Volless Edgars

Bongindas karalis

Edgars Volless

Bongindas karalis

1. nodaļa. MEITENE NO SAKRAMENTAS.

Dr. Arnolds Everšams sēdēja pie sava platā rakstāmgalda vienā rokā atbalstīdams galvu, otru uzlicis uz atvērtas grāmatas. Izņemot galda lampu, istabā cita apgaismojuma nebija, bet citronkrāsas tapetes šo gaismu atspoguļoja un darīja asāku. Istaba bija vienkārši mēbelēta: parketa grīdas vidu sedza tumšzils tepiķis, pie sienas stāvēja plaukts ar grāmatām; neliels dīvāns, ērts atzveltnes krēsls kamīna priekšā, divi krēsli un rakstāmgalds papildināja viņas iekārtu. Gar sienām tumšos rāmjos karājās Koro, Terboha, Vanmera un da Vinči «Monnas Lizas» gleznu reprodukcijas.

Lēna klauvēšana aiz durvīm lika doktoram pacelt galvu. Viņš bija skaists vīrietis, kādus 55 gadus vecs. Viņa mati pie deniņiem jau metās sirmi. Viņa smalkos, inteliģentos vaibstos nebija to pazīmju, kādas parasti piemīt viņa vecuma cilvēkiem, bet nopietnās, dziļās acīs kvēloja jaunības uguns.

«Iekšā!» viņš atsaucās.

Kalpone pelēkās drēbēs bez trokšņa ieslīdēja istabā.

«Kāda jauna dāma grib jūs redzēt, ser.»

Dr. Everšams no sudraba paplātes paņēma vizītkarti.

«Mis Gvenda Hildforda, Sakramentā», viņš izlasīja.

«Lūdziet viņu iekšā,» viņš lika kalponei.

Kad durvis aiz kalpones aizvērās, viņš atkal paņēma kartiņu un vēlreiz atkārtoja apmeklētājas vārdu.

Meitene, kura ienāca kabinetā, no pirmā acu uzmetiena atstāja gandrīz vēl bērna iespaidu. Durvīs viņa apstājās, un doktors paguva to tuvāk aplūkot. Viņš redzēja, ka tā nemaz nav tik jauna, kā sākumā bija licies. Sārto lūpu līnijas bija noteiktākas, un acīs, kuras to uzlūkoja, bija redzama drosme un apņēmība, kas pēkšņi grozīja viņa pirmo iespaidu.

«Sēstieties, lūdzu, mis Hildford . . . Vai tikai nupat iebraucāt Londonā?»

«Es atbraucu šovakar, doktor, un bez kavēšanās devos pie jums, cerēdama jūs sastapt. Man laimējies.»

Viņas patīkamā krūšu balsī bija izjūtama laba audzināšana un inteliģence. Piegājis pie kamīna, doktors piestūma viņai lielo krēslu.

«Es nojaušu, ka esat ieradusies pie manis sava tēvoča, mistera Trevorsa, dēļ. Man palicis atmiņā jūsu vārds. Vai neesat man kādreiz rakstījuši? Nē? Bet kur tad es būtu dzirdējis jūsu vārdu, un kā es zinu, ka Oskars Trevorss ir jūsu tēvocis? . . .»

Brīdi viņš domīgi raudzījās uz priekšu, bet pēkšņi viņa seja noskaidrojās.

«Nu, protams, avīzes!» viņš iesaucas. «Sis notikums bija aprakstīts kādā Kalifornijas laikrakstā, kas bija ievietojis arī jūsu ģīmetni. Toreiz jūs bijāt vēl gluži jauniņa.»

Meitene pasmaidīja, juzdama lielu atvieglojumu. Viņa visu laiku bija domājusi, kā lai uzsāk sarunu un izskaidro to neparasti noslēpumaino jautājumu, kas viņu bija atvedis šurpu, lai izlūgtos viņa atbalstu un palīdzību. Ārsti vispār pazīstami ar savu vēso atturību. Viņa bija Oskara Trevorsa vienīgā radiniece, tomēr viņu attiecības bija svešādas, un viņa pat nebija nekad savu tēvoci redzējusi, kaut nesen bija bieži sarakstījušies. Smaids, kas izplauka ārsta sejā, piešķīra tai drosmi un cerību.

«Es nezinu, kā lai iesāku,» viņa mazliet apmulsusi sacīja. «Vispirms jums jāzina, ka neesmu mantkārīga, ne ari šai lietā ieinteresēta . . . īstenībā nu gan tā gluži nav, jo, ja mana tēvoča īpašumi kādreiz būs mani … es gribu teikt, ka esmu viņa vienīgā mantiniece,» viņa, galīgi apmulsusi, nobeidza.

Ārsta acis pamirdzēja jautras dzirkstelītes.

«Es ticu, ka jūs neesat mantkārīga, mis Hildford, tikai ziņkārīga. Jāatzīstas, ka arī man piemīt šī vājība. Mani moca milzīga ziņkārība, kad man ir vaļa domāt par Oskaru Trevorsu. Un es taču šai lietā, bez šaubām, neesmu ieinteresēts!»

«Es labāk teikšu jums taisni,» viņa gandrīz asi to pārtrauca: «ka es strādāju «Sakramento Taurētājā» … Es … kā to lai saka . . . reportiers misters Mallings, šis avīzes redaktors, bija mana tēva draugs, un kad es nobeidzu koledžu un mans nabaga tēvs nomira, viņš piedāvāja man vietu. Man bija zināmi panākumi avīžniecībā, sevišķi sabiedriskās dzīves jautājumos. O, Sakramentā tiešām ir interesanta sabiedrība, nemaz nesmejieties par to!»

