nekā viņa īstajā vārdā. Šo palamu viņam reiz bija metis acīs Arons Troskijs, kuru Braids bija iegāzis par vairāk nekā piecdesmit tūkstošiem mārciņu. Šis pats Troskijs reiz bija gribējis Toniju iegāzt par daudz lielāku summu, bet tagad viņš, kā likās, par to jau bija aizmirsis.

—    Visi jūs saukā par Biržas Kraukli, — Arons drebēdams bija iesaucies, stāvēdams Braida Sitijas birojā, — un tas jūs tiešām arī esat!

—    Lūdzu, aizveriet durvis no ārpuses! — Braids viņu laipni uzaicināja.

Kāds Fēlikss Fenervijs, kurš nebija sapratis misteram Troskijam doto mācību, reiz ieradās pie Biržas Kraukļa ar kādu platīna projektu. To viņam nevajadzēja darīt. Pārbaudījis plānus un izskatījis ekspertu aizplīvurotos ziņojumus, Antonijs uzaicināja misteru Fenerviju brokastīs. Ari Antonijam bija kādas platīna atradnes nelielā zemes strēmelē Ziemelrodēzijā. Kādēļ gan viņi, tā laipnais Tonijs ierosināja, nevarētu apvienot abus šos projektus un kopīgi izmantot abas atradnes, dibinot firmu "Apvienotais platīna trests"? Fenervijs tūlīt dedzīgi atbalstīja šo ideju. Otrā dienā viņš noskaitīja savu dalu — divdesmit trīs tūkstošus mārciņu iemaksas —, arvien vēl būdams pārliecībā, ka noslēdzis lielisku darījumu.

Antonijs Braids, kura bagātības lielumu zināja vienīgi viņa baņķieris, tāds bija līdz pat tam ritam, kad viņš apmeklēja kādu cilvēku, kas viņam parādīja durvis, — cilvēku, kurš Antoniju labprāt bija ieredzējis, bet kurš viņa klātbūtnē zaudēja pašsavaldīšanos. Vai Tonijs Braids cienīja lordu Frenšemu vai ne — tas nav svarīgi. Braidu tik loti interesēja kāds cits no šīs ģimenes, ka viņš nepievērsa uzmanību ne lorda Frenšema aizdomām, ne mistera Džūliana Rīfa naidam.

—   Misters Antonijs Braids, milord, — sulainis pieteica.

Lords Frenšems nemierīgi sagrozījās savā krēslā aiz

rakstāmgalda, iecirta pirkstus plānajos, sirmajos matos un īgni sarauca pieri.

—   Hm… — viņš norūca, bet tad, nervozi sakustēdamies, piebilda: — Ielaidiet vinu, Čārlz!

Astotais lords Frenšems bija plecīgs, nevīžīgi ģērbies cilvēks ar asu, neskūtu seju, lielām rokām un rupju balsi. Viņš bija stūrgalvīgs un godīgs vīrs, kas sācis darboties biržā, cerēdams tur atgūt savu zudušo bagātību.

Kad sulainis bija izgājis, Frenšems atvēra vienu no galda atvilktnēm un izņēma no tās kādu mapi ar dokumentiem, kurus sāka citu pēc cita aplūkot. Tomēr viņa domas bija tālu no "Lulangas naftas sindikāta". Viņš pārdomāja izšķirošo un iznīcinošo atbildi uz priekšlikumu, ko tam tūlīt izteiks.

—    Misters Antonijs Braids, milord.

Cilvēks, kas sekoja sulainim bibliotēkā, savā ziņā bija pati pilnība. No žilbinošās apkaklītes līdz mirdzošo kurpju papēžiem tas bija pirmklasīga drēbnieka un priekšzīmīga sulaiņa meistardarbs. Kalsnums vērta viņa augumu loti slaiku. Melnie svārki bija nevainojami. Pelēko vesti rotāja oniksa pogas. Vienīgās greznumlietas bija pērle modernajā kaklasaitē un tieva platīna pulksteņķēdīte. Baltajās rokās, kurās viņš turēja cimdus un cilindru, nebija neviena gredzena. Misters Antonijs Braids bija četrdesmit gadus vecs un turējās taisni kā svece. Viņa mati vēl bija gandrīz pavisam melni un spilgti izcēla viņa iegareno, patīkamo seju. Ienācis viņš palika stāvam un klusēdams lūkojās namatēvā, kamēr sulainis nebija izgājis no istabas.

—      Nu, — Frenšems beidzot nepacietīgi iesaucās. — sēstieties, Braid, sēstieties taču! Vai varbūt jums bail apsēsties?

Braids rūpīgi nolika platmali un spieķi, pavilka uz augšu bikšu staras un apsēdās.

—       Jauks rīts, — Braids iesāka dziļā, patīkamā balsī, un viņa lūpās rotājās neatvairāms smaids. — Kā klājas jums, lord Frenšem,… un lēdijai Urzulai?

Lords Frenšems nebija tādā noskaņojumā, lai tērzētu par laiku vai savu meitu.

—     Es saņēmu jūsu vēstuli, — viņš skarbi teica, — un atklāti sakot, ieskatu to par… nu…

—     Par nekaunību, — Braids, noslēpumaini smaidot, papildināja.

—    Loti pareizi, — Frenšems steidzīgi piekrita, — ja ne vēl ļaunāk. Savā vēstulē jūs iedrošināties klaji apgalvot, ka Džūlians Rifs, kas ir ne vien mans krustdēls, bet ari līdzdirektors, nositot cenu Lulangas naftas akcijām, citiem vārdiem sakot, pūloties mani izputināt. Man jāsaka, Braid, es biju loti pārsteigts, ka jūs esat uzdrošinājies rakstiski izteikt tik smagu apvainojumu. Protams, es Rifam nerādīšu jūsu vēstuli, jo citādi…

Braida tumšās acis uzliesmoja.

—    Kādēļ jūs negribat viņam to rādīt? — Tonijs mierīgi jautāja. — Es nemaz nebīstos no apsūdzības par apmelošanu. Man ir apmēram seši simti tūkstoši mārciņu — varbūt ari mazliet vairāk; neviena tiesa vēl nav piespriedusi tik lielu sāpju naudu, tā ka arī pēc šiem izdevumiem man atliktu pietiekoši daudz līdzekļu dzīvei.

Frenšems drūmi nolūkojās viņā.

—    Tas var gan būt, — lords atbildēja, — bet tas nav tāds atklātības veids, kādu es vēlētos. Es runāšu ar jums pilnīgi atklāti, Braid. Kāds nosit cenu akcijām, to kurss krīt ar katru dienu, un šis kāds esat jūs! Lūdzu, ļaujiet man pabeigt! Jums ir zināma slava — kāda palama…

—   Biržas Krauklis, — Braids viņu pārtrauca. — Es esmu lepns par to. Skauģi mani tā dēvē tādēļ, ka nevar man neko padarīt. Un mans mīļais draugs Rīfs — Dievs to redz — ir pielicis visas pūles, lai mani izputinātu!

—     Jūs esat sacīkšu zirgu īpašnieks ar diezgan apšaubāmu slavu…

Atkal Antonijs viņu pārtrauca:

—    Sakiet jau labāk — sliktu, ja tas jums sagādā prieku. Tas gan nav tiesa, bet padara jums šo lietu vieglāku, mans mīļais Frenšem. Tātad sakiet vien mierīgi: ar sliktu slavu. Vai varbūt jums pārmaiņas pčc labāk patiktu: tumšu slavu?

Lords Frenšems nervozi sakustējās.

—    Varbūt jūs esat labāks nekā jūsu slava, bet tāda nu tā jums ir. Ļaudis jūs vairāk pazīst kā Biržas Kraukli, nevis kā Toniju Braidu. Tādēļ jūs tiešām nevarat prasīt, lai jums ticu, ka mans labākais draugs gribētu mani izpostīt un krāptu mani un sabiedrību.

Biržas Krauklis smaidīdams izņēma no kabatas zelta etviju un, ar skatienu palūdzis atļauju, aizsmēķēja cigareti, rūpīgi nolikdams sērkociņu pelnu traukā.

—    Vai jums nešķiet, ka no manas puses būtu mazliet neprātīgi apvainot jūsu draugu, ja es pats būtu tas, kas nosit jūsu akciju cenu? Vai tiešām jūs tik zemu vērtējat manu inteliģenci?…

Šajā mirklī atvērās durvis, un istabā ienāca kāds kungs ar dāmu. Ieraugot jauno meiteni, elegantais misters Braids piecēlās. Gaišmatainās Urzulas Frenšemas neparastais skaistums aizrāva viņam elpu ikreiz, kad viņš to ieraudzīja. Meitene pienāca klāt un, priecīgi pārsteigta, sniedza roku.

—      Tonij, jūs esat ļauns cilvēks! — viņa iesaucās. — Jau vairākus mēnešus jūs neesat pie mums redzēts!

Tēva nepatikā saviebto seju viņa nevarēja redzēt, tomēr ievēroja, ka jauneklis, kas viņu pavada, vairs nesmaida.

—     Es nenācu tādēļ, ka neviens mani neaicināja, — Braids atbildēja, jautri iesmiedamies. — Neviens mani nemīl, Urzula, esmu izstumts no visas plašās pasaules…

—    Nerunājiet muļķības! — Frenšems vinu pārtrauca.

Misters Rifs bija atguvies no pārsteiguma, ko tam bija

sagādājusi negaidītā tikšanās ar ienīsto cilvēku, un atkal smaidīja. Viņš smaidīja vienmēr, šis cilvēks ar sarkano seju, biezajiem, sarkanbrūnajiem matiem un skaistajiem, baltajiem zobiem. Rīfam bija trīsdesmit gadu, taču viņš izskatījās daudz jaunāks.

—     Blēņas, Braid, — viņš piebilda. — Jūs pārāk briesmīgi žēlojat pats sevi. Lai cik melni mati un slaids augums nebūtu tādiem piekto gadu desmitu sasniegušiem zēniem kā jūs, tomēr no katras jūsu vīles dveš bēdas un izmisums. Es taču vairākkārt esmu aicinājis jūs viesībās, bet jūs sēžat savos mūros un neesat izkustināms.

Braids palika tikpat mierīgs, kā bijis.

—   Jūsu viesības mani garlaiko, — viņš nevērīgi atbildēja. — Savā trīsdesmit devītajā dzimšanas dienā es uz visiem laikiem no tām atsacījos. Tas bija pagājušajā gadā. Un, atklāti sakot, arī jūsu draudzenes man nepatīk. Tad jau es drīzāk atzīstu baleta meitenes.Tās vismaz neizliekas, ka viņas būtu kas cits.

Džūlians ,Rīfs iesmējās, tomēr ne visai sirsnīgi.

—   Neķildojieties! — Urzula viņus apsauca. — Tētiņ, uzaicini taču Toniju brokastīs! Un jūs, Tonij, uzvedieties rātni!

Lords Frenšems acīmredzot jutās loti neomulīgi.

—    Es nevaru Braidu aicināt, jo brokastošu savā klubā, — viņš izvairījās. — Un tad, mīlā Urzula…

Lords Frenšems apklusa.

—   Ā, jums ir darīšanas! Vēl tikai — tētiņ, tu atkal neesi noskuvies!

Viņa pamāja Tonijam ar galvu un izgāja no istabas.

Misters Džūlians Rīfs lūkojās te vienā, te otrā.

—    Vai es traucēju? — viņš jautāja.

Braids pasteidzās atbildēt:

—     Nē. Mūsu saruna attiecas tieši uz jums. Parādiet viņam vēstuli, ko es jums rakstīju, Frenšem!

—    Man nenāk ne prātā to darīt, — Frenšems izvairījās.

—     Es jums jau teicu…

—   Ka nevēlaties skandālu, — Braids mierīgi papildināja.

—     Un es jums apgalvoju: nekāda skandāla nebūs.

Viņš lēnām piegāja pie galda un turpināja, uzsvērdams katru vārdu:

—     Vēl pirms sešiem mēnešiem mēs bijām vislabākie draugi. Man šķita, ka esmu jums dažu labu reizi izlīdzējis, jo biržā saprotu vairāk par jums. To es saku, ne sevi slavēdams, ne arī jums pārmezdams. Jūs atvērāt man sava nama durvis un ļāvāt tuvoties Urzulai, bet tad pēkšņi atrakstījāt vēstuli, kurā atteicāties turpmāk mani pieņemt un aizliedzāt man izrādīt jebkādu uzmanību jūsu meitai. Šorīt jūs it kā nejauši esot dabūjis zināt, ka Sitijas skauģi un hipodroma avantūristi dēvē mani par Biržas Kraukli — fakts, kuru jūs zināt jau daudzus gadus! Jūs man pārmetat, ka es nositot cenu jūsu akcijām, jo pārdodot tās, jums nezinot. Es noliedzu šo apvainojumu ar kategorisku apgalvojumu, ka cilvēks, kurš pārdod Lulangas akcijas un tādējādi ved jūs pretī bezdibenim, ir jūsu krustdēls misters Džūlians Rīfs, kas kaut kāda, acīmredzot visaugstākā mērā egoistiska, iemesla dēļ jau trīs nedējas nepārtraukti laiž tirgū Lulangas akcijas.

Džūliana Rīfa seja pēkšņi dusmās pārvērtās. Viņš satvēra Braidu aiz pleca un nikni sapurināja.

—    Jūs esat nolādēts melis! — viņš šņāca.

Nākamajā mirkli Rifs jau gulēja uz grīdas. Krītot viņš bija norāvis sev līdzi krēslu.

—     Mierā, Braid! — Frenšems iesaucās, pietrūkdamies kājās un nostādamies starp abiem pretiniekiem. — Tagad jūs varat iet.

Braids paņēma platmali un rūpīgi nogludināja tās malu. Viņa lūpās rotājās viegls smaids.

—    Man jālūdz jums piedošana, Frenšem, — viņš sacīja, — bet neviens cilvēks vēl nav nesodīts nosaucis mani par meli. Jā, vēl kas: cik zinu, tad misters Rifs pārvalda jūsu meitas īpašumus. Es ieteiktu jums likt kādam no saviem grāmatvežiem pārbaudīt šo īpašumu stāvokli. Pat dzeltenie dimanti maksā naudu.

Bez steigas Braids paņēma no galdiņa cimdus un spieķi. Rifs pa to laiku jau bija piecēlies kājās un, berzēdams sasisto žokli, lūkojās Braidā ar nāvīgu naidu. Tomēr viņš neiedrošinājās tam uzbrukt.

2

Pēc Tonija Braida aiziešanas istabā iestājās ilgs, nospiedošs klusums. Frenšems stāvēja pie galda un izklaidīgi darbojās ar papīrnazi. Viņa apstākli nebūt nebija spīdoši. Darbība Sitijā bija viņa izmisuma solis. Viņam gan piedāvāja prezidenta posteņus dažādās sabiedrībās, un sākumā viņš tos vienmēr bija arī pieņēmis, bet rūgtie piedzīvojumi Frenšemu bija darījuši rūpīgāku izvēlē, un tagad viņš bija kļuvis daudz uzmanīgāks pret visiem vilinošajiem solījumiem.

"Lulangas naftas sindikāts" bija lorda Frenšema vājība. Viņš bija ieķīlājis visus savus īpašumus, lai varētu iepirkt vairāk šīs sabiedrības akciju, un ne par ko negribēja no tām šķirties. Viņš nešaubīgi ticēja šiem papīriem, bet vēl vairāk paļāvās uz savu gudro krustdēlu, kurš jau vairākus gadus darbojās biržā.

Džūlians Rīfs bija iesācis bez jebkādiem līdzekļiem, bet nu jau tika uzskatīts par finansistu ar stabilu stāvokli, un tieši viņa panākumi bija tā vadzvaigzne, kas lordu Frenšemu ievīla biržas nedrošajos ūdeņos. Pēc Džūliana padoma viņš arī bija nopircis Lulangas akcijas un pieņēmis šīs sabiedrības uzraudzības padomes priekšsēdētāja vietu. Kad kāda krustmāte Urzulai atstāja sešdesmit tūkstošu mārciņu lielu mantojumu, Džūlians bija pratis lordu pierunāt nodot šī kapitāla pārvaldīšanu viņam. Šo naudu Rīfs bija ieguldījis izdevīgi: akcijas, ko viņš sākumā nopirka, bija bijušas skaidrs zelts.

—    Ko viņš domāja, runādams par dzeltenajiem dimantiem? — lords Frenšems beidzot pārtrauca nepatīkamo klusumu.

—  Ak tā! — Džūlians iesmējās. — Tas nelietis ir atklājis manu kaislību. Es esmu traks uz dimantiem, bet diemžēl mani līdzekļi nav tik lieli, lai tos pirktu. Tādēļ es apmierinos ar plankumainiem akmeņiem, sevišķi dzeltenajiem, kas ir desmitreiz lētāki par tīrajiem.

Frenšemam pēkšņi iešāvās prātā, ka viņš krustdēlam nav izrādījis līdzjūtību.

—    Ak, ko nu, man jau nemaz nesāpēja! — Džūlians noraidoši iesaucās, berzēdams smeldzošo vaigu. — Sitiens tikai nāca pārāk negaidīti, un es nebiju uz to sagatavojies. Protams, es taču šajā namā nevarēju viņam atbildēt ar to pašu.

—     Viņš savu kāju šeit spēra pēdējo reizi, — Frenšems apgalvoja, drūmu skatienu lūkodamies durvis, pa kurām tobrīd ienāca Urzula.

—   Piedodiet, ka traucēju… bet kur tad Antonijs! — vina izbrīnā palūkojās apkārt.

Lords Frenšems ieklepojās.

—     Braids aizgāja un nekad vairs nespers kāju manā namā. Viņš bez kāda iemesla rupji uzbruka Džūlianam. Nedzirdēta bezkaunība!

Urzula pārsteigta uzlūkoja tēvu.

—    Viņš sita Džūlianam? Par ko?

—    Es pats biju vainīgs, — Džūlians pasteidzās atbildēt. — Es nosaucu viņu par meli. Pēc goda kodeksa tas ir nāves grēks. Viņa vietā es būtu rīkojies tāpat.

Šī atbilde jauno sievieti apbēdināja un samulsināja.

—    Man loti žēl… Tonijs man patīk. Tēvs, vai tu tiešām viņam aizliedzi mūs apmeklēt?

—    Protams, — Frenšems īsi atbildēja.

Urzula pievērsās Džūlianam un gribēja kaut ko teikt, bet tad klusēdama izgāja no istabas.

Rīfs nolūkojās viņai pakal.

—    Neizprotami, — viņš norūca.

—     Kas tad? — Frenšems pavērās krustdēlā. — Šajā draudzībā nav nekā neizprotama. Es loti labi varu iedomāties, kādu iespaidu šis cilvēks spēj atstāt uz jūtīgu meiteni.

Džūlians pamāja ar galvu.

—   Urzula ir loti jūtīga meitene, — viņš domīgi piebilda.

Kaiil kas viņa balsī lika Frenšemam satrūkties.

—    Tu taču nedomā, ka viņš būtu sagrozījis meitenei galvu vai… Muļķības!

Džūlians nejuta drošu pamatu zem kājām, tomēr turpināja šo tematu, lai novērstu vēl lielākas briesmas, kas viņam šobrīd draudēja.

—    Es negribu apgalvot, ka Braids būtu sagrozījis viņai galvu vai atzinies mīlestībā. Mūsdienās to vairs nemēdz darīt. Tagad pietiek ar savstarpēju saprašanos, lai dotos laulībā. Man šķiet, ka bija pats pēdējais laiks parādīt viņam durvis.

Rīfs paņēma platmali.

—   Nu man jāsteidzas uz biroju. Mans misters Gvelders ir bargs kā vergturis.

—    Kur tu esi atradis šo holandieti?

—   Iepazinos ar viņu pirms divpadsmit gadiem Leidenē, — Džūlians paskaidroja. — Es studēju turienes universitātē ķīmiju, un viņš bija viens no jaunākajiem profesoriem. Ārkārtīgi gudrs puisis.

Lords Frenšems domīgi braucīja zodu.

—     Ķīmiķis? Ko tad viņš saprot no finansu lietām? Nesaprotu, kādēļ tu viņu turi savā birojā un vēl uztici tik atbildīgu vietu.

—   Tieši tādēļ, ka viņš šo to saprot no ķīmijas, — Rīfs smaidīdams atbildēja. — Man bieži vien tiek piedāvāti vistrakākie projekti par raktuvju izmantošanu, un šajos gadījumos man loti noder viņa zināšānas ģeoloģijā.

Džūlians jau bija pie durvīm, kad Frenšems to vēlreiz aizturēja.

—   Acumirkli, Džūlian! Tik loti taču tev nav jāsteidzas. Protams, es nepievēršu uzmanību tam, ko šis cilvēks te muldēja par Urzulas naudu. Bet… tur taču viss ir kārtībā, ko? Es nesen pārlūkoju papīru sarakstu — tie šķiet diezgan labi un droši.

Džūliana lūpas savilkās aizskartas nevainības izteiksmē.

—    Cik zinu, tad Urzula kārtīgi saņem savas pusgada dividendes, — viņš ironizēja. — Bet, protams, ja tu gribi pieņemt Biržas Kraukļa padomu, tad sūti vien savu grāmatvedi pie manis, mīļo krusttēv, un liec viņam paņemt papīrus vai arī ieliec tos savā bankā…

—    Nerunā muļķības! — Frenšems viņu strauji pārtrauca.

—    Neviens taču nesaka, ka tu nevarētu pārvaldīt Urzulas naudu tikpat labi kā jebkura banka. Tu taču vēl neesi izmainījis nevienu no tiem papīriem, vai ne?

—    Protams, esmu izmainījis, — Džūlians bez apdomāšanās atbildēja. — Ja redzu, ka kāda akcija kļūst šaubīga, es to tūlīt pārdodu un tās vietā nopērku citu. Pēdējā gadā es Urzulas kapitāla dēl esmu vairāk lauzījis galvu nekā pats par savām darīšanām. Tu taču atceries…

—    Zinu jau zinu! — Frenšems nelāva viņam turpināt.

—    Man nenāk ne prātā šaubīties par tavām spējām. Tikai… redzi, Džūlian, es esmu nabadzīgs cilvēks, turklāt ne visai uzmanīgs, bet par Urzulas nākotni es nedrīkstu nerūpēties.

Ceļā uz savu biroju Džūlians Rīfs pārdomāja, kas gan notiktu, ja krusttēvs būtu pieņēmis viņa padomu un nodevis Urzulas akcijas kāda saprātīga baņķiera rokās. Jo šīs akcijas, kuru vērtība reiz bija sešdesmit tūkstoši mārciņu, jau sen vairs nebija skaidrs zelts.

3

Urzulai Frenšemai piederēja mazs auto. Tā kā lorda Frenšema vasarnīca atradās Hemstrītā, tad viņa varēja izbraukt no Londonas, kad vien gribēja. Urzula zināja Tonija ieražas. Viņš bija kaislīgs kājāmgājējs un jau bija ticis līdz Ficdžona avēnijas vidum, kad viņu panāca Urzulas divvietīgā mašīna.

—     Kāpiet iekšā, īgņa! — viņa tam nopietni uzsauca.

—       Es esmu jebkas, — Antonijs atbildēja, nosēzdamies viņai līdzās, — bet īgņa es neesmu. Vai tas neizskatīsies mazliet komiski — sēdēt sporta automobilī ar cilindru galvā?

—     Jūs varat izlikties par privātārstu, — Urzula bez vilcināšanās sacīja. — Bet tiešām, Tonij, jūs mani ļoti aizkaitinājāt. Tēvs ir pavisam nikns uz jums. Nabaga Džfllians!

—    Man ļoti neērti, — Braids atzinās. — Vecie Dienvidāfrikas netikumi vēl arvien mīt manī.

—    Jā, jūs esat mežonis, — meitene rājās. — Kas īsti noticis, Tonij? Ar ko tad jūs visus tik loti esat sarūgtinājis? Vai tas notika manas naudas dēl?

Braids iztrūcies uzlūkoja meiteni.

—    Vai to viņi jums pateica? — viņš jautāja.

Urzula pakratīja galvu.

—     Nē, es pati uzminēju, — viņa mierīgi paskaidroja. — Arī man šī lieta sagādā raizes, Tonij, taču ne manis, bet tēva dēl. Ja ar manu naudu kas notiktu, tēvs to nepārciestu. Neaizmirstiet, ka viņš visu mūžu cīnījies ar trūkumu. Tituls tam nedeva neko vairāk kā vienīgi vecu lauku namu, kas līdz skurstenim apkrauts ar hipotēku parādiem. Īstenībā taču tēvs neko nesaprot no veikaliem.

—    Un Džūlians? — Braids jautāja, lūkodamies taisni uz priekšu.

Urzula mirkli vilcinājās.

—     Par Džūlianu es neesmu skaidrībā, kaut patiesībā man vajadzētu pilnīgi pazīt to cilvēku, kam jākļūst par manu vīru.

Tonijs iepleta acis.

—     Lūdzu, pieturiet — man kļuva nelabi! — viņš ar rūgtu ironiju iesaucās. — Kam pieder šī ideja — Džūlianam?

—   Tēvam. — Urzula drūmi lūkojās uz priekšu. — Tonij, vai jūs domājat, ka Džūlians ir krietns finansists? Es tam neticu.

—    Kādēļ? — Braids jautāja.

Viņš bija pārliecināts, ka tikai loti šauras Sitijas aprindas zina Džūliana Rīfa mazos noslēpumus.

—    Ak, tas tikai tāds nieks — viņš pārdevis manas akcijas… Blūbergas akcijas. Vai jūs tādas zināt?

Braids pamāja ar galvu.

—    Loti droša sabiedrība; maksā augstas dividendes… Pie velna — kādēļ viņš tās pārdevis?!

Urzula paraustīja plecus.

—     Es neesmu viņam jautājusi. Vakar es kādā ballē satiku seru Džordžu Kreiteru, kurš vada Blūbergas sabiedrību, un viņš solījās nopietni runāt ar manu tēvu par šo akciju pārdošanu. Kā liekas, viņš zina kādu noslēpumu.

—    Akciju pārdošana nav nekāds noslēpums, mīlā, — Tonijs smaidīdams pamācīja, bet tūlīt atkal kļuva nopietns. — Varbūt Džūlians to vietā nopircis labākas, — viņš piebilda, pats kaunēdamies par savu liekulību, jo labi zināja, ka tirgū nebija atrodams nekas labāks par drošajām Blūbergas akcijām.

Viņi bija sasnieguši Rouda avēnijas galu un pašreiz gribēja iegriezties parkā, kad kāds loti garš vīrs, kas stāvēja, atspiedies pret laternas stabu, gausi pacēla roku un it kā ar lielām pūlēm pielika to pie platmales.

—     Vai gribat ar viņu runāt? — Urzula jautāja, kad Tonijs pagriezās pret svešo.

—   Jā, es gribētu jūs iepazīstināt ar šo kungu, — Braids atbildēja, — ja vien jums nav iebildumu pret Skotlendjarda detektīviem.

Viņa apturēja mašīnu.

—    Noteikti ne! Ar lielāko prieku, Tonij!

Garais vīrs viņiem tuvojās tik gurdiem soļiem, ka Urzula gluži fiziski sajuta viņa garlaikotību.

—    Kriminālinspektor Elk, atļaujiet jūs iepazīstināt ar lēdiju Urzulu FrenšemuL.

Tātad tas bija lielais Elks! Pat Urzula jau bija dzirdējusi par šo dīvaino cilvēku. Tas gan nebija nekāds brīnums, jo gandrīz visās sensacionālajās prāvās, par kurām viņa bija lasījusi, bija minēts ari Elks,

—   Ļoti patīkami, lēdij Urzula, — Elks sacīja, sniegdams meitenei savu lielo, neveiklo roku. — Muižniecība pēdējā laikā kļuvusi par manu vājību. Pagājušajā nedēļā es saņēmu ciet kādu baronu, kurš bija pārdevis svešas mēbeles.

Detektīvs domīgi uzlūkoja Toniju.

—   Dievs zina, cik ilgi jau manās rokās nav kritis neviens miljonārs, mister Braid. Un pēc visa tā, ko esmu dzirdējis par dažādām mahinācijām un gājieniem… — Elks ilgu pilnām acīm vērās savā varbūtējā upurī. Tad viņš tieši pārgāja uz savu iemīļoto tematu. — Visu noziegumu cēlonis ir izglītība. Tikai tādēļ, ka bērnu galvas tiek piebāztas ar visādiem niekiem par Vilhelmu Iekarotāju, 1066. gadu un tamlīdzīgām muļķībām, pildās mūsu cietumi. Ja cilvēki neprastu rakstīt, nebūtu viltotu parakstu. Ja tie neprastu lasīt, nebūtu viltotas naudas. Piemēram, kam gan der ģeogrāfija, jaunkundz? Tā tikai pamāca rūdītu slepkavu, kurp doties, ja nākas bēgt. Es neesmu redzējis nevienu izglītotu kārtībnieku, kas būtu palicis savā dienestā ilgāk par trim gadiem. — Viņš skumji papurināja galvu. — Kas uzvarēs Stjuarta sacīkstēs, mister Braid? Es nekad neielaižos derībās, ja iepriekš nezinu iznākumu. Derības un kāršu spēle ir pirmais solis uz karātavām. Pagājušajā nedēļā es liku četras mārciņas uz vienu ādaini Ņūmārketā. To man ieteica kāds noziedznieks, ar kuru mēs bijām labi draugi. Bet es zaudēju. Ja nu man kādreiz gadīsies to nelieti dabūt savos nagos, gan tad parūpēšos, lai viņu iesēdina vismaz uz desmit gadiem!

Vienīgi nebēdnīgais mirdzums Elka pelēkajās, labsirdīgajās acīs liecināja, ka inspektors joko.

Tonijs ar detektīvu bija iepazinies Johannesburgā, kur Elks bija ieradies kāda ļaunprātīga bankrota lietā. Vēlāk viņi bieži bija tikušies Londonā. Braidam patika šis gausais vīrs, kurš mūžīgi uzbruka izglītībai. Viņš cienīja Elku tā īpašo spēju dēl — detektīvs bija visveiklākais zagļu mednieks visā Londonā. Un, kaut arī šīs Elka spējas Braidam vēl nebija nācies izmantot, inspektora sabiedrība tomēr bija palīdzējusi īsināt dažu labu vakaru viņa Askotas vasarnīcā.

—    Vai jūs pašreiz esat noziedznieku medībās, inspektor? — Urzula jautāja, valdīdama smieklus. Viņa baidījās apvainot šo jocīgo cilvēku.

Detektīvs pakratīja galvu.

—   Šeit, Sent Džonvudā nav neviena noziedznieka, jaunkundz… milēdij… es tiešām nezinu, kā lai jūs dēvē?!

—     Pietiks ar jaunkundzi, — Urzula pasmaidīja.

Elks pamāja ar galvu.

—    Ja jau karalieni var saukt par "madame", tad citām sievietēm tiešām pietiek ar jaunkundzes titulu, — viņš piekrita. — Nē, jaunkundz, es neesmu noziedznieku medībās. Es meklēju savu dzīvokļa kaimiņu, kaut tas nemaz neietilpst manos pienākumos, bet drīzāk būtu aktīva un inteliģenta kārtībnieka darbs.

—    Vai viņš ko nozadzis? — Urzula ieinteresēta jautāja.

Elks pakratīja galvu.

—     Nē, jaunkundz, viņš neko nav nozadzis. Viņš tikai atjāvis iekļūt savā mutē kādam ienaidniekam, kas laupa viņa prātu, kā sacīts lūgšanu grāmatā. Viņš ir gudrs cilvēks, kad ir skaidrā, bet piedzēries kļūst pārāk pļāpīgs. Droši vien viņš tagad gul uz sola kaut kur kanāla malā, ja ne pašā kanālā. Kad viņš nav dzēris, tad ir patīkami un pamācoši klausīties viņa stāstos par Āfrikas faunu un floru. Bet, pilnā būdams, viņš vienmēr sāk muldēt par Lulangas laukiem un izsīkušiem naftas avotiem — vārdu sakot, tad ar viņu ir tīrās mokas.

Pēkšņi Elks pamanīja Tonija acis, kas stīvi lūkojās viņā, it kā būtu ieraudzījušas spoku.

4

Visnoslēpumainākais inspektorā Elka dzīvē bija viņa daudzie īrnieki, kas te parādījās viņa namā, te atkal pazuda. Zagli, paklīduši muižnieki, naudas viltotāji, reiz pat kāds slepkava — tie visi atrada pajumti detektīva dzīvoklī. Tagad Braids pārsteigts klausījās, ka Elka namā patvērumu atradis arī kāds dzērājs, kas, likās, visai sīki pārzina Lulangas apstākļus. Un tieši šobrīd nekas tik loti nenodarbināja Tonija prātu kā Lulangas naftas avoti.

Urzulai Frenšemai nebija nekādas intereses par šī jautājuma lietpratēju. Viņu vairāk saistīja slaikais vīrs ar krunkaino seju un jautro mirdzumu acīs.

—    Lāga zēns šis Kolberns, — Elks turpināja. — Viņā nav nekā brutāla. Viņš smēķē cigārus, par kādiem nebūtu jākaunas nevienam džentlmenim. Viņam ir arī mazliet naudas — un būs vēl daudz vairāk, kad šīs akcijas sāks celties.

Viņš smaidīdams uzlūkoja Toniju.

—   Es jau sen gribēju par tām runāt ar jums. Jūs, Sitijas kungi, dažreiz varat dot gluži prātīgu mājienu. Un es tikpat labprāt pelnu naudu ar akcijām un šmaukšanu kā ar godīgu darbu. Vaļsirdīgi sakot, pat vēl labāk.

—   Vai varat viņu atvest pie manis uz Askotu? — Braids klusu jautāja.

Misters Elks pakasīja pakausi un teica, ka to varētu gan.

Sēžoties atpakaļ mašīnā, Urzula jautāja:

—     Kādēļ jūs tik loti uztraucaties par to… kā taču to sauc?… Lulangu?

—   Tāpat vien. Es esmu mazliet ieinteresēts šis sabiedrības darbā.

—   Vai tā nav viena no Džūliana sabiedrībām? — pēkšņi atcerējusies, Urzula iesaucās. — Nu, protams! Un tēvam ir vesela kaudze šo akciju. Viņš pat liek uz tām lielas cerības.

Braids palika atbildi parādā.

Mazliet brīnīdamās par Tonija klusēšanu, Urzula viņu izlaida pie Klērensa vārtiem, bet vēl vairāk meiteni pārsteidza Tonija lūgums nestāstīt tēvam par viņu sastapšanos ar Elku.

Braids devās uz savu mazo namu Pārkstrītā, kur bija viņa dzīvoklis un birojs. Tonijs visai reti pagodināja ar savu klātbūtni šīs istabas, ko bija noīrējis Rātslaukumā.

Iegājis darbistabā, viņš tūlīt apsēdās pie telefona un sāka tik ātri diktēt rīkojumus, ka stenogrāfiste tikai ar pūlēm spēja tos pierakstīt. Bet jau dažas minūtes vēlāk gan Lulangas nafta, gan arī Džūlians Rīfs bija pilnīgi izgaisuši no viņa atmiņas. Braids bija iegrimis skriešanās sacīkšu kalendāra studēšanā.

Misters Džūlians Rīfs būtu daudz atdevis par šādu Braida spēju pilnīgi aizmirst visu nepatīkamo. Ja Londonas Sitijas ievērojamākajiem veikalniekiem jautātu, kurš no jaunajiem finansistiem ir pats saprātīgākais, droši vien ikviens atbildētu: Džūlians Rifs! Zināmās aprindās viņš pat bija iemīļots un apbrīnots. Tomēr netrūka ari tādu, kas Džūliana straujos sasniegumus vēroja ar ironisku līdzjūtību.

—    Viņš var kļūt par miljonāru, bet nekad nekļūs par Londonas pilsētas galvu, — bija pareģojis kāds skeptiķis.

Antonijam Braidam bija liela ietekme daudzās dimantu sabiedrībās, kuras Džūlians Rīfs bija atzinis par pilnīgi nenozīmīgām. Sitijā Braidu uzlūkoja vairāk kā autoritāti zirgu sacensībās, ne biržas lietās. Protams, izņēmums šajā ziņā bija tie veikalnieki, kas Braidu pazina jau no Johanesburgas laikiem.

Kad Džūlians pēc nepatīkamās sadursmes ar Braidu ieradās savā birojā, viņa kabineta durvīs jau gaidīja misters Rekss Gvelders.

Misters Gvelders bija resns vīrs stipri apvalkātās drēbes un ar brillēm uz deguna. Viņa dzimtene bija Holande, tomēr viņš kādu noslēpumainu iemeslu dēl šo zemi nekad neapmeklēja. Gvelderam bija apaļa, uztūkuši, diezgan trula seja, uz āru izspiedušās acis un atkārušās lūpas. Viņa mati bija sasukāti stāvus gaisā, bet uzvalks kļuvis par apsmiekla objektu Sitijas aprindās.

Džūlianu viņš apsveica draudzīgi, kā sev līdzīgu, ievilka to kabinetā un ar troksni aizcirta durvis.

—    Ā, mans draugs, es pastāstīšu tev ko jautru! Tavas smieklīgās Lulangas jau atkal krīt. Trīs sešpadsmitdaļas — viena ceturtdaļa…

Angliski viņš runāja pareizi, bet ar spēcīgu ārzemnieka akcentu.

—    Cik žēl, — Džūlians ironiski pavīpsnāja. — Es šorīt pārdevu astoņus tūkstošus. Īstenībā tām būtu vajadzējis krist par diviem punktiem.

Gvelders starodams paraustīja plecus.

—     Kas par to? — viņš piebilda. — Visas šīs lietas ir tik nenozīmīgas, smieklīgas. Jaunais kausējamais katls jau pienācis un to drīz uzstādīs. No Zolingenes saņemts ari elektriskais patvāris. Pēc sešām nedēļām jaunā ierīce būs kārtībā. Šorīt no Amsterdamas saņēmu akmeņus.

Gvelders atvēra seifa durvis, izņēma ādas maisiņu un izbēra tā saturu Džflliana priekšā uz galda. Gandrīz simts slīpētu dimantu ar savu raibo mirdzumu piestaroja istabu. Tur bija lieli, dzelteni dimanti, tumšsārti un zaļgani, bet neviena pilnīgi balta akmens.

—    Cik tie maksā? — Džūlians jautāja.

Gvelders plati smaidīja.

—     Tīro nieku — piecpadsmit tūkstošus mārciņu; trīs tūkstošus es iemaksāju. Un to vērtība? Mums, mans mīļais Džūlian, tic katrā ziņā ir miljoni. Protams, ne jau nu tādi, kā pašreiz… — Viņš zīmīgi apklusa.

—      Savāc! — Džūlians šorīt nebija visai labā omā. — Kādēļ Lulangas kritušās tikai par ceturtdaļu? Vai tikai tur kāds nedarbojas pret mums?

Rekss Gvelders atmeta ar roku.

—    Nezinu, — viņš norūca. — Un kas par to? Nelauzi galvu par šīm muļķīgajām akcijām, mīļais Džūlian. Tu gan nopelni tur tūkstoti un tur tūkstoti, bet īstenībā tu tikai izšķaidi savu naudu, kad tev vajadzētu taupīt katru mārciņu lielajai lietai.

Džūlians Rīfs nemierīgi grozījās savā krēslā.

—    Vai tiešām tik liela tā maz būs, Reks? — viņš šaubīdamies jautāja. — Protams, es labi zinu, ka tu esi velnišķi gudrs ķīmiķis un savā ziņā ari ģēnijs. Bet tu, kā liekas, aizmirsti, ka mēs esam Izkūpinājuši gaisā jau piecdesmit tūkstošus mārciņu. Ja kāds pirms desmit gadiem būtu man teicis, ka es reiz meklēšu gudrības akmeni…

—   Gudrības akmeni! — Gvelders aizkaitināts viņu pārtrauca. — Tu apvaino mani, Džūlian! Tu apvaino zinātni! Bet gan tu redzēsi!

Gvelders sabēra dimantus atpakaļ ādas maisiņā un nolika to vecajā vietā seifā. Tad viņš negaidīti iejautājās:

—    Kas tev noticis?

Džūlians pieskārās žoklim.

—    Tas lops man uzbruka, — viņš atbildēja.

—   Šajā pilsētā ir daudz lopu, — Gvelders piebilda. — Vai tas bija putns?

—   Protams, — Džūlians apstiprināja. — Bet kādā jaukā dienā es tam došu tādu spērienu, ka tas vairs necelsies… Kad tad tur smieklīgs?! — viņš ierēcās, pamanījis smaidu drauga sejā.

—   Tas ir loti komiski, mans draugs, — holandietis atbildēja. — Pirmīt es runāju ar Džolibelu. Vai zini, kur Biržas Krauklis ieguldījis lielāko dalu savas bagātības? Dimantos!

Gvelders locījās klusos smieklos.

Džūliana Rīfa acīs iemirdzējās cita izteiksme.

