Volless Edgars

Bīstamie liecinieki

Edgars Volless

BĪSTAMIE LIECINIEKI

Romāns

Šķita, ka nekas neliecina par gaidāmo traģēdiju, bet tā aiz šī nama sienām varēja notikt jebkurā bridi. Vēsajā dārzā valdīja miers. Smaržoja vijolītes un narcises. Taču šausmīga nozieguma drūmā ēna kā neredzams mākonis klājās pāri visam dzīvajam. Neparasta un dīvaina nozieguma ēna, kurā bija savijies viss: mīlestība un naids, augstsirdība un alkatība, vīrišķība un cietsirdība. Ne velti vēlāk tiesneši šo skalo tiesas procesu nosauks par gadsimta noziegumu.

Tās neaizmirstamās dienas rītā policijas vecākais inspektors Patriks Minters, kuru profesionālu aprindās pazina ar iesauku Supers, steidzās pie advokāta Gordona Kardjū, kaut arī pieļāva iespēju, ka Kardjū kungs šajā stundā jau sēž savā birojā Sitijā.

Piebraucis pie Gordona Kardjū nama, viņš atstāja motociklu pie parka ieejas un ar baudu ieelpoja ziedu aromātu.

— Te patiešām ir jauki! — viņš noņurdēja zem deguna un, noplūcis vijolīti, iesprauda mundiera pogcaurumā.

Supers bija gara auguma un mazliet stūrains vīrs. Atklātā, iedegusi seja, pelēko acu vērīgais skatiens un iesirmās ūsas darīja viņu iespaidīgu. Tikai mundieris… Vēl pirmskara modelis, apgriezts uz otru pusi, neskaitāmas reizes tīrīts, tas apkārtējos radīja skeptisku neizpratni, kas Superu gan neuztrauca.

"Dženijas jaunkundze, šķiet, kā parasti, nav omā," viņš konstatēja, pamanījis mājas priekšā apaļīgo un visai drukno Šovas jaunkundzi. Viņa bija jau četrdesmit gadus veca, taču labi saglabājusies. Melnajos, cirtainajos matos nebija neviena sirma pavediena. Seju varētu arī saukt par skaistu, ja vien tajā neatspoguļotos slikti maskēts aizkaitinājums un drūmums, ko viņas tumšie tērpi vēl vairāk izcēla.

—    Šodien ir brīnišķīga diena! Un kāds lielisks gaiss! — sasveicinājies ar Šovas jaunkundzi, iesaucās Supers. — Man jāsatiek Kardjū kungs. Es patlaban izmeklēju bankas aplaupīšanas gadījumu, un advokāta padoms būtu pašā laikā.

Šovas jaunkundze augstprātīgi noskatījās uz Supera apvalkāto mundieri.

—    Viņa nav, — Dženija Šova vēsi informēja, — bet, ja runā par laupīšanām, jūs taču esat policijas darbinieks, nu tad pats ar to arī nodarbojieties!

—     Bet Šovas kundze… — iesāka Supers.

—     Šovas jaunkundze! — viņa aizkaitināti izlaboja.

—     Ak, atvainojiet! Vienmēr esmu uzskatījis jūs par jaunkundzi. Vēl gluži nesen ieminējos savam seržantam, ka dīvaini gan — tik jauna un apburoša būtne neiziet pie vīra…

—     Man nav vaļas nodarboties ar pļāpāšanu, ser, — Šovas jaunkundze viņu nepacietīgi pārtrauca.

—     Patriks Minters! — pieklājīgi precizēja Supers.

—      Nu un tad? Tikpat tas neko nemaina. Ja jums vairāk nekas nav sakāms, tad ardievu!

Pēc pusstundas Supers jau bija savā kabinetā. Palīgs seržants Letimers ziņoja, ka aizturēts kāds klaidonis Salivens, kurš mēģinājis aplaupīt Stīvena Elsona namu.

—    Es klaidoni apcietināju, jo atradu viņu guļam netālu no notikuma vietas, — seržants ziņoja un piemetināja: — Vai negribat viņu nopratināt?

Pēc nopratināšanas atklājās, ka klaidonis nav darbojies viens, bet divatā. Izrādījās, ka līdzdalībnieks ir itin jocīgs tips. Klaiņo, dzied, zina svešvalodas…

—    Domāju, ka viņam kaut kur pie jūras ir sava miga, — stāstīja Salivens. — Kad piedāvāju aptīrīt šī amerikāņa māju, viņš gandrīz man metās virsū ar dūrēm. Viņš nav normāls! Šis idiots gandrīz pazudināja mani, kad gribēju amerikāņa mājā attaisīt logu. Sākumā viņš pat precīzi norādīja vietu, kur amerikānis glabā naudu, bet, kad vajadzēja lauzties iekšā…

Supera vecais motocikls bija pazīstams visā apkārtnē. Katru pavasari viņš šo grabažu izjauca, remontēja un krāsoja. Par prieku bērniem un par šausmām putniem, Supera "elles mašīna" ar drausmīgu troksni drāzās cauri priekšpilsētām.

Supers brauca uz Hilbrovu, uz Elsona māju, kuru klaidoņi bija izraudzījušies apzagšanai. Tās izskats liecināja, ka Elsons ir bagāts amerikānis, kas Anglijā meklē mieru un klusumu. Liels nams, trīs automašīnas, divdesmit kalpotāji…

Nokļuvis līdz parkam, kur sākās Elsona īpašumi, Supers atslēja motociklu pret koku un cauri parkam aizgāja līdz mājai, uzkāpa augšā pa platām kāpnēm un nonāca plašā gaitenī. Tas bija tukšs, taču Supers izdzirdēja blakustelpā skanam balsis. Viņš meklēja zvana pogu, lai piezvanītu, bet pēkšņi durvis mazliet pavērās un kāda roka satvēra rokturi…

— Tikai laulība, Stlven, un nekas cits! Esmu pārlieku ilgi gaidījusi, lai ticētu solījumiem, vai dzirdi? Es, starp citu, neesmu mulķe… Es vairs negribu ticēt solījumiem! Naudu? Man nav vajadzīga nauda, esmu bagātāka par jums…

Šajā brīdī durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās sieviete. Supers viņu pazina, lai gan redzēja tikai muguru. Sieviete bija Dženija Šova.

Supers metās lejup pa kāpnēm, pirms vēl bija pamanīts. Viņš iedarbināja motoru tikai tad, kad kājām bija noskrējis veselu pusjūdzi. Supers loti negribēja pievērst sev Šovas jaunkundzes uzmanību un atklāt, ka bijis Hilbrovā.

* * *

Iedams Kingbengvolkas virzienā, Ferabi kungs ieelpoja pavasara gaisu, priecādamies par greznajiem parkiem un strūklakām, kas ieskāva dievnamu. Advokāti, tuvodamies dārziem, parasti palēnina soli, it kā vēlētos gandarīt sevi par stundām, kas pavadītas Kingbengvolkas smacīgajos birojos. Džims Ferabi, kuram nupat bija apritējuši apaļi trīsdesmit, svilpoja jautru operāriju. Pienācis pie kāpnēm, viņš pagriezās atpakaļ, lai vēlreiz paskatītos uz gaiši sidrabaino upi, kas no šejienes bija labi pārredzama, un pa tumšajām kāpnēm lēni kāpa augšup. Apstājies pie masīvajām, tumši brūnajām durvīm, viņš izvilka no kabatas atslēgu, ielika slēdzenē un pagrieza. Negaidīti atvērās pretējās durvis. Ferabi atskatījās un ieraudzīja meiteni. Viņa smaidīja. Tā bija Kardjū sekretāre.

—    Labrīt, Leidžas jaunkundzi — Ferabi laipni sveicināja.

—     Sveicināts, Ferabi kungs!

Leidžas jaunkundzes balss bija maiga un labskanīga. Viņas seja būtu pelnījusi, lai to gleznotu. Pelēkas, dzirkstošas acis pētoši noskatījās uz Ferabi. Jaunie cilvēki bija iepazinušies pirms gada uz šīm pašām putekļainajām kāpnēm, bet šī pazīšanās bija stipri pavirša un aprobežojās ar nejaušām sarunām.

—    Vai jūsu uzstāšanās tiesā bija veiksmīga un nelaimīgais jau atrodas aiz restēm? — painteresējās meitene.

Džims un Elfa stāvēja vaļējās durvīs, un viņu balsis skaņi atbalsojās plašajā gaitenī.

—    "Nelaimīgais" diemžēl patlaban krodziņā dzer alu un likumiem spļauj virsū, — nevērīgi bilda Džims.

Elfa apjukusi paskatījās viņā.

—    Ak… man loti žēl… — viņa saminstinājās. — Kardjū kungs sacīja, ka tiesājamais esot atmaskots. Vai tad aizstāvībai bija jauni materiāli?

—     Nē, aizstāvība izrādījās bezspēcīga. Salivens tika attaisnots tādēļ, ka apsūdzību uzturēju es. Vai tas nav dīvaini, Leidžas jaunkundz? Es nespēju sevi pārvarēt. Esmu par daudz mīksts un cenšos iedziļināties noziedznieka psiholoģijā. Es teicu apsūdzības runu… Pirmo reizi es tiesā biju prokurors un, šķiet, arī pēdējo. Tiesnesis paziņoja, ka mana apsūdzības runa vairāk līdzinās attaisnošanas runai. Salivens cerēja vismaz gadu atpūsties cietumā. Tagad viņš staigā uz brīvām kājām un zog pīles.

—    Pīles? Bet es domāju, ka viņš izdarījis ielaušanos.

—       Es iestājos par klaidoņa attaisnošanu. Mana karjera ir galā, Leidžas jaunkundzi No šodienas atkal būšu prokuratūras ierēdnis bez vārda.

Elfa klusu iesmējās, klausoties tik dziļi izjustu paziņojumu. Šajā brīdī uz kāpnēm atskanēja smagi soli, un Džims ieraudzīja Kardjū kungu.

Kardjū kungs bija atstājis advokatūru. Neviens tā arī skaidri nezināja, kāpēc Kardjū, kuram jau ritēja piecdesmit astotais gads, bija saglabājis biroju Kingbengvolkā. Pirms pasaules kara Kardjū klientu vidū bija bagāti un slaveni ļaudis, viņš pirka un pārdeva nekustamo mantu, bija lielu trestu pārstāvis. Kara gados Kardjū nolēma atbrīvoties no atbildības, kas saistīta ar skaliem procesiem, un nodeva savu klientūru jaunākam un darbīgākam advokātam. Viņš bija atteicies no advokatūras un plašo biroju Kingbengvolkā izmantoja privātu darījumu kārtošanai.

Kardjū seja bija iespaidīga un tīkama, gaišās acis vērīgi un draudzīgi vēroja apkārtni. Viņš ģērbās visai eleganti un nēsāja cilindru. Viņa runas maniere, viss izskats liecināja par saistību ar aristokrātu aprindām.

—     Sveiks, Ferabi! Es dzirdēju, ka jūsu tiesājamais ir attaisnots!

—   Sliktās ziņas pilsētā izplatās ātri, — drūmi ieminējās Ferabi. — Mans priekšnieks šī fakta dēļ ārdās kā negudrs.

—     Un kā nu ne! — Viegls smaids pārslīdēja Kardjū sejai. — Es nupat satiku Džebingu, Finansu ministrijas slepenpadomnieku. Viņš teica… Bet negribu izplatīt baumas. Sveicināta, Leidžas jaunkundzi Vai neviena svarīga vēstule nav pienākusi? Ferabi kungs, ienāciet pie manis kabinetā!

Džims iegāja elegantajā Kardjū kabinetā. Saimnieks izņēma cigāru kasti un pacienāja jauno kolēģi.

—    Noziedznieku atmaskošana nav jūsu aicinājums, — ierunājās Kardjfl, saprotoši smaidīdams. — Tāpēc jums nav jēgas uzstāties par prokuroru. Jūsu vietā es nekristu izmisumā. Protams, mani interesē mēģinājums ielauzties Stīvena Elsona namā, jo viņš taču ir mans kaimiņš. Lai ari Elsons ir vīzdegunīgs un neaudzināts amerikānis, viņš tomēr ir cilvēks ar labu sirdi. Viou, bez šaubām, apbēdinās jūsu neveiksme.

Džims bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

—   Ar mani notiek kaut kas neizprotams, — viņš izmisis ierunājās. — Kad sēžu kantorī, visas manas simpātijas ir likumības un kārtības pusē un es priecājos par katru pierādījumu, kas sekmē noziedznieka notiesāšanu. Bet atliek man nonākt tiesas zālē, un es noziedznieka rīcībai sāku meklēt attaisnojumu. Es meklēju motīvus, uz kādiem atsauktos pats, ja nokļūtu apsūdzētā vietā.

Kardjū kungs ar vieglu nicīgumu skatienā palūkojās uz jauno juristu un ieteicās:

—    Kad valsts prokurors paziņo tiesnesim, ka šaubās par daktiloskopiskās izmeklēšanas pareizību…

—    Vai tiešām es tā teicu? — vainīgi iejautājās Džims un nosarka. — Ak Dievs, kāds kaunpilns fiasko!

—    Ari es par to esmu pārliecināts, — piebilda Kardjū. — Hm… Vai jūs no rīta dzerat portvīnu?

Ferabi noraidoši pagrozīja galvu, bet Kardjū atvēra skapi, izņēma tumšu, noputējušu pudeli un ielēja glāzē pirmšķirīgu sarkanvīnu.

—    Salivens mani interesē arī citu iemeslu dēļ, — iedzēris krietnu malku, Kardjū turpināja savu domu. — Kā jūs zināt, es nodarbojos ar antropoloģiju. Droši vien no manis būtu iznācis lielisks detektīvs, ja es nebūtu pievērsies advokatūrai. Redzot, ka policiju vada cilvēki bez talanta un pieredzes, tā vien gribas uzsaukt: "Laidiet pie teikšanas izglītotus un talantīgus cilvēkus!" Manā iecirkni, piemēram, ir ierēdnis, kurš… — Kardjū pēkšņi aprāvās. Viņš paraustīja plecus un apklusa.

Džims, kurš loti labi pazina vecāko inspektoru Minteru, negribot pasmaidīja. Visi zināja, ka Supers ar nicinājumu izturas pret pašdarbniekiem detektīviem. Ja kāds sāka runāt par antropoloģiju, Supers kļuva ass un izvērsa īstu diskusiju. Kardjū kungs saukāja Superu par neaptēstu tēviņu.

—    Ser, jūs esat naivs kā bērns! — Supers reiz iebilda, kad Kardjū kungs sāka apgalvot, ka ass skatiens un spalga balss liecinot par noziedzīgām tieksmēm. Kardjū loti apvainojās un slepus sāka Superu ienīst.

Džimu Ferabi izbrīnīja Kardjū negaidītais aicinājums ienākt viņa kabinetā. Kaut arī Džims jau agrāk pazina advokātu, šodien viņš pirmoreiz bija tā privātbirojā. Pēc Kardjū izturēšanās Džims saprata, ka šis uzaicinājums nav nejaušs. Advokāts šķita nervozs un norūpējies. Viņš steidzīgi soļoja pa kabinetu turp un atpakaļ un beidzot ierunājās:

—     Man vajadzīgs jūsu padoms. Vai pazīstat manu ekonomi Dženiju Sovu?

—    Vai to drūmo būtni, kas runā maz, bet visus caururbj ar nelabvēlīgu skatienu?

—   Jā, Dženija nav nekāds cukurgabaliņš. Viņa tiešām pret jums izturējās slikti, kad jūs pagājušoreiz bijāt pie manis, — Kardjū uztvēra Džima domu. — Protams, viņa ir indīga kā skorpions, bet visādi citādi esmu ar viņu apmierināts. Neaizmirstiet, ka viņa pie manis nokļuva kā nelaiķes sievas mantojums! Sieva paņēma Šovas jaunkundzi no bāreņu patversmes, un meitene izauga pie manis. Šovas jaunkundze ir kā foksterjers, kurš kož visiem, izņemot saimnieku.

Bridi klusējis, KardjG izņēma kabatas portfeli un, izvilcis papīra lapiņu, nolika uz galda.

—     Es uzticos jums, Ferabi, — viņš ieteicās un aizslēdza durvis. — Izlasiet šo!

Tā bija parasta lapa bez adreses un datuma. Zīmītē bija trīs kādas nezināmas rokas uzrakstītas rindiņas:

"Es jau divas reizes esmu jūs brīdinājis.

Šis brīdinājums ir pēdējais.

Jūs esat novedusi mani līdz izmisumam.

Lielā Kāja "

—   "Lielā Kāja"? Kas tas ir? — ievaicājās Džims, izlasīdams divkārši noslēpumaino zīmīti. — Droši vien kāds draud jūsu ekonomei. Vai šo draudu vēstuli jums iedeva viņa?

—    Nē, vēstule pie manis nonāca visai neparastā veidā, „-— atbildēja Kardjū. — Katra mēneša pirmajā datumā Dženija manā darba kabinetā uz galda noliek saimniecības vajadzībām iztērētos rēķinus. Pēc tam es izrakstu čekus veikalniekiem un kalpotājiem. Rēķinus Dženija parasti glabā pie sevis ādas kabatas portfelī un tikai pēdējā brīdī saliek kopā, lai atdotu man. Šo papīru es atradu rēķinos, tas pie manis nokļuva nejauši.

—    Vai esat ar viņu runājis par šo draudu vēstuli?

—    Nē, — saraucis pieri, Kardjū lēni noteica, — es to nedarīju, taču uzmanīgi, it kā garāmejot, liku saprast, lai izstāsta par savām bēdām un grūtībām, ja tādas ir. Dženija par atbildi novervelēja kaut ko nesaprotamu. — Kardjū smagi nopūtās. — Man ir grūti pierast pie jauniem darbiniekiem un nebūtu patīkami, ja Dženija no manis aizietu. Būšu atklāts pret jums: negribu viņai teikt, ka pie manis ir viņas privāta vēstule. Reiz mums gadījās sastrīdēties pēc neveikla viņas joka, un mūsu attiecības patlaban ir diezgan saspīlētas. Vēl viena salēkšanās, un Dženija no manis aizies… Kādas ir jūsu domas par šo vēstuli?

—    Kāds mēģina šantažēt savu upuri, — Džims izteica pieņēmumu. — Vēstule rakstīta ar kreiso roku, lai nevarētu pazīt rokrakstu. Manuprāt, jums tomēr jāprasa Šovas jaunkundzei kādi paskaidrojumi.

—    Ko? Runāt ar viņu? — Kardjū nervozi noskurinājās. — Nē, tas nav iespējams! Tādā gadījumā jāgaida brīdis, kad viņa būs labā omā, bet tas gadās loti reti — reizi vai divas gadā.

—     Kāpēc negribat par to ziņot policijai?

Kardjū nicīgi saviebās.

—   Vai Minteram? — viņš vēsi pajautāja. — Šim nekur nederīgajam, neaudzinātajam ierēdnim? Vai jūs to sakāt nopietni, Ferabi? Nē, ja te vajadzētu tikai detektīvmākslu, es pats lieliski tiktu galā. Taču… bez vēstules ir vēl viens noslēpums.

Kardjū atkal uzmeta skatienu durvīm, aiz kurām strādāja viņa simpātiskā sekretāre.

—     Jūs zināt, Ferabi, ka Pauzejas līča krastā man ir neliels namiņš, kuru kara laikā nopirku par pusvelti. Agrāk es tur itin jauki pavadīju laiku, bet tagad iegriežos reti. Pagājušajā gadā tur brīvdienās atpūtās Leidžas jaunkundze ar draudzenēm. Šorīt Šovas jaunkundze gluži negaidīti palūdza atļauju dažas dienas pavadīt šajā vietā, kaut vairākus gadus tur nav bijusi. Vēl pagājušajā nedēlā viņa ieminējās, ka necieš Pauzejas līci. Interesanti — vai pēkšņais brauciens uz piekrasti nav saistīts ar noslēpumaino vēstuli?

—     Noalgojiet detektīvus, lai paseko Šovas jaunkundzei! — ieteica Džims.

—    Esmu jau to apsvēris, — domīgi ieminējās Kardjū, — tikai tas pavisam nebūtu vēlami. Padomājiet— viņa kalpo pie manis jau vairāk nekā divdesmit gadu! Saprotams, es viņai atļāvu braukt uz Pauzejas līci, lai gan esmu noraizējies, ar ko viss beigsies. Parasti Šovas jaunkundzei labpatīk braukāt apkārt ar veco fordu, jo mans šoferis viņai iemācīja vadīt auto. Iznāk, ka viņa uz Pauzejas līci nebrauc paelpot svaigu gaisu. Es Dženijai maksāju labu algu, un viņa var apmesties jebkurā pieklājīgā viesnīcā. Man šķiet, ka viņa brauc uz Pauzejas līci, lai satiktos ar noslēpumaino Lielo Kāju. Ziniet, brīžiem man šķiet, ka Šovas jaunkundze… nav normāla!

Džims bija nesaprašanā, kāpēc gan advokāts Kardjū uzticējis viņam tādu noslēpumu. Bet Kardjū tūlīt to izskaidroja:

—     Piektdien pie manis Bārklijstekā būs viesi, un es loti lūdzu jūs pagodināt mani ar savu klātbūtni un pavērot Dženiju Šovu. Varbūt pamanīsiet ko tādu, kas paslīdējis garām manai acij.

Džims drudžaini sāka apdomāt pieklājīgu iemeslu atteikumam, bet Kardjū pasteidzās:

—     Vai negribat aprunāties ar Leidžas jaunkundzi? Viņa pašlaik sastāda katalogu manai jaunajai bibliotēkai.

—     Ar lielāko prieku. — Džims Ferabi pieceldamies bezpalīdzīgi nopūtās.

—    Vai jūs pazīstat Elsona kungu?

Džims Ferabi labi pazina Elsonu un juta pret viņu antipātijas. Amerikānis bija galvenais liecinieks Salivena lietā un tiesājamā klaidoņa attaisnošanu uztvēra kā personisku apvainojumu. Džimu kaitināja arī tas, ka Elsons atklāti aplido Leidžas jaunkundzi. Džims šādu Elsona rīcību uzskatīja par nekaunību, bet viņam gribējās cerēt, ka meitene nav sajūsmā par šo nekauņu. Leidžas jaunkundzei gan vēl nebija stabilas vietas Džima dzīvē, drīzāk viņa bija tikai jauna un skaista sekretāre no Kardjū biroja. Meitene bija dabūjusi labu audzināšanu, turklāt bija apburoša un labsirdīga. Tomēr Džims priecājās par viņu no attāluma, izjuzdams galvenokārt romantisku jūsmu.

Džims Ferabi bija nepatīkami pārsteigts, starp uzaicinātajiem redzot arī Elsonu. Kardjū to tūlīt ievēroja.

—     Aizmirsu pateikt, Ferabi, ka šeit jūs satiksiet arī viņu. Man pašam tas ir nepatīkami, bet Dženija uzstāja, lai ielūdzu Elsonu.

Džims iesmējās.

—    Man vienalga, vai Elsons te ir vai viņa nav, lai gan pēc tiesas sprieduma viņš izturējās cūcīgi. Un vispār — kas viņš tāds ir? Kāpēc ieradies Anglijā?

—     Pagaidām nezinu, bet vienā jaukā dienā to uzzināšu. Esmu pārliecināts, ka viņš ir bagāts. — Kardjū pameta acis uz to pusi, kur plecīgais amerikānis flirtēja ar Leidžas jaunkundzi. — Viņi, šķiet, itin labi saprotas. Kā jau novadnieki, — indīgi piebilda Kardjū.

—   Vai tiešām Leidžas jaunkundze ir amerikāniete? — nobrīnījās Džims.

—    Jā. Domāju, ka jūs to zināt. Viņas tēvs krita karā. Viņš bija augsts Amerikas Valsts kases ierēdnis. Šķiet, viņš lielāko mūža dalu nodzīvojis Savienotajās Valstis, kur uzaugusi arī viņa meita. Es Leidžu personiski nepazinu. Elfu pieņēmu darbā ar amerikāņu vēstniecības ieteikumu.

Džims ar interesi vēroja meiteni. Melnā kleita Elfai apbrīnojami piestāvēja, tā it kā izcēla viņas daiļumu un īpaši maigo burvību.

—   Nekad nebūtu iedomājies, ka viņa ir amerikāniete, — Džims noņurdēja.

Tikmēr meitene turpināja sarunu ar Elsonu.

—    Es domāju, ka esat angliete, — teica Elsons. — Savādi, ka uzreiz neiedomājos — jūs esat no jeņķiem.

—    Es esmu no Vermontas, — pamāja Elfa.

Elsonam bija sarkana seja ar nepatīkamiem, rupji veidotiem vaibstiem. Likās, ka viņš piesūcies ar viskija un stipru cigāru smārdu.

—     Es esmu dzimis rietumos, — viņš dzīvi turpināja. — Vai esat dzirdējusi par Sentpolu? Skaista, tipiski amerikāniska pilsēta… Sakiet, Leidžas jaunkundz, — kas te meklējams tam kungam? — pēkšņi Elsons pats sevi pārtrauca un pamāja ar galvu uz Džima pusi.

Džims manīja, ka runā par viņu, un daudz dotu, lai dzirdētu Elfas atbildi.

—    Ferabi kungs ir viens no rosīgākajiem Valsts prokuratūras ierēdņiem, — atturīgi paskaidroja Elfa.

—     Kurš ir rosīgs — vai viņš? — Amerikānis nicīgi nosmīnēja, bet tūlīt kļuva uzmanīgs. — Jūs teicāt — Valsts prokuratūras darbinieks? Kas tā ir par iestādi?

Leidžas jaunkundze paskaidroja.

—    Ferabi varbūt nav slikts advokāts, bet, tiklīdz vioš nonāk tiesas sēžu zālē, tūlīt kļūst par nekam nederīgu prokuroru, — Elsons tiepīgi palika pie sava.

—    Vai jūs esat sens Kardjū kunga draugs? — painteresējās Elfa, vēlēdamās mainīt sarunas tematu.

—     Hm… Viņš ir mans kaimiņš. Izcils advokāts, vai ne? — Amerikāņa sārtā seja labpatikā kļuva gluži sarkana.

—    Viņš gan vairs nepraktizē, — ieminējās Elfa.

Elsons iesmējās.

—   Toties dažādi interesanti atgadījumi joprojām ir viņa vājība. Nekad vēl neesmu redzējis pieaugušu cilvēku, kas nodarbotos ar šādām muļķībām.

Cenšoties atsvabināties no uzbāzīgā runātāja, meitene lūdzoši paskatījās uz Džimu. Tas saprata viņas aicinājumu un devās palīgā.

Kardjū kungs bija sliktā garastāvoklī. Likās, ka viņš pavisam aizmirsis, kāpēc ataicinājis Džimu. Laiku pa laikam viņš paskatījās pulkstenī, pēc tam paslepus — uz durvīm. Beidzot durvis atvērās, un ienāca ekonome. Viņa šķita vēl drūmāka nekā parasti un saltā balsi paziņoja saimniekam, ka galds ir uzklāts. Kardjū noņēma pensneju un lūdzoši ierunājās:

—   Dženij, vai galds nevar pagaidīt vēl dažas minūtes? Esmu uzaicinājis kādu labu paziņu — vecāko inspektoru.

Dženija iznīcinoši paskatījās uz Kardjū, bet neko neteica.

—     Es šodien viņu satiku… viņš bija loti laipns, — advokāts nomurmināja kā atvainodamies, — un es neredzu iemeslu, lai strīdētos…

Viņš noburkšķēja kaut ko nesaprotamu. Bija dīvaini redzēt advokātu un Bārklijstekas saimnieku taisnojamies savai ekonomei. Džimam tas nebija nekas jauns, bet Elfa neslēpa izbrīnu. Dženija augstprātīgi atstāja salonu, neveltīdama laipnu skatienu nevienam. Kardjū šķita pagalam samulsis.

—   Baidos, ka Dženija nejūt cieņu pret mūsu draugu… Man ir loti nepatīkami… — viņš apjucis buldurēja.

Pagāja vēl dažas mokošas minūtes, un Dženija no jauna parādījās durvīs.

—    Vai mums vēl ilgi būs jāgaida, Kardjū kungs? — viņa izaicinoši un familiāri noprasīja.

—   Jā, jā, mēs jau ejam pie galda… Mūsu draugs acīmredzot aizkavējies, — Kardjū iztapīgi steidzās piekrist.

Pie apaļā galda Elfa sēdēja blakus Džimam. Turpat ^ bija nolikts krēsls inspektoram Minteram.

—    Nabaga Kardjū kungs! — nopūtās Elfa.

Džims iespurdzās, bet Šovas jaunkundzes skatiens lika viņa sejai izstiepties. Ekonome tik nikni pavērās uz Elfu, ka Džimam aizrāvās elpa.

Pēc tam kad galdā bija pasniegta zupa, ieradās Supers, ģērbies vairāk nekā pieticīgi. Džims iedomājās, ka uzvalku viņš mantojis no kāda sen miruša radinieka vai arī nopircis gadījuma pēc no kāda viesmīļa.

—    Lūdzu, atvainojiet, lēdijas un džentlmeņi! — ierunājās Supers, aplūkojot klātesošos. — Esmu radis ēst vakariņas vienīgi mājās un par Kardjū kunga ielūgumu atcerējos, kad jau gāju gulēt. Labvakar, Šovas jaunkundzi

—    Labvakar, inspektora kungs! — Šovas jaunkundze salti atbildēja.

Elfa Superu redzēja pirmoreiz un neviļus juta simpā-

«UuMMptoitos

MBUOHM

tijas pret inspektoru pavalkātajā frakā. Viņš bija uzvilcis vecmodīgu kreklu, un uz kaklasaites vīdēja divi rūsgani plankumi. Toties viņa manieres bija visai izsmalcinātas.

—      Es loti reti izeju sabiedrībā, — turpināja Supers, — tāpēc slikti orientējos labā toņa noteikumos. Arvien esmu teicis, ka mums, policistiem, trūkst audzinātības. Nemaz nebūtu slikti apģērbt jaunu fraku un ierasties pie kāda no jaunbagātniekiem pamācīties smalko toni. Vēl šodien es ieminējos savam seržantam, ka mums trūkst īstu amatierdetektīvu, ka mums vajadzīgi cilvēki, kas prot uzvilkt fraku ne tikai tad, kad dodas saņemt brāzienu.

Kardjū kungs ar aizdomām paskatījās uz savu viesi.

—     Policijā ir stingri noteikts reglaments, — advokāts negribīgi skaidroja. — Vienīgais, kur mēs nevaram saprasties, dārgais Inspektor, ir tas, ka dažās krimināllietās vajadzīgas smalkākas izmeklēšanas metodes un dziļākas psiholoģijas zināšanas.

—     Jā, psiholoģija ir loti noderīga lieta, — piekrita Supers. — Tā detektīvam ir gandrīz tikpat nepieciešama kā antropoloģija. Vēl jāpiemin, ka mūsu darbā nepieciešams arī talants. Vai tad jūs, Kardjū kungs, uz nakti nenolaižat necaurredzamos aizkarus?

Lielos salona logus aizklāja vienīgi caurspīdīgie aizkari.

—     Nē, — izbrīnījies atbildēja Kardjū. — Kāpēc gan tie būtu jānolaiž? No ielas tik un tā nav redzams, kas notiek iekšā. Iela atrodas ceturtdaljūdzi no mājas.

—    Atvainojiet, es reti ciemojos villās. Es dzīvoju parastā namā un ēšanas laikā arvien nolaižu aizkarus. Tā ir mājīgāk. Cik jums ir dārznieku?

—     Četri vai pieci, labi nezinu.

—    Vai jums ir kāda telpa, kur vigi pārnakšņo?

—    Viņi šeit nenakšņo. Vecākais dārznieks dzīvo atsevišķā mājiņā netālu no ielas… Tātad, lai uzlabotu kriminālpolicijas darba metodes…

Tomēr Supers nebija noskaņots iedziļināties antropoloģijas un psiholoģijas biezokņos. Viņa acis bija pievērstas zemajiem krūmiem, kas bija redzami aiz loga.

—    Es domāju, ka jūsu dārznieki pa nakti laista puķes un ķer kurmjus.

Kardjū jutās apvainots.

—     Es jūs nesaprotu, inspektori

Negaidīti Supers pielēca kājās un metās pie durvīm. Tajā pašā mirklī salonā nodzisa gaisma.

—    Tūlīt atejiet no galda un nostājieties pie sienas! — Supers pavēloši uzsauca. — Tur, krūmu ēnā, slapstās kāds subjekts ar revolveri!

Pēc mirkļa Supers bez trokšņa izmanījās dārzā un metās pie krūmiem. Visapkārt valdīja klusums, kuru pārtrauca vienīgi lapu šalkoņa. Inspektors pārmeklēja visus krūmus, bet neko neatrada.

Aiz puķu dobēm auga kļavas, kas iezīmēja Kardjū kunga īpašumu dienvidu robežu. Pa labi atradās neliels mežiņš. Supers nolēma, ka ļaundaris noslēpies tur, tāpēc piesardzīgi pārvietojās no viena koka līdz citam, ieklausoties mazākajā troksnītī. Nogājis pa birzīti dažus solus, viņš kaut kur netālu izdzirdēja dziedam:

"Mauritānijas karalis brauca pa karaļa pilsētu Granādu; au de ml Alhama!"

Uz mirkli Superu saviļņoja aizkustinošā spāņu dziesmiņa, kurā jautās izmisums un bezcerība, taču tad viņš metās turp, no kurienes atskanēja dziesma. Birzī valdīja tumsa. Koki auga tik biezi, ka nekas nebija ieraugāms. Birzs atdalīja Bārklijstekas parku no mazas fermas. Arī pļavās Supers nevienu neredzēja, bet katram gadījumam uzsauca:

—    Nāc ārā, razbainiek!

Viņam atbildēja tikai atbalss.

Supers griezās atpakaļ un drīz saskrējās ar Džimu Ferabi.

—    Hei, Minter, kas tad te bija?

—    Kāds klaidonis. Jūs nerīkojāties prātīgi, ka iznācāt no mājas bez ieroča.

—    Bet te neviena nav!

—    Protams, — īgni atbildēja Supers. — Ejam atpakaļ uz māju!

Šķērsojuši pļaviņu, viņi virzījās pa velēnu taciņu un drīz vien ieraudzīja izbiedētu viesu grupu ar Kardjū kungu priekšgalā.

—   Vai jūs kādu pamanījāt? — nedroši pavaicāja Kardjū. — Kaut kas neticams… Jūs nobaidījāt dāmas… Vismaz es nevienu neredzēju.

—    Varbūt Minteram būs tikai licies, — ieminējās Elsons. — Es vēl pieļauju, ka var pamanīt cilvēku, bet ieroci tik vājā gaismā gan nevar redzēt.

—   Ticiet man, es redzēju ieroci! — Supers palika pie sava. — Man acu priekšā nozibēja pistoles vai revolvera stobrs. Vai kādam no jums ir elektriskais lukturītis?

Kardjū kungs aizskrēja uz māju un atgriezās ar lampu.

—   Te viņš stāvēja, — norādīja Supers, apgaismodams zāli. — Zeme ir pārlieku cieta, lai būtu palikušas pēdas. Varbūt…

Supers pēkšņi pieliecās, pacēla garu, tumšu priekšmetu un apmierināts iesvilpās.

—    Kas tas ir? — jautāja Kardjū.

—     Savienoto Valstu jūras departamenta četrdesmit otrā kalibra pistoles aptvere ar patronām. Tā izkritusi no ļaundara pistoles.

Džims pamanīja, ka Kardjū nobāl. Acīmredzot advokāts pirmo reizi mūžā piedzīvoja reālu mēģinājumu uzbrukt vina dzīvībai. Līdz šim, nodomāja Džims, advokāts kaut ko tādu lasījis tikai grāmatās. Stīvens Elsons stāvēja vaļēju muti un skatījās uz patronām.

—    Un viņš visu laiku te stāvēja ar pistoli? — jautāja Kardjū, trīcēdams pie visām miesām. — Vai jūs viņu redzējāt?

—     Nomierinieties! — Supers teica gandrīz līdzjūtīgi. — Ja es būtu viņu ieraudzījis, tad noteikti noķertu. Man vajag parunāt pa telefonu.

Supers kopā ar Kardjū iegāja advokāta kabinetā.

—    Hallo! Vai jūs, Letimer? Nekavējoties pārmeklējiet savu iecirkni un aizturiet visus aizdomīgos subjektus, jo īpaši klaidoņus! Pēc tam brauciet uz Bārklijsteku un paķeriet līdzi ieročus un lukturus!

—    Kas noticis, inspektora kungs?

—     Esmu pazaudējis aproču pogu, — bezkaislīgi paskaidroja Supers un nolika klausuli. Pēc tam viņš novērsa acis no bālās Kardjū sejas un, skatīdamies uz grāmatu plauktiem, teica:

—    Šajās grāmatās droši vien ir milzums vērtīgu norādījumu, kā apcietināms plānprātīgs klaidonis. Man tomēr nākas izmantot tradicionālās metodes. Nav izslēgts, ka mēs viņu nenoķersim.

Kardjū ievēroja traipus uz Supera kaklasaites un noskatījās uz kožu saēsto uzvalku. Līdz ar to atgriezās advokāta parastā pašpārliecinātība.

—    Jā, policija šajā gadījumā var izrādīties noderīga, — viņš sacīja, — bet atrast bruņotu klaidoni nav necik grūts uzdevums.

—     Droši vien, — piekrita Supers, palocīdams galvu, — bet tikai tad, ja viņš ir sekojis Elsonam.

—    Ko? — pārsteigts noprasīja Kardjū.

—    Elsons gaidīja nepazīstamā parādīšanos. Kāda cita iemesla dēl viņš nēsātu ieroci?

—    Lūk, kā! Elsonam ir ierocis? Kā jūs to zināt?

—   Es par to pārliecinājos, kad piespiedos viņam. Ierocis ir aizmugures kabatā. Es uzsitu Elsonam pa plecu un nemanāmi piespiedos klāt. Interesanti — ko par tādiem gadījumiem saka antropoloģija?

Kardjū par atbildi neveikli nokrekšķinājās.

* * *

—    Kāpēc jūs reizē ar inspektoru steidzāties uz dārzu? Tas ir bīstami! — nelikās mierā meitene.

Džims un Elfa divi vien stāvēja zālainajā laukumiņā. Dženija un amerikānis bija kaut kur nozuduši.

—     Es neriskēju vairāk kā Supers, — nevērīgi iebilda Džims. — Turklāt man šķita, ka inspektoram tikai rādās. Gandrīz aizmirsu — vecais detektīvs redz cauri sienām… Sakiet, jaunkundz, — vai jums patīk šis Elsons? — Džims izrādīja pēkšņu interesi.

—    Elsons? Nē… Bet kāpēc jūs to prasāt?

—   Tāpēc, ka viņš ir amerikānis. Man šķiet, ka tautieši arvien cits par citu priecājas, — mulsi skaidroja Džims.

—    Iznāk, ka tad, ja es būtu angliete un Ņujorkā satiktu angļu nelieti, aiz priekiem man būtu jākrīt viņam ap kaklu? — meitene indīgi ievaicājās.

—   Nelieti? Tātad jūs Elsonu turat par nelieti? — priecīgi iesaucās Džims.

Elfa uzmanīgi paskatījās uz sarunu biedru.

—    Jā, Elsons ir nelietis, nevienu citu epitetu viņam nevaru pielāgot, — viņa klusu bilda.

—   Nevarēju iedomāties, ka esat amerikāniete, — neatlaidās Džims, ejot pa velēnu celiņu.

—    Man nebija ienācis prātā, ka tik necila persona kā es var izraisīt jūsu interesi, — ar izaicinājumu teica meitene. — Jums es biju tikai stenogrāfiste no Kingbengvolkas un nekas vairāk. Vai esat nolēmis uzsākt ar mani flirtu?

Džims nosarka, jo nebija gaidījis, ka jauna meitene runās tik tieši.

—    Ko jūs! — viņš sarkdams iebilda.

—     Ja jau tā, tad paņemšu jūs zem rokas, — jautri paziņoja Elfa, ņemdama viņu aiz rokas. Ferabi ceremoniāli turēja elkoni cieši pie sāna, un Leidžas jaunkundze neviļus pasmaidīja, redzot, cik centīgi viņš pūlas būt pieklājīgs.

—   Jūs droši varat elkoni nolaist, — viņa koķeti paziņoja. — Tā būs labi. Vienkārši es jūtos drošāk, balstoties uz vīrieša rokas… Vienalga, kura, ja tas nav Elsona kungs.

—    Es saprotu, — nopietni ieminējās Džims. Viņš gribēja būt oficiāls, taču Elfas jautrie smiekli lika atmaigt.

—    Man nepatīk dzīve laukos, — turpināja Elfa. — Manam nabaga tēvam nezin kāpēc patika dzīvot laukos un gulēt zem atklātām debesīm, pat ja laiks bija vējains un auksts.

—    Vai jūsu tēvs nomira kara laikā?

—   Jā, — tikko dzirdami nočukstēja meitene un apstājās.

Pēc mirkļa viņi turpināja iet pa taciņu. Elfa paļāvīgi balstījās uz Džima rokas.

—    Vai jūs vēl ilgi šeit paliksiet? — viņš pajautāja.

—      Rīt pa dienu braukšu uz pilsētu, man jāpabeidz katalogs. Kardjū kungam nepatiks, ja palikšu šeit, kad viņa ekonome devusies izbraucienā.

—     Ko jūs domājat par Šovas jaunkundzi?

Elfa neatbildēja uzreiz.

—   Viņa šķiet itin jauka būtne, kad iepazīstas tuvāk, — meitene piesardzīgi ieminējās.

Nama durvīs parādījās Supers.

—     Iesaku jums iet iekšā, Ferabi, iekams vēl gari nav jūs notvēruši, — viņš noteica. — Bet jūs, Leidžas jaunkundz, meklēja Kardjū kungs.

Elfa steidzās iekšā. Ferabi gribēja sekot, bet Supers viņu aizkavēja.

—     Mazliet pastaigāsimies, Ferabi! Noticis kaut kas neparasts — mans seržants pirmo reizi laikus ieradies uz dežūru. Nabadziņš ir paslinks un mīl izgulēties. Parunāsim par psiholoģiju un antropoloģiju!…

—    Elsons šonakt aizgāja uz māju, — ieminējās Supers. — Domāju, ka bruņotais klaidonis sekos viņam. Lieta ir visai sarežģīta un noslēpumaina — viens amerikānis grib nogalināt otru.

—     Vai jūs domājat, ka nepazīstamais dārzā ir amerikānis?

—    Viņam bija amerikāņu pistole. Turklāt es domāju, ka viņš ir dziedonis.

—     Kāpēc? — izbrīnā jautāja Džims.

—    Es dzirdēju viņa dziedāšanu. Sakiet, Ferabi, — vai jūs kādreiz esat spēlējis kārtis? Ja sadomāsiet spēlēt, dodu labu padomu — ielūkošanās kaimiņa kārtīs ir vairāk vērta nekā visāda funktierēšana. Gudri prātojumi ir laba lieta, bet redzēt un dzirdēt ir labāk. Vai jums par Elsonu nav nekādas informācijas?

—    Nē, cik atceros — nav nekā. Es taču esmu ārzemnieku nodaļas vadītājs.

—    Nekad neuzskatiet amerikāni par ārzemnieku, viņš būs sašutis. Ari angli ir tikpat sašutuši, kad, ierodoties Ņujorkas ostā, no viņiem iekasē ostas nodokli, — norādīja Supers.

Džims apsvēra, vai Superam uzticēt Šovas jaunkundzes noslēpumu vai ne. Beidzot viņš izšķīrās.

—    Super, vai jūs esat pārliecināts, ka svešinieks dārzā gaidīja Elsonu?

—   Jā, esmu pārliecināts, tomēr labprāt uzklausīšu ari citādu viedokli.

Džims dažos vārdos izstāstīja par vēstuli, kuru viņam vakar bija parādījis Kardjū. Inspektors uzmanīgi klausījās.

—    Lielā Kāja? Tas līdzinās indiāņu vārdam no mežonīgajiem rietumiem. Jā, šis ir loti svarīgs jaunums un būtībā maina situāciju! — iesaucās Supers.

—    Kungi, nāciet iekšā, pabeigsim vakariņas! — atskanēja Kardjū aicinājums.

—    Iesim! — Supers paņēma Džimu aiz rokas un nočukstēja: — Apbruņojieties ar pacietību, kamēr es izdarīšu loģiskus un psiholoģiskus secinājumus! Hm… Es zinu māju pie Pauzejas līča. Tā ir tuksnesīga vieta pie pašas jūras, un tur klimst izbadējušies suņi. Klintis ar neskaitāmām kontrabandistu alām. Māja atrodas uz vecās pasta ielas, kura ved uz krauju un kuru neizmanto no tā laika, kad ierīkoja jaunu ceļu pāri klintīm. Tur ir pat bīstami dzīvot. Dala klints sienas nogāzās tieši brīdī, kad es tur pastaigājos. Kardja toreiz strīdējās ar Pauzejas komūnu, jo tā negribēja aizvākt no ielas akmeņus.

—     Kungi, nāciet beidzot iekšā! — neatlaidīgi sauca Kardjū.

—   Neizplāpājieties par to, ko jums izstāstīju! — Džims čukstus brīdināja Superu.

—     Saprotams! — piekrita inspektors.

Viņi devās uz māju. Kardjū jau bija atguvis ierasto pašpārliecinātību un pārsteidza visus ar jautrību. Viņš jau bija atradis izskaidrojumu notikumam naksnīgajā dārzā.

—   Es pārlapoju Karilona sacerējumus un kādā nodaļā atradu, ka ir noziedznieki, kurus tumsas spēki piespiež šaut no slēpņa vai nakts aizsegā…

Supers šajā brīdī nodarbojās ar ceptu irbi, tomēr bija izbrīnīts, kāpēc tik mācīts vīrs notikumu dārzā nesaista ar draudu vēstuli ekonomei.

Pulkstenis rādīja pusdivi naktī, kad Džims pieklauvēja pie Kardjū darba kabineta durvīm, lai pateiktu ardievas.

—    Ienāciet, Ferabi! Vai inspektors jau aizgāja?