«Es nebūt nesmejos, ka Sakramentā rit sabiedriska dzīve.» Doktors atbildēja. «Londonas pienam ir krējums, un kādēļ lai es smietos, kad man saka, ka ari Sakramentas piens nav gluži bez krējuma? Man tikai iekrita prātā, ka jūs nemūžam neatgādinat žurnālistu, kādu es to iedomājos. Tā no manas puses ir nekaunība …»

«Nebūt nē,» jaunava rūgti iesaucās: «Man pavisam trūkst šai profesijai piemērotās ārienes. Bet tas ir cits jautājums, doktor. Lai tūdaļ noskaidrotu jums sava apmeklējuma iemeslu, man jāsaka, ka «Taurētājs» uzņēmās segt visus izdevumus par manu ceļojumu uz Eiropu, lai uzmeklētu Oskaru Trevorsu.»

«Un kad jūs būsit viņu atraduši, ko tad?» ārsts jautri ievaicājās.

Iestājās neveikls klusums.

«Nezinu. Ja atradīšu viņu tādā stāvoklī, kādā es to iedomājos, tad tā būs lieliska sensācija. Ja nē, mans pasākums būs izgāzies . . . Ja tikai viņš vel būtu dzīvs.»

Doktors pamāja galvu.

«Esmu pārliecināts, ka viņš ir dzīvs, un esmu pārliecināts ari, ka viņš ir ārprātīgs.»

«Ārprātīgs?» jaunava iepleta acis. «Vai jūs tiešām gribat teikt, ka viņš nav pilnā prātā?»

Ārsts lēni, bet noteikti pamāja galvu.

«Vai nu viņš nav pilnā prātā,» viņš teica, uzsvērdams katru vārdu: «vai ari pasaulē ir kāda varena valsts, par kuru nevienam nav nekas zināms. Sī valsts ir Bogindas karaliste, un viņas karalis ir Oskars Trevorss!»

2. nodaļa. VĒSTULE.

Dažus gadus atpakaļ Oskars Trevorss bija apmeklējis doktoru Everšamu, kurš bija atradis viņa nervus galīgā sabrukumā. Arnolds Everšams bija atzīta autoritāte nervu un gara slimībās, un viņš bija sarakstījis klasisku darbu par smadzeņu slimībām; viņa grāmata «Iedomu patoloģija» bija padarījusi to slavenu jau 25 gadu vecumā; bija parakstījis tam zāles un noteicis ārstēšanās kārtību. Nedēļu pēc šis vizītes Oskars Trevorss bija pazudis. Seši mēneši vēlāk viņa pilnvarnieks Ņujorkā bija saņēmis no tā vēstuli ar rīkojumu pārdot daļu no viņa īpašumiem. Reizē ari viņa Montekarlo bankai pienāca pavēle pārvest viņa pusgada ienākumus uz divām bankām: «Kantonalo Banku» Bernē un «Monaksas Kredītu»

Trevorss dzīvoja sevišķos apstākļos. Viņš bija no sava tēva mantojis ap 400.000 dolāru gada ienākumu no īpašumiem, ko pārvaldīja aizgādņu padome. Sī summa bija jāizmaksā pa pusgadiem.

Ik pusgadu pēc Trevorsa pazušanas tika saņemti līdzīgi rīkojumi. Dažreiz vēstule bija nosūtīta Vīnē, dažreiz Parīzē. Reiz uz aploksnes bija pat Damaskas zīmogs. Tā tas turpinājās vairākus gadus. Beidzot aizgādņu padome nolēma pārtraukt šos maksājumus, jo tai bija dibinātas šaubas, vai Oskars Trevorss vairs ir dzīvs.

Tomēr viņi drīz vien pārliecinājās, ka Trevorss nebija ne domājis mirt: viņam bija iesākta prāva, kuras vešanai bija iesniegtas visas vajadzīgās pilnvaras un apliecības. Aizgādņu padome, baidīdamās no nepatīkamām sekām, bija spiesta padoties. Pēc tam katra pusgada beigās no Trevorsa pienāca vēstule ar parakstu naudas saņemšanai. Pa lielākai daļai šim kvītīm bija pievienoti jūsmīgi apraksti par tām zemēm, kurās Trevorss tobrīd dzīvoja.

Meitene nesaprašanā uzlūkoja ārstu.

«Bongindas karalis?» viņa atkārtoja. «Vai tad pasaulē ir tāda vieta?»

Ārsts piegāja pie grāmatu plaukta, paņēma kādu biezu sējumu un pašķirstīja dažas lapas.

«Ir tikai viena Bonginda,» viņš teica, rādīdams ar pirkstu kādu vietu grāmatā: «Tā ir maza pilsētiņa Centrālā Āfrikā, pie Kongo upes ietekas.»

Brīdi iestājās dziļš klusums, kuru no jauna pārtrauca doktors:

«Vai jūs tikai pirmo reiz dzirdat par Bongindu?»

Jaunava apstiprinoši pamāja galvu.

«Ari es nebiju par to nekā dzirdējis,» ārsts turpināja: «kamēr jūsu tēvocis mani neapmeklēja. Es viņu nepazinu. Acīmredzot, viņu bija atsūtījis viesnīcas ārsts, kuram bija zināmi mani sasniegumi neirastēnijas ārstēšanā. Es redzēju Trevorsu pavisam trīs reizes, un ārstēšana veicās sekmīgi. Bet beidzamajā, trešā vizītē notika kas negaidīts. Atstādams šo istabu, viņš durvīs pagriezās un teica: «Ardievu, doktor! Es aizbraucu stāties savā vietā Bongindas padomē.» Es sākumā domāju, ka runa ir par kādu klubu vai biedrību, bet viņa turpmākie vārdi man lika atteikties no šīm domām. «Sargieties no Bongindas karaļa!» viņš svinīgi iesaucās: «Es, viņa pēcnācējs, jūs brīdinu!».»

Gvenda Hildforda brīnuma vai sastinga.

«Pārsteidzoši! . . . Bongindas karalis! Es nekad nebiju par to nekā dzirdējusi.»

«Jūs esat pirmais cilvēks, kam es to stāstu un kuram ir tiesības par to jautāt,» doktors Everšams sacīja: «Amerikas sūtniecība pieprasīja no manis izziņu piecus gadus atpakaļ, bet vairāk neviens šajā lietā pie manis nav griezies.»