—   Pie joda! — viņš čukstēja. — Kaut tikai tā lieta būtu droša! Mans Dievs, ja es varētu viņu iznīcināt! Un es to darīšu! Klausies, Reks, es spekulēju biržā, lai iegūtu miljonus, ne tikai tūkstošus. Kā es tieku pie naudas un kas tādēļ cieš, par to man nav nekādas daļas. Man jākļūst bagātam! Man būs sava vasarnīca, savs nams uz laukiem un sava jahta Sauthemptonas ūdeņos. Man būs savi zirgi, kaut es neieredzu skriešanās sacīkstes. Man būs nams Kensingtonā un garāžā savi auto. Un mana sieva nēsās kādas firstiencs dārglietas. Nauda! Tā ir vienīgā sasodītā lieta, kuras man trūkst. Kad man tā būs, es iegūšu visu, ko vien vēlēšos!

—    Ja vien būsi uzmanīgs, — Gvelders iebilda.

—    Uzmanīgs! Man jābūt drošam! No kurienes gan nāk visa tā nauda, ko tu izdod saviem eksperimentiem? Varbūt no veikalu darījumiem? Uzmanīgs! Jāsmejas! Es nedrīkstu izslēgt no saviem aprēķiniem arī karātavas! Bet man jāiegūst tik daudz naudas, lai šis Biržas Krauklis būtu spiests luncināties ap mani. Viņš šodien man iesita, Reks! Vai tu domā, ka es viņam kādreiz to piedošu? Es viņu iznīcināšu, kājām samīšu! Par ubagu es viņu pataisīšu! Un tad iespļaušu viņam acīs!

Profesors Rekss Gvelders bridi lūkojās Džūliana dusmu pārvērstajā sejā.

—    Lieliski, manu zēn! — viņš uzteica. — Miljonus, ko? Desmitiem miljonu! Bet vispirms organizāciju. Tad lielo ķērienu. Un pēc tam samīt visus tavus ienaidniekus dubļos. Jā gan! Bet šobrīd… — Viņš pasniedza savam draugam un priekšniekam kādu sarakstu. — Šodien jāsamaksā sešpadsmit tūkstoši mārciņu, pieci šiliņi un trīs pensi, vai… — Viņš uzsita knipi.

Džūlians momentā atguva aukstasinību.

—    Tik daudz?! — viņš iesaucās.

Misters Gvelders pamāja ar galvu.

—     Un mēs jau esam pārsnieguši savu bankas kontu. Mums jātiek pie naudas, ja negribam zaudēt visu. Kas gan citādi notiks ar mūsu plāniem?

—    Sešpadsmit tūkstoši mārciņu?!

Džūlians izmisis uzlūkoja draugu. No Urzulas Frenšemas īpašuma vēl bija atlikuši divdesmit tūkstoši akcijās. Ari tām bija jāiet tas pats ceļš, kādu bija aizgājušas citas. Viņš piegāja pie seifa un no tā izņēma iegarenu aploksni.

—     Pārdod tās un vietā atliec kādas no "Vālas spēka sindikāta" akcijām! — Džūlians sacīja.

Rekss piegāja pie telefona un deva attiecīgos rīkojumus. Stundu vēlāk pienāca ziņojums, ka akcijas pārdotas. Gandrīz tajā pašā mirklī birojā ienāca lords Frenšems.

—     Bet tas taču pavisam necerēts gods! — Džūlians, jautri smaidīdams, iesaucās.

Lords Frenšems smagi atslīga krēslā un klusēdams pagaidīja, kamēr holandietis iziet no istabas.

—    Džūlian, — beidzot viņš nedroši iesāka, — pēc tavas aiziešanas man bija telefonsaruna ar kādu draugu. — Džūliana Rīfa sirds gandrīz pārstāja pukstēt. Viņš zināja, kas nu nāks. — Un, Džūlian… es tomēr nācu pie atziņas, ka būtu labāk Urzulas akcijas noguldīt bankā. Vai varu tās dabūt?

5

Neviens vaibsts Džūliana Rīfa sejā nenodeva viņa pārsteigumu. Viņš mierīgi lūkojās lorda Frenšema sejā. Džūliana smadzenes čakli darbojās. Pirms trim gadiem Frenšems viņam bija nodevis drošas akcijas sešdesmit tūkstošu mārciņu vērtībā. No šīm akcijām viņam vairs nebija nevienas. Citu pēc citas Rīfs tās bija pārdevis savu izdevumu segšanai, atvietojot ar savu uzņēmumu akcijām, kam bija tikai makulatūras vērtība. Ik pusgadu viņš bija kārtīgi nomaksājis dividendes par vecajām, pilnvērtīgajām akcijām.

— Vai tu to saki nopietni? — Rīfs jautāja, palikdams ārēji pilnīgi mierīgs. — Atklāti sakot, es esmu mazliet pārsteigts. Tātad Biržas Krauklim tomēr izdevies tevi saindēt ar savām aizdomām. Protams, ja tu tā vēlies, es došu savai bankai rīkojumu šīs akcijas nosūtīt tev.

—   Šeit nav runa par aizdomām, — lords Frenšems mulsi paskaidroja. — Lieta tikai tā, mans mīļais Džūlian, ka es gribu pats savām acīm redzēt Urzulu nodrošinātu, jo manis paša darījumi ir pilnīgā nekārtībā. Varbūt tu uzskati mani par bērnišķīgu, bet tā nu tas ir. Akcijas glabājas tavā bankā — varbūt es varētu garāmejot…

—      Tas nav iespējams, — Džūlians vēsi atbildēja.

—     Neaizmirsti, krusttēv, ka tas atstātu ļoti nelabvēlīgu iespaidu uz manu kredītu. Būs labāk, ja es pats šo lietu nokārtošu. Bet saki — kas tevi pamudināja uz šo soli?

Frenšems mulsi lūkojās viņam garām.

—    Es būšu atklāts pret tevi, Džūlian. Tu taču atceries, ka tur bija septiņi simti "Blūbergas zeltraktuvju sindikāta" akciju, vai ne? Nu, un pirmīt mans draugs sers Džordžs Kreiters piezvanīja man un jautāja, kādēļ es tās esot pārdevis. Man nebija ne jausmas, ka mēs to esam darījuši.

Džūlians viegli pasmaidīja.

—    Es redzu, — viņš teica, — ka tu man neuzticies. — Frenšems gribēja iebilst, bet Rīfs neļāva viņam runāt.

—    Protams, es pārdevu Blūbergas akcijas. To vietā nopirku rietumafrikānietes, kas pasakaini cēlušās un dod lielas dividendes. Es taču nevarēju paredzēt, ka Blūbergas akcijas tik strauji celsies.

Vecais kungs kļuva arvien nedrošāks. Viņš atkal gribēja kaut ko teikt, bet Džūlians aizsteidzās priekšā.

—   Tavas aizdomas mani ļoti apbēdina. Bez šaubām, tā ir Braida inde, kas uz tevi iedarbojusies.

Frenšems papurināja galvu.

—   Tu maldies, Džūlian! — viņš dedzīgi iesaucās. — Es taču neklausīšos cilvēkā, kam esmu noliedzis spert kāju manā namā. Es domāju vienīgi par Urzulu. Kā liekas, es pats esmu visai vājš finansists, un Lulangas naftas akciju straujā krišanās devusi man pēdčjo triecienu.

—    Šodien tās biržā bija mazliet cēlušās — to taču tu zini?

Lords Frenšems pamāja ar galvu.

—    Par to es lasīju avīzē. Bet tām vajadzētu celties par veselu mārciņu, lai es varētu tikt laukā no savām rūpēm.

Džūlians cieši pavērās viņā.

—     Kas tad tev par rūpēm? Es taču zinu visas tavas darīšanas! Bet varbūt arī ne?

Frenšems mirkli vilcinājās.

—     Nē, — viņš beidzot atbildēja. Piecēlies viņš brīdi staigāja šurp un turp pa istabu, tad turpināja: — Varbūt ir labāk, ka pasaku tev visu, kaut pēc maniem skaļajiem vārdiem tu droši vien noturēsi mani par liekuli. Urzula reiz būs loti bagāta sieviete — to tu vēl nezini, bet tā tas ir, jo viņai gaidāma kāda sarežģīta mantojuma lieta. Tātad būtu lieki pārāk uztraukties viņas nākotnes dēj. Bet man pašam vajadzīga viņas nauda. Es esmu nonācis tik tālu, ka man viņas akcijas jāieķīlā bankā. Mans konts jau sen ir izsmelts.

Džūlians domīgi savilka lūpas.

—    Tad tik ļauni gan… — viņš klusu noteica.

—   Tu laikam nevarēsi man palīdzēt… — Frenšems uzmeta krustdēlam lūdzošu skatienu.

Džūlians pakratīja galvu.

—   Tu esi atnācis pie manis visneizdevīgākajā brīdī. Man ir kāds darījums, kas varbūt ienesīs miljonus, bet to var realizēt ne agrāk kā pēc mēneša. Pašreiz man brīvas naudas nav nemaz.

Frenšems turpināja nemierīgi solot turp un atpakaļ.

—    Es nezinu nevienu, pie kā meklēt palīdzību. — Pēkšņi viņš apstājās un, drūmi lūkodamies grīdā, sacīja:

—   Ir viens cilvēks, kas man aizdotu nepieciešamo summu, bet pie tā es nevaru iet.

Džfllians vairs nesmaidīja.

—    Tu domā Toniju Braidu? Tas gan ir pats pēdējais, kas gribētu tev izlīdzēt. Tas puisis ir ciets kā akmens. Un tad… tu taču negribēsi maksāt viņam to atlīdzību, kādu viņš, bez šaubām, prasītu.

—    Kādu atlīdzību? — Frenšems ātri jautāja.

Džfllians pavīpsnāja.

—    Vai tad tu vēl nezini, ka šis kungs cer uz Urzulu?

—     To tu jau reiz sacīji, — Frenšems ar nicinājumu atbildēja. — Nerunā muļķības! — Viņš atgriezās pie galvenā temata: — Tagad tu zini, kā ar mani ir. Līdz rītam man jādabū Urzulas akcijas. Vislabāk būtu, ja tu liktu tās nosūtīt tieši manai bankai.

Džūlians pamāja ar galvu.

—    Vai tev nav nevienas citas izejas? — viņš jautāja.

—    Es taču tev jau teicu, ka esmu tikai zaudējis un atkal zaudējis, — lords aizkaitināts iesaucās. Džfllians zināja, ka viņš cieš no šīs nodevības pret savu paša meitu. — Jā, — Frenšems lēnām turpināja, — man nav citas izejas. Par Braidu nav ko domāt — es negribu piedzīvot to kaunu, ja viņš man atteiktu. Nē, tad jau otra iespēja tomēr labāka. Kurss ceļas. Ja man izdosies nogrūst kādu žūksni Lulangas akciju, tad varēšu atkal brīvāk uzelpot. Tātad nosūti tās akcijas… nē, tomēr ne manai bankai, bet tieši uz manu biroju. Tām tur jābūt rīt agri no rīta.

īsi atsveicinājies, viņš izgāja.

Džfllians ilgi sēdēja nekustēdamies. Tad viņš pastiepa roku un nospieda zvana podziņu. Misters Rekss Gvelders ieslīdēja istabā.

—    Es saožu, ka šeit kaut kas nav kārtībā, — viņš sacīja.

—    Kas tad noticis?

—    Viņš atprasa Urzulas akcijas.

Holandieša seja noskaidrojās.

—   Tik vien! — viņš sarkastiski iesaucās. — Un ko tu viņam atbildēji? Protams, neko, jo citādi viņš taču nebūtu aizgājis tik miermīlīgā garastāvoklī. O, debešķīgā Urzula! — Rekss aplaizīja savas biezās lūpas. Tomēr Džūlians tā bija nogrimis pārdomās, ka pat nemanīja viņa aizrautību.

—    Ja tavs plāns visā drīzumā nekļūs par īstenību, mēs esam pazuduši. Tad ne vien krusttēvs Frenšems un māsīca Urzula, bet arī vēl dažs labs cits sacels ellišķu troksni par mūsu pārvaldīšanā nodotajām akcijām, jo tās visas jau sen vējā. Cilvēk, kas tā būs par laimīgu dienu, kad tava sasodītā mašīna beidzot sāks darboties!

—     Protams. — Gvelders smaidīdams berzēja rokas.

—     Nemaz nebēdā, draugs! Vienīgais, kas man vēl dara raizes, ir Z-stari. Kad būšu nošķīris ari tos, tad lieta darīta!

—   Viņš pa paradumam uzsita knipi. — Griničā man uzcels pieminekli — man, sava laika vislielākajam ģēnijam!

Tomēr Džūlianu neaizrāva viņa sajūsma.

—    Labi jau labi, — viņš norūca. — Bet tagad tu varētu atstāt mani vienu.

Rīfs ilgi sēdēja pie rakstāmgalda, galvu rokās atspiedis, un uz dzēšpapīra zīmēja dažādas figūras. Viņš nelāva sevi traucēt pat savam sekretāram. Pulksten piecos viņš uzlika galvā platmali un iegāja Gveldera mazajā birojā. Holandietis pacēla galvu no mikroskopa, kurā pirms tam bija skatījies.

—     Ielūkojies šeit, mans draugs! Vai esi ko skaistāku redzējis?

Džūlians ziņkāri vēroja ovālo opālu, kas ik mirkli mainīja krāsu. Tad viņš izslējās.

—     Es iešu pie krusttēva un visu viņam pastāstīšu, — Rīfs teica.

Gvelders bailēs viņu uzlūkoja.

—   Tu taču neteiksi viņam, ka nauda ir vējā?! Tas būtu neprāts!

Džūlians paraustīja plecus.

—    Ko citu es varu darīt? Rīt viņš tikpat dabūtu to zināt.

—   Viņš tevi nogalinās… nē, vēl jaunāk — viņš iesēdinās tevi cietumā!

—     Nu tad parādi man kādu citu izeju! — Džūlians atteica.

Iedomājoties, ka viss viņa līdzšinējais darbs izrādītos veltīgs, ja neizdotos īstenot to līdz galam, holandieša seja nobāla.

—    Visu, tikai ne to! — viņš čukstēja. — Aizņemies no kāda! Paprasi Braidam — tas ir bagāts.

Tomēr Džūlians vairs neklausījās. Viņš cerēja, ka krusttēvs savās bēdās drīzāk sapratīs arī viņu. Mokošās pārdomās nogrimis, viņš devās ceļā uz lorda Frenšema biroju.

Pusstundu vēlāk arī misters Rekss Gvelders atstāja biroju. Savā dzīvoklī viņš ieradās tikai pēc divām stundām.

Kāda noslēpumaina iemesla dēl Gvelders dzīvoja tālu no centra, Griničā, mazā škērsieliņā, kas veda uz upi. Iespiests starp divām fabrikām, no kurām viena bija vairs tikai drupu kaudze, vecais, pussagruvušais mūra nams izskatījās drūms un baigs. Pirmajā stāvā kādreiz bija atradies veikals, bet nu to izmantoja vienīgi kā garāžu un laivas novietni. Šeit Gvelders glabāja savu diezgan bēdīgo

sporta auto, uz kura bija sakrājusies vesela mēneša dubļu kārta. Auto tika mazgāts ik pēc četrām nedēļām, bet tā motoru Gvelders kārtīgi pārbaudīja katru vakaru.

Tā nebija ideāla garāža. No sienām pilēja ūdens. Ellas kannas saimniekam nācās uzglabāt tērauda skapī neskaitāmo žurku dēļ, pie kuru pīkstēšanas viņš jau tā bija pieradis, ka nepievērsa vairs nekādu uzmanību. Dažreiz naktīs viņas veseliem leģioniem ieradās šurp no upes. Lai kaut cik savaldītu šos zvērus, Gvelders bija iegādājies trīs lielus, baltus kaķus, no kuriem vienam ik nakti bija jādežurē uz auto sēdekļa. Pie mazākā ņaudiena arī abi pārējie biedri steidzās tam palīgā cīnīties pret iebrucējām.

Augšstāvā atradās dzīvojamās telpas — trīs lielas, vienkārši mēbelētas istabas, kuru logi izgāja uz upi. No ēdamistabas loga bija redzamas kādas kuģubūvētavas drupas, kas balstījās uz nošķiebtiem, satrunējušiem pāliem. No šī paša loga atklājās plašs skats uz Temzu un noenkurotiem vācu preču tvaikoņiem, čakli skraidošiem velkoņiem un stalti peldošiem buriniekiem.

Gvelderam bija tikai viena kalpone — veca, plecīga holandiete, ar kuru viņš jau gadiem dzīvoja zem viena jumta, sarunājoties tikai par pašu nepieciešamāko. Katra mēneša pirmajā dienā Gvelders vecajai sievietei izmaksāja algu, kuru tā tūlīt līdz pēdējam pensam nosūtīja savam dēladēlam Utrehtā.

Dzīvojamā istaba, kas reizē bija arī darbistaba un bibliotēka, bija gara telpa nama vienā galā, tās mazais lodziņš kā baiga acs lūkojās uz ielu. Spilgti krāsainā grīdsega, pulēta ozola paneli un dažas Rembranta gravīras pie sienām šo istabu padarīja mazliet mājīgāku.

Uz grīdsegas stāvēja melns, masīvs ozolkoka rakstāmgalds, pie kura pašreiz sēdēja misters Gvelders, dziļi nogrimis divu visai ikdienišķu priekšmetu aplūkošanā, kurus viņš bija ieguvis divu stundu ilgajā pastaigā pa Vestendu.

Aplūkojot šos priekšmetus caur palielināmo stiklu, Gveldera lielā mute iepletās prieka pilnā smaidā un kļuva redzami baltie, nevienādie zobi. Beidzot viņš abus priekšmetus rūpīgi ietina un noglabāja seifā, kas stāvēja istabas stūrī. Tad Gvelders atslēdza vienu no rakstāmgalda atvilktnēm, izņēma no tās ādas portfeli un tā saturu izvietoja sev priekšā uz galda, lai visu varētu labi apskatīt. Tās bija ģīmetnes, ko Rekss Gvelders bija ieguvis ar lielām pūlēm un atjautību. Šīs fotogrāfijas viņam nozīmēja daudz vairāk nekā vienkāršu laika kavēkli.

Ja tās redzētu Džūlians, viņš būtu mazliet pārsteigts — tās visas bija Urzulas Frenšemas ģīmetnes. Gvelders sēdēja, dziļi atgāzies atzveltnē, un aplūkoja fotogrāfijas, un viņa mazās, apaļās ačeles bija sajūsmas pilnas. Šajā brīdī Freda — tā sauca veco kalponi — iestūma mazus ratiņus ar ēdieniem. Ieraudzījusi ģīmetnes, viņa nosodoši savilka lūpas.

—    Tas taču ir vislielākais ārprāts! — Freda iesaucās, pārtraukdama četrpadsmit dienas ilgušo klusēšanu. — Vai tad esat jau aizmirsis Amsterdamu un Batāviju? — viņa zīmīgi jautāja.

Gvelders pat nepacēla acis.

—    Tās bija niecīgas zemnieku skuķes, Freda, — liela zinātnieka tukšas izpriecas. Vai tad tu negribi man novēlēt pat šo mazo prieku, vecā?

Freda pastūma kādu krēslu pie galda un nošņāca.

—     Batāvijā gan runāja par slepkavību, tomēr neviens nezināja, kas meiču noslīcinājis. Amsterdamā to noturēja par pašnāvību, kamēr ārsts viņai uz kakla nebija atradis pēdas, ko atstājusi tieva aukliņa.

Gvelders smaidīja, it kā kalpone viņam glaimotu.

—    Ak, Freda, tev ir nepatīkama atmiņa!

Tomēr kalpones vārdi viņu ne apvainoja, ne uztrauca. Viņam arī nebija iemesla uztraukties, jo šīs lietas bija beigušās bez atklāta skandāla. Tās universitātes rektors, kur Gvelders lasīja lekcijas ķīmijā un fizikā, tikai bija ieaicinājis viņu savā kabinetā un paziņojis, ka viņa turpmākā līdzdalība augstskolā nav vēlama. Un misters Gvelders vienīgi brīnījās, ka kāds vēl vispār atceras notikumu Batāvijā.

Vecā sieviete šovakar bija neparasti runīga. Kā likās, Freda bija dzērusi, jo vienīgi degvīns spēja atraisīt viņas mēli.

—    Visa šī niekošanās, šie riteņi, lielie trauki un elektriskās dzirksteles — kad tas reiz beigsies? Nekad jūs nekā neatradīsiet! Un, ja ari jūs izdarītu kādu lielu atklājumu, tikpat visa jūsu nauda ieripotu bukmeikera kabatā!

—    Tu esi piedzērusies, — Gvelders mierīgi konstatēja. — Es dodu tev dzīvokli, ēdienu un to naudu, ko tu sūti savam muļķa studentam. Bez manis tu jau sen būtu nokļuvusi nabagu patversmē.

Freda norūca kaut ko nesaprotamu un izgāja. Gvelders zināja, ka nu viņa atkal vismaz mēnesi klusēs.

Gvelders savāca no galda ģīmetnes, salika tās atpakaļ portfelī un ieslēdza galda atvilktnē. Paēdis vienkāršas vakariņas, viņš atslēdza kādas sarkani krāsotas durvis un iegāja laboratorijā. Tā bija prāva, iegarena telpa ar mazliet slīpu grīdu. Gvelders uzdedza gaismu. Laboratorija bija pieslēgta augstsprieguma strāvai, kas darbināja tajā esošās lielās un mazās mašīnas. Mazākās bija novietotas uz gara sola pie sienas upes pusē. Tur bija dažādi dīvaini aparāti, zaļi notīti vadi, spirāle, stikla kolbas, kas, pildītas ar dzīvsudrabu, atgādināja milzīgus barometrus. Pašā istabas galā uz neliela paaugstinājuma stāvēja kāda mašīna, kuras funkcijas varēja noteikt tikai lietpratējs. Tas bija savdabīgs kondensatoru, vadu, dīvainu stikla cauruļu un pulksteņveidlgu rādītāju sakopojums. Zem kāda ķīļveidīga rādītāja, ko stieples savienoja ar dažādām mašīnas daļām, atradās ahāta trauks ar nelielu iedobumu vidū.

Gvelders piestūma krēslu pie mašīnas un, pagriezis dažas sviras, kas to iedarbināja, pats mierīgi aizsmēķēja cigāru un apsēdās. Tad viņš uzbāza ciešāk uz deguna savas biezstiklainās brilles un jau simto reizi atkārtoja svarīgo mēģinājumu. Priekšmetu, ko Gvelders bija ielicis ahāta traukā, apbēra vesels kūlis elektrisko dzirksteļu. Viņš pavilka citu sviru. No kādas gandrīz neredzamas spraugas izšāvās bāli zaļa liesma, apgaismodama trauciņu.

Gvelders smēķēja un smēķēja, kamēr istaba ietinās gandrīz necaurredzamā zilā miglā. Laiku pa laikam viņš aizgrieza sviras, ar pinceti izņēma no ahāta trauciņa mazo priekšmetu un aplūkoja mikroskopā. Bija gandrīz jau pusnakts, kad viņš beidzot piecēlās. Liels, balts kaķis pienāca pie viņa un sāka berzēties gar kājām, ļaudams sevi glāstīt. Kad Gvelders atgriezās dzīvojamā istabā, kaķis jau saritinājies gulēja viņa krēslā pie rakstāmgalda.

Izdzēris glāzi ūdens, holandietis devās pie miera. Abi baltie kaķi gulēja viņa gultas kājgalī, pie katras mazākās skaņas draudoši atvērdami savas zaļās, kvēlojošās acis.

6

Antonijs Braids sēdēja pie vakariņu galda. Viņš bija ģērbies nevainojamā viesību uzvalkā, kaut arī nekur netaisījās iet. Pulkstenis rādīja pusdesmit. Viņš bija uzaicinājis vakariņās savu treneri, bet tas ISIūmārketā bija nokavējis vilcienu un ziņoja pa telefonu, ka ieradīsies vēlāk. Beidzot treneris bija klāt.

—    Es nopirku divgadīgo, — viņš iesāka, kamēr sulainis piebīdīja krēslu un ielēja glāzē vīnu. — Tomēr man jāsaka, mister Braid, ka neesmu par to sajūsmā. Šogad tas jau trīs reizes skrējis un reiz pat pierādījis, ko spēj, tomēr viņa treneris apgalvoja, ka tas ir viltīgs zirgs.

Braids pasmaidīja.

—    Visi zirgi ir viltīgi, ja tos nesaprot, — viņš pamācīja. — Es deru, ka īstenībā Kvīntīls nemaz tāds nav.

Misters Zenfords Braida zirgus apmācīja Bērkšīrā, dažas jūdzes aiz Nūberi. Kad sulainis, kas gan labprāt būtu palicis turpat istabā, beidzot bija izgājis, Zenfords sāka stāstīt jaunākos notikumus. Braids vērīgi klausījās viņa vēstījumā, tikai laiku pa laikam iebilzdams kādu vārdu.

—   Tad vēl, mister Braid, — treneris turpināja, — mums ir uzradies kāds novērotājs. Parasti viņš treniņu laukumā ierodas sestdienās un svētdienu rītos. Viņš dzīvo turpat kaimiņos. Vai atceraties ceļa labajā pusē, skatoties no Nūberi, veco, sarkano ēku, kas atgādina šķūni?

Braids atcerējās.

—    Man šķiet, ka viņš ir vācietis…

—    Vācietis? — Braids ieinteresēts pārjautāja.

—   Tā liekas, kaut noteikti apgalvot nevaru, — vērīgais Zenfords atbildēja. — Daži treneri nevienam neļauj noskatīties savā darbā; man tomēr šķiet, ka tam nav nozīmes, kaut gan pirms dažiem gadiem…

Treneris sāka stāstīt par kādu novērošanas gadījumu, kas beidzies loti kļūmīgi. Pēc brītiņa Braids viņu pārtrauca:

—    Kādēļ jūs domājat, ka viņš ir vācietis?

—    Viņa vārds izklausās vācisks, — Zenfords atbildēja. — Rekss Gvelders.

Tonijs Braids strauji saslējās savā krēslā, bet tūlīt atkal nomierinājās.

—   Viņš ir holandietis, — Tonijs paskaidroja. — Vai esat manījis vēl kādu viņa nama tuvumā?

—     Jā, reizēm viņu apmeklē kāds pēc izskata bagāts kungs lieliskā limuzīnā.

—    Pajauns, ar sarkanu seju? — Braids minēja.

Zenfords pamāja ar galvu.

—    Tas ir viņš. Tomēr viņš neierodas visai bieži. Esmu tikai divas vai trīs reizes redzējis pagalmā viņa auto.

Braids bija kļuvis domīgs. Reksu Gvelderu viņš pazina vienīgi kā Džūliana Rīfa labo roku, un viņu pārsteidza Džūliana interese par skriešanās treniņiem.

—    Varbūt Gvelders tikai nejauši tur gadījās, — Braids savas domas izteica skali. — Nedomāju, ka misters Gvelders interesētos par sacīkstēm. Bet to mēs drīz dabūsim zināt. Pulksten desmitos atnāks kāds mans draugs…

Šajā mirklī atskanēja zvans, un bridi vēlāk istabā iešļūca inspektors Elks. Pamājis ar galvu Tonijam un uzmetis laisku skatienu trenerim, viņš apsēdās sulaiņa piestumtajā krēslā un rūpīgi izvēlējās cigāru no kastītes, ko Braids tam piedāvāja.

—     Cigāri ir mana vājība, — Elks atzinās. — Par kasti cigāru es būtu ļāvis aizbēgt pat slepkavam Kripenam. — Viņš nokoda cigāram galu un uzsmēķējis turpināja: — Es vispār esmu par korupciju un kukuļiem. Un kas ir šajā karafē, mister Braid? Izskatās pēc sarkanās tintes; varbūt tā ari ir tinte?

Viņš atstūma sulaiņa roku un pats pielēja savu glāzi.

—   Dzeršana, smēķēšana un derības ir vidusmēra sabiedrības posts,— viņš piebilda. — Man stāstīja, ka jūsu ādainis Berlitors iegūšot Stjuarta kausu. Tomēr es šaubos.

—   Misters Zenfords varētu sniegt jums dažus paskaidrojumus, — Braids atbildēja.

Elks pamāja ar galvu.

—    Es uzreiz pazinu misteru Zenfordu — nesen kādā sporta žurnālā redzēju viņa ģīmetni. Jā, es tomēr neticu, ka Berlitors varētu uzvarēt…

Detektīvs gribēja turpināt, bet Braids viņu pārtrauca:

—   Jūs taču pazīstat visus, kas interesējas par sacīkstēm, vai ne?

Elks piekrizdams pamāja ar galvu.

—    Vai pazīstat tādu holandieti Reksu Gvelderu?

Viņam par izbrīnu, Elks arī šoreiz atbildēja apstiprinoši.

—    Sistēmas krusttēvu? Protams, pazīstu. Nu, vai zināt, ja ārzemniekam piemetas sacīkšu drudzis…

—   Jūs laikam viņu jaucat ar kādu citu, — Braids šaubīdamies pārtrauca. — Tas cilvēks, par kuru es runāju, ir…

—      Džūliana Rifa kompanjons, — Elks papildināja. — Es nekad nekļūdos, mister Braid. Vēl nesen viņa bukmeikers man sūdzējās, ka Gvelders palicis viņam parādā trīs tūkstošus mārciņu, un, ja jau bukmeikers sāk šaubīties par savu naudu, tad tur kaut kas nav kārtībā.

Braids ar treneri saskatījās.

—   Es varu jums vēl kaut ko pateikt. Tieši Gvelders bija tas, kas uzvedināja mani uz domām par jūsu lepno ādaini. Viņš licis uz Berlitoru lielu summu.

—    Tātad viņš tomēr novēro! — Zenfords ātri iemeta starpā. — Viņš bija pļavā, kad es nesen liku izvest Berlitoru.

—    Kādēļ jūs viņu nosaucāt par sistēmas krusttēvu? — Braids jautāja.

Elks smagi nopūtās.

—    Vairāk par visu pasaulē es neieredzu garus paskaidrojumus, mister Braid, — detektīvs atbildēja. — Bet tā Gvelderu dēvē viņa bukmeikers Vairis. Ari spēlē Gvelders turas pie kādas zinātniski izstrādātas sistēmas. Holandieša pagātne ir ļoti apšaubāma, bet, tā kā tiešu pierādījumu nav, tad mēs viņu liekam mierā. Stāsta, ka pašreiz viņš nodarbojas ar kāda dzīvības eliksīra meklēšanu. Vēl Gvelders esot pārliecināts, ka viņam izdošoties no svina iegūt zeltu. Dārtmūras trakonamā jau ir daudz tādu izgudrotāju.

Tās Braidam bija svarīgas ziņas. Viņš pazina Gvelderu pēc izskata, bija pat dažas reizes ar viņu runājis, tomēr holandietis ne vārda nebija ieminējies par zirgiem. Tonijs to pastāstīja Elkam, kurš līdzjūtīgi pasmaidīja.

—    Nevienam cilvēkam nepatīk lepoties ar saviem netikumiem, — viņš pamācīja, — izņemot golfa spēlētājus. Šis Gvelders zirgu sacīkstēs jau zaudējis tūkstošus.

Braids nejutās visai mierīgs. Protams, viņam nepatika Rifs, tomēr Tonijs bija pārliecināts, ka Džūlianam nav ne jausmas par šo sava drauga vājību. Braids zināja, ka ne Gvelders, ne Rifs nevar atļauties ik nedēļas ciest tūkstošiem lielus zaudējumus, lai tie neiespaidotu viņu darījumus. Viņš zināja — kaut Džūlianam ir laba slava, viņš stāv bezdibeņa malā. Bet krīze Džūliana veikalos viegli varēja apdraudēt ari Frenšemu… un Urzulu.

Šī iemesla dēļ Elka vārdi viņu uztrauca. Par to patiesumu Tonijs ne mirkli nešaubījās, jo zināja, kāds nepārspējams cilvēku pazinējs ir šis garkājainais detektīvs. Viņa atmiņa tiešām bija apbrīnojama, un tai varēja uzticēties ar pilnu paļāvību.

—    Vai pazīstat lordu Frenšemu? — Braids jautāja.

Elks pamāja ar galvu.

—   Krietns puisis, bet bankrota priekšvakarā. Nesen biju iegājis viņa birojā…

Detektīvs apklusa, jo šajā mirklī istabā ienāca sulainis. Braids jau bija dzirdējis telefona zvanu un, sulainim ienākot, pietrūkās kājās. Viņš zināja, ka jābūt kam svarīgam, jo sulainim bija pieteikts viņu traucēt vienīgi ārkārtējā gadījumā.

—    Lēdija Frenšema.

Braids izsteidzās darbistabā un satvēra klausuli.

—     Vai tas esat jūs, Tonij? — Urzulas balss skanēja nervozi, un viņš nojauta ļaunu. — Vai varat ierasties pie manis? Tēvs nav pārnācis vakariņās. Baidos, ka būs noticis kas slikts.

—    Pēc piecām minūtēm būšu klāt, — Braids atbildēja. — Neuztraucieties! Vēl taču nav pārāk vēls.

—    Nē, bet tēvs mani lūdza gaidīt, jo viņam esot kaut kas svarīgs sakāms.

Tonijs Braids atgriezās pie saviem viesiem un, atvainojies misteram Zenfordam, kopā ar Elku devās uz lorda Frenšema namu.

—    Dīvaini, ka jaunā dāma tik loti uztraucas par lorda Frenšema kavēšanos, — inspektors ceļā ieminējās.

Braids mirkli vilcinājās, tad sacīja:

—    Jums es varu to pateikt, Elk, jo zinu, ka jūs protat klusēt. Lorda Frenšema apstākli ir visai neapskaužami, viņš šovakar zvanīja man un jautāja, vai es varētu aizdot septiņdesmit piecus tūkstošus mārciņu.

Elks klusu iesvilpās.

—       Jūs, protams, atteicāt, — viņš pareģoja. — Es esmu pret aizdevumiem. Ja man būtu visa tā nauda, ko esmu aizlienējis, es būtu Rotšilds.

—   Protams, es neatteicu, — Braids atbildēja, — un tūlīt aizsūtīju kalpotāju ar čeku uz viņa biroju.

—    Tad jau labāk brauksim vispirms turp! — Elks ieteica.

Braids pakratīja galvu.

—     Stundu pēc čeka nosūtīšanas es zvanīju uz viņa biroju, bet nesaņēmu nekādu atbildi.

—    Vai čeks nodots? — Elks interesējās.

—    Jā, kalpotājs to nodevis Frenšemam.

Urzula jau gaidīja nama durvīs. Braids izlēca no auto un steidzās pie viņas. Elks diskrēti nozuda tumsā.

Satvēris meitenes roku, Tonijs juta, ka tā trīc.

—    Kādēļ jūs tik loti uztraucaties, mana mīlā? — viņš maigi jautāja. — Patiesībā taču man būtu jābaidās, jo jūsu tēvs man aizliedza nākt šurp, bet es stāvu šeit un visnekautrīgākajā veidā lakstojos ap viņa meitu.

Tomēr Urzula palika nopietna.

—   Tonij, — viņa klusu teica, — Džūlians ir šeit — viņš ieradās pirms stundas ceturkšņa. Viņš bijis tēva birojā, bet nav viņu tur saticis.

—    Džūlians šeit? — Braids pārsteigts iesaucās. — Ļoti nepatīkami! Man neatliek nekas cits kā būt laipnam pret viņu.

Džūlians Rīfs lieliem soliem skraidīja pa vestibilu. Ieraudzījis Toniju, viņš smaidīdams steidzās tam pretī.

—    Man jāatvainojas jums, Braid, — viņš iesaucās, tad nopietnā balsī turpināja: — Es esmu uztraukts Frenšema dēl. Pēcpusdienā viņš bija manā kantorī, un mēs atklāti izrunājāmies par dažām akcijām. Viņš pieprasīja, lai es viņam atdodot Urzulas akcijas, kaut tās jau trīs mēnešus atrodas pie viņa. Frešems izturējās tik dīvaini, ka es viņu noturēju par slimu. Es gribēju piezvanīt Urzulai, bet baidījos velti uztraukt.

Viņi bija iegājuši salonā. Nakts bija silta, un logi stāvēja līdz galam vaļā.

—   Vakarā es piezvanīju uz viņa biroju, — Džūlians turpināja, — un, kad tur neviens neatbildēja, devos tieši šurp.

—    Vai viņš bieži tik vēlu paliek birojā? — Braids jautāja.

—    Ļoti bieži, — Urzula atbildēja. — Pēdējā laikā viņš pavada tur gandrīz katru vakaru. Man liekas, ka viņam sagādā raizes Lulangas akcijas. Es nemaz neuztrauktos, bet viņš vienmēr ir tik precīzs, un pats solījās tieši pusdeviņos būt mājās.

Braids domīgi berzēja zodu. Viņa acis nenovērsās no Džūliana Rīfa sejas.

—    Es tūlīt braukšu uz Sent Džeimsstrītu un noskaidrošu, kas viņu aizkavējis, — Tonijs nolēma.

—    Es jūs pavadīšu, — Džūlians piedāvājās.

Braids pakratīja galvu.

—     Pateicos, tas nav vajadzīgs. Ārā mani gaida kāds draugs — inspektors Elks. Vai esat par viņu dzirdējis?

—    Elks?

Pat Urzula ievēroja straujo pārvērtību brālēna balsī. Tā pēkšņi bija kļuvusi rupja un skarba.

—   Elks? Tas garais miets? Vai viņš ir šeit? Cik dīvaini! Protams, tādā gadījumā es jums neesmu vajadzīgs.

Kad Braids izgāja uz ielas, Elks jau sēdēja mašīnā.

—    Mis Frenšema uztraucas par sava tēva prombūtni, — Tonijs sacīja. — Es gribu aizbraukt uz viņa biroju.

—       Es zinu, — Elks atbildēja, neizlaizdams cigāru no mutes. — Nabaga Rifs bija loti nepatīkami pārsteigts, dzirdot, ka arī es esmu šeit.

—    Kā tad jūs to zināt? — Braids izbrīnā iesaucās.

—     Es klausījos aiz loga, — Elks mierīgi paskaidroja.

—    Un kas tās par akcijām? Ak šis Rīfs — viņš sapņo par miljoniem, runā par tūkstošiem, bet maksā pensus.

Kad auto apstājās biroja priekšā, nama durvis jau bija slēgtas. Braids gribēja griezties atpakaļ, bet detektīvs viņu pierunāja pamēģināt iekļūt iekšā.

—     Namā taču ir šveicars un apkopējas, — viņš teica.

—     Pieklauvējiet pie durvīm!

Braids pieklauvēja, un brīdi vēlāk durvis atvēra kāda apkopēja. Kad Elks uzrādīja savu apliecību, viņa ielaida vēlos apmeklētājus.

—     Nē, ser, mēs vēl neesam bijušas lorda Frenšema birojā,— sieviete atbildēja uz inspektora jautājumu. — Tas ir pavisam neizprotami: mēs izmēģinājām visas atslēgas, bet neviena no tām neder. Manas darbabiedres domā, ka durvis ir no iekšpuses aizbultētas.

Viņi uzkāpa otrajā stāvā, kur atradās Frenšema birojs. Durvju augšdaļā bija pienstikla rūts, uz kuras bija uzraksts "Lulangas naftas akciju sabiedrība".

—   Ja apstākli to prasa, tad viss ir attaisnojams, — Elks sprieda. — Aizdodiet man savu slotu, jaunkundze!

Sieviete pasniedza viņam prasīto, bet pati, kā inspektors pavēlēja, atkāpās tik tālu atpakaļ, lai plīstošie stikli nevarētu viņu aizsniegt. Elks rūpīgi novāca stikla drumslas un, iebāzis izsistajā caurumā roku, atbīdīja durvju aizšaujamo.

—     Nu jūs, dāmas, varat pazust! Ja būsiet vajadzīgas, mēs pasauksim, — viņš teica apkopējām, kas vilcinādamās aizgāja. Viņas bija visai neapmierinātas, jo nojauta sensāciju.

— Ceru, ka jūsu kuņģis ir pietiekoši stiprs, — Elks ieminējās, jo viņš jau bija ieraudzījis…

Detektīvs nospieda slēdzi, un istaba pielija ar gaismu. Frcnšems sēdēja, sabrucis pār rakstāmgaldu un uzlicis galvu uz rokām. Baltais dzēšpapīrs bija nošļākts asinīm. Rokā viņš, cieši sažņaugtu, turēja revolveri.

7

Elka lietišķā balss izrāva Braidu no sastinguma.

—   Tur ir tālrunis. Piezvaniet uz policijas iecirkni! Sakiet, lai atsūta policijas ārstu!

—    Beigts? — Tonijs šausmās izdvesa. — Mans Dievs!

Viņš domīgi uzlūkoja sastingušo ķermeni. Pēkšņi viņa

skatiens apstājās pie kādas papīra lapiņas, kas gulēja uz galda netālu no vēstuļu paliekamā.

Detektīvs to paņēma un sarauktu pieri izlasīja nedaudzās rindiņas.