—    Jā, mēs nupat atvadījāmies.

Kardjū ar nopūtu aizvēra grāmatu.

—    Minters ir praktisks cilvēks, tikai šaubos, vai viņa attieksme pret darbu ir nopietna. Policijas darbs arvien vairāk pārtop par mehānisku rutīnu. Izvieto uz ielām patruļas, izsūta ziņojumus uz provinces iecirkņiem un beigu beigās apcietina dažus nevainīgus pilsoņus. Policisti darbojas tik muļķīgi, ka pelnījuši visstingrāko kritiku. Jo vairāk iepazīstu policijas vecās darba metodes, jo vairāk nožēloju, ka liktenis man lēmis vienīgi sēdēšanu tiesas zālē. Sakiet, Ferabi, — kāds jums radās iespaids par Dženiju? Vai viņa neuzvedas aizdomīgi?

—   Viņa visu šo laiku saglabāja mieru. Vismaz ārēju, — ieminējās Džims.

Kardjū seja negaidīti pārvērtās.

—    Cik dīvaini!… Kā es agrāk neiedomājos, ka vēstule var būt saistīta ar klaidoņa parādīšanos!… Es patiešām esmu zaudējis spēju loģiski spriest, — viņš nomurmināja.

—     Es arī par to brīnos, — daudznozīmīgi piekrita Ferabi.

—     Man pat prātā neienāca saistīt vēstuli ar cilvēku parkā, — Kardjū domīgi novilka. — Ļoti dīvaini… Nāksies par to aprunāties ar Minteru.

—     Piezvaniet viņam pa telefonu! — ieteica Džims.

Kardjū kungs pacēla telefona klausuli, bet tūlīt nolika

atpakaļ.

—     Man vajag visu vēl labi pārdomāt. Ja piezvanīšu Minteram, viņš tūlīt ieradīsies, gribēs runāt ar Šovas jaunkundzi, un izcelsies tracis. Bet viņa jau tā man sadeva brāzienu. Nē, atliksim to uz rītu vai citu dienu. Arlabunakti, Ferabi kungs!

Pulkstenis nosita divi, kad Džims izslēdza gaismu un apgūlās gultā. Tomēr aizmigt viņš nevarēja. Notikumi Bārklijstekā bija viņu satraukuši, un domas lidinājās no Elfas jaunkundzes uz Kardjū kungu, pēc tam virpuļoja ap Dženiju, lai atgrieztos pie Elfas. Veselu pusstundu Džims nogrozījās pa gultu. Beidzot piecēlās, piegāja pie galda, aizkūpināja pīpi un devās pie loga.

Mēness bija gandrīz noslēpies aiz mākoņiem, vien šaurs un bāls sirpis rēgojās debesīs. Džims pamanīja gaismu mājas labā spārna logā. Aiz apgaismotā loga kustējās kāds siluets. Kad Džima acis bija apradušas ar gaismu, viņš pazina Šovas jaunkundzi. Viņa bija ģērbusies ceļojuma drēbēs un cītīgi krāva mantas koferi, kas stāvēja uz gultas. Viegls nakts vējiņš brīžiem pacēla uz augšu aizkarus. Pie Sovas jaunkundzes gultas stāvēja vēl divi vaļēji koferi. Viņa izņēma no skapja visas savas kleitas.

Džims sarauca pieri. Šovas jaunkundzes kravāšanās izskatījās nopietnāka nekā braucienam atvaļinājumā. Tā bija gatavošanās ilgstošam ceļojumam. Veselu stundu Džims pa logu vēroja viņu. Džimu pārņēma nogurums, un viņš atgūlās.

Bet viņš nebija lāgā aizvēris acis, kad izdzirdēja dīvainu melodiju. Džimam šķita, ka viņš sapņo. Tomēr dziesma bija skaidri sadzirdama. Kāds dziedāja. Balss nāca no mazās birztaliņas.

"Mauritānijas karalis brauca pa karaļa pilsētu Granādu; au de mī Alhama!"

Dziedonis! Cilvēks, kurš vakarā atradās dārzā! Džims, nekavēdamies ne mirkli, uzmeta plecos mēteli un drāzās lejā pa kāpnēm. Mazliet papūlējies, viņš atvēra durvis uz dārzu. Gaisā virmoja reibinošas puķu smaržas. Gaiss bija svaigs, un zālei bija uzkritusi rasa.

Džims stāvēja nekustīgi un ieklausījās. Pēkšņi viņš aiz muguras izdzirdēja čukstu:

—    Klusāk, Ferabi, klusāk! Nenobaidiet dziedātāju, viņš man vajadzīgs antropoloģiskiem pētījumiem!

Tas nebija neviens cits kā Supers.

* * *

—     Ejiet augšā un apģērbieties, kā pienākas! — inspektors čukstus turpināja. — Man ir vajadzīga jūsu palīdzība. Visi mani policisti pārmeklē Fernhemas rajonu, un drīz dziedonis būs saņemts ciet. Ja pēc atgriešanās neatradīsiet mani šeit, tad uzgaidiet.

Džims steidzās atpakaļ augšā. Rīts tiešām bija auksts, un viņam uznāca drebuli. Pēc piecām minūtēm viņš atgriezās, bet inspektora vairs nebija. Džims nogaidīja divdesmit minūtes, un tikai tad Supers atgriezās no birztalas.

—   Viņš atkal nozuda, — neapmierināti norūca Supers.

—    Viņš droši vien pamanīja jūs, kad nācāt ārā no mājas.

—     Bet kā viņš aizbēdzis?

—    Birztala stiepjas līdz Bārklijstekas robežas žogam. Otrā pusē ir krūmājs. Es dzirdēju, kā šis zellis lavās zem kokiem. Gribu vēl izlūkot galveno ielu, taču viņš ir manīgs kā lapsa. Kas jauns?

—     Dženija Šova brauc projām no Bārklijstekas, — Džims sacīja un izstāstīja visu, ko redzējis naktī. Supers pakasīja pakausi.

—     Zvēru, ka Kardjū pat nenojauš, ka Dženija aiziet pavisam. To uzzinājis, viņš būs patīkami pārsteigts, jo klusībā vēlas tikt no viņas vaļā. Es tikai gribētu redzēt jauno pavedinātāju. — Supers skumji nogrozīja galvu.

—     Ferabi, vai jums ir automašīna?

—     Ir, tikai ne šeit. Es atbraucu ar vilcienu.

—     Neko darīt. Vai varat rīt atbraukt pie manis ar automašīnu? Tiklīdz būs satumsis… Es domāju doties uz Pauzeju. Es lūgšu jūs pavadīt mani, lai kopīgi varam izpētīt šī gadījuma psiholoģiskos aspektus. Man vienam šajā zinātnē ir grūti orientēties.

Supers jautri paskatījās uz Džimu un iesmējās. Viņi silti atvadījās, un Džims atgriezās savā istabā. Mājā neviens cits nebija dzirdējis noslēpumainā klaidoņa dziedāšanu. Tagad par gulēšanu nevarēja būt ne runas. Džims noskuva bārdu un rūpīgi pārģērbās. Tiklīdz atausa gaisma, viņš jau bija dārzā un pastaigājās apkārt mājai. Pēc tam devās uz parku.

No Bārklijstekas sānu spārna varēja redzēt Hilbrovu — Elsona īpašumu, namu ar sarkanām sienām un skaisti izveidotu torni.

Kas gan spiedis amerikāni apmesties šeit, vietā, kur viņam nepatika? Džims nespēja to saprast. Amerikānis ar savu enerģiju un nepiekāpību bija no zemākajiem slāņiem izsities uz augšu, iekarojis stāvokli sabiedrībā, tomēr savā būtībā palicis neaptēsts plebejs.

Atgriezies uz velēnu celiņa, Džims pamanīja slaidu stāvu pelēkā kleitā. Sirds sāka pukstēt straujāk.

—     Labrīt! Esmu piecēlies agri, jo nevarēju gulēt, — viņš priecīgi ierunājās.

Elfa smaidot sniedza roku. Džims nekad nebija viņu saticis tik agrā rīta stundā, kad tikai reta sieviete nebaidās no vīrieša kritiskiem skatieniem. Elfa izskatījās lieliski.

—    Ari es slikti gulēju, — atsaucās Elfa, — tomēr jūtos moža. Mana istaba ir blakus Šovas jaunkundzes istabai. Viņa tur trokšņoja visu nakti.

Džims šo Elfas apgalvojumu varēja apliecināt.

—     Esmu loti priecīga, ka atgriezīšos pati savā mazajā dzīvoklītī, — turpināja sekretāre. — Bārklijsteka man krīt uz nerviem. Reiz gadījās, ka pavadīju šeit vienu vienīgu nakti. Tas notika pagājušajā gadā. Tad piedzīvoju nepatīkamus brīžus. Vai gribat, lai izstāstu?

—      Esmu gatavs klausīties jūs vai visu ritu, Leidžas jaunkundz!

—       Tad klausieties! Šovas jaunkundze tad bija vēl sliktākā omā nekā parasti. Viņa nesarunājās nedz ar mani, nedz ar nabaga Kardjū kungu. Ieslēdzās savā istabā un pat neēda pusdienas kopā ar mums. Pēc Kardjū kunga vārdiem, Šovas jaunkundze bija noskaitusies par to, ka Kardjū kungs nevelta viņai pienācīgu uzmanību. Toreiz Šovas jaunkundze nostrādāja vēl varenāku joku. Kad, no rīta pamodusies, paskatījos ārā pa logu, es ieraudzīju zālē lielu "L" burtu, kas bija salikts no tumšiem papīriņiem. Es nokāpu lejā uzzināt, ko tas nozīmē. Zemē ar garām, melnām adatām bija saspraustas simtdolāru naudaszīmes.

Džims ar izbrīnu paskatījās uz stāstītāju.

—    Vai Kardjū to zināja?

—    Jā, viņš pa logu visu redzēja un bija loti sašutis.

—     Kas vēl te toreiz dzīvoja?

—     Elsons. Tobrīd viņa māju remontēja, un Kardjū kungs bija viņam piedāvājis līdz remonta beigām apmesties Bārklijstekā. Liekas, viņš no tā brīža te nebija rādījies. Elsons stāstīja, ka Šovas jaunkundze pieprasījusi Kardjū, lai viņš tiktu ielūgts.

—    Kāpēc jūs nolēmāt, ka burtu zālē izlikusi viņa? Tas varēja būt arī muļķīgs Elsona joks. Viņš uz kaut ko tādu ir spējīgs…

Elfa papurināja galvu.

—    To izdarīja Šovas jaunkundze, un viņa arī savāca naudu. Kardjū pieprasīja paskaidrojumus…

Džims atcerējās, ka advokāts bija ieminējies par Dženijas muļķīgo izlēcienu.

—    Šķiet, ka viņa nav gluži normāla, — turpināja Elfa, — tāpēc arī negribēju braukt uz Bārklijsteku. Es pieņēmu Kardjū kunga ielūgumu tikai tāpēc, ka viņš man teica…

Elfa pēkšņi apravas, un Džims priecīgs nosarka. Sirds sāka pukstēt straujāk.

Brokastu laikā Dženija bija pavisam mierīga, viņas sejā nebija ne miņas no saspringtā darbā pavadītas, negulētas nakts. Turpretī Kardjū bija saīdzis un kašķīgs. Brokastu laikā viņš tāds bija arvien.

—    Neesmu drošs, vai tas trulpauris patiešām nav nostrādājis kādu joku. Es, piemēram, neko neredzēju, lai gan acis man redz ne sliktāk kā citiem. Ja cilvēks stāvēja pie dzīvžoga, kā to apgalvo Supers, tad kāpēc to nepamanīja neviens cits? — viņš ņurdēja. — Nav izslēgts, ka aptvere ar patronām ir tikai muļķīgs joks. Ja runā atklāti, tad man ir bijis maz darīšanu ar šādām lietām, bet esmu piedalījies tiesas prāvā liela bankrota lietā. Kāds no maniem klientiem bija noslēpis savu īpašumu no parādniekiem. Es tik kvēli viņu aizstāvēju, ka tiesā man izteica rājienu. Vai tā nebija, Leidžas jaunkundz?

Leidžas jaunkundze, kura šo notikumu bija dzirdējusi jau simtiem reižu, pamāja ar galvu.

—   Kad jūs dosieties izbraukumā, Dženij? — apjautājās Kardjū, uzmetis acis savai saltajai ekonomei.

—    Vienpadsmitos.

—   Vai brauksiet ar savu automašīnu? Džonsons teica, ka tās jumtam vajadzīgs remonts…

—    Ja man tas ir pietiekami labs, tad ari Džonsonam būs gana labs, — Dženija pikti pārtrauca sarunu.

Kardjū vēlēšanās turpināt taujāšanu izgaisa.

—     Pēc brokastīm es braukšu uz pilsētu. Vai aizvest jūs līdz dzīvoklim, Ferabi? — viņš uzrunāja viesi.

Džims pateicās Kardjū un steidzās satikt Leidžas jaun

kundzi, kura jau strādāja advokāta kabinetā. Uz galda gulēja grāmatu kaudze, un Elfa ar izmisumu paskatījās uz Džimu.

—    Kardjū kungs vēlas, lai darbs būtu pabeigts, pirms došos uz māju. Redzu, ka te būtu jāstrādā divas dienas… Es neparko negribētu pavadīt vēl vienu nakti šajā briesmīgajā mājā. Vai jūs brauksiet uz pilsētu?

Džims saprata, ka Elfai vajadzīgs atbalsts.

—    Jā, es braukšu, — viņš sacīja. — Lūdzu, iedodiet man savu adresi! Man jāzina, ka esat ieradusies mājās sveika un vesela.

Viņa uzrakstīja dažus vārdus uz papīra gabala, un Džims to iebāza kabatā.

—    Kardjū kungs atļāva man braukt mājās četros, pat ja darbs nebūs pabeigts un viņš līdz tam brīdim nebūs atgriezies no pilsētas, — piebilda meitene.

—    Es pie jums aiziešu…

—     Nē… Uz tā papīriņa es uzrakstīju savu telefona numuru. Varbūt citreiz varēsiet atnākt pie manis, lai mēs kopīgi aizietu uz teātri… Protams, ja tas neapdraud jūsu stāvokli sabiedrībā. Esmu dzirdējusi, ka jūs prokuratūrā esat augstā amatā…

—    Varat būt droša, jaunkundz, ka esmu sevi jau pilnībā sakompromitējis. Vienīgā iespēja, kā atgūt pienācīgo vietu, ir parādīties labā sabiedrībā.

33

Viņš paturēja tās roku ilgāk nekā parasti un aizbrauca rožainu cerību pilns. Sēdēdams automašīnā blakus Kardjū, viņš nedzirdēja nedz advokāta sentences par Superu, nedz par Elsonu. Džims dzīvoja sapņos un lidinājās mākoņos. Tikai kad Kardjū ierunājās par Dženiju, Džims lēnām nolaidās uz zemes.

2 TafttK

—    Es ilgi domāju par radušos situāciju un esmu nonācis pie secinājuma, ka tā vairs nevar turpināties, — stāstīja Kardjū. — Ilgi esmu piecietis Dženiju, jo viņai ir laba sirds. Tagad esmu aptvēris, ka mana dzīve ir atkarīga no viņas untumiem un garastāvokļa. Un tad vēl šis velnišķīgais noslēpums, bet man nepatīk noslēpumi… Turklāt… Dženijas un Elsona starpā kaut kas ir noticis. Tas ir dīvaini, vai ne?

Ferabi piekrita, ka dīvaini. Supers vēl nebija viņam izstāstījis visu, ko zināja. Kardjū turpināja:

—    Es redzēju, kā viņi pārmij skatienus. Reiz, sarunādamies uz ielas stūra, viņi pamanīja mani un nolēma pazust. Viņi iedomājas, ka nekad neesmu abus kopā redzējis. Es nezinu, kas Elsons ir — zinātnieks, precējies miljonārs vai noziedznieks. Viņš ir nesimpātisks zellis… Šaubos, vai viņš Dženiju mīl. Tādi tipi ir pārlieku lieli egoisti. Tomēr esmu cieši nolēmis, ka Dženijai jāiet prom! — Kardjū piecirta kāju, lai vārdi izklausītos iespaidīgāk. — Viņa krīt man uz nerviem! Esmu ar mieru maksāt tūkstoš mārciņu, lai tikai viņa sameklē citu darbu.

—     Bet vai jūs zināt, ka viņa sakravāja visas savas mantas?.— painteresējās Džims.

—    Visas mantas? Kā jūs to zināt?

—    Redzēju pa logu. Dženija necentās to slēpt no svešām acīm. Viņa izņēma no skapja visas kleitas un salika koferī.

Saraucis pieri, Kardjū ilgi klusēja. Beidzot domīgi ierunājās:

—    Es nedomāju, ka viņas rīcība būs tik izšķirīga. Ari toreiz, pēc mūsu sastridēšanās, viņa sakravāja ceļasomas, bet es, vecais idiots, uz ceļiem lūdzos viņu palikt. Šoreiz… — KardjO papurināja galvu, un vina acīs nozibēja ļaunas uguntiņas.

KardjO Džimu izsēdināja Vaitholā. Divās stundās Džims izskatīja papīrus, kas bija sakrājušies prombūtnes laikā. Trijos darbs bija galā, un Džims vilkās uz Palmelu pasēdēt klubā. Viņš bija noguris, darbs neveicās un prasīja vairāk laika nekā parasti. Acu priekšā vīdēja mīlā meitene ar pelēkajām acīm. Pirms stundas sekretārs atdeva viņam atpakaļ kādu dokumentu un apvaicājās, kas ir Elfa. Apjukušais Džims atskārta, ka šo vārdu piedēvējis slavenam zaglim recidīvistam… Stāvoklis patiešām bija nopietns.

Uzmetis acis Elfas telefona numuram, Džims secināja, ka viņa dzīvo Blumsberijā. Viņš savāca uzziņas un noskaidroja precīzu adresi. Iznācis no kluba, viņš paņēma taksometru un aizbrauca līdz Elfas mājai. Māja gandrīz ne ar ko neatšķīrās no citām mājām šajā ielā, taču Džimu pārņēma patīkama sajūta, iedomājoties, ka aiz loga ar maziem, baltiem aizkariņiem tūlīt pavīdēs mīla seja. Tikai vēlāk viņš uzzināja, ka Elfas istaba atrodas sētas pusē un no ielas nav redzama.

Kad Džims piezvanīja Elfai pa telefonu, viņas vēl nebija mājās. Piecos viņš piezvanīja vēlreiz, bet neviens neatbildēja. Varbūt Elfa aizkavējusies Bārklijstekā? Pussešos viņš jau bija gatavs braukt uz Bārklijsteku, lai glābtu Leidžas jaunkundzi no iedomātajām briesmām. Piezvanījis ceturto reizi, viņš bija bezgala priecīgs, kad izdzirdēja Elfas rāmo balsi.

— Jā, esmu atgriezusies… Nē, Kardjū kungs vēl nebija paguvis atbraukt. Viņš piezvanīja pa telefonu un teica, ka šonakt paliks pilsētā.

—    Vai drīkstu jūs uzlūgt uz tasi tējas, Leidžas jaunkundz?

—    Ak ne, — smejot atbildēja Elfa. — Gribu vakaru pavadīt mājās. Man te ir tik ērti un jauki!

—     Par to es nešaubos, — jūsmīgi ierunājās Džims.

—    Visur, kur jūs atrodaties…

Šajā brīdī atskanēja klikšķis. Elfa bija nolikusi klausuli. Tomēr Džims mājās ieradās lieliskā garastāvoklī.

Vina šoferis, kas reize bija ari kalpotājs, jau priekšnamā paziņoja, ka viesistabā gaida apmeklētājs. Džims bija loti izbrīnīts, ieraugot Kardjū kungu.

—     Kalpotājs teica, ka šovakar jūs nebūšot mājās, — advokāts iesāka gandrīz pārmetoši. — Es ierados, lai jūs uzaicinātu uz operu. Esmu nopircis divas biļetes. Vai neatteiksieties nākt kopā ar mani?

—     Man loti žēl, bet esmu jau sarunājis tikšanos ar kādu kungu…

—   Vai nevēlaties kopā ar mani vismaz restorānā ieturēt vakariņas?

—    Dieva dēl atvainojiet, bet pie labākās gribas nevaru to izdarīt…

—     Žēl, loti žēl, Ferabi! Tad nekas cits man neatliks kā atgriezties Bārklijstekā, — apbēdināts sacīja Kardjū.

—     Es daudz dotu, lai uzzinātu, kas tur notiek…

* * *

Bija jau tumšs un ielas apgaismoja laternas, kad Džims Ferabi savā automašīnā traucās cauri priekšpilsētai. Viņš apturēja pie policijas iecirkņa.

Supers sēdēja savā birojā un ar baudu ēda pastēti, uzdzerdams kakao. Viņš norādīja ar roku uz krēslu.

—     Sēdieties, Ferabi!

Pabeidzis maltīti, Supers noslaucīja lūpas ar netīru kabatlakatiņu un no galda atvilktnes izņēma cigāru kasti.

—    Pateicos, Minter, es nesmēķēšu! — Džims atteicās.

—   Vai jums kas kaiš? — aizvainots ievaicājās Supers.

—    Tie ir savā ziņā unikāli cigāri!

—     Neļaunojieties, man vienkārši negribas smēķēt!

—     Khe, khe… Atteikties no šāda cigāra ir grēks! — Supers aizdedzināja cigāru. — Tagadējā paaudze nekur vairs nav derīga… Amerikā šāds cigārs maksā desmit centus. Tas jau gāzis no kātiem ne vienu vien nīkuli. Pie tādiem jāpierod! Mūsu iecirkņa ārsts teica, ka pat kazbuks nespēj dzīvot šāda cigāra dūmiem tuvāk par jūdzi. Kāds cits ārsts, kas piedzīvojis gāzu uzbrukumu franču frontē, saka, ka Supera cigāri stipri atgādina vācu smacējošās bumbas…

Supers ieklepojās, izmisīgi paskatījās uz cigāru un iemeta to kamīnā.

—    Dievs ar to, uzpīpēšu pīpi, — viņš teica un iepildīja pīpē tabaku. — Drīz brauksim, Ferabi. — Supers palūkojās pulkstenī. — Es aizsūtīju Letimeru jau iepriekš. Vīrs uz goda, tikai liels gulava. Man viņš patīk, tikai es turu viņu pa gabalu. Jauni cilvēki kļūst neciešami, kad pret tiem labi izturas…

Supers piecēlās un uzģērba mēteli. Džims izmantoja gadījumu, lai pastāstītu notikumu ar "L" burtu no banknotēm. Supers klausījās ar milzu interesi.

—     Vai Elsons tonakt tur bija? — pajautāja Supers.

—   Tā ir interesanta sagadīšanās! Dženija pret Elsonu jūt simpātijas, turklāt… viņa tur to savās rokās. Mums jābūt modriem. Būs jācenšas izprast visu, ko šonakt ieraudzīsim… Es vēlētos, lai ari KardjO kungs tur būtu.

—    Vai jūs to klaidoni atradāt?

—    Nē, tas nav nemaz tik vienkārši, kā liekas no pirmā acu uzmetiena…

Supers izgāja uz ielas, paskatījās debesīs un, atgriezies istabā, paklauvēja pa veco barometru.

—    Droši vien būs lietus. Vai esat paķēris līdzi ūdensnecaurlaidīgu mēteli?

—    Jā, tas ir automašīnā.

—     Ļoti labi, jums noderēs.

Mēness caur mākoņiem bija tikko manāms, kad Džims un Supers brauca pa Horzemroudu. Viņi nebija nobraukuši ne divpadsmit jūdzes, kad tālu dienvidu pusē sāka zibeņot un automašīnas lukturu gaismā uzvirpuloja putekļu stabiņi. Supers, nerunājot ne vārda, sarāvies sēdēja blakus Džimam. Kad viņi bija pabraukuši garām Horzemai, sāka dārdēt pērkons un līt lietus. Džims apturēja mašīnu, lai uzslietu ūdensnecaurlaidīgo jumtu.

—    Skaists negaiss, — sacīja Supers. — Nav nekā sarežģīta. Pērkons un zibens ir fakti, kurus nevajag psiholoģiski pētīt. Līdzīgi ir, kad cilvēku pieķer nozieguma vietā.

Mašīna sāka ripot pa Vertingroudu.

—      Kad sieviete sadomā iziet pie vīra, viņa rīkojas tikpat gudri kā vilks gaļas veikalā. Gribētos zināt — ko gan nozīmē šis "L" burts? — ierunājās Supers.

Milzīgs zibens pāršķēla mākoņus. Supers pagaidīja, kamēr noklust apdullinošā dārdoņa.

—      Lielā Kāja? Tas ir iespējams! Kā jūs domājat — kāpēc es šim braucienam izvēlējos tik vētrainu nakti? Vai tikai tāpēc, lai apmierinātu ziņkāri un uzzinātu, ko dara Šovas jaunkundze? Nē, ne tāpēc es riskēju ar savu veselību. Starp citu, ari ar jūsējo, — Supers nesteidzīgi runāja. — Es gribu atklāt noslēpumu, vai saprotat? Es gribu atklāt noslēpumu!

—    Kas tas ir par noslēpumu? Vai Šovas jaunkundzes uzvedība? — jautri iejautājās Džims.

—   Nesmejieties, Ferabi! Es nodarbojos ar kāda noslēpuma izmeklēšanu, — svinīgi paziņoja Supers. — Jau sešarpus gadu mani nodarbina kādas nenotikušas satikšanās noslēpums…

Džims pārsteigts paskatījās uz Superu.

—    Tas ir loti neparasti, Super.

—    Nekā neparasta tur nav. Tas ir tikai kails fakts — tikpat kails kā zibens no debesīm. Sešarpus gadi ir ilgs laika sprīdis. Tātad pirms sešiem gadiem sers Džozefs Brikstons, pilsētas padomnieks Sitijā, uzaicināja mani pie sevis uz Čelmoru. Tagad viņš jau ir miris. Kad ierados, viņa nebija mājās. Nezinu, vai tā bija patiesībā, taču iznāca kalpotājs un paziņoja, ka saimnieka nav mājās. Viņš iedeva vēstuli, kurā sers Brikstons pateicās, ka esmu ieradies un izdarījis viņam pakalpojumu. Vēstulei bija pievienotas divas divdesmit mārciņu banknotes, kuras vēlāk ziedoju labdarības nolūkiem.

—     Bet kāda sakarība ir starp to un mūsu neprātīgo avantūru šajā negaisa naktī? — painteresējās Džims, jau simto reizi slaukot vējstiklu.

—     Sakarība ir pat loti cieša, Ferabi. Es priecājos, patiešām priecājos par šo braucienu… Ceru, ka Letimers ir paķēris līdzi lietusmēteli.

—    Bet kāpēc Džozefs Brikstons toreiz jūs aicināja? — pajautāja Džims.

—     Es zinu. Man zināms arī tas, kāpēc viņa nebija mājās vai viņš izlikās, ka nav.

Lietus gāza kā ar spaiņiem, zibeņi nemitīgi šaustīja tumsu, un Džimam pat nevajadzēja ieslēgt lielos prožektorus. Džims no pasta ceļa nogriezās sānielā, kas veda uz Lielo Pauzeju. Automašīna garām bieziem krūmājiem brauca piekrastes virzienā.

Lielā Pauzeja atradās desmit kilometru attālumā no Mazās Pauzejas. Bijušais nelielais zvejnieku ciematiņš Mazā Pauzeja ar laiku bija pārvērties par smalku kūrortu ar grezniem hoteļiem, dārziem un apstādījumiem. Kūrorta elektriskās reklāmas tagad bija redzamas daudzu jūdžu attālumā. Mazā Pauzeja kļuva vienkārši Pauzeja, bet Lielā Pauzeja, kā iepriekš, palika neliels miestiņš.

Pauzeju ar tāda paša nosaukuma ciematu savienoja divi celi. Viens ceļš veda pāri kāpām uz klintīm, otrs izvijās gar krastu. Pirmais bija lieliskā stāvokli un labi apgaismots, bet otrs — galīgi nolaists, vienās bedrēs un akmeņu šķembām pilns. Jau sen starp vietējo pašpārvaldi un Kara ministriju notika strīds, kam ceļš jālabo, bet tas vēl arvien nebija atrisināts.

—    Sasodīts, cik draņķīgs ceļš! — ierunājās Supers, kad automašīna, braucot pa grambām, lēkāt lēkāja. — Ja jums nav iebildumu, mēs apstāsimies pie vecajām akmeņlauztuvēm.

—     Vai jūs te esat bijis? Ak jā, es piemirsu, ka jūs teicāt…

—   Es no rīta kartē izpētīju apkārtni. Māja atrodas simt piecdesmit metru no piekalnes un četrus kilometrus no Pauzejas. Mums šeit jāatrod Letimers… Izslēdziet gaismas, Ferabi!

Letimers stāvēja stāvas klints aizsegā, satinies pilnīgi slapjā lietusmētelī. Supers seržantu nebūtu pamanījis, ja viņš neiznāktu no savas slēptuves.

—    Mājā vēl neviens nav iegājis, inspektora kungs, — ziņoja seržants, kad viņi bija izkāpuši no automašīnas.

—   Dīvaini gan! Šovas jaunkundze jau no rīta izbrauca uz šejieni, — ieminējās Džims.

—    Es drīzāk būtu izbrīnīts, ja viņa būtu šeit ieradusies, — sacīja Supers. — Es zinu, ka viņa šajā namā neieradīsies.

Džims bija neizpratnē.

—   To es esmu izsecinājis, — ar lepnumu noteica Supers. — Loģiski spriedumi un… nedaudz psiholoģijas.

—     Bet kā jūs zināt, ka viņa šorīt nav te bijusi? — neatlaidās Džims.

—    To man pirms stundas pa telefonu paziņoja Letimers. Vienkāršs policijas paņēmiens — vajadzīgajā vietā noliek sargposteni, lai tas par visu ziņo pa telefonu. Bet tagad, Ferabi, izslēdziet visas gaismas!

Kaut arī negaiss bija noklusis, vēl arvien gāza kā ar spaiņiem. Seržants apgaismoja ceļu, un trīs vīri devās uz priekšu. Pauzejā Kardjū kunga villu sauca par Pludmales kotedžu, un tā atradās starp ielu un jūru. Tā bija zema, kvadrātveida mūra māja, kuru apjoza ķieģeļu sēta ar vairākiem vārtiem.

—    Seržant, vai esat pārliecināts, ka mājā neviena nav?

—    Pilnīgi. Durvis no ārpuses aizslēgtas ar piekaramo atslēgu.

—    Kas tā par ēku tur tālāk? Vai garāža?

—     Nē, tas ir laivu šķūnis. Kardjū tur agrāk glabāja airu laivu, kuru vēlāk pārdeva.

Supers izpētīja mājas durvis un logus, bet neko aizdomīgu nemanīja.

—    Skaidrs, ka Dženija nevarēja iekļūt mājā, — sacīja Džims. — Viņu būs aizkavējis negaiss.

—    Tieši pretēji. Negaiss viņas nodomiem šoreiz nāk par labu, — iebilda Supers.

Džims pirmoreiz redzēja tik nolaistu māju.

—    Te ir ala pie alas, — sacīja seržants, — tikai lielākoties tām nevar tikt klāt.

Viņi devās atpakaļ pie automašīnas.

—     Mani pārsteidz, ka atrodas cilvēki, kuriem patīk Kardjū vasarnīca, — ierunājās Džims.

—    Nekā pārsteidzoša te nav, — Supers iebilda. — Es pēc aiziešanas no dienesta ar prieku šeit apmestos. Varu saderēt, ka saules gaismā šī vieta ir brīnišķīga. Protams, naktī ir padrūmi…

Inspektors ciešāk satinās mētelī un ielūkojās sava pulksteņa spīdošajā ciparnīcā.

—    Ir jau vienpadsmit… Pagaidīsim līdz divpadsmitiem. Ja līdz tam laikam nekas neatgadīsies, atgriezīsimies pilsētā, un man nāksies lūgt jums, Ferabi, piedošanu par apgrūtinājumu.

—     Bet ko jūs šeit cerējāt atrast? — Džims izbrīnā paraustīja plecus.

—   Tas ir grūti izskaidrojams, — sacīja Supers. — Redziet, kad aizsēdējusies jaunuve ieiet piektajā desmitā un sapņu princim sāk draudēt ar atriebību, ja viņu neprecēs, tas liek būt piesardzīgam. Varbūt es pārspīlēju… Apklustiet!

Pēkšņi Supers satvēra Džimu aiz rokas un vilka sānis.

—    Ātrāk pie klintīm! — viņš nokomandēja.

Šajā pašā mirkli aiz stūra parādījās automašīnas prožektori.

Džims metās pie klints, Supers aiz viņa, bet Letimers līdz inspektoram aizlīda rāpus. Automašīna strauji tuvojās. Kad tā drāzās garām, Supers pamanīja tumšu sievietes siluetu cepurē ar platām malām.

Pēc mirkļa automašīna nobremzēja, iebrauca pa vieniem vārtiem un apstājās pie mājas ieejas.

—    Viņa ver vaļā durvis, — nočukstēja Džims. Supers klusēja. Tikai tad, kad durvis aizvērās, viņš

devās mājas virzienā.

—    Nesarunāties! — viņš čukstēja ceļabiedriem. Automašīna stāvēja pie pašām durvīm. Supers atstāja

Džimu un seržantu pie sētas, bet pats gāja pie mašīnas. Viņš pataustīja radiatoru un apmierināts nosmīnēja. Pēc tam apgāja apkārt mājai, pielika ausi pie durvīm, bet neko nesadzirdēja. Tad viņš atgriezās pie ceļabiedriem.

—   Šeit ir jāierodas vēl kādam, — viņš paziņoja. — Viņa te nepaliks pa nakti, jo motors nav izslēgts. Paredzēta svarīga tikšanās.

Viņi atgriezās pie klintīm, kur bija slēpušies. Pēc minūtēm piecpadsmit viņi izdzirdēja, ka durvis atveras, tad atkal aizcērtas un nožvadz piekaramā atslēga.

—   Viņa te nepaliks! — Supers bija pārsteigts un vīlies. — Viņa ieslēdz prožektorus!

Mirkli uzzibēja divi apžilbinoši gaismas kūli. Pēc tam viss iegrima tumsā, un automašīna pa vārtiem izbrauca uz ielas. Kad tā brauca garām klintij, viņi atkal pamanīja siluetu cepurē ar platām malām. Drīz automašīna izzuda skatienam.

—    Lūdzu piedošanu, Ferabi! — Supers sacīja sašļukušā balsi. — Loģikai un psiholoģijai nav nekādas vērtības, ja tās maldina un fakti liecina par pretējo. Padomājiet tik — sieviete ieiet mājā, pēc tam to atstāj un nozūd, bet mēs paliekam ar garu degunu. Neviens nezina, no kurienes viņa ierodas un uz kurieni aizbrauc. Ātrāk uz mašīnu! Centīsimies viņu panākt, lai nepazaudējam pēdas.

Viņi sakāpa Džima mašīnā, taču notika neliela ķibele — pārsprāga riepa. Nācās to nomainīt. Kad automašīna uzņēma gaitu, no vecā forda vairs nebija ne miņas.

Lielajā Pauzejā Supers vietējo policistu pārsteidza ar saviem jautājumiem. Policists patiešām krastā bija redzējis divas automašīnas, bet neviena no tām nebija braukusi garām postenim. To viņš varēja apgalvot.

—      Es atstāšu jūs šeit, Letimer, — izrīkoja Supers. — Man vajadzīgs drošs postenis. Es uzņemos atbildību par savu pilnvaru pārsniegšanu.

Džims un Supers cauri Horzemai drāzās uz pirmo iecirkni. Džims aiz noguruma vai krita no kājām.

—    Ieiesim pie manis un iedzersim tasi kafijas, — ierosināja Supers, kurš visu ceļu bija klusējis. — Žēl, ka veltīgi jūs iztraucēju. Lielā Kāja… Šķiet, ka esam palaiduši viņu garām.

Viņi iegāja birojā. Supers apsēdās, un viņa sejā iegūla skarba izteiksme.

—    Tas ir loti savādi. Uz Pauzeju neaizbrauca neviena mašīna ar sievieti pie stūres. Es vērīgi uzmanīju ceļu. Viņa nav arī braukusi cauri Lielajai Pauzejai, jo posteņa policists to būtu redzējis. Varu zvērēt, ka viņa neatgriezās cauri Pauzejai. Mēs taču aizbraucām līdz pašam ielas galam. Tā ir labi apgaismota, un riepu pēdas tur nebija manāmas… Starp citu, Letimers solīja piezvanīt, ja būs kādi jaunumi.

Šajā brīdī ienāca dežurējošais policists.

—     Inspektora kungs, jūs aicina pie telefona!

Supers piecēlās un devās pie galda, kur stāvēja vecmodīgs telefona aparāts.

—    Hallo… Vai Supers? Te runā Letimers! Esmu atradis fordu, — klausulē atskanēja balss.

—     Kurā vietā?

—    Augšā, tieši virs klints… Droši vien tas nogriezies no ceļa, kas iet lejā uz jūru. Tā vieta saucas Sīhila.

—    Vai prožektori bija ieslēgti? — Supers prašņāja.

—   Tie bija izslēgti… Es gan ievēroju ko citu— šķērsām pāri automašīnas aizmugurei bija ar kritu uzrakstīts "Lielā Kāja".

—     Lielā Kāja? Vai automašīnas tuvumā kādu pamanījāt?

—    Nē.

Supers drudžaini domāja.

—    Pamodiniet vietējo policijas seržantu un piezvaniet policijas priekšniekam uz Pauzeju! Pārmeklējiet ceļu, kas iet lejā gar piekrasti. Es drīz ieradīšos. Vai jūs turpināt novērot māju? Labi.

Supers nolika klausuli un atstāstīja Džimam sarunu ar seržantu.

—    Man nekavējoties jābrauc uz turieni, tikai vispirms jāpanāk Skotlendjarda atbalsts. Esiet tik laipns, Ferabi, aizbrauciet pie Kardjū un palūdziet mājas atslēgas! Un brauciet atpakaļ, cik ātri varat!

Kardjū kungam netālu no Rldžentparka bija neliels dzīvoklis, kurā viņš pārlaida naktis, kad palika pilsētā.

Šādiem namiem ārdurvis vienmēr uz nakti noslēdz. Parasti šādā namā ir grūti iekļūt, nepamodinot visus iemītniekus. Džimam šoreiz palaimējās, jo no kāda kluba atgriezās jaunu cilvēku kompānija, un viņš iegāja mājas kāpņu telpā. Uzkāpis trešajā stāvā, Džims pieklauvēja pie Kardjū kunga dzīvokļa durvīm.

Advokāts, liekas, negulēja dziļā miegā, jo pēc otrā klauvējiena atskanēja soli. Durvis atvērās, cik atļāva drošības ķēde.

—    Ak tu Dievs! Ferabi… — iesaucās Kardjū, nocēlis ķēdi. — Kas jūs tādā stundā atdzinis pie manis?

Džims īsumā izstāstīja par Šovas jaunkundzes nakts dēkām un piebilda:

—    Ceru, jūs piedosiet, ka šādā situācijā izstāstīju Minteram par draudu vēstuli. Viņš domā, ka šī lieta ir loti nopietna.

Kardjū kungs satraukumā bužināja matus.

—     Viņa ieradās tikai pusnaktī? — viņš neizpratnē apvaicājās. — Bet viņa no Bārklijstekas aizbrauca jau pusdivpadsmitos no rīta. Kur viņa tagad ir?

—     Tieši to Minters grib uzzināt, — atbildēja Džims. — Viņas automašīna atrasta pie klints. Automašīnai aizmugurē uzrakstīti divi vārdi — "Lielā Kāja". Supers domā, ka tas uzrakstīts ar nolūku maldināt izmeklēšanu. Vietējā policija patlaban piekrastē un klintīs meklē Šovas jaunkundzes līķi.

—    Ko jūs sakāt! Tas nav iespējams! Tas ir kas briesmīgs! Es nespēju tam ticēt. Manas mājas otras atslēgas ir birojā Kingbengvolkā. Pagaidiet, es apģērbšos… Vai jūs esat ar mašīnu, vai vajadzēs meklēt taksometru?

—    Esmu ar mašīnu.

Pēc dažām minūtēm Kardjū parādījās, saģērbies ceļam.

—    Es noteikti braukšu kopā ar jums, — viņš stingri paziņoja. — Man jāzina, kas noticis ar Dženiju.

Automašīna aiztraucās uz Kardjū kunga biroju. Saimnieks iegāja birojā un iznāca ar atslēgu saišķi. Džims apgrieza mašīnu un brauca uz pirmo iecirkni. Supers bija pārsteigts, ieraugot bažu pārņemto Kardjū kungu, tomēr savaldījās.

—     Letimers ziņoja, ka nedz lejā, nedz augšā nekas nav atrasts. Iedodiet man atslēgas, Kardjū kungs!

Advokāts no saišķa izņēma atslēgas.

—    Vai rezerves atslēgas jums ir?

—    Nē, man palicis vienīgi šis pāris. Vienas atslēgas parasti bija cilvēkiem, kas vasarnīcā dzīvoja, bet otras — manā birojā. Šīs atslēgas neviens nekad neizmantoja…

Supers pasauca Džimu malā un nočukstēja:

—    Es aizsūtīšu aģentu uz Hilbrovu sameklēt Elsonu. Viņš vakar deviņos vakarā izgājis no mājas un vēl nav atgriezies. Iekāpis divvietīgā rolsroisā un aizbraucis.

Drīz vien automašīna ar trim vīriem joņoja pa Horzemroudu. Negaiss bija mitējies, pie debesīm iedegās zvaigznes. Brauciens ilga vairāk par stundu. Beidzot mašīna apstājās pie lauku policijas seržanta namiņa, kur viņus jau gaidīja seržants un divi Pauzejas detektīvi.

—     Mēs neko neatradām, — ziņoja seržants, — bet kāds vietējais iedzīvotājs redzējis sievieti, kura no pakalna devusies lejā uz ceļu.

—    Kad tas bijis?

—     Apmēram pirms divām stundām. Sieviete nākusi no Pauzejas stacijas. Pēdējais Londonas vilciens tur pietur, tikai es šinī laikā nevarēju atrast stacijas priekšnieku.

—    Viņa nenāca no stacijas, — secināja Supers. — Visticamāk, gribējusi jaukt pēdas. Vai jūs vienmēr braucat līdz šai stacijai, Kardjū kungs?

—    Līdz šai pieturai esmu braucis tikai vienu reizi kara laikā. Kad es braucu ar vilcienu, tad braucu līdz gala stacijai vai izmantoju pasta karieti.

—    Vai Šovas jaunkundze kādreiz ir braukusi uz Pludmales kotedžu pa dzelzceļu?

—     Nē, pēc tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitā gada mēs uz šejieni pa dzelzceļu vairs neesam braukuši.

Supers uzmanīgi izpētīja pamesto automašīnu. Bija skaidrs, kāpēc fordu nevarēja pamanīt no Pauzejas ceļa. Automašīna stāvēja uz neliela paugura. Nokāpjot pa nokalni nedaudz zemāk, no ielas to vairs nevarēja redzēt.

Ņemot palīgā lukturi, Supers rūpīgi pētīja mašīnu. Viņu maz interesēja uzraksts automašīnas aizmugurē.

—     Rakstīts nevis ar balto, bet gan ar zaļo biljarda krītu, — ieteicās Kardjū.

—    Tādā gadījumā visticamākais, ka Šovas jaunkundzi atradīs biljarda zālē, — Supers ironizēja. — Atliek tikai sameklēt biljarda kiju.

Kardjū neko neatbildēja. Supers collu pa collai pētīja motora pārsegu. Pēc tam izgaismoja automašīnas iekšpusi.

—     Uz sēdekļa redzamas skrambas. Ari uz paklājiņa ir svaigas skrambas, bet tas ir tīrs. Tīri ir ari bremžu un sajūga pedāli. Pagaidām nekādus secinājumus nevar izdarīt.

Visi atgriezās pie Džima automašīnas.

—     Vai jūs bijāt pie mājas, seržant? — noprasīja Supers.

\

—    Jā, tur neviena nav. Tā visu laiku tiek apsargāta. Ari pašlaik tur stāv postenis.

Supers, Džims un Kardjū iekāpa automašīnā, bet seržants un vietējais policists iekārtojās uz pakāpieniem. Automašīna nobrauca lejā no pakalna un pa pludmali devās uz Kardjū vasarnīcu.

—    Cik šeit ir drūmi! — iesaucās Kardjū, kad visi bija izkāpuši no automašīnas. — Nekad agrāk nebiju pamanījis, cik šeit viss ir pamests…

Automašīnas prožektors apgaismoja mājas durvis.

—   Vai vina mājās ir atstājusi kaut ko no savām mantām, Kardjū kungs? — jautāja Supers.

—    Nē…

—    Varbūt vina kaut ko ir atstājusi kumodē vai skapī? — neatlaidās detektīvs.

—    Cik zinu, tad neko.

Supers atvēra durvis un apgaismoja tumšo telpu. Vini atradās mazā gaitenītī, kura galā bija durvis ar stiklu augšmalā.

—     Palieciet visi tepat! — pavēlēja Supers. — Man pašam jāpārmeklē māja.

Vispirms viņš apskatīja divas istabas labajā pusē. Tās bija labi mēbelētas guļamistabas.

Pēc tam Supers pārbaudīja istabu kreisajā pusē. Tā \ bija ēdamistaba. Tur viņš neko aizdomīgu neatrada, tāpēc devās uz virtuvi, bet durvis bija aizslēgtas. Nācās atgriezties pie ceļabiedriem.

—    Vai jums ir virtuves atslēga, Kardjū kungs?

—    Nē! Vai tad atslēga nav durvīs? Supers pamēģināja virtuves durvju rokturi spiest stingrāk, bet durvis nevērās. Viņš sajuta kādu smaku un iesaucās:

—    Ferabi, vai jūs neko nesaožat?

—    Kordīts! — iesaucās Džims, ostīdams gaisu. — Te ir šauts ar revolveri, turklāt pavisam nesen.