Jaunava sēdēja, domīgi raudzīdamās grīdā. Viņas skaistajā sejiņā atspoguļojās nesaprašana. Pēkšņi viņa atvēra savu rokassomiņu un izņēma no tās kādu vēstuli.

«Lūdzu, izlasiet to, doktor,» viņa teica.

Arnolds Everšams paņēma vēstuli.

«Tas ir Trevorsa rokraksts,» viņš sacīja un sāka lasīt:

«Dārgā Gvenda!

Vai tu vēl atceries^ kā mēs spēlējām pollivogus, kad jūs dzīvojāt Senseta avēnijā 2758? Es esmu ļoti laimīgs, bet pašlaik ļoti aizņemts: caurām dienām, kā cietumnieks, sēžu viens savā kantorī un strādāju. Mana māja, kas atrodas parka rietumu daļā, netālu no Lonšatias, atšķirta ar dzelzs sētu un dārzu no ceļa. Manas istabas logi iziet dārza pusē. Palūdz Franklinam viņa ģīmetni. Drīzumā aizbraukšu, tādēļ lūdzu, pagaidām pārtraukt rakstīšanu un grāmatu sūtīšanu. Naudu saņemšu tāpat, kā līdz šim. Jauno adresi nekavējoties paziņošu. Sveicini mammu un paziņo man jūsu turpmākos nodomus. Vai mani nav meklējusi atkal policija?

Tavs tēvocis O. Trevorss.»

Doktors pasniedza vēstuli atpakaļ jaunavai.

«Diezgan nesakarīgs dokuments,» viņš piebilda. «Es redzu, ka vēstule iesviesta Parīzē jau trīs mēnešus atpakaļ. Kas tie par «pollivogiem»? Brīnišķīgi, ka viņš vēl atceras jūsu toreizējo adresi . . .»

«Tādas adreses vispār nemaz nav, uri arī mātes man nav,» •meitene viņu pārtrauca.

Viņa piecēlās un nolika vēstuli uz galda.

««Pollivogi»— tā ir rotaļa, kuru mēs bieži spēlējām ar viņu, kad biju vēl maza. Sī rotaļa bija šifrētu vēstuļu rakstīšana un lasīšana. 2758— tā ir šifra atslēga. Vēstules patiesais saturs ir šāds.»

Vēstulē dažus vārdus viņa pasvītroja ar zīmuli, kuru paņēma no ārsta rakstāmgalda.

«Otrais, septītais, piektais un astotais vārds sastāda īsto vēstuli. Pirmais vārds ir «es.»

Tagad vēstule skanēja:

«Es esmu ieslodzīts pie Rietumu dzelzceļa. Palūdz Franklinu pārtraukt naudas sūtīšanu. Nekavējoties paziņo policijai».

3. nodaļa. SEKOSANA.

Everšams, nepatīkami pārsteigts, uzlūkoja vēstuli. Istabā ilgāku laiku valdīja klusums.

«Apbrīnojami!» doktors beidzot iesaucās: «Ko tas viss nozīmē? Vai jūs jau ziņojāt policijai?»

Jaunava pakratīja galvu.

«Es vispirms atnācu pie jums, cerēdama sastapt jūs mājās. Mistera Džoinera kantoris bija slēgts.»

«Mistera Džoinera?»

«Tas ir kāds Amerikas advokāts ar plašu praksi Londonā,» Gvenda paskaidroja.

Doktora lūpas savilkās smaidā.

«Jūs taču nerunājat par misteru Džoineru no Bildingsa Tresta?» viņš jautāja, bet, redzēdams, ka viņa runājusi taisni par to, steigšus turpināja: «Man ir birojs Bildingsa Trestā, tai pašā stāvā, kur atrodas mistera Džoinera kantoris. Kaut gan es nevaru teikt, ka būtu personīgi ar to pazīstams, tomēr man ir pilnīgi negaidīts atklājums, ka viņš būtu slavens Amerikas advokāts.

Protams, tas ir gluži iespējams,» viņš piebilda, redzot jaunavas norūpējušos izskatu. «Bildingsa Trestu apdzīvo daudzi slaveni cilvēki, un viegli var būt, ka misters Džoiners ir viens no tiem.» Viņš atkal paņēma vēstuli. «Jūs, protams, parādīsiet šo vēstuli misteram Džoineram? Vai esat ar viņu pazīstama?»

Gvenda apstiprinoši pamāja galvu.

«Viņa tēvocis ir «Taurētāja» īpašnieks,» viņa teica: «Viņš man ieteica griezties pie mistera Džoinera.»

«Ceru, ka viņam būs panākumi šī uzdevuma atrisināšanā,» ārsts teica, un viņa balsī ieskanējās izsmiekls, kas nepalika jaunavai apslēpts. «Vai es varu to norakstīt?» viņš piebilda.

Gvenda apstiprinoši pamāja galvu.

Viņš ātri norakstīja vēstules saturu uz lielas zila papīra lapas. Tad smaidīdams nodeva vēstuli atpakaļ jaunavai.

«Es pats arī esmu drusku detektīvs,» viņš teica: «un, ja policijas meklēšana paliks bez panākumiem, es, varbūt, varēšu jums palīdzēt. Izklausās gluži neticami, ka kaut kur Eiropā tur cilvēku ieslodzītu. Acīmredzot, runa ir par Franciju, jo vēstulē minēts Rietumu dzelzsceļš, un tā nodota pastā Parīzē. Tas pilnīgi apgāž manas līdzšinējās aizdomas.»

Viņš izvadīja to pa parādes durvīm un, neskatoties uz viņas protestu, pavadīja to līdz pašai viesnīcai.

Harleistrīts šajā stundā parasti mēdz būt ļoti kluss. Neskaitot dažus taksometrus un lielu auto ar spilgtām priekšējām ugunīm, kurš stāvēja netālu no doktora nama, iela bija gluži tukša, kad ārsts pasauca kādu garāmbraucošu taksometru.