—    Vai pazīstat šo rokrakstu?

Tonijs pamāja ar galvu. Tas neapšaubāmi bija Frenšema rokraksts. Braids lasīja:

"Jau vairākus gadus esmu iejaukts neprātīgās spekulācijās. Atzīstos, ka esmu piesavinājies svešu naudu. Sīkākas ziņas par to sniegs izmeklēšana. Esmu zaudējis visu…"

Šajā vietā raksts beidzās.

—   Vai tas tiešām ir Frenšema rokraksts? — Elks atkārtoja jautājumu.

—    Neapšaubāmi, — Braids čukstēja, nenovērsdams skatienu no līka, kura pozā bija kaut kas satriecošs. Kamēr Braids runāja pa telefonu, inspektors piegāja pie loga un, atvēris to, lāva sava kabatas lukturīša gaismai krist lejup. Tad viņš atkal aizvēra logu.

Līdzās rakstāmgaldam stāvēja papīrkurvis. Elks izbēra tā saturu uz galdiņa, kur atradās telefona aparāts, un rūpīgi pārbaudīja.

—   Jūsu vēstuli un čeku viņš, kā liekas, saņēmis,— Elks pēc brīža sacīja, norādīdams uz saplēstu papīru kaudzīti, ko bija nolicis atsevišķi.

Braids ar pirmo acu uzmetienu pazina savu rokrakstu. Inspektors paņēma no galda kādy aploksni un sabēra tajā saplēstās čeka un vēstules daļas.

—    Šķiet, viņš saplēsis jūsu vēstuli, pat neielūkojies tajā, — Elks piebilda.

Stundas ceturksni vēlāk ieradās policijas ārsts un izmeklēja līķi. Nāve bija iestājusies tūlīt pēc šāviena.

—   Jūs gaida loti nepatīkams pienākums, — Elks sacīja Braidam.

Tonijs klusēdams pamāja ar galvu un izgāja, lai ļauno ziņu aiznestu Urzulai.

Jaunā meitene atkal sagaidīja viņu durvīs, un pēc viņas sejas Tonijs redzēja, ka Urzula visu jau zina, tā ka uzdevuma rūgtākā dala viņam gāja secen.

—    Nāciet iekšā, Tonij!

Viņa bija loti bāla, tomēr balss skanēja apbrīnojami mierīgi.

—   Misters Elks jau zvanīja. Viņš gan neteica man visu, tomēr es nojaušu. Vai tēvs ir miris?

Tonijs pamāja ar galvu.

—     Briesmīgi! — Viņa aizsedza seju rokām. — Vai Džūlians to zina?

—    Vai tad viņa šeit nav? — Braids pārsteigts jautāja.

Urzula pakratīja galvu.

—     Nč, Džūlians aizgāja brītiņu pirms manas sarunas ar Elku. Es viņam pastāstīju, cik labi jūs esat izturējies pret tēvu… Es domāju to naudu, ko jūs šovakar viņam nosūtījāt.

Braids pārsteigts uzlūkoja Urzulu.

—    Kā jūs zināt, ka esmu sūtījis viņam naudu?

—    Tēvs man teica, ka esot lūdzis jums palīdzību. Es runāju ar viņu pa telefonu.

—    Bet jūs taču nevarējāt zināt…

—     Es jūs pazīstu, Tonij, — meitene vienkārši atbildēja.— Ja tēvs jums lūdza naudu, tad jūs viņam to arī aizsūtījāt.

Urzula izskatījās loti mierīga. Braids jutās mazliet pārsteigts, ka viņa šādā brīdī spēj runāt par naudu.

—   Vai jums šķiet, ka mana nauda ir zudusi? — meitene aukstasinīgi jautāja. — Es nekad neesmu ar tēvu par to runājusi.

—   Kopš kura laika viņš pats pārvaldīja jūsu īpašumu? — Braids jautāja.

Urzula papurināja galvu.

—    Nezinu. Es biju pārsteigta, ka Džūlians vispār atdevis viņam manas akcijas. — Meitene mirkli klusēja, tad piebilda: — Jūs laikam uzskatāt mani par bezsirdīgu, tādēļ ka tagad par to runāju. Vai jūs maz esat iedomājies, Tonij, kāda atbildība gulstas uz jums? 1

Braids pārsteigts uzlūkoja jaunavu.

—    Uz mani?

—       Jūs esat tēva testamenta izpildītājs. Šodien pēc ķildas ar jums viņš gan ieminējās, ka gribot pārrakstīt testamentu, bet nepaguva to izdarīt. Man šķiet, viņš bija nodomājis jūsu vietā par savas pēdējās gribas izpildītāju iecelt Džūlianu. Vai jūs ienīstat Džūlianu?

—     Nevaru sacīt, ka man viņš loti patiktu, — Braids atzinās. — Tomēr negribu padarīt šo drūmo bridi vēl tumšāku un tādēļ pilnīgi atsakos no savām izjūtām.

—     Es viņu vienmēr esmu labi ieredzējusi, — Urzula piebilda. — Turpretī viņa partneris man iedveš šausmas.

—    Gvelders? — Tonijs ātri iejautājās.

Meitene pamāja ar galvu.

—     Es nemaz nezināju, ka jūs viņu pazīstat, — Braids sacīja.

Urzula klusēja, un viņš neko vairs nejautāja. Tomēr tas Tonijam bija jauns un negaidīts atklājums.

Pulkstenis rādīja pustrīs naktī, kad Elks ieradās Tonija Braida namā.

—   Žēl, ka jūs jau esat izģērbies, — viņš sacīja, namatēvu ieraudzījis rītasvārkos. — Es gribēju lūgt, lai jūs pavadāt mani uz Sent Džeimsstrītu. Kā klājas jaunajai dāmai?

—     Es viņu pierunāju nakti pārgulēt pie kādas draudzenes Hempstedā, — Tonijs paskaidroja. — Taču es labprāt jūs pavadīšu, jo šonakt tikpat vairs nevarētu gulēt.

Kamēr Braids pārģērbās, inspektors pastāstīja jaunākās ziņas.

—    Es nopratināju kalpotāju, ar kuru jūs nosūtījāt čeku. Viņa liecība izklausās mazliet dīvaina. Bez ceturkšņa astoņos viņš ieradies pie Frenšema biroja durvīm, kas bijušas aizslēgtas. Frenšems nav tās atvēris, bet licis viņam vēstuli iebāzt pa durvju apakšu. Kvīts, kuru viņš tādā pašā veidā iedevis kalpotājam, ir man kabatā. Tā parakstīta ar burtu "F", kas neko daudz neizsaka.

—     Un kā Frenšems izskaidrojis savu dīvaino izturēšanos?

—   Viņš teicis, ka pašlaik pārģērbjoties, — Elks atbildēja. — Es tikai nesaprotu, kādēļ viņš saplēsis aploksni, pat neielūkojies tajā. Vai viņš pazina jūsu rokrakstu?

—   Adrese bija rakstīta ar mašīnu, — Tonijs paskaidroja.

—   Hm… — Elks domīgi norūca. — Varbūt viņš domāja, ka tas ir kāds rēķins. Tādu viņa rakstāmgaldā ir dučiem. Naudas lietās viņš nav bijis visai atjautīgs.

Tonijs jau bija apģērbies. Tomēr Elks vēl necēlās no sava krēsla.

—     Es to dzīvokli zināju, pirms vēl tas bija pārvērsts biroja telpās, — viņš teica. — To apmeklēja vairāk noziedznieku nekā jebkuru citu dzīvokli Londonā.

Pēkšņi detektīvs piecēlās un, ne vārda neteicis, devās uz durvīm. Uz stūra viņi atrada brīvu taksometru.

Pie biroja ēkas durvīm sardzē stāvēja kārtībnieks.

—     Ģeniāla ideja! — Elks sarūgtināts šņāca, kāpdams otrajā stāvā. — Tikpat labi viņš varētu stāvēt ari savās mājās!

Policists atslēdza durvis, un viņi iegāja birojā. No traģēdijas, kas vēl nesen bija šeit norisinājusies, nu vairs gandrīz nekas nebija manāms. Frenšema līķis bija aiznests, arī asinīm noškiestā dzēšlapa bija noņemta. Tikai uz galda vēl bija redzami daži nodevīgi traipi.

—   Es gribēju… — Elks iesāka, bet pēkšņi apklusa. Sekojot viņa skatienam, Braids ieraudzīja, ka viena loga rūts ir izsista — stikla gabali mētājās uz grīdsegas loga tuvumā. Elks izskatījās pavisam nelaimīgs.

—    Kas noticis? — Tonijs jautāja.

—    Kāds ir bijis šeit, vairāk nekas. Protams, tas nav bijis reportieris — tikai romānos reportieri dara tādas lietas.

Elks piegāja pie loga, atvēra to un izliecās ārā.

—   Skaidrs, — viņš piebilda, atgriezdamies istabā. — Pie paša loga ir glābšanas trepes, kuras gan tikpat labi varētu nosaukt par noziedznieku parādes kāpnēm.

—    Vai domājat, ka kāds šeit ielauzies pēc Frenšema līka aiznešanas? Bet kādā nolūkā?

Elks pašūpoja galvu.

—    Lai kaut ko nočieptu — varbūt slepenos dokumentus, kā rāda filmās. Kas to lai zina! Vai ari ģimenes vērtslietas. Vai vēstuli, kurā paslēpies likumīgais mantinieks.

—    Nejokojiet! Sakiet nopietni — ko jūs domājat?

Elkam nebija nevienas versijas.

—    Ja es to zinātu, tad varētu jums pastāstīt vēl daudz tādu lietu, ko neviens nezina… pagaidām.

Viņš sāka sistemātiski pārmeklēt biroja telpas. Tās bija trīs vidēja lieluma istabas, no kurām divas aizņēma diezgan prāvais darbinieku štats.

—     Visvairāk mani pārsteidz, — Elks sacīja, kad viņi brīdi vēlāk atstāja ēku, — jūsu ziņkāres trūkums. Jūs pat neesat man pajautājis, kā tad Frenšems nošāvies.

—     Es nekad neuzdodu liekus jautājumus, — Braids atbildēja.

8

Tad nāca divas drūmas dienas — policijas izmeklēšana un līķa apskate. Zvērināto slēdzieni aizņēma četras sīki aprakstītas lappuses, un viņu lēmums skanēja: "Pašnāvība prāta aptumšošanās brīdī."

Par laimi, Urzulai šajā sēdē nebija jāpiedalās. Līķa apskates dienā viņa aizbrauca uz laukiem. Meitene pa telefonu atvadījās no Braida un laipni noraidīja Tonija priekšlikumu ar savu mašīnu aizvest viņu uz Somersetu. Vēl daudz labprātāk Urzula būtu izvairījusies no satikšanās ar Džūlianu Rifu, kas viņu apmeklēja dažas minūtes pirms aizbraukšanas.

Urzula bija saņēmusi divas garas vēstules no Rifa, bet nebija tās vēl izlasījusi. Viņa pati nesaprata, kādēļ tik noraidoši izturas pret Džūlianu. Tikai par vienu Urzula bija skaidrībā: ziņa par tēva nāvi, lai cik traģiska, tomēr bija atnesusi viņai arī zināmu atvieglojumu. Protams, viņa nekādā gadījumā nebūtu precējusies ar Džūlianu, tomēr tēva slepenā vēlēšanās meiteni bija stipri nomākusi. Nu šis smagums bija novēlies Urzulai no sirds. Viņa tagad pati bija sava likteņa noteicēja, brīva un nesaistīta.

Tēvu Urzula bija mīlējusi, un viņa nāve meitenei bija briesmīgs trieciens. Tomēr tagad Urzula saprata, ka viņi nebija bijuši tuvi viens otram, jo tēvs tik ļoti bija nodevies savai dziņai pēc bagātības, ka meitai viņa sirdī un domās bija atlikusi pavisam maza vietiņa.

Urzula vilka rokās cimdus, kad kalpone pieteica Džūlianu. Meitene nevarēja viņu noraidīt, jo Rifs jau nāca kalponei pa pēdām. Džūliana melnā kaklasaite un platās sēru lentes ap platmali un piedurkni Urzulai šķita pārspīlēta ārišķība.

—     Kopš briesmīgā notikuma es jau vairākkārt esmu pūlējies tevi satikt, — viņš iesāka.

—   Tagad es piecas minūtes esmu tavā rīcībā, — Urzula atbildēja.

Viņas saltums Džūlianam krita uz nerviem. Urzula nebūt nebija tā pakļāvīgā, iztapīgā meitene, kādu viņš bija cerējis atrast.

—    Nu… tavs stāvoklis… un tas viss… — viņš stomījās.

—     Nezinu, cik daudz tēvs tev atstājis, tomēr varu iedomāties, ka vina darījumi palikuši diezgan lielā nekārtībā. Skaidrs, ka tu nedrīksti ciest trūkumu. Šis nams, jādomā, tiks pārdots…

—     Kādēļ?— Urzula vinu pārtrauca. — Nams pieder man — vai tad tu to vēl nezināji?

Džūlianu uztrauca un mulsināja viņas drošā izturēšanās.

—    Kā liekas, tava nabaga tēva nāve tevi nebūt tik loti neapbēdina, — viņš pārmetoši teica. — Protams, tā nav mana darīšana, bet tu tomēr nedrīkstētu aizmirst visu to, ko tēvs tavā labā darījis…

—     Tavas pamācības man nav vajadzīgas. Turklāt es ieskatu, ka sēru tērpam un kaukšanai nav nekā kopīga ar manām skumjām.

Iestājās nepatīkams klusums. Beidzot Džūlians atsāka:

—    Sitijā man stāstīja, ka Braids esot iecelts par testamenta izpildītāju. Tas ir kaut kas neiedomājams, ja atceros, kādas bija viņa attiecības ar tavu tēvu! Lords Frenšems taču ienīda šo nelieti.

Urzula viņam uzmeta nicināšanas pilnu skatienu.

—   Tēva naids vis nevarēja būt tik liels, ja viņš vēl pēdējā brīdī lūdza Braidam naudu, — viņa mierīgi piebilda.

—     Tās nemaz neizskatās pēc nāvīgu ienaidnieku attiecībām. Turklāt neaizmirsti, ka Tonijs ir mans draugs.

—   To jau es redzu, — Džūlians dzēlīgi iesmējās. Tomēr Urzula izlikās nedzirdējusi.

—    Tonija izturēšanās bija loti augstsirdīga, — viņa sacīja. — Pret mani viņš ir bijis vairāk nekā laipns. Un ari pret tevi.

—   Nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt! — Džūlians sašutis iesaucās. — Kādā veidā Braids būtu man parādījis laipnību? Es neko tamlīdzīgu neesmu manījis.

—    To es tev pateikšu, — viņa atbildēja, aizpogādama cimdus. — Viņš man ieteica pārāk neinteresēties par to, kur palikuši tie mani sešdesmit tūkstoši mārciņu, ko tu pārvaldīji…

—    Pajautā savam tēvam, kur viņš tos licis! — Džūlians iesaucās, juzdams, ka asinis sakāpj galvā.

—    Mēs, tas ir Tonijs un es, vienojāmies nemeklēt, kur šīs akcijas palikušas, kad un vai vispār tās kādam atdotas, — Urzula turpināja, atstādama viņa vārdus neievērotus. — Īstenībā tas būtu ļoti viegli pārbaudāms, mans mīļais Džūlian.

—    Es varu to pierādīt… — viņš dedzīgi iesāka, bet tūlīt apklusa, viņas skatienā pamanījis neslēptas šaubas. — Urzula, kad es iedomājos, ka drīz tu taču būsi mana sieva, tava izturēšanās man šķiet gluži neizprotama!

Rīfs zināja, ka tas ir pārdrošs gājiens, un pats nebija pārliecināts par sekmēm.

—    Man šķiet, ka šis jautājums tagad ir izlemts reizi par visām reizēm, — Urzula loti mierīgi atbildēja.

Saruna bija pieņēmusi Rīfam nevēlamu virzienu. Viņš bija atnācis, lai zem līdzjūtības maskas kaut ko tuvāk izdibinātu par noslēpumaino mantojumu, ko Frenšems nejauši bija pieminējis. Džūlians skaidri redzēja, ka Urzula atklājusi viņa negodīgo rīcību un netic viņam, un šī apziņa vairoja Rīfa dusmas un bailes.

—   Nesaprotu… tu tur runā par tādām lietām… — viņš nesakarīgi murmināja, pūlēdamies atgūt aukstasinību. — Acīmredzot tu esi ļāvusi sevi maldināt ar meliem. Ceru, ka tu neticēsi tam Biržas Krauklim! Pēc visiem šiem gadiem…

Urzula tagad pilnīgi skaidri apzinājās savas jūtas. Šis cilvēks, kuram viņa bija ticējusi un kuru bija cienījusi, tagad kā ubags stāvēja viņas priekšā, diedelēdams un bailēs trīcēdams.

— Dieva dēj, Urzula, esi taču prātīga! Es saprotu, cik briesmīgs tev ir šis trieciens… tava tēva nāve un tas viss… Bet netici taču tik šausmīgiem apmelojumiem par savu labāko draugu! Tu taču zini Braida slavu! Viņš dzīvo vienīgi no meliem, visa viņa bagātība dibināta uz krāpšanām…

Tālāk Rīfs netika, jo pie šiem vārdiem Urzula viņam atvēra durvis. Džūlians gribēja pateikt vēl kaut ko svarīgu, bet nespēja neko izdomāt.

Redzot viņu aizejam, Urzula dziļi uzelpoja, sajuzdama patiesu atvieglojumu.

Tad viņa tūlīt uzrakstīja Braidam garu vēstuli:

"Tagad es gribu būt stipra un nelokāma un aizmirst, aizmirst, aizmirst! Ja nespēšu atbrīvoties no šīm šausmām, es sajukšu prātā. Es cienu tēvu un viņa piemiņu un esmu saistīta ar viņu tūkstoš asinsradniecības saitēm. Tomēr laikam esmu loti bezjūtīga, jo pateicos Dievam par to, ka tēvs pret mani vienmēr bijis tik rezervēts un viņa nāve man nešķiet dzīves nozīmīgākās daļas zaudējums… Ceru, ka jūs vēl joprojām interesējaties par sacīkstēm un pārāk neskumstat manis dēļ. Betlers loti grib zināt, vai Berlitors tiešām uzvarēs. Ko lai viņam atbildu? Jūs taču neliegsit man vajadzīgo informāciju, vai ne?…"

Braids bija Askotā, un viņam bija pilnas rokas darba. Tonijs kategoriski noraidīja advokāta uzaicinājumu tūlīt ķerties pie Frenšema dokumentu kārtošanas, paskaidrodams, ka savus testamenta izpildītāja pienākumus uzņemšoties tikai tad, kad lauku gaiss no vioa smadzenēm būšot izkliedējis dažas nepatīkamas atmiņas.

Tonijs nebūt nebija tikai sacīkšu zirgu īpašnieks. Zirgus viņš pazina tikpat labi kā cilvēkus. Jau no pirmā acu uzmetiena Braids prata pareizi novērtēt ikvienu zirgu. Kādu rītu viņš agri izbrauca uz Ņūberi, lai redzētu savu zirgu jaunākos sasniegumus. Pēc brokastīm Tonijs trenera pavadībā jāšus devās uz hipodromu.

—     Šī ir tā holandieša māja, par kuru mēs nesen runājām, — Zenfords sacīja, ar jājamo pātagu norādīdams uz kādu vecu, zemu ķieģeļu ēku, kas atradās mazliet atstatu no ceļa. Nams izskatījās panīcis un nolaists, augšstāvā dažas logu rūtis bija izsistas, dārzs aizaudzis krūmiem un nezālēm.

—     Sestdien viņš atkal bija šeit. Vecākais zirgu puisis man stāstīja, ka viņš ložņājis pa ciema krogu un pūlējies ievākt tuvākas ziņas par Berlitoru.

—    Vai arī tagad viņš ir šeit? — Braids jautāja.

—     Par to es nupat gribēju runāt. Šoreiz viņš, pretēji savam ieradumam, atbrauca jau vakar. Droši vien mēs viņu satiksim sacīkšu laukumā. Diezgan nepatīkama lieta.

—    Tur nav nekā nepatīkama, — Braids atbildēja, — es nekā labāka vairs nevarētu vēlēties. — Zenfords pārsteigts viņu uzlūkoja, bet Tonijs smaidīdamas turpināja: — Ja jau misters Gvelders tik loti interesējas par manu zirgu izredzēm Stjuarta sacīkstēs, tad ļausim viņam pašam par tām pārliecināties.

—   Tur jau viņš ir, — Zenfords pēkšņi sacīja.

9

Nelielā pakalniņā pie šosejas stāvēja misters Rekss Gvelders salmu platmali galvā, garos, melnos svārkos un gaišbrūnās kurpēs. Padusē viņš turēja lietussargu.

Kad Tonijs jāja gar pakalniņu, holandietis pagriezās pret viņu un sveicinādams noņēma platmali.

—    Gvelders! — viņš stādījās priekšā, stīvi palocīdamies. — Vai man ir gods redzēt misteru Braidu? Ja nemaldos, mēs jau esam tikušies Sitijā.

Braida acis jautri iemirdzējās.

—    Es nemaz nezināju, ka jūs interesējaties arī par nedrošo sacīkšu biznesu, — viņš sacīja.

—    Tikai mazliet,— Gvelders ātri iesaucās,— pavisam mazliet! Es uz šejieni atbraucu tikai aplūkot skaistos zirgus un atpūsties no biržas rūpēm.

—     Ja jau jums patīk zirgi, varbūt vēlaties nolūkoties mūsu treniņā?— Braids viņu uzaicināja.

Holandieša seja priekā staroja.

—     Tas man būtu liels gods,— viņš sacīja.— Kurām sacīkstēm jūs trenējaties?

—    Stjuarta kausam,— Braids paskaidroja, neņemdams vērā trenera šausmās saviebto seju. — Es piedalos ar diviem zirgiem. Šodien tie pilnā sacīkšu tempā skries kopā ar trim vai četriem citiem. Tad jūs pats varēsiet redzēt, kuram no viņiem lielākas izredzes uzvarēt.

Gvcldera acīs uz mirkli iemirdzējās aizdomas.

—    Esmu loti ziņkārīgs, — viņš atzinās, tipinādams līdzās Tonija zirgam.

Viņi sasniedza laukumu, kur jau bija izvests pusducis zirgu. Gvelders nostājās malā, vērīgi lūkodamies, kā dzīvniekiem noņem segas un kā tos sagatavo sacīkstēm. Sevišķi izcēlās divi zirgi, ko Gvclders jau labi pazina. Tomēr Braids viņam laipni paskaidroja:

—     Šis ir Berlitors, uz kuru, kā dzirdēju, liekot visa pasaule. Otra ir ķēve — Lidija Mertona, ari loti strauja, trīsgadīga.

—    Ko jūs vēl gaidāt? — Gvelders jautāja, izlikdamies vienaldzīgs.

—    Žokejus. Ā, tur jau viņi nāk!

Žokeji ieņēma savas vietas, un zirgi devās uz startu. Reksa Gveldera smadzenes rosīgi strādāja. Viņš pazina Toniju Braidu un tā slavu. Tonijs un Džūlians Rifs bija nāvīgi ienaidnieki. Kādēļ gan Braids bija viņu uzaicinājis nolūkoties šajā svarīgajā treniņā?

—   Jūs taču strādājat Rifa birojā, vai ne, mister Gvelder? — Tonijs negaidīti jautāja. — Viņš droši vien ir loti noskumis par lorda Frenšema traģisko nāvi.

Holandietis skumji nopūtās.

—    Ak, tas nabaga cilvēks! Es nevaru nolūkoties viņa sāpēs! Diemžēl viņa bēdām ir arī vēl citi iemesli. Lords nabaga Džūlianam bija parādā ievērojamas summas. Bet Džūlians par to nemaz nedomā — viņam tik laba sirds! Viņu skumdina tikai mīļotā krusttēva zaudējums. Kāda nelaime! Nauda nabaga Džūlianam nav nekas. Viņš ir atjautīgs, viņš ir gudrs — viņu gaida liela nākotne!

—    Varbūt gan, — Tonijs vēsi piebilda. — Un kā veicas ar darījumiem, mister Gvelder?

Holandietis paraustīja savus platos plecus.

—    Sitijā vienmēr iet te augšup, te lejup, — viņš atbildēja. — Bet mums laimējas. Mūsu firmai ir lielas rezerves, lieli ienākumi un vērtīgi īpašumi. Un mūsu izredzes ir neierobežotas!

Tonijs aizsmēķēja cigāru. Neviens smaids, neviena kustība neatklāja vina šaubas par mistera Džūliana Rīfa darījumu godīgumu.

—   Protams, — Gvelders turpināja, — pašreiz pie mums iet raibi Lulangas akciju dēļ — kā tās krīt! Un nu, kad sabiedrības direktors miris, neviens nevar pateikt, kā būs turpmāk. Es bieži domāju…

—    Uzmaniet zirgus! — Tonijs viņu pārtrauca.

Tālumā parādījās seši tumši punktiņi. Treneris stāvēja

ar pulksteni rokā un tālskati pie acīm. Gvelders uztraukumā trīcēja. Viņš visu redzēja arī bez tālskata: Berlitors bija pirmais. Kastaņbrūnā Lidija Mertona — pusgarumu aiz viņa. Gvelders redzēja, cik mierīgi Berlitora mugurā sēdēja žokejs. Bet, kad līdz novērotājiem atlika vairs tikai kādi piecpadsmit metri, Lidija Mertona pēkšņi pašāvās garām savam sāncensim.

Gvelders smagi elpoja. Viņš bija ievērojis, kā žokejs sēdēja Berlitora mugurā.

—    Nu? — Tonijs iejautājās.

Gvelders pavērās viņā.

—    Apbrīnojami!

—     Vai jūs vēl šaubāties par to, kurš ir pārākais? — Tonijs jautāja, valdīdams smaidu.

Gvelders dedzīgi pakratīja galvu.

—    Neapšaubāmi Lidija Mertona! Jā, nu es to redzēju pats savām acīm. Loti pateicos, mister Braid!

—    Protams, es piedalīšos ar abiem, — Tonijs nevainīgi paskaidroja. — Nu jūs varat pastāstīt saviem draugiem, cik neprātīgi viņi rikojas, ieskatīdami Berlitoru par favorītu. Šī ķēve taču ir daudz pārāka!

—    Protams, es to darīšu, ja vien jūs atļaujat.

Promejot Gvelders kratījās aizturētos smieklos. Stundu vēlāk viņš savā noputējušajā sporta mašīnā jau devās atpakaļ uz pilsētu. Rekss bija domājis nedēļas nogali pavadīt laukos, bet nu vairs nevarēja to atjauties — otrdien vajadzēja notikt sacīkstēm.

Kad Gvelders ienāca birojā, Džūlians pārsteigts pacēla galvu.

—   Hallo! — viņš iesaucās. — Es domāju, ka tu atpūties!

Gvelders pavēra durvis un pārliecinājās, ka tuvumā

neviena nav. Tad viņš aizslēdza durvis un, piebīdījis krēslu, nosēdās līdzās šefam.

—   Tu bieži esi apgalvojis, ka zirgu skriešanās sacīkstes esot muļķība.

—   Un tavas sekmes man bieži pierādījušas, ka tā tiešām ir, — Džūlians saskābis atbildēja. — Pēdējās Askotas sacīkstēs tu man izmaksāji vairāk, nekā es visā nedēlā biju nopelnījis.

—   Klausies, ko tev teikšu, — Gvelders, uzvaroši smaidīdams, iesāka. Viņš runāja piecas minūtes bez pārtraukuma.

Džūlians vērīgi klausījās. Viņš uzreiz saprata, cik svarīgas ir holandieša atnestās ziņas.

—   Braids laikam loti zemu vērtē tavu prātu, ja atļaujas tik muļķīgu joku. Kāds ir tā ādaiņa vērtējums?

Gvelders izņēma no kabatas avīzi un ielūkojās tajā.

—   Septiņi pret vienu — favorīts. Te, mans mīļais Džūlian, būs nauda!

—   Vai esi pārliecināts, ka tas tiešām bija īsts treniņš? — Džūlians vēl šaubījās.

Gvelders smaidīdams izvilka no bikšu kabatas sacīkšu pulksteni.

—   Vai domā, ka es nebiju sagatavojies? Viena minūte, vienpadsmit un divas piektdaļas sekundes. Gudrajam Braidam, protams, neienāca prātā, ka nabaga holandietim kabatā varētu būt tik lielisks sacīkšu pulkstenis. Tā ir mana sistēma: visur noteiktību!

Džūlians viņam uzmeta īgnu skatienu.

—     Blēņas. Sistēma! Vai kādreiz esi kaut ko ar to ieguvis?

Gvelders lepni pamāja ar roku.

—     Simtiem reižu! Protams, dažreiz gadās ari zaudēt, bet galu galā es tomēr nopelnu.

Viņš meloja Džūlianam tāpat kā pats sev. Šī sistēma Reksam Gvelderam maksāja ne mazāk kā četrus tūkstošus mārciņu gadā. Tomēr viņš ieskatīja par nevēlamu šobrīd to atzīt.

—     Acīmredzot Biržas Krauklis gribējis tevi apvest ap stūri, — Džūlians domīgi piebilda. Tad viņš pavilka sev tuvāk telefona aparātu un, dabūjis savienojumu, deva rīkojumus. Pēc šīs sarunas viņš piezvanīja kādam citam bukmeikeram, tad vēl kādam…

Vakarā Džūlians pacilātā garastāvoklī atstāja savu biroju. Viņam kopā ar biedru bija vislabākās izredzes nopelnīt četrpadsmit tūkstošus mārciņu vai pat vēl vairāk. Protams, viņš varēja ari zaudēt divarpus tūkstošus, kas nebūtu visai patīkami šajās dienās, kad viņš tikai ar pūlēm spēja nokārtot neatliekamos maksājumus. Turklāt Džūlianu mocīja doma, ka viņš reiz bija izrakstījis kvīti par Urzulas akciju saņemšanu. Ja nu Braids Frenšema papīros atrod šo pierādījumu?

10

Paēdis brokastis, Tonijs Braids lasīja pienākušo pastu, kad pēkšņi viņam aiz muguras atskanēja jautri smiekli. Priecīgi pārsteigts, viņš pietrūkās kājās.

—    Mans Dievs, kā tad jūs te gadījāties?

—  Atbraucu no Somersetas, — Urzula atbildēja. — Mana mīlā tēva radi ir briesmīgi garlaicīgi ļaudis.

—    Vai pie viņiem vairs neatgriezlsieties?

Meitene pakratīja galvu un nopūtās.

—   Pagaidām vēl jāpaliek turpat. Jau tā man grūti nācās aizbēgt. Vecais Betlers tur ir vienīgā jūtīgā dvēsele. Kā ir ar viņa derībām?

—    Viņš uzvarēs, — Braids atbildēja.

—   Bet kādēļ jūs piedalāties ar diviem zirgiem? — Urzula jautāja.

—   Tādēļ, ka esmu Biržas Krauklis, — Tonijs paskaidroja. — Un ari misters Gvelders pretējā gadījumā justos rūgti vīlies.

Meitenes seja apmācās.

—   Es ienīstu šo cilvēku, — viņa piebilda. — Viņa tuvumā es jūtos tik briesmīgi nomākta! Viņā ir kaut kas atbaidošs, ko spēj nojaust vienīgi sieviete. Džūlians apgalvo, ka viņš esot loti gudrs.

—    Vai esat kaut ko dzirdējusi par Džūlianu?

Urzula sparīgi papurināja galvu.

—     Es ari nevēlos par viņu neko dzirdēt,— viņa rūgti atbildēja. — Nevar teikt, ka mēs būtu šķīrušies visai draudzīgi. Nabaga tēvs! Man stāstīja, ka viņa iemīļotās Lulangas akcijas jau tiekot pārdotas par pieciem šiliņiem.

—    Ne pārdotas, bet par šo cenu piedāvātas, — Braids pārlaboja. — Stāsta, ka naftas avoti esot pilnīgi izsīkuši, tomēr tas nav apstiprināts, un man šķiet, ka tādā gadījumā arī mēs būtu saņēmuši kādas ziņas par to.

—    Mēs? — Urzula izbrīnā atkārtoja. — Vai tad arī jūs darbojaties šajā nelaimīgajā uzņēmumā?

Viņš lēnām pamāja ar galvu.

—    Jūs aizmirstat, ka esmu jūsu tēva testamenta izpildītājs un viņa atstātās mantas pārvaldnieks. Viņam pieder milzīgi daudz šo akciju, un laikam jums ari.

Urzula brītiņu klusēja, tad sacīja:

—   Es tikai nespēju saprast vienu, Tonij, — kādēļ tēvam vajadzēja izdarīt pašnāvību, ja jūs viņam palīdzējāt?

—     Viņš laikam nav izlasījis manu vēstuli, — Braids atbildēja, izvairīdamies no viņas skatiena. — Aploksne ar čeku bija saplēsta un iemesta papīrkurvī.

Tad viņš strauji mainīja sarunas tēmu, apjautādamies par Urzulas nākotnes plāniem. Vispirms viņa bija nodomājusi izrauties no Velsas un atgriezties Londonā.'

—    Es varētu dzīvot mūsu namā Hempstedā, — meitene sacīja. — Man Lenkašīrā ir krustmāte; es varētu uzaicināt viņu viesoties pie manis.— Urzula ielūkojās pulkstenī. — Vai jums jāsteidzas uz sacīkstēm? Kamēr jūs būsiet prom, es izmanotošu jūsu vannu un tad lēnām došos atpakaļ uz briesmīgo Somersetu.

Brīdi vēlāk Braids jau sēdēja mašīnā, mādams ar roku Urzulai, kas stāvēja pie loga. Kad auto nogriezās ceļa līkumā, Tonijs smagi nopūtās, bet tūlīt kļuva nikns uz sevi. Neprātīgais nelga! Viņam taču bija jau četrdesmit gadu un lielākā mūža dala nodzīvota, bet Urzula bija gandrīz divdesmit gadus jaunāka. Viņš nevarēja prasīt, lai Urzula viņam ziedotu savu jaunību. Tas nebūtu godīgi. Viņš drīkstēja tikai rūpēties par meitenes nākotni un neizrādīt savas sāpes, redzot kādu citu viņai līdzās. Tomēr šis "cits" nekādā gadījumā nedrīkstēja būt Džūlians Rifs! To viņš nekad nepieļaus!

Pats pirmais, ko Braids satika ceļā uz skriešanās laukumu, bija Elks. Detektīvs stāvēja netālu no iesildīšanās laukuma, melanholiski sūkdams cigāru.

—     Hci, mister Braid! — viņš uzsauca Tonijam. — Kā nu man izies? Es liku četrpadsmit mārciņas uz jūsu neuzvaramo. — Tad viņš pamāja ar galvu uz staļļa pusi. — Tur iekšā ir daži jūsu draugi — sērojošais krustdēls ar kompanjonu. Es gan neesmu redzējis viņu raudam, toties lasīju jūsu vēstuli "Sportā".

—    Tad viņi to tomēr iespieduši! — Braids apmierināti iesaucās, tikai tagad atcerēdamies vēstuli, ko bija nosūtījis uz Flitstrītu.

—    Protams, iespieduši — pat pirmajā lappusē, — Elks atbildēja, izvilkdams no kabatas un pasniegdams Tonijam avīzi, kur pašā redzamākajā vietā bija lasāms:

"Misters Antonijs Braids, kura zirgi piedalās Stjuarta kausa izcīņā, atsūtījis mums šādu vēstuli:

Avīzes "Sports" redaktoram.

Godātais kungs!

Ievērojot to, ka sacīkšu publika gandrīz vienprātīgi par favorītu atzinusi manu ērzeli Berlitoru, man šķiet lietderīgi pazinot, ka es piedalos ar diviem zirgiem, turklāt mana ķēve Lidija Mertona ir mazliet vieglāka svarā. Ieskatu par savu pienākumu to paziņot atklātībai, bet tomēr loti iespējams, ka Berlitors sacīkstēs uzrāda labākus rezultātus nekā treniņos."

Vēstulei bija pievienota redakcijas piebilde:

"Misters Antonijs Braids ir atzīts lietpratējs zirgu skriešanās sacensībās, un viņa paziņojums būtu jāņem vērā. Tādēļ gandrīz droši var teikt, ka vislielākās izredzes uz uzvaru tomēr paliek Berlitoram."

—   Ko gan ļaudis tagad darīs? — Antonijs jautāja, atdodams Elkam avīzi.

—    Berlitors gandrīz vienprātīgi atzīts par favorītu, — inspektors paskaidroja. — Viņa vērtība pašreiz ir 5:2.

Bridi vēlāk Braids satika Džūlianu Rīfu, kas iznāca no stalla un, draudzīgi smaidīdams, sniedza viņam roku.

—     Es reti apmeklēju skriešanās sacīkstes, Braid, bet šoreiz ari es nolēmu izklaidēties. Es liku uz jūsu zirgu.

—    Un kurš no tiem izpelnījies godu papūlēties, lai nopelnītu jums dažas mārciņas? — Tonijs jautāja.

Džūlians noslēpumaini pasmaidīja.

—   Jūs pats taču laikam likāt uz abiem saviem zirgiem, vai ne? — viņš jokoja.

—     Nē, tikai uz Lidiju Mertonu, — Tonijs vienkārši atbildēja. — Ceru, ka aiziešu no šejienes par četrpadsmit tūkstošiem mārciņu bagātāks nekā ierados.

Džūlians iesmējās. Viņu sarunu pārtrauca kāds kopīgs paziņa, kas uzrunāja Toniju:

—   Es dzirdēju, ka Berlitoru kādā treniņskrējienā uzveikusi Lidija Mertona. Uz kuru jūs liekat lielākas cerības?

—    Uz Lidiju Mertonu, — Braids atbildēja, lūkodamies sāņus.

Jautātājs neticīgi pasmaidīja.

—    Liekas, viņš jums netic, Braid.

—   Liekas gan. Bet patiesība jau nekad neatrod dzirdīgas ausis.

Gvelders pie ieejas nepacietīgi gaidīja savu draugu. Kad viņi kopā gāja uz savām vietām, holandietis jautāja:

—    Ko viņš teica?

—    Tā pati vecā pasaka, — Džūlians atbildēja. — Tas puisis tiešām nav visai asprātīgs.

Viņi uzkāpa tribīnēs, un Gvelders Rīfam parādīja abus

zirgus. Lidija Mertona nesa pirmās krāsas, kas bija vienīgā liecība par īpašnieka izredzēm.

— Es tev pastāstīšu, kā tas viss norisināsies, — Gvelders čukstēja. — Sākumā Lidija ies priekšgalā, bet tad Berlitors kā zibens aizšausies tai garām, un ar to skriešanās būs beigusies.

Pēkšņi no tribīnēm un stāvvietām atskanēja mežonīgi saucieni. Visu skatieni pievērsās skrejceļam. Pirms vēl Džūliana nepieradušās acis paguva atšķirt krāsas, zirgi jau bija pusceļā. Braida abi dzīvnieki skrēja cieši līdzās. Bet tad kastaņbrūnā ķēve bez kādām pūlēm pašāvās garām ērzelim un pirmā sasniedza mērķi, atstādama sāncensi divu zirgu attālumā aiz sevis.

11

Gvelders satriekts piecēlās.

—   Bet es taču to redzēju pats savām acīm, — viņš elsa. — Mans Dievs, vai manas smadzenes bija pavisam sajukušas? Mans draugs…

Bet Džūlians Rifs jau saniknots lauzās cauri laužu drūzmai. Un visās malās viņš dzirdēja atkārtojam vienu un to pašu:

—   Viņš taču pats teica, ka viņa ir vislabākā… Ko gan vēl var no viņa prasīt?…

Atstājot tribīni, Braids pamanīja Elku, kas stāvēja mazliet sāņus. Detektīva acīs mirdzēja dziļš apmierinājums.

—   Tas bija liels pārbaudījums — nelikt savu naudu pie citu mārciņām,— viņš teica. — Bet es tomēr izturēju, un nu nauda pati skrien pie manis. Bet nupat es redzēju kādu, kas šķita ne visai apmierināts. Misters Rīfs izskatījās tā, it kā viņa piekrastei tuvotos zems gaisa spiediens — jpērkons un zibeņi, lietus un vētra. Bet nu es iešu iekasēt savu naudu. Man viņi izmaksās, jo es esmu no policijas.

Tonijs iesmējās.

—   Visiem izmaksās, jūs vecais pesimisti Kādēļ jūs visus turat par krāpniekiem?

—    Kas netic, to nevar pievilt,— Elks pamācoši atbildēja.

Džolians Rifs savu auto bija atstājis uz Singltonas ceļa.

Tur viņam vēl pusstundu nācās gaidīt savu biedru, kas ieradās priecīgs un apmierināts, it kā nekas ļauns nebūtu gadījies.

—    Ak šis sasodītais Biržas Krauklis! — Gvelders sajūsmā iesaucās. — Un turklāt es taču pats biju klāt mēģinājumā!