—    Tā jau es domāju, — noteica Supers. — Durvis ir aizslēgtas no iekšpuses.

Viņi iegāja ēdamistabā. Sienā bija lodziņš ar aizbīdāmām durtiņām. Acīmredzot pa to no virtuves uz ēdamistabu padeva ēdienus. Durtiņas bija aizslēgtas. Supers pasauca Kardjū.

—   Jā, — informēja advokāts, — durtiņas slēdz ar atslēgu, tikai nezinu, kur tā palikusi. Kad te viesojās mana sekretāre Leidžas jaunkundze, atslēga bija vietā. Slēdzene ir ar atsperi, un to var atdarīt vienīgi ar atslēgu. Rezerves atslēgas man nav. Vai jūs nevarat tikt virtuvē?

—    Nē, tā ir aizslēgta no iekšpuses.

—   Tad jāizlauž durtiņas, — paziņoja Kardjū. Kopā ar seržantu viņš aizgāja uz šķūni un atnesa dažus sarūsējušus instrumentus, starp tiem arī skrūvgriezi. Supers iebāza skrūvgriezi starp durtiņām un rāmi un ar spēku lauza. Pēc mirkļa atslēga nokrakstēja un durtiņas atsprāga vaļā. Ēdamistabā ieplūda asa kordīta smaka.

—    Kas tā par smaku? — Kardjū nobijies ieprasījās.

Supers neatbildēja. Izliecies cauri lodziņam, viņš ar

lukturi apgaismoja virtuvi. Šaurais stars nesteidzīgi taustīja grīdu. Pēkšņi Supers ieraudzīja kurpi, tad otru, tad melnas kleitas malu…

Sieviete sēdēja, atbalstījusi muguru pret durvīm. Galva nokārta uz priekšu, it kā viņa būtu piedzērusies. Superam pietika uzmest acis, lai pārliecinātos, ka tā ir Šovas jaunkundze. Asiņu peļķe uz grīdas liecināja, ka viņa ir mirusi.

Supers lēnām izvilka galvu no lodziņa.

—     Visiem jāpaliek uz vietas. Seržant, tūlīt atvediet šurp ārstu! Ferabi kungs, jūs palieciet tepat!

Supers kaut ko iečukstēja seržantam ausī, un tas devās uz mašīnu un aizbrauca.

—    Kas noticis? — bailēs trīcēdams, ievaicājās Kardjū. — Ak Dievs!… Tur taču nebūs Dženija…

—    Baidos, ka viņa, Kardjū kungs, — paziņoja Supers.

—    Ievainota vai… mirusi?

—   Mirusi… Palieciet tepat, bet jūs, Ferabi, nāciet man līdzi!

Ar neparastu veiklību Supers ielīda virtuvē. Džims ar grūtībām sekoja viņam.

—    Aizveriet durtiņas! Es iedegšu gaismu.

Supers aizdedza petrolejas lampu, kas stāvēja uz galda, un piesardzīgi apgaismoja sievietes nedzīvo ķermeni.

—    Vai pašnāvība? — nomāktā balsī prasīja Džims.

—    Domāju, ka ne, — atbildēja Supers.

Inspektors pieliecās un ieskatījās bālajā sejā.

—   Viņa nav izdarījusi pašnāvību, viņa ir nogalināta, — paziņoja Supers. — Durvis ir aizslēgtas no ārpuses. Redzat atslēgu? Arī durtiņas uz ēdamistabu aizslēgtas, bet atslēga ielikta no šīs puses. Kā slepkava te iekļuvis? Sētas puses logam priekšā smagi slēģi, un tie slēdzami no iekšpuses.

Uz galda atradās rokassomiņa. Acīmredzot kāds pa to bija vandījies — kosmētika un nauda izmētāta pa galdu.

—     Divi tūkstoši dolāru un piecdesmit mārciņas, — noteica Supers, saskaitījis naudu. — Bet ko nozīmē šis ķieģelis?

Sarkans ķieģelis gulēja uz grīdas. Tam blakus mētājās gumijas gredzens ar auklu.

—     Te grīda izlikta ar sarkaniem ķieģeļiem, — konstatēja Džims.

—    Jā, ari es to ievēroju.

Supers paņēma lampu, noliecās un sāka pētīt grīdu. Zem galda, tieši vidū, atradās caurums, kas precīzi atbilda ķieģeļa izmēriem.

—    Gredzens lietots ķieģeļa izcelšanai, — domīgi ieteicās Supers.

Viņš rūpīgi izpētīja tukšo vietu.

—   Te kaut kas ir bijis noslēpts, un Šovas jaunkundze ir ieradusies šo noslēpto mantu paņemt. Tāpēc viņa te kavējās tik īsu brīdi.

—    Bet kā viņa šeit iekļuvusi vēlreiz? Ieejas durvis bija aizslēgtas no ārpuses.

—    Nezinu, bet fakts ir acīm redzams: viņa ieradusies pēc kādas mantas.

Izdzisušu pīpi zobos, pieri vēl vairāk saraucis, Supers noliecās pār līķi.

—     Man nav tiesību viņu kustināt līdz ārsta ierašanās brīdim, — viņš teica un iztaisnojās. — Viņa ir nošauta no neliela attāluma. Slepkava stāvējis tepat pie galda. Acīmredzot viņš šāvis ar automātisko ieroci, kaut arī nekur nav redzamas tukšās čaulītes. Dženija stāvējusi pa labi no durvīm. Vai redzat ložu pēdas uz sienas? Pēc tam viņa spērusi soli uz priekšu un sajimusi pie durvīm. Lode droši vien izgājusi cauri sirdij. Mirušie bieži pēc inerces sper soli vai divus. Kreisais cimds vēl rokā, labais novilkts. Dženija nav domājusi šeit uzkavēties. Vai jūs nepamanāt neko neparastu, Ferabi?

Džims bezpalīdzīgi nogrozīja galvu.

—   Te ir tik daudz neparasta, ka uzreiz nespēju orientēties.

—     Kardjū kungs uzreiz būtu pamanījis vienu dīvainību— noslepkavotās mētelis un cepure ir nozuduši. Nekur to nav. Ferabi, vai uz grīdas zem drēbju pakaramā jūs neko neredzat?

—    Ūdens, — pamanīja Džims.

—   Tas nopilējis no nogalinātās lietusmēteļa. Ienākusi iekšā, Dženija būs to pakarinājusi. Kur gan viņa likusi mēteli un cepuri?

—    Droši vien kādā citā istabā.

—    Nē, Ferabi, lai gan visu māju, kā nākas, nepārmeklēju. Mēteli un platmali mēs šeit neatradīsim. Man ir loti modras acis. Ahā, arī ārsts ir klāt, — piebilda Supers. — Ja viņš ir paresns, viņam nebūs viegli pa šo caurumu ielīst virtuvē.

Ārsts bija jauns un slaids cilvēks un virtuvē iekļuva bez īpašām grūtībām. *

—   Jā, viņa ir mirusi, — konstatēja ārsts. — Es nevaru pateikt precīzi, cikos viņa mirusi, bet vismaz pirms stundas. Es pa telefonu izsaucu sekciju kameras karieti. Seržants Letimers man visu izstāstīja.

Pulkstenis rādīja pusčetri. Pēc piecām minūtēm ieradās kariete, un līķis tika aizvests. Mājā palika tikai Supers ar Džimu. Kardjū kungs, kuru notikums bija pagalam izsitis no sliedēm, kaut kur aizbrauca, bet Letimers ar ārstu aizgāja rakstīt protokolu. Supers atgrūda aizbīdņus un atvēra logu.

—    Vēl ir tumšs un rasina lietus, bet laiks ir silts. īsta vasaras nakts, — viņš ierunājās.

Pēc tam Supers pagriezās un nolika uz galda garu, dzeltenu aploksni.

—   Apskatieties, ko es atradu zem līķa, kad to pacēla.

Džims apskatīja aploksni. Tā izrādījās tukša. Virsū vienīgi bija ar rakstāmmašīnu uzdrukāta adrese: "Ārsts Džons V. Milss, Rietumsaseksas sekciju kameras ārsts. Heilšema, Saseksa."

—    Vai tas ir šis ārsts? — jautāja Džims.

—     Ferabi, dakteris Milss nomira pirms pieciem gadiem, es labi atceros viņa bēres. Adrese droši vien rakstīta jau sen… Katrā ziņā to nav rakstījusi Šovas jaunkundze, — domīgi sacīja Supers.

—     Kas tad to rakstījis?

—     Pagaidām nevaru teikt, — noslēpumaini atbildēja Supers.

Džims vēroja, kā Supers pārmeklē virtuvi, krāsnis, atver skapjus un pēta atvilktnes. Tikai tagad Džims aptvēra traģēdijas realitāti. Viss bija noticis tik negaidīti, un viņš uzreiz nesaprata, ka bijis liecinieks svarīgiem notikumiem. Pēkšņi viņš iedomājās Leidžas jaunkundzi, kura droši vien loti nobīsies, uzzinājusi par Šovas jaunkundzes nāvi.

—    Šī nav ierindas slepkavība, — iespiedis pīpi zobos, nopūtās Supers. — Esmu priecīgs, ka iepriekš aprunājos ar Skotlendjarda komisāru. Viņš ir sakarīgs vīrs, un nav izslēgts, ka slepkavības izmeklēšanu uztic man. Ja šo gadījumu izmeklēs kāds cits, slepkavība paliks neatklāta. Nav atrasts nedz ierocis, nedz citi lietiskie pierādījumi. Vienīgi tukša aploksne, kas vēl jāizpēta…

Rūpīgi apskatījis sienu, Supers no tās izvilka četrdesmit otrā kalibra pistoles lodi. Izdarīt secinājumus gan vēl bija par agru. Toreiz izgatavoja tikai divu kalibru automātiskās pistoles, un grūti iedomāties, ka Šovas jaunkundzei būtu šāds ierocis. Sievietēm no ieročiem ir bail…

—    Uz kurieni aizbrauca Kardjū? — pajautāja Džims.

—     Uz Pauzejas "Grand Hotel". — Supers iesmējās. — Kad šis detektīvs teorētiķis saskaras ar faktiem, viņš vairs neko nesajēdz. Te ir acīm redzams fakts — vardarbīga nāve. Viena lieta ir sēdēt mīkstā krēslā un izgudrot kriminālas teorijas, pavisam kas cits — redzēt asinis un dzīves šausmas…

Pēkšņi Supers izstiepa kaklu un saausījās. Līdz logam atplada krasta bangu skaņas. Supers paņēma lampu un gāja pie durvīm.

—     Kāds grābstās gar durvīm, — viņš nočukstēja. Arī Džims saklausīja skrāpēšanos, un viņam sametās šķērmi. Ārpusē kāds grābstījās gar durvīm un centās nospiest rokturi. Supers deva zīmi, lai Ferabi atver. Džims klusu piegāja pie durvīm, ātri pagrieza atslēgu un atrāva vajā.

Uz sliekšņa stāvēja slaida meitene. Viņa bija viscaur izmirkuši un tikko turējās kājās.

—    Glābiet mani! — viņa iesaucās un nemaņā iekrita Džima rokās.

Tā bija Leidžas jaunkundze.

—    Nekustieties un ieklausieties! — Supers iečukstēja Džimam ausī. Viņš sastinga, turēdams meiteni apskautu. No tumsas skanēja grūtsirdīga dziedāšana:

"Mauritānijas karalis brauca pa karaļa pilsētu Granādu; au de mī Alhama!"

—     Nolādēts! — iesaucās Supers un izmetās ārā necaurskatāmajā nakts tumsā.

* * *

Kad Supers atgriezās un ziņoja par neveiksmi, jau ausa gaisma.

—    Viņš dziedāja kaut kur no klints virsotnes, — inspektors nomurdēja. — Plāni klāsies šim muzikālajam klaidonim, kad es viņu dabūšu savos nagos. Kā jūtas Leidžas jaunkundze?

—    Es palīdzēju viņai atgūties, iekurināju guļamistabā kamīnu, un tagad viņa jūtas labāk.

—    Vai izstāstījāt par slepkavību?

—    Nē. Nodomāju, ka labāk viņu neuztraukt. Leidžas jaunkundze acīmredzot ir piedzīvojusi briesmīgus brīžus.

Meitene izdzirdēja sarunu un atvēra durvis.

—    Vai Mintera kungs jau atgriezies? Es tūlīt nākšu.

Pēc mirkļa Elfa iznāca no guļamistabas. Meitenei mugurā bija Džima mētelis, bet vecās, skapī atrastās kurpes uz viņas gleznajām kājām izskatījās jocīgi.

—     Kur ir Šovas jaunkundze? Ko jūs šeit darāt? — viņa tos apbēra ar jautājumiem.

—    Mēs gribējām apskatīt vasarnīcu, — mierīgi skaidroja Supers. — Esmu iecerējis šeit pavadīt vasaras atvaļinājumu.

—     Kur ir Šovas jaunkundze? — nelikās mierā Elfa.

—    Viņa ir prom.

Meitene pētoši lūkojās te uz inspektoru, te uz Džimu un noteica:

—     Šeit kaut kas ir atgadījies.

—    Leidžas jaunkundz, šķiet, ka patiešām kaut kas ir atgadījies ar jums, — sacīja Supers. — Kā jūs naktī nokļuvāt šeit?

—     Uz šejieni mani ar telegrammu ataicināja Šovas jaunkundze.

Supers un Džims pārsteigti saskatījās. Elfa iegāja guļamistabā un atgriezās ar garu telegrammu. Supers uzlika pensneju un lasīja. Telegramma bija adresēta Elfai Leidžai Kubitstrītā:

"Lūdzu Jūs izdarīt man pakalpojumu un pēc telegramma? saņemšanas nekavējoties ierasties Kardjū kunga namā Pauzejas piekrastē. Ja manis tur nebūs, esiet tik laipna un uzgaidiet. Pat ja telegramma pienāks ar nokavēšanos, Jums uz turieni jāaizbrauc. Līdz šim es neesmu Jūs apgrūtinājusi ar lūgumiem. No Jūsu ierašanās atkarīga visa mana turpmākā dzīve. Es vēlos, lai Jūs būtu lieciniece ļoti svarīgā lietā, un kā sieviete lūdzu sievietes palīdzību.

Dženija Šova "

Telegramma bija nosūtīta no Gilfordas sešos vakarā, īsi pirms šiem briesmīgajiem notikumiem.

—    Es telegrammu saņēmu ceturksni pāri septiņiem, — sacīja Elfa — un nezināju, kā rīkoties. Visu jo vairāk sarežģīja mūsu ne sevišķi labās savstarpējās attiecības. Pčc ilgas šaubīšanās es tomēr nolēmu braukt un iekāpu pēdējā vilcienā, kas atiet desmitos vakarā. Stacijā es izkāpu no vilciena un gāju…

—    Tātad ciema iedzīvotāji ir redzējuši jūs, kad gājāt no stacijas, — vinu pārtrauca Supers. — Ar to mūsu mīkla ir atminēta. Turpiniet, Leidžas jaunkundzi

—     Uz piekrasti ved man zināma taciņa, — runāja meitene. — Es pazīstu apkārtni loti labi, esmu te izlodājusi visas klintis. Turklāt biju paņēmusi līdzi lukturīti. Es gāju pa taciņu, jo laiks bija loti vējains, bet klintis aizsargāja no lietus. Tikai es nezināju, ka te bijis nogruvums. Taciņa aprāvās, es uzkāpu uz slidena akmens un nokritu lejā. Man likās, ka esmu lauzusi sprandu. Vēlāk atjēdzos un sapratu, ka gulu krita klints piekājē. Es nevarēju pakustēties un gulēju, kamēr ieraudzīju divas automašīnas. Pirmā — tā, kura piebrauca pie mājas, — uz klints bija labi saskatāma, otrā palika pie akmeņlauztuvēm. Es saucu palīgā, bet vējš noslāpēja balsi. Vai varat iedomāties manu izmisumu, kad automašīnas aizbrauca un es tumsā atkal paliku viena?!

Atcerēdamās pārdzīvoto, Elfa nodrebinājās.

—    Un jūs nevienu nepamanījāt? Klaidoni vai kādu citu aizdomīgu subjektu? — iztaujāja Supers.

—    Nē. Es klusi gulēju un skatījos uz māju. Pēc kādām divām stundām piebrauca kariete. Izmisumā es mēģināju norāpties no kraujas, bet man neizdevās— es slīdēju zemāk un zemāk. Tas bija šausmīgi. Tomēr viss beidzās ne tik ļauni, kā sākumā domāju. Es atjēdzos kraujas pakājē, dažus metrus no mājas. Pati neatceros, kā nokļuvu līdz durvīm.

Supers otrreiz izlasīja telegrammu un pakasīja pakausi.

—     Jūs man esat vajadzīga kā lieciniece loti svarīgā lietā, — viņš paziņoja.

—      Bet kur ir Šovas jaunkundze? — meitene atkal vaicāja.

Atbildi viņa izlasīja Supera acīs un nobāla.

—    Viņa… vai viņa ir mirusi?

—   Jā, viņa nošauta tepat, šajā virtuvē. Nomierinieties, Leidžas jaunkundz, jūs būsiet svarīga lieciniece, jo visu nakti esat nogulējusi klintīs un vērojusi māju. Vai pie mājas nepiebrauca vēl kāda automašīna bez jau divām pieminētajām?

—     Nē, par to esmu pārliecināta.

—     Uz ielas nevienu nepamanījāt?

—     Grūti pateikt, bija tumšs…

Supera pašpaļāvība šķita izgaisusi.

—     Hm… Tagad viss ir atkarīgs no priekšniecības. Ja noziedznieka meklēšanu uzticēs man, tad es noziegumu atklāšu. Ja to darīs kāds no visgudrākajiem teorētiķiem, slepkava tiks cauri sveikā. Tagad es pazīstu apkaimi kā savus piecus pirkstus.

Džims Ferabi zināja, ka Skotlendjards darbojas tikai Londonā un detektīva Supera iesaistīšana izmeklēšanā atkarīga no vietējās Pauzejas policijas. Savukārt tā lūgs Skotlendjarda palīdzību tikai tad, ja pati netiks galā ar izmeklēšanu.

Elfa sēdēja klusēdama, jo briesmīgais jaunums bija viņu pavisam nomācis— Šovas jaunkundze nogalināta! Kaut kas neticams!

—    Kad kleita izžūs, Leidžas jaunkundz, Ferabi kungs jūs aizvedīs mājās, — sacīja Supers. — Liekas, ka neko svarīgu jūs vairs nevarēsiet izstāstīt.

—    Vairāk neko es nezinu, — viņa nočukstēja. — Ak, kādas šausmas, kādas šausmas!

—    Sakiet, jaunkundz, — vai to esat drukājusi jūs? — pavaicāja Supers un parādīja zem līķa atrasto aploksni.

—     Nē, es ne. Teksts nav drukāts ar manu rakstāmmašīnu. Manuprāt, Šovas jaunkundzei bija pašai sava veca rakstāmmašīna. Reiz viņa apjautājās, vai nezinu kādu labu rokasgrāmatu mašīnrakstīšanā.

Jau bija pavisam gaišs un lietus norimis, kad Džims un Supers izgāja no mājas un devās uz klintīm.

—       Redziet, Letimeram ir taisnība — klintīs alas ir no vienas vietas, — sacīja Supers, norādīdams uz krita kalnos redzamajiem melnajiem iedobumiem. — Es palūgšu vietējās policijas priekšnieku izpētīt apakšējās alas.

Izgājuši ārā, viņi ieraudzīja Džima automašīnu. Pie stūres sēdēja Letimers.

—   Es atradu interesantu mantiņu, inspektora kungs! — piebraucis klāt, nokliedzās seržants. — Paskatieties!

Un viņš izvilka no kabatas miniatūru ādas maisiņu zelta ķēdītē.

—     Kad atausa gaisma, es to atradu blakus automašīnai, — viņš paskaidroja un nodeva atradumu Superam. Tas attaisīja maisiņu un izņēma zelta gredzenu.

—    Izskatās pēc laulības gredzena, — inspektors ieminējās. — Bet vai kādu dokumentu par laulībām neatradāt?

—    Nē, nekādu dokumentu tur nebija.

—    Interesanti! Jauns laulības gredzens, — norūca Supers, no visām pusēm pētīdams gredzenu. — Interesanti — vai viņa to ir nēsājusi? Laikam ne. Katrā ziņā cilvēks, kas uzvilcis viņai pirkstā šo gredzenu, zina par slepkavību vairāk nekā mēs.

Viņi staigāja gar krastu. Paisums pastiprinājās, un debesis aizklāja mākoņi.

—     Šeit patiešām ir diezgan drūma vieta, — piekrita Supers. — Vakar teicu, ka labprāt te apmestos pēc aiziešanas pensijā, tomēr nez vai…

Tālu jūrā vīdēja tvaikoņu dūmi. Piekrastē šaudījās zvejnieku, kuri devās uz Pauzejas līci, laivas sarkanās buras. Aiz Kardjū kunga mājas bija neliels dārziņš ar salauztu žogu un vārtiem, kas mētājās zālē. Vietā, kur saimnieks reiz bija mēģinājis audzēt puķes, tagad zēla nezāles.

—    Tiem, kam patīk jūras peldes, šī vieta nav nemaz tik slikta, — brīdi padomājis, Supers ietiepīgi palika pie sava.

Viņi gāja uz mājas vārtiem.

—     Sasodīts! — negaidīti iesaucās Supers.

Viņš smiltīs pamanīja lietus daļēji izskalotu, bet pietiekami skaidru pēdas nospiedumu. Tas bija loti liela izmēra pēdas nospiedums.

—   Kristofors Kolumbs! — iesaucās Supers, kā apburts skatīdamies nospiedumā.

Viņš metās pa pēdām lejā uz jūru un lēni sāka iet gar jūras malu. Pēdas veda uz māju.

—    Lielā Kāja! — izdvesa Supers.

—    Kas? Lielā Kāja? — atkārtoja Džims.

Pēdas pēkšņi pazuda, un Supers ar ceļabiedru nogāja pie ūdens. Pēdas atkal uzradās nelielā, bangu izskalotā smilšu iedobē. Supers paskatījās uz Džimu un pajautāja:

—    Nu, ko teiksiet?

—     Atzīstos, man nav ko teikt, — Džims nogrozīja plecus.

—    Seržant, brauciet uz pilsētu pēc instrumentiem! — pavēlēja Supers.

Letimers atgriezās no pilsētas ar materiāliem pēdu nospiedumu noņemšanai. Šim darbam vajadzēja stundu.

Visi trīs pat nepamanīja, ka visu šo laiku viņus novēro melnīgsnējs vīrs ar platu un kuplu bārdu. Viņš sēdēja krīta klintīs pie kādas grūti pieejamas alas ieejas. Dīvainais vīrs ar klīstošu skatienu vērās detektīvos un klusi dungoja dziesmu par Alhamu.

Džimam Ferabi vairs nebija spēka nosēdēt pie automašīnas stūres, kad tā traucās uz Pauzeju. Toties uz Superu nemiera pilnā bezmiega nakts nebija atstājusi nekādu iespaidu, un viņš, sēdēdams blakus Džimam, nemitējās runāt ne mirkli. Supers bija možs, un Džims brīnījās par viņa izturību un svaigo un enerģisko izskatu.

—     Lai kļūtu par labu detektīvu, ir vajadzīgi gadi, — spriedelēja Supers. — Ņemsim kaut vai Letimeru. Var uzskatīt, ka viņš labi zina savu darbu, lai gan patiesībā tā nav. Visi jauniņie pārmēru paļaujas uz psiholoģiju un dedukciju, bet novērošanas prasmju viņiem nav. Kas jums kait, vai esat noguris?

—    Esmu briesmīgi noguris, — atbildēja Džims.

—     Bet jūs iedomājieties, ka esat mundrs, — mācīja Supers. — Iedomājieties, ka dejojat ar savu izredzēto…

Pauzeja ar tās izsmalcinātajām kafejnīcām un skaistajiem namiem mirdzēja saules gaismā. Dzeltenais liedags bija atpūtnieku pilns, bet pie ietvēm rosījās koši ģērbtu cilvēku pulciņi.

Džims apstādināja automašīnu pie "Grand Hotel". Portjē mirdzošā livrejā metās klāt, lai palīdzētu Superam izkāpt. Viņš aizveda atbraucējus uz Kardjū kunga numuru.

Kardjū vēl gulēja gultā, bet bija pamodies.

—   Vai jums ir kādi jaunumi? — viņš jautāja Superam, tiklīdz tas parādījās.

Inspektors pastāstīja par laulības gredzenu, un Kardjū tūlīt uzcēlās sēdus.

—    Ko? Dženija bijusi precējusies? Tas nav iespējams! — viņš sauca. — Blēņas! Es skaidri zinu, ka viņa nekad nav laulājusies.

—    Kā jūs to zināt, Kardju kungs?

Kardjū bālā seja noraustījās. Pagāja vairākas minūtes, pirms viņš nomierinājās un atkal ierunājās.

—     Es jau sen esmu Šovas jaunkundzes pilnvarotais, viņa no manis neko neslēpa. Tas, ka viņa juta simpātijas pret kādu noteiktu personu, vēl nenozīmē, ka viņa ar to būtu salaulājusies. Viņa nevarēja apprecēties bez manas atļaujas.

—    Kāpēc tā? — jautāja pārsteigtais Supers.

—    Kad mana sieva mira, viņa novēlēja Dženijai ievērojamu gada renti ar noteikumu, ka tā neprecēsies bez manas atļaujas. Mana nabaga nelaiķe sieva nevarēja pieļaut, ka palieku mājā bez saimnieces.

—    Cik liela bija šī gada rente?

—    Divsimt mārciņu. Dženijai tā bija ievērojama summa, un viņa palika kalpot manā mājā. Viņa neko no manis neslēpa, izņemot… vienu noslēpumu. Pirms trim gadiem viņa nodeva man glabāšanā lielu, aizzīmogotu aploksni. Es, protams, pajautāju, kādi dokumenti tur ir iekšā, bet viņa asi atbildēja, ka tā ir viņas darīšana, tāpēc es lai neuzdrīkstoties vaicāt. Es negribēju iejaukties viņas jau tā skumjajā dzīvē. Mana nelaiķe sieva paņēma Dženiju no bāreņu nama, un viņas izcelsme ir noslēpumā tīta. Es zinu, ka Dženija mēģināja kaut ko uzzināt par savu ģimeni. Iespējams, ka aploksnē ir dokumenti, kas var palīdzēt noskaidrot…

—    Jā, tas viss ir interesanti, — sacīja Supers, — un man aploksne ir jāredz. Kur tā ir?

—     Manā birojā Kingbengvolkā, — atbildēja Kardjū. — Ja domājat doties uz turieni, aploksni atradīsiet mazā, pulētā japāņu kastītē, kurai uz vāka ir iegravēti iniciāli "D. Š.". Ja nemaldos, tad vēl tur ir manas sievas testamenta notariāla kopija, bāreņu nama direktora vēstules, Dženijas kristāmzimes un citi nesvarīgi dokumenti.

No biksēm, kas atradās turpat uz krēsla, Kardjū izņēma atslēgu saišķi un iedeva Superam.

—   Te būs biroja atslēgas. Vai neko jaunu neuzzinājāt?

—     Nē. Kā Dženija iekļuvusi mājā, kad Letimers to apsargāja pie paša sliekšņa, tā man ir mikla, kas robežojas ar brīnumu. Līdz šim neviena slepkavība nav notikusi tik mīklainos apstākļos.

—    Vai Letimers visu laiku atradās pie mājas? — aši ievaicājās Kardjū.

—    Jā, — Supers pārliecināti atbildēja.

—    Man šajā ziņā ir sava teorija, bet pagaidām negribu par to runāt, — daudznozīmīgi ieteicās advokāts. Ieraudzījis vieglu smaidu Supera lūpās, viņš saniknots piemetināja:

—     Jūs, saprotams, neticat manām teorijām, bet, kā slepkava aizbēdzis no virtuves, es zinu droši…

—     Izstāstiet savu versiju! — auksti sacīja Supers.

—    Dženija un slepkava iegāja virtuvē. Viens no viņiem aizslēdza durvis no ārpuses, tas ir, viņš vai arī viņa…

—     Pareizi, — apstiprināja Supers.

—    Viņš to nošāva, un viņa nokrita pie durvīm. Slepkavam nebija dūšas ķermeni pārvietot, un viņš nolēma bēgt pa lodziņu sienā. Ticis ēdamistabā, slepkava aizcirta durtiņas, kurām ir atsperu slēdzene…

Supers uzsita pa ceļgalu un iesaucās:

—    Skaidrs, tiešām ir bijis tā! Durtiņas aiztaisītas automātiski, bez atslēgas. Jūs esat izveidojis pirmklasīgu teoriju, un nebrīnīšos, ja tā izrādīsies pareiza. Bet kādā veidā slepkava iekļuvis mājā un ticis ārā no tās, Letimeram nemanot?

—     Ir vēl sētas durvis…

—   Tās bija aizbultētas un aizslēgtas, — iebilda Supers.

—    Visi logi ir nodrošināti ar bīdāmiem slēģiem un dzelzs stieņiem. Ja slepkava izgājis pa sētas durvīm, kā viņam izdevies tās aizslēgt no iekšpuses? Nē, Kardjfl kungs, tāds secinājums ir aplams.

—    Pieņemsim, ka jums ir taisnība, — nerimās Kardjū.

—    Atzīstos, pagaidām pats neesmu pilnīgi drošs par savas teorijas pareizību. Varbūt es vēl izteikšu kādu hipotēzi, kura jūs pārliecinās, inspektora kungs.

Kad Supers un Džims bija nokāpuši pa kāpnēm, inspektors sacīja:

—     Hipotēze? Oho! Tas ir kaut kas jauns! Kad šie skolotie subjekti pāriet uz latīņu valodu, es apjuku. Advokāts gan pareizi apstāstīja, kā slepkava ticis ārā no virtuves. Biju iedomājies, 'ka viņš piedāvās teoriju par pazemes ejām, slepenām dunam, kuras izskatās pēc skapja, atveras, nospiežot atsperi, un ved uz kādu alu…

—    Minter, jūs droši vien aizraujaties ar bulvāra romāniem, — jautri piebilda Džims.

—    Nē, es lasu vienīgi avīzes.

Džimam nogurums bija pārgājis. Viņš apsēdās pie stūres un brauca uz Londonu. Supera sabiedrība iedarbojās labvēlīgi.

65

Pēc kāda laiciņa Džima ar dubļiem nošķiestā automašīna apstājās pie Kingbengvolkas. Džims, kurš labi

3 Tdful»

pazina ēku, veda inspektoru uz lielajām parādes durvīm. Kingbengvolkā ikvienam birojam ir iekārtotas dubultdurvis. Ja ārējās durvis ir ciet, tas nozīmē, ka biroja saimnieks apmeklētājus negrib pieņemt. Pieņemšanas laikā šīs durvis parasti ir vaļā. Pa iekšējām durvīm var ieiet neatkarīgi no tā, vai tās ir ciet vai vaļā. Kad Supers ielika slēdzenē atslēgu, viņš juta, ka ārdurvis padodas — tās nebija aizslēgtas.

—    Durvis nav aizslēgtas, — sacīja Supers.

Viņi iegāja šaurā gaitenī, kurā pa labi atradās Leidžas jaunkundzes istaba. Šīs istabas durvis bija slēgtas, bet Kardjū kunga kabineta durvis bija vaļā.

—     Šķiet, esam nokavējuši, — sacīja Supers, uzmetis skatienu istabai. Atvilktnes gulēja uz grīdas, to saturs izmētāts, Kardjū kunga galds iztukšots, tā atvilktnes vaļā…

—    Kāds mūs ir apsteidzis! — iesaucās Džims, norādot uz kārbām aktu glabāšanai. — Te ir kastīte ar iniciāļiem "D. Š.". Tā ir tukša!

—    Jā, sasodīts! — Supers norūca. — Mēs esam nokavējuši!

Viņš lēni palūkojās visapkārt. Skatienu saistīja kamīna restes, kas bija apdegušu papīru un pelnu pārblīvētas. Daudzas lapas bija pilnībā sadegušas. Supers savāca pārogļojušos papīrus un pētīja vēl saglabājušos dokumentus. Taču nedz aploksni, nedz kādu citu dokumentu, kam būtu sakars ar Šovas jaunkundzi, viņš neatrada.

Supers paņēma rokā kastīti ar iniciāļiem "D. Š." un nolika uz galda.

—    Kastīte nav bojāta, tā ir atslēgta ar atslēgu, — viņš piebilda.

Pēc tam Supers vēlreiz atgriezās pie kamīna un rūpīgi izskatīja pelnus. Pēc desmit minūtēm viņš piecēlās, pelniem noputējis. Tad pieliecās atkal un pētīja grīdu, bet atrada vienīgi sērkociņu.

—    Var, protams, uzzināt, kas izgatavojis šo sērkociņu un cik cilvēku izmanto šo marku, — viņš nīgri ierunājās, — bet viss, ko varu pateikt šobrīd, ir tas, ka ar šo sērkociņu ir pielaista uguns papīriem.

Supers pavilka loga žalūziju auklu. Žalūzijām paceļoties, uz grīdas nolidoja papīra lapa. Supers to pacēla un konstatēja, ka tā ir tirgotāja izdota kvīts par nelielu summu.

—    Droši vien vējainā dienā caurvējš piespiedis papīru žalūzijām, kad tās bijušas nolaistas, — viņš domīgi ierunājās. — Vajag ziņot par visu policijai un mierīgos apstākļos jāaprunājas ar Kardjū kungu. Šovas jaunkundzes noslepkavošana viņu satriekusi, un viņš loti nervozē. Saprotams, uzzinājis par ielaušanos birojā un svarīgu dokumentu zādzību, viņš būs nepatīkami pārsteigts. Dokumentu zaudējums ir liels trieciens advokātam.

Džims aizveda Superu uz Skotlendjardu un atgriezās mājās. Viņš nopriecājās, ka beidzot var izģērbties un likties gulēt. Viņš pamodās pēc saules rieta. Džima pirmās domas bija par Elfu. Viņš neriskēja zvanīt pa telefonu, bet ar taksometru aizbrauca uz Kubitstrītu. Džimam palaimējās, jo viņš satika Elfu kāpjam lejā pa kāpnēm.

—   Vai nesaskrējāties ar Mintera kungu? — viņa apvaicājās. — Viņš nupat izgāja no mana dzīvokļa.

—     Šķiet, ka viņš nemaz negul, šis mūsu nenogurdināmais detektīvs, — brīnījās Džims. — Vai viņš jums pateica par ielaušanos Kardjū birojā?

—    Jā, viņš ieradās pie manis pēc pusdienām un visu izstāstīja, — sacīja Elfa, iedama blakus Džimam. — Kramplauži nav tikuši manā kabinetā, jo durvis bija aizslēgtas. Vai jūs kaut ko zināt par Lielo Kāju? — viņa negaidīti pavaicāja.

Džims bija pārsteigts, ka Supers pastāstījis Elfai par mistisko Lielo Kāju, jo no Kardjū viņš to slēpa.

—     Supers gribēja zināt, vai neesmu dzirdējusi šādu iesauku, — paskaidroja Elfa. — Bet es tik dīvainu iesauku nekad neesmu dzirdējusi. Ko tas nozīmē, Ferabi kungs?

Džims izstāstīja, ko zināja.

—   Tas ir tik noslēpumaini! Es nespēju iedomāties, ka Šovas jaunkundze ir mirusi. Cik tas gan drausmīgi! — atkārtoja Elfa.

Viņi devās uz Holburnu. Džimu nodarbināja doma, kur gan meitene var doties tik vēlu vakarā. Kingsvejas stūrī Elfa apstājās.

—    Man jāuztic jums mazs noslēpums, — viņa, viegli smaidīdama, sacīja. — Noslēpums ir tik niecīgs, ka man pat neklātos lūgt jūsu palīdzību.

—   Jo mazāk noslēpumu, jo noderīgāks es varu būt, — ieinteresēts iebilda Džims.

—    Runa ir par manu īrnieku, — paskaidroja meitene. — Jūs esat pārsteigts, vai ne? Nelaiķis tēvs atstāja man māju, kurā mēs dzīvojām. Tā ir neliela ēka, bet man tomēr par lielu. Tāpēc es to izīrēju kādam kungam. Lai arī nelieli, šie ienākumi man ir svarīgi. Bet pēdējā laikā iemītnieks kļuvis sevišķi nervozs olu dēļ un sadomājis pārcelties uz citu mitekli.

—    Olu dēl? — brīnījās Džims.

—     Nebrīnieties, Ferabi kungs, tieši olu, kartupeļu un reizēm ari kāpostu dēl! Tomēr galvenokārt olu dēj…

—    Es jūs nesaprotu, Leidžas jaunkundzi

—     Klausieties tālāk! Letimera kungs sākumā visu to uzņēma kā joku, bet vēlāk…

—     Letimera kungs? — viņu pārtrauca Džims. — Vai viņš ir brašā seržanta radinieks?

—     Jā, tas ir viņa radinieks. Tikai šodien no seržanta uzzināju, ka Boldervods Letimers ir bagāts pārtikas produktu tirgotājs un vecpuisis. Šķiet, ka viņš ar brāļadēlu pat nesarunājas. Katrā ziņā viņu attiecības ir saspringtas, jo seržants stāstīja, ka nekad nav apmeklējis tēvoci Edvarda laukumā. Tēvocis esot dusmīgs, ka brāļadēls iestājies darbā policijā. Viņš uzskata, ka tā tiek grauts ģimenes gods.

—    Labāk pastāstiet par olām!

—     Un kartupeļiem, — piemetināja Elfa. — Šis noslēpums izklausās pēc joka, un, izdzirdējusi to pirmoreiz, es domāju, ka tas ir absurds. Kopš Boldervods Letimers sācis dzīvot manā mājā Edvarda laukumā simt septiņdesmit astoņi, katru rītu viņš uz nama sliekšņa atrod olu, dažreiz redīsu, puķkāpostu vai kādu citu dārzeni. Vārdu sakot— dīvainas dāvanas. Reizumis Letimers atrod duci kartupeļu, ietītus netīrā papīrā. Vasarā dāvanas papildina ziedu pušķis. Piektdienas rītā Letimera kalpotājs atvēra durvis un atrada sparģeļus un ceriņu buķeti. Noslēpumainā ikrīta apdāvināšana manam īrniekam krīt uz nerviem. Tas notiek jau pārāk ilgi, lai būtu joks vai muļķīgs izlēciens. Es loti priecājos, ka atnācāt. Varbūt jūs atrisināsiet šo noslēpumu.

Boldervods Letimers iznāca sagaidīt apmeklētājus. Viņš bija maza auguma, drukns, plikpaurains, ar sarkanu seju. Džimam likās, ka vina priekšā ir baznīcas ministrants, sarkanā portvīna cienītājs.

—      Ļoti priecājos jūs redzēt, Leidžas jaunkundz, — sacīja Letimers, pieklājīgi palocīdamies Džimam. — Vai saņēmāt manu vēstuli? Man žēl, ka nākas jūs apgrūtināt, bet visa šī padarīšana kļūst neciešama.

Viņi iegāja visai vecmodīgi iekārtotā istabā. Raibie paklāji nesaderējās ar mēbelēm, kas bija apvilktas ar gludu samtu.

—     Es jau gribēju meklēt palīdzību policijā, — sacīja saimnieks. — Līdz šim es šos uzmanības apliecinājumus uztvēru kā joku un reizēm pat kā pateicību no cilvēka, kuram, iespējams, reiz esmu izdarījis pakalpojumu.

Viņš runāja loti svarīgi. Gribēdams izcelt kādu vārdu, viņš vicināja roku, kurā turēja pensneju.

—     Tagad esmu nonācis pie secinājuma, ka jārīkojas stingri. Šī regulārā dažādu dārzeņu novietošana pie mana dzīvokļa durvīm ir neģēlīgs apvainojums ar nolūku atgādināt, ka esmu tirgotājs. Cilvēkam, kam veicas, arvien ir ienaidnieki. Daži cilvēki, kurus negribu nosaukt vārdā, ir ļoti nikni, ka esmu ievēlēts Kensingtonas domē. Es svinīgi paziņoju, ka esmu vienīgi komersants un nekas vairāk. Tirdzniecība nav nekas nosodāms, un tāpēc nevajag apvainot!

—    Atļaujiet jūs iepazīstināt ar Ferabi kungu no Valsts prokuratūras, — Elfa izšķīrās pārtraukt šos vārdu plūdus.

—     Ļoti patīkami… Boldervods Letimera kungs, Kensingtonas domes loceklis… un komersants.

—    Ap cikiem "nezināmie pateicīgie subjekti" liek produktus uz jūsu kāpnītēm? — pajautāja Džims.

—    Starp pusnakti un trijiem rītā. Es dežurēju pa naktīm, lai nekrietneli noķertu nozieguma vietā un pieprasītu paskaidrojumus, tikai bez panākumiem.

—    Man šķiet, ka šis apvainojums ir visai nevainīgs, — smaidot iebilda Džims. — Jūs dabūjat produktus, kuri tirgū jāpērk par naudu…

—   Jā, bet šie produkti var būt saindēti! — vēsi iebilda Boldervods. — Dalu no šiem produktiem es jau nosūtīju uz Valsts institūtu ķīmiskai izmeklēšanai. Tiesa, nekādas indes nav atklātas, tomēr var gadīties, ka tas ir viltīgs paņēmiens, lai iemidzinātu manu modrību.

—    Neticu, ka jums kāds vēlētu ļaunu, — Džims nepadevās. — Vai jūs jau ziņojāt policijai?

—    Oficiāli vēl neesmu ziņojis. Esmu runājis vienīgi ar diviem dežurējošajiem policistiem un iepazīstinājis viņus ar notikumiem. Privāti lūdzu noķert neģēli.

—   Vai nebūtu prātīgāk par to aprunāties ar jūsu brāļadēlu — seržantu Letimeru? — pajautāja viesis.

Boldervods sarauca uzacis.

—     Mums ir loti saspīlētas attiecības, un mēs gandrīz netiekamies. Vēl jaunekļa gados es piedāvāju viņam kļūt par komersantu. Iedomājieties— brāļadēls šo priekšlikumu noraidīja un iestājās policijā! Protams, policisti ir vajadzīgi un bez viņiem nav labi, bet tas nenozīmē, ka brāļadēlam būtu jāizvēlas šāda karjera.

—    Tā ir godājama karjera, — iebilda Džims.

Letimera kungs paraustīja plecus.

—    Nedomāju gan, ka prasīšu brāļadēlam padomu, — viņš ietiepās. — Tāpēc ataicināju Leidžas jaunkundzi, lai viņa pati atrisina šo mīklu. Leidžas jaunkundz, jūs taču gadiem ilgi esat dzīvojusi šajā namā.

Boldervods jautājoši paskatījās uz Leidžas jaunkundzi, bet viņa pašūpoja galvu.

—   Es varu vienīgi ieteikt ziņot par notikušo policijai, — meitene sacīja.

—     Vai jūs produktus saņemat lielā daudzumā? — painteresējās Džims.

—     Nē, parasti es saņemu tik, cik cilvēks var ielikt kabatā. Lielais ceriņu pušķis bija kaut kas neparasts. Reiz es lasīju, ka noziedznieku bandas paredzamajiem upuriem sūta noslēpumainus brīdinājumus. Ferabi kungs, vai jūs, būdams jurists un cilvēks ar pieredzi, noteikti zināt, ka ari šajā gadījumā nav iejaukta noziedznieku banda?…

Džims ar pūlēm valdījās, lai neiesmietos.

—   Nē, es nedomāju, ka šeit būtu iejaukti noziedznieki. Bet labāk tomēr ziņot policijai.

Letimera kungs nicīgi nosmīnēja.

—   Šajā mājā es jūtos labi un negribētu pārcelties citur. Leidžas jaunkundze zina, ka esmu vairākkārt piedāvājis šo māju atpirkt. Taču pēdējā laikā sāku domāt, vai nebūs labāk, ja pārcelšos uz citu dzīvokli.

—   Tā nav pati ērtākā metode, kā izkļūt no situācijas, — Džims smaidot iebilda. — Tā rīkojas cilvēks, kas aizdedzina māju, lai izceptu cepeti. Vai kopā ar dāvanu kādreiz nav bijušas kādas vēstules?

—     Nē, nekad. Tiesa, lielā ceriņu buķete bija ietīta papīrā, uz kura ar zīmuli bija uzvilkti daži vārdi. Bet es no tiem nevarēju izdarīt nekādus secinājumus, lai atrisinātu šo mīklu.

—     Vai tas papīrs ir saglabājies? — jautāja Džims, pēkšņi ieinteresējies.

—     Paskatīšos, varbūt kaut kur ir.

Letimers izgāja un ilgi neatgriezās.

—     Vai jūs domājat, ka vinu patiešām kāds āzē? — pajautāja Elfa.

—    Izskatās pēc joka. Tikai tas pārāk ievilcies.

Letimers atgriezās un paziņoja, ka "noslēpuma atslēga"

izlietota plīts iekuršanai.

Saruna tuvojās beigām. Džims un Elfa iekāpa automašīnā. Džims klusēja, un tas Elfai darīja raizes.

—   Sakiet — vai jums nešķiet, ka šis notikums ar dārzeņiem ir saistīts ar kaut ko briesmīgu? — viņa neizturēja.

Džims atjēdzās no savām domām.

—    Ar kaut ko briesmīgu? — viņš pārvaicāja. — Nē,

es nedomāju. Tomēr notikums ir dīvains…

* * *

Superam piemita īsts profesionālisms — viņš spēja gulēt jebkurā laikā un jebkurā vietā. Pusstunda miega vagonā vai dažas stundiņas birojā uz krēsla bija pietiekami, lai viņš atkal justos svaigs un mundrs.

Baznīcu zvani vēstīja par vakara dievkalpojumu, kad Supers sarunājās ar Letimeru, kurš izskatījās visai noguris.

—     Es nupat pa telefonu sazinājos ar Ferabi kungu, un viņš pastāstīja, ka kāds nezināmais bombardē jūsu tēvoci ar dārzeņiem, olām un ceriņu pušķiem. Varu derēt, ka šis ir pirmais gadījums, kad jūsu tēvocis saņem puķes.