Tiklīdz viņi sāka braukt, arī auto ar spožajām ugunīm sāka kustēties, visu laiku turēdamies nelielu gabaliņu aiz tiem. Neskatoties uz šā automobiļa acīmredzamo pārākumu, viņš nemaz nemēģināja pabraukt garām doktora un Gvendas automobilim.

Kad viņi nogriezās Oksfordstritā, doktors pagrieza galvu un paskatījās pa lodziņu atpakaļ. Pamanījusi viņa kustību, jaunava ātri iejautājās:

«Vai mums kāds seko?»

«Kādēļ tā domājat?»

«Tādēļ, ka man jau kopš izkāpšanas no tvaikoņa Sauthemptā ir tāda nojauta, it kā man kāds sekotu. Var jau būt, ka tā tikai nervozitāte, tomēr es nevaru tikt vaļā no šīs muļķīgās sajūtas.»

Doktors Everšams nekā neatbildēja. Viņš pilnīgi piekrita jaunavas aizdomām.

Kad auto iebrauca Heimarketā, šīs aizdomas pārvērtās noteiktā pārliecībā. Viņš atkal palūkojās atpakaļ. Svešais auto sekoja pusotras asis aiz tiem. Ielas laternas gaismā doktors pamanīja, ka tas ir nokrāsots zaļā krāsā.

Taksometrs apstājās pie «Cattertona» viesnīcas. Doktors palīdzēja meitenei izkāpt. Viņš vēlreiz atskatījās atpakaļ. Zaļais auto bija apstājies uz Koksperstrīta stūra. Tā jumts bija uzcelts un logu priekškari nolaisti, kaut nakts bija silta, pat smacīga.

Doktors ātri novēlēja jaunavai labu nakti un devās pāri ielai uz svešo automobili. Tobrīd zaļais auto ātri devās uz priekšu. Kad doktors nonāca, kur tas bija stāvējis, viņš redzēja tikai sarkanās pakaļējās ugunis, kas aizjoņoja Nacionālās Galerijas virzienā.

Ārsts sāka lēnām soļot uz Pikadilli Serkusa pusi, pārdomādams savu sarunu ar jaunavu un visu, kas pēc tam bija noticis.

Kas gan būtu varējis tiem sekot? Ar kādu nolūku?

Heimarketa galā viņu pārsteidza dažaS trekniem burtiem apzīmētas rindiņas uz laikrakstu plakāta:

«Šausmas atkal staigā pa zemi».

Viņš nopirka avīzi un, iegājis pazemes dzelzceļa spilgti apgaismotajā piestātnes telpā, izlasīja garu ziņojumu:

«Pēc trīs mēnešu ilgas pazušanas, šausmas no jauna staigā pa jūsu zemi. Viņš redzēts vakar vakarā Sauthemptonas apkārtnē. Vietējo iedzīvotāju sabiedrībā valda panika. Misters Mordens, fermeris no Istli, ziņo sekojošus sīkumus par sastapšanos ar nežēlīgo slepkavu, kurš neatzīst nekādus šķēršļus:

«Vakar vakarā, ap pusvienpadsmitiem,» viņš pastāstīja «Standarda» līdzstrādniekam: «es izdzirdu pie kūts suņu riešanu. Paķēris laternu un šauteni, es izsteidzos ārā, domādams, ka vistu kūtī iezagusies lapsa. Iedams pār pagalmu, izdzirdu šausmīgu kaukšanu. Piegājis pie būdas, kur bija piesiets mans labākais suns, es atradu to jau beigtu: viņam ar rungu bija pāršķelts galvaskauss. Uzvilcis šautenes gaili, es palaidu vaļā otru suni, kurš tūdaļ riedams devās uz pļavas pusi. Es metos tam līdzi. Nakts bija diezgan gaiša, un aiz žoga, kas atdala ganības no ceļa, es skaidri ieraudzīju Šausmas. Tas bija cilvēks, vairāk kā sešas pēdas garš. Izņemot gaišas bikses, viņam nekā nebija mugurā. Savu mūžu es nebiju redzējis tik spēcīgu augumu. Salīdzinot ar mani, viņš bija īsts milzis. Viņš atvēzējās ar nūju un gribēja iesist sunim, bet sitiens to neķera. Vecais Džeks kaukdams pieskrēja man klāt. Es redzēju, ka tas bija pārbijies. Es pieliku šauteni pie vaiga un uzsaucu svešajam, lai padodas. Viņš stāvēja nekustēdamies. Es sāku uzmanīgi tam tuvoties, turēdams šauteni gatavībā. Pēkšņi es ieraudzīju viņa seju. Tā bija visbriesmīgākā seja, kādu vien var iedomāties: plakans deguns kā nēģerim, mute gandrīz no vienas auss līdz otrai, bet pieres tikpat kā nebija. Es dzirdēju sev aiz muguras tuvojošos strādnieku soļus un pievirzījos briesmonim tuvāk, nekā bija vajadzīgs. Pēkšņi viņš iesita man ar nūju. Šautene izkrita man no rokām un izšāva. Es jau domāju, ka pienākusi mana pēdējā stunda, jo citu ieroču man nebija. Kad viņš abām rokām pacēla savu smago vēzdu, es skaidri sajutu nāves tuvumu. Tomēr viņš pārlika un, pametis mani, neticamā ātrumā aizskrēja pār laukiem Haitonroda virzienā».

«Zīmīgi,» avīze turpināja savu spriedumu, «ka policijai neizdodas notvert šo briesmīgo cilvēku, kurš apdraud visas apkārtnes drošību. Sešas slepkavības pēdējos trīs gados izdarījis šis mežonis, kurš netraucēts klejo no vienas vietas uz otru un smiedamies aizbēg no saviem gūstītājiem.»

Tālāk laikraksts uzskaitīja visus briesmoņa upurus.