—     Tava nelaime ir tā, ka tu esi par daudz gudrs, — Džūlians sacīja, iedarbinādams motoru ar tādu sparu, ka mašīna salēcās. — Tavas vientiesības dēļ es zaudēju tik daudz naudas, ka līdz pirmdienai nemaz nevarēšu to sadabūt.

—   Tad jau labāk nemaz nemeklē, mans draugs, — Gvelders mierīgi atbildēja. — Bukmeikeriem nav noteiktu maksas dienu, un, pirms vēl viņi sāks tevi spaidīt, mēs jau būsim bagāti — pasakaini bagāti!

Džūlians uzmeta viņam greizu skatienu.

—     Līdz šim tu esi barojis mani tikai ar solījumiem, — viņš aizrādīja. — Nu es reiz gribētu redzēt ari ko reālāku.

—   To tu ari redzēsi, — Gvelders apgalvoja. — Miljonus un atkal miljonus. Drīz tu noslāpsi zeltā.

—     Drīz, drīz, — Džūlians norūca. — Kad tad?

Gvelders paraustīja plecus.

—     Varbūt pēc nedēļas. Mans darbs sekmējas un jau kuru katru nakti var noslēgties.

Pie Viktorijas piestātnes Džūlians izlaida Gvelderu, pats turpinādams ceļu mājup, kur vinu gaidīja drūms vakars.

Džūliana drūmums nebija bez iemesla. Frenšema papīri nu jau bija tiktāl sakārtoti, ka tos varēja nodot Braida rīcībā. Šorīt Rīfs no Frenšema advokāta bija saņēmis vēstuli, kurā viņu uzaicināja sazināties ar Toniju, lai kopīgi nokārtotu Lulangas akciju lietas.

Lulangas akcijas bija Rietumāfrikas papīri. Naftas lauki bija atrasti Ziemelangolā, un atradēji par tiem bija nopelnījuši miljonus. Tomēr tad akcijas bija sākušas pamazām, bet nenovēršami slīdēt lejup, un pēc tam, kad Frenšems bija nopircis pēdējo lielo žūksni, tās no trīsdesmit astoņiem šiliņiem bija nokritušās mazliet zem mārciņas.

Šī parādība bija loti mīklaina, jo vairāk tādēļ, ka lietpratēja — kāda Sitijā loti pupulāra vīra — prognoze bija skanējusi loti labvēlīgi. Tiesa gan, ļaunas mēles ciniski aizrādīja, ka šis atzinums parādījies atklātībā divas nedēļas pēc minētā lietpratēja nāves.

Nokratījis šīs nepatīkamās pārdomas, Džūlians nosēdās pie rakstāmgalda un sāka rakstīt Urzulai garu vēstuli, kurai vajadzēja atjaunot viņas zudušo uzticību pret brālēnu.

Dažus vārdus uzrakstījis, Rīfs ievēroja, ka pildspalvā nav tintes. Velti izmeklējies savā galdā pildāmo šlircīti, viņš atcerējās, ka bija tādu redzējis Gveldera istabā, un iegāja tur.

Holandieša rakstāmgalds nebija aizslēgts. Neatradis šlircīti uz galda, Džūlians sāka pārmeklēt vienu atvilktni pēc otras. Pēkšņi, atvelkot pašu apakšējo atvilktni, viņš tajā ieraudzīja… Urzulas Frenšemas smaidošo seju! Šo ģīmetni viņš reiz jau kaut kur bija redzējis. Bet tagad tās rāmītis no vienas vietas bija pārklāts amoru un siržu zīmējumiem. Stūrītī bija ievilkti arī mākslinieka iniciāli.

Gvelders! Tas taču neticami! Vai tas būtu tikai muļķīgs joks?

Bet, kad Džūlians izņēma ģīmetni no atvilktnes, zem tās atradās vēl otra, kuras mugurpusē bija uzrakstīts kāds dzejolis, kas sākās ar vārdiem:

"jūsu acis, smaidā tvīkstošās,

Un lūpas kairinošās…"

Viņš pārsteigts lasīja. Gvelders? Vai tas maz bija iespējams? Un tomēr… viņš taču zināja šī vīra slavu, bija par to daudz dzirdējis.

Dusmās trīcēdams, Džūlians paķēra ģīmetnes un, saplēsis tās smalkās druskās, iemeta papīrkurvī. Doma, ka šis riebīgais cilvēks iedrošinājies iekārot Urzulu, viņu ārkārtīgi saniknoja.

Kad Gvelders, neko ļaunu nenojauzdams, otrā rītā smaidošs ieradās birojā un ar savas lielās rokas mājienu apsveica šefu, Džūlians viņam uzbruka:

—     Es šonakt biju pie tava rakstāmgalda un meklēju pildspalvas šļircīti, bet tās vietā atradu Urzulas Frenšemas ģīmetnes. Kāds bezgodis tās bija nosmērējis ar siržu un amoru zīmējumiem!

Gveldera seja dusmās pietvīka.

—    Tas biju es! — viņš iesaucās. — Un nevienam nav daļas par to, ko es glabāju savā rakstāmgaldā!

—    Tā? Man tomēr šķiet, ka man ir par to daļa. Es saplēsu tās ģīmetnes un iemetu papīrkurvī.

Holandietis pēkšņi nobāla, viņa lūpas nikni raustījās. Bet tad viņš ar pūlēm savaldījās.

—    Tas bija neprātīgi no tavas puses, mans draugs,— Gvelders aizsmacis sacīja. — Tā jaunā dāma ir debešķīga — es tādas lietas saprotu. Vai tev labāk patiktu, ja es šīs ģīmetnes būtu nosūtījis Braidam?

—    Manis dēļ vari tās sūtīt kaut velnam! — Džūhans kliedza. — Braids vismaz ir džentlmenis, bet tu esi cūka! Protams, pagaidām es esmu spiests paciest tevi, jo mums ir kopējas darīšanas, bet ārpus tām mēs nekad nebūsim līdzīgi. Saprati?

Gvelders smagi elpoja. Viņa sejā parādījās ļauna, ņirdzīga izteiksme.

—   Vai tā gan? — viņš čukstēja. — Es esmu cūka, ko? Pietiekoši labs taviem netīrajiem darījumiem, bet ne tavām draudzenēm? Lai es gādāju tev miljonus, bet pats esmu tavs vergs — vai tā?

—   Līdz šim neesmu no tevis nekādus miljonus dabūjis, tikai izšķiedis taviem eksperimentiem veselu bagātību, — Džūlians pārmeta.

Gvelders noliecās pār rakstāmgaldu, kratīdams savu resno pirkstu Rīfam sejā.

—   A, tu domā, ka es esmu pārāk zems tādai meitenei kā Urzula Frenšema? Es tev ko teikšu. Vai atceries vēl to vakaru, kad Frenšems nošāvās… viņš taču nošāvās, ko? Es tovakar izgāju pilsētā paklejot. Kā tu domā, ko es tur redzēju? Manu draugu Rīfu. Es sekoju un novēroju tevi no pulksten astoņiem līdz deviņiem. Es redzēju, cik bezrūpīgi tu apstājies uz Vestminsteras tilta un kā tur tev kaut kas iekrita ūdenī. Bet dažas no tām lietām, ko tu gribēji noslīcināt, bija aizķērušās uz tilta izciļņa, un es tās paņēmu.

Džūliana seja kļuva nāves bāla. Viņš nespēja izrunāt ne vārda. Gvelders turpināja:

—   Šīs lietiņas guļ ieslēgtas manā naudasskapī Griničā. Kādā jaukā dienā šis Džūlians varbūt dēvēs Urzulu Frenšemu par savu līgavu. Un tad es pateikšu viņam: "Nē, mans dārgais, šī pasaku princesīte nav tev, bet gan tavam draugam — negodīgajai cūkai!" Tava laime, ka mājās man ir vēl citas ģīmetnes, citādi es jau šodien tevi atmaskotu.

Džūlians klusēja, tikai viņa acīs dzirkstīja naids. Viņš labprāt būtu ko jautājis, bet holandieša vārdi viņu bija pārāk nobiedējuši. Gluži negaidīti Gvelders nomierinājās.

—     Nerunāsim par tādām nepatīkamām lietām, — viņš laipni sacīja. — Aizmirsīsim tās! Mums abiem jāturas cieši kopā. Mūs gaida liela nākotne! Visu nakti es lauzīju galvu tevis dēļ. Tagad es skaidri redzu savu ceļu. Mums jātiek pie naudas, un es to izdarīšu! Ļaudis nedrīkst sačukstēties: "Rifs ir izputējis!"

Džūlians aplaizīja izkaltušās lūpas un pūlējās piešķirt balsij noteiktību.

—    Kur lai nauda rodas?

Gvelders pavīpsnāja.

—    Kurš ir tas virs, kas bija gatavs nomest septiņdesmit piecus tūkstošus, lai paglābtu lordu Frenšemu no bankrota? Protams, Braids. Viņam jāpapildina musu kara kase, pašam neapzinoties, ka tieši viņš ir tas ienaidnieks, pret kuru mēs karojam!

Džūlians nicīgi palūkojās uz Gvelderu.

—     Vai tiešām tu iedomājies, ka Tonijs Braids tev vai man aizdotu šādu summu? Nu tu loti maldies, dārgais! Braids pat nenopirktu virvi, ar ko mani pakārt.

Gvelders iesmējās.

—     Tik bēdīgi vēl nav. Man ir kāds plāns, kas mūs izglābs. Lai to īstenotu, mums tikai jāpanāk, lai Braids vēl dažas dienas nodarbojas ar savām sacīkstēm, atstādams pie malas Lulangas akciju lietu.

Šajā mirklī kāds kalpotājs Džūlianam ienesa telegrammu. Rīfs nesteigdamies to atplēsa un izlasīja. Gvelders redzēja, ka viņa uzacis savelkas.

—     Kāda nelaimīga sagadīšanās! — Džūlians iesaucās, sniegdams draugam telegrammu.

Gvelders lasīja:

"Uzaicinu Jūs rīt pulksten desmitos ierasties Frenšema birojā, lai kopīgi apspriestu "Lulangas naftas akciju sabiedrības" lietas.

Antonijs Braids"

Abi draugi saskatījās. Gvelders skumji papurināja galvu.

—    Slikti, — viņš nomurmināja, — sasodīti slikti!

12

Otrā rītā pulksten desmitos Tonijs jau bija Sent Džeimsstrītas birojā. "Lulangas naftas akciju sabiedrības" personālā tagad ietilpa vairs tikai trīs stenogrāfistes un vecs grāmatvedis, kas pusi sava mūža bija strādājis kopā ar lordu Frenšemu, viņa dienestā ieņemdams vienu vai otru vietu.

—     Visus sabiedrības dokumentus es noliku uz jūsu galda, mister Braid. Diemžēl jūs redzēsiet, ka mums ir bijusi diezgan… vieglprātīga sistēma. Vienīgi akciju grāmatiņa ir kārtībā — to es pats rakstīju.

Tonijs tikai īsu brītiņu bija rakņājies papīros, kad jau pārliecinājās, ka vārds "vieglprātīga" ir loti saudzīgs apzīmējums lorda Frenšema darba metodei. Braids atrada daudz neatplēstu vēstuļu — vienā pat bija čeks par vairākiem simtiem mārciņu — un neskaitāmus steidzama satura rakstus, uz kuriem vēl līdz šim laikam nebija atbildēts.

—     Milords vienmēr izvairījās no visa nepatīkamā, — vecais grāmatvedis Meins paskaidroja. — Kopš pēdējās akciju krišanās viņš savā pastā gandrīz nemaz vairs neielūkojās.

—    Vai misters Rīfs strādāja šeit, birojā? — Tonijs jautāja.

—    Nē. Bet man bieži vien nācās izšķirošos gadījumos skriet pie mistera Rīfa, jo lordam Frenšemam nepatika rīkoties uz savu atbildību. Misters Rīfs vadīja visu korespondenci starp mums un mūsu biroju Dienvidāfrikā.

Tonijs no jauna pievērsās darbam. Viņš bija kādu laiku strādājis, kad birojā smaidīdams ienāca Rīfs.

—    Man loti žēl, ka esmu mazliet nokavējies, — Džūlians atvainojās.

Padusē viņš turēja portfeli ar dažādiem sabiedrības dokumentiem.

—    Nav nekā svarīga, — viņš piebilda, uzlūkodams papīru kaudzi uz galda. — Vai visu izskatījāt?

—    Vēl ne, — Braids atbildēja.

Džūlians pasniedza viņam dažas vēstules.

—    Pašus svarīgākos dokumentus Frenšems mēdza glabāt japāņu kastītē tur, tajā istabā, — Rīfs paskaidroja.

Tonijs izgāja otrā istabā un vēlreiz pārmeklēja visus plauktus, bet neatrada tur vairs neko, kas būtu saistīts ar Lulangas naftu. Kad viņš atgriezās birojā, Džūlians stāvēja pie loga un lūkojās ārā.

—    Sasodīts, šeit taču loti viegli var ielauzties! — viņš iesaucās. — Ugunsdzēsēju trepes ir pie paša loga.

—    Kāds ievērojams Skotlendjarda darbinieks domā tāpat, — Braids vēsi piebilda. — Misters Elks — jūs taču pazīstat viņu, vai ne?

—   jā, — Rīfs atbildēja, atklāti izvairīdamies no šīs sarunas turpināšanas. Nosēdies pretī Braidam pie rakstāmgalda, viņš jautāja: — Ko jūs domājat iesākt ar šiem papīriem? Man šķiet, ka visprātīgāk būtu tos sadedzināt.

—    Tas būtu ļoti vienkāršs atrisinājums, — Tonijs piekrita. — Tomēr esmu nolēmis visus rūpīgi izlasīt. Jūs droši vien varēsiet man dažās lietās sniegt svarīgus paskaidrojumus.

Džūlians pamāja ar galvu. Aizdedzinājis cigareti, viņš ironiski nolūkojās Braidā, kas bija noliecies pār papīru kaudzi. Viņš redzēja, ka Braids paņem no tās divas kopā saspraustas mašīnraksta lapas.

—   Kas tad tas? — Tonijs izbrīnā iesaucās, izlasījis dažus pirmos vārdus. Ātri pārlaidis acis dokumentam, viņš turpināja: — Tas taču ir Lulangas galvenā inženiera ziņojums! Vai arī jūs esat viens no sabiedrības direktoriem?

Džūlians pakratīja galvu.

—    Nē, es atteicos no direktora posteņa īsi pirms Frenšcma nāves, — viņš atbildēja.

—    Frenšems man neko tādu nav teicis, — Braids piebilda. ^

—     Šaubos, vai vispār kādam tas ir zināms, — Rīfs mierīgi paskaidroja. — Bet kas tas ir par papīru, kurš jūs tā uztrauc? — viņš jautāja ar mākslotu ziņkāri.

Tonijs jau bija izlasījis ziņojumu, kas skanēja tā:

"Ziņojums par naftas avotiem 15., 16. un 18. Lulangas naftas laukā, Majasakā, Rietumāfrikā.

Milord!

Kā liekas, ceļā no šis pasaules daļas ir pazuduši vairāki pasta maisi, jo neesmu atradis laikrakstos savu ziņojumu par naftas avotiem, ko jums nosūtīju. Kā jau aizrādīju, šie trīs avoti drīz būs pilnīgi izsīkuši. Abi pirmie jau tagad izsmelti. Pēc plāna T urbšana izdarīta 85., 97.un 132. laukā, tomēr līdz šim vēl bez panākumiem. Ieskatu par savu pienākumu aizrādīt sabiedrības vadībai, ka, pēc manām domām, Lulangas naftas laukiem vairs nav nekādas vērtības. Es nekad neesmu piekritis mistera Kolberna domām, un pēdējie notikumi rāda, ka mans pesimisms diemžēl bijis pilnīgi pamatots…"

—     Kolberns? — Tonijs atkārtoja un pēkšņi atcerējās Elka dīvaino īrnieku. — Kas ir Kolberns? — viņš jautāja Džūlianam.

—     Tas ir kāds puisis, ko mēs atlaidām dzeršanas un slikta darba dēļ, — Rifs paskaidroja. — Kas tālāk ar viņu noticis, nezinu.

Braids pasniedza viņam inženiera ziņojumu, un Džūlians to izlasīja ar tik lielu izbrīnu sejā, it kā šis būtu visnegaidītākais pārsteigums visā viņa mūžā.

—   Tas taču ir pavisam dīvaini! — viņš beidzot iesaucās.

—    Vai šo dokumentu jūs lasāt pirmo reizi? — Braida jautājums noskanēja kā pātagas cirtiens.

—     Protams! Bet tas taču ir loti nepatīkami…

—   Tātad jūs šo ziņojumu nekad agrāk neesat redzējis? — Tonijs viņu pārtrauca.

Džūliana pieri pārklāja tumšs sārtums.

—     Pie velna, ko jūs īsti gribat? — viņš atcirta. — Es taču jau teicu, ka neesmu to redzējis! Varbūt jūs iedomājaties, ka es esmu atbalstījis šīs lietas noslēpšanu atklātībai?!

Tonijs domīgi košļāja lūpas, nenovērsdams skatienu no Rīfa sejas.

—     Dažas nedēļas pēc sabiedrības eksperta nāves tika izdots kāds ziņojums ar šī cilvēka parakstu. Kas to izdeva?

Džūlians ātri apsvēra. Šajā jautājumā nedrīkstēja melot, jo tas bija viegli pārbaudāms.

—    Es, — viņš droši atzinās.

—    Vai jūs redzējāt minēto dokumentu?

—    Jā, — Rīfs atbildēja.

—   Vai šī ziņojuma oriģināls, kurā lietpratējs avotu stāvokli atzīst par visai stabilu, atrodas jūsu rīcībā?

—     Nē, oriģināla man nav, — Džūlians vēsi atteica. — Man izsniedza tikai norakstu, kuru es nosūtīju spiestuvei. Acīmredzot Frenšems..

—     Vai jūs gribat apgalvot, ka Frenšems būtu izdevis viltotu ziņojumu, apzināti noklusēdams naftas avotu nedrošo stāvokli?

Tā kā Rīfs palika atbildi parādā, Tonijs nesaudzīgi turpināja:

—   Jūs pazināt Frenšemu daudz labāk nekā es. Vai viņš kādreiz ir blēdījies vai krāpies? Vai jūs domājat, ka viņš bija spējīgs ar sagrozītu faktu un viltotu dokumentu palīdzību pievilt sabiedrību?

Džūlians paraustīja plecus.

—    Kā lai es to zinu! — viņš noteica. — Protams, viņš bija godavīrs, bet kas gan var ielīst otra sirdī? Varu pateikt tikai to, ka šo ziņojumu nekad neesmu turējis rokās, turpretī mirušā lietpratēja parakstīto papīru es redzēju pats savām acīm…

—    Es jums kaut ko teikšu, Rīf, — Tonijs viņu mierīgi pārtrauca. — Pirms jūsu ierašanās šī ziņojuma lorda Frenšema papīros nebija. To es zinu noteikti, jo man ir lieliska atmiņa uz krāsām, bet šajā dokumentu kaudzē nebija neviena, kas būtu rakstīts uz šāda zilgana papīra.

Brīdi istabā valdīja dziļš klusums.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — Džūlians beidzot atguva balsi.

—    Tikai to, ka jūs šo ziņojumu esat iebāzis pārējo dokumentu kaudzē, kamēr es pēc jūsu padoma biju izgājis otrā istabā.

Džūlians klusēja. Viņu bija sagrābušas paniskas bailes. Braids turpināja:

—     Jūs bijāt arī tas, kas viltoja un izdeva lietpratēja atzinumu par Lulangas lauku drošo stāvokli, tādā veidā uzdzenot akciju cenu līdz septiņpadsmit šiliņiem. Šajā birojā nekas liels nav atrodams, bet vienu es tomēr izdibināju: jūs esat vadījis visu saraksti ar Āfriku. To zinot, ir tīrā bērnu spēle izdibināt, cik akciju jūs esat pārdevis, pateicoties šim viltojumam, un nogādāt jūs turp, kur ir jūsu īstā vieta. Vai es izteicos pietiekami skaidri?

Džūlians nemēģināja aizstāvēties.

—    Es varu izsaukt policiju un likt jūs apcietināt. Man ir pietiekami daudz pierādījumu, lai panāktu jūsu ieslodzīšanu cietumā uz septiņiem gadiem. Tomēr es to nedarīšu. Protams, ne jau jūsu dēl. Es negribu aptraipīt Frcnšcma vārdu.

Džūlians piespiesti pasmaidīja.

—    Un Urzula… arī viņas vārdu varētu minēt saistībā ar šo lietu… Kādas muļķības jūs tur runājat, Braid! Jūs neko nevarat pierādīt — vienkārši tādēļ, ka esmu pilnīgi nevainīgs.

Tonijs norādīja ar roku uz durvīm.

—    Taisieties, ka drīzāk tiekat uz ielas! Bet ātri!

Džūlians saprata, ka šis brīdis nav piemērots lielām izrunām. Viņš klusu izslīdēja no biroja.

13

Pie Tonija ieradās Skotlendjarda kalpotājs ar paziņojumu, ka misters Elks vinu aicinot pie sevis. Mirkli vēlāk Braids jau stāvēja Elka mazajā birojā.

—   Nāciet vien dziļāk, Braid, citādi nevar aizvērt durvis! Šī ir vismazākā istaba Skotlendjardā. Man šķiet, ka drīzumā nodaļas vadītājs liks izkārt aiz loga putnu būrīti un ievietos mani tur. — Viņš piebīdīja Tonijam savu vienīgo krēslu. — Sēdieties droši! Man pašam vislabāk patīk sēdēt uz galda. Varbūt jums ir kāds cigārs? Es savu etviju šorīt aizmirsu mājās… Nu, kur tad jums kurpe spiež, Braid? Varbūt bukmeikers jūs piekrāpis? Tiem jau nekad nevar uzticēties. Tādēļ es labāk tūlīt liku izmaksāt man skaidrā naudā, un…

—    Kā klājas misteram Kolbernam? — Tonijs viņu pārtrauca. — Vai viņš vēl dzīvo jūsu namā?

Elks pamāja ar galvu.

—    Protams, bet mājās viņš ir tikai tik ilgi, kamēr guļ.

—   Vai atceraties — jūs solījāt atvest viņu pie manis uz Askotu?

Elks pakasīja zodu un ielūkojās pulkstenī.

—    Askota ir sasodīti tālu, — viņš ieminējās.

—   Jūs taču varat viņu atvest uz manu pilsētas dzīvokli, — Braids paskaidroja — Vai varat viņu jau šovakar sadzīt rokā?

Elks pamāja ar galvu, tomēr ne visai pārliecinoši.

—     Jā, tikai viņu grūti atrast, — detektīvs atbildēja. — Un tad… redziet… viņš nav laba alkohola pretinieks, bet tādās reizēs viņam patīk mazliet palielīties.

—   Es saprotu, — Tonijs piebilda. — Bet tam nav nozīmes.

—    Labi, tādā gadījumā es jums viņu atvedīšu, kaut man šim nolūkam nāktos izsaukt ātrās palīdzības mašīnu! — Tad viņš vienaldzīgi turpināja, lūkodamies logā: — Vai jūs šorīt kārtojāt Frenšema papīrus?

—     Kā jūs to zināt? — Tonijs izbrīnā iesaucās.

—     Man zvirbuli pastāstīja, — Elks atbildēja. — Man žēl nabaga Rīfa. Es viņu redzēju Sent Džeimsstrītā. Tam gan jābūt briesmīgi — zaudēt krusttēvu!

—    Vai tad jūs novērojāt biroju? — Tonijs jautāja.

Elks sataisīja apvainotu seju.

—       Es nekad neko nenovēroju, — viņš atbildēja. — Vienīgais, ko es dažreiz labprāt novēroju, ir dzīve un tās brīnumainie sarežģījumi.

—     Bet kas jums stāstīja, ka esmu kārtojis Frenšema papīrus?

Elks domīgi lūkojās griestos.

—     Vairs neatceros — varbūt tas bija Frenšema vecais grāmatvedis, ar kuru kopā man gadījās būt kādā kafejnīcā… Bet sakiet, Braid, vai kāds no jūsu zirgiem nākamajā nedēlā piedalīsies Bridžtonas sacīkstēs? Man loti patīk zirgu skriešanās sacīkstes.

Tonijs atstāja Skotlendjardu mazliet samulsis. Bet pārsteigums būtu vēl daudz lielāks, ja viņš būtu dzirdējis pavēli, ko Elks deva kādam no saviem apakšniekiem:

—   Sekojiet misteram Braidam! Neizlaidiet viņu no acīm! Es parūpēšos, lai pulksten astoņos kāds jūs nomaina.

14

Urzula bija atgriezusies Londonā. Protams, viņa saviem dārgajiem radiem nebija pateikusi, ka viņu sabiedrībā mirst aiz garlaicības.

Nama pārkārtošana prasīja laiku. Priekšmeti, kurus uzlūkojot Urzulai ikreiz bija jādomā par tčvu, tika novākti. Kad abas tēva istabas bija uzpostas, viņa tās aizslēdza.

Vienīgais laimīgais cilvēks Somersetā bija vecais Betlers, kas, pateicoties viņas padomam, sacīkstēs bija ieguvis simts mārciņas pret sešām, ko bija licis uz Lidiju Mertonu.

Urzulai bija jāatzīst, ka zirgu skriešanās sāk interesēt arī viņu. Meitene pat jutās pārsteigta, cik dziļa šī interese izrādījās.

Pēc atgriešanās Londonā viņai, par laimi, nebija jāatlaiž neviens kalpotājs. Frenšemu mājā to nebija daudz, jo lords vienmēr apgalvoja, ka kalpotāji padarot viņu nervozu. Urzulas krustmāte no Lenkašīras bija atsūtījusi vēstuli, kurā rakstīja, ka "viss vēl atkarīgs no tā", ka vispirms viņai vajagot "pašai redzēt" un ka viņa vēl neesot "gluži pārliecināta", bet tomēr cerot, ka "ļoti drīz" varēšot ierasties.

—    Jau domas vien par kompanjoni atstāj uz mani tik briesmīgu iespaidu, it kā viņa jau būtu šeit, — Urzula pa telefonu stāstīja Tonijam.

Braids tomēr viņai pilnībā nepiekrita.

—    Mani uztrauc tas, ka jūs savā namā dzīvojat viena. Vismaz nododiet bankā savas vērtslietas.

Viņa smējās par Braida rūpēm, tomēr beidzot abi vienojās, un Urzula deva viņam solījumu, ka turpmāk liks šoferim gulēt namā.

Urzulu pašreiz nomāca daudz svarīgākas raizes. Meitene pati bija pārņēmusi savu īpašumu pārvaldīšanu, un nu bija atklājies, ka viņas apstākli ir bēdīgāki, nekā viņa bija domājusi.

Urzulas viesošanās Velsā bija noskaidrojusi ari miglaino "lielā mantojuma" lietu, un izrādījās, ka uz to pretendē vēl trīs cilvēki. Tomēr Urzula bez kādas nožēlas atteicās no cerībām reiz kļūt par šo lielo bagātību īpašnieci.

Pārbraukšanas dienā Braids ieradās pie meitenes uz tēju, un viņa tam sīki izskaidroja savu stāvokli.

—    Man šķiet, ka nu mums vajadzētu papūlēties atrast man kādu pieklājīgāku darbu. Es protu stenografēt un rakstīt ar mašīnu un domāju, ka varētu kļūt par kāda turīga finansista apbrīnošanas cienīgu sekretāri.

Tomēr Braids asi nostājās pret šo nodomu

—   Un tad man jāsaka jums vēl kas, — viņš smaidīdams turpināja. — Man nezināma iemesla dēl lords Frenšcms savā nāves dienā pārrakstījis visas viņam piederošās Lulangas akcijas uz jūsu vārda.

—    Vai tad tām ir kāda vērtība? — Urzula jautāja.

—    Domāju gan, ka ne.

—    Un ko par to saka Džūlians? — viņa ieminējās.

—    Džūliana domām nav nekādas nozīmes, Urzula, — Braids ar uzsvaru teica. — Es vēlētos, lai jūs ar viņu ne satiktos, ne ari sarakstītos.

Viņa pārsteigta pavērās Tonijā.

—    Labi, un es pat nejautāšu iemeslu. Un man ari nenāksies grūti atsacīties no Džūliana sabiedrības.

Brīdi valdīja klusums.

—    Ko jūs pirmīt gribējāt man teikt? — Urzula beidzot jautāja, neviļus nolaizdama acis.

—     Man būtu loti daudz sakāma, — viņš atbildēja, — un es tiešām nezinu, vai jūs sapratīsiet, cik grūti man ir to neteikt.

Tonijs dzirdēja Urzulas kluso nopūtu, un vinā pamodās vēlēšanās apskaut meiteni un stāstīt viņai par savu mīlu. Tomēr viņš savaldījās, apzinādamies, ka šāda rīcība būtu pret viņa uzskatiem un principiem.

Tonijs mājās pārnāca ceturksni pēc astoņiem un sāka gaidīt Elku un viņa draugu. Pulkstenis rādīja jau pāri deviņiem, kad abi beidzot ienāca viņa istabā.

Elka pavadonis bija loti resns vīrs ar sarkanu seju un zilām, ūdeņainām acīm. Viņš bija skaļš un vaļsirdīgs un ar Toniju sasveicinājās gluži kā ar savu brāli.

—    Esmu par jums jau dzirdējis, Braid! — viņš gavilēja. — Elka draugi ir arī mani draugi. Jaunnedēļ es braucu atpakaļ uz Āfriku, — viņš sāka stāstīt, pēkšņi pieklusinādams balsi. — Es būtu jūs apmeklējis ari tajā gadījumā, ja mans draugs nebūtu mani atvilcis šurp. Ticiet man: es ierados šajā zemē ar tūkstoš divi simti mārciņām kabatā un jau sen būtu palicis bez šiliņa, ja laimīgs liktenis nebūtu mani novedis šī vīra pajumtē! — Tad viņš atkal strauji mainīja tematu: — Elks man stāstīja, ka jūs interesējoties par Lulangu?

Tonijs pamāja ar galvu.

—  Jā. Un šodien es nejauši dabūju zināt, ka jūs tur esat strādājis par inženieri.

—    Tikai par inženiera palīgu un darbu vadītāju, — Kolberns pieticīgi izlaboja. — Un tagad es došos atpakaļ uz Lulangu. Bet pirms aizceļošanas es gribu atrast kādu, kuram būtu labi biezs Lulangas akciju žūksnis.

—    Un tad? — Tonijs ieinteresēts jautāja.

Kolberns uzmeta viņam vērīgu skatienu.

—   Man vajag divdesmit tūkstošus akciju — par brīvu. Es zinu, ka biržā tādu kvantumu pašreiz var nopirkt par tūkstoš mārciņām, bet man nenāk ne prātā izdot par šim akcijām naudu, ja varu tās iegūt ari bez naudas.

—     Un kādu labumu par to saņems šo divdesmit tūkstošu akciju dāvinātājs? — Tonijs jautāja.

—    Naftu, — Kolberns atbildēja ar plašu žestu. — Tūkstošiem, varbūt pat miljoniem tonnu naftas!

—     Vai tad no 16. un 18. avota? — Braids turpināja jautāt.

Kolberns pārmetoši iesmējās.

—    Tie nebija avoti, bet adatas dūrieni pašā piekrastē. Es zinu, cik bēdīgi panākumi bijuši tam inženierim, ko sabiedrība turp nosūtīja pēc manis. Es nebūtu tik atklāts pret jums, mister Braid, bet Elks jūs loti ciena, un tādēļ arī es bez šaubīšanās atklāju jums savas kārtis. Viņi padzina mani par to, ka es dažreiz labprāt paslapinu rīkli — toreiz man bija pagadījusies maza iedzeršana, kas turpinājās trīs nedēļas… Katrā ziņā es pazīstu Lulangas laukus labāk nekā jūs Rīdžentstritu. Visi līdzšinējie urbumi izdarīti rietumos no Pogolaki kalnāja. Bet nafta atrodas austrumos no tā. Visa nelaime, ka viņi negribēja tur urbt, jo šis apvidus ir smilšains un nav nekādu pazīmju, ka tajā atrastos nafta. Bet es tādās lietās saprotu vairāk nekā dažs labs cits. Nemaz nevajag kādu sevišķu norādi zemes virspusē — es saožu, kur ir nafta. Vai jums ir papīrs un zīmulis?

Tonijs atnesa prasīto. Kolberns ātri uzmeta visai skaidru naftas lauku plānu.

—   Sabiedrības īpašumi stiepjas uz austrumiem un rietumiem no Pogolaki. Šī te ir Mningas upe — tur naftas nav. Bet tuvāk kalnājam, apmēram šajā apvidū, nemaz nevar urbt, lai neuzdurtos kādam avotam. Un pats galvenais, mister Braid, — sabiedrībai ir viss, kas nepieciešams ellišķīgi plašai naftas iegūšanai un tirdzniecībai. Vienīgi tai trūkst transportlīdzekļu. Kolīdz būs sākušies urbšanas darbi, valdei steidzami jāgādā tvaikoņi — vesels bars tvaikoņu!

Tonijs ne mirkli nešaubījās par Kolberna vārdu patiesumu.

—     Ar ko jūs varat pierādīt savus apgalvojumus? — Braids jautāja.— Ja jūs pagādāsiet man drošus pierādījumus, es došu jums nevis divdesmit, bet trīsdesmit tūkstošus akciju.

Misters Kolberns pasmaidīja.

—     Naftai var būt tikai viens pierādījums — nafta, — viņš atbildēja. — Es taču neprasu jums naudu, vai ne? Es neprasu jums darbu — kaut vēlāk, protams, jūs mani iecelsiet par galveno inženieri un vadītāju. Es apmierināšos ar savām akcijām un nelielu samaksu. Akcijas man nepieciešamas tādēļ, ka to īpašniekam ir tiesības patstāvīgi izmantot sabiedrības laukus. Vārdu sakot, es prasu no jums tikai tiesības padarīt jūs par miljonāru!

—    Labs piedāvājums, — Elks nomurmināja.

Bet Kolberns vēl nebija beidzis izkratīt sirdi. Viņš turpināja:

—    Jūs gribat pierādījumus? Tos jūs dabūsiet jau pēc dažām dienām. Teikšu jums visu patiesību, mister Braid. Es mazliet urbu pie pašas robežas, un man palīdzēja kāds draugs, kas nebīstas ne nāves, ne velna, un divi iedzimtie. Pirms dažām dienām es aizgāju pie Rifa, bet tas bija aizbraucis uz skriešanās sacīkstēm. Tam puisim ir krietns žūksnis akciju. Un lordam Frenšemam, kas nošāvās, to bijis pilns skapis!

—     Lorda Frenšema akcijas ir manās rokās, — Tonijs paskaidroja. — Kad jūs cerat saņemt pierādījumus?

—     Kuru katru dienu. Urbšana turpinās bez pārtraukuma. Nedomājiet, ka es to daru slepeni — man ir sabiedrības atļauja. Kā tad paliek ar maniem trīsdesmit tūkstošiem akciju?

—     Es līdz rītam padomāšu, — Tonijs atbildēja.

Viņš pavadīja savus viesus līdz ielai un, kad Kolberns jau sēdēja taksometrā, paveda Elku sāņus.

—    Ieskaidrojiet savam draugam, ka par šo lietu vairāk neviens nedrīkst zināt.

—   Ja man būtu pieci tūkstoši mārciņu… — Elks iesāka.

—    Jums to nav, — Tonijs viņu pārtrauca. — Bet, ja atļausiet man nopirkt jums dažas akcijas, tad jūs nopelnīsiet tik daudz naudas, ka varēsit nopirkt visu Skotlendjardu!

15

Divas dienas vēlāk kāds kalpotājs Džūlianam Rīfam pieteica misteru Braidu.

Tonijs ienāca birojā un, nolicis cilindru, apsēdās.

—    Cik Lulangas akciju jums ir? — viņš ķērās tieši pie lietas.

Džūlians drūmi pavērās viņā.

—    Vai jau atkal nopratināšana? Es taču jums teicu…

—    Par savām personīgajām akcijām jūs neko man neesat teicis, — Tonijs viņu pārtrauca.

—     Man pieder simt desmit tūkstoši akciju. Bet kādēļ tas jūs interesē? Vai jums ir kāda jauna ideja, kas tās pacels nebijušos augstumos?

—    Nekādas idejas man nav, — Tonijs atbildēja. — Man tikai šķiet, ka Lulangā vēl jābūt naftas avotiem. Tādā gadījumā akcijas celsies pieckārtīgi. Bet, ja tas notiktu, tad es gribētu, lai akciju noteicošais vairums atrodas manā īpašumā. Tātad sakiet īsi un skaidri: vai pārdosiet man visas savas Lulangas?

Džūlianam šāds priekšlikums nāca kā saukts. Ja Braids tiešām atpirktu nevērtīgās akcijas, tad šī nauda būtu tikpat kā no gaisa nokritusi. Un nauda viņam šobrīd bija ļoti vajadzīga, jo jaunais pasākums strauji tuvojās savai dzimšanas stundai.

—    Pašreiz šo akciju cena ir stipri zem nominālās vērtības, — viņš aizrādīja. — Kādi īstenībā ir jūsu plāni?

Tonijs paraustīja plecus.

—     Man nav ne mazākās patikšanas apspriest ar jums savus privātos plānus. Es atkārtoti jautāju: par kādu cenu jūs būtu ar mieru pārdot man savas akcijas?

Džūliana smadzenes rosīgi strādāja. Viņš zināja, ka Lulangas akcijas pārdot atklātā tirgū ir pilnīgi neiespējami.

Viņš nosauca kādu skaitli un smaidīdams uzlūkoja Toniju.

—    Tas nav dārgi, — viņš apgalvoja, — un, ja jūs tām vēl pievienosiet Urzulas akcijas…

—    Es jums aizliedzu minēt šīs dāmas vārdu! — Braids viņu pārtrauca.

Rīfs nikni iesmējās.

—   Tas izklausās pārāk lepni, man škict. Neaizmirstiet, ka šī dāma ir mana māsīca! Bet man tiešām nav nekādas patikšanas ķildoties ar jums. Jums ir savi ieskati par Lulangas akcijām — varbūt jums ari taisnība. Esmu ar mieru pārdot jums savas akcijas par sešiem šiliņiem — tāds bija to pēdējais kurss biržā.

Džūlians ne mirkli nešaubījās, ka Tonijs noraidīs viņa prasīto cenu.

—       Pieklājīga maksa par izsīkušiem avotiem, — Braids piebilda. — Tomēr es tas ņemu. Izrakstiet pārvedumu, tad dabūsit čeku.

Desmit minūtes vēlāk visas Rifam piederošās Lulangas akcijas bija Tonija īpašumā. Ārkārtīgi apmierināts, Džūlians iebāza čeku kabatā.

—    Varbūt pēc pirkuma jūs interesēs šī telegramma, — viņš, ironiski smaidīdams, sacīja, pasniegdams Braidam aploksni. — Jau mēnesi kāds inženieris tur veic urbšanas darbus. Šī ir viņa atbilde.

Tonijs lasīja:

"Panākumi niecīgi. Avoti izsīkuši. Domāju, ka cerību nav."

—      Pateicos, — Tonijs teica, atdodams telegrammu. — Ja vēl kādam no jūsu draugiem ir šīs akcijas, es labprāt gribētu tās atpirkt.

—     Esmu pārliecināts, ka netrūks laužu, kas vēlēsies papildināt jūsu interesanto kolekciju, — Džūlians ironiski atbildēja.

Kad Gvelders bridi vēlāk ienāca birojā, viņš atrada savu draugu loti pacilātā garastāvoklī. Noklausījies viņa stāstā, holandietis neapmierināts domīgi pakasīja zodu.

—     Hm… — viņš teica. — Biržas Krauklis!…

īsi pirms lenča Gvelders vēlreiz iegāja sava šefa birojā un, rūpīgi aizvēris aiz sevis durvis, nolika viņa priekšā uz galda Morzes telegrāfa lentīti.

—     Kas tas ir? — Džūlians jautāja, paceldams galvu.

—    Izlasi, — holandietis atbildēja.

Rifs paņēma papīra strēmelīti un, to izlasījis, sastinga.

"Lulangas nafta 17,9; 18,6; 18,9; 20,3."

Viņš negribēja ticēt savām acīm.

—    Tas trakais nelga pērk!

—       Nav zināms, vai viņš tik traks maz ir. Braids nekad nespēlē tumsā. Vai arī mēs nepirksim, mans labais Džūlian? Ja jau viņam šķiet lietderīgi, tad arī mums tas nevar nākt par ļaunu.

—     Varbūt zinātnē tu saproti loti daudz, — Džūlians atcirta, — bet par akcijām tev nav nekādas jēgas. Vai tad tu nesaproti, aitasgalva, ka vēl pirms biržas slēgšanas šo papīru cena kritīs pa galvu, pa kaklu?

Viņš nebija labs pravietis. Pēdējā Lulangas akciju pārdošanas cena bija 27 šiliņi.

—    Tur slēpjas kāda viltība, — Džūlians nikni norūca. Varbūt viņam arī bija taisnība.