—     Ceru, ka šāvieni trāpīs mērķī, — dusmīgi ieteicās Letimers. — Mans tēvocis ir liekulis. Augstprātīgs kā hercogs un nejūtīgs kā krāsns podiņš.

—    Bet viņš ir mīlīgs večuks, — iebilda Supers. — Ak jā, aizmirsu pateikt, ka atgriezies Elsons, — viņš atcerējās. — Elsons ieradās Hilbrovā pulksten piecos un piecdesmit trīs minūtēs. Viņa automašīna bija dubļaina, bet viens spārns un prožektors bojāti.

Saruna pārtrūka. Tad Supers turpināja:

—   Būs labāk, ja pats ar viņu nodarbošos. Uz jaunajiem nevar paļauties…

Pēc tam viņš nopūtās un piecēlās no krēsla.

—     Tagad braukšu uz Hilbrovu. Jūs paliksiet šeit un pieņemsiet ziņojumus no Pauzejas. Man oficiāli ir uzdots meklēt Šovas jaunkundzes slepkavu. To pirms divām stundām pa telefonu paziņoja Skotlendjarda komisārs. Pasakiet Pauzejas kriminālpolicijas inspektoram, lai netraucē!…

Supers ar savu veco motociklu aizdrāzās uz Hilbrovu. Viņa "elles mašīnas" dārdoņa iepriecināja bērnus, kas rotaļājās klusajās ieliņās, un iztraucēja kalpoņu tērgas pie vārtiem.

Supers bija pārsteigts, kad Elsona kalpotājs atvēra durvis un sacīja:

—    Elsona kungs jūs gaida. Esiet tik laipns un ejiet uz kabinetu!

Uzkāpuši pa platām ozolkoka kāpnēm, viņi gāja pa sarkaniem paklājiem noklātu gaiteni. Saimnieka kabinets atradās gaiteņa otrā galā. Pa logu bija redzama Hilbrovas apkārtne un iela.

Elsons sadrūmis zvilnēja klubkrēslā. Neskūtā seja šķita vēl nesimpātiskāka nekā parasti. Pāri sejai, no deniņiem līdz zodam, bija uzlīmēts plāksteris. Superam ienākot, Elsons turēja rokā lielu viskija glāzi.

—    Nāciet tuvāk, Mintera kungs! — vārgā balsī aicināja amerikānis. — Es gribu ar jums aprunāties. Kas noticis ar Šovas jaunkundzi? Vai viņa tiešām ir nogalināta? Es to lasīju rīta avīzē…

—     Ja esat to lasījis rīta avīzē, tad es gribētu satikt reportieri, kurš slepkavību aprakstījis, — nesatricināmā mierā teica Supers. — Nogalināto mēs atradām tikai šorīt.

—    Es kaut kur lasīju par slepkavību… Varbūt nejauši dzirdēju, — iespiedzās Elsons, ar trīcošu roku norādīdams uz krēslu. — Apsēdieties, iedzeriet glāzi viskija!

—     Es no dzimšanas esmu atturībnieks, — paziņoja Supers, ērti iekārtojies krēslā. — Ja drīkstu vaicāt — kā īstenībā jūs uzzinājāt par slepkavību?

—     Patiešām nezinu, — nomurkšķēja Elsons, — man tomēr šķiet, ka izlasīju Londonas avīzē. Kāpēc jūs tas interesē? — viņš aizdomīgi piemetināja.

—    Jūs taču gandrīz nepazināt Šovas jaunkundzi… — iesāka Supers.

—   Esmu saticis viņu Kardjū namā un tikai… — atcirta Elsons.

—    Pieņemsim, ka tā gluži nav. Dženija bija pie jums viesos, — ieminējās Supers. — Ekonomes kādreiz mēdz apciemot kaimiņus, lai aizlienētu dažus virtuves piederumus.

—     Pieņemsim, — atzinās Elsons. — Bet kā jūs to zināt?

—    Pats savām acīm redzēju, ka viņa iznāca no jūsu mājas, — paziņoja Supers.

Elsons aizdomīgi paskatījās uz inspektoru.

—   Viņa bija ienākusi, lai paprasītu… — Elsons mirkli klusēja, — lai paprasītu… Viņa bija atnākusi tikai vienreiz kāda komercdarījuma dēļ. Ja kāds no kalpotājiem palaidis baumas, ka viņa pie manis bijusi vairākkārt, tas vienkārši melo.

—    Es neesmu runājis ar kalpotājiem! — Supers apvainojās. — Es nekad neizvaicāju kalpotājus par saimnieku darīšanām. Tātad Šovas jaunkundze bija pie jums. Jūs runājāt par kādu darījumu. Kas tas bija par darījumu?

—    Tā ir privāta lieta, — nomurmināja Elsons, vienā malkā iztukšodams viskija glāzi. — Kur viņa tika nogalināta?

—     Pauzejā. Viņa gribēja tur pavadīt nedēļas nogali un… nomira.

—     Kādā veidā?

—    Viņa ir nošauta.

—     Mājā iekšā?

—     Jā, Kardjū kunga mājā. Tā atgādina vasaras villu. Vai jūs zināt šo māju?

Elsons ar mēli aplaizīja izkaltušās lūpas.

—    Jā, zinu, — viņš atbildēja.

Pēkšņi viņš pielēca kājās un, sažņaudzis dūres, piespiedās pie loga.

—     Nolādēts! Ja vien es būtu zinājis…

Pamanījis uz sevi vērsto inspektora skatienu, Elsons aprāvās.

—    Varu saderēt, ka notikumi iegrozītos pavisam citādi, ja vien jūs būtu zinājis… — viņš dobji norūca.

—     Ko es būtu zinājis?

—    Neko! — atcirta Elsons. — Paskatieties uz manām rokām!… Tās trīc. Sasodīts, es esmu izsists no sliedēm… Nogalināta, nošauta… Kā traks suns… nošauta!

Viņš sāka staigāt pa istabu turp un atpakaļ, lauzīdams pirkstus.

—     Kaut es būtu zinājis! — viņš aizsmacis sauca.

—     Kur jūs bijāt pagājušajā nakti? — jautāja Supers.

—     Es? — Elsons pagriezās pret Superu. — Vai es? Cik atceros, es biju piedzēries. Reizēm man tā gadās. Kaut kur gulēju… laikam Oksfordā. Simtiem studentu mundieros un ar zobeniem soļoja pa ielām. Jā, tā bija Oksforda!

—     Kāpēc jūs braucāt uz turieni?

—    Nezinu… Iekāpu mašīnā un braucu. Man vajadzēja kaut kur doties… Ak Dievs, kā es neieredzu šo zemi! Es lautu nocirst sev roku un atdotu trešdaļu mantas, lai tikai atkal būtu Sentpolā.

—     Kāpēc tad jūs nedodaties uz turieni?

Elsons nikni paskatījās uz Superu.

—    Tāpēc, ka negribu! — viņš izmeta.

Supers sāka virpināt ūsas.

—     Kurā Oksfordas viesnīcā jūs pavadījāt nakti?

—     Ko jūs no manis gribat? — jautāja Elsons. — Vai tiešām domājat, ka es kaut ko zinu par Šovas jaunkundzes slepkavību? Es saku, ka biju Oksfordā vai… Kembridžā. Es braucu pa klajumu. Tur ir kaut kāds hipodroms… Mērkta, vai…

—     Nūmerkta, — izlaboja Supers. — Tātad jūs bijāt Kembridžā, vai ne?

—     Labi, lai būtu Kembridža.

—    Tātad jūs ieradāties lielā, greznā hotelī un pierakstījāties? Vai tā ir, Elsona kungs?

—    Varbūt es tā arī rīkojos… — nikni atņurdēja Elsons, — bet atcerēties nevaru. Sakiet beidzot — kā viņa tika nogalināta? Kas viņu atrada?

—     Viņu atradu es, Kardjū kungs un seržants Letimers, — sacīja Supers.

Elsona seja pārvērtās.

—    Vai viņa jau bija mirusi, kad…

Supers pamāja. Elsons apjucis atkal sāka staigāt pa istabu.

—     Par slepkavību es neko nezinu, — viņš teica jau mierīgāk. — Es, protams, esmu ticies ar Šovas jaunkundzi. Viņa bija atnākusi pie manis lūgt padomu, un es to devu pēc labākās sirdsapziņas. Kāds vīrietis gribēja viņu precēt. Drīzāk otrādi — viņa gribēja to precēt. Nezinu, kas viņš ir, bet domāju, ka viņi iepazinušies kādā no Šovas jaunkundzes izbraucieniem ar automašīnu.

—    Vai tu re, kā! — Supers izlikās, ka Elsona stāstījums viņu loti ieinteresējis. — Braukājot ar automašīnu? Par šo slepkavību es izvirzīju visādas teorijas un nezin kāpēc uzreiz iedomājos, ka viņa kādā izbraukumā iepazinusies ar vīrieti.

—    Tātad jūs kaut ko zināt? — pajautāja Elsons.

—     Ļoti maz. Starp citu, Elsona kungs, jums ir ļoti skaists dārzs. Gandrīz tāds pats kā Kardjū kungam.

Elsons, kuru iepriecināja sarunas temata maiņa, piesteidzās pie loga.

—   Jā, dārzs patiešām ir jauks, — viņš stāstīja, — tikai bēda, ka no pilsētas nāk uz šejieni un zog puķes. Nesen viens subjekts te salauza milzīgu ceriņu pušķi.

Elsons norādīja krūmu, bet Supers pat nepaskatījās uz to. Viņa galva pastiprināti strādāja.

—    Ceriņu pušķi? — viņš murmināja. — Dīvaini gan.

Kad Supers bija aizgājis, Elsons devās uz ģērbistabu,

novilka ceļa uzvalku, noskuvās un nomazgājās karstā vannā. Viņš ieturēja vieglas vakariņas (parasti viņam patika ēst krietni) un izgāja dārzā. Iebāzis rokas kabatās, viņš soļoja turp un atpakaļ. Pusdesmitos viņš piegāja pie nelieliem vārtiņiem žogā. Elsons apstājās un ieklausījās. Atskanēja kluss klauvējiens. Elsons atbīdīja aizbīdni un atvēra zaļos vārtiņus. Ienāca seržants Letimers.

—     Ko jūs tur, sasodīts, sarunājāt Superam? Ko jūs tur sastāstījāt par ceriņu pušķi? — pikti iejautājās seržants, kad Elsons aizslēdza vārtiņus.

—      Ak, lieciet mani mierā! — noņurdēja Elsons. — Iesim augšā, es jums iedošu viskiju! Nebaidieties, kalpotāji mūs nepamanīs!

* * *

Londonas policijas priekšnieka ierašanās prokuratūras kancelejā Džimam Ferabi bija pārsteigums. Viņam tika gods uzņemt augsto viesi. Virsprokurors slimoja, bet vietnieks bija aizbraucis uz tiesas sēdi Erfordā, tāpēc abus aizvietoja Džims.

Policijas priekšnieka Lenglija vārdu Supers bieži pieminēja, augstprātīgi smaidot un dēvējot viņu par "gardeguni priekšnieku". Lenglijs reti runāja par Minteru, bet, ja arī nācās kaut ko sacīt, tad katrā ziņā izteica sajūsmu par viņa talantu. Konflikts starp Skotlendjardu un Superu faktiski pastāvēja vienīgi Supera iedomās.

—     Superam ellišķīgi veicas, — Lenglijs apsēzdamies paziņoja. — Turklāt viņš ir talantīgs. Kad Supers lūdza viņu pārcelt uz pirmo iecirkni, es nodomāju, ka viņš nav pie pilna prāta.

—   Viņš gan stāsta, ka uz pirmo iecirkni pārcelts piespiedu kārtā, — ieminējās Džims.

—   Supers melo, — Lenglijs mierīgi konstatēja. — Kāpēc lai mēs atteiktos no pirmklasīga detektīva? Viņš pats aizgāja no mums. Mēs, protams, bijām priecīgi, kad viņš dabūja atjauju, jo strādāšana kopā ar Superu nav nekāda medusmaize — raksturs viņam ļoti smags. Taču viņš aizgāja pats, paņemdams līdzi Letimeru… Bet tagad, Ferabi, parunāsim par Šovas jaunkundzes slepkavību! Supers ziņoja, ka pēc slepkavības ari jūs esat bijis Pauzejā. Vakar Skotlendjardā bija sanāksme, un izmeklēšanas rezultāti mūs pārsteidza. Lielo pēdu nospiedumi un fotogrāfijas, kuras mums piegādāja Supers, protams, vēl nav pierādījumi. Taču tas nav maz. Kad pusnaktī jūs ieradāties Pauzejā, māja bija slēgta, bet Letimers vairākas stundas nostāvējis postenī. Priekškaramā atslēga bija aizslēgta, kā to apstiprina Supers un Letimers. Sētas durvis aizslēgtas no iekšpuses, logi cieši noslēģoti, aizkari nolaisti. Iekļūt mājā pa logu nebija iespējams. Kamīna skurstenis par šauru pat normālam cilvēkam. Pusnaktī ar veco fordu ierodas Šovas jaunkundze, atslēdz priekškaramo atslēgu, atver durvis un ieiet mājā. Supers šajā laikā mēģina atvērt durvis, bet tās izrādās aizslēgtas. Pēc piecpadsmit minūtēm Šovas jaunkundze iziet no mājas, aizslēdz durvis un aizbrauc… Šajā vietā, Ferabi, gribu pievērst jūsu uzmanību vienam faktam. Ja pieņem, ka Šovas jaunkundze kopā ar ceļabiedru bijusi mājā, nav izslēgts, ka viņa aizslēgusi māju. Tomēr Pauzejas policijai ir neapstrīdami pierādījumi, ka dienas laikā Šovas jaunkundze mājā nav bijusi un neviens tajā līdz Letimera ierašanās brīdim nav slēpies. Dienu pirms slepkavības policists ar velosipēdu apbraukājis visas tukšās vasarnīcas un apstājies pie Pludmales kotedžas. Viņš pārbaudījis durvis. To dara tāpēc, lai tukšajās villās klaidoņi neierīkotu midzeņus. Policists manījis kādu tipu, kas kāpelējis pa augšas klintīm. TāpČc viņš licis lietā pārbaudītu paņēmienu. Kā ikvienai policijas patruļai, viņam bijušas līdzi koka naglas un melns diegs. Naglas iestiprina nepamanāmos iedobumos vai sienas spraugās, bet diegu novelk pāri logiem un durvīm. Naglas var pamanīt vienīgi zinātāji. Ja diegs ir pārrauts, tad skaidrs, ka mājā kāds mēģinājis ielavīties. Tās pašas dienas vakarā, pēc saules rieta, policists vēlreiz braucis garām Pludmales kotedžai. Diegs bijis vesels, tātad neviens mājā nav ielauzies. Letimers šajā laikā jau atradās postenī.

—    Tātad mana versija, ka slepkava iepriekš noslēpies mājā, atkrīt, — ieteicās Džims.

—     Bez šaubām. Bet klausieties tālāk! Šovas jaunkundze iziet no mājas, izbrauc uz ceļa, pagriežas uz pakalna pusi un izzūd. Automašīna vēlāk tiek atrasta starp klintīm, bet mēteli un cepuri policisti atrod krūmos, kas aug netālu no pamestās automašīnas.

—    Kad to visu atrada?

—     Šorīt. Mēs pieņēmām, ka Šovas jaunkundze sarunājusi šajā mājā tikšanos ar kādu vīrieti, bet pēkšņi atklājusi, ka tiek novērota. Varbūt viņa pamanījusi jūsu automašīnu vai jūs ar Letimeru, kad slēpāties aiz klints. Vārdu sakot, viņa nolēmusi novērst jūsu uzmanību, tāpēc nogriezušies aiz klintīm, izkāpusi no automašīnas un pa mazo taciņu atgriezusies mājā. Tādu taciņu tur ir bez gala. Nav izslēgts, ka vīrietis viņu gaidījis vietā, kur atrasta pamestā automašīna, un pavadījis līdz mājai.

—     Bet kāpēc viņa novilkusi mēteli un cepuri? — pajautāja Džims.

—      Mētelis un cepure bija gaiši, bet kleita zem mēteļa— tumša. Tas ir itin loģisks pieņēmums, jo drēbes atrastas netālu no taciņas.

Džims pašūpoja galvu.

—   Jūs aizmirstat, ka Letimers atkal atgriezās pie mājas, lai atsāktu novērošanu.

—     Ari es par to domāju. Bet Letimers teica, ka viņš atlaists tikai Lielajā Pauzejā, kas ir krietnu gabalu no Pludmales kotedžas. Citiem vārdiem, Letimers atgriezies postenī pēc pusstundas. Tas ir pietiekami ilgs laiks, lai sieviete ar savu pavadoni iekļūtu mājā. Saprotu, tāds skaidrojums ir visai vienkāršs, bet šādos gadījumos vienkārši skaidrojumi ir vistuvāk patiesībai. Es savas domas telefoniski izklāstīju Superam un, lai arī inspektors ievēroja pieklājību, jutu, ka viņš ir nikns. Pēc Supera domām, apgalvojums, ka Šovas jaunkundze pusstundas laikā paguvusi nokāpt lejā no klintīm, ir smieklīgs. Bez šaubām, šis jautājums ir strīdīgs. Bet tagad, Ferabi, mēs esam nonākuši līdz Lielās Kājas noslēpuma atminēšanai. Kurš maskējas ar šo iesauku? Dienu pirms slepkavības Kardjū sarīko viesības, kurās piedalāties arī jūs. Supers viesību vakarā pamana krūmu ēnā klaidoni ar revolveri rokā. Vēlāk Supers dzird, kā šis klaidonis dzied spāniešu dziesmu. Pēc slepkavības Supers atkal dzird klaidoni dziedam to pašu dziesmu, ko Bārklijstekas birzītē. Šo dziedošo klaidoni mēs meklējam.

—     Ko par to domā Supers? — uzmanīgi ievaicājās Džims.

—     Supers? Hm… Jūs droši vien nojaušat, ka Supera domas nesakrīt ar Galvenās policijas pārvaldes viedokli. Supers lieto savas metodes un iet pa citām pēdām. Vakar viņš pieprasīja, lai no Kembridžas policijas dabūjam uzziņu, ka slepkavības naktī Elsons patiešām tur nakšņojis. Tas mūs izbrīnī. Supers apgalvo, ka Elsonam ar nogalināto bijušas draudzīgas attiecības… Šķiet, ka Supers nolēmis darboties uz savu roku un nosūtījis Letimeru ievākt ziņas par Elsonu. Kāds no maniem aģentiem ziņoja, ka redzējis Letimeru uz Kembridžšīras ceļa.

Džims bija pārsteigts, kad pēcpusdienā pie viņa iegriezās Letimers, dodamies atpakaļ no Kembridžas. Džims nosprieda, ka tas ieradies Supera uzdevumā.

—    Es dzirdēju, Ferabi kungs, ka jūs interesē, vai Elsona kungs spēj pierādīt savu alibi, — sacīja seržants.

—      Vai tad viņš tiek turēts aizdomās? — ar smaidu jautāja Džims.

—    Jā, uz viņu krīt aizdomas. Ja Supers kaut ko ieņem galvā, tad viņu grūti pārliecināt par ko citu. No sestdienas pēcpusdienas līdz svētdienas rītam Elsons nebija mājās. Viņš stāstīja, ka visu nakti plēgurojis kādā no Kembridžas hoteļiem, un es atradu garāžas īpašnieku, kurš apgalvo, ka Elsons pie viņa atstājis automašīnu. Var gadīties, ka Elsons dalu nakts pavadījis kādā privātmājā.

—    Tas ir vājš alibi, — sacīja Džims.

-Letimera seja pārvērtās.

—      Ceru, ka Supers ar to apmierināsies. Kopš sestdienas neesmu gulējis un vairs neturos uz kājām. Viņš iedomājies, ka varu turēt šim līdzi!

—     Kas jauns Pauzejā?

—     Nez vai tur kas jauns var būt. Mums izdevās atrast vienīgi nogalinātās mēteli un cepuri. Tie karājās krūmā pie pašas klints. Supers gan bija iedomājies tos atrast citā vietā.

—     Kur tieši? — brīnīdamies jautāja Džims.

—     Nezinu. Man šķiet, ka Supers pats to nezina.

—   Cik ilgu laiku jūs nebijāt postenī, kad mēs Pauzejā jūs izlaidām no mašīnas? — pajautāja Džims.

—     Ne vairāk kā pusstundu. Supers uzskata, ka tik īsā laikā Šovas jaunkundze nevarēja atgriezties mājā. Manuprāt, viņa varēja gan pagūt. Varbūt viņa, tāpat kā Leidžas jaunkundze, noslīdēja no klints un tādējādi pazaudēja mēteli un cepuri. Taču nav jēgas to stāstīt Superam. Kad ieminējos, ka Pludmales kotedža atrodas vietā, kur kādreiz dzīvojuši kontrabandisti, un nav izslēgts, ka zem mājas ir pazemes eja, Supers sāka tā lamāties, ka es nespēju nobrīnīties. Viņš rēķinās tikai ar faktiem… Un viņam ir taisnība.

—    Ko neteiksi?!

Džimam gribējās turpināt sarunu, bet viesis steidzīgi atvadījās un aizgāja.

* * *

Leidžas jaunkundze agri bija zaudējusi māti, tāpēc loti mīlēja savu romantisko un mazliet bezpalīdzīgo tēvu. Kara laikā virsnieks Džons Kenets Leidžs uzturēja sakarus starp angļu un amerikāņu Valsts kasēm. Kad Savienotās Valstis iesaistījās karā, Džonu Leidžu piekomandēja armijai, un Elfa tēvu neredzēja vairāk nekā gadu. Braucieni pāri okeānam bija saistīti ar lielu risku zemūdeņu dēl. Kad Elfa saņēma ziņu, ka amerikāņu tvaikonis "Lenglan" nogrimis un ka bojā gājis ari tēvs, viņa nespēja tam noticēt, kaut ari bija bēdu satriekta. Paziņojumā bija teikts, ka kuģis pie Anglijas dienvidu piekrastes uzskrējis uz zemūdens izmestas mīnas, bet Džons Leidžs ar šo kuģi atgriezās no Vašingtonas, kur bija piedalījies Amerikas finansu darbinieku apspriedē.

Elfas izmisums bija milzīgs, bet viņa vīrišķīgi pārcieta bēdas un, apstākļu spiesta, sāka jaunu dzīvi. Māju Edvarda laukumā vina izīrēja, bet pati pārcēlās uz Kubitstritu.

Elfai bija radinieki Amerikā, taču viņa nolēma palikt Londonā, jo ar šejieni saistījās atmiņas par tēvu. Pamazām viņa pierada pie tā, ka ir bārene. Elfas mazā dzīvoklīša sienas rotāja tēva gleznas. Viņš tās bija iegādājies ar mīlestību, lai arī mākslā nebija lietpratējs. Tēva vecais krēsls stāvēja goda vietā pie loga, bet viņa zobens karājās pie sienas. Elfa ar mīlestību izturējās pret mīlā nelaiķa mantām.

Elfai nebija draudzeņu, izņemot divas trīs pazīstamas dāmas. Viņa bija noslēgta un ciemiņus uzņēma nelabprāt. Vienīgi Supers bija izņēmums. Kad kalpone paziņoja par inspektora ierašanos, Elfa nekavējoties lika aicināt viņu iekšā. Supers ienāca ar apjukušu smaidu sejā.

—   Atvainojiet, jaunkundz, es kļūstu vecs, — inspektors sacīja, smagi elpodams, un nolika platmali uz pianlna. — Agrāk es šos trīs kāpņu laidienus pieveicu vienā rāvienā, bet tagad nākas apstāties uz laukumiņiem. Jā, gadi liek manīt…

Elfa nezināja, kāpēc Supers ieradies. Pēc inspektora izturēšanās vien nevarēja saprast, kas viņam vajadzīgs. Superam patika runāt par visādiem sīkumiem, galvenos jautājumus skarot it kā garāmejot.

—    Jums ir brīnumjauka istaba, Leidžas jaunkundz, turklāt labi iekārtota. Vai jūs spēlējat pianīnu?

—    Jā, dažreiz, — atbildēja Elfa.

—   Jaunai meitenei tas ir svarīgi. Spēlēt gramofonu ir nesalīdzināmi vieglāk… Vai nav labi, ka tā šausmīgā nakts ir aiz muguras? Tā redz! Ja man būtu nācies nakti pavadīt lietū uz klints, tad man būtu gals klāt! Bet jūs vēl esat jauna un tikāt cauri ar reimatismu.

—     Es, paldies Dievam, neesmu dabūjusi reimatismu.

—     Jūs to esat dabūjusi… Bet pamanīsiet tikai pēc divdesmit gadiem.

Supers staigāja pa istabu un aplūkoja gleznas un grāmatas.

—     Ļoti jaukas gleznas, tikai grūti noteikt — oriģināli vai kopijas…

—    Tie ir liela franču meistara darbi, — lepni stāstīja Elfa.

—    Franči ir labi gleznotāji, lai gan gleznot nemaz nav grūti. Jāprot tikai pareizi uzlikt īsto krāsu īstajā vietā… To spēj ikviens, kas ir mācījies… Oho! — viņš iesaucās.

—     Jums ir brīnišķīga bibliotēka! Vai par antropoloģiju un psiholoģiju jums nekā nav? Kaut kas ar kriminālu ievirzi?

—     Kriminālistika mani neinteresē, un šīs ir tēva grāmatas.

—    Tēva? Es viņu pazinu.

—     Jūs pazināt manu tēvu? — atdzīvojās meitene.

—    Viņš bija vislabākais tēvs pasaulē!

—      Patīkami klausīties, kad bērni tik labi runā par saviem vecākiem. Kad viņi runā sliktu, es priecājos, ka esmu palicis puiša kārtā.

—    Jūs neesat bijis precējies?

—     Nē. Man gan bija viens romāns. Es iepazinos ar dzīvespriecīgu atraitni, kurai bija trīs bērni. Kā jau zināt, esmu temperamentīgs cilvēks. Tāda bija arī atraitne. Diviem temperamentīgiem cilvēkiem zem viena jumta par šauru… Turklāt bērni izrādījās visai ņipri delveri un pieprasīja, lai brokastis padod gultā… Tā nu es atmetu domas par precībām. Vai Kardjū kungs šodien bija birojā? — pēkšņi bez kādas pārejas ievaicājās Supers.

—    Nē. Viņš zvanīja pa telefonu, ka atgriezies Bārklijstekā. Droši vien sēž savā kabinetā un buras pa grāmatām.

—     Atkal kombinē versijas un izdara psiholoģiskus secinājumus, — Supers drūmi ieminējās. — Es no rīta viņu apciemoju. Kardjū sēdēja pie galda un nodarbojās ar antropoloģiju, socioloģiju, psiholoģiju un loģiku. Uz galda bija villas plāns, kuru viņš mērīja ar cirkuli un lineālu. Kardjū bija izrēķinājis, ka no ārdurvīm līdz virtuves durvīm ir deviņi metri. Es gan nemanīju mikroskopu un ķīmijas retortes, bet tās viņš droši vien izvilka no skapja, kad biju aizgājis. Es palūdzu mājas plānu, bet viņš man to nedeva. Vēl es ievēroju, ka advokāts, paņēmis jūras smilšu paraugu, centās izskaitļot paisuma stundu un klinšu augstumu. Ha, ha, ha! Šovakar mēs noteikti uzzināsim, kas ir slepkava, ja reiz pats Kardjū ķēries pie darba! — Supers nobeidza savu ironisko tirādi.

Kaut arī ciemiņa balsī skanēja sarkasms, Leidžas jaunkundze sāka smieties.

—    Jūs gan neesat teorētisku metožu cienītājs!

—   Velti domājat, ka necienu zinātni, — iebilda Supers. — Esmu loģikas un psiholoģijas cienītājs, Leidžas jaunkundz. Piemēram, dāma pērk cepuri Astora namā Kensingtonā, Haistrītā. Viņa grib tikai tādu cepuri, lai gan tā izgājusi no modes. Vai nav dīvaini, ka sieviete pērk cepuri, kas izgājusi no modes?

Pāreja no kriminālistikas uz dāmu cepurēm bija tik negaidīta, ka Elfa iepleta acis.

—   Vai jūs runājat par Šovas jaunkundzi? Kādu cepuri tad viņa nopirka?

—     Lielu, dzeltenu salmu cepuri ar plīvuru. Viņa to nopirka sestdienas vakarā. Pārdevēja centās iestāstīt, ka cepure viņai nepiestāv, taču Šovas jaunkundze ietiepās, ka cepure viņai patīk un viņa to pirks. Es Kardjū kungam par to neko neteicu. Šādi fakti izsit viņu no līdzsvara. Viņš vēl izdarīs secinājumu, ka ekonome nopirkusi cepuri, lai brauktu uz kontinentu, un, ko var zināt, metīsies ar cirkuli un lineālu mērīt Parīzi.

Supers atkal sāka solot pa istabu un pēkšņi iejautājās:

—     Vai šis misters… kā viņu sauc… dabūja olas un kartupeļus?

—   Edvarda laukumā? Nezinu, neesmu ar Boldervodu Letimera kungu vairs runājusi.

—    Nespēju saprast, kāpēc viņš sauc sevi par Boldervodu. Gluži nenormāls vārds… Vai jums patīk ziedi, Leidžas jaurtkundz?

—    Ļoti patīk, — nosmējās Elfa.

—    Es dievinu ziedus… Vijolītes, ceriņi un pulkstenīši mani sajūsmina. Vai jums patīk Elsona kungs? Arī viņš ir amerikānis…

—    Jā, viņš ir amerikānis, tomēr man nepatīk.

—     Tukšs cilvēks. Viņš ar grūtībām lasa, bet rakstīt nemāk gandrīz nemaz. Sarakstei viņš algo sekretāri.

—     Ko jūs sakāt! Dīvaini gan.

Elfa izgāja ārā pasūtīt tēju. Kad viņa atgriezās, Supers stāvēja pie grāmatu plaukta.

—      Vai burti grāmatas titullapā ir jūsu tēva iniciāli, Leidžas jaunkundz?

—    Jā. Džons Kenets Leidžs…

—    Labs cilvēks… Viņš tā arī neiedzīvojās ienaidniekos.

—    Jā, tēvam ienaidnieku nebija. Visi viņu mīlēja.

—     Par mani gan to nevar teikt. Neviens mani nemīl, un visi apskauž manas veiksmes. Ar to cilvēku vārdiem, kas mani nemīl, es varētu pierakstīt veselu grāmatu.

—     Man šķiet, ka jūs mazliet pārspīlējat, — ieminējās Elfa, liedama krūzēs tēju.

—     Ja arī pagaidām mani vēl kāds mīl, tad drīz vien kļūšu par visnemīlētāko cilvēku Skotlendjardā, — paziņoja Supers. — Redzēsiet, Leidžas jaunkundz, un tas notiks tuvākajās dienās!

* * *

Izgājis no Leidžas jaunkundzes dzīvokļa, Supers devās uz Skotlendjardu. Tur viņš pavadīja divas nepatīkamas stundas, strīdoties ar priekšniecību, toties tika gandarīts: ar neparastu daiļrunību un aizrautību viņš visus pārliecināja, ka vairāk nekā divdesmit versijas par Šovas jaunkundzes slepkavību nekur neder. Savus argumentus Supers bagātināja ar tik indīgām piezīmēm, ka vadība bija priecīga, redzot aizveramies durvis Superam aiz muguras.

Supers devās uz kino. Viņu nesaistīja nedz filmas sižets, nedz ekrāna varoņu piedzīvojumi, bet gan iespēja labi izgulēties. Noliecis galvu uz krūtīm un atstutējis to ar roku, Supers snauda divas stundas, līdz vietu ierādītajā viņu pamodināja, lūgdama atbrīvot vietu kādai resnai dāmai. Supers piecēlās, izgāja foajē, kur izdzēra tasīti kafijas un izēda paciņu cepumu. Juzdamies svaigs un možs, viņš devās uz kafejnīcu "Fregetti".

Kaut arī "Fregetti" neatradās Londonas smalkākajā rajonā, taču greznībā un izsmalcinātībā tā neatpalika no hoteļa "Riča Karltons". Kafejnīcu "Fregetti" uzskatīja par vienu no labākajām Londonā.

Supers apsēdās pie galdiņa un gaidīja. Pie kafejnīcas stikla durvīm cita pēc citas piebrauca elegantas automašīnas, no kurām izkāpa nevainojami ģērbti vīrieši un brīnumainas dāmas. Nosita ceturksni pāri deviņiem, kad parādījās divi kungi, kurus Supers gaidīja. Pirmais bija Elsona kungs, ģērbies smokingā un spīdīgā cilindrā, otrais — Džons Letimers, pirmā iecirkņa seržants. Supers apmierināti nokrekšķinājās.

Zālē valdīja patīkama puskrēsla, jo lampas bija apgādātas ar īpašiem kupoliem. Elsons necieta spožu apgaismojumu. Viņš ātri, bet ne sevišķi droši devās pie galdiņa pašā zāles galā. Seržants bija uzvilcis elegantu izejamo uzvalku.

—     Ceru, ka ar vakariņām jūs būsiet apmierināts, — ieminējās Elsons. — Jūs izskatāties možs un nebūt ne noguris. Un kur jūs atstājāt to veco muļķi? — viņš pajautāja, iejuzdamies frakā, kuru bija pasūtinājis pa telefonu.

—    Vai jūs runājat par Superu? — pajautāja Letimers. Viņš no Elsona zelta etvijas izņēma cigāru un aizsmēķēja. — Par Superu neraizējieties, viņš postā neaizies!

—   Ja jūs domājat, ka raizējos par Superu, tad rūgti maldāties, — ieķiķinājās Elsons. — Angļu policiju es necienu.

—     Pateicos! — vēsi noteica Letimers. Elsons pasmaidīja un pasauca viesmīli.

—    Tātad — ko jūs vēlaties? — Elsons klusu apvaicājās, kad viesmīlis atkal aizgāja.

—    Man vajadzīgi vēl pieci simti, — atbildēja Letimers.

—     Dolāros tas nav daudz, bet mārciņās — milzīga summa. Vakar es iedevu simt mārciņas, kur jūs tās likāt?

—    Jūs man aizdevāt simt mārciņas, par kurām izdevu jums vekseli, — seržants viņu auksti pārtrauca. — Kur es liku naudu, tā ir mana darīšana. Tagad man vajag piecus simtus.

Elsonam seja no dusmām satumsa.

—    Vai jūs vēl ilgi domājat izspiest no manis naudu? — viņš painteresējās. — Ja aiziešu pie tā vecā ēzeļa un izstāstīšu…

—   Jūs to nedarīsiet, — seržants rāmi iebilda. — Nezinu, par ko jūs uztraucaties. Labāk būs, ja dzīvosim mierā. Es izpestīju jūs no nepatikšanām un labprāt palīdzēšu vēl, ja vien neesat iejaukts slepkavībā…

—     Kāpēc jūs ierunājāties par slepkavību? — nobijās Elsons. — Es iedošu jums piecus simtus ne tāpēc, ka esmu parādnieks, bet tāpēc, ka pats to vēlos. Man no policijas nav jābaidās…

—    Izņemot Sentpolas policiju, — viņu pārtrauca Letimers. — Tur jūs meklē par laupīšanu un slepkavības mēģinājumu. Jūs jau divas reizes esat sodīts par visādiem nedarbiem, bet, kad stāsies spēkā likums par noziedznieku izdošanu, nebūs nekādu grūtību jūs iemitināt "vecajā dzīvoklī". Tikai man, — ar smaidu piebilda Letimers,

—     personiski man pret jums pretenziju nav.

—    Jūs esat tipisks izspiedējs! — eksplodēja Elsons.

—    Bet jūs — stulbenis! — priecīgi paziņoja Letimers.

—     Redziet, Elsona jeb Alsteina kungs, kā agrāk tikāt saukts, es varu būt jums noderīgs, jo Supers…

—    Vai viņš zina par Sentpolu? — Elsons pārtrauca seržantu.

—     Pat ja zina, viņam nav tādu faktu, lai jūs tiktu izdots Savienotajām Valstīm… Elsona kungs, jau tā esmu pateicis pārāk daudz. Nebaidieties, ja es negribēšu, jūs no Anglijas neizsatīs. — Letimers pārliecās galdiņam un pieklusināja balsi. — Elson, parunāsim par ko svarīgāku — par Dženiju Šovu! Supers nosūtīja mani uz Kembridžu uzzināt, vai slepkavības naktī tiešām esat tur bijis. Es atgriezos un paziņoju, ka esmu atradis garāžu, kurā stāvējusi jūsu automašīna. Īstenībā nekādu garāžu es neatradu un Kembridžā jūs neesat bijis.

—     Kā lai es zinu, kur biju! Es biju piedzēries un atceros vienīgi to, ka biju kaut kur netālu no skolas. Tas ir viss.

Letimers pētoši noskatījās uz satraukto Elsonu un ieteicās:

—    Iziesim ārā, Elson! Jums ir, ko stāstīt.

—    Man nekas nav stāstāms, — asi noskaldīja Elsons. — Ja jūs visu zināt, kāpēc tad vēl lieki jautājat?

—   Kas nogalināja Dženiju Šovu? — noprasīja seržants.

—    Vai tad jūs nezināt? Vai jūs nezināt, kur viņa bija slepkavības dienā?

—     Vai kāds man to teicis? — vienaldzīgi novilka seržants.

—    Ha, ha, ha! Nabaga seržants nezina! Vai tas nebijāt jūs, kas pēc saules rieta satikās ar Šovas jaunkundzi uz stūra? Vai tas nebijāt jūs, kas kopā ar viņu automašīnā devās izbraukumā? — jautāja Elsons, nenolaižot acis no Letimera. — Esmu pārliecināts, ka Supers par to neko nezina!

—    Jā, nezina! — auksti attrauca seržants.

—      Saprotams, ka nezina. Jūs ar Dženiju bijāt labi pazīstami, tāpēc velti mani iztaujājat. Viņa stāstīja par jūsu nekrietnajām izrīcībām. Jūs vairākus mēnešus lakstojāties ap Šovas jaunkundzi. Nedz Supers, nedz Kardjū to nezina. Es zinu, ka Šovas jaunkundzei bija četrsimt tūkstoši dolāru, kuri pēc tam izgaisuši. Vismaz rīta avīzes apgalvo, ka nauda ekonomes istabā nav atrasta. Nezinu, no kurienes tā radusies, bet nauda viņai bija. Kur tā ir tagad?

Letimers neatbildēja, tāpēc Elsons turpināja:

—   Jūs, Letimer, naudas dēļ esat gatavs uz visu. Nedēlu pirms slepkavības Dženija teica, ka jūs esot gatavs uz visu, lai tikai iedzīvotos desmit tūkstošos dolāru.

—     Pasūtiet vēl vienu pudeli vīna un parunāsim par tīkamām lietām! — ierosināja Letimers.

Vēlu pēc pusnakts Elsona automašīna piebrauca pie mājas. Amerikānis izkāpa un grīļodamies aizsteberēja līdz duryīm. Ar lielām pūlēm viņam izdevās atvērt parādes durvis un uzkāpt pa kāpnēm. Ticis istabā, viņš nokrita uz dīvāna un aizmiga, kaut ciešā apkaklīte un šaurais uzvalks traucēja. No rīta viņš pamodās ar sāpošu galvu un steigšus norāva apkaklīti. Visas spuldzes dega, un viņš gaismu izslēdza. Iestājās puskrēsla, no loga nāca vārga gaisma. Elsons atbrīvojās no smokinga un virskrekla, ielēja viskiju ar sodu, iztukšoja vienā rāvienā un juta, ka miegs pārgājis. Rīts bija samērā silts. Elsons pacēla aizkaru, atvēra logu un kāri ieelpoja rīta gaisu. Pēkšņi viņš pamanīja, ka gar puķu dobēm pastaigājas kāds cilvēks un ik pa brīdim apstājas, lai norautu kādu ziedu. Svešiniekam rokās bija liela buķete.

—     Ei, jūs! — iekliedzās Elsons. — Ko jas tur darāt?

Svešinieks atskatījās, bet neko neatbildēja.

—     Kas jūs tāds esat? — kliedza Elsons.

Svešinieks pārlēca pāri taciņai un pa puķu dobēm

skrēja uz vārtiņiem.

—   Es tevi noķeršu, diedelniek! — trakās dusmās iesaucās Elsons. Pēkšņi no kaimiņu dārza atskanēja dziedāšana:

"Mauritānijas karalis brauca pa karaļa pilsētu Granādu; au de mī Alhama!"

Brīdi Elsons stāvēja nekustīgi, seja kļuva pelnu pelēka. Trīcēdams pie visām miesām, viņš nokrita uz grīdas un sāka kliegt. Elsons kliedza aiz bailēm. Viņam šķita, ka dzirdējis balsi no viņpasaules.

Dārza ēnā slēpās vēl kāds cilvēks, kurš dziedoni gaidīja. Kad klaidonis gāja pāri ielai, viņš metās tam pakal. Atskanēja apdullinoša motocikla rēkoņa: Supers drāzās pakal nakts dziedonim. Klaidonis ieraudzīja viņu un skrēja pāri laukam, cerēdams noslēpties tuvējos krūmos. Supers pagrieza stūri, zibenīgi šķērsoja ielu un joņoja pa lauku. Lūk, viņš, noslēpumainais dziedonis! Klaidonis turēja rokās buķeti. Kad Supers jau bija blakus un gribēja apstādināt motoru, svešinieks pārlēca pāri grāvim un drāzās uz tuvāko pļavu. Supers atkal atgriezās uz galvenās ielas, tad samazināja ātrumu un nogriezās uz platas takas. Viņš zināja, ka tā vijas gar pļavu. Supera manevrs bija veiksmīgs, jo klaidonim ceļš nu bija nogriezts. Bēglis acīmredzot bija pamatīgi nokusis, kad atkal nokļuva uz sānielas, kur Supers jau bija priekšā. Inspektors nolēca no motocikla un metās klaidoni ķert, panāca to, sagrāba aiz apkakles un nogāza zemē.

—    Nebaidies, draugs! — nočukstēja Supers. Bārdainais klaidonis paskatījās detektīvā, savādi smaidīdams.

—     Man žēl, ser, ka esmu sagādājis jums tik daudz klapatu, — viņš kā atvainodamies ierunājās. Klaidonis runāja kā kulturāls amerikānis, kas Superu nebūt neizbrīnīja.

—      Es neesmu noguris, — draudzīgi teica Supers.

—    Vai jūs varat piecelties? — Klaidonis nedroši piecēlās.

—     Vislabāk būs, ja aiziesim uz staciju iestiprināties ar brokastīm. Bet nekavēsimies!

Turēdams motociklu, Supers soļoja blakus gūsteknim.

—    Ja jūs būtu kritis manos nagos agrāk, es izturētos pret jums sliktāk. Iepriekš es domāju, ka esat nekrietns cilvēks.

—    Es neesmu nekrietns, — iebilda klaidonis.

-cPar to es nešaubos. Esmu daudz par jums gudrojis un izdomājis veselu teoriju. Tagad redzu, ka neesmu kļūdījies. Es zinu, kā jūs sauc.

—   Man ir daudz vārdu, — smaidot atbildēja dziedonis.

—     Es pats nezinu savu īsto vārdu.

—   Bet es zinu, — sacīja Supers. — Ar loģikas, dedukcijas un teorijas palīdzību esmu izskaitļojis jūsu vārdu. Jūs esat Džons Kenets Leidžs, Savienoto Valstu Valsts kases īpašo uzdevumu ierēdnis.

Kardjū kungs pabīdīja kompasu sānis, noņēma pensneju un vaļēju muti skatījās uz Superu, kas bija paziņojis sensacionālu atklājumu.

—    Bet es… es domāju… Leidžas jaunkundze teica, ka viņš ir gājis bojā kara laikā.

—    Viņš ir dzīvs un atrodas slimnīcā.

—      Es priecājos, patiešām esmu loti priecīgs. Bieži esmu lasījis par līdzīgiem gadījumiem, bet nevarēju iedomāties, ka ar tādu nāksies sastapties dzīvē. Nu es saprotu, kāpēc Leidžas jaunkundze šodien nav ieradusies darbā. Apbrīnojams gadījums!

Kardjū uzmeta acis mājas plānam, kas gulēja uz galda, pēc tam Superam, it kā cenšoties apjēgt, vai Supera sensācijas dēļ ir vērts pārtraukt iesākto darbu.

—    Nav šaubu, ka slepkavības naktī dziedājis viņš, — sacīja Supers. — Viņš dzīvoja alā augstu klinti. Alā viņš iekļuva un izkļuva pa virvju kāpnēm. Kaut ko tādu viņš man stāstīja.

—     Tas nu gan ir diedelnieks! Vai toreizējo viesību laikā dārzā stāvēja viņš?

—    Jā, tas bija viņš, kas stāvēja ar pistoli rokās.

—     Bet… Leidžas jaunkundzes tēvs — klaidonis! Kaut kas neticams! Ko viņš visu laiku darījis?

Supers paraustīja plecus.

—     Ko klaidonis var darīt? Viņš klaiņoja un pievāca visu, kas gadījās pa rokai. Šķiet, ka Leidžam bija miglains priekšstats par to, kā dzīvo viņa meita. Leidžs domāja, ka Elfa cieš badu, tāpēc vāca olas, kartupeļus un lika uz sava vecā nama kāpnēm. Viņš domāja, ka meita tur dzīvo. Reizēm viņš uz pakāpieniem lika ziedus.

—     Vai Leidžs ir jucis? — Kardjū pašķielēja uz inspektora pusi.

—     Gan jā, gan nē, — paskaidroja Supers. — Ārsts domā, ka stiprs trieciens pa galvu ir traumējis smadzenes. Galvā viņam ir liela rēta. Leidžam iesists pa galvu tik stipri, ka viņš vēl arvien nevar atjēgties.

Advokāts nodūra galvu.

—     Visdrīzāk tā bijusi šāviņa šķemba… tā gadās, — nomurmināja Kardjū. — Es tikai nespēju saprast, kā viņš kļuva par klaidoni. Leidžas jaunkundze droši vien stipri nopriecājās, uzzinājusi, ka tēvs ir dzīvs. Ceru, ka šo jaunumu viņai darījāt zināmu visai piesardzīgi…

—    Jā, es sagatavoju viņu šai ziņai… Rīkojos uzmanīgi un taktiski. Darīju visu iespējamo, lai viņu neķertu šoks.