Doktors salocīja avīzi un atdeva to atpakaļ avīžniekam, kurš viņam par to ļoti pateicās. Ārsts iekāpa taksometrā un, domādams par jauno amerikānieti un mīklaino lietu, kas to bija atvedusi šurp, devās mājup. Pēkšņi viņš instinktīvi sajuta draudošās briesmas. Viņš pa pakaļējo lodziņu pameta skatu uz nobraukto ceļu.

Mazu gabaliņu aiz viņa tam sekoja zaļais auto.

4. nodaļa. CILVĒKS AIZ DURVĪM.

Pilns mēness peldēja debesjumā. Nakts bija. silta, smacīga.

Gvenda vieglās naktsdrēbēs sēdēja tumsā pie vaļēja loga, kam skats bija uz Pelmelu, un domāja par saviem šīsdienas piedzīvojumiem. Viņai likās, ka sākums bijis labs. Ārsts bija atstājis uz viņu patīkamu iespaidu. Viņā bija jūtama sirsnība un laipnība. Viņa zināja, ka doktora personā tā atradusi sev lielu atbalstu. Tomēr, viņa nejutās visai mierīga.

Kas gari būtu viņiem sekojis? Kam varētu būt iemesls par viņu tik ļoti interesēties?

Varbūt, doktors kļūdījies, un zaļā automobiļa parādīšanās bija tikai vienkāršs gadījums, kuram nebija vajadzīgs nekāds izskaidrojums.

Gvendai negribējās gulēt, kaut gan viņa bija piecēlusies ļoti agri, sen pirms Anglijas krastu parādīšanās.

Viņa iededza uguni un, paņēmusi angļu avīzes, sāka tās pārlasīt ar profesionālas žurnālistes ziņkārību. Salīdzinot ar amerikāņu laikrakstiem, tās izlikās viņai apbrīnojami garlaicīgas.

Pēkšņi viņu pārsteidza kāds virsraksts, un tā izlasīja ziņojumu par Šausmām. Viņa neviļus nodrebēja.

Nosviedusi pie malas avīzi, Gvenda attaisīja savu ceļa somu un izņēma mazāk uztraucošu lasāmo. Noslēgusi durvis, viņa nometa drēbes un atlaidās gultā.

Veselu stundu viņa velti lūkoja iedziļināties lasīšanā. Baznīcā pulkstenis nosita vienu, kad viņa beidzot atteicās no šī nodoma un, nogriezusi gaismu, dzīrās iet gulēt. Viņa dzirdēja, kā pulkstenis nosita pusē divi, tad divi. Un tad viņa, laikam, bija aizsnaudusies.

Miegā viņa dzirdēja, kā nosita trīs, un pēkšņi pamodās. Viņu neuzmodināja pulksteņa sišana, bet neizprotama briesmu nojauta.

Piecēlusies gultā sēdus, viņa sāka ieklausīties, tomēr sākumā nekā nevarēja sadzirdēt. Pēkšņi viņa izdzirda dziļu, nevienmērīgu elpošanu, kas nāca no koridora puses. Vienā mirklī viņa izlēca no gultas un piegāja pie durvīm. Tur savādā skaņa bija vēl skaidrāk dzirdama. Varbūt, tur kādam negaidot bija uznākusi kāda lēkme?

Viņa saņēma durvju rokturi, un tikko nepaģība: durvju kliņķis viņas rokā kustējās. Acīmredzot, kāds no koridora mēģināja iekļūt viņas istabā.

Brīdi viņa stāvēja nekustēdamās, aizvērusi acis un atslējusies pret sienu. Sirds viņai krūtīs dauzījās kā neprātīga.

«Kas tur ir?» viņa tikko sadzirdami jautāja.

Atbilde bija pavisam negaidīta. Kāds smags ķermenis ar visu spēku gāzās pret durvīm, kuras skaļi nobrīkšķēja.

Gvenda stāvēja, bailēs sastingusi. Pēkšņi kāda dobja ķērcoša balss pa atslēgas caurumu uzsauca viņai:

«Atdari durvis, velna mātīte! Es esmu Bongindas karalis! Padodies!»

Gvenda pēkšņi saprata. Asinis viņai beidza ritēt. Šausmas! Tas pats briesmonis, kurš iedvesa bailes visai apkārtnei!

Varbūt tas tikai ļauns sapnis? Bet nē, durvis jau atkal ieliecās zem briesmoņa ķermeņa smaguma. Gvenda pameta acis visapkārt, cerēdama atrast kādu izeju. Viņas skats apstājās pie loga, bet tur viņu sagaidīja jauns briesmīgs pārsteigums: no tumsas iznira kāda roka un uzgūlās uz palodzes. Aiz rokas parādījās galva, un Gvenda ieraudzīja divas mirdzošas acis. Pēc acumirkļa svešinieks jau. bija istabā.

5. nodaļa. MISTERS LOKSS.

Gvenda nepaģība, un ari nesāka kliegt. Viņa ar pašai negaidītu aukstasinību pastiepa roku un uzgrieza elektrību. Tas vismaz bija gluži ikdienišķs cilvēks. Viņas priekšā stāvēja pagara auguma vīrietis vidējos gados, ar iegarenu, grumbām izvagotu seju un līku degunu.

Ieraudzījis Gvendu, viņš brīnumā atpleta muti.

«Man teica, ka šī istaba esot tukša,» viņš nomurmināja, bet ātri piebilda: «Es ceru, ka neesmu jūs nobaidījis, mis? Velns lai parauj! Es nemaz negribēju jūs baidīt.»

Gvenda atkāpās pie savas gultas un uzmeta izbaiļu pilnu skatu durvīm. Svešā vīrieša acis ātri uztvēra šo skatienu. Ieraudzījis, ka durvju rokturi no ārpuses kāds kustina, viņš apmierināti nopūtās.

«Kāds lūko pie jums iekļūt, mis?» viņš klusu jautāja.

Atbilde bija lieka: durvis atkal sāka ieliekties zem smagā ķermeņa svara.

«Kas tas ir?» negaidītais viesis jautāja.