Kad Rīfs otrā rītā, vēl gultā gulēdams, lasīja avīzi, viņa skatiens apstājās pie kāda raksta: "Naftas lauku romantika. Lulangas akciju sensacionālā celšanās. Vēl nesen bezvērtīgie papīri tagad maksā divas mārciņas!"

"Vēl vakarrīt Lulangas akciju īpašnieki apraudāja savu likteni. Bet šodien plēš matus tie, kas savas pārdevuši par smiekla cenu. Galvenais pircējs bija misters Braids, kas līdz šim interesējās vienīgi par dimantiem. Līdz biržas slēgšanai viņš jau bija nopelnījis pāri par simts tūkstošiem mārciņu. Mūsu līdzstrādniekam misters Braids paskaidroja, ka akciju celšanās neesot nekāds brīnums. Privāti pētītāji atraduši Lulangas laukos jaunus, bagātīgus naftas avotus. Misters Kolberns, sabiedrības jaunais inženieris, sestdien dodas ceļā uz Āfriku…"

Džūlians nometa avīzi uz grīdas un, izlēcis no gultas, dusmās sāka to mīdīt kājām. Tonijs Braids taču viņam bija teicis, ka Lulangā var atrasties jauni avoti un ka akcijas var celties pieckārtīgi!

16

Urzulai Frcnšemai tas likās kā sapnis. Atkal un atkal vina lasīja Tonija Braida vēstuli:

"Iesaku Jums nepārdot nevienu akciju. Ja Kolberna draugiem taisnība, tad to vērtība ir neaprēķināma; ja viņi maldās, būtu netaisni maldināt arī citus. Vienīgais, kuram tādā gadījumā būtu zaudējumi, esmu es, jo biju vienīgais pircējs. Es nopirku visas tirgū atrodamās akcijas, pirms vēl mani Sitijas draugi bija attapušies…"

Tomēr bija arī tādi ļaudis, kam pietrūka Tonija ieteiktās pacietības. Divu stundu laikā Elks trīs reizes zvanīja Braidam, bet tad ieradās arī pats.

— Pirmo reizi savā mūžā es nopirku akcijas, — viņš vaimanāja, — un nu tās novārdzina mani līdz nāvei. Nekas tik loti neveicina noziedzību kā birža! Vakar kāds cilvēks, kura firmai ir sakari ar Džūliana Rīfa biroju, deva man padomu spekulēt uz dimantiem, jo vistuvākajā nākotnē esot paredzama dimantu cenas katastrofāla krišanās.

Šī ziņa deva Tonijam bagātīgu iemeslu pārdomām. Vēl ilgi pēc Elka aiziešanas viņš sēdēja un prātoja. Dimantu tirgus bija stabils. Galvenie papīri jau vairākus mēnešus turējās vienā cenā. Ikviens mēģinājums panākt tās krišanos bija cietis neveiksmi."

Braids nosēdēja pie telefona visu pēcpusdienu; viņš sarunājās ar ievērojamiem biržas ļaudīm, kas bija ieinteresēti šajā industrijas nozarē, tomēr neatrada neko tādu, kas varētu radīt dimantraktuvju akciju kursa pazemināšanos.

"Acīmredzot Elku ir maldinājuši," viņš nosprieda un aizmirsa šo gadījumu… pagaidām.

Tonijs pastaigājās savā Askotas vasarnīcas dārzā, kad sulainis aicināja viņu pie telefona. Runāja viens no Āfrikas tirgus ievērojamākajiem mākleriem.

—    Kas noticis ar Nūkāslas akcijām? — viņš jautāja.

—    Kā tā? — Tonijs nesaprata.

—    Tās šorīt kritušās par trim mārciņām, un arī visi pārējie dimantu papīri slīd līdzi.

Tonijs atcerējās Elka vārdus.

—     Apjautājieties pie Bella un Stīna, — viņš nosauca firmu, kuras līdzīpašnieks inspektoram bija devis dīvaino padomu.

Braids uzkāra klausuli. Apstāklis, ka viņa īpašumu lielākā dala ieguldīta dimantos, Toniju maz uztrauca. Pēdējā nedēlā viņš ar Lulangas akcijām bija nopelnījis veselu bagātību, un tās ik dienas turpināja celties. Bet kādēļ dimantu akciju cenas bija sākušas tik strauji un neizprotami krist?

Viņš nezināja, kas norisinās kādā mazā fabrikā Griničā…

17

—    Vai tu zini, ka tevi novēro? — Džūlians jautāja. Gvelders satrūkās.

—   Novēro? — viņš šausmās iesaucās. — Vai policija? Mans Dievs!

—    īsā laikā es jau divas reizes esmu Sitijā saticis Elku, kad viņš seko tev pa pēdām. Nezinu, kāds tam varētu būt iemesls, bet katrā ziņā viņš neizlaiž tevi no acīm. — Rīfs bridi klusēja, tad turpināja: — Gvelder, pagājušajā nedēļā tu vairākkārt biji izbraucis. Cik zinu, tad pirmdien tu esi bijis Birmingemā un trešdien Kārdifā. Ko tu tur darīji?

—    Es esmu zinātnieks, mans dārgais, — Gvelders lepni atbildēja. — Pirms es savām mašīnām iegādājos kādas daļas, man tās jāpārbauda — tas taču ir pavisam vienkārši!

—    Vai domā, ka Elks būtu tev sekojis arī turp?

—   Vismaz es neesmu vinu redzējis, — holandietis iztrūcies atbildēja.

Kad Džūlians brīdi vēlāk caurskatīja saņemto pastu, viņš ievēroja starp citām kādu aploksni, kuras adrese bija rakstīta viņam pazīstamā rokrakstā. Tas bija īss, veikalnieciska satura paziņojums no Braida. Pārlūkojot akciju reģistru, Braids bija ievērojis, ka daļa Frenšemam piederošo Lulangas akciju nav parakstītas atbilstoši likumam. Tonijs bija atsūtījis attiecīgos dokumentus, lai Džūlians tos parakstītu.

Rīfs ilgi domāja, turēdams spalvu rokā. Tad viņš to nolika un ieaicināja Gvelderu.

Rekss diezgan slikti pārzināja biržas noslēpumus, tomēr uzreiz saprata, kādas iespējas sniedz šis gadījums.

—    Cik to bija? — viņš jautāja.

—    Četrdesmit deviņi tūkstoši pieci simti, — Džūlians atbildēja, ielūkojies papīrā.

—     Hm… — holandietis sacīja, — ja jau akcijas nav likumīgi pārrakstītas uz Frenšema vārda, tad tās pieder tev… vai varbūt labāk teiksim: man?

—    Tam viņš nepiekritīs, — Džūlians šaubīdamies piebilda.

—    Bet varbūt daiļā mis Frenšema piekritīs, — Gvelders aizrādīja. — Viņa taču negribēs piesavināties to, kas viņai nepieder.

—     Bet šis akcijas viņai pieder, — Džūlians dusmīgi atcirta. — Neizliecies mulkīgāks kā tu esi!

—   Bet, ja nu es apgalvoju, ka tās nav viņas? Kā būtu, ja es aizietu pie šīs dāmas un sastāstītu viņai kādu pasaciņu?

Džūlians domīgi kodīja lūpas. Nauda viņam bija ārkārtīgi vajadzīga. Pat Gvelderam nebija ne mazākās nojautas par viņa kļūmīgo stāvokli.

—    Šī lieta man nemaz nepatīk, — viņš vilcinādamies atbildēja. — Bet, ja labi padomā, tad akcijas galu galā varbūt tomēr pieder mums…

—    Gluži manas domas, — Gvelders piekrita. — Ļauj tikai man rīkoties!

Hempstedā dzīve ritēja bez kādiem uztraukumiem un pārmaiņām. Dienu pirms negaidītās dimantu cenas krišanās Urzula Frenšema saņēma kādu vēstuli, kas bija rakstīta pilnīgi svešā rokrakstā. To bija atnesis ekspresis. Atplēsusi aploksni, viņa vispirms izlasīja parakstu: Rekss Gvelders. Vēstulē bija tikai trīs rindiņas:

"Lēdij!

Vai drīkstu šodien ierasties pie ļums?

Lūdzu pieņemt mani, tas ir ārkārtīgi svarīgi!"

Urzula labprāt būtu izvairījusies no šīs satikšanās, ja viņu nebūtu mocījusi īsta sievietes ziņkāre. Kad kalpone viņai pasniedza Gveldera lielo vizītkarti, viņa bez vilcināšanās teica:

—   Ielaidiet viņu, Minna, bet pēc desmit minūtēm ienāciet un ar kādu iemeslu izaiciniet mani ārā!

Gvelders bija ģērbies melnos svārkos un ap kaklu apsējis ugunssārtu kravati, bet rokā nesa cietu platmali. Holandieša seja laistījās tāpat kā viņa zelta brilles, jo kāda zināma iemesla dēl viņš bija nācis kājām.

—   Mans apmeklējums jūs laikam pārsteidz, — Gvelders, nepatīkami smaidīdams, iesāka. — Jūs jautāsiet, kādēļ neesmu runājis ar misteru Braidu; tomēr es labāk vēlētos šo lietu nokārtot mierīgā ceļā, jo man būtu ļoti nepatīkami redzēt jūs tiesas priekšā.

—    Nesaprotu, ko jūs ar to domājat, — Urzula atbildēja. — Ja tas attiecas uz misteru Braidu, tad, protams, jums nav nozīmes runāt ar mani. Un, ja tā ir kāda veikala darīšana, tad nokārtojiet to ar manu advokātu.

Gvelders pakratīja galvu.

—    Kā jau teicu, es nevēlētos ierosināt sūdzību, — viņš sacīja. — Tas attiecas uz jūsu nelaimīgo tēvu. Ak, cik ļoti mēs abi ar Džūlianu pārdzīvojām mūsu augstsirdīgā drauga negaidīto nāvi! Es vienmēr esmu saprati es ar lordu Frenšemu. Mēs bieži izlīdzējām viens otram ar akcijām — dažreiz viņš man aizdeva dažus tūkstošus, citreiz atkal es viņam. Vakar es sāku meklēt, kur palikušas manas akcijas — to bija piecdesmit tūkstoši. Kurš gan nepārdos, ja ir tik pārsteidzošs kurss? Pārmeklēju savu naudasskapi, apvaicājos bankā māklerim — nav! Tad es ielūkojos savā veikala grāmatā, un ko tur atrodu? Ierakstu, ka lordam Frenšcmam aizdoti piecdesmit tūkstoši Lulangas akciju. Nu tik es atcerējos. Reiz viņam vajadzēja ieķīlāt savā bankā dažus simtus tūkstošu akciju. Viņš piezvanīja man: "Mīļais Gvelder, vai nevarat aizdot man žūksnīti Lulangas akciju?" Skaidrs, ka es biju priecīgs izlīdzēt draugam un tūlīt nosūtīju viņam akcijas — protams, bez kādas kvīts, bez kāda pārveduma. Un, tā kā akcijas drīzumā kļuva pilnīgi bezvērtīgas, tad es šo gadījumu pavisam aizmirsu. Tagad, atradis grāmatā ierakstu, es apspriedos ar savu draugu un darījumu biedru Džūlianu, kura maigās jūtas pret jums un nelaimīgo lordu Frenšemu jums jau zināmas, — un tā nu man nācās uzņemties šo nepatīkamo pienākumu…

Viņš apklusa, lai atvilktu elpu. Urzula, kas ar ledainu mieru bija noklausījusies viņa nesakarīgajā runā, uzreiz saprata šī apmeklējuma nolūku.

—    Citiem vārdiem, jūs gribat apgalvot, ka no tiem divsimt tūkstošiem akciju, ko tēvs man atstājis, piecdesmit tūkstoši pieder jums?

Gvelders palocījās.

—    Diemžēl tā tas ir. Tas ir loti nepatīkami, un…

—     Un vienīgi tikai testamenta izpildītāja darīšana, — Urzula viņu pārtrauca.

Gvelders pamāja ar galvu.

—    Nenoliedzami. Bet kas notiks, ja es iešu pie mistera Braida? Viņš parādīs man durvis. Tad iejauksies advokāti un sāksies prāva, kur nāks klajā daža laba nepatīkama lieta. Piemēram, savā nāves dienā lords Frenšems ieradās pie Džūliana un atprasīja jūsu akcijas, lai tās izlietotu savām vajadzībām… Lūdzu, nepārtrauciet mani! Es saprotu jūsu sašutumu, bet tas, ko es nupat teicu, ir tikai patiesība — tīra patiesība…

—    Džūlians apgalvo, ka tēvs jau pirms dažām nedēļām esot manas akcijas pārņēmis savā ziņā, — Urzula vēsi aizrādīja.

Gvelders mazliet samulsa.

—     Jūs varat aizstāvēt savu tēvu, bet patiesībai tikpat jānāk gaismā. Es jau redzu vakara laikrakstus ar baigo virsrakstu: "Dīvains apvainojums pret mirušu muižnieku." Ļoti nepatīkami, loti nepatīkami! Tāpat līka apskatē misters Braids zvērēja, ka mirušais lords Frenšems nav atradies naudas grūtībās. Vai tas tiešām tā bija? Jūs redzat, cik daudz delikātu lietu tad var nākt gaismā par prieku zemiskajai sensāciju kārei.

— Mister Gvelder, — Urzula sacija, — jūs pilnīgi pārprotat manu stāvokli, ja iedomājaties, ka es izmantošu savu ietekmi, lai sagādātu jums šos piecdesmit tūkstošus akciju. Man par to nav nekādas daļas.

—    Ļoti pareizi, mis Frenšema, ārkārtīgi pareizi! — kāda balss nomurmināja.

Neviens no istabā esošajiem nebija dzirdējis Elka klusos solus pļaviņā, ne ari pamanījis viņa šauro ēnu, kas bija nostājusies pie vaļējā loga.

—    Nekad neko nedodiet, mis Frenšema, sevišķi vēl, ja draudi Tas taču bija īsts izspiešanas mēģinājums!

Gvelders šajā mirklī nebūt neizskatījās varonīgs.

—   Kāds necerēts prieks, mister Elk! — viņš izdvesa bez sevišķas sajūsmas.

Gveldera smadzenes strādāja. Viņš atcerējās Džūliana pirmītējo aizrādījumu — tiešām, Elks viņu novēroja. Un viņš taču šodien bija tik uzmanīgs! Visu ceļu viņš bija nācis kājām, mezdams negaidītus līkumus un neskaitāmas reizes atskatīdamies. Nu Gvelderu sagrāba bailes. Anglijas likumi bija sasodīti bargi pret ļaudīm, kas veikalu darīšanās atļāvās dažus nevainīgus paņēmienus.

—    Ja es nejauši būtu pateicis ko tādu, kas nebūtu sakāms, tad lūdzu mani atvainot!

Un holandietis dziļi un goddevīgi paklanījās.

—    Ikviens jūsu vārds bija pretlikumība, — Elks atbildēja, cieši uzlūkodams Gvelderu. — Bet varbūt es traucēju, mis? — detektīvs pievērsās Urzulai.

Viņa, atviegloti smaidīdama, pakratīja galvu.

Gvelders pūlējās izlikties vienaldzīgs un drošs, tomēr tas viņam slikti izdevās.

—   Tātad es prasīšu savas akcijas caur tiesu. Piedodiet manu kļūdīšanos!

Detektīvs klusēdams nogaidīja, kamēr durvis aiz holandieša bija aizvērušās.

18

—     Nepatīkams puisis, — Elks piebilda. — Vai esat redzējusi viņa namu, mis?

Urzula papurināja galvu.

—     Smieklīga veca būda — gluži kā Čārlza Dikensa romānos. Viņš ir zinātnieks.

—   Vai jūs nācāt pie manis, mister Elk? — viņa jautāja.

—    Jā, — inspektors vilcinādamies atbildēja, — pa daļai jā, pa daļai nē. — Viņš pārlaida skatienu istabai. — Skaists nams, mis. Laikam daudz jāstrādā, lai tādu uzturētu kārtībā. Kā gan jūs rīkojaties, kad uzlūdzat kungus? Jūs taču nevarat piedāvāt viņiem cigārus — dāmai laikam neklājas to darīt, vai ne?

Urzula iesmējās. Viņa jau no Tonija bija dzirdējusi par Elka vājību.

—   Es tomēr riskēšu ar savu labo slavu, — meitene teica.

Viņa izgāja no istabas un mirkli vēlāk atgriezās ar divām

cigāru kastītēm. Elks rūpīgi izvēlējās sev cigāru un uzsmēķēja.

—    Nesaprotu, kā gan es varēju tik neveikli izrunāties, — viņš liekuļoja. — Izskatās, it kā es būtu gribējis ubagot!… Es labāk paņemšu divus, lai varētu salīdzināt, kurš labāks. Šodien mani gaida kāds nepatīkams darbs, un tad der nomierināt nervus.

—    Vai kāds sevišķi interesants gadījums?

Elks pastāstīja, ka policija Plemstedā, netālu no Vulidžas, atradusi kādu vasarnīcu, kuru apdzīvojot kāds šķietami bagāts veikalnieks ar savu sievu.

—    Un nu izrādās, ka šis puisis dienvidos no Temzas ir pats galvenais zagtu mantu uzpircējs un slēpējs! Tikai nejaušs gadījums mūs noveda uz viņa pēdām. Stāsta, ka visa vasarnīca esot piebāzta ar zagtām mantām, sākot no dimanta gredzeniem un beidzot ar dārgām grīdsegām. Kāds kolēģis man stāstīja, ka viņi esot atraduši tur mantas par vairāk nekā ceturtdaļmiljonu mārciņu. Tas puisis pircis visu, ko vien viņam piedāvājuši. Nebūs viegli pierādīt viņa vainu, jo viņam ir ari liela oficiāla tirgotava Vulidžā, kur viņš pērk un pārdod. Stāsta, ka dažreiz viņš atpircis pat veselas kuģu kravas, ja vien prece bijusi piemērota. Visi upes laupītāji viņu pazīst. Es pats nepētu šo gadījumu, — Elks piebilda, — tikai pārraugu izmeklēšanas gaitu.

—    Vai tad šī lieta ir kaut kā saistīta ar Gvelderu?

—    Ar Gvelderu? — Elks iesaucās. — Ak nē! Šis zagto mantu uzpircējs ir īsts godavīrs, salīdzinot ar viņu!

19

Arvien vēl uztraukts un aizelsies, Gvelders sasniedza biroju.

—    Viņa nepiekrīt, — holandietis uzreiz atzinās.

Džūlians iesmējās.

—   Vai tad tu tiešām domāji, ka viņa tev atdāvinās savu naudu? — Rīfs zobojās. — Tavs plāns jau no paša sākuma bija nolemts neveiksmei. Ceru, ka vismaz mani tu šajā lietā neesi iejaucis.

—    Kādēļ tu man to neteici agrāk? — Gvelders pārmeta. — Tu taču pats atzini, ka tas ir lielisks plāns!… Ari Elks tur bija.

—    Elks?! — Džūlians satrūkās. — Vai viņš bija tev sekojis?

—   Nezinu, — holandietis atbildēja, — bet tur viņš bija — ieradās tieši tajā mirkli, kad viss jau gāja uz labo pusi.

Viņam par izbrīnu, Džūlians nemaz neuztraucās par šo neveiksmi.

—    Es runāju ar tiem ļaudīm, kas solījās finansēt mūsu lietu, — viņš sāka stāstīt. — Viņi ir gatavi uz jebkādiem noteikumiem, tikai grib paši savām acīm pārliecināties, ka tas viss ir tiesa. Parādi man vēlreiz akmeni!

Gvelders izņēma no seifa mazu kastīti un atvērtu nolika uz galda. Tajā atradās mazs, tīrs, balts dimants, kas koši mirdzēja saulē.

—    Cik ilgi tas tev gāja?

—   Trīs stundas, — Gvelders atbildēja. — Vēlāk šis darbs prasīs daudz mazāk laika. Man tikai vajadzīgi daži instrumenti, spēcīgāka gaisma un mazliet uzlaboti aparāti. Šī vakara mēģinājumam es esmu izvēlējies lielu desmitkarātnieku. Tur būs ko redzēt!

Džūlians pastāstīja, ka Sitijā daži ļaudis nolēmuši izdarīt veselu rindu biržas mahināciju, pat nenogaidot Gveldera apsolītos pierādījumus.

—     Dimantu tirgus pašreiz ir vājš, — Rīfs turpināja. — Āfrikā atrasti daži brīvlauki, kuru izmantošanu lielās sabiedrības labprāt vēlētos aizkavēt.

Tālāk viņš stāstīja par kādu miljonāru grupu, kas gribot atriebties saviem konkurentiem, dodot nāvējošu triecienu visai dimantu rūpniecībai. Džūlians labprāt būtu runājis arī par dažām citām lietām, bet draudi, ko Gvelders nesen bija izteicis, viņu atturēja no šī nodoma. Gvelders bija izšķērdīgs un netaupīja naudu saviem mēģinājumiem. Bel visi rēķini bija jānomaksā Džūlianam. Arī šodien viņš dažus bija saņēmis, un viens no tiem jāsamaksā tūlīt. Bet naudas nebija.

Tādēļ viņš apmierinājās ar mazu aizrādījumu.

—    Pēc nedēļas vai divām mēs sev varēsim atļauties visu. Bet pagaidām mums vēl jābūt apdomīgiem. Man jārīkojas tā, lai neveiksmes gadījumā mums tomēr atliek vēl kāda izeja.

Gvelders sarkastiski pasmaidīja.

—    Nevajag nekādu izeju, mans draugs! — viņš pārliecinoši atbildēja. — Nauda mums būs — vienalga, vai nopelnīsim to ar manu atradumu vai arī tikai ar izredzēm uz to. Tavi draugi grib sacelt paniku dimantu tirgū. Jauki! Vai tev nav vienalga, kādā veidā mēs tiekam pie naudas? Vai nu tu aizņemies piecdesmit tūkstošus mārciņu no Biržas Kraukļa, vai arī atrodi zemē zelta dzīslu — kāda tur atšķirība?

Džūlians bija mazliet samulsis, tomēr neko vairs neteica.

Pusstundu vēlāk birojā ieradās trīs glīti ģērbušies kungi no Sitijas. Viņu āriene iedvesa uzticību un cieņu, un tomēr viņi bija laupītāji, mantas meklētāji un slepkavas — viss vienā personā…

Vasarnīca Plemstedā, ko Elks bija nosaucis par mazu, patiesībā bija prāva, grezna ēka ar ērtu garāžu un plašām pagraba telpām. Visur valdīja tīrība un kārtība. Ja ari priekšmeti, kas atradās namā, bija zagti, tie tomēr bija izvietoti ar gaumi.

Misters Veldins — tā sauca vasarnicas īpašnieku — zagtās gleznas nebija krāvis pagrabā. Tur bija vieta vīniem. Veco meistaru darbi rotāja grezni iekārtoto istabu sienas.

Izstaigājis lepno namu, Elks devās uz to vietu, kur misters Veldins bija kārtojis savus tumšākos darījumus. Tā bija netīra, gara ēka pašā krastmalā, piekrauta visdažādākajiem priekšmetiem, sākot no vecām drēbēm un beidzot ar vēl neattaisītiem preču saiņiem, ko bija salaupījuši upes pirāti.

—     Dala no šim grabažām ir godīgi nopirkta, bet viss pārējais viņa īpašumā nokļuvis neapšaubāmi pretlikumīgā ceļā, — vietējās policijas ierēdnis paskaidroja Elkam.

—    Vai drīkstu dot jums kādu padomu, kolēģi? — Elks jautāja. — Iesaku pamatīgi pārmeklēt visas šīs grabažas — sevišķi vecās lupatas. Esmu pārliecināts, ka šim darbam būs necerēti panākumi. Varbūt Veldins pēc tam jutīsies laimīgs, ja viņu apvainos tikai laupīšanā.

Elks apmeklēja apcietināto Veldinu viņa kamerā. Tas bija visai pašapzinīgs un augstprātīgs vīrs.

—   Nekad vēl neviens cilvēks nav nepatiesāk apvainots… — Veldins iesāka, bet Elks to tūdaļ apklusināja:

—    Tā jūs būtu varējis runāt pirms pirkstu nospiedumu atrašanas, mans mīļais. Mēs nupat saņēmām jūsu grēku sarakstu, mister Veldin, Merten Kūt, pulkvedi Slein, Džon Senet un tā tālāk — izvēlieties pats!

Veldins smējās.

—     Ja jums nejauši gadās satikt to vīru, kas izdarījis pirkstu nospiedumu salīdzināšanu, tad manā vārdā krietni viņu sapuriniet, mīļais Elk!

—   Labi, es padomāšu, — Elks laipni apsolīja, atstādams resno laupītāju savam liktenim.

Atgriezies Skotlendjardā, viņš teica sekretāram:

—     Es. tūlīt ķeršos pie kādas loti svarīgas izmeklēšanas — parūpējieties, lai neviens mani netraucē!

—    Cikos lai jūs pamodinu? — sekretārs nevainīgi jautāja.

—     Pulksten piecos ar tasi tējas, — Elks atbildēja un divas minūtes vēlāk jau gulēja ciešā miegā.

Vakarā Elks atkal devās uz Vulidžu. Kādā vitrīnā viņš ieraudzīja laikrakstā trekniem burtiem iespiestu virsrakstu: "Panika dimantu rūpniecībā." Tas detektīvu neinteresēja.

Bet šī pati ziņa bija par iemeslu tam, ka Tonijs Braids lielā steigā atgriezās pilsētā. Kāds no ievērojamākajiem dimantu miljonāriem viņam paskaidroja:

—     Slēzers mēģina iekarot dimantu tirgu. Varbūt tas viņam izdosies, varbūt ari ne. Mūsu akcijām nekādas briesmas nedraud, un pēc pirmā uztraukuma tās atgūs savu līdzšinējo vērtību. Izmisumam un panikai vēl nav iemesla.

Tonijs pasmaidīja.

—     Es tik ātri neuztraucos. Es tikai gribētu zināt, vai aiz visa tā neslēpjas Rīfs.

—     Rīfs? — bārdainais vīrs izbrīnā iesaucās. — Kādā veidā tas nieka puisis varētu ietekmēt dimantu tirgu?… Lai kā, bet mēs pagaidām neko neiesāksim. Un jums es dotu tikai vienu padomu…

—   Tas būtu gluži lieki, — Tonijs smaidīdams viņu pārtrauca. — Es tāpat pirkšu, cik vien spēšu.

Tomēr netrūka ari tādu finansistu, kas drūmi lūkojās nākotnē, ik bridi gaidīdami kursa turpmāku krišanos. Viens no kolēģiem, ko Tonijs apmeklēja, pastāstīja pavisam neticamas lietas: viņš esot dzirdējis par kādu mazu fabriku Griničā, kas it kā nodarbojoties ar mākslīgu dimantu ražošanu.

—   Tas viss ir nieki, — Tonijs atbildēja. — Protams, ir iespējams izgatavot mākslīgus dimantus, bet tie ir tik sīki un ražošana iznāk tik dārga, ka neviens to neuzņemtos.

Un tomēr viņš nejutās visai mierīgs. Griničā!…

Gvelderam Griničā bija laboratorija, un viņš pat tika uzskatīts par ļoti spējīgu ķīmiķi. Vai tomēr aiz visa tā neslēpās Džūliana roka? Tas bija neticami.

Pulksten deviņos vakarā, kad Tonijs prātoja, vai atgriezties Askotā vai arī doties uz savu klubu, kur bija izredzes sastapt dažus kolēģus un ievākt tuvākas ziņas par stāvokli tirgū, atskanēja telefona zvans. Tonijs piegāja pie rakstāmgalda un, noņēmis klausuli, pazina Elka balsi.

—   Es jau zvanīju jums uz Askotu — samaksāju deviņus pensus… Vai varat tūlīt atbraukt šurp?

—    Kur jūs esat? — Tonijs jautāja.

—    Vulidžā. — Viņš pateica adresi. — Un tad, mister Braid, mēģiniet atvest sev līdzi arī mis Frenšemu — viņas klātbūtne būtu loti vēlama.

—    Kas noticis?

Elks mirkli vilcinājās.

—    Man jānoskaidro kāda šeit atrasta mēteļa piederība.

—     Kā gan viņa varētu to izdarīt?! — Tonijs izbrīnā iesaucās.

—  To es pastāstīšu, kad būsiet šeit. Mani kolēģi zvanīja Rīfam, bet tas, par laimi, bija izgājis. Vai atvedīsiet dāmu šurp?

—    Protams, ja vien viņu satikšu.

—    Un tad vēl kas, mister Braid: šeit līst lietus. Tādēļ nebrauciet divvietīgajā sporta mašīnā. Es būtu loti pateicīgs, ja atpakalbraucot jūs arī mani paņemtu līdzi. Vislabāk brauciet lielajā, sarkanajā rolsroisā — ziniet, tajā, kur jums zem sēdekļa vienmēr atrodas pilnā cigāru kastīte.

Bridi vēlāk Braids piezvanīja Urzulai un paziņoja Elka lūgumu.

—    Kādēļ jūs viņam esat vajadzīga, to es nezinu. Vai jums būtu vēlēšanās izvizināties līdz Vulidžas džungļiem?

—     Ar prieku! — viņa iesaucās. — Es tūlīt likšu piebraukt auto.

—    Nē, mēs brauksim manā rolsroisā, — Tonijs noteica. — Elks nevēlas nevienu citu mašīnu.

Kad pusstundu vēlāk viņi devās ceļā, Vulidžas lietus jau bija sasniedzis arī Londonas rietumus. Gandrīz visu ceļu plosījās nikna vētra.

Pēc Gveldera apmeklējuma Urzula vēl nebija Braidu redzējusi un nu atstāstīja viņam savu piedzīvojumu. Meitenei par izbrīnu, Tonijs nemaz nebija sašutis.

—    Jūsu nabaga tēvs bijis tik bezrūpīgs veikalnieks, ka prāvošanās gadījumā mums būtu grūti pierādīt, ka jūsu divi simti tūkstoši akciju tiešām pieder jums, nevis kādam citam, — Braids piebilda.

—    Viņš iedveš man šausmas, Tonij… nē, ne, ne Džūlians, es domāju Gvelderu! Es nevaru jums pateikt, cik rupjš viņš ir — nē, nevis vārdos vai darbos, bet viņa acis ir tik nekaunīgas!

Tonijs juta, kā viņa nodreb un, tumsā sataustījis Urzulas roku, maigi paspieda to.

—    Griničai nāksies apraudāt savu Gvelderu, ja tas vēlreiz iedrošināsies jūs apmeklēt, — viņš norūca. — Man būs nopietni jāparunā ar viņu.

—    Ak, es uzvedos tik neprātīgi! — meitene čukstēja.

Viņi bija sasnieguši Vulidžu un, bridi maldījušies, atrada

mazo ieliņu ar neglīto baraku.

Elks viņus sagaidīja, pavārtē paslēpies no lietus.

—    Man loti žēl, ka biju spiests jūs apgrūtināt tik nejaukā laikā, lēdij Frenšema. Vai kuģinieks ieradies? — viņš piebilda, vērsdamies pie kāda tumsā stāvoša policista, kas atbildēja apstiprinoši.

Apgaismodams ar laternu ceļu, Elks ieveda viņus ēkā.

Izgājuši cauri kādai tumšai ejai, viņi nokļuva lielā, vāji apgaismotā telpā, kur nekārtīgās kaudzēs bija samesti visdažādākie priekšmeti. Elks atvēra kādas citas durvis, un viņi iegāja mazā birojā, kur apgaismojums bija labāks.

Istabā atradās veca rakstāmpults, četrstūrains galds un viens krēsls. Uz šī galda gulēja tumšs vīriešu mētelis. Tonijs tūlīt saprata, ka šis apģērba gabals bijis par iemeslu viņu braucienam uz Vulidžu.

—     Veldina lietu izmeklē inspektors Freims, — Elks sacīja, pamādams ar galvu kādam lielam patīkama izskata cilvēkam, kas bija sekojis viņiem birojā. — Lūdzu, ievediet jūrnieku!

Inspektors Freims izgāja un brītiņu vēlāk atgriezās plecīga, saulē iedeguša vīra pavadībā.

—    Lūdzu, palieciet vēl mirkli aiz durvīm! — Elks vērsās pie svešā. Kad jūrnieks bija izgājis, viņš turpināja: — Lieta tā, ka šo mēteli mēs atradām starp pārējām drēbēm un pārmeklējām, cerēdami tikt uz pēdām tā agrākajam īpašniekam. To izdibināt mums nenācās grūti: viņa vārds un drēbnieka firma ir atzīmēti mēteļa oderē. Tas ir kāds mūsu kopējs draugs. Mēs piezvanījām viņam…

—    Džūlianam Rifam? — Braids viņu pārtrauca.

—    Jā. Bet viņš bija izgājis. Tad mēs noskaidrojām, ka Veldins šo mēteli pircis no kāda krietna, godīga jūrnieka, kurš pašreiz stāv tur, aiz durvīm. Un nu pasauciet to vīru!

Kuģinieks ienāca, stipri uztraucies, ka tik negaidīti tiek iejaukts kādā noziegumā.

—    Nu, kungs, stāstiet! — Elks viņu uzaicināja.

—    Kā jau jums teicu, ser, — jūrnieks iesāka, — pirms kādas nedēļas es braucu ar savu kuģi augšup pa upi. Mēs nupat bijām nogādājuši ķieģeļu kravu uz Kingstonu un tukšā griezāmies atpakaļ. Velkonis buksēja mūs pret straumi, un, tā kā pagājušajā naktī gandrīz nemaz nebiju gulējis, es pa pusei snaudu savā vietā uz klāja. Braucot caur Vestminsteras tiltu, velkonis iekaucās, un tas mani uzmodināja. Bet tajā mirklī, kad braucām ārā no tilta apakšas, man pēkšņi kaut kas uzkrita uz galvas. Sākumā domāju, ka kāds no palīgiem jokojas ar mani, bet, palūkojies apkārt, redzēju, ka uz klāja bez manis nav neviena cilvēka. Man līdzās gulēja šis mētelis. Tā kā tas man bija par mazu, es to pārdevu Zonnerheimam.

—    Tas ir Veldina otrs vārds, — Elks paskaidroja, tad atkal pievērsās jūrniekam: — Pateicos, kapteiņa kungs, policija tic jūsu stāstam. Freimam ir jūsu adrese, lai vajadzības gadījumā varētu jums paziņot.

Jūrnieks izgāja. ' — Ļoti interesanti, — Tonijs piebilda. — Es tomēr nesaprotu, Elk, kādēļ jūs ataicinājāt šurp lēdiju Frenšemu un mani. Mēs taču nevaram pazīt Džūliana Rifa apģērba gabalus.

Tomēr Urzula domāja citādi.

—     Es pazīstu šo mēteli,— viņa sacīja, — jo esmu to redzējusi Džūlianam mugurā.

Tas bija gandrīz jauns, tumšzils mētelis ar zīda oderi.

—     Parādiet to papīru, Freim! — Elks sacīja.

Misters Freims nolika uz galda saburzītu papīra gabaliņu, un Tonijs izlasīja:

"Jau vairākus gadus esmu iejaukts neprātīgās spekulācijās. Es atzīstos…"

Šie vārdi viņam šķita pazīstami. Arī Urzula jau bija tos izlasījusi, un viņas sejā atspoguļojās pārsteigums un sāpes.

—   Tas taču… — viņa iesāka, bet tūlīt apklusa, pieaugošā uztraukumā vērodama drīz vienu, drīz otru.

—     Pareizi, — Elks pamāja ar galvu.

—   Tie lāču tie paši vārdi, ko tēvs bija rakstījis pirms… pirms…

—    Vai pazīstat šo rokrakstu, lēdij Frenšema?

Viņas lūpas raustījās.

—     Nezinu… Sakiet, lūdzu, kāda tam būtu nozīme, ja es to pazītu?

—   Visai maza, — Elks mierīgi paskaidroja. — Netrūkst citu, kas varētu to apliecināt. Piemēram, kā domājat jūs, mister Braid?

Tonijs vēlreiz ielūkojās zīmītē.

—   Jā, tas ir Džūliana Rīfa rokraksts, — viņš pārliecinoši atbildēja.

Elks atkal pamāja ar galvu.

—    To es jau zināju. Un kā jūs to izskaidrosit, Braid?

Tonijs pakratīja galvu.

—    Nekā, — viņš sacīja. — Tas ir šausmīgi!

Elks salocīja zīmīti un iebāza to kabatā.

—   Šo zīmīti un mēteli es paņemšu līdzi, Freim, — viņš mierīgi teica.— Lieciet to ietīt!

Atpakalbraucot Elks sēdēja līdzās šoferim. Starplogs bija nolaists, tā ka viņš varēja sarunāties ar Urzulu un Toniju.

—     Dzīve ir pilna nejaušību, — viņš prātoja, sūkdams no Braida dabūto cigāru. — Ja tajā dienā kapteinis nebūtu vedis uz Kingstonu ķieģeļus, tad arī šis mētelis nekad nebūtu nokļuvis manās rokās.

—    Ko īstenībā nozīmē šis mētelis un zīmīte? Es nesaprotu, — Urzula ieminējās.

Elks nebija visai vaļsirdīgs.

—     Ikvienai lietai ir sava nozīme, — viņš pamācīja, tad pievērsās Tonijam: — Vai jums būtu kādi iebildumi, ja mēs brauktu caur Griniču? Tas gan nav pats īsākais ceļš, bet man ir kāda ideja — es gribētu redzēt holandieša namu.

—    Vai tad viņš dzivo Griničā? — Urzula jautāja.

—    Jā. Un Griniča ir ļoti jauka vietiņa, — Elks visiem par izbrīnu piebilda. — Tā ir mana dzimtene. Es esmu vienīgais cilvēks no visiem, ko pazīstu, kurš dzimis Griničā.

Laiku pa laikam viņš deva šoferim norādījumus. Mašīna bija nogriezušies no galvenā ceļa, taustīdamās caur mazu, tumšu ieliņu labirintu.

—    Tā ir upe, — Elks sacīja, norādīdams uz spraugu starp divām augstām ēkām. Tālumā bija redzama sarkana uguntiņa.

—     Kuģis, — Elks īsi paskaidroja.

Apmetuši diezgan lielu līkumu, viņi atgriezās uz šosejas. Tikai vēlāk Tonijs dabūja zināt, kādēļ Elks bija to darījis — viņš gribēja nobraukt gar namu, kurā bija dzimis; viņš to nebija redzējis jau trīsdesmit piecus gadus.

21

Aiz lielās, pelēkās pils, kurā miruši tik daudzi karali, viņi atkal nogriezās no šosejas un ienira mazās, tumšās ieliņās, līdz beidzot sasniedza kādu, kas bija tik šaura, ka tajā divi auto tikai ar pūlēm varēja pabraukt viens otram garām.

—     Paliksim tepat, — Elks ieteica, — tad citi šoferi domās, ka arī mēs piederam pie tās pašas sabiedrības.

Tonijs palūkojās caur nolijušo rūti. Ieliņā stāvēja vēl daži automobili.

—    Gvelders sarīkojis viesības, — Elks čukstēja. — Uzgaidiet mani šeit!

Viņš izlēca no mašīnas un pazuda tumsā.

—   Kā liekas, tas ir viņa nams un laboratorija, — Tonijs sacīja, nolaizdams logu.

Urzula nodrebēja.

—    Riebīgi! Šī ēka it kā izstaro kādus draudus, kas man stindzina asinis dzīslās. Cik šeit drausmīgi un baigi! Kādēļ viņš šeit dzīvo?… Šis nams atgādina drūmu cietumu.

—   Varbūt Gvelderam tas liekas romantiskāks, — Tonijs piebilda.

Izliecies no mašīnas, viņš ieraudzīja laternas gaismā stāvam automobiļu šoferus. Tonijs iečukstēja dažus vārdus savam šoferim, un tas tūlīt izkāpa un pazuda tumsā.

Detektīvs atgriezās pirmais.

—   Tumša lieta, — viņš norūca. — Kur jūsu šoferis?

—   Es viņu aizsūtīju izlūkos, — Tonijs atbildēja. — Gribu zināt, kam pieder visi šie automobili.

—     Lieliski! — Elks uzteica. — Spriežot pēc mašīnu izskata, Griničā šovakar sapulcējušies lieli vīri.

Drīz atgriezās arī šoferis.

—    Kungi visi ir no Sitijas,— viņš ziņoja. — Viens no tiem ir kāds miljonārs Slēzers.

—    Slēzers?— Tonijs pārsteigts iesaucās, atcerēdamies sava bārdainā drauga vādus. — Kas vēl?

Šoferis nosauca vēl divus biržā loti populārus vārdus.

Auto devās atpakaļ. Tikai tad, kad tas atkal bija sasniedzis spilgti apgaismoto šoseju, Urzula atviegloti uzelpoja.

—     Es esmu bērnišķīga, — viņa smaidīdama atzinās. — Kādēļ gan mums vajadzēja apmeklēt lielo misteru Gvelderu?

—   Arī es labprāt gribētu to zināt. Vai tad jūs tikāt namā iekšā, Elk?