—     Vai jas nedomājat, ka Leidžs būtu iejaukts slepkavībā? — jautāja Kardjū. — Šķiet, jūs uzskatījāt, ka viņš ir Lielā Kāja.

—     Nekad neesmu tā domājis! — sadusmojās Supers. — Tā ir jūsu versija. — Supers ieskatījās mājas plānā, pār .kuru krustām šķērsām stiepās ar zīmuli savilktas līnijas. — Nu, vai jau esat izstrādājis jaunu versiju? — viņš ironiski apjautājās. — Slepkava ir vienkājis, vai ne?

Kardjū augstprātīgi pasmaidīja.

—    Nesmejieties, no Pauzejas pilsētas sarga esmu uzzinājis svarīgu jaunumu. Viņš pastāstīja, ka mana vasarnīca uzcelta vietā, kur reiz bijusi cita ēka. Nav šaubu, ka zem virtuves ir pagrabs…

97

—     Lieciet, ser, mierā pagrabu! Tad jau slepkava būs aizlaidies pa plaisu pagraba sienā! Neko tādu negribu dzirdēt! Esmu jau dzirdējis pasaciņas par mājām, kuras

4 — Tapals

pagriežas kā pelu slazds, ja vien piespiež kādu slepenu atsperi!

—    Bet es esmu pārliecināts, ka jāveic izrakumi. Esmu ar mieru segt izdevumus. Māja ir mans īpašums, un es varu darīt visu, ko vēlos.

—   Vai jūs pazīstat manu seržantu Letimeru? — Supers negaidīti ievaicājās.

—    Jā, pazīstu. Viņš reiz bija pie manis kādās darīšanās, — Kardjū izbrīnījās.

—    Vai viņš nemēģināja nodibināt ar jums draudzīgas attiecības?

—     Nē… Man negribētos runāt par Letimeru ar viņa tiešo priekšnieku, bet…

—    Kas par "bet"?

—    Reiz viņš ieminējās, ka gribētu aizņemties naudu.

—    Paskat tik! — norūca Supers. — Vai tas ir tiesa? Un jūs viņam aizdevāt?

—    Nē, man nepatika, ka Skotlendjarda ierēdnis ielaižas šādos darījumos. Es par to nestāstīju, jo negribēju seržantam sagādāt nepatikšanas.

Supers vēlreiz ielūkojās mājas plānā un jautāja:

—    Vai savu versiju esat labi izstrādājis?

—   Jūsu dzēlieni man ir vienaldzīgi. — Kardjū labsirdīgi nosmīnēja. — Domāju, ka nesakāt tos aiz ļauna prāta. Un tomēr varu derēt, ka esmu tuvāk patiesībai nekā jūs. Ko, vai jūs jau aizejat?

—    Jā, es steidzos. Saslimis Elsona kungs. Ārsts saka, ka viņam ir lēkme. Viņš dzer kā lops. Es apvaicājos ārstam, vai Elsonam nav piemeties delīrijs, bet viņš neatbildēja. Ārstiem ir savi noslēpumi.

—    Un kur ir jūsu klaidonis?

—   Džons Kenets Leidžs, Amerikas Valsts kases ierēdnis, — vēstīja Supers, — guļ slimnīcā.

—    Un vina meita?

—     Elfa Henrieta Leidžas jaunkundze ir pie tēva un vinu kopj. Vina cenšas no tēva kaut ko uzzināt, bet viņš tik dzied par Mauritānijas karali. Tas mani nesajūsmina, lai gan dziesma ir skaista un labskanīga. Tā ir viņa iemīļotā dziesma. Leidžas jaunkundzes mājā uz klavierēm es atradu spāņu dziesmu notis un grāmatas par spāņu dzejniekiem… Uz redzēšanos, Kardjfl kungs! Kad būsiet izdomājis jaunu teoriju par slepkavību, neaizmirstiet piezvanīt! Nesen no Skotlendjarda saņēmu ziņojumu, ka jūsu biroja uzlaušanas izmeklēšana beigusies bez rezultātiem.

—   Dīvaini, — sausi ieminējās Kardjū. — Saistība starp slepkavību un Šovas jaunkundzes dokumentu sadedzināšanu ir acīm redzama. Izmeklētājiem to vajadzēja iedomāties.

—     Neko viņi nezina, — skarbi noteica Supers un atvadījās.

Leidža kungs gulēja slimnīcā Vimutstrītā. Ieradies tur, Supers sastapa Elfu pieņemšanas telpā. Acis viņai mirdzēja, kaut arī skropstās vizēja asaras.

—    Tēvs tagad gul, — pavēstīja Elfa.

—    Vai viņš jūs pazīst? — jautāja Supers.

—   Ne gluži. Pēdējo sešu gadu laikā es tomēr esmu pārvērtusies. Viņš jautāja, vai pazīstu viņa mazo meitiņu. — Elfa raudāja bez skaņas. — Paldies jums, Mintera kungs, ka atradāt tēvu! Es esmu tik laimīga! — Viņa paspieda detektīvam roku. — Vienīgi jūs varējāt iedomāties, ka šis dziesmas dzied mans tēvs. Gulēdama krastā, ari es dzirdēju dziedāšanu, bet man šķita, ka tas notiek sapņos. Nevarēju iedomāties, ka tēvs ir dzīvs. Jā, viņš nebija mani aizmirsis. Es dzīvoju viņa zemapziņā. Tāpēc arī tie dārzeņi uz pakāpieniem… Nesaprotu, kāpēc visu šo laiku viņš no manis vairījies.

Supers iesmējās, atsegdams dzeltenus zobus.

—     Es jau sen to esmu sapratis!

Ārsts, kurš bija izmeklējis Leidžu, dzīvoja netālu no slimnīcas. Supers devās pie viņa, lai uzzinātu jaunāko par amerikāņa veselības stāvokli.

—      Es neuzskatu pacientu par garā vāju, kaut gan patlaban viņš nevar atbildēt par savu rīcību. Simptomi norāda, ka uz smadzenēm bijis liels spiediens. Viņš atkal kļūs normāls, kad izdarīs operāciju. Panākumi nav garantēti, bet spiediens uz smadzenēm ir jālikvidē. Esmu dabūjis ziņu no amerikāņu konsula. Viņš apņemas segt izdevumus par operāciju un ārstēšanu.

—     Kad jūs taisīsiet operāciju?

—      Nezinu. Pagaidām pacients ir vārgs. Jānostiprina viņa organisms.

—    Pēc sešām nedēļām es došos atvaļinājumā, un būtu vēlams, ka līdz tam es pabeigtu Šovas jaunkundzes slepkavas meklēšanu. Vai jūs nevarat operāciju pasteidzināt? — Supers tieši noprasīja.

—     Dzīvosim, redzēsim, — izvairīgi atbildēja ārsts.

—   Tuvākajās dienās es jums piezvanīšu, — inspektors atvadoties sacīja.

Pēc dažām minūtēm Supers jau bija Merlibonleinas policijas iecirknī, kur viņu pieņēma dežurējošais seržants.

—       Seržant, nepieciešams novietot posteni pie Vimutstrītas piecdesmit devītā nama. Tur atrodas Amerikas Valsts kases valdes loceklis Leidža kungs. Te ir personu saraksts, kam ir tiesības brīvi viņu apmeklēt. — Supers pasniedza papīra lapu. — Es devu rīkojumu, lai slimajam ēdienu dotu vienīgi no slimnīcas virtuves. Nedrīkst pieļaut, ka kāds cits viņam atnes konfektes vai augļus. Es pieprasu, lai, tumsai iestājoties, ēkā netiktu ielaistas nepiederošas personas.

Kaut gan seržantu pārsteidza cita iecirkņa inspektora striktais tonis, tomēr viņš pazina Superu un tāpēc tūlīt izpildīja norādījumus. Supers paskaidroja, ka šī misija ir loti svarīga un ir saistīta ar Šovas jaunkundzes slepkavas meklēšanu.

Visu to paveicis, Supers beidzot varēja doties pie Džima Ferabi. Viņš pazina Džima ieradumus un sameklēja to klubā.

—    Es jau no rīta gribēju ar jums aprunāties, bet nekur nevarēju atrast, — iesaucās Džims. — Leidžas jaunkundze pa telefonu paziņoja, ka viņas tēvs ir dzīvs. Pēc tam zvanīju viņai vēlreiz, bet neviens neatbildēja. Vai tiešām tā ir patiesība, ka viņas tēvs ir tas pats klaidonis? Kaut kas ar prātu neaptverams!

—      Es reti izvirzu versijas, bet, ja daru to, tad šīs versijas ir nemaldīgas un pareizas, — lepni atteica Supers.

Pēc pusdienām viņi devās uz smēķējamo istabu. Supers atkal ierunājās:

—    Spāņu dziesma bija tikai izejas punkts versijas radīšanai. Es uzreiz sapratu, ka šis klaidonis nav tāds kā citi. Es viņu uzmanīju un ievācu ziņas visos policijas iecirkņos. Kentrberijā viņš par klaiņošanu jau bija sēdējis cietumā. Tikai tad, kad jūs pastāstījāt par dāvanām, kādas pie nama durvīm atrod Boldervods Letimers, šī lieta mani nopietni ieinteresēja. Es nodomāju, ka produktus pie durvīm liek cilvēks, kas simpatizē Leidžas jaunkundzei, un ka uz Boldervodu tas nemaz neattiecas. Dāvanu licējs varēja nezināt, ka meitene tur vairs nedzīvo. Tas varēja būt vienīgi cilvēks, kurš iedomājies, ka vina dzīvo pusbadā. Es prātoju, kas to varētu darīt. Vienīgais, kurš varētu rūpēties par Leidžas jaunkundzi, ir viņas tēvs. Es aizgāju pie meitenes uz māju, apskatīju tēva grāmatas un mantas un secināju, ka starp klaidoni un misteru Leidžu ir līdzība. Ārsts stāsta, ka pēc operācijas viņš var atveseļoties, un tad mēs uzzināsim milzum daudz interesanta…

—     Ko, piemēram? — pajautāja Džims.

—     Vai esat aizmirsis par pilsētas padomnieku Brikstonu?

—    Ak jā, atceros. Džozefs Brikstons, padomnieks Sitijā…

—    Viņš bija visai nelietīgs tips, — piebilda Supers.

—     Re, kā! Bet kāda Brikstonam ar to visu saistība? Kāda sakarība Brikstonam ar klaidoni?

—     Tas viss saistīts arī ar Šovas jaunkundzes nogalināšanu.

Supers izņēma kabatas portfeli, atvēra un izņēma no tā četrās daļās salocītu aploksni.

—    Vai atceraties šito lietiņu?

—    Jā, tā ir slepkavības naktī virtuvē atrastā aploksne.

—     To zināt vienīgi jūs un Leidžas jaunkundze. Pat Letimeram neesmu ieminējies. Šovas jaunkundzes slepkava ir cilvēks, kurš rakstījis aploksnē reiz bijušo vēstuli. Man tas ir tikpat skaidrs kā tas, ka mani sauc Supers.

Nezinu, vai vēstules autors aizbēdzis caur kamīnu, nolaidies pazemē vai aizgājis pa slepenām ejām, bet viens man ir skaidrs — šis vēstules rakstītājs ir slepkava! Nabaga Dženija! Varbūt ir pat labāk, ka vina atbrīvojusies no dzīves smaguma, kas spieda viņas dvēseli kā akmens slogs.

—   Es jūs nesaprotu, Super, — brīnīdamies sacīja Džims.

—     Lai paliek, paskaidrošu citreiz… Vai jūs pasūtījāt liķieri? Labāk būtu derējis vecs konjaks! Saldi liķieri nav manā gaumē.

Supers iedeva Džimam slimnīcas adresi, bet pats devās uz Skotlendjarda garāžu un izvilka ārā motociklu, kas radīja milzīgu interesi jaunajos detektīvos, bet pēc tam ar lielu troksni aizdrāzās uz savu iecirkni. Letimera tur nebija, jo Supers viņu bija aizsūtījis uz Pauzeju ievākt papildziņas. Nākamajā dienā vajadzēja notikt tās komisijas sēdei, kura veic līķa apskati un lietas nodošanu izmeklēšanā. Uz šo sēdi bija uzaicināti detektīvi un liecinieki. Supers apsēdās pie galda un ilgi domāja, kurus no iepriekšējās izmeklēšanas materiāliem nodot atklātībai un-kurus ne. Pagaidām daudz kas vēl bija jātur noslēpumā. Brīžiem Supers atrāvās no darba un žultaini nosmīnēja. Šķiet, ka dižajam teorētiķim Kardjū tomēr nāksies atstāt savu iemīļoto krēslu, lai ne vienu vien stundu pasvīstu izmeklētāja smacīgajā kabinetā, atbildot uz nepatīkamiem jautājumiem.

Letimers atgriezās tikai pret vakaru un atskaitījās.

—    Es dienvidos no Pauzejas trīs jūdžu garumā izpētīju taciņu pāri laukiem. Automašīna pa to nekādi nevarēja izbraukt. Taciņa ir šaura, un divās vietās to aizsprosto žogi. Tā patiešām iet lejā uz Londoljūroudu…

—   To es zināju ari bez jums, — Supers viņu pārtrauca.

—     Tātad automašīna nevarēja izbraukt pa taciņu. Būtu dīvaini, ja varētu.

—     Bet es domāju, ka jūs…

—    Atkārtoju, ka es patiešām brīnītos, ja auto varētu pa šo celiņu izbraukt, — ar piespiešanos teica Supers.

—     Starp citu, Elsons jūtas labāk.

—     Es nezināju, ka viņš ir slims.

—     Jā, viņš ir slims, ja dzēruma delīriju var nosaukt par slimību. Tagad viņš jūtas labāk, tāpēc rit aizejiet pie viņa noskaidrot dažus jautājumus. Rīt jūs esat vajadzīgs

arī iepriekšējā izmeklēšanā.

* * *

Blakus pirmajam policijas iecirknim atradās neliela ēka ar dārzu. Namam bija vairāki stāvi. Vienā no tiem Supers aizņēma trīs istabas. Aiz nama bija lauks, pa kuru staigāja Supera izcilās vistas, kuras barojās uz apkārtējo dārzu saimnieku, nevis sava īpašnieka rēķina. Viss būtu jauki, ja kādu nakti Supers neatklātu, ka uzradušās melnbrūnās lapsas, kas bez sirdsapziņas pārmetumiem notiesā viņa izcilās vistas. Supers bez ilgas domāšanas sameistaroja lamatas ar automātisku ierīci šaušanai.

Bija jau tumšs, kad Supers atgriezās mājās un devās uz šķūni, kur stāvēja motocikls. Viņam vajadzēja salabot motoru un notīrīt lukturi.

Kaut arī Supers lieliski redzēja, viņš parasti mēdza ar roku pieturēties pie elektrības vada, kas bija novilkts starp māju un šķūni. Arī šoreiz viņš pēc ieraduma ķēra vadu un… nobrīnījās. Vads bija pušu. Viņš sameklēja vada galu un apskatīja — nebija šaubu, ka vads ir pārgriezts. Lai pārliecinātos pilnīgi, viņš noņēma vadu no izolatora un gāja uz istabu. Pēc vada gala varēja spriest, ka tas ir pārkniebts ar knaiblēm.

—    Nolādēts! — sodījās Supers. — Vai tiešām kāds ar mani dzen velnu? Te kaut kas nav īsti kārtībā!

Viņš aizgāja uz guļamistabu, izņēma no kastes, kas stāvēja zem gultas, lielu pistoli un policijas elektrisko lukturīti. Pēc tam vēlreiz nokāpa pagalmā un bez trokšņa aizlavījās līdz šķūnītim. Visapkārt bija pilnīgs klusums.

Elektriskais slēdzis atradās ārpusē, pažobelē, durvis nekad netika aizslēgtas, tāpēc, ja arī kāds ļaundaris tur gribēja tikt iekšā, tas bija vieglāk par vieglu. Supers piesardzīgi lavījās gar sienu, ar lukturīti gaismodams ceļu un pistoli turēdams šaušanas gatavībā. Beidzot viņš piegāja pie durvīm un parāva aiz roktura. Atskanēja apdullinošs sprādziens un plīstošu stiklu troksnis. Kad dūmi izgaisa, Supers pa durvju spraugu ieskatījās iekšā. Bija šāvušas viņa lamatas. Taču Supers tās nebija novietojis ar stobru pret durvīm. Un viņš arī nekad lamatu auklu nesēja pie durvju roktura.

No mājas atskanēja kliedziens:

—     Super! Super!

Supers skrēja uz istabu un ieraudzīja tur Letimeru.

—     Es dzirdēju sprādzienu… Kas noticis? — prasīja izbijies Letimers. — Lamatām tāds sprādziens par skalu.

—     Nāciet tuvāk, seržant! Te ir labs gadījums detektīviem, kas grib apgūt amatu.

—    Vai jums ir kādi zaudējumi?

—    Jā, saplīsuši trīs stikli un pamodinātas divdesmit piecas vistas. Tas arī viss.

Dūmi izplūda pa dārzu, bija jūtama pulvera smaka. Letimers sekoja Superam šķūnīti un apskatīja lamatas.

—     Vai tad jūs tās šķūnīti uzstādījāt šādā veidā? — pārjautāja seržants.

—    Nu protams, — ironiski atteica Supers. — Es gribēju noķert pats sevi… Man taču bieži ir trakas idejas.

Letimers smējās.

—     Kas tad lamatas novietojis šādi?

—    Kas novietojis? Tas, kurš sauc sevi par Lielo Kāju. Viņš zinājis, ka es ieslēdzu gaismu, pirms veru vaļā durvis. Tāpēc pārgriezis vadu, lai es nemanītu lamatas pie durvīm. Hm… Ja Elsons gulētu gultā un viņam mugurā būtu trako krekls, lamatas vēl tagad stāvētu iepriekšējā vietā.

—    Vai jūs domājat, ka to izdarījis Elsons?

—    Nē, to es netiku teicis, seržant. Nepiedēvējiet man vārdus, kurus neesmu teicis! Es tikai teicu: ja Elsons atrastos aiz restēm, man nevajadzētu par paša naudu pirkt jaunus stiklus. Vai jūs jau likāties gulēt?

—    Nē, Super. Es aizpīpēju pīpi, kad pēkšņi atskanēja sprādziens.

—     Ejiet gulēt, citādi sabojāsiet svaigo ādas krāsu.

Kad Letimers bija aizgājis, Supers rūpīgi pārmeklēja

sētu, šķūnīti un kaimiņu sakņu dārzus, bet zeme bija cieta un sausa un nekādas pēdas nebija atrodamas.

Nākamajā rītā, kamēr Supers vēl skuvās, ienāca Letimers.

—     Vai zināt, seržant, kas man vajadzīgs? — Supers vērsās pie viņa. — Man jāiegādājas labs suns. Visiem detektīviem pēdu meklēšanai ir suņi. Turklāt kopā ar suni ir drošāk.

—     Vai jūs patiešām domājat, ka kāds ir gribējis jūs nogalināt? Visdrīzāk tas ir idiotisks kaimiņu joks. — Seržants nosmīnēja.

—    Jauks joks! Pēc šī joka Supers jau varēja būt debesis. Pieņemsim, ka es atveru durvis, nezinot, ka tās savienotas ar automātisku ierīci šaušanai. Ko cilvēki teiktu? Teiktu, ka jukušais vecais Supers nolicis šeit lamatas, aizmirsdams, ka tām jābūt citā vietā. Policijas ārsts noteiktu diagnozi: "Miris neuzmanības pēc. Izteikt atraitnei līdzjūtību." Esmu neprecējies, tāpēc nebūtu pat tik daudz. Avīzē petitā ieliktu trīs rindiņas par Supera nāvi. Cita lieta, ja es kristu no noziedznieka lodes! Tad rīkotu svinīgas bēres un raksti avīzēs aizņemtu veselas slejas. Kad iedomājos neģēli, kas uzstādījis lamatas pie durvīm, es gluži vai trīcu no dusmām. Sprādzienā cietusi krāsa uz motocikla stūres, un nu nāksies to pārkrāsot! Kādas ir jūsu domas, seržant, vai tumši oranžs tonis stūrei derēs?

—    Jā, tā ir ļoti skaista krāsa, — atbildēja Letimers.

Visu rīta cēlienu Supers bija lieliskā omā, un bija grūti iedomāties, ka iepriekšējā vakarā viņš izbēdzis no drošas nāves. Viņš trieca jokus pa labi un pa kreisi.

Džims Ferabi, kas bija izsaukts kā liecinieks uz apvienoto tiesas izmeklētāju un policijas pārstāvju sanāksmi, ar savu automašīnu piebrauca pie pirmā policijas iecirkņa, lai tālāk brauktu kopā ar Superu un Letimeru. Tobrīd Supers lasīja notāciju dežurējošajam rakstvedim, un Džimam nācās gaidīt pie stūres. Negaidīti savā lielajā limuzīnā piebrauca Kardjū kungs.

—   Vai nebrauksim reizē, Ferabi kungs? — laipni ierosināja advokāts.

—     Nē, es apsolīju Superam, ka aizvedīšu viņu uz izmeklēšanas komisijas sēdi Pauzejā, — atbildēja Džims.

—    Ceru, ka man tiks prieks braukt reizē ar jums atpakaļ, — skābi nosmīnējis, piebilda advokāts. — Es ceru, ka spēšu attēlot slepkavības ainu… Jo vairāk par to domāju, jo klust skaidrāks, ka mani secinājumi ir vienīgie pareizie. Lai cik tas ari būtu dīvaini, es vecā — tūkstoš septiņi simti sešdesmit devītā gada kalendārā atradu slepkavības aprakstu, kas mats matā atbilst Šovas jaunkundzes slepkavībai. Tur rakstīts, ka tāds Štarkijs…

Džimam nācās atvainoties, ka nevar vairs klausīties, jo durvīs parādījās Supers. Kardjū nospieda pedāli un sāka braukt.

—    Viens cimds sliktāks par otru, — ierunājās Supers, sēzdamies blakus Džimam. — Es arvien pamanos pazaudēt kreisās rokas cimdu. Brīnums, kā neviens nav iedomājies tirgot labās un kreisās rokas cimdus atsevišķi. Varētu būt itin labi ienākumi… Skatieties, mums pa priekšu brauc Kardjū! Galva viņam pilna ar versijām un hipotēzēm!

—     Viņš jau izraudzījies versiju, ko stāstīt jums, — Džims ieminējās, kad viņi apdzina limuzīnu.

—    Tā nebūs ne pirmā, ne pēdējā viņa versija, — novilka Supers, — es visas tās zinu jau iepriekš. Viņš stāstīs par pagrabiem un slepenām ejām un sapīsies tik tālu, ka apgalvos — Šovas jaunkundzi nošāvusi Leidžas jaunkundze…

—     Ko jūs tur runājat? — nobijies iesaucās Džims, gandrīz vai iebraukdams grāvī.

—     Neuztraucieties, es pajokoju! Vai jokot vairs nedrīkst? Es zinu, ka Kardjū izvirzījis šādu versiju: Šovas jaunkundze tikusies ar Leidžas jaunkundzi, jo bija nosūtījusi tai telegrammu. Viņu starpā izcēlies strīds, un Leidžas jaunkundze nošāvusi sāncensi. Viņa izgājusi no mājas, aizslēgusi durvis, uzrāpusies uz klintīm…

—    Tie ir neiedomājami meli!

—    Saprotams, ka meli! — apmierināti nobubināja Supers. — Bet tik romantisks cilvēks kā Kardjū sniegs tieši tādu izskaidrojumu.

—   Neesmu manījis, ka Kardjū būtu romantisks, — sacīja Džims.

—     Viņš ir loti romantisks cilvēks, jo lasa detektīvromānus, bet par tiem romantiskāku grāmatu nav.

Pēc tam Supers izstāstīja Džimam atgadījumu ar lamatām.

—     Žēl, ka būs jāpērk stikli un jauna krāsa motociklam. — Viņš atskatījās uz Kardjū limuzīnu. — Šim advokātam patīk būt reportieru uzmanības centrā, un rit viņa vārds būs visās avīzēs. Tādu pieticīgu darbarūķi kā mani neviens ir nepieminēs. Taisnību sakot, es no avīžniekiem izvairos. Kādā avīzē reiz bija nodrukāts: "Vecākajam inspektoram Minteram patīk darboties ēnā." Es parādīšu šo avīzi, esmu saglabājis sešus eksemplārus.

Kad Supers un Džims iegāja sēžu zālē, tā bija pilna ar reportieriem un lieciniekiem. Džims pamanīja, ka reportieri ielenc Superu un tas dzīvi sarunājas ar viņiem.

—    Es parunāju ar jaunatni un brīdināju, lai neraksta par mani avīzē, — atnācis pie Džima, viņš it kā atvainodamies paziņoja.

Bet jau vakarā Džims lasīja avīzēs garus pārskatus par liecinieku noklaušināšanu. Ik pēc brīža tika pieminēts Supera vārds un atgādināts, ka viņa liecības bijušas pašas loģiskākās. Turklāt tika izcelts Supera talants, veiklība un tas, ka viņš enerģiski turpina meklēt noslēpumaino slepkavu.

Pēc sanāksmes Supers sacīja Džimam:

—    Vai dzirdējāt, ko teica Kardjū? Viņš izmeklētājam sajauca galvu, uzskaitīdams kaudzēm mērījumu un teoriju, pretstatā man, kas runāja īsi un skaidri. Kad Kardjū pabeidza stundu garo runu, izmeklētājs bija tik laimīgs, ka pat izsacīja pateicību. Bet Kardjū neko nesaprata un apmierinājumā pat piepūtās.

—     Dārgais draugs, jūs runājāt ne mazāk, lai arī par faktiem, — ironiski piebilda Džims.

Pirms braukšanas uz pilsētu Supers, Džims un Letimers iegāja viesnīcā iedzert tēju. Viņi bija bezgala pārsteigti, kad Kardjū sekoja un piesēdās pie viņu galda.

—    Jau no rīta es gribēju izstāstīt Ferabi kungam Šovas jaunkundzes slepkavības noslēpumu, bet tagad uzklausiet visi trīs!

—    Letimer! — skali noteica Supers. — Uzmanīgi klausieties Kardjū kunga versiju! Jūs esat jauns detektīvs, un jums nenāks par ļaunu smelties gudrību no lielā teorētiķa. Ja arī dažas teorijas ir bezjēdzīgas, tik un tā ir derīgi tās zināt. Mēs klausāmies jūs, Kardjū kungs!

—    Ja esmu sapratis jūsu liecības tiesas izmeklētājam, — iesāka Kardjū, — tad jūs trijatā slēpāties pie krastmalas ceļa un redzējāt, kā Šovas jaunkundze piebrauc pie mājas. Jūs redzējāt viņas siluetu automašīnā un pazināt cepuri. Jūs redzējāt, kā viņa apstājas pie durvīm, tikai jūs neredzējāt, kā viņa iziet no mājas.

—      Bravo! — iesaucās Supers. — Jūs esat izdarījis secinājumu, ar kuru var lepoties.

—     Un tā, — turpināja Kardjū, — jūs neredzējāt, kā viņa iziet no mājas, tātad jūs neredzējāt cilvēku, kas bija noslēpies automašīnas aizmugurē. Nav izslēgts, ka šis cilvēks nemanīts ielēcis automašīnā, kad Dženija apstājās un izkāpa atslēgt durvis. Tad viņš pēkšņi metās tai virsū, apdullināja un ievilka mājā. Tas, ka virtuve bija aizslēgta, liecina, ka noziedznieks tur ieslēdzis Šovas jaunkundzi. Pēc tam viņš paspēris durvis ar kāju, un tās aizcirtušās. Tad slepkava nošāvis nabaga Dženiju…

—    Un ko viņš darīja vēl pēc tam? — pajautāja Supers.

Kardjū skatījās Superam tieši virsū.

—    Ko darīja? Viņš uzģērba Šovas jaunkundzes mēteli un cepuri, aizslēdza durvis un iekāpa automašīnā. Viņš ieslēdza prožektorus… Jūs paši teicāt, ka tie iedegās uz dažām sekundēm un nodzisa. Skaidrs, kāpēc, — ja viņš nebūtu izslēdzis prožektorus, tie apgaismotu mājas sienas un salona iekšpusi. Un jūs būtu pamanījuši, ka pie stūres sēž nevis sieviete, bet vīrietis. Jā, jā — vīrietis ar dāmu cepuri galvā!

Supers bija pati uzmanība un sasprindzināti klausījās.

—   Tā nu viņš automašīnā brauca pa ceļu, — turpināja Kardjū, loti apmierināts, ka viņa skaidrojums radījis tik lielu interesi. — Viņš brauca augšup pie klintīm, uzkarināja mēteli un cepuri uz krūma, pameta Šovas jaunkundzes automašīnu un kājām devās pie savējās, kas stāvēja kaut kur netālu… Droši vien tā būs bijusi maza mašīnīte, kuru viegli noslēpt.

Supers platām acīm skatījās uz Kardjū.

—     Zibens un pērkons! — viņš iesaucās. — Tā tik ir versija! — Džims saprata, ka Supers runā nopietni. — Tā no jūsu piedāvātajām versijām ir pati interesantākā, Kardjū kungs! Un jums ir taisnība!

Pie galda iestājās pilnīgs klusums. Beidzot Supers piecēlās un sniedza advokātam roku.

—    Apsveicu! — viņš teica neliekuļojot.

Kardjū aizgāja ar triumfējošu smaidu uz lapām.

Atceļā uz pilsētu Supers neteica ne vārda. Sarāvies

viņš sēdēja pakaļējā sēdekli blakus Letimeram. Tikai atvadoties inspektors noteica:

—    Esmu spiests mainīt savas domas par Kardja. Līdz šim es domāju, ka advokāti der vienīgi, lai piedzītu neapmaksātus rēķinus, bet nu jāsaka, ka viņš izdarījis kaut ko tādu, kas katram vis nav pa plecam. Jā, Ferabi, viņš ir nostiprinājis manī ticību sev. Kardja lieliski apstiprināja manu versiju. Un tomēr es esmu par viņu gudrāks.

—    Kā tas iznāk, ka jūs esat gudrāks? — painteresējās Džims.

—    Kardjū ne ar vārdu nepieminēja Lielo Kāju. Nebrīnieties, Ferabi, es zinu, kas ir Lielā Kāja! Es to zinu bez jebkādām versijām un hipotēzēm. Es pat varētu jūs iepazīstināt ar Lielo Kāju, bet tam vēl nav laiks.

—    Ar slepkavu? — nodrebinājās Džims.

—    Jā! Lielā Kāja nogalināja Šovas jaunkundzi.

—    Vai viņš mājā ielavījās pa sētas pusi?

—    Jā. Bet tas nenozīmē, ka viņš nav izmantojis citas izejas. Starp citu, Dženija bija mirusi jau pirms Lielās Kājas parādīšanās.

—     Super, es jūs nesaprotu! Nupat jūs teicāt, ka Dženiju nogalināja viņš, bet nu jūs sakāt, ka viņa bija mirusi jau pirms tā parādīšanās.

—     Tā tas arī bija, — noslēpumaini pavēstīja Supers, vērdams vaļā sava biroja durvis. — Pagaidiet, drīz jūs redzēsiet, ka man ir taisnība!… Seržant, pasniedziet avīzes! Paskatīsimies, ko raksta patentētie avīžu meli.

* * *

Džims Ferabi bija laimīgs, jo viņš bija ieguvis privilēģijas, kuras līdz šim bija vienīgi Superam, — Elfa atļāva pusstundu uzturēties viņas dzīvoklī, kamēr stāstīja par tēvu.

—    Slimnīcas administrācija man atļāva naktis pavadīt pie tēva, un varbūt tā ir pareizi. Tēvs jūtas labi, un viņš ir laimīgs. Es jūtos kā sapnī. Ar šausmām pieminu gadus, kad nabaga tēvs klaiņoja pa balto pasaulīti…

Džims jau bija paguvis apmeklēt slaveno ķirurgu, kuram vajadzēja operēt Leidža kungu. Ārsts un viņa asistenti bija pārliecināti, ka operācija būs veiksmīga.

—     Šo ārstu uzskata par labāko ķirurgu, un arī konsulāts nežēlo naudu operācijai, — sacīja Elfa. — Esmu saņēmusi pietiekamu summu, tāpēc man vairs nebūs jāatgriežas pie Kardjū kunga.

—    Vai pēdējās dienās esat ar viņu runājusi?

—    Jā. Šorit viņš piezvanīja. Bija visai laipns, bet arī izklaidīgs. Manuprāt, Šovas jaunkundzes slepkavība Kardjū kungu tik loti nodarbina, ka viņš nav vairs spējīgs interesēties par mani. Starp citu, viņš ir laipns un jauks cilvēks.

—     Kas? Vai Kardjū? — pārvaicāja Džims. — Katrā ziņā inspektors ir citādās domās… Es arī.

—    Ja runā par Superu, tad viņš ir liels savdabis. Superam par visu ir savi ieskati. Viņš ir tik daudz darījis manā labā, ka es esmu loti pateicīga. Tā patiešām ir. Bet reizumis man tomēr šķiet, ka Supers dažkārt ir pārmērīgi ass, pat rupjš, — domīgi stāstīja Elfa.

—    Supers ir viens no Skotlendjarda vecākajiem detektīviem. Viņš tikai ārēji ir parupjš, bet citādi— daudzveidīgs un ar bagātu dvēseli, — iebilda Džims.

Iezvanījās telefons. Elfa pacēla klausuli.

—     Kas? Pīrāgs? Nē, es neko neesmu sūtījusi… Protams, nē! Lūdzu, neko viņam nedodiet!… Es tūlīt aiziešu.

Elfa nolika klausuli. Seja sadrūma.

—    Es nekādi to nesaprotu, — viņa noteica. — Slimnīcas pārzine jautāja, vai esmu sūtījusi tēvam ķiršu pīrāgu. Protams, pīrāgs nav no manis. Izsūtāmais to atnesis kopā ar vēstuli, un slimnīcā nodomājuši, ka sūtītāja esmu es.

Džims nosvilpās.

—    Tas ir loti jocīgi!

Kamēr Elfa otrā istabā pārģērbās, Džims piezvanīja Superam. Tas ar interesi noklausījās jaunumus.

—     Slimnīcā pasakiet, lai paglabā pīrāgu, kamēr es ieradīšos, — viņš palūdza. — Gaidiet mani pie slimnīcas ieejas! Ja jūs aiztur detektīvs civiltērpā, sakiet, ka gaidāt Superu.

No sarunas Džims noprata, ka slimnīcu apsargā. Kad viņi ar Leidžas jaunkundzi ieradās slimnīcā, pārzine ieaicināja Elfu pie sevis. Uz galda bija pīrāgs un vēstule.

—     Es negribēju dot jūsu tēvam pīrāgu, pirms nebiju pārliecinājusies, ka to esat sūtījusi jūs, — viņa sacīja. — Inspektors Minters man aizliedza pieņemt jebkādus sūtījumus, kas adresēti misteram Leidžam.

Elfa paņēma vēstuli un tūlīt pat iesaucās:

—    Tas nav mans rokraksts!

Kreisajā augšējā stūrī bija viņas Kubitstritas dzīvokļa adrese. Vēstulē bija it kā viņas lūgums nodot pīrāgu tēvam.

—    Vai pazīstat šo rokrakstu? — jautāja Džims.

—    Nē, nepazīstu… Bet kāpēc atsūtīts pīrāgs? Vai tiešām… — Elfa runāja trīcošā balsī.

—    Varbūt kāds no draugiem gribējis parādīt jums uzmanību, — vēlēdamies vinu nomierināt, sacīja Džims.

—    Tiešām, kurš gan vēlētos nodarīt manam tēvam ko Jaunu? — atkārtoja Elfa, ar šausmām vērdamās uz pīrāgu-

—    Ko lai es daru ar pīrāgu? — noprasīja pārzine.

—    Izmetiet ārā! — skali norīkoja Džims, bet pēc tam čukstus piebilda: — Saglabājiet, kamēr atnāks Minters!

—    Ferabi kungs, es dzirdēju jūsu sarunu ar Minteru, — ieteicās Elfa, kad vini brauca pa Kubitstrītu. — Man liekas, ka vienīgi viņš spēj orientēties šajā jūklī. Vai jūs šodien viņu satiksiet?

—    Jā, viņš būs pilsētā, un es viņu satikšu. Tikai nevajag velti uztraukties, Elfa.

—     Es vēl neiešu gulēt. Vai varat man piezvanīt un pateikt, ko par pīrāgu un noslēpumaino vēstuli domā Supers? — meitene uz atvadām palūdza.

Džims solīja piezvanīt un atvadījies atgriezās pie slimnīcas ieejas. No tumsas iznira dežurējošā detektīva stāvs. Aiz stūra atskanēja apdullinošs motora troksnis, un pēc dažām sekundēm Supers nolēca no motocikla.

—     Kaut arī tas nav atļauts, es braucu ar četrdesmit jūdžu ātrumu stundā, — viņš ziņoja, — un pie dzelzceļa mezgla policists mēģināja mani apturēt.

Supers ar Džimu iegāja istabā, kur glabājās pīrāgs.

—    Paskat tik, kāds brīnišķīgs pīrāgs! Es paņemšu to līdzi. Vai neiegaumējāt, cienītā, no kura rajona ieradās izsūtāmais ar pīrāgu?

—    Šķiet, ka no Trafalgaras laukuma, — atbildēja pārzine.

Supers ar Džimu brauca uz policijas iecirkni. Supers pīrāgu atdeva rezerves seržantam un pavēlēja to no rīta nogādāt uz Valsts laboratoriju. Supers grasījās braukt uz Trafalgaras laukumu ar motociklu, bet Džimam izdevās vinu pierunāt, lai atstāj šo "elles mašīnu" iecirknī. Abi ar autobusu aizbrauca uz izsūtāmo zēnu biroju, kur viņiem paziņoja, ka paciņu un vēstuli, kas adresēta Leidža kungam slimnīcā, kāda solīda kunga uzdevumā atnesis nezināms cilvēks.

—     Kāds klaidonis, kurš nolīgts par pāris pensiem, — secināja Supers. — Mēs viņu varam atrast vienīgi ar sludinājumu avīzē, un visticamākais, ka viņš uz mūsu sludinājumu neatsauksies. Šādi tipi baidās no izmeklētāja kā no uguns.

Viņi izgāja no biroja. Supers apstājās ietves malā un domīgi noskatīja Nelsona pieminekli.

—      Iešu meklēt Letimeru. Viņš ir kaut kur pilsētā. Vienīgi viņš mācēs sameklēt klaidoni… Letimers viegli iegūst blēžu uzticību, jo garā ir tiem radniecīgs…

Sarunājuši tikšanos, viņi atvadījās, un Dzims iegāja telefona kabīnē piezvanīt Elfai.

—     Vai jūs domājat, ka pīrāgs ir saindēts? — viņa iesaucās.

—    Supers vēl nav par to pārliecināts. Bet rīt viss būs zināms.

Kad Džims norunātajā vietā atkal tikās ar Superu, detektīvs ierunājās:

—    Būs labāk, ja es atgriezīšos policijas iecirknī ar jūsu auto, nevis ar savu "elles mašīnu". Kur tas ir?

—    Tepat netālu, garāžā. Es labprāt jūs aizvedīšu. Supers acīmredzot bija kaut ko ieplānojis, tāpēc Džims

nosprieda, ka labāk neko netaujāt. Viņi aizbrauca uz Trafalgaras laukuma policijas iecirkni, kur bija palicis motocikls. Supers to piesēja uz automašīnas bagāžas plaukta, un Džims devās ceļā.

—     Iegriezīsimies iecirknī, — Supers uzrunāja Ferabi.

—     Es gribu uzzināt, vai nav kādi jaunumi.

Supers nebija kļūdījies. Dežurants ziņoja, ka pirms piecpadsmit minūtēm iecirknī ieradies kāds motociklists un ziņojis, ka, braucot pa šoseju, uz viņu divreiz šauts. Supers apmierināti nosmīnēja.

—    Bet šāvējs netrāpīja? Es domāju, viņš nošāva garām tāpēc, ka kļūdījās, nosakot motocikla braukšanas ātrumu. Ja pa šoseju būtu braucis es, šāvējs nenopūdelētu, jo noziedznieki labi zina Supera motocikla ātrumu.

—    Padomā tik! — brīnījās Džims. — Jūs mēģina nošaut!

—    Jā, cenšas. Tāpēc arī radās šī spīdošā ideja braukt ar jūsu automašīnu, nevis ar manu motociklu. Tā, lūk! Spīdošas idejas ienāk prātā ne tikai Kardjū!

-Tikai tagad Džims aptvēra, kāpēc Supers bija izvēlējies braukt ar automašīnu. Ja viltība ar lamatām bija paredzēta Supera nogalināšanai, nebija izslēgts, ka Lielā Kāja, pats paslēpies, centīsies viņu nošaut, labi zinot, ka motocikla troksnis dzirdams pa lielu gabalu.

—    Nemaz nebūšu pārsteigts, ja kādu dienu mani aizraidīs viņsaulē, — filozofiskā mierā paziņoja Supers.

—     Bet viens gan jāatzīst — Lielā Kāja darbojas nevainojami. Vai Letimers jau atgriezies?

—     Nē, — atbildēja dežurējošais uzraugs, — viņš vēl ir pilsētā.

Nabaga uzraugs kļūdījās. Šajā brīdī Letimers sēdēja uz pīteņa tukšas Londonas šosejas krūmu malā un turēja

rokā lielu automātisko pistoli…

* * *

Nākamajā dienā Džims Ferabi, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, ieradās pie Leidžas jaunkundzes, lai aizvestu viņu uz slimnīcu. Džimam šķita, ka ceļš starp viņas māju un Vimutstrītu ir pārlieku īss. Viņš to labprāt būtu pagarinājis, lai ilgāk atrastos līdzās brīnišķīgajai meitenei, kam bija nācies tik daudz izciest. Žēlsirdīgā māsa paziņoja, ka dienā Leidžs juties labi, tikai pa nakti nav gulējis.

—     Acīmredzot viņš pieradis dienā gulēt un naktīs klaiņot, — viņa prātoja. — Liekas, ka pēcpusdienā viņš mani pazina. Skatījās ar tādu izbrīnu, it kā mēģinātu kaut ko atcerēties. No rīta misters Leidžs apvaicājās, vai nevaru viņu aizvest līdz jūrai, jo viņam jāuzmana "trešā un ceturtā". Pārzine stāstīja, ka vakar viņš prasījis to pašu. Mēs gan nesaprotam, ko Leidža kungs ar to domā…

—   Lai par to galvu lauza Supers, viņš atradīs izskaidrojumu, — sacīja Džims. — Mūs interesē ārsta domas pēc vakardienas apskates.

—    Ārsts vēlreiz apliecināja, ka ir cerības uz pilnīgu izveseļošanos. Operācija nolikta uz sestdienu.

Kad Džims un Elfa bija izgājuši uz ielas, viņa no jauna ierunājās par pīrāgu. Vēl pirms brauciena uz slimnīcu Džims bija teicis, ka laboratorijā inde pīrāgā nav atrasta, bet Elfa tam neticēja.

—    Es biju pie Supera, un viņš apgalvoja, ka inde nav atrasta, — neatkāpās Džims.

—       Es visu rītu prātoju, vai tikai tēvs nav bijis liecinieks kādai epizodei, kas saistīta ar Šovas jaunkundzes noslepkavošanu, — sacīja Elfa. — Varbūt viņš redzējis slepkavu. No rīta biju Kingbengvolkā, lai satiktu Kardjū. Viņš domā, ka tēvu varbūt gribējuši noindēt tāpēc, ka tas redzējis, kas notika piekrastes villā. Tēvs dzīvojis alā, no kurienes lieliski redzama Pludmales kotedža. Supers teica, ka policija ir pārbaudījusi alu. Iespējams, ka tēvs tur dzīvojis ilgus gadus. Parasti viņš vakaros nokāpis lejā pa virvju kāpnēm, bet atgriezies, rītam austot, un ikreiz uzvilcis kāpnes augšā. Krīts bija tās padarījis tik baltas, ka pat dienas vidū Supers tās nepamanītu.

Pie Elfas mājas durvīm Kubitstrītā Džimu gaidīja vilšanās. Viņš cerēja, ka meitene viņu aicinās uz kafijas tasi. Bet Elfa paziņoja:

—     Šodien būšu loti neviesmīlīga un neaicināšu jūs iekšā. Esmu loti nogurusi un nejūtos labi.

—   Tase tējas un mūzika parkā ātri noņems nogurumu. Atļaujiet jūs uzaicināt!…

—   Nē, Ferabi kungs, pateicos. Es vēlētos labi atpūsties. Es paredzu kādu nelaimi… Man liekas, ka notiks kaut kasdrausmīgs.

—     Man gan šķiet, ka jums patiešām derētu parkā iedzert tasi tējas, — smaidīdams teica Džims. Arī Elfa atsmaidīja un novēlēja labunakti.

Bija brīnumskaists vakars. Džimam negribējās vakariņot vienatnē. Viņš devās uz pirmo iecirkni, bet nesastapa nedz Superu, nedz Letimeru. Tad viņš aizbrauca uz Bārklijsteku. Kardjū kungs pastaigājās pa dārzu, salicis rokas uz muguras. Viņš šķita drūms un rūpju nomākts. Izdzirdējis motora troksni, Kardjū apgriezās un, ieraudzījis Džimu, draudzīgi māja ar roku.

—    Laipni lūdzu, Ferabi kungs! Jūs sagādājat man daudz lielāku prieku nekā visi citi. Pēc nabaga Dženijas nāves nekādi nespēju atgūties; viss šķiet nereāls, bieži ausis skan viņas balss… Nabaga Dženija! — viņš grūti nopūtās.

Viņi aizstaigāja līdz zālāja galam un nogriezās pa labi uz pļaviņu. No šejienes varēja labi saskatīt Hilbrovu, Elsona īpašumu. No lielā kamīna skursteņa cēlās balti dūmi.