Gvenda nesāka viņu iztaujāt, kādēļ viņš ieradies un ko nozīmē savādais apciemojuma veids. Viņa no pirmā acu uzmetiena saprata, ka šis svešinieks ar iegareno seju nebija viņai naidīgs un ka tam nevarēja būt pret viņu ļaunu nolūku.

«Tas . . . es nezinu . . . nezinu . . . Man liekas, tās ir Šausmas,» viņa nomurmināja.

Svešais pārsteigumā atpleta muti.

«Šausmas?» viņš neticīgi atkārtoja.

Viņš iebāza roku kabatā, un kad Gvenda redzēja, ka tas izvilka mazu, strupu revolveri, viņa sajuta tādu atvieglojumu, ka būtu varējusi mesties viņam ap kaklu.

Nedzirdamiem soļiem viņš piegāja pie durvīm un sāka klausīties, diviem pirkstiem turēdams atslēgu. Tad negaidot, ar vienu rāvienu, atgrūda vaļā durvis un pats atlēca atpakaļ. Pie durvīm nebija neviena. Viņš izgāja neskaidri apgaismotā koridorā, ari tas bija tukšs. Viņš atgriezās istabā, neapmierināti braucīdams savu pliko pakausi.

«Veikls puisis!» viņš teica, pievērdams durvis un, Gvendai par lielu brīnumu, atkal aizslēgdams tās.

«Esmu jums ļoti pateicīga,» Gvenda, kura jau bija paguvusi pa daļai apģērbties, teica: «Varbūt, jūs tagad aizietu?»

«Piedodiet, mis, ja es būtu jūs sabiedējis,» svešais pazemīgā balsī teica: «Tomēr, ja jums nekas nav pretim, es vēl bridi uzkavēšos še. Naktssargs, jādomā, būs dzirdējis šo troksni un, varbūt, tagad staigā kur tuvumā.»

Gvenda pat nemēģināja izdibināt, kas viņš tāds ir. Galvā viņai bija tāds haoss, ka tā nevarēja sakārtot savas domas.

«Mani sauc Lokss, bet tam nav nekādas nozīmes,» svešais turpināja: «Parasti mani mēdz saukāt par Goldi Loksu. Es paļaujos uz jūsu smalkjūtību, mis, un vēlreiz atvainojos jums. Es neesmu nekāds meitu mednieks, un nekad neapvainotu daiļo dzimumu,— es gribēju teikt: sievietes. Es nevaru saprast, kādēļ viņas dēvē par daiļo dzimumu: viņu starpā taču ir tik daudz kropļu! Un kas attiecas uz morālisko daiļumu,— tad tāda viņām arī nav. Sievietei nav nekādas sajēgas par taisnīgumu,— viņas jēdzieni par vienlīdzību varētu novest kapā katru matemātiķi. Vai jūs nekad neesat lasījusi Bosuela «Džonsona biogrāfiju», mis?»

Gvenda pakratīja galvu. Viņa tikai ar pūlēm savaldījās, lai nesāktu histēriski smieties.

«Laba grāmata,» Goldi Lokss pašapzinīgi piebilda, it kā pats būtu šīs grāmatas autors. «To pašu varētu teikt ari par Uesli «Svētā Jāņa dzīvi». Garīgas grāmatas ir mana kaislība. Patiesībā man būtu vajadzējis kļūt par baznīcas kalpu . . .»

«Lūdzu, ejiet!» Gvenda viņu pārtrauca. «Es esmu ļoti pateicīga, ka jūs atnācāt taisni tajā brīdi, bet… es gribu, lai jūs aizejat.»

Viņš nekā neatbildēja, tikai palūkojās ārā pa logu, tad piegāja pie skapja un atvēra to. Acīmredzot, «Cattertona» viesnīcas iekārta viņam bija labi pazīstama. Skapī karājās gara virve, par kuru apkalpotāja bija aizrādījusi Gvendai, ka tā lietojama ugunsgrēka gadījumā, lai pa logu nolaistos zemē.

Misters Lokss paņēma virvi, veikli piesēja viņas vienu galu pie gultas kājas, bet otru izmeta ārā pa logu. Tad, dziļi palocījies, viņš uzlēca uz palodzes un nosēdās jāteniski.

«Esat tik laipna, ievelkat virves galu atpakaļ istabā, kad es būšu nolaidies,» viņš teica: «Es kāpšu tikai līdz pirmā stāva balkonam. Nesakiet, lūdzu, nevienam, ka esat mani redzējusi. Es būšu jums sirsnīgi pateicīgs, mis.»

Jaunava gandrīz neapzinīgi izpildīja viņa lūgumu.

Saule spīdēja viņai taisni sejā, kad apkalpotāja pieklauvēja pie viņas durvīm. Gvenda izlēca no gultas un atvēra durvis.

«Ceru, ka būsiet gulējusi labi, mis?» kalpone jautāja, ieiedama vannas istabā un atgriezdama ūdens krānus.

«Nē, es gulēju slikti.»

«Vai dzirdējāt naktī kādu troksni, mis?»

Gvenda nekā neatbildēja.

«Es gribēju teikt: vai nedzirdējāt kādus soļus? Viņnakt viesnīcā notikušas trakas lietas,» kalpone čaloja tālāk: «Hercogienei Liportai nozuduši visi briljanti. Zaglis iemanījies viņas istabā ap pulkstens diviem nakti un nozudis pa logu. Policija domā, ka viņš kādu laiku slēpies viesnīcas namā. Ceru, ka jums nekas nav zudis, mis?»

«Nē, nekas,» atbildēja Gvenda, kuras balss tikai tagad atkal skanēja.

Kad apkalpotāja izgāja, Gvenda piecēlās un aizslēdza durvis. Viņa izņēma no spilvena apakšas Goldi Loksa atstāto revolveri un noglabāja to savā ceļa somā.

Sev par lielu brīnumu, viņa atzina, ka sajūt lielu maigumu pret viesnīcu zagļiem.