Inspektors gan bija mēģinājis tur iekļūt, bet tas nebija izdevies.

—    Es pieklauvēju, un kāda veca sieviete atvēra durvis. Viņa nerunāja angliski un neatbildēja arī uz tiem sešiem teikumiem, ko es protu franciski. Acīmredzot viņa ir vāciete vai holandiete. Durvis viņa tikai mazliet pavēra, bet ķēdi nenoņēma. Mans vienīgais mierinājums bija gardā ēdienu smarža, kas plūda no virtuves. Tātad tie puiši ir uzaicināti vakariņās. Un es esmu vienīgais cilvēks visā Londonā, kas šovakar nolemts bada nāvei! Ja jūs tagad aicinātu mani vakariņās, mister Braid, es nomirtu aiz kauna! Ļaudis ieskata mani par skopuli, bet es esmu pats devīgākais cilvēks pasaulē: es esmu apgādājis ar dzīvokli un uzturu daudz vairāk laužu nekā jebkurš no maniem paziņām. Bet, ja jau nu jūs katrā ziņā tā vēlaties, ko jūs domājat par Kirro? Balkonā sēdot, nav jāpārģērbjas un līdz pulksten vieniem tur pasniedz brīnišķus dzērienus.

—    Lai notiek, — Tonijs piekrita, — ja jau jūs negribat vakariņot manā dzīvoklī.

—    Jūsu virtuve nav manā gaumē, — Elks laipni noraidīja.

Pie Skotlendjarda vārtiem viņš izkāpa, lai drošā vietā novietotu atrasto mēteli, un solījās pēc stundas ceturkšņa no jauna pievienoties viņiem.

Kirro restorāna zāle bija pilna trokšņa un dejotāju, bet balkonā valdīja klusums, jo teātris vēl nebija beidzies.

—   Mētelis un zīmīte mani loti uztrauc, — Urzula sacīja. — Vai jums ir kāda nojauta, ko slēpj šis atradums, Tonij?

—    Pat ja to zinātu, es jums neteiktu, — viņš atbildēja.

Meitene izskatījās loti bāla. Braids norūpējies apjautājās

par viņas veselību.

—   Nepievērsiet tam uzmanību! — Urzula atteica. — Tas nav nekas. Tikai riebīgais nams Griničā atstāja uz mani nepatīkamu iespaidu. Kad bērnībā man kādreiz gadījās nobīties, mana audzinātāja ikreiz mēdza teikt, ka kāds ejot pār manu kapu. Tieši tāda sajūta man bija Griničā.

—     Sakiet, Urzula, vai Gvelders jums ir kaut ko nodarījis?

Viņa pakratīja galvu.

—    Nē… un tomēr, Tonij, kad pirmīt mēs gaidījām mazajā ieliņā, mani pēkšņi sagrāba vēlēšanās, kaut viņš būtu miris! Es nesaprotu pati sevi. Man nekad vēl nav bijis tik ļaunu domu par kādu cilvēku. Un ari šajā gadījumā man nav nekāda iemesla tā domāt. Tieši otrādi, viņš vienmēr pret mani bijis ārkārtīgi laipns un galants. Un tomēr es netieku vaļā no nojautas, ka man draud lielas briesmas. Un ikreiz, kad redzu viņa trulo seju, manī mostas vēlēšanās iecirst tajā pliki.

Urzula trīcēja pie visām miesām, un krūtis viņai nemierīgi cilājās. Braids nekad vēl meiteni nebija redzējis tik uztrauktu un dedzīgu. Tonijam šķita, ka tur vainīga viņas tēva nesenā nāve un nogurums.

—    Mums taču ir Elks, — viņš mierināja. — Mums nav ko bīties.

—    Jā, paldies Dievam, ka mums ir Elks! — viņa čukstēja.

—   Kas ir ar Elku? — inspektors pēkšņi jautāja, pienākdams un nosēzdamies pie viņu galda.

Urzula nervozi sarāvās.

—    Jūs taču nevarējāt dzirdēt, ko es teicu!

—    Es nolasīju vārdus jums no lūpām — tas ir ļoti viegli. Vai redzat to jaunekli tur lejā?

Viņš norādīja uz kādu jaunu cilvēku, kas sēdēja zālē pie galdiņa un dzīvi sarunājās ar savu kaimiņieni.

—    Vai zināt, ko viņš tai stāsta?

—     Droši vien kaut ko maigu, — Urzula minēja.

—    Nē, — Elks atbildēja, vērodams pārīti, — viņš stāsta savai draudzenei, kur pircis apavu krēmu saviem medību zābakiem. Bet nu pasakiet — par ko jūs runājāt, kad es pienācu?

—     Mēs spriedām, vai jūs nevarētu kaut kā piespiest Gvelderu aizceļot no šejienes, — Tonijs smiedamies atbildēja.

Elks enerģiski papurināja galvu.

—     Tas ir vienīgais cilvēks, kuram es nekad neļautu aizbraukt, — viņš paskaidroja. — Nē, es mīlu veco Gvelderu un labprāt redzu viņu savā tuvumā. Ceru, ka jau tuvākajās dienās man izdosies sagatavot viņam jaunu mājokli. Mūsu laikos dzīve cietumos ir tik patīkama, ka ļaudis tur jūtas daudz laimīgāki nekā mājās.

—    Mister Elk, — Urzula nedroši ieminējās, — kādas sekas būs tai zīmītei, ko jūs atradāt Džūliana mēteļa kabatā?

—    Visādas, — Elks nomurmināja. — Vai jums ari tas ir zināms, mister Braid?

Tonijs mirkli vilcinājās.

—     Nē, — viņš beidzot atbildēja. — Es esmu nolēmis par to nedomāt.

—    Tas ir loti gudri,— Elks piebilda.

Pienāca viesmīlis, lai viņus apkalpotu.

—    Bifšteku ar lielu olu, — Elks pasūtīja. Tad viņš pievērsās Braidam. — Tikai, lūdzu, nepiedāvājiet man šampanieti, citādi es dzeršu! Mans ārsts apgalvo, ka es dzīvošot divdesmit gadus ilgāk, ja dzeršot loti daudz šampanieša. Bet tad tam jābūt sevišķi sausam. Mis Frenšema, tādu parādību kā es jūs gan laikam nekad vēl neesat redzējusi?! Vai zināt, kā mani dēvē mūsu nodaļā? Par Džonu Nekaunīgo, bet es taču tiešām esmu visai pieklājīgs cilvēks.

Pēkšņi viņš aprāva smieklus un nopietni turpināja:

—   Vai jūs vēlaties zināt patiesību par to papīra gabaliņu? Es jūs saprotu, bet man vajadzīgi vēl trīs pierādījumi, lai varētu jums ko pateikt, un droši vien arī tad es to nedarīšu. Jums būs jāapmierinās ar tām ziņām, kas parādīsies laikrakstos.

Viņš strauji novirzīja sarunu uz citu tēmu.

Pulksten pusvienos viņi izgāja no restorāna. Lietus arvien vēl lija straumēm.

—   Mums jāiet līdz taksometru laukumam, — Tonijs teica, palīdzēdams Urzulai uzvilkt lietusmēteli.

Viņiem bija jāiet pa kādu šauru ieliņu, kuru krustoja otra, vēl šaurāka. Te uz stūra stāvēja kāds auto ar izdzēstām ugunīm un izslēgtu motoru.

—    Diezgan nepiemērota vieta stāvēšanai, — Elks piebilda.

Pēkšņi norībēja divi šāvieni. Kaut kas džinkstēdams aizlidoja cieši gar Elka ausi un atsitās pretējā nama sienā.

—    Nolādētais suns! — Elks iesaucās un, izrāvis revolveri, metās uz priekšu. Bet tajā pašā mirklī auto strauji salēcās un kā bulta aizjoņoja tumsā.

—    Vai tas bija domāts man vai jums? — Elks domīgi sacīja. — Ja jums, tad es zinu šāvēju, bet, ja man, tad jāizvēlas no vesela pusduča.

22

Džūlians brauca savam kompanjonam līdzi uz Griniču. Viņi brauca ar tramvaju.

— Taupība sīkumos ir ikvienas bagātības pamats, — Gvelders pamācoši sacīja. — Nākamreiz mēs brauksim zeltītā karietē ar četriem zirgiem. .

—    Kaut tikai viņi atrastu pareizo ceļu uz tavu namu! — Džūlians raizējās.

—    Es viņiem to siki ieskaidroju, — Gvelders atbildēja. — Tā šovakar būs smalka sabiedrība manā būdā, ko? Freda vai sprāgs aiz dusmām.

—   Kādēļ gan tu dzīvo tik tālā nomalē? — Džūlians kurnēja.

—   Tādēļ, ka es mīlu upi, mans dārgais, jo esmu dzimis ūdens malā. Dažreiz es cauru nakti nostāvu pie loga, vērodams tvaikoņu un laivu kustību upē. Un šajās tumšajās stundās man ir gadījies redzēt un dzirdēt tādas lietas, mans mīļais, ka tev no tām asinis sastingtu dzīslās!

Uz Reksu Gvelderu šie skati acīmredzot nebija atstājuši tik šausmīgu iespaidu, jo viņa seja laistījās sajūsmā.

—     Kā redzi, Griničai ir ari savas labās puses. Un tad ievēro vēl to, mans draugs, cik viegli būtu nabaga holandietim, kuru vajā policija, miglainā naktī atrast patvērumu uz plašās upes. Ne tvaikoņa, ne muitas, ne ārzemju pases, tikai tu, laiva, ūdens un migla!

Džūlians nodrebēja.

—     Ne visai patīkamas izredzes! Vai tad gadījumā, ja šeit izietu greizi, tu dotos uz Holandi?

Gvelders iesmējās.

—    Tā vairs nav mana tēvija.

Pretēji Gveldera apgalvojumam, vecā Freda saņēma Džūlianu gandrīz ar sajūsmu. Angliski viņa runāja diezgan skaidri, kaut bieži iepina valodā holandiešu vārdus.

Džūlians, kurš pirmo reizi redzēja Gveldera dzīvokli, bija pārsteigts par tīrību un kārtību, kas tur valdīja. Ātri viņš iedraudzējās ari ar Gveldera sargeņģeļiem — trim baltajiem kaķiem, kas bija paši lielākie, kādus vien Džūlianam bija gadījies redzēt.

Kamēr kalpone gatavoja ēdienu, abi draugi sēdēja pie loga un lūkojās lejup uz upi. Uzsmēķējis cigāru, Gvelders iesāka:

—     Es gribētu Braidu padarīt nekaitīgu. Senāk tev bija daudz vairāk iniciatīvas, mans draugs. Tolaik tu jau sen būtu iedabūjis vina namā kādu mazu spiegu.

Džūlians pasmaidīja.

—   Šajā gadījumā tas maz palīdz. Pirms mēneša es kādu no saviem puišiem iesūtīju pie Braida par sulaini. Bet Braids neņem viņu līdzi uz Askotu, un tas izjauc visus manus plānus. Līdz šim no viņa ir visai maz jēgas. Un ļaunākais ir tas, ka Braidam acīmredzot radušās aizdomas.

—    Tu esi gudrs zēns! — holandietis atzinīgi ieminējās.

—    Tomēr es vēl nezaudēju cerības, — Džūlians turpināja. — Braida guļamistabas telefonā ir ierīkots noklausīšanās aparāts, tā ka no turienes var dzirdēt visu, ko viņš runā ēdamistabā vai darbistabā.

Sarunu pārtrauca Freda, ienesdama ēdienu.

Pirmais viesis ieradās, kad bija jau pilnīgi satumsis. Abi draugi viņu sagaidīja lielajā dzīvojamajā istabā. Drīz pēc viņa ieradās otrais un trešais, bet ceturto un piekto nācās krietnu brīdi pagaidīt. Tas bija veikalnieku pulciņš. Un tomēr ikviens ticēja, ka afēra, kuras dēļ viņi bija šeit sapulcējušies, izdosies.

—     Es vienmēr esmu domājis, ka tas ir iespējams, — resnais miljonārs Slēzers sacīja. — Ja jau baltos dimantus ar X-staru palīdzību var nokrāsot rožainus, tad jābūt arī tādam līdzeklim, kas spēj mazvērtīgos dzeltenos dimantus pārvērst baltajos.

Gvelders lepni pacēla galvu.

—    Tas ir ne tikai iespējams, bet ir jau izdarīts!

—    Vai jūs tiešām to varat?— Slēzers jautāja.

—     Esmu to jau izdarījis, — Gvelders atkārtoja, — un šodien jūs paši savām acīm pārliecināsieties par to.

—   Šis atradums sacels veselu revolūciju dimantu tirgū, — Slēzers sacīja.— Tas nozīmē, ka tūkstošiem akmeņu, kas līdz šim tika pārdoti par smiekla naudu, turpmāk iegūs to pašu vērtību, kāda ir baltajiem. Un mēs taču zinām, ka tieši vislielākie dimanti parasti mēdz būt ar kādu krāsas defektu. — Viņš nesteigdamies aizsmēķēja cigāru, tad turpināja: — Kolīdz tas kļūs zināms, tirgu sagrābs panika. Es esmu aprēķinājis un nonācis pie slēdziena, ka mēs varam cerēt uz visu vadošo dimantu akciju krišanos vismaz par piecdesmit procentiem. Aizveriet taču durvis un pasakiet kalponei, lai viņa mūs netraucē, pirms neesam beiguši sarunu!

—    Viņa vairs nenāks, — Gvelders atbildēja. — Turklāt viņa slikti saprot angliski.

—     Tātad es ierosinu šādu rīcību, — Slēzers turpināja. — Ja rezultāts mūs apmierinās, mēs tūlīt nodibināsim sabiedrību ar nosaukumu "Krāsaino dimantu sindikāts". Kaut kur dienvidu piekrastē mēs ierīkosim fabriku un uzaicināsim dažus direktorus, lai uzņēmumam piešķirtu smalkāku izskatu. Pa to laiku, varbūt jau rit pat, mēs ķersimies pie Ņūkāslas akcijām un iemīsim tās zemē. Rīt pēcpusdienā ievietosim presē ziņojumu par jauno atradumu, sniedzot dažus paskaidrojumus. Lieciet tūlīt nofotografēt jūsu akmeņus, lai varam ievietot avīzēs to uzņēmumus! Turpmākajās dienās paziņosim par mūsu sabiedrības dibināšanos. — Viņš piecēlās un nopurināja no ceļiem cigāra pelnus. — Tā, un nu aplūkosim jūsu noslēpumaino ierīci! Es pamazām sāku ticēt, ka jūs esat burvis, vai ari tam, ka es sapņoju.

23

Gvelders viesus ieveda laboratorijā. Lielās mašīnas priekšā bija nolikti seši krēsli skatītājiem. Tad viņš viesiem deva aplūkot kādu kubveidīgu dimantu, kas bija tik tumši dzeltens, ka izskatījās gandrīz brūns.

—     Ar šo akmeni es šovakar eksperimentēšu, — holandietis paskaidroja. — Tas ir pats lielākais, kādu man līdz šim gadījies apstrādāt.

Viņš pagrieza slēdžus un ielika dimantu ahāta trauciņā. Tad viņš paņēma no tējas tases karoti balta pulvera un uzbēra dimantam, tā ka tas vairs nebija redzams. Pavilcis kādu sviru, viņš lika elektrības dzirkstelēm bez mitēšanās birt uz baltā pulvera kaudzītes, zem kuras atradās dimants.

—    Ko nozīmē šī zilā gaisma? — kāds no viesiem iejautājās, un Gvelders tūlīt sniedza sīkus paskaidrojumus, apbērdams klausītājus tehniskiem terminiem, no kuriem tie neko nesaprata.

Aparātam bija pierīkota ciparnīca ar rādītāju, kas sāka griezties, kolīdz Gvelders bija ieslēdzis strāvu.

—     Pagaidām process vēl nav automātisks, — viņš atvainojās. — Bet to es drīz novērsīšu. Jūs taču saprotat, ka akmens baltums un mirdzums atkarīgs vienīgi no temperatūras augstuma.

Apnikuši sēdēt, viesi piecēlās un sāka aplūkot pārējo laboratorijas iekārtu, lūgdami paskaidrojumus par dažādiem aparātiem, kas beidzot noveduši pie lielā atraduma.

—   Jūs taču saprotat, ka lielākās sabiedrības izteiks mums priekšlikumu pārdot tām jūsu izgudrojumu, — Slēzers sacīja. — Katrā ziņā tās pašas gribēs izdarīt akmeņu pārkrāsošanu. Pēc manām domām, jau tas vien mums ienesīs vismaz divus miljonus pelņas.

Gvelders neko neatbildēja. Viņam nāca smiekli, ka neviens neieminējās par atlīdzību viņam. Kā likās, šie ļaudis viņa atradumu jau uzlūkoja par savu īpašumu.

Tomēr beidzot ari Slēzeram ienāca prātā šī doma. Viņš noveda savus sabiedrotos sāņus un sacīja:

—   Mums šim cilvēkam būs jāizmaksā krietna rokasnauda. Protams, viņš būs jāuzņem ari sabiedrības valdē.

Gvelders ar šķietamu pateicību un pazemību pieņēma čeku par divdesmit tūkstošiem mārciņu un noklausījās solījumos, ka viņam tiks piešķirts liels skaits jaunās sabiedrības akciju un svarīgs postenis "Krāsaino dimantu sindikāta" valdē.

Neviens nezināja, ka Gvelderam ar Džūlianu Rīfu jau sen ir citi nodomi. Džūlians nebija tas vīrs, kas apmierinātos ar dažiem desmitiem tūkstošu mārciņu. Viņa plāni sniedzās miljonos.

Laiku pa laikam viesi atgriezās pie dārdošās un rūcošās mašīnas, ziņkāriem skatieniem vērodami baltā pulvera kaudzīti, zem kuras pašreiz risinājās noslēpumainais pārvēršanās process.

—    Kādēļ jūs savu laboratoriju neierīkojāt kaut kur dienvidu daļā? — Slēzers jautāja, pārlaizdams skatienu telpai. — Šis apvidus atstāj nepatīkamu iespaidu.

Šajā mirklī no kāda kakta izskrēja viens no baltajiem kaķiem un, spalvu sabozis, kā bulta aizšāvās uz istabas otru galu, kur nozuda tumsā.

Slēzers un viņa pavadoņi izbailēs nobāla.

—   Tas bija tikai kaķis, — Gvelders mierinoši paskaidroja. — Viņš steidzās uz garāžu palīgā saviem biedriem. — Rekss pamāja ar roku lejup. — Žurkas — simtiem un tūkstošiem žurku.

Misters Slēzers noslaucīja no pieres sviedrus.

—    Vai vēl ilgi būs jāgaida? — viņš nepacietīgi jautāja.

—    Nē. Nāciet!

Gvelders uzmeta acis monometram, tad ielūkojās kādā instrumentā, kas atgādināja voltu mērītāju.

—     Nezinu… — viņš vilcinādamies sacīja. — Vai nu dimants ir jau gatavs, vai ari nebūs nekad. Ja šis mēģinājums nebūs izdevies, mani kungi, tad mums nāksies to atkārtot. Zinātni nevar piespiest ar varu.

Paņēmis porcelāna bļodiņu, viņš to piepildīja ar pienveidīgu šķidrumu no pudeles, uz kuras bija rakstīts: "Inde." Tad, saņēmis ar pinceti pulverī ierakto dimantu, viņš to ātri iemeta necaurredzamajā šķidrumā.

—   Vēl vienu minūti… — viņš aizsmakušā balsī izdvesa, izslēgdams strāvu.

Šī minūte šķita kā vesela mūžība. Istabā bija dzirdami vienīgi klātesošo nevienādie elpas vilcieni.

Beidzot Gvelders tvēra ar pinceti šķidrumā.

—    Lūdzu, paturiet to drāniņu! — Viņš pamāja, norādīdams uz iepriekš sagatavotu lupatiņu.

Nākamajā mirklī dimants jau bija izvilkts no šķidruma un nomests uz drāniņas.

—     Noslaukiet to ātri!

Slēzers paklausīja.

—    Un nu aplūkojiet to!

Miljonārs ieplestām acīm vērās akmenī. Tas vairs nebija tumšdzeltenais dimants, bet gan dzirkstošs staru graudiņš.

—     Mans Dievs! — viņš iesaucās. — Un tāds tas ari paliks?

—     Mūžīgi! — Gvelders svinīgi noteica.

Eksperiments bija beidzies. Viesi atgriezās ēdamistabā.

Sastājušies ap rakstāmgaldu, viņi aplūkoja skaisto akmeni.

—   Tas taču tiešām ir baltais dimants! Vai varu to kādu dienu paturēt pie sevisu?

—   Kaut gadu, mans draugs! — Gvelders laipni atbildēja.

Pie durvīm klauvēja. Gvelders tās atvēra.

—    Telefons zvana jau stundu, — vecā kalpone ziņoja. — Es lāgā nesapratu, bet tur kāds laikam jautāja pēc mistera Rifa.

Gvelders pamāja Džūlianam.

—    Telefons, — viņš sacīja, tad klusu piebilda: — Nu, ko tu saki? Vai es neesmu liels zinātnieks?

—    Tu esi apbrīnojams! Kas tur prasa mani?

—    Nezinu,— Gvelders atbildēja. — Ej, Freda tevi aizvedīs.

Brīdi vēlāk Džūlians lika kalponei paaicināt Gvelderu. Pēc īsas apspriedes Džūlians atstāja namu.

—     Kur palika Rīfs? — viens no kungiem apjautājās, kad Gvelders atgriezās istabā.

Holandietis paskaidroja, ka Džūlianam bijis nekavējoties jāaizbrauc kādās steidzamās darīšanās. Viņš noklusēja to, ka šajā brīdī Džūlians Gveldera sporta mašīnā dzenas pakal kādam rolsroisam, un arī to, kādas šīm medībām paredzamas sekas.

24

Pavadījis Urzulu, Tonijs mazliet nemierīgs devās mājup.

—     Dīvainākais ir tas, — Tonijs domīgi teica Elkam, — ka jau dažas dienas es tieku novērots. Reiz es gandrīz noķēru to puisi, kurš man sekoja. Nu tad gan viņš nebūtu juties laimīgs!

—       Un jūs tādā gadījumā iebāztu krātiņā, — Elks mierīgi piebilda. — Pat miljonārs nedrīkst sist Skoltendjarda ierēdņus.

—    Ko tas nozīmē? — Tonijs pārsteigts jautāja.

—    Jūs apsargā viens no maniem ļaudīm, mister Braid. Tagad varu jums to pateikt. Un turpmāk izturieties tā, it kā jūs šo cilvēku nemaz nemanītu — tas loti atvieglos viņa pienākuma veikšanu. Bet nu sakiet, mister Braid: kas zināja, ka jūs šovakar braucat uz Vulidžu vai ari kādēļ jūs tur bijāt?

Tonijs pakratīja galvu.

—   Vai jūs nevienam neesat to teicis, ne ar vienu neesat par to runājis?

—    Izņemot lēdiju Frenšemu…

—    Varbūt esat par to ieminējies savam sulainim?

—     Es nekad neuzticos Leinam. Tas puisis man šķiet pārāk ziņkārīgs. Nesen es viņam uzteicu vietu.

—   Leins? — Elks domīgi atkārtoja. — Cik ilgi viņš jau ir pie jums?

—   Vienu mēnesi, — Tonijs atbildēja. — Viņam bija loti labas ieteikuma vēstules.

—    Vai kāds var noklausīties jūsu telefona sarunas?

Braids pārsteigts satrūkās.

—    Mans Dievs! Noklausīšanās!

Viņš pastāstīja Elkam par telefona vada atzarojumu guļamistabā.

—     Es ieiešu jums līdzi un parunāšos ar šo misteru Leinu, — Elks sacīja.

—    Bet varbūt viņš ir nevainīgs,— Tonijs aizrādīja.

—     Neviens cilvēks nav nevainīgs, — Elks pamācīja. — Ne es, ne jūs. Un es varu derēt, ka šim Leinam aiz muguras jau ir vismaz divdesmit astoņi sodi.

Kad Elks bridi bija vērojis jūtami nervozējošo sulaini, viņš jautāja:

—     Kur jūs iepriekš strādājāt, manu zēn?

—    Pie lorda Taislipa, — Leins bez vilcināšanās atbildēja.

Tas bija kāds aizjūras gubernators, kas, kā Elks zināja,

jau piecus gadus vairs nedzīvoja Anglijā. Kad viņš to aizrādīja, sulainis sākumā samulsa, bet tad kļuva rupjš.

—    Ja tu būsi nekaunīgs, es izmetīšu tevi pa logu! — Elks laipni piedraudēja. — Vai tu mani pazīsti?

—    Jā, jūs esat seržants Elks.

Elks sarauca uzacis.

—    Inspektors, tu nesamaksātā siļķe! — viņš ierēcās.

Bet nu Leins izdarīja lielu kļūdu.

—    Nezinu, viņi jūs dēvē par seržantu, — viņš teica.

Elks cieši ielūkojās sulainim sejā.

—    Ā, viņi! Kas tevi sūtīja šurp? Kādēļ tu šovakar noklausījies manu sarunu ar misteru Braidu? Kam tu pēc tam zvanīji? Atzīsties tūlīt, citādi…

Viņš nepaguva pabeigt, kad Leins jau bija izskrējis no istabas.

—    Vainīgs, — Elks konstatēja, — bet es nevaru viņam neko pierādīt. Tādēļ man mierīgi jāļauj šim puisim iet. Ja atļausiet, es tagad izmantošu jūsu telefonu.

Viņš piezvanīja telefonu centrālei un minūtes desmit sarunājās.

—    Tātad ar Griniču…

—    Ar Griniču? — Tonijs pārsteigts iesaucās. Viņš bija dzirdējis sarunu.

—    Jā, ar Gveldera namu. Acīmredzot jūsu smalkajam sulainim ir sakari ar Rīfa ļaudīm. Vai sarunā ar jums es pieminēju arī to mēteli?

Tonijs pamāja ar galvu.

—    Cik muļķīgi! Un arī godāto misteru Rifu? Nu, protams. Un Leins to tūlīt atstāstījis Rifam.

Brīdi vēlāk Elks izgāja, atstādams Braidu vienu, un Tonijs pavadīja garu bezmiega nakti. Pulksten četros viņš piecēlās no gultas un piegāja pie guļamistabas loga. Vārtos viņš krēslā saskatīja lielu, spēcīgu stāvu. Tonijs saprata, ka tas ir viņa sargeņģelis, un jautri pamāja tam ar roku. Nepazīstamais godbijīgi atņēma sveicienu.

Braids sameklēja visu vajadzīgo un uzvārīja kafiju. Viņa domas dīvainā kārtā saistījās vienīgi pie Urzulas Frenšemas. Pagājušās nakts uzbrukums vēl vairāk bija nostiprinājis Tonijā nojautu, ka viņai draud briesmas.

Padzēris kafiju, Braids ātri apģērbās. Piecas minūtes vēlāk viņš jau bija uz ielas. Dežurējošais detektīvs pienāca un sveicināja viņu.

—    Diezgan agri šorīt, mister Braid.

—    Es gribu aizbraukt uz Hcmpstedu. Vai vēlaties mani pavadīt?

—      Man tas jādara, — ierēdnis labsirdīgi atbildēja. — Priecājos, ka misters Elks jums beidzot pateicis. Ja jūs neņemtu ļaunā, es sacītu, ka jūs esat loti neizdevīgs novērojamais. Sasodīti grūti jums visur izsekot.

Sarunādamies viņi aizgāja līdz garāžai un kopīgiem spēkiem izstūma no tās divvietīgo sporta auto.

—   Vai Hempstedā jums kas darāms? — detektīvs jautāja.

—     Nē, — Tonijs atbildēja, neviļus pietvīkdams.

Braucot pār kanāla tiltu, Rouda avēnijas galā Tonijs

pamanīja kādu vīrieti, kas stāvēja, noliecies pār margām, un cieši lūkojās ūdenī. Braids būtu varējis saderēt, ka pazīst šo cilvēku, kaut viņa stāvu slēpa garš lietusmētelis.

Pie paša tilta ielas malā bija piebraukts garš sporta auto, kas bija pagriezts tā, ka Tonijs nevarēja saskatīt numuru.

—    Tas izskatās pēc mistera Gveldera.

—    Ari man tā šķita, — Tonijs piekrita. — Vai jūs viņu pazīstat?

—     Esmu redzējis. Un tas taču bija viņa auto, vai ne? Vai vakar jūs redzējāt uzbrucēja mašīnu?

Tonijs papurināja galvu.

—     Arī es ne. Bet, spriežot pēc šāviena augstuma, es varu vai apzvērēt, ka tas bija sporta auto .Tieši tāds kā tas tur. Bet šāvējs tomēr nebija Gvelders. Viņš tajā brīdī bija mājās.

—    Kā tad jūs to zināt? — Tonijs pārsteigts jautāja.

Detektīvs pasmaidīja.

—     Mūsu pienākums ir zināt visu, mister Braid.

Auto iegriezās tajā ielā, kur atradās Urzulas nams. Tonijs izkāpa un apgāja namam apkārt. Viņš zināja, kur atrodas Urzulas guļamistaba. Tās logs bija vaļā, un Braids pārsteigts redzēja, ka istabā deg gaisma. Ari vestibils bija apgaismots. Pulkstenis rādīja ceturksni pāri pieciem.

Pēkšņi viņš izdzirda Urzulas balsi un ieraudzīja viņu iznākam pa durvīm.

—   Tad tādēļ jūs neatbildējāt, kad jums zvanīju! — viņa iesaucās.

—     Ko tad jūs taisāties darīt tik agrā stundā? — viņš izbrīnījies jautāja.

Urzula pasmaidīja.

—     Pulksten divos mani pasauca pie telefona, lai es noklausītos kādā laulību piedāvājumā, un pēc tam vairs nevarēju aizmigt, — viņa stāstīja.

—    Taču ne Gvelders?!

Viņa pamāja ar galvu.

—    Jā gan, misters Gvelders.

Nākamajā mirklī viņa elsodama gulēja Tonija rokās. — Ak, Tonij, — viņa čukstēja, — tas bija briesmīgi… briesmīgi!

25

Pagāja labs brīdis, līdz Urzula nomierinājās tā, ka varēja pastāstīt, kas noticis. Izdzirdusi telefona zvanu, viņa domājusi, ka tas būs saistīts ar vakarējo braucienu uz Vulidžu. Bet tad viņa pazinusi Gveldera balsi.

—     Viņš loti atvainojās un bija ārkārtīgi laipns. Es domāju, ka viņš man piezvanījis Džūliana uzdevumā. Un tad, Tonij, viņš sāka stāstīt man dīvainas lietas. Viņš teica, ka drīz tam piederēšot miljoni un ka tad viņš uzcelšot savai sirdsdāmai pasakaini greznu pili. Pirms vēl es paguvu atjēgties, viņš lūdza mani, lai kļūstu par viņa sievu. Es paliku stāvam kā pārakmeņojusies, nespēdama atbildēt ne vārda. Viņš teica, ka mīlot mani jau kopš mūsu pirmās tikšanās… Tas bija briesmīgi!… — viņa šausmās notrīcēja. — Beidzot es tomēr atjēdzos un uzkāru klausuli. Tomēr aizmigt vairs nevarēju. Dienai austot, es piegāju pie loga un ieraudzīju viņu staigājam gar manu namu turp un atpakaļ.

—   Tātad tas tomēr bijis Gvelders! — Braids iesaucās.

—    Vai jūs arī viņu redzējāt?— Urzula jautāja.

Tonijs viņai pastāstīja par cilvēku, kuru šurpceļā redzēja

uz tilta.

—     Es tūlīt iešu un izrunāšos ar viņu.

Tomēr Urzula atturēja Toniju.

—   To jūs nedarīsit, Tonij! Nekādā gadījumā! Man bail no viņa. Man šķiet, es uz vietas nomirtu, ja viņš man pieskartos.

—    Man šķiet, — Tonijs norūca, — ka viņš nomirtu, ja pieskartos jums.

Kalpone viņiem bibliotēkā atnesa kafiju. Tonijs lūdza, lai Urzula pastāsta visu, ko Gvelders teicis.

—    Es nesaprotu, Tonij, — viņa atbildēja, — viņš kaut ko runāja par miljoniem un briljantiem un teica, ka viņš esot vislielākais zinātnieks mūsu dienās… Bet es jūs lūdzu, Tonij: neejiet pie viņa! Man šķiet, ka šis cilvēks ir ārprātīgs, un esmu pārliecināta, ka tas bija viņš, kas vakar šāva uz jums.

Tonijs neatbildēja.

Atpakaļ braucot, viņš jautāja sev, vai Gvelders tiešām būtu ārprātīgs. Beidzot Braids nolēma uzmeklēt holandieti un izskaidroties ar to, turklāt Tonijs lūdza Dievu, lai viņam pietiktu spēka šīs sarunas laikā noturēt rokas kabatās.

Vai Džūlianam bija zināma viņa biedra izvēle? Tonijs bija gandrīz pārliecināts par to. Viņš tikai nesaprata, kā gan Džūlians, kas reiz pats bija cerējis uz Urzulu, varēja ar to samierināties.

Nomazgājies un noskuvis bārdu, viņš nupat beidza brokastot, kad ieradās misters Slēzers.

Šis miljonārs nebija Tonija draugs. Bet Tonijs reiz bija izdarījis viņam kādu svarīgu pakalpojumu, kaut pats šo gadījumu jau bija aizmirsis. Braids augstu vērtēja šo spējīgo veikalnieku.

—    Vai esat jau brokastojis? — Tonijs jautāja.

Slēzers pamāja ar galvu un apsēdās.

—    Jau kopš pulksten sešiem es jūsu dēl lauzu galvu, Braid, — viņš iesāka ar laipnu smaidu, — un beidzot tomēr nolēmu jūs apmeklēt. Jūs man reiz palīdzējāt, un to es nekad neaizmirsīšu. Jūs taču esat Rīfa draugs, vai ne?

—    Tieši pretēji, — Tonijs atbildēja, — man nav nekā kopiga ar viņu.

Slēzers domīgi pamāja ar galvu.

—   Dažā ziņā šis vīrs var būt gluži noderīgs. Vai pazīstat viņa kompanjonu? Gudra galva, ko?

—   Kā zinātnieks — jā, — Tonijs piekrita. — Sitijā runā, ka viņš esot atradis līdzekli briljantu ražošanai.

Slēzers pasmaidīja.

—    Tā vis gluži nav. — Mirkli pārlicis, viņš turpināja: — Es gribu jums kaut ko teikt, Braid. Kādreiz jūs izlīdzējāt man, tagad es izlīdzēšu jums. Aizejiet no dimantu tirgus! Pārdodiet savas akcijas, pārdodiet tūlīt! Vakarējā kursa krišanās ir nieks pret to, kas notiks šodien. Protams, es nevaru prasīt, lai jūs ciešat par to klusu, tomēr ceru, ka jūs to darīsiet.

Tonijs uzlūkoja viņu.

—     Es labprāt gribētu kaut ko tuvāk dzirdēt par šo dīvaino kursa krišanos. Kas aiz tā slēpjas, Slēzer? Kas zina, varbūt es atkal kādreiz varēšu jums pakalpot.

—     Ļoti iespējams, — miljonārs sacīja, izņemdams no kabatas biezu vēstuļu maku. — Es jums parādīšu kaut ko tādu, ko līdz šim esam redzējuši tikai mēs, daži sazvērnieki.

Viņš izņēma no maka zilā papīrā ietītu vates murskulīti un attina to.

—    Ko jūs sakāt par šo?

Tonijs paņēma dimantu un aplūkoja to.

—   īsts beautē\ Vai esat atradis jaunas raktuves? — viņš smaidīdams jautāja.

Slēzers pakratīja galvu.

—    Cik augstu jūs to vērtējat?

Tonijs pasvārstīja akmeni saujā.

—     Apmēram uz tūkstoti un piecdesmit mārciņām, — viņš minēja.

Miljonārs pamāja ar galvu.

—     Un tagad sakiet: kāda būtu ši akmens cena, ja tas būtu dzeltens?

—     Ne vairāk kā pusotra simta mārciņu un… mans Dievs! — viņš pēkšņi iesaucās. — Dzeltenie dimanti! Gvelders uzpērk tos jau mēnešiem… Vai tiešām šis būtu pārkrāsots dimants? Vai tas ir viņa atradums?

Slēzers apmierināts smaidīja.

—     Vēl vakar šis akmens bija dzeltens, — viņš sacīja. — Pats savām acīm redzēju, kā tas pārvērtās baltā. Vai nu saprotat, ko tas nozīmē? Tikai viens dimants no septiņiem ir pilnīgi balts.Turpmāk vairs nebūs neviena krāsaina dimanta!

Tonijs arvien vēl grozīja pirkstos skaisto akmeni. Tad viņš pēkšņi piecēlās un paņēma no rakstāmgalda palielināmo stiklu. Slēzers smaidīdams vēroja viņa rīcību.

—     Es to jau aplūkoju mikroskopā. Dimants ir nevainojami balts… Ko jūs domājat darīt? Jūs rīkosieties gudri, ja pārdosiet visas savas dimantu akcijas līdz pēdējai. Es lūdzu tikai vienu: neizpaudiet jaunā atraduma noslēpumu līdz pusdienai, kamēr būs sagatavots mazs ziņojums presei!

Slēzers ietina dimantu vatē un noglabāja atpakaļ kabatā.

—    Tas būtu viss, — viņš teica, pieceldamies un sniegdams Tonijam roku. — Nu mēs esam norēķinājušies par "Āfrikas transporta" akcijām, ar kurām jūs mani toreiz izglābāt. Uz redzēšanos!

Tonija domas darbojās ātrāk un loģiskāk nekā jebkad viņa mūžā. Viņa īpašumu lielākā dala bija ieguldīta dimantu rūpniecībā. Gveldera atradums, bez šaubām, loti nopietni apdraudēja dimantu tirgu.

Viņš saviem draugiem bija pa pusei apsolījis akcijas nepārdot. Un Tonijam Braidam šāds solījums nozīmēja vairāk nekā pie notāra apstiprināts līgums. Viņš labi zināja, kā šis notikums iespaidos tirgu. Akcijas kritīsies līdz pēdējai iespējai. Viņam vajadzēja tikai piezvanīt savam māklerim, dot rīkojumu pārdot akcijas un tūlīt nopelnīt pusmiljonu.

Beidzot viņš piecēlās, piegāja pie telefona un izsauca vienu no ievērojamākajiem dimantu tirgus priekšstāvjiem.

—    Man šķiet, ka šorīt gaidāma strauja kursa krišanās. Vairāk neko nevaru jums teikt.

—    Vai nevarat pasacīt šīs krišanās cēloņus?

—   Nē, — Tonijs atbildēja. — Esmu devis solījumu klusēt. Es pats nepārdodu, bet pērku. Varbūt tas ir neprāts, tomēr es gribu mēģināt noturēt tirgu. Varbūt man vajadzēs pusmiljona mārciņu. Transvālas ziemeļos man ir platīna lauki, kuru vērtība sedz šo summu. Vai varat man to aizdot pret šī īpašuma ķīlu?

— Lai noturētu tirgu — jā. Pasakiet savam baņķierim, lai viņš sazinās ar mani!

Noslēdzis šo darījumu, Tonijs lika pie malas visas citas rūpes un ķērās pie kāda svarīga nodoma īstenošanas.

Viņš ieradās Džūliana birojā, pirms birža bija sākusi darbu. Viņš ievēroja, ka darbinieku skaits ir ievērojami lielāks. Bija redzams, ka šeit visi gatavojas drudžainai darba dienai.

26

— Misters Rifs ir šeit, ser, tomēr es šaubos, vai viņš varēs jūs pieņemt, — kalpotājs atbildēja.

Tonijam negribot bija jāpasmaida. Džūlians bija kļuvis tik lepns, ka lika Braidam gaidīt desmit minūtes. Bet šīs desmit minūtes izšķīra visu Rīfa turpmāko likteni. Kolīdz Braids bija apsēdies, uzgaidāmajā istabā ienāca kāds mazs, kalsnējs sirmgalvis ar vecmodīgu platmali rokā un neparasti platām kurpēm kājās.

—    Es vēlētos runāt ar… — vioš ielūkojās papīra lapiņā, — ar misteru Gvelderu. Lūdzu, pasakiet viņam, ka misters Zemers no Troubridžas ieradies kādā loti svarīgā jautājumā!

—     Nezinu, vai misters Gvelders ir šeit, — kalpotājs atbildēja. — Lūdzu, sēdieties!

Vecais vīrs atslīga krēslā un noslaucīja nosvīdušo pieri.

—   Šorīt es piecēlos jau pulksten piecos, — viņš stāstīja Tonijam. — Jau trīsdesmit septiņus gadus neesmu bijis Londonā. Pilsēta ir stipri pārvērtusies.

—     Loti, — Tonijs piekrita. — Vai jūs dzīvojat Troubridžā?

—    Jā, ser, — svešais lepni pamāja ar galvu. — Mūsu firma ir viena no vecākajām visā pilsētā.

Tonijs jau gribēja apjautāties tuvāk, kad viņu aicināja Džūliana vaiga priekšā.