—      Šodien kurināšanai tā kā par siltu! — ieminējās Kardjū. — Būtu interesanti zināt, kāpēc viņš tik siltā vakarā kurina kamīnu?!

Kardjū un Džims stāvēja klusēdami un vēroja dūmus.

—   Varbūt kalpotāji dedzina žagarus, — ieteicās Džims.

—    Nē, šim nolūkam dārzā ir īpaša krāsns. Turklāt šajā pavasara laikā žagari un sausās lapas no dārza sen aizvākti.

—     Iespējams, ka viņš dedzina vecus papīrus, — piemetināja Kardjū. — Es arī katru gadu to daru.

Advokāts daudznozīmīgi nosmīnēja.

—     Es neteikšu, ka pazīstu Elsonu īpaši labi, — viņš sacīja, — bet viņš ir pārlieku slinks, lai pats dedzinātu vecos papīrus. Interesanti gan — ko viņš tur dedzina?…

Kardjū paskatījās apkārt un pasauca dārznieku.

—    Pagaidiet, es uzrakstīšu vēstuli, bet jūs to nodosiet Elsonam, — viņš noteica.

Pēc brīža Kardjū parādījās ar aploksni rokā. Dārznieks devās uz Elsona māju.

—    Redziet, Ferabi kungs, es uzaicināju Elsona kungu rīt vakariņās. Nebūt ne tāpēc, ka priecātos viņu redzēt pie sevis. Mani interesē, vai tad, kad dārznieks aiznesīs šo vēstuli, Elsons būs istabā.

—    Kāpēc tas jāzina?

—    Gribu noskaidrot, vai Elsons aizsūtījis kalpotājus prom, lai paliktu mājās viens. Bet tagad, Ferabi kungs, parādīšu jums kaut ko interesantu.

Kopā ar advokātu Džims aizgāja uz viņa darba kabinetu. Kad Džims uz galda ieraudzīja kādu papīrā ietītu priekšmetu, viņš nojauta, kas varētu būt šis advokāta "kaut kas". Kardjū noņēma iesaiņojumu, un Džima acīm atklājās Pludmales kotedžas modelis.

—     Šo modeli es pasūtīju pie īpaša meistara, kas to izgatavoja dienas laikā, — ar lepnumu stāstīja Kardjū. — Tagad es noceļu jumtu. — To pateicis, viņš nocēla jumtu, un atklājās mazas istabiņas. — Meistars modeli vēl nav izkrāsojis, bet tas nav svarīgi. Te ir virtuve! — Kardjū ar zīmuli norādīja uz kādu istabu. — Jūs varat saskatīt pat durvju skrūves… Te ir atvere, tas ir, neliels lodziņš ar durtiņām no virtuves uz ēdamistabu. Man jāpievērš jūsu uzmanība svarīgam faktam. No brīža, kad Dženija Šova iegāja mājā, līdz brīdim, kad viņa vai kāds cits to atstāja, pagāja piecpadsmit minūtes. Skaidrs ir viens: viņa vai viņi tūlīt ir devušies uz virtuvi… Jājautā — kāpēc?

—    Lai paņemtu vēstuli.

Kardjū neizpratnē paskatījās uz Džimu.

—     Vēstuli? — viņš ātri noprasīja. — Ko jūs ar to gribat teikt?

—     Vēstuli, kas bija adresēta Rietumsaseksas sekciju kameras ārstam. Supers atrada virtuvē aploksni un zem galda ari ķieģeli, zem kura bija glabāta šī vēstule.

—    Vēstule? Es kaut ko nesaprotu! — Advokāta acis kļuva nemierīgas. — Pēdējā izmeklēšanas komisijas sēdē

Supers par to neieminējās ne vārda. Turklāt tā neiederas manā versijā. Būtu labāk, ja Supers nevilcinātos ar saviem ziņojumiem.

—    Es jau nožēloju, ka esmu jums izstāstījis par vēstuli.

Kardjū drūmi paskatījās uz modeli.

—    Vēstuli vēl ir iespējams iekļaut manā versijā, — viņš teica pēc brīža klusēšanas. Džims pamanīja, ka Kardjū balss ietrīsējās. — Es negribēju pieļaut kādu citu slepkavības motīvu kā vien… Jūs teicāt, ka uz aploksnes bija sekciju kameras adrese. Vai tādā gadījumā tā nevar būt pašnāvība?

—     Nē, Supers ir pārliecināts, ka tā ir slepkavība, — sacīja Džims un tūlīt nožēloja, ka izpļāpājies pārāk daudz.

—    Jā, man atkal viss jāsāk no gala, — turpināja Kardjū, — bet es šo mīklu atrisināšu, lai ko tas maksātu! Es Minteru cienu par spīti visiem viņa trūkumiem. Tomēr esmu pārliecināts, ka šajā gadījumā uzvarētājs nebūs Minters…

Kardjū sāka šķirstīt savu manuskriptu. Džimu pārsteidza šī cilvēka darbaspējas un neatlaidība. Kāda lappuse no vienas vietas bija klāta ar cipariem un datumiem. Uz otras bija uzzīmēta mājas dala, kas vērsta pret jūru. Skici šķērsoja vertikālas līnijas, kas apzīmēja paisuma stiprumu dažādās dienas stundās. Uz galda atradās dažādu mājas dalu fotogrāfiju negatīvi. Sarkanu līniju tīkls pārklāja Saseksas karti. Džims nosprieda, ka sarkanās līnijas apzīmē ceļus, pa kuriem varēja bēgt slepkava. Šajā brīdī istabā ienāca dārznieks.

—    Ser, es nodevu Elsona kungam jūsu vēstuli, — viņš ziņoja saimniekam.

—    Vai durvis atvēra viņš pats? — pajautāja advokāts.

—    Jā. Es gaidīju diezgan ilgi, kamēr viņš nokāps lejā. Kalpotājus nekur neredzēju.

Ar smalku smīnu uz lūpām Kardjfl atzvēlās klubkrēslā.

—    Kā viņš bija ģērbies? Vai ievērojāt sejas izteiksmi? Kādas viņam bija rokas?

—    Rokas viņam bija melnas, — ziņoja dārznieks, — it kā būtu tīrījis kamīna skursteni. Viņš bija vienā kreklā un seja karstumā pietvīkusi.

Kardjū pasmaidīja vēlreiz.

—     Pateicos, varat iet! — Viņš daudznozīmīgi pavīpsnāja. — Es zināju, ka tur kaut kas notiek, — viņš atgriezās pie vecās tēmas, kad durvis bija aizvērušās dārzniekam aiz muguras. — Rodas jautājums— kas kopīgs Elsona dīvainajai uzvedībai ar Dženijas jaunkundzes nāvi? Jūs zināt, ka viņi bija ļoti labi pazīstami… Kalpotāji stāsta, ka Dženija bieži viesojusies pie Elsona Hilbrovā. Pēc šī nelaimes gadījuma Elsons dzer bez pārtraukuma. Ne dienu viņš vēl nav bijis skaidrā. Viņš dzēra arī agrāk, bet tagad galīgi zaudējis kontroli pār sevi. Kalpotāji atsakās strādāt pie viņa. Naktīs Elsons staigā pa māju un baiļu lēkmēs klaigā tā, ka jumts ceļas nost.

Kardjfl piecēlās, uzlika modelim jumtu un ietina papīrā.

—    Līdz šim mani meklējumi bija abstrakti, bet tagad es rīkošos konkrēti…

—     Ko jūs ar to gribat teikt? — painteresējās Džims.

—     Es atklāšu Hilbrovas noslēpumu…

* * *

Seržants izgāja no sava dzīvokļa, tikai iestājoties tumsai. Viņš pa aplinkus ceļiem devās uz Hilbrovu. Izlīda pa labi zināmu caurumu dzīvžogā. Izgājis cauri biezoknim, Letimers nonāca pie maziem, zaļiem vārtiņiem sarkano ķieģeļu žogā. Atslēdzis vārtiņus, viņš tos atkal rūpīgi aizslēdza, palūkojās visapkārt un pa šķembām klāto celiņu piesardzīgi gāja uz parādes durvīm. Pēc tam izņēma no kabatas baltu papīra lapu, kas vienā pusē bija noklāta ar gumiarābiku, saslapināja to un pielīmēja pie durvīm. Tad devās uz mājas otru pusi un, piegājis pie stiklotajām durvīm, kas izgāja uz zālaino laukumiņu, klusu pieklauvēja. Atbildes nebija. Tad Letimers klauvēja skaļāk. Beidzot aiz smagajiem aizkariem parādījās baiļu pārņemtā Elsona seja.

—    Tas esat jūs?! — viņš norēca.

—   Jā, es! Nolieciet revolveri, neviens jums neuzbruks!

Elsons pacēla aizkarus. Letimers ielēca istabā, nolaida

aizkarus, iekārtojās krēslā un no tabakmaka izvilka cigāru.

—     Supers aizbrauca uz pilsētu, — aizsmēķējis viņš paziņoja.

—     Lai brauc kaut uz elli! — nikni izmeta Elsons.

Letimers pamanīja, kā pārvērtusies amerikāņa seja.

Elsona lūpas raustījās. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kuru nomocījusi ilgstoša dzeršana.

—    Supers nebrauca uz pilsētu tāpat vien, — seržants uzsvēra, — viņš aizbrauca uz pilsētu visai interesantā lietā.

—     Lai brauc kaut pie paša nelabā! — eksplodēja Elsons.

—     Klusāk! — Letimers bailīgi nočukstēja. — Kāpēc jākliedz? Supers tur aizdomās arī mani. Vakar viņš nolasīja veselu lekciju par vaļsirdīgas atzīšanās labumiem un amata noziegumiem.

—    Kāda man par to da)a? Kāds mums sakars ar šīs nelaimīgās vecmeitas noslepkavošanu? — Elsons paraustīja plecus.

—     Nerunāsim par to! — izvairīgi sacīja Letimers. — Kas tas šodien bija par ugunsgrēku pie jums?

—    Ugunsgrēks? Es nesaprotu.

—    Es redzēju kūpam dūmus pa jūsu mājas skursteni.

—    Es sadedzināju kaudzi nevajadzīgu mantu.

Nākamās piecas minūtes pagāja klusējot. Abi smēķēja.

—   Šorīt jūs bijāt pilsētā, — beidzot ierunājās Letimers.

Elsons nikni paskatījās vinā.

—    Gribēju izvēdināt šīs nolādētās migas smaku. Vai man nav tiesību to darīt?

—    Un kādu kajīti jūs pasūtījāt?

Elsons kā dzelts pielēca kājās.

—    Ko? Klausieties, jūs!…

—    Un jūs paņēmāt biļeti līdz pašai Ņujorkai?

—    Kur jūs ņēmāt tādas ziņas?

—     Nekur. Es jau sen kaut ko tādu paredzēju. Saprotiet, man ir žēl šķirties no izdevīga klienta.

—    Ja nemaldos, manu naudu jūs nosaucāt par aizdevumu, — indīgi ieminējās Elsons. — Nezinu, kāpēc vispār esmu devis jums naudu…

—    Esmu bijis jums noderīgs. Nākamsestdien es būšu vēl noderīgāks. Saprotams, nav patīkami, ka es zinu par jūsu nodomu atstāt Londonu. Jādomā, ka jūs Amerikā būsiet drošībā.

—    Es visur esmu drošībā! — atkal eksplodēja Elsons.

—    Kāpēc tad jūs tik loti steidzaties uz Ameriku?

—    Tāpēc, ka Anglija man ir līdz kaklam, — drūmi paziņoja Elsons. — Dženijas nāve satriekusi manu nervu sistēmu. Sakiet, Letimer, — kas noticis ar dziedošo klaidoni?

—    Vai to, kuru noķēra Supers? Viņš ir kaut kur pilsētā. Kas par lietu?

—     Nekas, tāpat vien pajautāju. Viņš bija manā dārzā, kad Supers viņu noķēra. Vai viņš gadījumā nav garā vājš?

—     Mazliet. Tā vismaz domā Supers…

—    Klausieties, Letimer! — dobjā balsī ierunājās Elsons. — Jūs pazīstat Anglijas likumus… Nez vai kāds ņems nopietni jukuša klaidoņa izteikumus. Ar to es domāju tiesnešus. Gadījumā ja klaidonis sāks pļāpāt, apvainot cilvēkus un tamlīdzīgi… Tiesneši taču nenoticēs jukušajam?

Letimers pētoši paskatījās uz viņu.

—     Kas jūs tik loti satrauc?

—      Satrauc? Kas vēl nebūs! Liekas, es šo klaidoni esmu manījis kaut kur Amerikā. Varbūt Arizonā. Biju fermeris un izlamāju viņu… laikam pamatīgi noslānīju.

Elsons meloja, un Letimers to zināja.

—    Nedomāju, ka tiesneši pievērsīs uzmanību vājprātīgā liecībām, — sacīja seržants, — tikai klaidonis drīz vairs nebūs vājprātīgs. Supers stāstīja: tiks izdarīta operācija un ir izredzes, ka Leidžs pilnībā atveseļosies.

Elsons nodrebēja, viņa seja pārvērtās.

—      Nav tiesa, ka viņš izveseļosies! — viņš kliedza, saķēris galvu rokās. — Ak Dievs, kaut būtu to zinājis, kaut būtu to zinājis!…

Letimers mierīgi vēroja viņu.

—    Jau sen es nojautu, ka jūs esat Džona Leidža nagos. Esiet mierīgs, viņš ierunāsies ne tik drīz, — seržanta vārdi skanēja ar apslēptu nozīmi.

Elsons vērīgi noskatījās Letimerā.

—     Pieņemsim, ka viņš nemaz nav tik nenormāls, kā jūs iedomājaties, — runāja seržants. — Stāsta, ka viņš dzīvojis alā netālu no Pludmales kotedžas. Nav izslēgts, ka viņš bijis pie mājas, kad tur atradās Dženija. Ko jūs par to varat teikt? — turpināja Letimers un, skali smiedamies, izpūta pret griestiem dūmu mutuli.

—     Ko varu teikt? Neko. Jūs maldāties, domādams, ka man ir kas kopīgs ar Leidžu. Nekad neesmu viņu pazinis vai arī saticis, — stūrgalvīgi paziņoja Elsons, tad negaidīti pamāja ar roku, lai klusē, un ieklausījās.

Amerikānis izvilka pulksteni un paskatījās tajā.

—    Atgriezies kalpotājs, — viņš sacīja.

—    Vai viņš nāks uz šejieni?

—     Nē. Viņš ienāk tikai tad, kad pazvanu.

Pie durvīm pieklauvēja. Letimers ātri piecēlās un noslēpās aiz aizkariem. Elsons atvēra durvis. Aiz durvīm stāvēja kalpotājs.

—    Atvainojiet, ser, es negribēju traucēt…

—    Labi, bet kāpēc tad traucējat? — dusmīgi noprasīja Elsons.

—    Man jums kaut kas jāziņo… Nezinu, vai esat lasījis uzrakstu pie durvīm. Gribēju to papīru noraut, bet tas tik viegli nav izdarāms…

—    Uzraksts pie durvīm? — Elsons acīm ieurbās kalpotājā. — Ko jūs runājat? Kas par papīru?

Viņš steidzīgi sekoja kalpotājam gaitenī, kuru apgaismoja liela lampa. Arī pie parādes durvīm dega gaisma. Elsons ilgi lasīja papīru un neticēja pats savām acīm.

"Dženija Šova ir mirusi, jūs viņai sekosiet.

Lielā Kāja "

Elsons saķēra galvu. Bridi viņš stāvēja kā pārakmeņojies. Jā, tas nebija sapnis, tā bija realitāte. Viņš gribēja kliegt, bet iznāca tikai tāds apslāpēts vaids. Tad viņš kā sadedzis drāzās uz kabinetu, aizcirta durvis un ieslēdzās.

—    Letimer! Letimer!

Viņš pieklupa pie aizkariem, bet seržants jau bija nozudis pa to pašu ceļu, pa kuru atnācis.

* * *

Visā apkārtnē slavenais Supera motocikls jau agri no rīta gulēja uz virtuves galda izjaukts, un Supers centīgi laboja motoru, kurš bija sabojājies "inženiermākslas" zināšanu dēļ. Blakus Superam stāvēja jaunākais seržants ar atrotitām piedurknēm un līdzēja priekšniekam labot "elles mašīnu", jo kaut ko sajēdza no tehnikas. Jaunākais seržants bija ar labām darbaspējām un kārtības izjūtu apveltīts policists. Viņš godbijīgi vēroja priekšnieku darbojamies un visos jautājumos tam piekrita. Tikai tāpēc Supers pacieta viņa klātbūtni.

—     Es neesmu ar mieru mainīt savu "uguns bultu" ne pret desmit jauniem motocikliem, — runāja Supers. — Kaimiņu kinoteātra saimnieks reiz to no manis iznomāja, lai filmas demonstrēšanas laikā skanētu ieroču dārdi. Mans braucamais ar šo uzdevumu spīdoši tika galā. Draugi un darbabiedri reiz uz manu jubileju savāca krietnu naudas summu, lai nopirktu jaunu motociklu, kas ietu bez trokšņa. Es ar prieku pieņēmu dāvanu, bet pēc nedēļas tā nozuda. Es atkal apsegloju veco dampi. Ja kāds kaut ko jautāja, es atbildēju, ka jaunais motocikls ir salūzis. Patiesībā es to pārdevu, bet par dabūto naudu nopirku inkubatoru un par jaunu nokrāsoju savu veco

kaujas zirgu… Pārpalikumu, protams, noliku bankā. Es ar naudu nemētājos.

—    Bet troksnis un graboņa ir neciešami, ser…

—    Troksnis ir un paliek troksnis, mīļais seržant, — pievilkdams uzgriezni, noteica Supers. — Vai esat dzirdējis, ka kāds inženieris būtu izgudrojis klusinātāju pērkonam?

—    Nē, neesmu dzirdējis…

—    Ja aitas blēj, tad govis mauj, — iesmējās Supers.

—    Jūsu motoram vajadzīgs labs izpūtējs…

—   Nav nekādas jēgas kaisīt naudu vējā. Visiem manas mašīnas troksnis ir pa prātam. Cilvēki naktī gultā apgriežas uz otriem sāniem un nodomā: "Viss ir kārtībā, Supers apbraukā iecirkni."

—    Bet, ja zaglis izdzirdēs jūsu braucamo, viņš taču aizbēgs!

—     Nemūžam! Motora troksnis līdzinās vēderrunātāja balsij. Zaglis domā, ka motocikls dodas pa labi, bet īstenībā tas brauc pa kreisi. Bet, mīļais seržant, kas jums šodien lēcies? Jūs runājat pretī un neļaujat man bilst ne vārda!

Seržants paklausīgi apklusa. Supers pabeidza darbu, izmēģināja motoru, aizsmēķēja pīpi un, paskatījies debesīs, konstatēja, ka laiks ir lielisks. Viņš devās uz šķūnīti un izvilka miežu maisu. Apskatījis vistu kūti, viņš pabaroja vistas, salasīja olas un aiznesa uz istabu.

Brīdī, kad ieradās Letimers, Supers pārģērbās.

—    Kur jūs bijāt visu nakti? — apjautājās Supers, ar suku nikni trīdams mundieri.

—    Šonakt man dežūra nebija paredzēta.

129

—    Kad biju jauns, man brīvu nakšu nebija, — indīgi ieminējās vecais detektīvs. — Atnesiet pastu!

5 — Tapals

Letimers aizgāja un atgriezās ar kaudzīti oficiālu vēstuļu. Supers tās izšķiroja.

—    Rēķins, apcietināšanas pavēle, iedzīvotāju sūdzība par motocikla trokšņošanu, vēstule no Finansu ministrijas viltīgā Alekša, — murmināja Supers, veikli pārskatīdams vēstuli pēc vēstules. — Un te ir vēstule, kura man vajadzīga.

—    Hm… — izlasījis vēstuli, noteica Supers. — Vai esat kaut ko dzirdējis par akonītu, seržant?

—     Nē. Kas tas ir, vai inde?

—    Jā, kaut kas viegli indīgs. Neliela deva kniepadatas galviņas lielumā spētu jūs nonāvēt, Letimer. Man tā būtu gluži nekaitīga, jo esmu par jums stiprāks un izturīgāks un naktis neīsinu ar džezbendčarlstoniem, dejodams vienlaikus ar duci jaunkundžu.

—      Kas tā ir par vēstuli? Vai zvērinātā ķīmiķa slēdziens? — interesējās Letimers, kuram lekcijas par morāli nebija nekas jauns.

—     Jā. Tagad pirmām kārtām jāuzzina, vai kāds nav pircis akonītu. Privātpersonas parasti to iegādājas aptiekās. Dabūjiet izziņu no Skotlendjarda. Vai tiešām jūs nekad neesat dzirdējis par akonītu? — kārtodams apkakli, pārjautāja Supers.

—     Protams, nē…

—    Varu saderēt, ka vecais Kardjū, šis slavenais teorētiķis amatieris, izstāstīs pārdesmit gadījumu, kad cilvēki noindēti ar akonītu.

—     Par to es nešaubos, — noteica Letimers.

—    Es ienīstu indētājus, vai saprotat? — siedams kaklasaiti, ar uzsvaru sacīja Supers. — Tie ir viszemiskākie noziedznieki. Turklāt viņi neatzīstas noziegumā pat tad, kad cilpa jau kaklā. Vai jūs to zināt, Letimer?

—     Nē, — seržants mierīgi atbildēja.

—    Varu atkal saderēt, ka vecais Kardjū to zina. Esmu vairāk nekā pārliecināts, ka viņam ir tāda kaudze grāmatu par visādām indēm un indētājiem, ka mati slienas stāvus. Arī man derētu izlasīt kādu līdzīgu grāmatu, lai varu turēt līdzi laika garam…

Ticis galā ar rīta pastu, Supers sēdās uz motocikla un brauca uz centrālo telefonu staciju nopratināt vadītāju. Pēc tam pāris stundu pavadīja Haistrītas policijas iecirknī, iepazīdamies ar dažādām rakstāmpapīra šķirnēm, ūdenszīmēm un citām interesantām lietiņām. Viņš iegriezās arī veikalā, kur tirgo dažādu sistēmu rakstāmmašīnas. Kad Supers ar motociklu brauca lejup pa kādu no sānieliņām, viņš nodomāja, ka tikai tagad sāksies pats svarīgākais.

Superam iegriežoties vienā no sānielām, viņu pamanīja Džims Ferabi, kurš kopā ar Elfu brauca uz Grīnparku. Elfa pieprasīja, lai viņš maina maršrutu un panāk Supera motociklu.

—    Mēs braucam uz Kensingtonas dārzu. Vai nevēlaties piebiedroties? — Elfa uzrunāja Superu.

—     Nedomāju, ka mana klātbūtne tagad būtu lietderīga, — uzmetis acis Džimam, Supers pasmaidīja. — Nekad neesmu bijis tāds idiots, lai traucētu iemīlējušos ļaudis jauki pavadīt laiku.

—     Mēs būsim ļoti priecīgi, — apgalvoja Džims.

—    Ļoti patīkami, taču jaunībai ir savi celi, — iebilda Supers, — bet man — savi. Starp citu, es nekad neesmu bijis iemīlējies, — viņš piemetināja. — Man bija tikai kaut kas līdzīgs romānam ar enerģisku atraitni. Bet laikam jau esmu to stāstījis.

—     Nūja, un šķiršanās no jums viņu satrieca, — tādā pašā garā turpināja Džims.

—      Kā tad, galīgi satrieca. Ar laiku viņa pierada pie atšķirtības. Tas nenācās viegli, it īpaši, atceroties šķīvi, ar kuru viņa meta man pa galvu. Šķīvis diemžēl netrāpīja mērķī…

Elfa sāka smieties.

—    Šodien jūs esat itin labā omā, Super, — uzsmaidīja Džims.

—    Vai tas var būt? Nu, tādā gadījumā braucam!

Viņi aizbrauca līdz Bisvoterroudai, kur Supers nolika

motociklu policijas iecirknī. Pēc tam viņi trijatā devās uz tuvāko restorānu un pasūtīja tēju.

—    Biju pilsētā darba lietās, — paziņoja Supers. — Vai jūs zināt, Leidžas jaunkundz, ka pīrāgam bija īpašs pildījums?

—    Tātad inde? — viņa pajautāja un nobāla.

Supers apstiprinoši pamāja.

—    Jā. Redzams, jūsu tēvam ir ienaidnieks, kurš nealkst pēc viņa atveseļošanās. Es domāju, ka jūsu tēvs, dzīvodams alā, redzējis pārlieku daudz un tagad no viņa grib tikt vaļā. Var gadīties, ka tas saistīts ar seniem notikumiem tajā laikā, kad misters Leidžs vēl bija vesels… — Supera skatiens aizslīdēja līdz stūra galdiņam un apstājās kā piekalts. Arī Džims pavērās turp.

—     Vai jūs Letimeram likāt nākt uz šejieni? — viņš jautāja.

Supers pagrozīja galvu.

—   Vai viņš mūs ir pamanījis? Kāpēc viņš te ieradies? — nerimās Džims.

—   Jā, ir pamanījis. Viņam ir tik ass skatiens kā mītiskajam zirneklim ar miljoniem acu.

Kaut ari Letimers redzēja Superu, viņš to neizrādīja. Kad Supers apsēdās pie vina galdiņa, seržants gluži mierīgi turpināja ēst saldējumu. Džims noskatījās, kā Supers indīgi kaut ko saka savam apakšniekam, bet tas turpina sēdēt ar neizdibināmu izteiksmi sejā. Kad Supers atgriezās pie savas kompānijas, Letimers samaksāja rēķinu un tūlīt nozuda.

—     Es pavēlēju neatstāt iecirkni, bet viņš mierīgi sēž šeit un ēd saldējumu kā puišelis! Cik pulkstenis, Ferabi?

Džims paskatījās pulksteni, un Supers cēlās kājās.

—    Visu labu! Man laiks iet.

Galdiņš, pie kura sēdēja Džims un Elfa, stāvēja pie liela loga, no kurienes bija pārskatāma iela un tilts pāri upei. Džims pamanīja, ka Superam pieklājīgā attālumā seko kāds vīrs. Džims paskatījās binoklī un ieraudzīja, ka tas ir Letimers.

—    Ļoti dīvaini! — viņš noņurdēja. — Supers pavēlēja Letimeram doties atpakaļ uz iecirkni, bet šķiet, ka viņš nesteidzas…

Viņi nosēdēja restorānā gandrīz vēl veselu pusstundu. Tad devās uz automašīnu, kas gaidīja pie ieejas. Džims jau gribēja iedarbināt motoru, kad izdzirdēja kādu balsi:

—    Atvainojiet, Ferabi kungs!

Viņš atskatījās un ieraudzīja dīvainu subjektu. Pēc netīrās salmu cepures un saplīsušajiem zābakiem varēja spriest, ka tas ir klaidonis.

—    Vai tad jūs mani neatceraties? Es esmu Salivens, klaidonis. Kad mani Oldbeilijā tiesāja, jūs bijāt prokurors.

—    Sasodīts! — izlauzās Džimam. — Jūs esat tas pats neģēlis, kuru vajadzēja iebāzt aiz restēm!

—   Jā, tas esmu es, — nemaz nekautrēdamies, atbildēja

Salivens. — Vai neiedosiet mazliet naudas, lai varu samaksāt par naktsmītni? Jau septiņas naktis esmu pavadījis zem klajas debess.

Pamanījis smaidu Elfas sejā, Džims viņai mulsi paskaidroja:

—    Šis ir tas nabaga klaidonis, par kuru jums stāstīju. Atcerieties, es biju apsūdzētājs viņa prāvā…

Šajā brīdī no stūra izjāja policists zirgā. Arī Salivens to pamanīja.

—    Iedodiet pāris šiliņu, — neatlaidīgi lūdza Salivens, — pažēlojiet! Es vairs nespēju nakšņot uz ielas! Pa visu nedēju esmu nopelnījis tikai vienu vienīgu šiliņu — aiznesu pēc adreses kādu pīrāgu.

Džims stingri satvēra klaidoni aiz rokas.

—    Pagaidi, draugs! Tas ir loti svarīgi. Kas tas bija par pīrāgu, kuru tu nesi? Kas to iedeva?

—    Kāds nepazīstams kungs. Viņš apturēja mani Temzas krastmalā un noprasīja, vai negribu nopelnīt šiliņu. Es nopriecājos un paciņu ar pīrāgu aiznesu uz izsūtāmo zēnu biroju Trafalgaras laukumā.

—    Vai tu atceries, kā šis kungs izskatījās?

—     Neatceros…

Policists bija apstādinājis zirgu un skatījās uz klaidoni. Džims izkāpa no automašīnas, stādījās priekšā policistam un paziņoja, ka klaidonis ir tieši tā persona, kuru inspektors Patriks Minters meklē kā liecinieku noindēšanas mēģinājuma deļ.

Policists pagriezās pret Salivenu un pavēlēja:

—     Seko man! Ja centīsies bēgt — nošaušu!

Tajā pašā vakarā Salivenu nogādāja pie Supera uz pratināšanu. No klaidoņa liecībām bija maz labuma. Viņš paziņoja, ka nav paguvis apskatīt tā kunga seju, kurš iedevis paciņu, neatceras, kā tas bijis ģērbts un cik vecs…

—    Šis kungs runāja ar mani tā, ka noturēju viņu par detektīvu.

—      Paskaidro — ko tu ar to gribi teikt? — mierīgi vaicāja Supers. — Vai viņš runāja citādi nekā parastie mirstīgie? Viņš uzvedās kā detektīvs? Runā taču!

—    Jā, nododams man paciņu un vēstuli, viņš runāja tā, ka tieši tas man ienāca prātā, — bezpalīdzīgi turpināja skaidrot Salivens.

Supers brīdi paklusēja un tad stingri noteica:

—     Man ziņoja, ka tu esi prasījis naudu naktsmītnei. Šonakt tu dabūsi naktsmītni, turklāt par brīvu. Seržant, vediet viņu uz kameru!

* * *

Gordons Kardjū kungs lasīja loti daudz. Viņš ilgus gadus bija veltījis zinātnei. Caur savām rokām viņš bija izlaidis simtiem sējumu. Viņš lasīja augas naktis, jo cieta no bezmiega. No rīta, vēl guļot gultā, viņš līdz ar ausmu atkal ķērās pie neilgā miega pārtrauktās nodarbes. Kardjū uzskatīja, ka visinteresantākā zinātne ir antropoloģija un ka bezkaislīgie apraksti par mirušajiem noziedzniekiem ir saistošāki nekā visaizraujošākais mūsdienu romāns.

Viņš vēl gulēja gultā un lasīja slavenā kriminālista Mantegacas traktātu par fiziognomiku, kad pie durvīm pieklauvēja un istabene ienesa rīta kafiju. Viņa to nolika uz galdiņa pie gultas.

—    Lejā jūs gaida Mintera kungs, ser, — paziņoja istabene.

—      Minters? — pārjautāja Kardjū un noskurinājās. — Cik pulkstenis?

—     Pusastoņi, ser.

—     Minters ieradies tik agri? Hm… Pasakiet, ka es iziešu pēc dažām minūtēm!

Viņš uzmeta plecos ritasvārkus, uzvilka mājas kurpes un nokāpa lejā zālē, kur sēdēja Supers. Pēc sasveicināšanās Supers paskaidroja, kāpēc atnācis.

—     Pie manis kamerā sēž kāds subjekts Salivens. Vai neesat aizmirsis? Nesen viņš mēģināja ielauzties Elsona namā.

—     Paskat! Es labi atceros šo ielaušanos. Prāvā pret šo viru prokurors bija Ferabi kungs.

—    Tāpēc jau viņš palika uz brīvām kājām, — dusmīgi ieteicās Supers. — Vakar viņš atkal krita mūsu nagos. Pie jums es nācu ne jau tāpēc, ka man rūpētu šī klaidoņa liktenis. Lieta tāda, ka jūs esat skolots advokāts, bet es tikai vecs, neizglītots vīrs. Manuprāt, klaidonis kaut ko no manis slēpj, negrib stāstīt. Viņš zina daudz vairāk, nekā ir pateicis. Es izmēģinājos visādi, lai piespiestu viņu runāt, tikai bez panākumiem. Es arvien esmu vairījies no jūsu idejām, jo esmu tikai vecmodīgs policijas ierēdnis, kas turas pie vecajām izmeklēšanas metodēm. Mikroskopi un Šopēna sonātes man neko neizsaka, tomēr esmu tālredzīgs un nekad nerimstos mācīties no zinošiem cilvēkiem.

Supers ieturēja pauzi un paskatījās uz Kardjū, mēģinādams izdibināt, kādu iespaidu radījis teiktais.

—     Labi, labi. Tikai kāda man par to dala?

—     Jūs esat advokāts, — izmeta Supers, — jūs esat nodarbojies ar šādiem subjektiem un protat no viņiem izvilkt atzīšanos…

—    Jūs vēlaties, lai es uzņemos šī klaidoņa pratināšanu? Dīvaini gan! Kāpēc jūs neprasāt palīdzību Ferabi kungam?

—    Viņš bija šī noziedznieka apsūdzētājs, un viņa dēļ to attaisnoja, — nicīgi ieteicās Supers. — Protams, neviens nevar piespiest jūs pratināt Salivenu. Šāda doma gluži nejauši ieskrēja man galvā pagājušajā nakti. Brīnumaini, ka labas domas galvā rodas tieši naktī.

—     Pilnīgi pareizi, — sarunu uztvēra Kardjū. — Ari teorija par Dženijas nogalināšanu man ienāca prātā divos naktī. Ja jau jūs uzskatāt, ka būtu lietderīgi, ja es nopratinu klaidoni, es ieradīšos iecirknī. Tikai brīdinu iepriekš: esmu vienīgi teorētiķis…

Supers atviegloti nopūtās — viņa manevrs bija izdevies.

—    Daudzi iedomājas, — viņš uzsvērti pazemīgi turpināja, — ka es esmu iedomīgs un nespēju prasīt padomu lietpratējam. Es neesmu āmurgalva un saprotu, ka praktiķa vērīgajam prātam jāprot cienīt teorētiskās idejas.

Kardjū jutās glaimots, tomēr zemapziņā juta kaut ko nelāgu.

—    Sakiet — kāpēc šis klaidonis apcietināts un ko jūs gribat no viņa uzzināt? — advokāts taujāja.

—    Viņš apcietināts par līdzdalību slepkavības mēģinājumā, — sāka skaidrot Supers. — Salivens Temzas krastmalā saņēmis no kāda kunga nelielu ķiršu pīrāgu. Pīrāgu kopā ar vēstuli viņš nogādājis uz izsūtāmo zēnu biroju Trafalgaras laukumā, bet no turienes izsūtāmais to aiznesis uz Vimutstritas slimnīcu. Pīrāgā konstatēta indeakonīts. Salivens apgalvo, ka neatceras, kāds izskatījies cilvēks, no kura viņš dabūjis pīrāgu. Viņš melo kā suns!

Kardjū seja noraustījās. Iestājās klusums.

—    Neparasts gadījums! — beidzot advokāts ierunājās.

—     Kaut kas neiedomājams! Vai jūs no tiesas gribat, lai es nopratinu Salivenu? Vai jūs mani neāzējat?

—     Lai es jūs āzētu! Neesmu uz to spējīgs, Kardjū kungs.

Advokāts iespieda zodu delnā un ar domīgu skatienu raudzījās stūrī.

—    Neparasts gadījums… Pat neticams divdesmitajam gadsimtam… Mūsu civilizētajā valstī… — viņš ierunājās.

—    Vai tiešām kaut kas tāds ir noticis? Labi, Minter, es aiziešu, kaut arī praktiskajā kriminālistikā manas zināšanas nav lielas. Vai jūs to saistāt ar Dženijas nāvi?

—    Bez šaubām, — atbildēja Supers.

Tad Supers devās uz iecirkni un pamodināja Salivenu.

—   Celies, cilvēkbērns, tava pēdējā stunda uz šīs grēcīgās zemes ir situsi! Nezaudē dūšu, draugs!

Salivens piecēlās no cietā sola un izrīvēja acis.

—    Cik tagad pulkstenis? — viņš pajautāja.

—    Tev tas nav svarīgi, klaidoni, — draudīgi paziņoja Supers. — Tūlīt atnāks pirmklasīgs advokāts un izvilks tev iekšas uz āru. Tikai nemelo viņam, draugs! Viņš ir psiholoģijas ģēnijs un spēj lasīt domas. Tagad gan, brālīt, tu izstāstīsi visu patiesību par cilvēku, kurš Temzas krastmalā tev iedeva paciņu.

—     Es neatceros, kāds bija tas cilvēks! — iesaucās pārbiedētais saulesbrālis. — Uzreiz būtu izstāstījis, ja vien atcerētos!

Supers nogrozīja galvu.

—     Pasaciņas vari stāstīt kādam citam, bet ne man! Policistu tu pamani pa jūdzi, bet tā kunga seju, kurš iedeva veselu šiliņu, atcerēties nespēj.

—     Ejiet ratā ar visu savu advokātu! — kliedza Salivens. — Neko es nezinu un negribu zināt!

—    Skaties, diedelniek, ka neiznāk pakaraties striķi! — paziņoja Supers un aizcirta durvis.

Viņi devās uz iecirkņa durvīm, kad no stūra parādījās Kardjū limuzīns. Automašīna piebrauca pie vārtiem, šoferis nobremzēja un kā sadedzis metās pie Supera.

—     Mintera kungs, ātrāk! Kardjū kungs ir iemidzināts ar hloroformu… Viņš gul savā istabā. Ātrāk brauciet man līdzi!

—    Kāpēc jūs tūlīt nepiezvanījāt pa telefonu? — saniknots kliedza Supers un ielēca limuzīnā.

—    Kardjū kunga telefona vadi ir pārgriezti, — atbildēja šoferis.

—     Oho! Lielā Kāja padomā par visu, — ar drūmu smīnu noteica Supers.

* * *

Kardjū gulēja uz turku dīvāna. Istabā bija jūtama hloroforma šķebinošā dvaka. Advokāta seja bija nāves bālumā. Viņš bija atguvies dažas minūtes pirms Supera ierašanās.

—    Kas noticis? — jautāja detektīvs.

—     Es laikam biju aizsnaudies… nezinu, kas ar mani atgadījās, — murmināja Kardjū. — Pēc jūsu aiziešanas atgriezos guļamistabā un atlaidos, lai pārdomātu jūsu dīvaino priekšlikumu… Pa nakti gulēju slikti un tāpēc iesnaudos… Nejaušības pēc istabā ienāca kalpotājs un ieraudzīja mani ar auduma gabalu uz sejas. Kalpotāja solu troksnis droši vien iztraucēja ļaundari. Logs bija vaļā, un noziedznieks aizbēdzis…

Supers piegāja pie loga un ieskatījās dārzā. Puķu dobē viņš pamanīja kādu spīdīgu priekšmetu. Detektīvs drāzās lejā pa kāpnēm un to pacēla. Vina rokās atradās sasista pudele ar uzrakstu "Hloroformīts B. P.". Izskatījās, ka pudelīte attaisīta nesen. Pudeles tuvumā gāze ātri vien bija nobendējusi ziedus.

Supers pacēla galvu un paskatījās uz vajējo logu. Pa logu nokļūt dārzā nebija grūti. Mazajā dobītē zem loga nekādas pēdas nebija manāmas, bet, ja kāds lēca ārā pa logu, tas pāri dobītei varēja nokļūt tieši uz šķembainā celiņa.

Supers nopētīja pudelīti. Uz tās dibena atradās hloroformīta ražotājfirmas zīme, bet no tās nevarēja secināt, kas šo medikamentu pircis.

Telefona vads gāja pa sienu cilvēka auguma augstumā. Tas bija rūpīgi pārgriezts. Supers ievēroja, ka tas pārkniebts ar tām pašām knaiblēm, kuras bija izmantotas vadam pie vina šķūnīša.

Viņš atgriezās pie advokāta, kas jau bija atjēdzies un spēja sēdēt.

—    Vai dārzā nevienu nepamanījāt? Kur tajā laikā bija jūsu dārznieks? — iztaujāja Supers.

—    No rīta viņš šķūnī nodarbojās ar puķu pārstādīšanu. Guļot gultā, es izdzirdēju čaboņu, bet nepievērsu tai uzmanību.

—    Vai logs bija atvērts?

—    Atvērts pa pusei un fiksēts ar krampīti, kuru viegli varēja attaisīt. Kad ienāca kalpotājs, logs bija līdz galam vaļā.

Supers nopētīja salocīto auduma gabalu. Hloroforms izgaro ātri, tomēr locījuma vietās audums vēl bija mitrs.

Supers pacēla Kardjū gultas spilvenu, tad pieliecās un paskatījās zem gultas.

Kardjū kungs vārgi pasmaidīja.

—     Nesmaidiet, jo es necerēju tur atrast jūsu ienaidnieku, — ierunājās Supers. — Pēkšņi man radās doma, ka esmu kaut ko pamanījis. Vai esat savainojis roku?

—     Savainojis roku? Ko jūs ar to domājat…

Supers uzmanīgi nopētīja Kardjū rokas.

—    Es iedomājos, ka esat savainojis pirkstus, — Supera balsī skanēja vilšanās. — Neko darīt, vēl viena mana versija izrādījusies nederīga… Man arvien tās rodas pārāk ātri. Ar to jānodarbojas detektīvam, Kardjū kungs. Man ir padomā viens pirmklasīgs…

—   Velti jūs uztraucaties! — pašpārliecināti sacīja advokāts. — Es pats spēju sevi aizstāvēt.

—     Par to es nešaubos, — atteica Supers.

* * *

—    Hallo! Vai Ferabi kungs? Lūdzu jūs bez kavēšanās ierasties pie manis iecirknī. Paskaidrošu visu, kad tiksimies… Jā, tas ir loti svarīgi!

Supers nolika klausuli un ķērās pie pasta izskatīšanas. Pēc divdesmit minūtēm Džims Ferabi jau sēdēja birojā viņam blakus. Supers izstāstīja, ka viņam, prokuratūras ierēdnim, jāaizvieto Kardjū un jāpanāk Salivena atzīšanās.

—     Klausieties, Super!… Jūs laikam agrāk mierā neliksieties, kamēr tas sasodītais klaidonis nebūs mani nomocījis. Viņa dēļ jau esmu sakompromitējies tiesā, pēc tam noņēmies, apcietinādams viņu, tagad man vēl nāksies to pratināt… Nē, dārgais draugs, es nevaru, — pretojās Džims.

—   Jā, es mierā nelikšos, kamēr kāds, kas uzdodas par Lielo Kāju, nestāvēs zem karātavām, — vēsā mierā atbildēja Supers. — Es nebūtu jūs traucējis, ja Londonas dižākais noziedznieks Lielā Kāja nebūtu iemidzinājis mūsu gadsimta dižāko teorētiķi un antropologu tieši tajā brīdī, kad tas grasījās braukt uz šejieni, lai izspiestu no zagļa Salivena pēdējo patiesību.

—   Vai jūs runājāt ar Kardjū? Kas ar viņu noticis? — izprašņāja Džims.

—    Viltīgais velns Lielā Kāja uzklupis Kardjū kungam. Prāts tam nelietim darbojas ne sliktāk par viņa kāju. Loti iespējams, ka viņš noklausījies manu sarunu ar Kardjū. Es jau iepriekš zināju, ka ar Kardjū kaut kas notiks. Pat ja es turētu Kardjū veselas detektīvu armijas ielenkumā, Lielā Kāja, kurš pārtiek no Lombrozo idejām, tik un tā paliktu nenotverams.

Džims neticīgi palūkojās Superā. Viņš nesaprata, vai Supers runā nopietni vai ņirgājas par Kardjū.

—    Sakiet taču — kas noticis? — viņš nemitējās iztaujāt.

Supers sīki izstastīja par negadījumu ar Kardjū un par pārgrieztajiem telefona vadiem. Galu galā Džims tomēr piekrita pratināt Salivenu, taču neguva nekādus panākumus. Pēc stundas viņš atgriezās pie Supera un izstāstīja pratināšanas rezultātus.

—    Es nemaz necerēju, ka jūs piespiedīsiet viņu runāt, — mierināja Supers. — Jūsu klātbūtnē Salivens jūtas droši, jo reiz jau nesodīti izsprucis no jūsu rokām. Es zināju, ka tā būs…

—    Salivens saka patiesību, — aizkaitināts iebilda Džims. — Tagad man jāiet, Super.

—    Neaizejiet, Ferabi, jūs man esat loti vajadzīgs!

—   Es aizeju. Goda vārds, es nezinu, kāpēc mani ataicinājāt. Salivens nevar izstāstīt to, ko nezina.

Supers paskatījās pulkstenī. Rādīja četri.

—     Trīs stundas es cīnījos pats ar sevi. Savā starpā cīnījās taisnīgums un godkārība, un uzvarēja taisnīgums! Lūk, kāpēc es ataicināju jūs, Ferabi!

Supers attaisīja rakstāmpulti, izņēma zilu ordera veidlapu un aizpildīja. Džims vēroja un gaidīja, kas notiks.

—    Neejiet prom, Ferabi! Jūs esat Valsts prokuratūras ierēdnis, un jums jāparaksta šis dokuments.

Džims ieskatījās papīrā. Tas bija orderis Stīvena Elsona arestam par nelikumīgu īpašuma iegūšanu.

—    Vai jūs patiešām gribat, lai es parakstu šo orderi?

—     Jā. Vienīgais līdzeklis viņa drošībai patlaban ir apcietināšana. Rīt šis dokuments tiks nodots miertiesnesim, bet pagaidām vajadzīgs jūsu paraksts. Jau rīt šis orderis var izrādīties nevajadzīgs.

—   Es nevaru parakstīt apcietināšanas orderi šādā apsūdzībā.

—    Kamēr viņš neatrodas aiz atslēgas, es pats nezinu, kādu apsūdzību izvirzīt, — sacīja Supers. — Ferabi kungs, es riskēju ar savu amatu, bet Elsons bez kavēšanās jādabū mūsu rokās. Pēcāk es visu izstāstīšu sīkāk. Bet tagad parakstiet orderi par Elsona apcietināšanu!

Džims brīdi padomāja, tad paņēma spalvu un parakstījās.