6. nodaļa. MISTERS SELBI LOU.

Selbi Lou nesteigdamies kāpa lejup pa sava kluba kāpnēm Pelmelā. Tas bija slaika auguma, gadus trīsdesmit vecs cilvēks, tumšu sejas krāsu un brūnām, izteiksmīgām acīm, kuru skatiens likās ieurbjamies dvēselē un tur lasām apslēptākās domas. Smakrs viņam bija ieapaļš, kā sievietei, un lūpu līnijās bija redzama nepacietība, kas vēl vairāk pasvītroja viņa šķietamo sievišķību.

• Jaunais amerikānis, kurš sagaidīja viņu uz pretējā trotuāra, jautri pasmaidīja, jo Selbi Lou nevainojaniā āriene aizvien tam sagādāja iemeslu labsirdīgi pazoboties par to. Un šorīt Selbi Lou bija sevišķi elegants. Garie vizītsvārki piegulēja viņam kā uzlieti; pelēkā ziemišķa veste ar baltu iekantējumu, rūpīgi izgludinātas bikses, lakādas kurpes un nevainojamais cilindrs,— viss likās kā ņemts tikko no pirmklasīga veikala skatloga.

Selbi pameta skatu uz abām pusēm un sāka lēni iet pār ielu.

«Es jau domāju, ka tu mani neredzi, un gribēju jau sākt kliegt, bet baidījos, ka policija mani tādēļ neapcietina», Bills Džoiners sacīja. «Ak, Kungs! kā tu šodien uzposies, Sel! Ko tas nozīmē? Kāzas?»

Selbi Lou neatbildēja. Iespraudis acī monokli, viņš sāka soļot blakus savam draugam. Pēc kāda brīža viņš sāka runāt.

«Askota, vecais!» viņš teica. «Tu vēl gulēji, kad es aizgāju no mājām.»

Bills Džoiners izlikās pārsteigts.

«Es nemaz nezināju, ka tu interesējies par totalizatoru!»

«Es nespēlēju vis, un nemaz nevaru ciest šādus izbraukumus no Londonas, kaut arī tikai uz sešām stundām; bet Komanpuras radža Džam Sagibs šodien bija Askotā. Viņš ir varens vīrs uz Indijas ziemeļrietumu robežas, un man ir likts lūkoties, lai nekas nepazustu no viņa ģimenes pērlēm. Viņu rotaslietu vērtība ir kāds miljons dolāru . . . Redzi, kur nelaimīgais misters Timss.»

«Nelaimīgais misters Timss» pašlaik nāca pār ielu, lai viņu sastaptu. Pat ja Bills Džoiners viņu nepazītu, viņš viegli būtu varējis uzminēt tā profesiju: mistera Timsa sejā bija gaiši lasāms, ka viņš ir policijas inspektors.

«Vai esat dzirdējis, Lou? Šausmas atkal parādījušās dienas gaismā. Viņš gribējis ielauzties tiesneša Uorrena namā.»

Mistera Lou pieņemtā vienaldzība kā uz burvja mājienu izzuda no viņa sejas.

«Kad?» viņš ātri jautāja.

«Aizvakar vakarā. Tiesnesis paziņoja man tikai vakar. Es telefonēju jums, bet jūs bijāt izgājis. Vietējā policija sarīkojusi

gūstīšanu, bet bez panākumiem. Tikai automobiļa riteņu pēdas . . .

»

Spriežot pēc iztecējušās benzīna peļķes, auto diezgan ilgi stāvējis uz vietas.»

«Vai tiesnesis viņu redzējis?»

Timss savilka lūpas smaidā.

«Viņš gan apgalvo, ka esot redzējis, bet man drīzāk liekas, ka vecais savās izbailēs daudz ko piedomājis klāt. Viņš gribējis likties gulēt. Nakts bija silta, un viens no guļamistabas logiem stāvējis vaļā. Viņš atvēris arī otru un palūkojies ārā. Spīdējis pilns mēness, un, pēc viņa vārdiem, viss bijis gaišs kā dienā. Pēkšņi viņš kādu pēdu no sevis ieraudzījis briesmoni, kurš, pusē kails, rāpies augšup pa apiņiem noaugušo nama sienu. Tiesnesis stāsta, ka viņš no bailēm tikko neesot zaudējis samaņu, un es viņam varu ticēt. Viņa apraksts pilnīgi saskan ar citu aculiecinieku nostāstiem, kuriem gadījies briesmīgo nezvēru redzēt: īsi apcirpta galva, plata nēģera seja, milzīga mute — un gandrīz nekādas pieres. Bet rokas! . . . Tiesnesis saka, ka šīs rokas izskatījušās vairāk pēc kājām, tikai neredzēti muskuļotām . . .»

«Un ko tiesnesis darījis?» Džoiners, kurš ar dzīvu interesi bija sekojis inspektora stāstam, viņu pārtrauca.

«Viņš paķēris no mazgājamā galdiņa spaini ūdens un izlējis to Šausmām uz galvas. Uzbrucējs nolēcis zemē un, nostājies uz pļaviņas nama priekšā, draudējis dūrēm.»

«Vai viņš ir ko runājis?» Selbi nepacietīgi iejautājās.

«Jā, muldējis savas parastās nejēdzības, ka tiesnesis esot Bongindas nodevējs. Viņš bijis jau labā gabalā, kad tiesnesis sadabūjis savu revolveri.»

Selbi domīgi braucīja savas nelielās ūsiņas.

«Kur dzīvo tiesnesis Uorrens?» viņš jautāja.

«Taddingtonklozā, netālu no Vinčesteras,» Timss atbildēja. «Tas ir pirmais gadījums, kur Šausmas uzbrūk sabiedriskiem darbiniekiem. Tas tikai pierāda . ..»

«Un kur tiesnesis darbojas, vai Vinčesterā?»

Timss apstiprinoši pamāja galvu.