Rīfs bija loti pārvērties. Viņa izturēšanās bija kļuvusi lepna un augstprātīga, tomēr aiz visa tā Tonijs nojauta mulsumu un nedrošību. Likās, ka Rīfam jāpārvar sevi, lai ielūkotos apmeklētāja sejā.

—    Man žēl, ka jums bija jāgaida, Braid, bet es pašreiz esmu stipri aizņemts. Ceru, ka mani neaizkavēsiet ilgi. Pēdējo nedēlu esmu strādājis dienu un nakti.

—   Jums tomēr derētu atlicināt mazliet laika, lai pavingrinātos šaušanā, — Tonijs piebilda.

Džūlians vārgi pasmaidīja.

—    Es lasīju, ka pagājušajā naktī kaut kur notikusi apšaudīšanās. Kāds esot šāvis uz Elku. Nu, ko jūs vēlaties?

—     Es vēlos runāt ar misteru Gvelderu. Man ar viņu jānokārto kāds mazs rēķins.

Džūlians paraustīja plecus.

—    Mans dārgais, — viņš nicīgi atteica, — kas man daļas gar jūsu privātajām darīšanām! Bet Gveldera šeit nav. Viņš ir izbraucis uz laukiem un atgriezīsies rit. Ja tas būtu viss…

Viņš piecēlās un uzmeta zīmīgu skatienu durvīm.

—    Tas vēl nav viss, — Tonijs sacīja. — Vai jūs zināt, ka jūsu holandietis uzmācas mis Frenšemai?

Acīmredzot Džūlianam tas nebija zināms, jo viņa sejas izteiksme strauji pārvērtās.

—    Kā jūs to domājat?

—     Viņš šonakt piezvanījis mis Frenšemai un lūdzis viņas roku. Varbūt viņš bijis piedzēries vai arī sajucis no sava izgudrojuma…

Viņš redzēja, ka Džūlians spēji satrūkstas. Braids turpināja:

—    Šorīt mani apmeklēja Slēzers un visu pastāstīja.

—    Viņš zvanījis Urzulai pa telefonu?…

—    Lēdijai Frenšemai, — Tonijs skarbi pārlaboja. — Vai jums viņa maigās jūtas bija zināmas?

Džūlians novērsās.

—    Nē, — viņš strupi atbildēja. — Jūs taču negribēsiet, lai es uzmanu ikvienu Gveldera soli!

Tonijs redzēja, cik šī ziņa nepatīkami pārsteigusi Džūlianu.

—    Un ko Urzula viņam atbildējusi? — Rīfs jautāja.

—    Es gribēju pateikt Gvelderam, ka sasitīšu viņu zilu un melnu, ja tas vēlreiz atkārtosies. Un tas pats, Rīf, attiecas ari uz apkārtbraukājošiem strēlniekiem, kas iedomāsies izmantot mani par šaujamo mērķi. — Džūlians gribēja ko iebilst, bet Braids turpināja: — Jums būs interesanti dzirdēt, ka mans sulainis ir aizbēdzis. Bet to jau jūs pats zināt.

—    Nesaprotu, par ko jūs runājat, — Džūlians pūlējās izlikties naivs. — Jūs laikam esat mazliet traks!… Jā, tātad Gveldera šeit nav… Varēsiet izskaidroties, kad viņš būs pārbraucis. Jūs laikam steidzīgi izpārdodat dimanta akcijas? Tā bija liela muļķība no Slēzera puses, ka viņš jums izstāstīja par Gveldera atradumu.

—    Labi, es viņam to pateikšu, — Tonijs nosolījās.

Kad viņš izgāja uzgaidāmajā istabā, kalpotājs pašreiz

stāstīja vecajam vīram, ka Gvelders ir izbraucis un būs atpakaļ tikai rit.

—    Mans Dievs, mans Dievs! — sirmgalvis vaimanāja, ņemdams savu ceļasomu un lietussargu. — Ko nu lai iesāku! Viņas gaišība to man nekad nepiedos!

Tonijam kļuva žēl nabaga cilvēka. Viņi reizē kāpa lejup.

—     Kāda nelaime! — Troubridžas tirgotājs sūdzējās. — Nekad vēl man nav gadījies nokļūt tik nepatīkamā stāvoklī! Ja es būtu kaut tikai uz mirkli saticis misteru Gvelderu…

—   Ari man vajadzēja misteram Gvelderam pateikt dažus vārdus, — Tonijs piebilda. — Vai nevaru jums kaut kā palīdzēt?

Misters Zemers skumji pakratīja galvu.

—   Ak nē… Kaut mans palīgs nebūtu izdarījis tik briesmīgu kļūdu, pārdodams misteram Gvelderam šo nelaimīgo dimantu!

Tonijs kļuva uzmanīgs.

—   Atnāciet man līdzi uz klubu. Varbūt es tomēr varēšu jums palīdzēt.

Misters Zemers ar pateicību pieņēma viņa priekšlikumu.

Kluba smēķējamajā istabā viņš Tonijam izstāstīja savas bēdas.

Troubridžā misteram Zemeram piederot liela juvelierizstrādājumu tirgotava. Nesen viena no vina pastāvīgajām klientēm, Hentfeldas hercogiene, iedevusi pārkalšanai kādu dimanta gredzenu. Misters Zemers izņēmis akmeni un ieslēdzis to seifā, kur atradušies arī citi — pārdošanai domāti dārgakameņi. Viņa prombūtnes laikā pārdevējs (Tonijs saprata, ka tas bijis viņa dēls) parādījis dimantu kādam pircējam no Londonas, kurš meklējis kubveidīgus akmeņus…

—   Vai varat pateikt dimanta svaru? — Tonijs pārtrauca jaunā paziņas stāstu.

—    Desmit karāti, — juvelieris atbildēja.

—    Turpiniet! — Tonijs skubināja.

Palīgs (mistera Zemera dēls), neko ļaunu nedomādams, parādījis svešajam kungam ari hercogienes dimantu, jo bijis pārliecināts, ka tas pārdodams. To apliecinājis arī fakts, ka uz papīra, kurā akmens bijis ietīts, ar mistera Zemera roku bija uzrakstīts: "1100 mārc." Tā bija summa, par kādu misters Zemers akmeni bija apdrošinājis. Un tā svešais kungs arī nopircis hercogienes dimantu par tūkstoti un simts mārciņām. Misters Gvelders aizvedis to uz Londonu, bet misters Zemers nupat saņēmis no hercogienes vēstuli, kurā tā ziņo par savu drīzo atgriešanos un izsaka cerību, ka viņas gredzens jau būs pārtaisīts. Un nu misters Zemers gribēja katrā ziņā atdabūt no Gveldera akmeni, kaut arī būtu jāpārmaksā.

Beidzis savu stāstu, misters Zemers izņēma no kabatas un parādīja Tonijam nelaimīgā dimanta fotogrāfiju… Braids ielūkojās tajā, un sirds viņam nodrebēja aiz prieka.

—    Man šķiet, ka mums izdosies atrast jūsu dimantu,— Tonijs teica.

Kopā ar misteru Zemeru viņš atstāja klubu. Vestibilā Braids ielūkojās pēdējās biržas ziņās. Dimantu akcijas vētraini kritās. Papīri, kas vēl vakar tika kotēti par divpadsmit mārciņām, nu jau bija noslīdējuši līdz deviņām.

Atvainojies savam pavadonim, Tonijs piegāja pie telefona un, izsaucis savu mākleri, deva tam sīkas instrukcijas, piebilzdams:

—     Pērciet, kamēr jums aizraujas elpa!

—     Bet tirgus taču krīt, mister Braid, — pārsteigtais mākleris iesaucās. — Jūs taču nedomājat, ka…

—    Pērciet! — Tonijs viņu pārtrauca. — Par miljonu — nē, par pusotra!

Atgriezies vestibilā, viņš paņēma uztraukto juvelieri zem rokas un iesēdināja taksī. Bridi vēlāk viņi ieradās Lombadistritā, kur atradās Slēzera plašais birojs. Tonijam palaimējās sastapt miljonāra privātsekretāru, kuru viņš pazina.

—    Man loti žēl, mister Braid, — sekretārs paskaidroja, — bet misters Slēzers ir tik loti aizņemts, ka nevienu nevar pieņemt.

—    Pasakiet, ka esmu ieradies viņu glābt.

Sekretārs pasmaidīja.

—   Vai vēlaties pārdot? — viņš jautāja.— Labi, mister Braid, es mēģināšu jūs pieteikt.

—   Un ari manu draugu misteru Zemeru! — Tonijs nosauca viņam pakal.

Brīdi vēlāk sekretārs viņus ieveda lielā tirgotāja kabinetā.

27

Misters Slēzers sēdēja pie rakstāmgalda un smēķēja.

—     Labdien, Braid!

—   Atļaujiet jūs iepazīstināt ar misteru Zemeru, — Tonijs sacīja.

—    Priecājos. Varu veltīt jums tieši divas minūtes laika.

—   Ar to pietiks, — Tonijs smaidīdams atbildēja. — Vai dimants ir pie jums?

—    Jā, — Slēzers atbildēja. — Un tad?

—    Parādiet to! Mans draugs ir juvelieris.

—     Jūs esat īsts Neticīgais Toms, — miljonārs jautri sacīja. — Bet manis dēļ skatieties!

Viņš izņēma no seifa kastīti un atvēra to. Dimants priecīgi iemirdzējās.

—   Tas ir tas pats! — Zemers trīcēdams iesaucās. — Paldies Dievam, ka esmu to atradis! Jūs izglābāt manu godu, mister Braid!

Slēzers pārsteigts uzlūkoja te vienu, te otru.

—    Ko tas nozīmē? — viņš jautāja Tonijam.

—    To es jums varu pateikt divos vārdos. Šo dimantu Rekss Gvelders pirms dažām dienām nopircis mistera Zemera tirgotavā, kur tas aiz pārpratuma pārdots. Patiesībā šis akmens pieder Hentfeldas hercogienei, kas…

—     Acumirkli, — Slēzers viņu pārtrauca. — Vai jūs noteikti apgalvojat, ka šis akmens ir tas pats, kas pirms dažām dienām bija jūsu veikalā?— viņš vērsās pie tirgotāja.

Zemers pamāja ar galvu.

—   Tas kungs, kas to nopirka, sacījis, ka meklējot baltu dimantu, kura veidojums un svars pilnīgi sakristu ar kādu dzeltenu akmeni, kas viņam bijis līdzi.

—    Vai jums zināms šī akmens īstais svars? — Slēzers jautāja.

Juvelieris parādīja viņam uzņēmumu, kura mugurpusē bija atzīmēts arī dimanta svars.

Bridi istabā valdīja kapa klusums. Tad Slēzers piespieda zvana podziņu. Ienāca sekretārs.

—   Aizveriet durvis! — miljonārs pavēlēja. — Piezvaniet bankai un lieciet aizturēt izmaksu pret čeku, ko es izdevu Gvelderam! Piezvaniet visiem mākleriem un dodiet rīkojumu pārtraukt pārdošanu un plašos apmēros atjaunot uzpirkšanu! Sakiet, lai viņi pērk līdz ģībonim! Tas būtu viss.

Viņš no jauna aizdedza izdzisušo pīpi.

—    Varbūt jūsu cieņa pret aristokrātiju nedaudz mazināsies, mister Zemer, ja pateikšu, ka esmu Hentfeldas hercogienes tuvs draugs. Nebīstieties, es parūpēšos, lai jums šī dimanta dēļ nebūtu nepatikšanu. Tas man vajadzīgs vēl vienu vai divas dienas — tad jūs dabūsiet to atpakaļ. Šorīt saņēmu vēstuli no viņas gaišības — hercogiene pašreiz atrodas Parīzē. Es gādāšu, lai viņa tur dažas dienas vēl uzkavējas. Un līdz viņas atbraukšanai dimants jau būs atpakaļ pie jums. Tā, loti pateicos.

Slēzers sniedza juvelierim roku.

—    Vai jūs viens atradīsiet ceļu? Man mazliet jāparunā ar misteru Braidu.

Kad vecais tirgotājs bija izgājis, Slēzers turpināja:

—   Atkal es esmu jūsu parādnieks, Braid. Šis suns mūs smalki iegāza! Protams, viņš ir apmainījis akmeņus, un visa viņa rīkošanās ar elektrības dzirkstelēm bija tikai veikli nospēlēta komēdija. Nāciet! Uzmīsim šim misteram Gvelderam uz varžacīm.

—    Birojā viņa nav, — Tonijs paskaidroja.

—   Blēņas! Viņš priekšpusdienā divas reizes man zvanīja.

Neviens kalpotājs neiedrošinājās stāties ceļā varenajam

miljonāram, kad tas izgāja cauri priekštelpai un, atrāvis Džūliana biroja durvis, pamāja Tonijam sekot.

Džūlians nebija viens. Viņam iepretī sēdēja Gvelders, ērti atlaidies krēslā un sūkdams cigāru. Ieraugot Slēzeru, viņa seja sāka smaidīt, tomēr smaids izzuda, kad istabā ienāca arī Braids.

Slēzers izņēma no kastītes dimantu un turēja to Gveldera acu priekšā.

—    To taču jūs, Gvelder, vakar izstrādājāt, ko?

—    Jā, tas ir tas pats, — holandietis apliecināja.

Slēzers uzlūkoja Džūlianu.

—    Vai arī jūs piedalāties šajā blēdībā?

Rīfs nobāla.

—     Blēdībā? — viņš iesaucās. — Ko jūs ar to gribat teikt? Jūs taču pats savām acīm redzējāt…

—    Šis akmens, — Slēzers viņu pārtrauca, — pirms dažām dienām nopirkts Zemera tirgotavā Troubridžā par tūkstoti un simts mārciņām!

—    Tie ir nekrietni meli! — Gvelders iekliedzās. — Jūs pats redzējāt, kā es akmeni apstrādāju, līdz tas no dzeltena kļuva balts.

—   Jūs tikai samainījāt abus akmeņus, nelieti! — Slēzers rēca. — Jūs gribējāt mani padarīt par izsmieklu visas Sitijas priekšā! Patiesībā man vajadzētu jūs abus iebāzt cietumā…

—    Es tur neesmu vainīgs, — Džūlians viņu pārtrauca. Viņa bālums un baiļu pilnais uztraukums lika domāt, ka viņš runā patiesību. — Nē, nē, tas nav iespējams! Gvelder, tu taču neesi to darījis?

Gvelders jau bija atguvis savu parasto mieru.

—   Ja jau jūs visi tā domājat… — Viņš paraustīja plecus. — Es esmu ķīmiķis, ne psihologs…

Džūlians vairs neklausījās viņā. Viņš domāja par savu drausmīgo stāvokli, par milzīgajiem zaudējumiem, par draugiem, kas tikai nelabprāt bija viņam aizdevuši naudu lielajam projektam, un viņu sagrāba neprātīgas dusmas. Kā zvērs Rīfs metās virsū holandietim, tomēr Slēzers viņus izšķīra.

—    Kaujieties, kad es neredzu! — viņš norūca. — Nāciet, Braid! Iesim palūkoties, kas notiek biržā! Ja tikšu cauri ar viena miljona zaudējumu, būšu laimīgs.

Tomēr viņa drūmā nojauta nepiepildījās. Biržā viņi pārliecinājās, ka dimantu akciju cenas ceļas tikpat strauji, kā nesen vēl bija kritušās.

Slēzers izņēma no kabatas hercogienes akmeni un pasniedza to Tonijam.

—     Ņemiet to kā mazu piemiņu, Braid! Ar hercogieni es visu nokārtošu. — Tad viņš skumji piebilda: — Šo akmeni es taču pats viņai reiz uzdāvināju, un vakar es to nepazinu!

—    Mister Slēzer, lūdzu pie telefona! — kāds kalpotājs sauca.

Kad miljonārs pēc brītiņa atgriezās zālē, viņa lūpās rotājās sarkastisks smaids.

—     Gvelders jau tūliņ pēc bankas atvēršanas iekasējis manu čeku. Kā jums šķiet — vai šeRīfs Jaus man palūkoties, kā šis nelietis šūposies pie karātavām? Es labprāt vēlētos reiz no sirds izsmieties!

28

Debesis bija noskaidrojušās, lietus pārstājis, tā ka Urzula Frenšema varēja iziet mazliet pastaigāties. Viņai nebija ne jausmas par to karsto cīņu, kas patlaban norisinājās biržā un kuras sekas bija tās, ka daudzas dimantu firmas bankrotēja, bet Tonijs vakarā gandrīz neiedrošinājās saskaitīt to milzīgo summu, kādu šodien bija nopelnījis.

Bija gandrīz jau lenča laiks, kad Urzula pārnāca no pastaigas un ieraudzīja Elku, kas ar cigāru zobos sēdēja uz dārza kāpnītēm un lasīja pusdienas laikrakstu.

Viņš piecēlās un gāja meitenei pretī.

—    Es lūdzu jūsu kalponei, lai iedod man kaut ko uzsmēķēt, lēdij Frenšema, — viņš atvainojās. — Es zināju, ka jūs negribēsiet, lai es sēžu aukstumā.

—    Man prieks, ka kalpone iznesusi jums pašus labākos cigārus, — Urzula pasmaidīja. — Es tikai nezinu, vai drīkstu priecāties arī par jūsu apmeklējumu. Vai jūs nesat kādas ļaunas ziņas?

Elks papurināja galvu.

—     Mūsu dienās nekas ļauns vairs nenotiek. Ļaudis kļuvuši tik tikumīgi, ka mēs jau sākam domāt par policijas likvidēšanu.

Urzula ielūdza viņu uz lenču, tomēr Elks atteicās.

—     Es tikai gribēju uzdot jums dažus jautājumus, mis Frenšema, — viņš teica, sekodams viņai bibliotēkā. — Pirms kāda laika jūs mantojāt sešdesmit tūkstošus mārciņu…

—   To vairs nav, mister Elk,— Urzula atbildēja, rezignēti smaidīdama.

—    Es zinu. Šī nauda bija ieguldīta akcijās, kas izgaisa mistera Rifa rokās. Jūsu tēvs laikam loti raizējās šo akciju dēl, vai ne?

—    Jā, protams, viņš gribēja redzēt mani nodrošinātu. Misters Rifs neilgi pirms tēva nāves atdeva akcijas viņam atpakaļ.

Elka seja palika tikpat mierīga, cik bijusi.

—     Esmu par to jau dzirdējis. Bet iedomāsimies — ja jūsu tēvs būtu dabūjis zināt, ka šīs akcijas pazudušas. Tas taču būtu viņu uztraucis, vai ne?

Urzula mirkli vilcinājās.

—   Jā, protams, viņš par to būtu ļoti dusmojies. To viņš Džūlianam nekad nepiedotu. Ar savu straujo dabu tēvs būtu to… — Viņa atkal aprāvās.

—     Iebāzis krātiņā, — Elks palīdzēja.

—   Vai jūs domājat — licis viņu apcietināt? Arī man tā šķiet. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš drīzāk būtu nomiris, nekā ļāvis man ciest kaut viena šiliņa lielu zaudējumu.

—   Gluži manas domas, — Elks piekrita. — Ja viņš būtu zinājis, ka akciju vairs nav un ka tās nolaupījis Rīfs…

Viņš apklusa un brītiņu nogaidīja, bet tad, atbildi nesaņēmis, atsāka:

—    Tad es gribēju vēl ko jautāt: vai šajā namā ir kāda vieta, kur lords mēdza glabāt svarīgus dokumentus?

—    Viņa darbistabā ir sienā iebūvēts slepens skapis, — Urzula paskaidroja. — Es pati atradu to tikai pirms dažām dienām. Tomēr tajā nekā sevišķa nebija. Tas bija tukšs.

—    Vai pavisam tukšs? — Elks jautāja.

—   Jā, atskaitot vienīgi šos… — Urzula izņēma no galda atvilktnes trīs papīrus. — Viens no tiem ir manu akciju saraksts, bet man šķiet, ka arī misteram Braidam ir tāds pats saraksts.

Elks vērīgi aplūkoja dokumentus. Divi no tiem bija nesvarīgi, bet trešais, kuru Urzula nupat bija pieminējusi, viņu ieinteresēja, jo zem tā atradās vārdi: "Augšminētās akcijas saņēmu," un Džūliana Rīfa paraksts.

—    Tieši to man vajadzēja! — Elks apmierināts sacīja. — To es paņemšu līdzi.

—   Vai jau esat runājis ar misteru Rīfu par to mēteli? — Urzula jautāja.

Elks pakratīja galvu.

—       Viņš pašreiz ir pārāk aizņemts, lai domātu par tādiem niekiem. Vai nevarat man pateikt, cik bieži esat viņu redzējusi šajā mētelī?

—   Tikai vienu reizi, — Urzula atbildēja. — Man šķiet, mētelis bija pavisam jauns.

Elks gribēja vēl ko piebilst, bet savaldījās.

—    Jā, lēdij Frenšema, — viņš beidzot teica, — nu es sākšu iet. Liels paldies par uzaicinājumu pusdienās, bet dienā es nekad neēdu, citādi klustu miegains. Un sirsnīgi pateicos par tiem trim cigāriem.

Urzula jau sen bija ievērojusi, ka no Elka vestes kabatas lakojas ārā vēl divi cigāri.

Viņš devās uz Braida namu un sasniedza to reizē ar Toniju.

—   Vēl dzīvs? — Elks jautāja. — Vai varbūt jūs karojāt tikai aizmugurē?

—    Nē, pašās priekšējās pozīcijās, — Tonijs smaidīdams atbildēja. — Bet es braucu tankā.

—     Tad jau laikam kādus miljonus ierāvāt? — Elks apbrīnodams pašūpoja galvu. — Ak, jūs nabaga dvēsele! Ne par kādiem pasaules labumiem es neuzņemtos uz savas sirdsapziņas jūsu nodokļu nastu!

—    Vai jūs nācāt tieši pie manis? — Tonijs jautāja.

Elks pakasīja zodu.

—    Es nupat noraidīju kādas jaunas dāmas lūgumu paēst pusdienas kopā ar viņu. Un, ja nu jūs pasakāt viņai, ka esmu ēdis pie jums, tad viņa jutīsies loti nelaimīga.

No inspektora izturēšanās Tonijs saprata, ka tam ir kas svarīgs uz sirds. Un Elks tūliņ arī ķērās pie lietas.

—   Vai šorīt kaujas laukā neesat redzējis Džūliana Rīfa saplosīto līķi?

—    Jā, es brīdi sarunājos ar viņu, — Tonijs atbildēja. Atmiņas par šo satikšanos bija tik nepatīkamas, ka viņš ne ar vārdu neieminējās par skatu, kas bija norisinājies Slēzera klātbūtnē.

Elks neko vairs nejautāja, kamēr viņi nebija beiguši ēst. Kad jaunais sulainis bija novācis traukus, detektīvs apvaicājās.

—    Vai viņš vēl nāks šurp?

—    Viņš tikai ienesīs mums kafiju un tad vairs nerādīsies.

—      Es gribētu trīs minūtes netraucēti parunāties ar jums, — Elks paskaidroja.

Sulainis ienesa kafiju, un Tonijs deva tam mājienu viņu vairs netraucēt.

—    Runa būs par Rīfu, — Elks iesāka. — Es viņu laikam jau šovakar apcietināšu.

Tonijs nebūt nebija pārsteigts. Viņš tikai piebilda:

—     Man gan laikam nevajadzētu jautāt — par kādu noziegumu?

—     Nē, mister Braid, tas būtu lieks jautājums, — inspektors mierīgi atbildēja. — Bet, ja jau jūs tik loti vēlaties to dzirdēt no manas mutes, tad varu ari pateikt: es apcietināšu Džūlianu Rīfu par lorda Frenšema noslepkavošanu ar iepriekšēju nodomu, nošaujot to ar revolveri.

Brīdi istabā valdīja kapa klusums.

—    Kā jūs iztēlojaties visu notikušo? — Braids beidzot jautāja.

Tonijs domāja, kā Urzula uzņems šo ziņu, un viņā pamodās dziļa līdzjūtība pret jauno meiteni.

—     Viss sākās ar to, — Elks sacīja, — ka Rīfs bija nokļuvis bezizejas stāvoklī. Frenšems viņam atprasīja akcijas, ko Rīfs bija pārdevis un naudu izšķiedis. Rīfs zināja, ka krusttēvs bez žēlastības sauks viņu pie atbildības. Viņš ieradās Frenšema birojā, lai visu izsūdzētu. Frenšema grāmatvedis Meins apliecina, ka Rīfs stundu pirms tam zvanījis pa telefonu, pēc tam Frenšems visus kalpotājus atlaidis mājup. Acīmredzot Rīfs viņam teicis, ka vēlas sarunu bez lieciniekiem. Tas bija lietains, nepatīkams vakars. Tikai ar šo apstākli es varu izskaidrot visus turpmākos notikumus. Rīfs ieradās un pateica krusttēvam visu patiesību. Es viegli varu iedomāties skatu, kad nervozais Frenšems dusmās izrāva revolveri, piedraudēdams Rīfu nošaut. Bet tad viņš apdomājās un lika Rīfam uzrakstīt savu atzīšanos. Neredzēdams citu izeju, Rīfs arī sāka rakstīt, bet tad viņam iešāvās prātā kāda doma. Varbūt aizbildinādamies ar uztraukumu, viņš lūdza krusttēvu uzrakstīt atzīšanos, solīdamies to parakstīt. Bet, kad Frenšems bija uzrakstījis tik tālu, kā mēs to jau zinām, Rīfs viņu nošāva. Acīmredzot slepkavības brīdī mētelis viņam bija mugurā, ko pierāda uz labās piedurknes un pleca redzamie asins traipi. Drīz pēc slepkavības ieradās jūsu kalpotājs ar vēstuli. Varat iedomāties, cik loti Rīfs no viņa izbijās. Viņš lika vēstuli padot pa durvju apakšu un uzvilka uz pavadzīmes burtu "F". Viņš bija pārāk uztraukts un nobijies, lai interesētos par vēstules saturu, tādēļ nelasījis to saplēsa un iemeta papīrkurvī. Kādu kļūdu tādējādi izdarījis, Rīfs dabūja zināt tikai vēlāk, kad lēdija Frenšema viņam pastāstīja par jūsu sūtīto čeku. Tad viņš steidzās atpakaļ uz slepkavības vietu. Jā gan, tas bija viņš, kas ielauzās Frenšema birojā pēc tam, kad policija līķi bija aizvedusi. Viņš droši izmantoja ugunsdzēsēju trepes — visapkārt ir tikai biroju ēkas, tā ka neviens nevarēja viņu novērot. Bet tad viņš pamanīja asinis uz sava mēteļa piedurknes un pasteidzās tikt vaļā no šī pierādījuma, to iemetot Temzā. Tomēr mētelis, kā zināms, neiekrita ūdenī, bet nokļuva mūsu rokās.

— Šausmīgi! — Tonijs iesaucās. — Briesmīgi!

—   Tādas ir visas slepkavības, — Elks vienaldzīgi piebilda. — To visu es zināju jau līķa apskates laikā, bet man nebija pierādījumu. Tagad man to vairs netrūkst.

—     Vai jums jau ir apcietināšanas pavēle? — Tonijs jautāja.

—    Nē, to es dabūšu pēcpusdienā.

—    Vai arī Gvelders iejaukts šajā lietā?

Elks savilka lūpas.

—     Nezinu. Droši vien arī viņš ir līdzzinātājs. Tomēr man trūkst pierādījumu, lai varētu arī viņu apcietināt. Bet es varu apzvērēt, ka šis holandietis ir vislielākais nelietis, kādu vien man nācies redzēt. Kad pēdējo reizi man gadījās ar viņu runāt, viņš man iedeva cigāru, no kura es trīs dienas biju slims!

29

Gvelders sarunājās ar savu satriekto kompanjonu. Pēc holandieša izturēšanās šķita, ka viņš būtu cietušais, kam Džūlians nodarījis briesmīgu pārestību.

—   Es piedodu tev visu, — Gvelders lepni sacīja. — Tu neproti cienīt draudzību, tu neuzticies zinātnei, tu pacel roku pret viņas lielāko priekšstāvi, bet tomēr es tev piedodu! Tava sirds ir maza kā ābola sēkliņa, tava dvēsele ir šķidra kā ūdens.

—   Liec mani mierā, nolādētais nelieti! — Džūlians ievaidējās, paslēpis seju rokās. — Vai tad tev vēl nepietiek?

—   Es visās grūtībās esmu bijis un palicis tavs draugs, — holandietis turpināja mītiņu runātāja balsī. — Es tevi sargāju un aizstāvēju. Es zinu, ka tu esi slepkava, bet vai tādēļ es pametu tevi? Bet tagad tu par šādu nieku kliedz, it kā nez kas būtu noticis! Es tikai mazliet aizsteidzos zinātnei priekšā, jo pēc dažiem mēnešiem mans mērķis tikpat būs sasniegts. Bet tu un tavi draugi — jūs negribējāt gaidīt! Jūs prasījāt drošus pierādījumus. Tā taču nevar rīkoties ar zinātni, mans draugs!

—    Liec mani mierā! — Rīfs lūdzās.

—    Es likšu tevi mierā, bet vai to pašu darīs arī Elks un Biržas Krauklis, kas uz mūsu nelaimes rēķina nopelnījis milzīgu bagātību? Detektīvs atrada tavu mēteli, un tu, idiots, vēl dzenies viņam pakal un šauj uz viņu! Un to visu tu dari tad, kad ik bridi sagaidāms mūsu lielais loms!

Džūlians lēnām pacēla galvu, un viņa asinīm pieplūdušās acis naidīgi uzlūkoja holandieti.

—    Tu taču zini, ka es esmu izputināts!

Gvelders skali iesmējās.

—    Liela lieta! Man šķiet — tu drīz sēdēsi mašīnā, kas tevi ātri aizgādās prom no šīs pasaules. Vai to tu vēl neesi sapratis?

Džūlians nepalika parādā.

—    Un tu ne no kā nebīsties? Ari tevi kuru katru brīdi var arestēt.

—     Par ko? — Gvelders izbrīnā jautāja. — Tu taču dzirdēji: Slēzers pats teica, ka viņš negribot kļūt par apsmieklu visas Sitijas priekšā. — Holandietis piesita ar pirkstu pie pieres. — Es tomēr esmu mazliet gudrāks par tevi, mans draugs!

—   Vai tev ir nauda? — Džūlians pēkšņi jautāja. — Man jātiek prom no Anglijas.

Gvelders brīdi apsvēra.

—   Tas ir pats labākais, ko tu vari darīt, — viņš atzina. — Cik tev vajag?

—     Dažus tūkstošus.

Gvelders izvilka no kabatas žūksni papīrnaudas.

—   To es šorīt saņēmu pret mana labdara Slēzera čeku. Tu vari dabūt divus… nē, piecus tūkstošus, bet tad tev jāizdara man mazs pakalpojums.

—    Un tas būtu? — Džūlians neuzticīgi jautāja.

—    Šajā pilsētā ir kāda debešķīga meitene…

—    Urzula!

—    Jā gan. Atved viņu pie manis, un pieci tūkstoši būs tavi!

Rīfs sašutis pietrūkās kājās.

—   Tu esi traks! — viņš iesaucās. — Pat ja es gribētu to izdarīt, kā gan es to spētu? Viņa ienīst tevi!

—   Tas var gan būt, — Gvelders pasmaidīja. — Bet gan jau es pats ar to tikšu galā.

—    Nē, mīļais, — Džūlians ņirgājās, — viņa tev ir par labu! To es nekad nedarīšu…

—     Nu, nav ari vajadzīgs, — Gvelders mierīgi atteica. — Dzīvo laimīgs!

Rīfs pārbijies aizstājās viņam priekšā.

—    Bet tas taču nav iespējams Kā lai es to izdaru?

—     Padomā, gan jau kaut ko izdomāsi! — Gvelders atbildēja. — Tas taču nemaz nav tik grūti. Un galu galā, — viņš ironiski piebilda, — piecu tūkstošu dēļ taču atmaksājas ari mazliet papūlēties!

Džūlianu pārņēma vājums. Šis plāns, kas sākumā bija šķitis pilnīgi neīstenojams, arī tagad viņam vēl likās loti grūts un sarežģīts, bet tomēr… Rīfs juta, ka cilpa arvien ciešāk sašņaudzas ap kaklu. Jau divas naktis Džūlians nebija gulējis — viņa nervi vairs nespēja to izturēt.

Urzula bija Džūliana pēdējā cerība — mazs, vājš gaismas stariņš. Viņš aizies pie Urzulas, viņš lūgs meiteni — nevis nākt līdzi pie Gveldera, bet glābt viņu, Džūlianu.

Rīfs jau gribēja zvanīt Urzulai pa telefonu, bet tad nolēma labāk negaidīti pārsteigt meiteni, lai viņa nevarētu izvairīties no šīs sarunas. Rīfs pats vēl nezināja, kādu palīdzību varētu gaidīt no Urzulas, bet to viņš cerēja izdomāt ceļā.

Viņam palaimējās. Urzula pati atslēdza durvis. Ieraudzījusi Džūlianu, viņa spēji satrūkās. Agrākais, pat pārmērīgi veselīgais sārtums no viņa sejas bija izzudis. Zem acīm gulēja dziļas ēnas. Roka, kuru Džulians viņai sniedza, trīcēja.

—    Man loti žēl, ka tevi apgrūtinu, Urzula, — viņš stomījās. — Es braucu prom… Ar mani ir beigas… — Kad Urzula, kurā neviļus bija pamodusies līdzjūtība pret šo nožēlojamo cilvēku, ieveda Džūlianu mūzikas istabā, viņš turpināja: — Tu esi loti laipna… bet es esmu nelietis…

—    Vai tad tu…?

Viņš pamāja ar galvu.

—   Jā, galīgi izpostīts. Ja es palieku Anglijā, mani ieslodzīs cietumā par ļaunprātīgu bankrotu. — Un nu viņš pievērsās tematam, kas bija viņa apmeklējuma īstais iemesls un kas viņam bija iešāvies prātā, klausoties Gveldera zobgalībās:

—    Tas mētelis, Urzula… tu taču biji to atpazīt, vai nav tiesa?

Viņa vilcinādamās pamāja ar galvu.

—    Es nesaprotu, kā tas varēja nokļūt Vulidžā, — Džulians turpināja, kļūdams arvien drošāks. — Es neesmu to redzējis kopš tās nakts, kad nomira tavs tēvs… Protams, es negribētu sagādāt Gvelderam šīs nepatikšanas, bet tomēr tas man tev jāsaka. Tonakt es Gvelderam aizdevu savu mēteli un cimdus. Kas noticis ar mēteli, es nezinu vēl līdz šim brīdim, bet varu apzvērēt, ka savus cimdus redzēju viņa seifā.

Urzula atviegloti uzelpoja.

—    Tātad Gvelders to iemetis no tilta Temzā!

—    Nezinu, bet es to vairs neesmu redzējis.

—    Vai tēvs pazina Gvelderu? — viņa jautāja.

Džūlians pūlējās pasmaidīt.

—     Protams, viņiem bija kopīgi darījumi. Bet tad viņi saķildojās un izšķīrās. Savā nāves dienā krusttēvs bija nosūtījis Gvelderam vēstuli, kurā noteikti pieprasīja atdot kādu senu parādu. Protams, es nevēlētos uzstāties kā liecinieks pret šo cilvēku, bet tomēr man laikam nekas cits neatliks.

—   Bet gadījums ar mēteli taču ir loti svarīgs! — Urzula uztraukta iesaucās. — Es esmu pārliecināta, ka neviens vēl nezina, ka tavs mētelis tonakt bijis Gvelderam mugurā. Vai tu maz zini, kāda šim mētelim īstenībā nozīme? Es jūtu, ka visi to ieskata par loti svarīgu pierādījumu.

Džūlians redzēja, ka viņa stāvoklis kļūst ar katru mirkli drošāks.

—    Mētelis droši vien ir iejaukts kādā Gveldera pastrādātā noziegumā, — viņš minēja. — Kas zina, varbūt tas pat attiecas uz tava tēva slepkavību…

Šis vārds Džūlianam izspruka pavisam neapzināti.

—     Slepkavību?! — Urzula šausmās iekliedzās. — Bet tēvs taču izdarīja pašnāvību!

Pamazām viņa sāka nojaust īstenību.

—    Tātad viņš nav nošāvies, bet ticis nogalināts, un to izdarījis kāds, kam mugurā bijis tavs mētelis?! Un tu gribi man iestāstīt, ka tas bija Gvelders? Nē, tu tas biji, tu pats! Es redzu to, es jūtu! O, tu briesmīgais slepkava!

Džūlians bija pārāk izmisis un noguris, lai mēģinātu aizstāvēties.

—    Taisies, ka tiec, pirms esmu izsaukusi policiju!

Džūlians bija atguvis valodu. Nesenās bailes bija pārvērtušās dusmās un naidā.

—    Tu esi lieliska Biržas Kraukļa skolniece! Es pateicu tev visu, ko drīkstēju teikt, nepazudinot kādu citu…

—    Ne vārda vairs! — Urzula trīcēdama iesaucās. Viņa bija kļuvusi loti bāla, bet tomēr pilnīgi valdīja pār sevi.

—    Es varu pierādīt… — viņš izmisis mēģināja taisnoties.

Urzula norādīja uz durvīm.

Viņš izgāja. Un arī šoreiz tā bija viņa veiksme, jo nākamajā acumirklī ap stūri iegriezās liels policijas auto. Elks, kas velti bija mēģinājis Džūlianu satikt birojā, cerēja viņu atrast Urzulas namā.

Džūlians nedevās atpakaļ uz Sitiju, bet uz otru pusi, kur pletās lauki.

30

Rīfam iešāvās prātā, ka Gvelders gaida ziņas par viņa panākumiem. Viņš iegāja tuvākajā telefona būdā un piezvanīja uz mazo kafejnīcu, kur Gvelders šajā laikā mēdza uzturēties. Holandietis uztraukts pastāstīja, ka Elks nupat bijis birojā, lai Džūlianu apcietinātu.

— Nē, nē, — Gvelders turpināja, — nebrauc uz Griniču, bet esi šovakar vienpadsmitos Laimhauzā, pie Čennija kāpnēm; es atbraukšu tev pakal. Līdz tam laikam mēģini noslēpties.

Kur gan lai dienas laikā noslēpjas, kad policija dzen viņa pēdas? Džūlians devās ārā no pilsētas; izklājis savu mēteli zem krūma, viņš nogūlās uz tā un tūlīt aizmiga. Kad Rīfs pamodās, bija tumšs un lija lietus. Pulkstenis bija bez piecām minūtēm desmit. Apģērbis mēteli, viņš bez kāda mērķa devās uz priekšu un desmit minūtes vēlāk, pats nezinādams, kā un kādēļ, atkal stāvēja Urzulas nama priekšā. Sirds viņam bija pilna rūgtuma un naida pret šo meiteni, kas tik apkaunojoši bija viņu pazemojusi un nonicinājusi.

Pēkšņi Rīfs izdzirda motora kluso sprauslošanu un auto riepu švīkoņu pa iebraucamā celiņa asfaltu. Džūlians ātri paslēpās aiz pielijuša rododendru krūma un sāka novērot.

Mašīna piebrauca durvju priekšā, un tajā sēdēja tikai šoferis. Bibliotēkas logs bija vaļā, un Džūlians pēkšņi izdzirda Urzulas balsi, kas runāja pa telefonu. Vakars bija kluss, un viņš skaidri varēja saprast katru vārdu, ko meitene teica:

—    … bet nē taču, nemaz nerūpējieties — es gluži labi varu braukt arī viena! Pēc septiņām minūtēm būšu pie jums… Tonij, vai esat dzirdējis ko jaunu par Džūlianu?… Jā, cik tas briesmīgi! Un tomēr man nav viņa žēl — es nespēju saprast šādu necilvēcību!

Tā, viņai nav žēl! Viņš ir necilvēks!… Džūliana seja dusmās pietvīka. Viņa tūlīt brauks pie sava iemīļotā, bet viņš lai slapstās kā suns — izmircis, noguris, izsalcis!…

Rifs redzēja, ka šoferis atver dārza vārtus un no jauna atgriežas garāžā. Bridi vēlāk Urzula iznāca no nama, iekāpa mašīnā un lēnām sāka braukt. Kad mazais sporta auto sasniedza rododendru krūmu, Džūlians pēkšņi izskrēja no savas paslēptuves un uzlēca uz kāpšļa. Nākamajā mirklī viņš jau sēdēja līdzās Urzulai.

Izbaiļu un šausmu pārņemta, viņa tik strauji sagrieza stūri, ka mašīna gandrīz iedrāzās vārtu stabā.

—     Brauc ātrāk! — viņš šņāca meitenei ausī. — Ja tu kliegsi, es tevi nožņaugšu!

Viņa roka satvēra stūri un palīdzēja izvadīt auto caur vārtiem.

—      Brauc! — viņš pavēlēja. — Man jātiek prom no šejienes!

Urzula jau bija mazliet atguvusi aukstasinību.

—    Es aizvedīšu tevi līdz Rīdženta parkam, bet ne soli tālāk! — viņa cieti noteica.