—    Lieliski! Taisnība ir uzvarējusi! Brauciet man līdzi, Ferabi, jūs dabūsiet kaut ko redzēt! — satraukumā kvēlojošām acīm paziņoja Supers.

Kad Džims veda Superu uz Hilbrovu, viņš vēl nezināja, kāpēc šis orderis vajadzīgs. Bet viņš to uzzinaja diezgan drīz.

Elsona istabene atvēra durvis un lūdza apmeklētājus ieiet zālē. Tad viņa uzkāpa augšā un pieklauvēja pie saimnieka istabas durvīm. Pēc brītiņa istabene nokāpa lejā.

—   Elsona kunga istabā nav, — viņa paziņoja. — Jādomā, ka viņš pastaigājas pa dārzu. Ja vēlaties pagaidīt…

—     Neraizējieties, jaunkundz, es pats atradīšu jūsu saimnieku. Es šeit zinu visus kaktus, — sacīja Supers.

Elsons patiešām neatradās mājā. Kalpotājs izteicās, ka saimnieks varētu būt klajumiņā, kur agrāk staigājis kāds dziedošs klaidonis. Klajumiņš atradās piekalnes pakājē viņpus sarkano ķieģeļu sienas. No pakalniņa varēja pārredzēt apkārtni — krūmājs nebija augsts.

—    Es neticu, ka viņš būtu aizbēdzis, — sacīja Supers.

—     Kāpēc viņš jums vajadzīgs tieši tagad? — jautāja Džims, kurš neko nesaprata.

—   Viņš man vajadzīgs, lai tur vai kas! — it kā nebūtu dzirdējis jautājumu, atkārtoja Supers.

—    Vai turat viņu aizdomās par līdzdalību slepkavībā?

—    Jā, bet ne Šovas jaunkundzes slepkavībā…

—     Bet kāpēc jūs gribat apcietināt viņu tieši šodien?

—    Vēlāk, visu uzzināsiet vēlāk!

Supers skrēja uz klajumiņu, uzkāpa piekalnē un skatījās visapkārt.

—   Tur iet taciņa, — viņš uzrunāja Džimu. — Ātri pa šo taciņu līdz Elsona īpašuma robežai!

Supera norādītā taciņa nebija nekas vairāk kā zigzagveidīgi iemītas solu pēdas, kas veda gar grāvja malu. Drīz vien pēdas gāja paralēli dzīvžogam.

—     Es neticu, ka viņš ir šeit, — sacīja Džims. — Vai patiešām domājat, ka viņš ir aizmucis?

Supers dusmīgi pavērās vinā.

—    Vai jūs nevarat izbeigt šo iztaujāšanu? — inspektors bija nikns. — Vai tiešām neredzat, kādā stāvoklī es esmu?!

—     Es gribēju tikai uzzināt jūsu viedokli, — apjucis noņurdēja Džims.

—     Kuš!… Kuš! — pielicis pirkstu pie lūpām, čukstus nošņāca Supers.

No klajumiņa puses atplūda dīvaina skaņa: klop, klop, klop!

—     Koki krīt, — sacīja Džims.

Supers neatrada par vajadzīgu atbildēt.

Viņi metās skriešus un pēc piecām minūtēm sasniedza taciņas galu kādā ieapalā ieplakā. Lai tiktu uz priekšu, vajadzēja spraukties cauri krūmiem. Supers gāja pa priekšu un pieturēja zarus. Sākumā Džims nodomāja, ka Supers cenšas būt pieklājīgs, bet, palūkojies Superam pār plecu, viņš pēkšņi ieraudzīja asiņu peļķē sakņupušu stāvu-.

Tas bija Elsons. Supers piegāja klāt un apgrieza viņu uz muguras. Pēc tam noliecās un pašūpoja galvu.

—    Ar trim lodēm — uz vietas beigts. Ak, Elson, Elson! Ja tu būtu arestēts no rīta, tad būtu palicis dzīvs! — sacīja Supers, nometies uz ceļiem nekustīgā ķermeņa priekšā.

* * *

—    Ak Kungs, kas to izdarījis? — šausmās iejautājās Džims.

—     Kas izdarījis? — Supera balss pēkšņi noklusa līdz čukstam, tāpēc Džimam nācās sasprindzināt dzirdi. — To izdarījis cilvēks, kurš nogalināja Dženiju Šovu, kurš Leidžas kungam nosūtīja saindētu pīrāgu, kurš iemidzināja Kardjū, vārdu sakot, viena roka un griba. Viņš ir ļoti konsekvents, šis velnišķīgais Lielā Kāja, viņš ir pārdabiski veikls. Neko viņš neaizmirst… Visu svēto vārdā, Ferabi, necelieties kājās! Es nokritu uz ceļiem ne tāpēc, ka gribēju aizlūgt par Elsonu, bet tāpēc, ka tā ir drošāk. Taisnības vārdā vismaz vienam no mums jāatgriežas dzīvam!

Džimam pār augumu pārskrēja aukstas tirpas.

—    Viņš ir tepat? Krūmos? — čukstēja Džims, slaucīdams no pieres aukstus sviedrus.

—   Jā. Slepkavība notikusi pirms kādām septiņām astoņām minūtēm. Vai atceraties troksni, kuru dzirdējām pie dzīvžoga? Jūs domājāt, ka krīt koki, bet tie bija pistoles paukšķi, šaujot ar klusinātāju.

Kamēr viņi čukstus sarunājās, Supers loti uzmanīgi vēroja apkārtni. Viņa asā dzirde centās lapu čaboņai pa vidu saklausīt jebkuru troksnīti. Džims pamanīja, ka pēkšņi Supera skatiens apstājas pie kāda dzeltena krūma. Supers pieliecās vēl vairāk un norādīja ar roku uz krūmu pa kreisi.

—     Žigli pa labi! — viņš iekliedzās, un, kad Džims pārbijies iekrita aizsegā, Supers knūpus pieplaka zemei.

Klop, klop, klop!

Kaut kas nodīca Džimam gar ausi. Viņš saklausīja lūstošu zariņu troksni un lapu iečabēšanos. Tajā pašā brīdī Supers lēca krūma aizsegā pie Džima.

—     Skrieniet, cik jaudas! Tikai, Dieva dēl, neiztaisnojieties!

Viņi metās skriet pa taciņu, bet pēc dažiem metriem atkal iespruka krūmos, jo no jauna atskanēja klusinātie pistoles šāvieni. Dažas sekundes nogaidījuši, viņi skrēja atkal, līdz sasniedza tālākos krūmus.

—      Tagad varam iet lēnāk, viņš mums nesekos, — sacīja Supers. — Es neredzēju viņu, bet pamanīju putnu, kurš gribēja nolaisties uz krūma, taču izbijās un aizlidoja sānis. Es sapratu, ka putns kaut ko pamanījis aiz krūma. Klau, Ferabi, es šorīt savā inkubatorā atradu divdesmit jaunus cālēnus. Tie, protams, nav dabiski perēti, toties par viņiem es dabūšu labu naudu.

Lai nu ko, bet šobrīd Džims vismazāk bija noskaņots runāt par Supera vistu kūti.

—    Kur gan tagad viņš ir, šis Lielā Kāja? — atskatījies noprasīja Džims.

—     Tas nešķīstenis? Viņš jau ir drošībā! Izšāvis viņš aizbēga. Arī man derētu tāda pistole, bet man tās nav. Es papūlēšos, lai ar šovakaru Kardjū kungs atrastos policijas aizsardzībā. Jau sen vajadzēja par to parūpēties.

—    Vai jūs domājat, ka viņam draud briesmas?

— Neapšaubāmi. Es zinu, ka viņam draud briesmas jau no tā brīža, kad viņš publiski sāka klāstīt teorijas par Šovas jaunkundzes nogalināšanu. Viņa versija nav pilnīgi precīza, tomēr tā ir tik tuva patiesībai, ka dažam labam rada briesmas.

Viņi aizgāja līdz piekalnei. Supers apstājās un palūkojās apkārt. Tad pakāpās uz augšu un pārlaida acis klajumam aiz krūmāja.

—    Viņš ir aizbēdzis, — paziņoja detektīvs.

Viņi devās uz Elsona namu. Desmit minūtes Supers pavadīja pie telefona, runājoties un dodot rīkojumus. Pēc tam apsēdās pie galda, aizpīpēja pīpi un, burkšķēdams kaut ko zem deguna, sāka domīgi raudzīties tālumā.

Pa šo laiku Hilbrovā ar motocikliem un automašīnām ieradās policistu grupas. Drīz ar ātrās palīdzības karieti atbrauca vēl daži. Supers ar diviem konstebliem devās uz ieplaku, kur gulēja Elsons. Supers labi atcerējās, kā amerikānis bija gulējis un ka vina kabatas netika aiztiktas. Tagad nogalinātā kabatas bija izgrieztas uz āru un ķermeņa stāvoklis mainīts.

—    Mēs esam to zelli iztraucējuši, un nu viņš ir noslēpies krūmos, — konstatēja Supers. — Veikls vīrs, neko teikt. Vai Letimers ir redzēts? — viņš pēkšņi ievaicājās.

—    Kad braucām prom no iecirkņa, viņa tur nebija, — atbildēja rezerves seržants. — Es atstāju zīmīti, lai viņš nekavējoties dodas uz šejieni.

Supers neko neatbildēja. Cauri krūmājam viņš aizgāja uz tā otru malu un sāka pētīt zemi zem krūmiem. Drīz vien inspektors atrada patronu čaulītes, tomēr turpināja okšķerēt pa krūmiem kā dzinējsuns.

—    Man ir smalka oža, — viņš palielījās Džimam. — Vai jūs sajūtat smaku?

—    Nejūtu neko citu kā vien lapu aromātu.

Tikmēr ieradās policijas ārsts, un Supers ar Džimu

atgriezās vietā, kur gulēja līķis. Ārsts izmeklēja nogalināto un pavēlēja aizvest.

—    Nāciet man līdzi, Ferabi! — sacīja Supers.

Viņš aizgāja līdz kadiķu audzei un parādīja vietu starp diviem kadiķiem.

—     Šeit stāvējis slepkava, un viņš devies uz turieni. Nāciet līdzi, es parādīšu pēdas…

Džims jutās pavisam satriekts. Notikušais Džimu tik dziļi nomāca, ka viņš tikko vilka kājas. Toties Supers, gluži otrādi, bija enerģijas pilns kā jauns dzinējsuns.

—     Šķiet, Ferabi, ka ari jūs nāksies ņemt policijas aizsardzībā, — ieminējās Supers. — Visvairāk, šķiet, šāda aizsardzība vajadzīga man. Jau trešo reizi esmu izmucis nāvei no Lielās Kājas rokas. Tomēr es atteikšos no aizsardzības. Man ir visas iespējas noziedznieku noķert tuvākajās dienās, varbūt pat pirms Leidža kunga operācijas.

—    Vai tiešām operācijas rezultāts var ietekmēt Šovas jaunkundzes slepkavas meklēšanu? Un no tās atkarīga Lielās Kājas noķeršana? — Džims bija neizpratnē.

—     Ja Leidža kungs atgūs veselību un atmiņu, viss noslēpumu samezglojums būs tik viegli atšķetināms, ka pat iesācējs detektīvs spēs notvert Lielo Kāju. Kamēr Leidžs nerunā, to nav viegli izdarīt… Man ir vienīgi aizdomas, pierādījumu nav. Jā, Ferabi, pierādījumu man nav, bet tiesnešiem vienmēr vajadzīgi nevainojami liecinieki, kas redzējuši slepkavību tieši nozieguma brīdi. Viņi vēlētos, lai tiktu iesniegta skaidra fotogrāfija ar nozieguma ainu. Savā ziņā tiesnešiem ir taisnība, jo jāspriež par cilvēka dzīvību vai nāvi… Vai jūs pazīstat bendi? — soļojot pa meža taciņu, ievaicājās Supers.

—   Nav bijis tas gods iepazīties ar viņu, — aizsmakušā balsī atsaucās Džims.

—     Viņš ir loti jauks cilvēks, — pavēstīja Supers. — Viņam nav kompleksu. Es pazinu bendi, kurš pieprasīja visizsmalcinātākos ēdienus. Tas, par kuru runāju es, ir pieticīgs. Viņam garšo alus ar sieru. Viņš ir loti miermīlīgs, un Lenkašlrā viņam pieder frizētava. Bieži esmu skuvies pie viņa.

Džims negribot noskurinājās.

—   Ja krimināllietas balstītos vienīgi uz aizdomām, šis frizieris mierīgi varētu dzīvot pa frizētavu un skūt bārdas, nevis kārt cilvēkus. Atceros, reiz viņš sūdzējās, ka ar friziera darbu neko vis nopelnīt nevar. Tajā apkaimē dzīvojošie ogļrači bārdu dzen tikai reizi nedēļā. Turklāt uznākusi mode ar drošajiem skuvekliem… Tā nu ir, ka es labprāt sagādātu viņam papildu peļņas iespējas…

Džims jau bija iepazinis Supera paradumu par briesmīgām lietām runāt ar filozofisku mieru. Viņš zināja ari to, ka Supers nemitīgi kaut ko melš, kamēr galva nodarbināta ar domām, kurām nav nekā kopīga ar sarunas tematu.

—    Brīnums, cik daudzi domā, ka cilvēkam katrā ziņā jāsajūk prātā, lai izdarītu noziegumu. Viņi iedomājas Lielo Kāju kā jukušu sadistu ar putām uz lūpām… Šajā vietā viņš mainījis virzienu, — Supers pēkšņi paziņoja, atliekdams jaunas ābelītes zaru.

Nokļuvuši meža laukumiņā, viņi ieraudzīja drāšu žogu. Supers tam pārliecās pāri un aplūkoja ceļu, kas vijās gar Kardjū un Elsona īpašumu robežu.

—    Šis klajumiņš pieder Kardjū, — informēja Supers. — Tas nav tik nekopts kā Hilbrova… Gribētos zināt, vai Kardjū vēl ir pie dzīvības?

—   Jūs taču nedomājat, ka… — Džims palika pusvārdā.

—    Neviens neko nevar zināt, — pikti norūca Supers.

Pēc tam viņš pārlida pār žogu un pa stāvo nokalni

uzmanīgi devās uz putekļaino ielu. Džims vilkās no muguras.

—   Ceļš ir šaurs, tam var ari pārlēkt. Ja slepkava gājis pa zāli… Bet kas tas?

Pa ielu lēnām nāca cilvēks. Cepure atbīdīta uz pakauša, mutē iesprausts cigārs.

—    Paskatieties, Ferabi, arī Letimers ieradies darbā! — asi noskaldīja Supers. — Nabaga seržants droši vien nogulējis pirms pusstundas izziņoto pirmo policijas trauksmi tāpat kā tas gulava, kurš nebija saklausījis fabrikas svilpi un ieradās darbā ap pusdienlaiku. Sveicināts, brašais seržant! — noteica Supers, kad Letimers pienāca tuvāk. — Vai jūs gadījumā nenākat no kāzām?

—    Nē, — apjucis atbildēja Letimers, — bet es dzirdēju, ka te gadījies kaut kas nepatīkams.

—     Ko neteiksi! Tikai nupat jūs to uzzinājāt? — žultaini pajautāja Supers. — Un tāpēc jūs tik mudīgi šeit ieradāties?

—    Es nodomāju, ka nav jēgas steigties, — auksti atteica Letimers. — Viens no Elsona kalpotājiem izstāstīja, kas noticis, un, lai taupītu laiku, sadomāju nākt pa šo celiņu. Turklāt es cerēju atrast pēdas. Skaidrs, ka slepkava no krūmāja aizgājis pa šo ceļu.

—     Uz ceļa ir daudz putekļu. Vai negribat tos savākt ekspertīzei? — drūmi noprasīja Supers. — Aizejiet uz Kardjū kunga māju un apskatieties, kas tur notiek! Nekur neejiet prom, kamēr es jūs nenomainīšu! Neizlaidiet viņu no" acīm un organizējiet mājas apsardzi augu diennakti! Vai sapratāt?

—   Jā. Vai man jāpaziņo Kardjū kungam, ka viņš atrodas policijas aizsardzībā?

—    Sakiet visu, ko uzskatāt par pareizu. Ja viņš pamanīs jūs sēžam uz viņa mājas kāpnītēm, tad nopratīs, kas par lietu. Ja Kardjū kungs sadomā nodarboties ar krūmu mērīšanu, varat atjaut. Tikai norīkojiet par pavadoņiem dažus policistus vai citus uzticamus cilvēkus! Jūs atbildēsiet par viņa dzīvību! Ja Kardjū atradīs mirušu viņa istabā, pie atbildības sauks jūs.

—    Klausos, ser, — atteica Letimers un aizsoloja pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis. Džims skatījās nopakaļ, kamēr seržants vairs nebija redzams.

—      Letimers nav slikts jauneklis, — teica Supers,

—    tikai ar vārgiem instinktiem. Visiem dzīvniekiem, tātad arī policijas seržantiem, piemīt instinkti, bet instinktus vajag attīstīt…

—   Jūs pārlieku uzticaties Letimeram, — vēsi ierunājās Džims.

—    Es neuzticos nevienam, — negaidīti izšāva Supers.

—     Es tikai izliekos, ka uzticos Letimeram. Lai viņš tam tic. Ja kāds grib būt labs detektīvs, tad nedrīkst ticēt nevienam, pat sievai ne. Tāpēc detektīvi nedrīkst precēties…

Viņi lēnā gaitā devās uz Hilbrovu. Supers pārmeklēja Elsona darba kabinetu. Bez tvaikoņa biļetes tika atrasta arī prāva naudas summa. Nekādu dokumentu Elsona rakstāmgaldā nebija, izņemot dažus rēķinus un Hilbrovas pirkuma aktu. Supers nopratināja nelaiķa sekretāri, apjukušu vidēja vecuma sievieti.

—     Mana šefa sarakste nebija plaša, — viņa stāstīja.

—    Viņš lasīja ar grūtībām un gandrīz neprata rakstīt, un viņš nekad nestāstīja par savām privātajām darīšanām.

—   Vai viņam maz bija kāda nodarbošanās? — Supers nomurmināja sev zem deguna.

Lielā pelnu kaste pie kamīna bija pilna ar kaudzi. Džims saprata, ka Kardjū aizdomas nav bijušas bez pamata. Supers izpētīja sadedzināto dokumentu pelnus un atrada divu kantora grāmatu paliekas, diemžēl to saturs nebija izlasāms.

—       Viņš ir sadedzinājis milzum daudz dokumentu, — sacīja inspektors. — Bez šaubām, tur bijuši dažādi akti, kurus rakstījis vai nu viņš pats, vai ari kāda cita persona. Viņš steidzies tos sadedzināt, jo gatavojies bēgt. Jā, Ferabi, manas teorijas apstiprina prakse!

Pirms atgriešanās pilsētā Džims Ferabi uzkāpa augšā pie Kardjū kunga, lai dalītos iespaidos par notikumiem Hilbrovā. Džims redzēja, ka Kardjū vairs nav tik pārliecināts par savu drošību kā agrāk. Bāls un nervozs, advokāts sēdēja bibliotēkas istabā, drebēdams pie mazākās iečabēšanās, un, uzzinājis no Letimera par Elsona nāvi, bija pavisam satriekts.

—     Viena traģēdija pēc otras! — viņš dobji ņurdēja, kad ieradās Džims. — Šausmas, Ferabi, kādas šausmas! Vai kāds varēja iedomāties, ka nabaga Elsons… — Kardjū nepabeidza frāzi. — Vai zināt, viņš saņēma brīdinājumu, ka viņam draud nāve! Seržants Letimers man izstāstīja, ka papīra lapa ar brīdinājumu vakarvakarā bijusi piestiprināta pie Elsona durvīm.

Bija jūtams, ka šis brīdinājums Kardjū darīja lielākas raizes nekā pati Elsona nāve. Viņš nemitīgi atgriezās pie noslēpumainās draudu ziņas. Džims nezināja, ka pie Elsona durvīm bijusi brīdinājuma vēstule, un brīnījās, kāpēc Supers neko nav teicis. Viņš nodomāja, ka Supers ir noslēpumains vīrs un ka ne bez iemesla viņš reizēm tur mēli aiz zobiem.

—    Manuprāt, Kardjū kungs, šis papīrs varētu būt saistīts ar paredzēto Elsona apcietināšanu, — domīgi ierunājās Džims.

—    Ko? Vai tad Elsonu gribēja apcietināt? — pārvērstā balsī iekliedzās Kardjū, un viņa acīs atplaiksnīja šausmas. — Ko viņš ir izdarījis?

—   Viņš vai nu kaut ko nozadzis, vai viņa rīcībā bijusi zagta manta. Es parakstīju orderi viņa apcietināšanai. Es to darīju nelabprāt, bet Supers nelikās mierā. Jādomā, ka šādai viņa rīcībai bija īpašs iemesls. Supers ieradās Hilbrovā apcietināt Elsonu, bet atrada to krūmājā nogalinātu.

—   Kā? Vai tad Elsonu gribēja apcietināt? — šī jaunuma satriekts, atkārtoja Kardjū. — To es nespēju saprast… Ak Dievs, es vairs neturos uz kājām, domas galvā sajukušas. Kādas šausmas! Ceru, ka vismaz šoreiz izmeklēšanas komisijai līķa apskatē manas liecības nebūs vajadzīgas. Ak, šī jaunā nelaime mani pagalam satriekusi! — Aizlicis rokas aiz muguras, viņš ņēmās solot pa istabu.

Kad Džims izgāja no mājas, Letimers sēdēja dārzā uz krēsla zem zīdkoka. Viņš snauda un, kad Džims viņu uzrunāja, noskurinājās.

—    Paldies Dievam, ka tas esat jūs, nevis Supers, — sacīja seržants. — Tad bez notācijām es neiztiktu! Šejienes gaiss tā uzdzen miegu…

Džims ievēroja, ka no savas vietas Letimers vienlaikus var novērot Bārklijstekas ieeju un Kardjū darba kabineta logus.

—   Vai arī jūs domājat, ka Kardjū kungam draud briesmas? — painteresējās Džims.

Letimers paraustīja plecus.

—   Ja jau Supers saka, ka Kardjū draud briesmas, tad tā arī ir, Supers nekad nekļūdās…

Džimam likās, ka Letimera balsī ieskanas ironija.

—   Vai jūs bijāt kopā ar Superu, kad viņš atrada Elsona līķi? — painteresējās seržants. — Kā viņš ir nogalināts? Vai nošauts?

—   Jā, — atbildēja Džims. — Paldies Dievam, ka mūs nepiemeklēja viņa liktenis. Par to, ka esam palikuši dzīvi, jāpateicas Superam.

Letimers paskatījās viņā platām acīm.

—   Tiešām? Vai tad Elsona slepkava šāva ari uz jums? Sasodīts, tam Lielajai Kājai patiešām ir dzelzs nervi! Vai jūs slepkavu neredzējāt? — viņš pēkšņi noprasīja.

—    Nē, — atbildēja Džims. Letimera jautājums viņam likās dīvains.

—   Supers viņu neredzēja, — turpināja seržants. — Bet varbūt tomēr ir pamanījis? Supers redz pa jūdzi, lai gan apgalvo, ka ir tuvredzīgs. Pirms diviem gadiem viņš pēkšņi paziņoja, ka kļuvis kurls, un priekšniecība bija gatava noticēt, lai gan viņš vienkārši tos āzēja. — Brīdi klusējis, Letimers pētoši noskatījās uz Džimu un piemetināja: — Tagad es saprotu, kāpēc Supers ņēmis Kardjū kungu policijas aizsardzībā. Lielā Kāja ir veikls zellis! — Letimers apspieda žāvas. — Atvainojiet, pagājušo nakti pavadīju postenī,— viņš skaidroja, izņēmis kabatlakatu.

Džimam degunā iesitās smaržas.

—   Nedomāju gan, ka esat tāds frants, — viņš labsirdīgi piebilda.

—   Jūs runājat par smaržām? — Seržants paostīja batista lakatiņu. — Mana saimniece starp kabatlakatiņiem parasti ievieto kaut ko smaržīgu. Es gan aizliedzu to darīt…

Džims pēkšņi atcerējās Elsona noslepkavošanu un veidu, kā Supers atklāja slepkavas pēdas. Viņš jau gribēja Letimeram uzdot jautājumu, bet tas ierunājās pats:

—    Supers sarīkotu traci, ja saostu smaržas. Viņam ir oža kā dzinējsunim. — Seržants atkal nožāvājās. -Šodien es ar prieku ietu gulēt agrāk.

Kad Džims Ferabi atgriezās prokurora kancelejā, vina priekšnieks vēl atradās savā kabinetā, kaut ari oficiālais pieņemšanas laiks bija beidzies. Džimu izsauca pie galvenā prokurora.

—    Liekas, ka pēdējā laikā jūs piedalāties kādas slepkavības izmeklēšanā, — savu runu sāka vecais sers Ričards. — Kas tas īsti ir par gadījumu?

Džims izstāstīja visu, ko zināja. Sers Ričards uzmanīgi klausījās, tad sacīja:

—     Šo izmeklēšanu vada vecākais inspektors Patriks Minters. Šī nozieguma atklāšanai labāku detektīvu grūti iedomāties. Tikai vai šajā lietā nav par daudz slepenības?

—    Supers ir ļoti noslēgts. Kaut arī viņš runā neparasti daudz, neko no viņa neesmu uzzinājis, — bilda Džims.

Sers Ričards nosmējās.

—     Tādā gadījumā varam būt droši, ka panākumi ir garantēti. Ja Supers par kādu noziegumu runā atklāti, tad ir skaidrs, ka slepkava nav notverams.

Pabeidzis darbu, Džims devās uz Kubitstrītu pie Elfas, bet nesatika mājās — viņa bija slimnīcā. Džims gaidīja meiteni pie mājas sliekšņa. Elfa izskatījās nogurusi.

—    Operāciju taisīs ne agrāk kā nākamās nedēļas beigās, — viņa paziņoja. — Es dabūju no Kardjū kunga steidzamu telegrammu. Viņš lūdz ierasties Bārklijstekā. Esot kāds svarīgs un neatliekams darbs.

—   Jūs nebrauksiet pie Kardjū kunga! — noteikti iebilda Džims. — Viņš pats tagad ir policijas aizsardzībā, un es nevaru pieļaut, ka jūs pakļaujat sevi briesmām.

Elfa no vakara avīzēm jau zināja par Elsona nogalināšanu, taču raizes par tēvu bija tik loti pārņēmušas meiteni, ka viņa nespēja domāt ne par ko citu.

—    Es Elsonu pazinu loti maz, — viņa teica. — Cik drausmīga nāve! Un tomēr man nāksies braukt uz Bārklijsteku. Esmu loti nogurusi, tomēr nespēju atteikt Kardjū kungam.

—    Kardjū var pagaidīt, — cieti noteica Džims.

Acīmredzot Kardjū tomēr nevarēja gaidīt. Kad Džims

un Elfa iegāja istabā, atskanēja telefona zvans. Džims piegāja pie telefona un pacēla klausuli. Zvanīja Kardjū.

—     Hallo!… Jā, tas esmu es, Ferabi! Mēs ar Leidžas jaunkundzi tikai nupat ienācām pa durvīm. Viņa ir pārlieku nogurusi, lai šovakar brauktu uz Bārklijsteku.

—     Esiet tik laipns, Ferabi kungs, un mēģiniet viņu pierunāt atbraukt uz šejieni! — neatlaidīgi lūdza Kardjū. — Lūdzu, esiet tik laipns un neatsakieties pavadīt viņu! Būšu priecīgs, ja manā mājā kāds atradīsies. Tad es jutīšos drošāk.

—    Vai tiešām tik steidzīgi jābrauc?

—     Jā, vilcināšanās ir ļaunāka par nāvi. Es nevaru gaidīt. — Kardjū balsī Džims saklausīja stipru uztraukumu. — Man nekavējoties jāsaved kārtībā savas lietas, bet bez Leidžas jaunkundzes tas nav iespējams.

—    Vai jūs domājat, ka jums draud reālas briesmas?

—    Diemžēl esmu par to pārliecināts. Man steidzami jānokārto dažas darīšanas. Minters man aizliedzis atstāt dzīvokli… Lūdzu, atbrauciet kopā ar Leidžas jaunkundzi!

Kardjū lūdzās tik neatlaidīgi, ka, aizklājis klausuli ar roku, lai Kardjū nedzirdētu, Džims apvaicājās Elfai:

—   Vai tiešām lieta ir tik nopietna? Es gan nedomāju, ka Kardjū izrādīsies tik mazdūšīgs.

—     Manuprāt, lieta patiešām ir nopietna, — pamāja

Elfa. — Es domāju, ka nedrīkst viņam atteikt. Vai nevēlaties mani pavadīt?

Pievakarē paredzamais ilgais brauciens automašīnā kopā ar meiteni un nakts zem viena jumta Džimam šķita vilinošs priekšlikums. Un tomēr viņš centās Elfu atrunāt no brauciena, tiesa, ne pārāk uzstājīgi, un viņa ar savu sievišķīgo nojausmu uzreiz to pamanīja.

—    Pasakiet Kardjū kungam, ka būšu, — meitene sacīja. — Apstākļu maiņa man būs svētīga, un ari viņam būs miers.

Džims apsolīja aizbraukt un nolika klausuli.

—     Man līdz tēva operācijai jāsaglabā spēki. Pēdējā laikā mana pašsavaldība zūd… Ejiet, Ferabi kungs, lejā uz automašīnu! Es sakravāšu koferi un tūlīt iešu.

Elfa vēl nebija paguvusi paēst vakariņas, tomēr negribēja aizkavēt izbraukšanu. Džims bija laimīgs, redzot sev blakus mīļoto meiteni. Kad viņi ieradās Bārklijstekā, tad sastapa Kardjū bibliotēkā. Salicis rokas aiz muguras, viņš nervozi staigāja turp un atpakaļ. Elfa izbijās, redzēdama, kā pārvērtusies Kardjū seja kopš pēdējās reizes, kad viņa to bija redzējusi. Šķita, ka advokāts novecojis vismaz par desmit gadiem.

—   Loti mīli no jūsu puses, ka atbraucāt, — spiezdams roku Elfai, ierunājās Kardjū. — Gaidīdams mīlos ciemiņus, vēl neesmu sēdies pie galda. Jūs taču neesat vakariņojuši? Ari es jutīšos labāk, kad būšu kaut ko ieēdis. Liekas, šodien neesmu ēdis neko. Lūdzu uz ēdamistabu!

Parasti vakariņās Kardjū nedzēra vīnu, bet šoreiz uz galda stāvēja sarkanā portvīna pudele. Iedzēris Kardjū kļuva mundrs un atguva agrāko pašpārliecinātību.

—    Nervi man ir galīgi čupā, — viņš skumīgi atzinās.

— Cik gan visādu šausmu nav nācis pār manu galvu! Un tagad vēl šī Mintera "policijas aizsardzība"…

Turēdams rokā glāzi, viņš brīdi klusēja, tad, iedzēris malku, turpināja:

—     Kā kriminālists teorētiķis es neuzskatu, ka man draud briesmas, bet kā rūdītam advokātam man jābūt gatavam uz visādiem pārsteigumiem. Šodien pēkšņi iedomājos, ka neesmu sastādījis testamentu un savedis kārtībā citus dokumentus. Faktiski esmu tikpat nesagatavots dažādām nejaušībām kā jebkurš profāns mietpilsonis. Savu pēdējo vēlēšanos jau esmu izteicis rakstiski. Kad Leidžas jaunkundze būs uzrakstījusi divas kopijas, es lūgšu jūs, Ferabi kungs, tās pārskatīt un parakstīt kā lieciniekam. Par otru liecinieku būs viens no maniem kalpotājiem.

Elfa gribēja kaut ko teikt, bet Kardjū labvēlīgi piebilda:

—    Diemžēl jūs, Leidžas jaunkundz, nevarat būt otrs liecinieks, jo esmu nolēmis jūs padarīt par sava īpašuma lielākās daļas mantinieci.

Pārsteigtā Elfa piecēlās kājās un gribēja izteikt savas jūtas, bet Kardjū atkal pasteidzās pirmais, viegli pamādams ar roku.

—   Es esmu jau vecs. Nekad neesmu juties tik vientuļš kā šodien, — viņš sacīja. — Man nav radinieku, ir daži draugi, bet tikai nedaudzi ir manas pateicības vērti. — Viņš pasmaidīja. — Kaut vai pieklājības pēc vecākajam inspektoram Minteram esmu novēlējis savu kriminālistikas literatūras bibliotēku un nelielu summu, lai iegādā-

# tos māju, kurā glabāt bibliotēku un turēt motociklu, kurš uz to laiku, cerams, vairs tā netrokšņos un netraucēs laužu miegu… br

Pēc vakariņām Kardjū un Leidžas jaunkundze devās

uz bibliotēkas istabu, bet Džims nogāja dārzā izsmēķēt cigāru. Viņš nepaguva paspert ne divus solus, kad no tumsas iznira kāds stāvs. Tas izrādījās detektīvs, kuru Džims jau reizi bija redzējis Supera birojā. Džims parunāja ar viņu par laiku, par automašīnām, par gaidāmajām zirgu skriešanās sacīkstēm hipodromā… Kamēr viņi nesteidzīgi pastaigājās ap māju, Kardjū darba kabinetam aizkari bija uzvilkti un varēja redzēt, kas notiek istabā. Kardjū un Elfa sēdēja pie galda. Saimnieks diktēja, un meitene pierakstīja.

—     Vai tā nav pārlieku liela neuzmanība? — jautāja Džims. — Viņi abi no dārza puses ir loti labi saskatāmi…

—    Jā, vajadzētu nolaist aizkarus un aiztaisīt slēģus, — piekrita detektīvs.

Džims negribēja traucēt Kardjū un ar kambarsulaini nosūtīja viņam zīmīti. Kad slēģi beidzot bija ciet, viņš atviegloti nopūtās.

—    Savādi, ka Kardjū kungs pats par to neiedomājās, — nobrīnījās detektīvs. — Viņš jau sen nodarbojas ar lietām, kas saistītas ar noziedzību. Tagad, kad briesmas draud pašam…

Uzkāpis augšā guļamistabā, Džims izkravāja koferi. Pēc tam atkal izgāja dārzā. Viņš bija loti izbrīnīts, redzot, ka Kardjū kabineta slēģi atkal ir vaļā un advokāta un viņa sekretāres silueti labi saskatāmi.

—     Supers sacīja, ka jānovēro viss, kas notiek istabā. Arī aiz aizvērtiem slēģiem daudz kas var notikt, — paskaidroja detektīvs.

—    Vai tad Minters bija šeit?

—     Jā, uz brīdi bija iegriezies, — atbildēja detektīvs, — un tūlīt kaut kur aizbrauca.

Viņi pļāpāja tik ilgi, kamēr no kabineta iznāca Elfa un aicināja Džimu Kardjū kabinetā.

—    Mēs visu savedām kārtībā. Tas ir briesmīgi sarežģīts darbs, — paziņoja nogurusi Elfa. — Viņš novēl man milzīgu naudas summu. Es pretojos, taču viņš atteicās mainīt novēlējuma tekstu.

Kardjū un Džims parakstīja dokumentu. Kardjū piezvanīja, lai ierodas kambarsulainis, un ari tas parakstīja testamentu.

—    Es lūdzu jūs, Ferabi kungs, paglabāt šo novēlējumu pie sevis, — sacīja advokāts. — Paturiet to vismaz līdz rītdienai. Pēc tam testamentu nolikšu drošā vietā. Mēs ar Leidžas jaunkundzi patiešām labi pastrādājām, un esmu priecīgs, ka šis darbs nu ir padarīts.

Kardjū izskatījās mierīgs. Viņš pat bija kļuvis jautrāks.

—   Jūs esat ļoti nogurusi, Leidžas jaunkundz, — sacīja Kardjū. — Kalpotāji ierādīs jums paredzēto istabu. Tur jūs esat uzturējusies jau agrāk.

Meitene novēlēja viņiem labunakti un gāja uz savu istabu. Drīz vien viņa bija cieši aizmigusi.

Letimers, kurš dežurēja klajumā, redzēja, ka Elfas istabā nodziest gaisma. Viņš lēnām tuvojās mājai un apgūlās zālē.

* * *

Tuk, tuk, tuk!

Elfa gultā nemierīgi apgriezās uz otriem sāniem un par jaunu iesnaudās.

Tuk, tuk,"tuk!

161

Elfa pamodās, pacēla galvu un atspiedās uz elkoņiem. Bija skaidrs, ka klauvē pie loga, jo nakts bija klusa un

6 Tapai»

bez vēja. Elfa piegāja pie loga un atbīdīja smagos aizkarus. Visapkārt pletās tumsa. Logs bija līdz galam vaļā. Slēģi bija nostiprināti un nevarēja klaudzēt.

Paskatījusies ārā pa logu, Elfa sadzirdēja šķembu iečirkstēšanos uz celiņa. Sirds bailēs sāka pukstēt straujāk, bet tad viņa atcerējās, ka māju apsargā detektīvs.

—     Vai tā esat jūs, Leidžas jaunkundz? — apakšā ierunājās klusa balss.

—    Jā. Vai jūs klaudzinājāt pie loga?

—    Nē, — nobrīnījās detektīvs. — Jums droši vien būs licies.

Elfa no jauna apgūlās, bet aizmigt nevarēja. Pagāja vairākas minūtes, un atkal atskanēja klaudzieni: tuk, tuk, tuk!…

Elfa piecēlās, atbīdīja aizkarus un ieklausījās. Tāpat kā agrāk, visapkārt valdīja klusums. Viņa uzmanīgi izbāza galvu pa logu un sasprindzināja redzi, bet neko nevarēja saskatīt. Tikai kaut kur aiz kokiem mirgoja sarkans punktiņš. Elfa nodomāja, ka tur kvēlo detektīva papiross. Kas gan varēja klauvēt pie loga? Tagad viņa skaidri saklausīja ritmisku troksni. Meitene vēl vairāk izliecās ārā pa logu. Pēkšņi kaut kas uzkrita viņai uz galvas un aptinās kaklam.

īekāms Elfa paguva aptvert, kas notiek, cilpa arvien stingrāk aizžņaudza kaklu. Viņa instinktīvi pacēla roku, satvēra auklu un ar visu spēku vilka uz leju. Taču aukla tika izrauta viņai no rokām un vilkta uz augšu. Elfa mēģināja kliegt, bet skaņa iestrēdza rīklē. Viņa ar rokām krampjaini ieķērās loga rāmī, bet kājas aizāķēja aiz izlietnes. Tā ar troksni nogāzās uz grīdas. Šajā brīdī dārzā uzplaiksnīja spoža gaisma un apgaismoja logu. Zīda aukla atslāba, un Elfa bez samanās saļima pie gultas. Cilpa palika viņai uz kakla.

Detektīvs no dārza pieskrēja pie loga, palēcās, ieķērās loga karnīzē un uzrāpās uz palodzes, tad ielēca istabā un ieslēdza gaismu. Viņš noņēma meitenei no kakla cilpu un ielika Elfu gultā. Tad metās pie loga un spalgi iesvilpās ar policijas svilpi.

Džims Ferabi izdzirdēja svilpšanu un pusapģērbts izdrāzās no istabas. Viņš saprata, ka svilpe skan no Elfas istabas. Durvis bija aizslēgtas, tāpēc Džims ar visu spēku uzgūlās durvīm, tās atsprāga vaļā, un viņš ieskrēja istabā. Detektīvs, ar kuru viņš vakarvakarā bija sarunājies, stāvēja blakus Elfai un rīvēja meitenes seju ar sūkli.

—   Palīdziet meitenei atjēgties! — viņš teica un, atdevis sūkli Džimam, pats izskrēja no istabas un metās augšā pa kāpnēm.

Džims drudžaini darbojās ap Elfu. Pēc brīža viņš saklausīja solus istabā virs galvas. Kāda balss dārzā ievaicājās:

—    Vai kaut kas atgadījies?

Tā bija Supera balss. Detektīvs no augšas kaut ko atbildēja.

Elfa atguva samaņu. Džims izdzirdēja Supera saucienu un metās pie loga.

—    Ātrāk kāpiet lejā un ielaidiet mani iekšā!

Džims jau skrēja lejā pa kāpnēm, kad no savas istabas

iznāca Kardjū ar revolveri vienā un sveci otrā rokā. Uz viņa saucienu Džims neapstājās, lai paskaidrotu, kas noticis. Viņš atbīdīja parādes durvju bultu un ielaida Superu. Kad viņi divatā iegāja Elfas istabā, meitene jau sēdēja uz gultas. Viņai uz pleciem bija uzmesti rītasvārki.

Meitenei reiba galva un sāpēja kakls. Viga viscaur trīcēja un ik pa brīdim ieklepojās. Meitenei tikai ar pūlēm izdevās izstāstīt Superam, kas noticis.

Tikmēr no augšas atgriezās detektīvs. Rokās viņam bija gara bambusa nūja.

—    Augšā ir bēniņi, — viņš skaidroja. — No turienes var nokļūt uz jumta. Es neatradu neko citu kā vien šo nūju. Jādomā, ka noziedznieks ar to klaudzinājis pa slēģiem.

Detektīvs paklaudzināja, un Elfa nodrebinājās — troksnis bija pazīstams. Supers nūjai nepievērsa uzmanību.

—    Tātad viņš pieklauvēja pie loga, Elfa to atvēra un izbāza ārā galvu, bet viņš uzmeta kaklā cilpu, — Supers murmināja zem deguna. — Viņš zinājis, ka bēniņos ir durvis, pa kurām var aizbēgt. Es jau brīdināju, ka šis sātana iemiesojums ir tālredzīgs un neko neaizmirst. Bet nu ātri uz jumta un šim pa pēdām! Vai revolveris jums ir? Šaujiet virsū tam nelabajam, ja vien pamanāt…

Pie durvīm pieklauvēja Kardjū. Supers izgāja gaitenī un izstāstīja par Leidžas jaunkundzes piedzīvojumu. Kardjū bija satriekts.

—     Kādas šausmas! Vienkārši šausmas! Viens dramatisks notikums pēc otra! Bail iedomāties, kādā mājā es dzīvoju. Nu es saprotu, kāpēc esat ņēmis mani savā aizsardzībā. Jā, tas nelietis varēja slēpties augšā, tukšajos bēniņos, — atkārtoja saimnieks.

Supers vērīgi viņā paskatījās.

—    Vai pazīstat šo auklu? — viņš jautāja Kardjū.

Kardjū papurināja galvu.

—       Nekad neesmu redzējis. Tā ir kaut kāda vecmodīga zvana aukla. Manā mājā ir vienīgi elektriskie zvani. Aukla ir loti veca.

—    Es to uzreiz pamanīju, — Supers viņu pārtrauca. — Starp citu, šādu auklu var nopirkt jebkurā veikalā. Vai jūs jau jūtaties labāk, Leidžas jaunkundz?

Viņa mēģināja pasmaidīt un pamāja ar galvu.

—    Kungi, iziesim no istabas, lai Leidžas jaunkundze var saģērbties, — ierosināja Supers. — Es domāju, ka būs labāk, ja viņa nokāps lejā. Pulkstenis ir jau trīs, un, kas agri ceļas, nekad nav to nožēlojis.

Ienāca detektīvs un ziņoja, ka uz jumta nevienu nav atradis.

—    Kur ir Letimers? — jautāja Supers.

—    Viņš dežurē dārzā.

Supers neko neatbildēja un izgāja no istabas. Kad Elfa nokāpa lejā, Supers devās uz dārzu. Džims sekoja.

No tumsas iznira Letimers un pienāca tuvāk. Viņa rokas bija netīras, apģērbs pilns putekļu, viena bikšu stara ceļgalā pušu — drēbe bija izrauta ar gabalu.

—    Kas noticis, Letimer? — apjautājās inspektors.

Es loti steidzos un kritu, — viņš mierīgi paskaidroja.

—   Vai neesat nevienu pamanījis? Varbūt kaut ko neparastu?

—     Nē, es dzirdēju troksni mājā, bet zināju, ka esat tepat tuvumā, tāpēc nolēmu gaidīt ārpusē.

Džims iedomājās, ka Supers seržantu apbērs jautājumiem, bet, par brīnumu, inspektors iečukstēja seržantam kaut ko ausī un devās uz Kardjū darba kabinetu. Elfa jau bija priekšā.

Supera rīcība Džimam nepatika, un viņš nolēma pats izpētīt, kāpēc Letimers parādījies tik aizdomīgā izskatā. Izgājis gaiteni, viņš paņēma lielo lukturi un ņēmās pārmeklēt pagalmu. Drīz vien viņš izdarīja interesantu atklājumu— mājas aizmugurē pie sienas bija pieslietas kāpnes. Kad Džims pacēla lukturi uz augšu, bija redzams, ka kāpnes sniedzas līdz jumtam. Pie kāpnēm kaut kas karājās. Džims pakāpās dažus pakāpienus un ieraudzīja uz naglas aizķērušos drēbes gabaliņu. Letimeram mugurā bija tumšpelēks, svītrains uzvalks, bet šis drēbes gabaliņš bija tādā pašā krāsā un precīzi atbilda caurumam bikšu ceļgalā.

Džims auduma gabaliņu ielika kabatā, atgriezās mājā un, pasaucis Superu sānis, čukstus izstāstīja par atradumu. Supers uzmanīgi noklausījās un kopā ar Džimu aizgāja pie kāpnēm.

—     Tas viss ir diezgan dīvaini, — noņurdēja Supers. — Varbūt Letimers kāpis augšā ar pavisam citu mērķi. Piemēram, gribējis uz jumta atrast noziedznieku.

Viņš pat neieminējās par kāpnēm!

—    Jā, vajadzēs ar to nodarboties, — norūpējies sacīja Supers. — Tikai jūs, Ferabi, nevienam neko nestāstiet! Tas viss ir loti aizdomīgi, bet domāju, ka Letimera pienākumos ietilpa izpētīt kāpnes un visu citu.

—    Viņš nāca pie jums no dārza, nevis no kāpņu puses! — Džims ietiepīgi palika pie sava.

Supers pakasīja zodu.

—    Tas viss ir loti jocīgi, bet nevienam gan neko nestāstiet! — viņš atkārtoja. — Es noteikti nodarbošos ar šo gadījumu. Uzradušies šķēršļi, kurus nevarēju paredzēt. Nesaprotu, no kurienes tie rodas. Kad cilvēks uzkāpis uz slidena ceļa, nekas to vairs nespēj apturēt… Pēc pusstundas svīdīs gaisma…

Supers devās uz darba kabinetu, kur Elfa cēla galdā karstu kafiju. Supers atzvēlās zemajā klubkrēslā.

—    Tūlīt izstāstīšu kaut ko tādu, kas jūs iepriecinās, — viņš paziņoja.

—     Tad stāstiet un nekavējieties, Mintera kungs! — palūdza Elfa.

—     Operācija misteram Leidžam beigusies veiksmīgi.

Viņa pielēca kājās, acis priekā iemirdzējās, sejā iemetās sārtums, taču tūlīt to nomainīja bālums.

—    Vai operācija jau notikusi?… Bet tā… Tā taču bija paredzēta nākamnedēļ!

—     To izdarīja vakar, — paziņoja Supers. — Es biju sarunājis ar ārstiem, lai neko jums nesaka, kamēr operācija nebūs izdarīta. Tomēr es domāju, ka jūs par operāciju jau zināt. Slimnīcas pārzine sacīja, ka jūs esot atstājusi vēstuli, kas tēvam jānodod, tiklīdz viņš būs spējīgs to izlasīt.

—     Es nekādu vēstuli tēvam neesmu rakstījusi, — satraukta iebilda Elfa. — Man nebija ne jausmas, ka operācijai jānotiek vakar.

Superam šī ziņa nāca negaidīta.

—    Jūs… jūs neatstājāt…

Viņš steidzās pie telefona, nocēla klausuli un piezvanīja uz slimnīcu.

—     Hallo… Pamodiniet, lūdzu, Madas jaunkundzi un sakiet, ka ar viņu steidzami grib runāt policijas inspektors Minters.

Supers gaidīja pie aparāta. Elfa pamanīja, ka viņa sejas izteiksme pārvēršas.

—     Hallo… Vai Madas jaunkundze? Esiet tik laipna un atveriet vēstuli, kas adresēta Leidža kungam, un nolasiet… Lūdzu, atvainojiet par traucējumu… Nē, viss ir kārtībā, vioa ir tepat istabā un atļāva vēstuli atplēst.

Supers gaidīja. Elfa redzēja, ka viņš pamāj ar galvu.

—    Klausos… Jā, loti interesanti, pateicos, — viņš beidzot noteica. — Jā, paglabājiet vēstuli, kamēr ieradīšos slimnīcā… Arlabunakti!

Viņš nolika klausuli.

—     Kas tajā vēstulē bija? — nobijusies jautāja Elfa.

—    Droši vien kāds gribējis pajokot. Vēstulē bija viena vienīga rindiņa: "Sirsnīgs sveiciens! Tevi mīlošā Elfa."

Tikai… Supers neteica taisnību. Vēstulē tiešām bija viena rindiņa. Bet tā skanēja:

"Jūsu meita pagājušajā naktī nožņaugta."

Supers bija satriekts: Lielā Kāja neko neaizmirst.

* * *

Kardjū kungs pieņēma lēmumu savu māju aizslēgt, atlaist kalpotājus, noīrēt pilsētā dzīvokli un vasaras beigās doties uz ārzemēm.

—     Tā ir lieliska ideja, un jums to vajadzētu realizēt bez kavēšanās, — ieteica Supers, kad Kardjū bija izstāstījis savu ieceri. — Manuprāt, jums derētu atstāt māju jau šovakar.

Kardjū nogrozīja galvu. Viņš šaubījās.

—     Nezinu, vai varēšu to izdarīt šovakar, jo neesmu sakravājis mantas.

—    Varu iedot palīgā dažus policistus.

—    Šo nakti es pavadīšu tepat, — Kardjū paziņoja pēc ilgākas domāšanas. — Vai jūs nebūtu tik laipns un kopā ar mani neieturētu vakariņas?

—    Diemžēl nevarēšu. Esmu norunājis tikšanos ar kādu no draugiem.

—    Tad nāciet abi!

Supers šaubījās.

—    Man šķiet, ka sagādāšu jums neērtības. Mans pazina nav pietiekami smalki audzināts, lai sēdētu ar jums pie viena galda. Bet citādi viņš ir krietns vīrs — vienkāršs, patiess un nemīl filozofēšanu…

—    Super, mums daudz kas būtu vēl pārrunājams, — uzstāja Kardjfl. — Atvediet draugu vakarā uz šejieni, ja tikšanos nevarat atlikt! Arī Ferabi kungs solīja ierasties vakariņās.

—    Vai būs ari Leidžas jaunkundze? — pavaicāja Supers.

—     Nē, šo vakaru viņa pavadīs pie tēva gultas. Mēs abi ar Ferabi noīrējām viņai istabu slimnīcas telpās.

Supers pamāja ar galvu un turpināja:

—    Jūs prasāt, vai esmu izdarījis galīgo slēdzienu par visu notikušo. Grūti atbildēt. Protams, man ir savas domas, tomēr trūkst pierādījumu. Pierādījumus es nevaru atrast tāpēc, ka nezinu iemeslus, kuri Lielo Kāju pamudinājuši uz šiem briesmīgajiem noziegumiem. Ne tikai zinātniekam kriminālistam, bet arī ikvienam parastajam mirstīgajam ir skaidrs, ka Lielā Kāja nogalina ne tāpēc, ka ir slepkavošanas kaisles varā, bet tāpēc, ka citi stājas viņam ceļā. Tādi slepkavas, kuriem slepkavošana kļuvusi par nepieciešamību, eksistē vienīgi vārgos bulvāra romānos. Lielā Kāja žņaudz jaunu meiteni ne tāpēc, ka viņam sagādātu prieku slepkavošana, bet gan tāpēc, lai viņas tēvs atkal zaudētu prātu. Kad cilvēks sāk melot, lai izkļūtu no radušās situācijas, viņš spiests to darīt nepārtraukti.

—    Jūs gribat teikt: "Kad cilvēks sāk mānīties…"

—     Tas ir viens un tas pats, — nepacietīgi iejaucās Supers. — Meli ir mānīšanās, un mānīšanās ir meli. Tieši tas ir noticis ar Lielo Kāju. Viņš sāka melot un bija spiests aust bezgalīgu māņu tīklu. Katru reizi, redzēdams, ka šis melu tīkls var saplīst, viņš ņēma talkā savu mazo pistoli un bīstamo cilvēku novāca. Es atļaušos apgalvot, ka nav cilvēka, izņemot vājprātīgos, kas slepkavotu tikai prieka pēc. Cilvēks izdara slepkavību, kad citas izejas vairs nav. Viņa rīcību vada apmēram tādi paši apsvērumi kā nevīžīgu skolnieku, kas ļauj mazgāt sev kaklu, citādi netiks iekšā skolā. Visus noziegumus caurvij viens motīvs — vēlēšanās dzīvot skaistā namā, braukt ar automašīnu, dzert šampanieti un vakariņas ēst dejotāju sabiedrībā — vārdu sakot, baudīt visus dzīves priekus. Es zinu cilvēku, kurš noindēja sievu tikai tāpēc, ka viņa tam nelāva mājās pīpēt. Tas ir fakts. Aizejiet uz Oldbeiliju un izlasiet apsūdzību un ārsta protokolu Ermetronka lietā. Vēl es zinu cilvēku, kurš nogalināja brāli, lai vinnētu derības. Slepkavība ir vienīgais noziegums, kuru cilvēki nekad neveic pēc brīvas gribas. Lūk, kur slēpjas slazdi: slepkavību vēl var noslēpt, bet vienmēr varēs atrast sīkos noziegumus, kuri noved līdz slepkavībai… Vai Ferabi kungs jau atnācis?

—    Jā, — atbildēja Kardjū.

—    Loti jauki, ka viņš ir klāt.

—     Es gribētu jums vēl kaut ko pajautāt, Super, — pēkšņi ierunājās Kardjū. — Mans dārznieks teica, ka jūs pie mājas esat atradis kāpņu pēdas. Tās bijušas dziļi iespiedušās zemē un skaidri saredzamas.

—   Pie mājas aizmugures sienas bija pieliktas kāpnes, — piesardzīgi ieminējās Supers. — Lai nevienu nesatrauktu, no rīta es tās aiznesu prom. Nezinu, no kurienes tās radušās, jo nez vai jums ir tik garas kāpnes… Jā, ja runā par manu draugu, tad viņš nav džentlmenis: neprot skaisti turēt rokā karoti, izlaista zupu pa galdautu un ēzdams skali čāpstina.

—    Jūs cenšaties mani iebaidīt, lai neielūdzu viņu, — Kardjū sāka smieties. — Man tomēr ir vienalga, kāds viņš ir. Vediet vien šurp, un es būšu priecīgs.

—   Viņu sauc Velss, — vērīgi skatīdamies Kardjū, paziņoja Supers. Supers gaidīja jautājumus, taču Velsa persona neizraisīja advokāta interesi.

Pēkšņi Supers iesita sev pa pieri.

—    Es nu gan esmu aizmārša! Es aicināju arī Letimeru, lai viņš iepazītos ar manu draugu!

—    Tad ierodieties kopā ar Letimeru! — Kardjū laipni ielūdza. — Tas vismaz zina, kā rīkoties ar karoti. Man arvien licies, ka viņš ir saņēmis labu audzināšanu… Varbūt pat pārāk labu…

—   Tik tiešām, darbam policijā viņš nav īsti piemērots. Viņu gaida spoža karjera— viņš jau šo to saprot no antropoloģijas, psiholoģijas un līdzīgām viltīgām zinātnēm. Letimers zina, cik zirgam pirkstu, un labprāt izstāstīs, ar ko atšķiras revolvera šāviens no aizvēsturiskas spridzināšanas ar dinamītu.

—    Nu gan, dārgais inspektor, jūs mani velkat uz zoba! Es nevaru to atļaut, — labsirdīgi aizrādīja Kardjū.

Pateicis, ka pēc pusdienām dosies uz pilsētu, Kardja gribot negribot bija spiests samierināties ar Supera priekšlikumu braukt policista pavadībā. Tagad tas, neatejot ne soli, stāvēja pie Kingbengvolkas ieejas durvīm, kamēr Kardjū kārtoja savas lietas. Kardjū uzrakstīja dažas vēstu-

Ies un pēc neilgām pārdomām piezvanīja uz slimnīcu. Elfu pasauca pie aparāta.

—     Hallo! Vai Leidžas jaunkundze? Kā jūs jūtaties?

—    Kā salauzta, turklāt esmu nogurusi. Nupat atgūlos, bet mani aicināja pie telefona. Vai esat pilsētā, Kardjū kungs?

—    Jā, patlaban esmu aizņemts savā birojā, bet vakarā atgriezīšos Bārklijstekā. Rit savai mājai karu priekšā atslēgu un pārceļos uz Londonu, kur palikšu dienu vai divas. Man tiešām žēl, ka mūsu kopīgais darbs ir beidzies, un es atļāvos nosūtīt jums čeku. Vai atceraties ielaušanos birojā? Šķiet, ka no tā brīža apritējis gads.

—     Bet tas notika tikai pagājušajā nedēlā!

Izrunājies ar Elfu, Kardjū izgāja uz ielas, iemeta pastkastītē vēstules un kopā ar policistu iekāpa savā automašīnā. To, ka viņam seko Letimers, advokāts pat nepamanīja. Seržants brauca aiz vina no Kingbengvolkas līdz Bārklijstekai. Visu laiku Letimers mazā mašīnītē sekoja Kardjū automašīnai pa pēdām. Viņš neaizbrauca līdz mājai, bet iegriezās laukā, kur noslēpa savu mazo mašīnlti rudzos. Hi, hi! Tad Letimers devās uz Kardjū namu un turpināja novērošanu. Viņš nevērīgi pastaigājās pa velēnu celiņiem. Policists, kurš pavadīja Kardjū uz pilsētu, draudzīgi uzsauca seržantam:

—     Sveiks, seržant! Supers jūs meklēja!

—    Es nekur nebiju pazudis, — atbildēja Letimers. — Jūs tagad varat iet.

Letimers paņēma krēslu un apsēdās zīdkoka ēnā. Kardjū pa logu ieraudzīja viņu un ar kambarsulaini nosūtīja cigāru kasti. Seržants par pateicību uzsmaidīja un pamāja ar galvu.

—   Atļaujiet jūs iepazīstināt ar Velsa kungu! — svinīgi sacīja Supers.

Neliela auguma vīrietis piecēlās no krēsla un sniedza roku. Tas bija kluss, pieticīgs cilvēks ar rudiem, celiņā pāršķirtiem matiem. Viņa resno sudraba pulksteņa ķēdi rotāja medaļas. Džimam Ferabi šķita, ka Velsa kunga kakls jaunajā apkaklītē nejūtas labi.

—     Kas viņš tāds ir? — pajautāja Džims, kad bija palicis ar Superu aci pret aci.

—    Viņam jākalpo par simbolu, — izvairīgi atbildēja Supers. — Velsa kungs ir kārts manā spēlē. — Supera acis noslēpumaini spīdēja. — Nav izslēgts, ka mani gaida nepatikšanas par šī kunga uzaicināšanu vakariņās, bet citas iespējas man nav.

—    Vai viņš ir detektīvs? — interesējās Džims.

—     Nē, viņš nav detektīvs, viņš ir mans draugs. Es Kardjū jau stāstīju par Velsu.

—    Kāpēc gan jūs viņu ņemat līdzi uz vakariņām? — brīnījās Džims.

—   Es pateikšu, kāpēc. Kad uzaicināju pie sevis Velsu, es nezināju, ka Kardjū rīkos mums vakariņas. Tagad es zinu, ka mums tiks izklāstīta Kardjū teorija par Elsona nogalināšanu. Pie reizes, Ferabi… Parīt atkal jums nāksies sniegt izmeklēšanas komisijai liecību par Elsona slepkavību… Katrā ziņā pret Kardjū versijām es izturos ar cieņu, tomēr gribu norādīt arī uz viņa kļūdām. Velss būs tas vīrs, kas norādīs uz viņa kļūdām.

Džimam nācās samierināties ar šo savādo paskaidrojumu. Viņam negribējās braukt uz vakariņām, tomēr advokāts lūdza tik neatlaidīgi, ka viņš piekrita pavadīt Bārklijstekā vēl vienu nakti.

—     Tās ir Kardjū kunga atvadu vakariņas, — sacīja Supers. — Rit, ja vien viņš vēl būs dzīvs…

—    Vai šovakar gaidāms kaut kas neparasts? — bailīgi pajautāja Džims.

—     Jā. Ja rīt Kardjū vēl būs dzīvs, viņš gribēs pārcelties uz pilsētu, bet pēc tam aizbraukt no Anglijas. Lielā Kāja sabendējis viņam nervus, un tāpēc viņš steidzas aizceļot…

* * *

Džims Ferabi uz vakariņām ieradās pirmais. Kardjū bija lūdzis neapgrūtināt sevi ar pārģērbšanos smokingā, jo nebija paredzējis daudz viesu.

—     Man jāpaziņo, ka esmu ielūdzis Superu, ar kuru kopā ieradīsies seržants Letimers un vēl kāds draugs… Vai esat šo draugu kādreiz jau redzējis?

—    Jā, es viņu redzēju pie Supera, — atbildēja Džims un pasmaidīja. — Viņš izskatās tāds dīvains.

—     Ja viņš ir Supera draugs, nav jābrīnās, ka viņš izskatās dīvains, — sausi konstatēja Kardjū. — Jā, Ferabi kungs, es esmu spiests atstāt Bārklijsteku, bet tikai tagad aptvēru, cik tas būs smagi. Kādreiz esmu vadījis šeit laimīgas dienas, — viņš klusā balsī piebilda.

—   Vai tad jūs neatgriezīsieties, kad briesmas būs zudušas?

—    Nē, es savu īpašumu pārdošu. Esmu jau vairākiem mākleriem uzdevis sameklēt pircēju. Visticamākais, ka apmetīšos Šveicē un, ja veselība ļaus, ar saviem darbiem bagātināšu literatūru par kriminālistiku…

—   Vai esat pārliecināts, ka jums patiešām draud briesmas? — jautāja Džims.

—   Esmu pārliecināts, ka tuvāko dienu laikā man draud briesmas, turklāt lielas.

Kardjū paskatījās pa logu un ieraudzīja Letimeru novērošanas posteni.

—     Es vairs nespēju paciest šo policijas apsardzi. Tie miesassargi var padarīt traku… Bet tagad, Ferabi kungs, izstāstiet par Supera dīvaino draugu!

—    Es šaubos, vai viņš spēs vakariņās radīt brīvu gaisotni, — Džims izteica pieņēmumu.

Supers un viņa rudais draugs Velsa kungs ieradās ar motociklu un desmit minūšu novēlošanos. Skats bija smieklīgs: Supera mazais, apaļīgais draugs turējās inspektoram pie vidukļa, lai nenokristu no motocikla.

—     Kardjū kungs, atļaujiet jūs iepazīstināt ar Toperu Velsa kungu! — svinīgi sacīja Supers.

Kardjū ar nepatiku padeva viesim roku.

—    Kungi, — aicināja Kardjū, — lūdzu pie galda!

Visi devās uz ēdamistabu. Kardjū katram ierādīja vietu.

Kafpotāja ielēja viesiem zupu, blakus galda piederumiem mirdzēja sniegbaltas salvetes. Rudmatis Velss slepus pārmetoši skatījās uz Superu. Pie bagāti klātā galda viņš omulīgi vis nejutās. Supers ar skatienu centās Velsu uzmundrināt.

—     Džentlmeņi! — svinīgi ierunājās Supers. — Pirms mēs sākam atvadu vakariņas, esmu spiests paust savu izbrīnu. Neviens no jums nav papūlējies izdibināt, kas patiesībā ir Velsa kungs!

—    Atzīstos, es tiešām ar prieku to uzzinātu, — sacīja Kardjū kungs.

—    Piecelieties, Velsa kungs, un dodiet labo roku advokātam un antropologam Gordonam Kardjū kungam! Bet jūs, Kardjū kungs, esiet tik laipns un pasniedziet roku To peram Velsa kungam… Anglijas bendem!

Kardjū strauji atrāva roku. Viņa sejā atspoguļojās šausmas un riebums. Džims, acis izbolījis, vērās mazajā, bet dūšīgajā Velsā. Letimers jautājoši palūkojās uz Superu. Ieturējis pauzi, inspektors nodārdināja:

—    Džentlmeni! Neaiztieciet zupu! Tas ir bīstami!

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — Kardjū nāves bālumā ievaicājās.

—    Gribu teikt, ka zupa ir saindēta!

Kardjū atbīdīja krēslu, un Džims vina sejā pamanīja šausmu un izmisuma grimases.

—    Ko? Zupa ir saindēta?

—    Jā! Lūdzu, Kardjū kungs, pasniedziet roku Velsa kungam — bendem…

Iekāms Supers paguva saprast Kardjū nodomu, tas ar diviem lēcieniem bija pie durvīm, izmetās ārā un apgrieza atslēgu.

—     Ātrāk ārā pa logu! — sauca Supers. — Letimer, izsitiet stiklu ar krēslu! Varu derēt, ka slēģi ir aizslēgti ar atslēgu.

Seržants paķēra smagu krēslu un meta pret logu. Atskanēja ellišķīgs brīkšķis, stikli pajuka uz visām pusēm, un slēģi padevās. Pēc otrā sitiena slēģi aizlidoja pa gaisu, un seržants izlēca ārā.

—   Labi ātri uz mājas otru pusi! — viņam no muguras kliedza Supers.

Arī Supers, Džims un Velss izlēca pa logu. Džims apjucis skraidīja turp un atpakaļ, nesaprazdams, kas notiek.

Supers metās pie žoga un atrāva vārtiņus. Aiz tiem sākās celiņš, kas veda uz sānielu, pa kuru virtuvei piegādāja produktus.

Pēkšņi Supers ieraudzīja Kardjū. Inspektors ar pistoli raidīja viņam no muguras vairākas lodes. Kardjū stāvs vēl reizi pavīdēja aiz dzīvžoga, bet tad pazuda kā zemē iekritis.

—   Viņš aizbēga ar motociklu! — Supers izdvesa, kad Džims atskrēja uz šāvieniem. — Ar šo pašu motociklu viņš aizbēga pēc Šovas jaunkundzes nogalināšanas. Tāpēc jau viņam izdevās aizbēgt no Pludmales kotedžas, neizbraucot cauri Pauzejai. Viņš aizgāja pa lauku ceļu, pārvilka motociklu pāri dzīvžogam, nogāja pusjūdzi kājām un aizlaidās. Ferabi kungs, kur ir jūsu automašīna? Vels, sekojiet man!

Supers drāzās uz Kardjū darba kabinetu. Bet, pacēlis klausuli, viņš tūlīt saprata, ka vads atkal ir pārgriezts.

—     Nolādēts! — Supers nolamājās. — Kardjū neko neaizmirst. Droši vien viņš pārgriezis vadu jau pirms vakariņām. Viņš bija pārliecināts, ka aizraidīs mūs viņā saulē.

Visi aizsteidzās uz mājas priekšu. Letimers sēdās automašīnai pie stūres. Džims un Velss iemetās aizmugurē.

—     Ātrāk, ātrāk! — sauca Supers, uzlēcis uz automašīnas kāpnītēm.

Pirmajā krustojumā viņi pamanīja policijas patruļu, bet tā motociklistu nebija redzējusi.

—   Viņš mūs ir apmānījis un pagriezies uz otru pusi, — Supers sacīja un paskatījās debesīs. — Drīz kļūs tumšs, un tad viņu aizturēt būs grūti.

Kardjū varēja bēgt pa trim ceļiem. Pirmais gāja taisni caur Ailvortu, otrs — cauri Kingstonai uz Ričmondas parku. Trešais varēja būt viens no lauku celiņiem, kas vijās gar Bārklijsteku.

Pēc desmit minūtēm Supers jau bija savā kabinetā un deva vajadzīgos rīkojumus. Uz visiem ceļiem tika izlikti kontrolposteņi. Inspektors pa telefonu ievāca uzziņas par visiem privātajiem lidlaukiem.

—    Kardjū uz šo nakti pasūtījis privātu aeroplānu lidojumam no Kroidonas uz Parīzi, — Supers paziņoja Džimam. — Bet Kardjū būs aizdomas, ka esam viņa plānus uzminējuši, un tāpēc viņš no aeroplāna atteiksies. Kardjū tomēr cer izlauzties no Londonas, un tas viņam var izdoties. Ticiet — Kardjū piemīt milzu intelekts un neparasta tālredzība. Skaidrs, ka viņš jau ir Londonā, tikai ne savā dzīvokli un ne birojā. Viņš noslēpies kādā no klusajām priekšpilsētām. Viņa fotogrāfijas un raksturīgās pazīmes jau ir izsūtītas pa visiem policijas iecirkņiem, tāpēc viņš neizmantos nedz automašīnu, nedz dzelzceļu. Varu derēt, ka viņš nelidos arī ar aeroplānu…

Viņi vēlreiz kāpa automašīnā un brauca uz pilsētu. Vispirms Supers divkāršoja apsardzi slimnīcai, kurā gulēja Džons Leidžs, bet pēc tam brauca uz Kardjū dzīvokli. Protams, neviena tur nebija. Tad Supers piezvanīja uz iecirkni. Letimers ziņoja, ka arī birojā Kardjū nav. Noķēris klusāku brīdi, Džims uzaicināja Superu uz tuvāko restorānu iestiprināties. Viņi apsēdās pie galdiņa. Džims bija satriekts.

—     Vai tad Šovas jaunkundzi nogalināja Kardjū? — iejautājās Džims.

—    Jā, viņš. Kardjū Dženiju nāvīgi ienīda. Šova turēja advokātu savās rokās un pieprasīja, lai viņš to apprec.

Ekonomes rokās bija nonākusi Kardjū pirms sešarpus gadiem rakstīta vēstule. Dženija draudēja nodot šo vēstuli policijai, tāpēc viņš bija spiests piekrist laulībām. Reiz pie Elsona mājas durvīm es dzirdēju sarunu, kurā Dženija izteica Kardjū draudus, ja viņš to neprecēs. Slepkavības dienā Kardjū apprecēja Dženiju. Ieraksts par laulību ir ISūberijas civilstāvokļa aktu reģistrācijas nodaļā, kur Kardjū ierakstīts ar izdomātu Linesa vārdu. Veiklais advokāts laicīgi iegādājās vajadzīgos dokumentus. Dženiju nesarūgtināja fakts, ka viņš precas ar viltotu uzvārdu. Viņa par katru cenu gribēja kļūt Kardjū sieva. Vēl Dženija gribēja, lai Kardjū atzītu viņu par savu sievu arī citu priekšā, tāpēc ar telegrammu izsauca uz Pludmales kotedžu Leidžas jaunkundzi, kas būtu laulības lieciniece. Ar apprecēšanos Kardjū samaksāja par vēstuli, bet, tiklīdz tā nokļuva viņa rokās, Dženija tika nogalināta. Kardjū visu bija izkārtojis tik veikli, ka pēc laulībām viņi satikās Pludmales kotedžā…

—     Bet viņš bija pie manis un ielūdza uz operu!

—    Kardjū ielūgums uz operu bija tikai veikls manevrs. Viņam bija vajadzīgs liecinieks, kas neveiksmes gadījumā apliecinātu alibi. Kardjū bija viegli jūs maldināt, jo viņš lieliski zināja, ka jūs uz operu neiesiet. Viņš zināja, ka esat ar kādu cilvēku norunājis tikšanos, bet nezināja, ka kopā ar mani brauksiet uz Pauzeju.

Supers iemalkoja kafiju, aizsmēķēja un turpināja:

—     Kardjū jau sen bija apguvis motocikla braukšanas māku, un viņa braucamais stāvēja Bārklijstekā, atsevišķā telpā. Jūs bieži esat teicis, ka es droši vien naktis neguļu. Pa daļai tā ir taisnība. Reiz es ziedoju veselu nakti, lai atrastu šī motocikla glabāšanas vietu. Uz kādas sienas es pamanīju motocikla stūres atstātas skrambas… Tātad Kardjū bija norunājis tikties ar Dženiju pusnaktī. Vini uz Pludmales kotedžu brauca kopā, bet Kardjū pierunāja Dženiju, lai ļauj viņam apsēsties aizmugurē. Kardjū tā bija pieplacis sēdeklim, ka neviens viņu ir nepamanīja. Kardjū bija paredzējis visu, galva viņam strādāja. Kardjū neaizmirsa ne par mēteli, ne par cepuri. Nogalinājis Dženiju, viņš paņēma tās mēteli un cepuri un pats tajos ietērpās. Dženija bija pateikusi, ka gaida Leidžas jaunkundzi, un tāpēc advokāts baidījās, ka viņu var pazīt.

—    Kāpēc gan viņš tā rīkojās? Sasodīts! Kāpēc, būdams bagāts, viņš nogalināja? — iesaucās Džims.

—    Bagāts? Es nedomāju, ka viņš būtu bagātnieks, — turpināja Supers. — Tiesa, nauda viņam bija… Es pats kādreiz izstāstīšu visu, kas saistīts ar šo notikumu. Es jau sen uzmanīju Kardjū un Elsonu. Esmu pacietīgs, un tāpēc mani meklējumi vainagojušies ar veiksmi. Varu saderēt uz visu, kas ienāk prātā, ka Leidža kungs pēc atveseļošanās apstiprinās manas aizdomas. Protams, ja Leidžs tagad būtu vesels, es jau dotos atvaļinājumā un liktu Letimeram pabeigt šo lietu. Tikai amerikānis vēl nav atveseļojies. Tātad es turpinu… Leidža kungs bija Valsts kases ierēdnis. Neilgi pirms pasaules kara beigām viņš bija personiski atbildīgs par četru kastu, kurās bija zelts un nauda, nogādāšanu no Amerikas uz Angliju. Kastes bija numurētas. Tāpēc arī slimais Leidžs murgos pieminēja skaitļus trīs un četri. Vētras laikā tvaikonis pie Anglijas krastiem uzskrēja zemūdenes mīnai. Tvaikonim palīgā atsteidzās armijas patruļkuģis, un tam izdevās paglābt tikai divas kastes ar zeltu. Tvaikonis trīs dienas cīnījās ar vētru un nevarēja nokļūt ostā, nevarēja sazināties ar krastu, jo radiotelegrāfs bija sabojājies. Beidzot tvaikonis aizkļuva līdz Pauzejas līcim, kur uzsprāga, uzskrējis mīnai. Ja neskaita dalu apkalpes un divas kastes ar naudu, neko neizdevās glābt. Pasažieri kopā ar bagāžu noslīka.

Supers ieturēja pauzi un tad turpināja:

—     Šajā laikā Kardjū materiālais stāvoklis bija bezcerīgs. Neapdomīgi spekulēdams, viņš bija paspēlējis visu klientu naudu. Kāds no tiem pat draudēja sūdzēties kriminālpolicijā. Tas bija Džozefs Brikstons, pilsētas padomnieks Londonas Sitijā. Kad Kardjū noteiktajā laikā neatdeva naudu, padomnieks uzrakstīja Skotlendjardam, ka vēlas paziņot policijai kaut ko svarīgu. Brikstonu uzklausīt nosūtīja mani. Es jau nojautu, kāds būs ziņojuma saturs. No citiem advokātiem biju noskaidrojis, ka Kardjū ir smagā materiālā stāvoklī. Bet notika kas neticams: ieradies pie Brikstona, es no kambarsulaiņa rokām saņēmu zīmīti, ka Brikstonam nekas nav sakāms. Es jau reiz teicu, ka manās rokās ir Brikstona noslēpuma atrisinājums. Vēlāk sapratu, kas noticis. Kardjū bija samaksājis Brikstonam un tas atsaucis sūdzību. Vai gribat zināt, kur Kardjū dabūja naudu? Es tūlīt to izskaidrošu.

Izpīpējis pīpi, Supers vienā paņēmienā izdzēra glāzi alus.

—   Kuģa bojāejas naktī, — turpināja Supers, — Kardjū atradās savā mājā jūras krastā. Viņš bija nolēmis izdarīt pašnāvību — doties jūrā ar laivu un noslīcināties. Bet, būdams kārtīgs advokāts, pirms izbraukšanas jūrā viņš uzrakstīja vēstuli sekciju kameras ārstam doktoram Milsam. Vēstulē viņš visā atzinās un atklāja, cik lielas klientu naudas summas iztērējis. Kad Kardjū jau kāpa laivā, viņš izdzirdēja sprādzienu. Uz bridi vinā pamodās cilvēciskas jūtas, un viņš devās jūrā, lai palīdzētu slīkstošajiem. Nokļuvis līdz traģēdijas vietai, viņš ieraudzīja divus vīrus, kas cieši turējās pie divām ar dēliem kopā sanaglotām kastēm. Kad Leidžs izveseļosies, jūs no viņa mutes izdzirdēsiet apstiprinājumu, ka kastes bija sastiprinātas ar dēliem pa divām kopā. Pirmo un otro kasti nogādāja uz patruļkuģa, bet trešā un ceturtā, kuģim uzsprāgstot, nokļuva ūdenī. Kardjū izglāba abus vīrus un kastes piesēja pie laivas. Viens no vīriem bija Leidžs. Viņš bija pa pusei bezsamaņā. Otrs vīrietis bija lopu tirgotājs Elsons, kurš bija iestājies darbā uz kuģa, lai izbēgtu no amerikāņu policijas vajāšanas. Elsons zināja, kāds ir kastu saturs, un izstāstīja to Kardjū. Viņi izvilka kastes uz sauszemes. Leidžs pamazām sāka atjēgties. Elsons zināja, ka naudas kastes ir Leidža pārziņā un vienīgais līdzeklis, kā iegūt tās savā īpašumā, ir ierēdņa nonāvēšana. Tāpēc Elsons ar smagu priekšmetu iesita Leidžam pa galvu un iemeta viņu ūdenī. Šobrīd es nezinu, kā Leidžs izglābās. Ilgu laiku par viņu nebija nekādu ziņu. Visticamākais, ka no ūdens viņu izvilka jūrnieki un nogādāja uz Pauzejas smilšaino piekrasti, kur šajā laikā atradās jūras kara hospitālis. Tur Leidžs nogulēja veselu gadu. Admiralitātes arhīvos es atradu dokumentus, kas liecina, ka hospitālī gulējis kāds nezināmais ar dziju rētu galvā. Ārsti atzinuši viņu par garīgi slimu. Pēcāk Leidžs aizvests uz iestādi, kur viņam vajadzēja izveseļoties pavisam, bet no turienes viņš bez pēdām pazuda. Nezinu, vai Kardjū piedalījies uzbrukumā Leidžam, taču nauda tika nogādāta uz viņa māju krastā. Dženija Šova dzīvoja tur un vadīja Kardjū saimniecību. Pret savu gribu viņa kļuva par zādzības liecinieci. Elsons un Kardjū iztukšoja kastes un naudu sadalīja, turklāt viņi bija spiesti atdot ievērojamu summu Dženijai. Kastes un dēlus sadedzināja. Tajā pašā laikā Dženija uzzināja par draudīgo stāvokli, kādā atradās Kardjū. Es domāju, ka viņš vēstuli rakstījis dažas stundas pirms kuģa uzsprāgšanas. Kardjū vēstuli bija atstājis uz galda, lai policija to nodotu ārstam. Kamēr Kardjū atradās jūrā, Dženija pamanīja vēstuli un noslēpa. Acīmredzot vēlāk Kardjū par vēstuli bija pavisam aizmirsis.

—    Bet tie ir tikai jūsu minējumi?!

—   Es domāju, ka Leidžs tos apstiprinās. Milsam adresētā vēstule deva man iespēju izdarīt meklējumus paātrinātā tempā. Esmu patērējis daudz enerģijas, lai noskaidrotu dziedošā klaidoņa personību. Jau agrāk ne reizi vien man nācies nodarboties ar pašnāvībām un izzināt to iemeslus. Toreiz Kardjū Bārklijstekā piederēja nams, kurš bija ieķīlāts bankā. Kardjū izpirka māju, norēķinājās ar kreditoriem un klientiem un pārtrauca advokāta darbību. Nu viņam bija pietiekami daudz naudas. Varbūt viņam arī būtu izdevies nodzīvot atlikušo mūžu mierā, ja-Dženija nealktu aizņemt nelaiķes Kardjū kundzes vietu un kļūt par viņa sievu. Šova ne mirkli nelika Kardjū mierā un indēja viņa dzīvi. Reiz Dženija no banknotēm salika bojā gājušā kuģa nosaukuma pirmo burtu. Ar to ekonome gribēja Kardjū atgādināt savu varu pār viņu.

—    Arī Leidžas jaunkundze man stāstīja…

—    Jā, šajā samezglotajā notikumā mani galvenokārt interesēja Elsons. Es gribēju zināt, ko darīs šis spekulants un ierāvējs, kad viņa trulajā prātā uzradīsies doma, ka Kardjū nogalinājis Dženiju. Pirms trim mēnešiem es uzdevu Letimeram iekarot Elsona uzticību un izzināt no viņa visu iespējamo. Letimers aizņēmās no Elsona naudu, lai liktu saprast, ka amerikānis ir pilnīgi viņa varā, jo seržants var viņu izdot amerikāņu varas iestādēm, kuras Elsonu meklēja. Es cerēju, ka Elsons dzērumā izstāstīs Letimeram par savām attiecībām ar Kardjū. Letimeram vajadzēja piedalīties viņa iedzeršanās un tēlot nelieti, lai neradītu aizdomas. Seržants savu uzdevumu veica spīdoši. Tikai divas reizes viņš rīkojās patvarīgi un tikai tāpēc, lai glābtu man dzīvību. Pirmo reizi Letimers ar pistoli rokās noslēpās krūmājā, lai izsekotu Kardjū, kurš no slēpņa šāva pa motociklistu, cerēdams nošaut mani. Otro reizi Letimers sekoja man restorānā, kur jūs redzējāt viņu ēdam saldējumu. Viņš loti centīgi sargāja mani. Viņš zināja, ka Kardjū grib nokārtot rēķinus ar mani.

—    Ak Dievs, bet es domāju, ka Lielā Kāja darbojas ar seržantu uz vienu roku! — Džims saķēra galvu. — Iznāk, ka Leidžas jaunkundzi gribējis nožņaugt Kardjū! — viņš ievaidējās…

—   Jā. Kad uzzināju, ka jūs ar Leidžas jaunkundzi esat pieņēmuši ielūgumu ierasties Bārklijstekā, mēs ar Letimeru nekavējoties tur ieradāmies. Tiklīdz iestājās nakts, es seržantu nosūtīju dežurēt uz jumta. Mēs atvedām garas kāpnes un novietojām mājas aizmugurē. Neviens tās nepamanīja, jo detektīvs nevienu nelaida no mājas ārā. Naktī Letimers dzirdēja klauvēšanu pie loga, bet no jumta nevarēja saskatīt, kur tas ir, kamēr nebija atvērušās āra durvis. Letimers gaidīja kādu iznākam uz jumta, taču neviens neparādījās, un viņš saprata, ka klaudzinātājs ir Kardjū.

Džims bija satriekts līdz sirds dziļumiem. Viņam kļuva karsti, un viņš nervozi ņurcīja rokā kabatlakatu. Viņš, prokuratūras ierēdnis, jutās kā puika. Mīļais, labais, vecais Kardjū spējīgs uz tādām lietām! Nē, to Džims nevarēja aptvert!

—    Bet kāpēc jūs apvaicājāties Kardjū, kad viņu atrada apdullinātu, vai viņš nav savainojis rokas?

—    Vai gribat zināt, kāpēc viņu atrada apdullinātu ar hloroformu? — Supers nosmīnēja. — Kardjū izmantoja vecu paņēmienu. Viņš sameklēja Temzas krastā klaidoni un nosūtīja to ar saindētu pīrāgu uz izsūtāmo zēnu biroju. Tā bija laimīga nejaušība, ka jūs aizturējāt Salivenu un mēs varējām ielikt viņu aiz atslēgas. Agri no rīta es devos pie Kardjū un izstāstīju sadomātu atgadījumu ar Salivenu. Palūdzu viņu, slavenu teorētiķi, nopratināt klaidoni… Kardjū uzķērās uz makšķeres un bija ar mieru. Tomēr, kad pateicu, ka šis klaidonis ir nesis pīrāgu uz izsūtāmo zēnu biroju, seja viņam pārvērtās. Viņš saprata, ka arestētais viņu pazītu ja ne pēc balss, tad pēc izskata. Tāpēc arī es tik uzstājīgi lūdzu Kardjū ierasties iecirknī. Kardjū palika viena vienīga izeja — simulēt uzbrukumu pašam sev. Viņš arvien mājā glabāja medikamentus un dažādas indes. Viņš samitrināja auduma gabaliņu ar hloroformu, flakonu izmeta pa logu, atgūlās uz turku dīvāna un ieelpoja hloroformu. Kardjū bija vāja sirds, un viņa dzīvība karājās mata galā. Kad, aizbildinoties ar iespējamajām skrambām, apskatīju viņa rokas, sapratu, ka viņš pats taisījis vajā flakonu. Man ir loti smalka oža. Pat tad, kad Kardjū šāva uz mums no krūmu aizsega, es spēju saost hloroforma smaku vietā, kur viņš bija stāvējis. Daudzi apgalvo, ka hloroforma smaka izgaist minūtes laikā. Labāk būtu uzklausījuši inspektoru Patriku Minteru, kurš ir ne tikai teorētiķis, bet arī praktiķis. Kardjū visos smalkumos bija apguvis detektīvmākslu, un es nekad vairs nesmiešos par amatierdetektīviem. Turpmāk es ar cienu izturēšos pret tādām zinātnēm kā antropoloģija un psiholoģija un pēc atvaļinājuma nekavējoties ķeršos pie to apguves. Viltīgais Kardjū bija paredzējis visu. Viņš simulēja ielaušanos savā birojā un sadedzināja visus Šovas jaunkundzes papīrus. Viņš rīkojās tumsā, nenolaida žalūzijas un neieslēdza gaismu. Vai atceraties veco veikala rēķinu, kas bija iespiests žalūzijās?

Supers nolika glāzi uz galda un uzsita sev pa pieri.

—    Pavisam aizmirsu par bendi! Viņš sēž iecirknī viens pats un gaida mani.

—     Kāda velna pēc jūs šajā notikumā iepināt bendi? Jūs teicāt, ka viņš ir trumpis jūsu spēlē.

—    Tik tiešām! Tas būtu mans triumfs! Šādā veidā es gribēju panākt, lai Kardjū galīgi uzdod nervi. Tomēr nebiju paredzējis Kardjū manīgumu…

—    Tātad viņš nogalinājis arī Elsonu?

—    Jā. Es pūlējos iebaidīt Elsonu, lai viņš sāktu runāt. Šajā nolūkā Letimers piestiprināja pie viņa durvīm brīdinājumu Lielās Kājas vārdā. Tomēr bijām saistījuši ar viņu pārāk lielas cerības. Elsons bija uz izmisuma robežas, taču nesāka runāt. Kad amerikānis netālu no savas mājas izdzirda Leidža dziedāšanu, viņu piemeklēja baiļu lēkme, bet viņš tomēr atguvās un muļķības dēļ piezvanīja Kardjū un izstāstīja, ka dziedošais klaidonis ir tas pats Leidžs, kuru vini abi reiz iemetuši jūrā. Viņš bija pazinis Leidžu pēc balss, jo uz tvaikoņa kopā bija pavadītas divas nedēļas. Kardjū bieži sarunājās ar Elsonu pa telefonu. Mani aģenti centrālajā stacijā sekoja viņu sarunām. Tas arī Elsonu pazudināja. Kad Kardjū uzzināja, ka esmu aizturējis Leidžu, viņš nolēma nogalināt mani, Elsonu un Leidžu. Tajā vakarā Kardjū ielavījās manā šķūnīti un uzrīkoja lamatas. Tomēr es paglābos, un tāpēc Kardjū nošāva Elsonu, jo baidījās, ka tas nonāks manās rokās un viņu atmaskos. Ar Elsona apcietināšanu mēs nokavējām. Tā kā Leidžu neizdevās novākt, Kardjū gribēja nožņaugt Elfu, lai vēsts par meitas nāvi satriektu tēvu, kas pēc operācijas vēl bija vārgs. Nav vārdam vietas — Kardjū, Lielā Kāja, ir bīstams noziedznieks!

—    Kardjū ir Lielā Kāja? — Džims pārsteigts atkārtoja.

—     Skaidrs, ka Lielā Kāja ir viņš. Viņš ir viens no visievērojamākajiem noziedzniekiem, jo viņam ir plašas zināšanas kriminālistikā. Viņš nekad neko neaizmirsa un visu paredzēja. Viņš jau sen bija izdomājis to triku ar lielajām kājām, lai šādi pludmales smiltīs atstātu pēdas un visus aptītu ap pirkstu. Es parādīšu lielos zābakus, kas stāv manā istabā zem gultas. Viņš tos iegādājās pie teātra piederumu tirgotāja Ketrinstritā. Šajā gadījumā Kardjū pielaida kļūdu — viņš zābakus aizmirsa zem Dženijas Šovas automašīnas sēdekļa, bet es tos atradu. Dženija nekad netika saņēmusi vēstules no Lielās Kājas. Tas viss ir Kardjū izperināts. Viņš jums parādīja to vēstuli, lai jūs būtu viņa liecinieks.

Džims Ferabi atspiedās pret krēsla atzveltni un vaļēju muti skatījās Superā.

—    Jūs esat ģēnijs! — viņš sajūsmā teica.

—    Pagaidām tās ir tikai versijas un teorijas, — pieticīgi ieminējās detektīvs. — Tad pielēca kājās un iesita sev pa pieri. — Tā ir ideja! Un tikai tagad man tā iešāvās prātā! Šķiet, es esmu sapratis, kādā veidā viņš aizbēdzis!

Pulkstenis nosita pusdivi naktī. Platajā Londonas kuģu ceļā valdīja klusums. Lielas elektriskās lampas apgaismoja miglaino horizontu. Izmantojot bēgumu, liela motorlaiva nesteidzīgi slīdēja lejup pa upi. Ūdenī atspīdēja tās zaļo un sarkano lukturu gaismas. Laiva virzījās uz priekšu lēni, bija redzams, ka tās apkalpe nesteidzas.

Kad laiva bija tikusi līdz Greivzendai, tā uzņēma ātrumu un nogriezās pa labi, lai apbrauktu noenkurojušos tvaikoni. Šajā mirklī no tvaikoņa ēnas nemanāmi izslīdēja neliela laiviņa un sekoja motorlaivai.

—     Hallo! Kas jūs tur esat? — no tumsas atskanēja balss.

—    Kuģa īpašnieks grāfs fon Frīzlaks ar laivu "Cecīlija". Mēs dodamies uz Brigi, — skanēja atbilde.

Laiviņa arvien vairāk pietuvojās motorlaivai. Drīz tā sāka peldēt līdzās. Kā jau būsiet nopratuši, laiviņā atradās policisti un detektīvi. Motorlaiva strauji uzņēma ātrumu, bet bija par vēlu. No laiviņas ar āķiem tika aizķerta motorlaiva, un vecākais inspektors ar pistoli rokā pirmais ielēca motorlaivā.

—      Man patiešām velnišķīgi veicas, Gordon Kardjū kungs! Es pat neticēju, ka jūs apcietināšu jau šajā naktī! — pavēstīja inspektors.

—   Tā ir, Super. Reizēm jūs droši vien esat ko vērts. — Kardjū drūmi nosmīnēja, kad ap viņa delmiem noklikšķēja rokudzelžu aukstais tērauds.

1929. gada septītajā decembri uz nāvi pakarot notiesātais Kardjū vēlreiz tikās ar Anglijas bendi, taču ne vairs savā viesistabā, bet daudz skumjākos apstākļos. Velsa kungs šoreiz roku viņam nedeva, bet uzmeta kaklā cilpu, kas izbeidza Lielās Kājas mūžu.

Formāts 60 * 84/16 Avīžu papīrs Ofseta iespiedums. S1A "Tapals".

Reģ. apl. Nr. 2—0115. Vāki iespiesti r/a "Latvijas karte''.

Content

Volless Edgars Bīstamie liecinieki