—    Tu vedīsi mani tur, kur es likšu. Un, ja es pavēlēšu tev braukt uz elli, tu brauksi arī turp!

Džūliana balss un izmisuma pilnais skatiens bija nepārprotami.

—    Mani apvaino slepkavībā — mana mīļotā krusttēva nošaušanā! Ja tu būsi man ceļā uz brīvību, tad nešaubies par to, kas ar tevi varētu notikt. Tev neesot manis žēl, kā tu nupat tik jauki izteicies! Un tad tu vēl vari runāt par cilvēcību!

Rīfa kreisā roka uz sēdekļa sataustīja kaut ko aukstu. Tā bija liela, smaga atslēga, ko šoferis tur bija aizmirsis pēc bojātā riteņa apmainīšanas. Džūlians pacēla to gaisā un dobji iesmējās.

—    Un nu klausies vērīgi, ko tev teikšu! Man rokā ir šī skrūvju griežamā atslēga — tu taču pazīsti šo instrumentu, vai ne? Tas ir diezgan smags tērauda rīks un ir mans vienīgais ierocis, bet man pietiks arī ar to. Un nu dzirdi: es nošāvu Frenšemu un mans miegs nebūt tādēļ necieš. Ari tevi es aukstasinīgi nositīšu, ja mēģināsi trokšņot! Iegriezies pirmajā ielā pa kreisi! Ja tu centīsies uzrunāt uz stūra stāvošo kārtībnieku…

—    Vai tu maz vairs saproti, ko runā? — Urzula viņu pārtrauca. — Tu esi prātu zaudējis!

—     Uz to es ari atsaukšos, un mani droši vien attaisnos, — Rīfs ņirgājās. — Tagad taisni!

Viņi turpināja ce|u, izvairīdamies no apgaismotām vietām. Urzulai šķita, ka Džūlianam nav noteikta mērķa, ka viņš tikāi grib drīzāk izkļūt no pilsētas.

Bet Džūlians labi pazina Laimhauzu, kur viņam iepriekš bija vairākkārt gadījies būt. Viņš atcerējās arī Čennija kāpnes — akmens pakāpienus, kas aiz preču noliktavām veda lejup pie Temzas.

—    Kurp mēs brauksim? — Urzula pēc brītiņa ieminējās. — Es nebraukšu ārā no Londonas, kaut tu mani nosistu!

Džūlians nolēma viņai pagaidām vēl neatklāt savu patieso nodomu.

—    Es atstāšu Londonu pa ūdensceļu. Šonakt atiet kāds tvaikonis, kas paņems mani līdzi. Tagad mēs braucam uz Čennija kāpnēm Laimhauzā, kur mani gaidīs motorlaiva. Tagad tu zini visu.

Urzula redzami jutās atvieglota. Iedomātās draudošās briesmas bija izrādījušās tikai par mazu, nepatīkamu piedzīvojumu.

Bet pamazām Džūlians sāka sagatavot viņu arī turpmākajām nepatikšanām.

—    Protams, es neatstāšu tevi mašīnā, lai tu varētu aizsteigties pie pirmā kārtībnieka un likt mani apcietināt, kamēr vēl neesmu sagaidījis laivu. Tu nāksi ar mani un paliksi kopā līdz manas aizbraukšanas brīdim!

Urzulu no jauna sagrāba izbailes.

—     Es zvēru, ka mierīgi sēdēšu mašīnā un nekustēšos no vietas, kamēr tu būsi aizbraucis…

—   Tu darīsi, ko es tev lieku! Es negribu velti riskēt. — Tad viņš viltīgi piebilda: — Ja es būtu varējis izkļūt no pilsētas kājām, es nemaz nebūtu tevi apgrūtinājis. Bet policija jau bija man uz pēdām.

Tas izklausījās loti ticami. Urzulas sirds tagad sita pavisam mierīgi. Viņa pat sāka mazliet interesēties par apkārtni.

—    Šī ir Laimhauza, — Džūlians paskaidroja.

Beidzot viņš atviegloti uzelpoja, ieraudzījis savu ceļa

mērķi. Tobrīd kāds policists gāja garām kāpnēm — tātad viņš tik drīz vairs neatgriezīsies. Auto šeit nebija retums, jo tieši šonakt vajadzēja atiet kādam lielam okeāna tvaikonim.

—    Pieturi šeit pa labi! — viņš pavēlēja.

Džūlians izkāpa un palūkojās visapkārt. Tuvumā nebija neviena cilvēka. Tumšā ieliņa starp noliktavu augstajiem mūriem atgādināja dziļu aizu. Šaurās pasāžas galā bija redzams vāji vizuļojošais upes līmenis un kādas noenkurotas liellaivas sarkanā uguntiņa.

—    Izkāpt! — viņš rupji uzkliedza.

Urzulai no jauna uzmācās bailes.

—    Es nevaru… Es zvēru, ka nekustēšos no šīs vietas…

—    Izkāpt! — viņš šņāca, izraudams meiteni no sēdekļa.

Kaut viņš tumšajā ieliņā nebija saskatījis nevienu cilvēku, tomēr no kādas sagruvušas noliktavas drupām divi pāri acu ziņkāri vēroja atbraukušos. Tie bija divi klaidoņi, kas labprāt izmantoja katru izdevīgu gadījumu. Viņi redzēja, kā atbraukušais vīrietis nozūd kāpņu telpā, raudams līdzi pretojošos meiteni.

—     Motors nav izslēgts… Nočiepsim to vāģi! — viens no klaidoņiem čukstēja.

—    Viņi ķildojas… Nogaidīsim, kamēr tie būs pavisam lejā, — viņa biedrs atbildēja.

—     Es neiešu tālāk! — Urzula izbailēs iekliedzās. Bet Džūlians ar vienu roku satvēra viņu aiz elkoņa, ar otru aizspiezdams muti. Zagli dzirdēja mēmās cīņas troksni, un šis mirklis tiem šķita izdevīgs.

Ne Rifs, ne Urzula nedzirdēja aizbraucošā auto rūkoņu. Džūliana roka žņaudza viņas kaklu. Pēkšņi Rifs ieraudzīja tuvojošās motorlaivas ugunis, un mirkli vēlāk liela, balta jahta apstājās kāpņu galā. Džūlians pacēla meiteni, kas jau bija zaudējusi samaņu, un pasniedza viņu Gvelderam, bet tad pats uzlēca uz klāja.

—      Mums jāuzmanās, — holandietis klusu brīdināja. — Viņa taču nekliegs? Tepat tuvumā ir kāda policijas sardzes laiva. Nogaidīsim, kamēr tā pabrauc garām.

Viņš savu laivu iestūrēja tukšas liellaivas ēnā, kur tā no upes nebija saskatāma.

—    Debešķīgā Urzula!

Džūlians redzēja, kā Gvelders noliecas pār nemaņā gulošo meiteni un aptausta viņas rokas.

—     Ja tu būsi viņu nonāvējis, mīļais draugs, tad mēs esam šķirti ļaudis!

—    Viņa nav mirusi, tikai paģībusi.

—     Runā klusāk! — holandietis viņu apsauca.

Brīdi vēlāk viņiem garām pabrauca šaura, pelēka laiva, dodamās pret straumi.

—    Tūlīt varēsim braukt, — Gvelders čukstēja.

Šajā mirklī Urzula klusu ievaidējās. Holandietis izņēma no kabatas lielu lakatu un ar to aizsēja viņai muti.

—     Paturi viņas rokas, mīļais draugs! Par laimi, Freda aizbrauca uz Holandi.

Laiva bez trokšņa ieslīdēja upes vidū. Džūlians, nometies ceļos līdzās meitenei, cieši turēja viņas rokas savējās.

—     Šī ir viena no visspēcīgākajām Temzas jahtām, — Gvelders lielīgi sacīja. — Tā ir apgādāta ar visu, kas vajadzīgs jūras ceļojumam. Tagad tu pats redzi, cik veiksmīgi esi izvēlējies draugu.

Urzula pūlējās atbrīvot rokas.

—    Nekusties! — Džūlians pavēlēja. — Paliec mierā — neviens tev neko nedarīs! Mēs braucam uz Gveldera namu.

Urzula juta, ka drebuli izskrien caur kauliem.

—    Jums jābūt mīlai, mana mazā jaunkundzīt, — viņa dzirdēja Gveldera ienīsto balsi, — citādi mēs būsim spiesti iemest jūs ūdenī, un tas jums nebūtu visai patīkami.

Spēja prieka pārņemta, Urzula apklusa. Meitene zināja, ka Gveldera nams būs pirmā vieta, kur Tonijs viņu meklēs, kolīdz būs atklājusies viņas pazušana.

31

Motorlaiva tuvojās Griničai. Pabraukuši garām dažiem klusiem preču kuģiem, tā ieslīdēja starp vecās kuģu būvētavas satrunējušajiem pāliem, un Gvelders izslēdza motoru, ar gara kāša palīdzību virzīdams laivu uz priekšu, līdz tā beidzot saniedza garāžas durvis, kuru apakšējā dala atradās zem ūdens.

Gvelders sagrieza laivu, lai tās smailais gals atrastos tieši pret durvīm. Tad viņš no jauna iedarbināja motoru. Jahta, pilnā sparā brāzdamās uz priekšu, atgrūda smagās durvis un iepeldēja tumšā telpā. Tā bija Gveldera garāža un laivas glabātuve.

Gvelders ieslēdza gaismu. Pirmais, ko Urzula ieraudzīja, bija liela, balta kaka ļauni kvēlojošās acis.

Gvelders palīdzēja meitenei izkāpt no laivas un aizveda to pie kāpnēm.

— Ejiet augšā, jaunkundzi — viņš sacīja.

Urzula bez pretošanās paklausīja.

Kāpņu augšgalā atradās durvis, aiz tām balta eja.

—     Ejiet tajā istabā, kas atrodas jums tieši pretim! — Gvelders pavēlēja.

Viņa ieraudzīja melnas ozolkoka durvis un atvēra tās.

—    Jums jāuzgaida, kamēr es nolaižu logu priekškarus, jo mīlā Džūliana dēl neviens mūs nedrīkst šeit redzēt. Nu, mana mazā draudzenīt, vai šeit nav patīkami?

Noklikšķēja slēdzis, un dzīvojamā istaba pieplūda ar siltu gaismu. Šeit valdīja tāda tīrība un kārtība, ka Urzula jutās pavisam pārsteigta. Tas vinu mazliet nomierināja. Meitene jutās gandrīz drošībā.

—     Es jūs lūdzu, ļaujiet man iet, mister Gvelder!

—    Labprāt, mana skaistā draudzenīt, bet jūs taču saprotat, ka tas nesaskanētu ar mūsu drauga Džūliana plāniem. Es nezinu, kas noticis un kā jūs nokļuvāt šeit. Es tikai redzu, ka jūs esat mana viešņa, un mans pienākums ir pielikt visas pūles, lai jūs justos labi manā namā.

Gvelders bija acīmredzami apmierināts un priecīgs. Turpretī Džūlians izskatījās galīgi satriekts un sabrucis. Viņš stāvēja, atspiedies pret durvīm, un viņa acis nedroši un aizdomīgi lūkojās visapkārt. Gvelderam šie simptomi šķita pazīstami.

—     Mīļais draugs, tu esi vai nu piedzēries vai izsalcis. Ja tev ir paģiras, es iedošu tev kādas zāles, bet, ja gribi ēst, tad šīs durvis ved uz virtuvi. Tikai esi uzmanīgs: neaizmirsti, ka vīns visdrīzāk var tevi pazudināt!

Ne vārda neatbildējis, Džūlians izgāja.

—   Un nu jums jāpastāsta man, ko tas viss nozīmē, mana saldā draudzenīt! Jūs neesat nākusi labprātīgi, vai ne? Tā jau es gandrīz domāju! Tas ir nepatīkami. Nabaga Džūlians būs bijis pavisam sajucis!

Urzula īsos vārdos atstāstīja viņam visu notikušo. Gvelders klusēdams klausījās viņas stāstā. Meitenes klātbūtne desmitkārtīgi pavairoja viņam draudošās briesmas. Viņa vienīgā cerība bija, ka Urzulas nolaupīšanu tik drīz nepamanīs.

—    Un kur palika jūsu auto? — Gvelders jautāja.

—    Šaurās ieliņas galā, — meitene atbildēja.

Gvelders saviebās.

—  Tas nozīmē, ka nu jau visa Londona zina par Urzulas Frenšemas nozušanu! īsts atjautības rekords no Džūliana puses!

Gvelders nenovērsa no viņas savas kārās acis, un holandieša galvā bija tikai viena vienīga doma: kā noslēpt pēdas un paturēt savā varā šo meiteni, par kuras iegūšanu viņš bija sapņojis dienām un naktīm.

Gvelders piegāja pie sienā iebūvēta skapja un izņēma no tā pudeli un glāzi.

—    Es nedzeršu! — Urzula iesaucās. — Es jūs lūdzu, ļaujiet man iet, mister Gvelder, citādi jums tas var slikti beigties! — Un, pēkšņi atcerējusies, viņa piebilda: — Ja vien Džūlians teicis patiesību, tad jūsu seifā taču atrodas cimdu pāris, kas jums var sagādāt lielas nepatikšanas!

Pudele gandrīz izkrita Gvelderam no rokām.

—    To viņš jums sacīja, ja? Man esot asinīm notraipīti cimdi, ko? Tā, tā, nu es saprotu! Smalki! Tad jau viņš laikam stāstīja arī par mēteli? Ak tā, es esot to valkājis? Un jūsu tēvu es esot noslepkavojis? Ko, mīļais Džūlians! Un jūs, protams, tūliņ aizskrējāt un pastāstījāt to visu policijai?! Kad viņš jums to stāstīja?

—    Pēcpusdienā.

Gvelders saprotoši pamāja ar galvu.

—     Kāds neprāts! Bet man tomēr jāpateicas jums par brīdinājumu. Un nu jums jādzer glāze vīna — tas ir vecs vīns, kas piešķirs jums jaunus spēkus. Jūs redzat, ka es attaisu šo pudeli īpaši jums.

—    Es nedzeru vīnu, — viņa vilcinājās.

—   Tas nāks jums par labu. Es taču neesmu necilvēks, lēdij Frenšema, kaut arī jūs mani neieredzat. Ja jūs pazītu mani tuvāk, jūs redzētu, ka es tiešām neesmu ļauns.

Urzulai likās, ka vīns viņu tiešām atspirdzinātu. Pielējusi glāzi, viņa pielika to pie lūpām un izdzēra. Tas tiešām bija labs, vecs vīns.

—   Tā, un nu sēdieties šeit, — Gvelders sacīja, pievedis viņu pie dīvāna.

Urzula juta, ka viņu pamazām pārņem dīvaina vienaldzība. Viņai tik neatvairāmi sāka nākt miegs, ka tam nebija iespējams pretoties. Gvelders saudzīgi noguldīja meiteni uz dīvāna, palikdams spilvenu zem galvas. Meitenes acis gurdi aizvērās, un viņa ieslīga dziļā miegā.

—    Ko tu tur dari?

Gvelders strauji pagrieza galvu un sastapa Džūliana aizdomīgo skatienu.

—     Viņa ir nogurusi — grib gulēt… , — Tu viņu esi iemidzinājis!

Gvelders labsirdīgi iesmējās. Tagad holandietis zināja, cik bīstams varēja kļūt Džūlians, un viņš skaidri saprata, kas darāms, lai tiktu no tā vaļā. Lejā, garāžā, glabājās divas smagas ķēdes un kamols smalkas drāts — katram gadījumam… Holandes tvaikonis, kurā viņš jau bija pasūtījis vietu Džūlianam, aizies jūrā bez viņa. Jaunais, bīstamais stāvoklis prasīja ātru, noteiktu rīcību… Viņš izgāja laboratorijā un bridi uzkavējās tur. Džūlians atgriezās virtuvē, lai turpinātu remdināt savu izsalkumu.

Ienācis atpakaļ dzīvojamā istabā, holandietis noliecās pār gulošo meiteni, sajūsmā vērodams viņas skaistumu.

Šajā mirkli virtuves durvīs atkal parādījās Džūlians ar lielu gabalu cepuma rokā.

—     Ko tu gribi no viņas, Gvelder? — viņš draudoši iesaucās.

Holandietis smaidīdams pavērsās pret Rīfu.

—    To zina tikai Dievs un es, — Gvelders ņirgājās.

Džūliana acis lūkojās drūmi un naidīgi. Rīfs virtuvē bija

atradis vīna skapi.

—    Es ari gribu zināt, godātais kungs, — viņš šļupstēja. — Es taču esmu, tā sakot, šīs jaunās dāmas sargeņģelis.

Gvelders neatbildēja.

—   Tu laikam vāji dzirdi?! — Džūlians kliedza, pienākdams tuvāk, un Gvelderam sejā iesitās stipra degvīna smaka. — Es esmu nolēmis ļaut viņai iet, — viņš turpināja, ar pūlēm kustinādams mēli. — Es neesmu nelietis, lai tik nekrietni izturētos pats pret savu māsīcu.

Gvelders arvien vēl klusēja. Džūlians uzsita viņam uz pleca.

—     Klausies, vecais blēdi, liec mierā šo meiteni! Mēs abi esam tintē, un mums jāturas kopā. Vislabāk aizsūtīsim viņu atpakaļ Biržas Krauklim un tad taisīsimies, ka paši drīzāk izgaistam.

—     Nāc! — Gvelders īsi pavēlēja.

Džūlians sekoja viņam laboratorijā, kuru apgaismoja tikai viena spuldze. Telpas galā atradās kādas durvis, kam priekšā bija aizlikts smags tērauda stienis. Gvelders norādīja uz šīm durvīm.

—   Ja draudēs kādas briesmas, bēdz pa šīm durvīm! Aiz tām kāpnes ved tieši uz Temzu, kur stāv laiva.

—     Lieliski! — Rīfs piekrita.

—     Man šķiet, ka Elks drīz būs klāt. Es viņu mazliet aizkavēšu. Tikai pamēģini, vai varēsi nocelt stieni!

Rīfs pieskārās stienim, un holandietis redzēja, ka viņš pēkšņi salecas un sāk raustīties kā krampjos. Gvelders pagrieza kādu slēdzi, un Rīfa nedzīvais ķermenis smagi sabruka uz grīdas.

Paņēmis līķi pār plecu, Gvelders nonesa to lejā garāžā. Nosviedis mironi uz motorlaivas klāja, viņš atnesa vienu no abām ķēdēm un ar drāti piesēja Rīfam pie kājas. Tad viņš spēcīgi pagrūda laivu un ātri ielēca tajā. Jahtas priekšgals atgrūda durvis, un brīdi vēlāk tā jau atradās upes vidū. Pametis visapkārt ātru skatienu, Gvelders lāva līķim pār laivas malu ieslīdēt ūdenī. Tad viņš atgriezās garāžā un novietoja uz laivas klāja arī otru ķēdi. Kas zina, varbūt…

Urzula vēl gulēja. Viņš noliecās un noskūpstīja to. Tad sāka viņai vilkt nost kurpes.

32

Satiksmes policists Komēršelroudā pacēla roku, lai apturētu kādu garāmbraucošu divvietīgu sporta automobili. Neievērodams signālu, braucējs mēģināja bēgt, bet šajā mirklī ceļu aizsprostoja liels preču auto ar piekabi. Policists nesteigdamies tuvojās mazajai mašīnai. Šoferis izlēca ārā un metās bēgt, bet ieskrēja tieši rokās otram kārtībniekam, kas pašreiz nāca nomainīt savu biedru.

Mirkli vēlāk policists ar abiem klaidoņiem jau brauca uz tuvējo iecirkni.

Ierēdnis, kas sēdēja Skotlendjardā pie telefona, pieņēma ziņojumu par kāda auto atrašanu un atzīmēja tā numuru. Tad viņš pieslēdza aparātu Elka istabai.

— Lēdijas Frenšemas auto atrasts. Tas aizturēts Londonas austrumos līdz ar diviem pazīstamiem mašīnu zagļiem.

—    Vai dāma arī bijusi tur? — Elks jautāja.

—    Nē, inspektora kungs, par dāmu nekas nav zināms.

Tonijs sēdēja līdzās Elkam, slēpdams savu nemieru zem

aukstasinības maskas.

—     Piezvaniet taču lēdijai Frenšemai! Varbūt viņa jau pārnākusi, — Elks sacīja.

Urzula nebija atgriezusies, paskaidroja raudošā kalpone.

—    To es jau zināju, — Elks pamāja ar galvu. — Pēc dažām minūtēm mēs zināsim vēl vairāk.

Beidzot atskanēja gaidītais zvans — runāja Londonas austrumu iecirkņa dežurējošais seržants. Viņš bija nopratinājis arestētos, kas pateikuši visu, ko zinājuši.

—    Laimhauza… Čennija kāpnes… Lieliski!

Mirkli vēlāk viņš jau zvanīja centrālei.

—   Steidzami savienojiet ar Temzas policijas valdi! Pasakiet, lai nekavējoties izsūta motorlaivu uz Čennija kāpnēm!

—     Vai nevarētu zvanīt Griničas policijai? — Tonijs noraizējies jautāja.

Elks pakratīja galvu.

—    Ja viņa ir tur, tad no sauszemes nams tā nobarikādēts, ka vajadzētu tanku, lai tajā ielauztos. Slazdus vislabāk izlikt pie zvēra slepenās ejas.

Detektīvs apģērba lietusmēteli un, izņēmis no rakstāmgalda atvilktnes loti parocīgu brauniņu, lāva tam ieslīdēt ārējā kabatā. Turklāt viņš it kā atvainodamies piebilda:

—    Es loti nelabprāt lietoju šaujamieročus. Tas izskatās tik teatrāli! Bet man ir tāda nojauta, ka vecais, labais Rekss gribēs taisīt jokus. Un es pašreiz esmu sasniedzis to vecumu, kad paša dzīvība kļūst loti dārga. Cilvēks manos gados nemaz nespēj saprast, kā gan pasaule varētu iztikt bez vina.

Auto jau stāvēja vārtu priekšā. Divi vīrieši klusēdami apsēdās līdzās šoferim.

—   Šis pasaules augstāko ierēdņu vienīgais prieks ir tas, ka viņiem atstāj labākās vietas, — Elks prātoja, atgāzdamies mīkstajā sēdeklī. — Šos divus puišus man laikam nemaz nevajadzēs, jo Temzas policija būs atstājusi savus ļaudis.

Stundas ceturksni vēlāk viņi sasniedza Čennija kāpnes, kur tos sagaidīja kāds upes policijas seržants ar motorlaivu.

—    Mēs brauksim uz Gveldera namu, — Elks paskaidroja seržantam. — Ja nemaldos, tur mēs atradīsim arī Rifu, kurš mums jāapcietina.

—     Gan mēs viņu izcelsim, — seržants noteica, sēzdamies pie stūres. Viņa vārdiem bija lemts piepildīties burtiski.

Laiva ātri slīdēja pa mierīgo upi.

—    Es turos cieši gar Midlseksas krastu — seržants paskaidroja. — Būs labāk, ja mēs laivu sagriezīsim tieši pret namu un uzbruksim pilnīgi negaidīti.

Elks viņam piekrita, jo upes darba tehnika viņam bija sveša.

—   Laboratorijā ir gaisma, — seržants pēc brīža ziņoja, novērodams namu nakts tālskati. — Tātad Gvelders ir mājās.

—    Vai viņam ir laiva? — Elks jautāja.

—   Jā, loti spēcīga jahta. Visvieglāk mēs namā iekļūsim caur garāžu. Tā nav slēdzama. Pirms dažiem mēnešiem kāds puisis bija nocēlis tur trīs kannas benzīna, un Gveldera kaķi to gandrīz bija saplosījuši gabalos.

Viņi jau atradās iepretim namam.

—    Uz priekšu! — Elks pavēlēja.

Seržants pagrieza laivas priekšgalu pret krastu, bet šajā mirklī laiva uzgrūdās kādam peldošam priekšmetam. Brīdi vēlāk tas jau bija ievilkts jahtā.

—     Man loti žēl, inspektor, ka mums nācās mazliet aizkavēties, — seržants atvainojās, kad vina ļaudis bija no ūdens izzvejoto priekšmetu novietojuši uz klāja. — Bet mums ir stingri pavēlēts izvilkt no ūdens katru slīkoni, lai tas būtu dzīvs vai miris.

Elks reizē ar seržantu noliecās pie līka, kuru kāds policists apgaismoja ar kabatas lukturīti. Palūkojies inspektoram pār plecu, Tonijs šausmās ieraudzīja Džūliana Rīfa nāvē sastingušās acis. Misters Gvelders bija pārāk vāji piestiprinājis ķēdi pie vina kājas.

33

Urzula lēnām atvēra acis. Kāds pašreiz novilka viņai kurpi, kas ar troksni nokrita zemē. Viņa klusu iekliedzās. Gvelders pacēla galvu.

—   Nebīstieties, mana mazā draudzenīt! — viņš mierinādams teica. — Jūs esat pie sava Reksa.

Acis, kas lūkojās viņā, Urzulai likās divreiz lielākas nekā citkārt. Tajās kvēloja kaut kas tāds, ko viņa nekad vēl nebija redzējusi ne cilvēka, ne zvēra skatienā. Gveldera rokas, kas nelāva viņai piecelties, stipri trīcēja.

—  Tas nekas, — holandietis stomījās. — Tev tikai jābūt mīlai. Rekss nedarīs tev nekā ļauna, mans skaistais jēriņ!

Gvelders noslīga viņai līdzās ceļos un, apskāvis meitenes plecus, pievilka viņu cieši sev klāt. Šausmas stindzināja Urzulas locekļus, balss viņai neklausīja; meitene neredzēja neko citu kā vienīgi šīs lielās, ārprāta liesmās kvēlojošās acis, un ausis uztvēra vienīgi viņa nesakarīgos, kaislē trīcošos vārdus.

—   Tu esi skaistāka no visām sievietēm pasaulē, — Gvelders elsa. — Tu esi manas dzīves dievišķais sapnis!

Urzulai kļuva nelabi. Redzot viņas nāves bālo seju, šausmās un riebumā ieplestās acis, Gvelders pēkšņi atlaida meitenes plecus un, pietrūcies kājās, nikni kliedza:

—   Ja tu būsi tāda, es sitīšu tevi! Un, ja tu pavērsi muti, es aizbāzīšu tev rīkli ar lakatu!

Viņš piegāja pie galda un no pudeles ielēja glāzē vīnu.

—     Dzer!

Urzula atgrūda glāzi un vīns izlija. Dusmās trīcēdams, holandietis no jauna piepildīja to.

—    Dzer! — viņš pavēlēja.

—    Nekustieties no vietas, Gvelder!

Glāze nokrita uz grīdas un saplīsa. Pagriezis galvu, Gvelders ieraudzīja pret sevi pavērstu Elka revolvera stobru.

—    Tā, — inspektors labsirdīgi turpināja, — un nu pakustieties mazliet: paceliet gaisā savas mazās rociņas!

Holandietis paklausīja.

—     Kur jūsu draugs?

Gveldera seja noraustījās. Tomēr pat šajā, sava mūža vistraģiskākajā brīdī, viņš spēja smaidīt.

—     Es jums tūlīt viņu parādīšu.

—    Bet ja nu es viņu parādu jums? Viņš ir lejā, policijas laivā.

Gvelders bija tik pārsteigts, ka izdarīja lielu kļūdu.

—    Policijas laivā… Vai tad viņš bija uzpeldējis?

—    Tā šķiet, — Elks pamāja ar galvu. — Spriežot pēc stieples pie viņa kājas, jūs gan laikam bijāt piesējis prāvu smagumu, vai ne?

Gvelders vienaldzīgi atmeta ar roku.

—    Vai jūs gribat mani apcietināt? Tad jau būs labāk, ja izslēgšu laboratorijā strāvu, citādi vēl ar kādu no jums var notikt nelaime.

—    Atstājiet vien to mūsu ziņā! — Elks atbildēja.

Gvelders pasmaidīja.

—    Kā vēlaties.

Viņš pavērsās pret dīvānu, kur sēdēja Braids, turēdams rokās pa pusei samaņu zaudējušo meiteni.

—   A, tas taču Biržas Krauklis! Varbūt jūs, Braid, drīzāk sapratīsit mani no zinātnes viedokļa. Es piesaucu jūs par liecinieku, ka nebūšu vainīgs, ja augstsprieguma strāva, kas darbojas laboratorijā, nodarīs kādu nelaimi.

Elks kļuva domīgs.

—     Labi, ejiet pa priekšu, — viņš pavēlēja. — Bet, ja jūs iedomāsieties darīt kādas muļķības…

—   Tad jūs mani nošausiet — to es zinu, — holandietis plati pasmaidīja.

Viņš iegāja laboratorijā, pagrieza slēdzi, un lielā mašīna apstājās.

—    Šīs durvis,— viņš sacīja, norādīdams uz tām, — neved nekur. Bet stienim, kas aizlikts tām priekšā, ir sevišķa nozīme. Un nu redzēsim, ar kādu varonību doktors Rekss Gvelders ielūkosies acīs tam, ko viņš vēl nav iepazinis.

Un holandietis mierīgi un pavisam lēnām uzlika abas rokas uz durvju stieņa. Elks gribēja viņu satvert, bet seržants detektīvu atrāva atpakaļ.

—    Viņš ir pieskāries strāvai! Kur slēdzis?

Mirkli vēlāk, kad strāva bija izslēgta, Gveldera ķermenis ar dobju troksni nokrita zemē. Seržants, kas

nupat bija izglābis Elkam dzīvību, ziņkāri aplūkoja tērauda stieni.

—    Strāva iet caur transformatoru, — viņš paskaidroja. — Tās spēks ir vismaz septiņi vai astoņi simti voltu.

—    Vai viņš ir miris? — Elks jautāja. Seržants pamāja ar galvu.

—    Tas mums aiztaupa daudz pūlu! — Elks atviegloti nopūtās.

izdevniecība

TAPALS

Viesnīca pie Temzas

) JAU IZDEVUSI ŠĀDUS

Zilā roka

E. VOLLESA DARBUS:

Varonīgā mantiniece

Ceturtais mēris

Baltā maska

Pie 3 ozoliem

Diseldorfas slepkava

Iv^ Londonas tumšās acis

Jūras meitene

Noslēpumainais testaments

Kniepadatas noslēpums

v ^ Bongindas karalis

Cilvēks bez vārda

■■ ^ Dvēseļu kapteinis

Liktenīgā kļūda

;fPazudušais miljons

Dubultnieks

^ Miljonāra kaimiņš

Atriebējs

Cilvēks, kas zina visu

Lords Bokseris

A ^ Tris taisnīgi vīri

Džons Rēks

Spoku nams

Cilvēks no Marokas

^^ Savādā grāfiene

Kokaīna skandāls

A^ Zaļais strēlnieks

Kreica Kalps

Kaislību upuri

Spoku ieleja

Ґ■ ^ Dižciltīgais klaidonis

Bandītu karalis

t^ Hipodroma blēži

Mantojuma alkas

Nodevēju vārti

Nenotveramais

> ^ Šausmu eņģelis

Bīstamie liecinieki

'X ^ Sidraba trīsstūris

Trīspadsmitā istaba

Tetovētās rokas

Rīdera sestais prāts

"f 4 Piektais dūzis

Biržas Krauklis

J-^ Parādnieks

i ^ Pirātu gūstā

SAGATAVOŠANĀ:

Durvis ar 7 atslēgām

^ Lidojošā brigāde

A

1 Rokas augšā!

# Dimantu straume

Melnais abats

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnicās, preses kioskos un lauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7280728

TAPALS [jBh — JAUNA GRAMATU SĒRIJA!

"MŪSDIENU KRIEVU BESTSELLERS"

Asa sižeta romāni 2 GRAMATAS lija Derevjanko "Reketieri" un "Reketieri 2"

"Reketieru" autors lija Derevjanko ir diplomēts jurists, kas pēc augstskolas beigšanas strādājis privātā apsardzes firmā. Romānā skarbi un patiesi tēlota "apsargu", reketieru un visu veidu bandītu ikdiena, "darbs", savstarpējā izrēķināšanās.

Pieprasiet "Reketierus" un citas TAPALA gramatas arī preses kioskos un pasta nodaļās.

JAUNUMS

LAI DZĪVOTU DROŠĪBA, SARGĀSIM SEVI PAŠI!

ŠAJĀ GRĀMATĀ MEKLĒJIET PADOMU: KĀ APSVĒRT SITUĀCIJAS BĪSTAMĪBU; KĀ OBJEKTĪVI IZPRAST NOZIEDZNIEKA PSIHOLOĢIJU. MĀCIETIES: KĀ IZSTRĀDĀT SAVAS MĀJAS UN TĀS IEMĪTNIEKU AIZSARDZĪBAS SISTĒMU; KĀ REĀU VĒRTĒT SAVU UN ĢIMENES LOCEKLU DROŠĪBU; KĀ PRAKTISKI RĪKOTIES, LAI NEKĻŪTU PAR VARDARBĪBAS, ZAGĻU UN MANIAKU UPURI; KA IZTURĒTIES BĪSTAMĀ SITUĀCIJĀ, N0 KURAS NAV IESPĒJAMS IZVAIRĪTIES.

IZDEVNIECĪBA "TAPALS" ATGĀDINA: PIEPRASIET ŠIS GRĀMATAS ARĪ PRESES KIOSKOS UN PASTA NODAĻĀS!

nordik ĪPAŠS JAUNUMS

Pirmā grāmata ar Rīgas 800 gadu jubilejas simboliku. Kolekcionāri — nenokavējiet!

Rīga 800

JĀNIS ROKPELNIS "RĪGAS IEDZIMTIE"

Aleksandrs Busse Arnolds Burovs Andris Kolbergs Miervaldis Polis Asnate Smeitere Uldis Stabulnieks Maija Augstkalna Gvido Kajons Mārtiņš Zelmenis Pēteris Blums Juris Dimiters Andris Breže Laima Žihare Egīls Zirnis Alvis Sauka Valentīns Jakobsons Gundega Repše Pēteris Bankovskls Guntars Pupa Gunārs Piesis Astrīde Ivaska Ieva Rupenheite Aivars Tarvids Anita Kreituse Helēna Heinrihsone Aleksandrs Busse Zigurds Neimanis Dāvis Sīmanis Pēteris Plakidis Pauls Dambis Ilmārs Blumbergs Jānis Rokpelnis

Jānis Rokpelnis pats ir Rīgas iedzimtais, grāmatā apkopoti stāstījumi par 30 populārām radošajām personībām, kuru dzīve un darbs saistīti ar Rīgu. Tie nav sausi biogrāfiski apskati, bet gan — ironijas, numora un lirikas cauraustas dzejnieka versijas par cilvēka saikni ar savu pilsētu.

— iepazīsti sevi un savu rīcību,

— atbrīvojies, tici sev,

— neļauj citiem manipulēt ar sevi,

— pārvaldi situāciju,

— negaidi atzinību no visiem vienlaikus.

TAPALS aicina:

Amerikāņu pētnieks Everits Šostroms palīdz noskaidrot, ko un kāpēc izvēlēties — izlikšanos vai patiesas jūtas, garlaicīgu vai interesantu dzīvi, noslēgtiPu vai atklātību, neticību vai uzticēšanos.

ALDAS VANAGAS GRĀMATĀ SNIEGTI PRAKTISKI PADOMI PLAŠAM LAStTAJU LOKAM:

-   KĀDUS AUGLIS IZVĒLĒTIES KATRAI KONKRĒTAI TELPAI,

-  KA RĪKOTIES, TELPAUGUS PĀRSTĀDOT UN PAVAIROJOT;

KA AUGUS UZTURĒT VESELUS, LIETOJOT NETRADICIONĀLUS LlDZEKLUS; KA AUDZĒT NO HOLANDES IEVESTOS AUGUS. MĪLESTĪBA UN ROPES. KO VELTAM SAVIEM ZAĻAJIEM DRAUGIEM, ATMAKSĀSIES VIENMĒR!

IZDEVNIECĪBA

nordlk

TAPALS (

minigrāmatu sērija tapals mini 6. grāmata

"CAUR PUĶĒM"

jeb

Mazais zaļais audrinieks

Tas ir tiešām mazs gudrinieks!

Grāmatiņā īsi un konkrēti stāstīts par to, ko mēs varētu nest sev fīazi uz māju no meža un pļavas, kā kaltēt augus kompozīcijām, kā — veselīgam zāļu spilventiņam. Puķu un koku horoskopi. Daudz citu latviski zaļu gudrību!

PIEDĀVĀ IZDEVNIECĪBA tapals

:: … .. ' . .. …

ŽORŽA SIMENONA RAKSTI

15 SĒJUMI CIETOS VĀKOS, AUGSTVĒRTĪGĀ POLIGRĀFISKĀ NOFORMĒJUMĀ MĀKSLINIEKS JURIS UTĀHS

"MĒNESS DŪRIENS' VIENS NO Ž. SIMENONA T. S. EKSOTISKAJIEM ROMĀNIEM, KURĀ DARBĪBA RISINĀS EIROPIETIM SVEŠĀ, PAT NAIDĪGĀ VIDĒ. ŠEIT ĀFRIKĀ, GABONĀ. "MEGRĒ ATVAĻINĀJUMĀ" SLAVENAIS KOMISĀRS MEGRĒ NAV TIPISKS VARAS PĀRSTĀVIS.

VALDZINA VINA DZĪVESGUDRĪBA UN PSIHOLOGA TALANTS.

/

SAGATAVOŠANĀ 9. SĒJUMS ~

n RUЈ ĢIMENES LOGS", "MEGRĒ PIE KORONERA"

PIEPRASIET VISĀS GRĀMATNĪCĀS, PASTA NODALĀS UN PRESES KIOSKOS!

KARTERA BRAUNA ROMĀNI PASTĀVĪGI SAISTĪJUŠI HOLIVUDAS UZMANĪBU, TIE BIEŽI EKRANIZĒTI. ARĪ LASOT ŠĶIET, KA SKATĀMIES FILMU, KURĀ INTRIĢĒ ELEGANTA NEVĒRĪBA PRET IERASTĀM MORĀLES NORMĀM, LĒRUMS LĪKU UN TIKPAT DAUDZ DAIĻU DĀMU, KAS BEZ LIEKAS KAVĒŠANĀS NODODAS MĪLAS ROTAĻĀM. UN KĀDS DETEKTĪVS IR TIK NEATVAIRĀMS UN ČAKLS SEKSA LAUCIŅĀ, KA, ŠĶIET, MAIZES DARBU VIŅŠ VEIC STARP CITU — KĀ ROTAĻĀDAMIES! IZNĀKUŠAS JAU'5 GRĀMATAS, KATRĀ DIVI ROMĀNI!

msaSĒSĒKm IMI

JAUNUMS

"CIETSIRDĪGĀ SAIjDMF, "SANIKNOTĀS AMAZONES" | NERAUD* KARMENA** f •NĀVE

Valsts Ģimenes veselības centrs rekomendē: šī grāmata ir izglītošanas un audzināšanas līdzeklis gan SIEVIETĒM, gan VĪRIEŠIEM.

"Šī gramata izglīto sievieti, kā seksualajās attiecībās sasniegt pilnību, nelietoļot medikamentozus līdzekļus." "Runājot par sieviešu seksuālajiem traucējumiem, apejot vīriešu lomu tajos, būtu vienpusīgi, tāpēc grāmatā daudz vērtīgu pamācību var gūt ari vīrieši."

"Bet tiem, kuriem šķiet, ka viņi visu to jau zina un neko jaunu uzzinātnevēlas, va'ram_ieteikt pakavēt laiku ar R. Sviftas piedāvātājām anekdotem "par tēmu". "

Andris Šauriņš, medicīnas doktors psihiatrs, Valsts ģimenes veselības centra selcsopatologs

MINI-TAPALS piedāvā bilžu grāmatu pieaugušajiem

109 POZAS EIROPIEŠIEM

un 22 citādas izpriecas

Jaunajā kabatas formāta bilžu grāmatā pieaugušajiem populārais leļļu filmu mākslinieks, karikatūrists un joku zīmētājs MĀRIS PUTNIŅŠ tikli, saprotami un asprātīgi attēlo eiropieša ķermeņa uzbūvei iespējamās mīlēšanās pozas.

PIEPRASIET GRĀMATIŅU ZELTA VĀCIŅOS GRĀMATNĪCĀS UN PRESES KIOSKOS.

TAPALS MINI-PUSAUDŽIEM

Noderīgi padomi un jautri zīmējumi Mākslinieks Māris Putniņš

Kur un kā iepazīties? Kas ir flirts? Vai sludinājums ir pēdējā cerība iepazīties? Pirmā satikšanās! Ja draugs tev "noceļ" meiteni… Noslēgumā: maza skaidrojošā vārdnīca un dažas pikantas anekdotes.

Formāts 60 x 84/16. Avīžu papīrs. Ofseta iespiedums. SIA "Tapals".

Rcģ. apl. Nr. 2-0115. Vaki iespiesti r/a "Latvijas karte".

Content

Volless Edgars Biržas Krauklis