«Un kā arvien: automobiļa riteņu pēdas,» Selbi domīgi teica: «un parastie vārdi par Bongindu. Pateicos, mister Tims. Jūs taču norīkojāt tiesneša namā apsardzību?»

«Trīs cilvēkus. Tomēr es nedomāju, ka viņu vairs kāds traucēs.»

«Ari es nedomāju,» Selbi izklaidīgi piekrita: «ja vien . . . Bet tas viss ir tik ļoti sarežģīti! Manas nabaga smadzenes velti pūlas atrisināt šo problēmu, kas jums, droši vien, liekas ļoti vienkārša.»

• «To es gan nevaru teikt,» Timss glaimots atbildēja. «Protams, tas apstiprina Istli fermera izteicienus, jo Istli atrodas tikai 15 jūdzes no Vinčesteras.»

«Apbrīnojami!» Selbi ar starojošu seju iesaucās: «Man nekad nebūtu iekritusi prātā šī sagadīšanās. Es taisni apbrīnoju jūsu gudrību, Tims. Sveiki!»

Selbi un Džoiners klusēdami turpināja savu ceļu, kamēr sasniedza Bildingsa Tresta milzīgo ēku.

«Bili!» Selbi pēkšņi pārtrauca klusumu. «Sis neķītrais svešinieks,— es nerunāju par misteru Timsu, bet par tiesneša Uorrena viesi,— sāk mani uztraukt. Parastā noziedzniekā nav nekā ne interesanta, ne bīstama. Bet milzīgā auguma slepkava, kurš braukā apkārt automobili un parādās šodien ziemeļos, rītu dienvidos, turklāt pastāvīgi ar noteiktu nolūku,— tas ir kas nenormāls, pretdabīgs. Es briesmīgi gribētu notvert šo cilvēku, bet man vajaga iemeslu. Tagad šī lieta neietilpst manā zināšanā, jo man darīšanas tikai ar ārzemju afēristiem, pasu viltotājiem, pazudušiem miljonāriem un citiem nevēlamiem tipiem,— tie ietilpst ārlietu ministrijas kompetencē, kuras vergs es tagad esmu. Policija nekad nenotvers Šausmas, jo šis subjekts nav pieskaitāms ne pie vienas noziedznieku kategorijas. Nepieciešami, lai tev kabatā būtu «Zagļu biedrības» biedru karte un lai tavu pirkstu nospiedumi būtu reģistrēti Centrālā policijā, un tikai tad policija sāks piegriezt tev kādu vērību. Bet tā ka es piederu pie tiem cilvēkiem, kas jūtas laimīgi tikai tad, kad viņi var darīt kāda cita darbu, tad, tiklīdz būšu novietojis drošībā savu radžu, es došos pie tiesneša Uorrena; pēc tuvākām ziņām.»

«Bet tu taču vairāk kā jebkurš visā Londonā pazīsti visus zagļus un citus noziedzniekus, Sel,» Džoiners atbildēja.

«Piekritu. Tomēr skaitās, ka man tas nav jāzina. Ja tev kādreiz dzivē gadīsies nelaime stāvēt kāda valsts departamenta priekšgala, tad tu sapratīsi, ka zināt lietas, kas neattiecas uz taviem tiešiem pienākumiem, ir nepiedodams grēks.»

Viņš uzmeta Bildingsa Tresta fasādei smaidošu skatu.

«Lien labāk savā alā, zaķi!» viņš jautri piebilda un, atsveicinājies no Džoinera, turpināja savu ceļa.

7. nodaļa. VIZĪTE PIE ADVOKĀTA.

Bills Džoiners vilcinādamies iegāja plašajā marmora vestibilā. Tādā laikā nemaz negribējās sēdēt istabā pie darba. Viņš ar smagu nopūtu iekāpa liftā un uzbrauca ceturtā stāvā, kur atradās viņa vienkāršais kantoris.

Uz stikla durvīm bija uzraksts: «B. Džoiners, zvērināts advokāts, Savienotās Valstis.»

Billa Džoinera vārds tiešām bija Bills. Tā viņš bija nokristīts savu vecāku neizprotamās iegribas dēļ. Viņš bija pilntiesīgs zvērināts advokāts. Bet viņam bija ari citas dāvanas, par kurām nezināja viņa lepnie radi: viņam bija liela piekrišana kā mīlestības romānu autoram.

Bills Džoiners bija slikts advokāts. Ar piespiešanos un pacietību viņš kaut kā bija nolicis nepieciešamos pārbaudījumus, bet likumi viņa acīs arvien vēl bija palikuši par nedzīvu burtu virkni. Viņam bija veseli plaukti pilni tieslietu zinību grāmatām. Ar zināmu centību viņš būtu varējis sniegt lietderīgus padomus dažā labā sarežģītā juridiskā lietā, bet tas viņam būtu bijis smags un nepatīkams darbs,— Bills nevarēja ieredzēt likumus un viņu piemērošanu. Mīlestības romānu rakstīšana, turpretim, viņu aizrāva, un kad pieprasījumi pēc viņa ražojumiem pieauga, un līdz ar to pavairojās ienākumi,— viņš atmeta jurisprudencei ar roku. Kaut dažu iemeslu dēļ viņš bija spiests paturēt savu kantori,— viņš ikvienu, kas iedomājās atsūtīt kādu klientu, uzlūkoja gandrīz par savu personīgu ienaidnieku.

Tikai viens cilvēks visā Londonā zināja, ka viņš ir Priscilla Ferlords, «Kvēlojošo siržu» autors, vai arī ka Meri Dženeta Kolbecka, kuras romāns «Šķiršanās altāra priekšā» bija viens no vislabāk ejošiem darbiem grāmatu tirgū, valkā bikses un smēķē pīpi. Pateicoties šādām sekmēm, viņam bija iespējams kopā ar Selbi īrēt dzīvokli Kerzonstritā, iegādāties pašam nelielu auto un segt nelielos izdevumus par kantora uzturēšanu.

Viņš atvēra durvis un iegāja nelielā priekšistabā. Vienīgais cilvēks, kas tur atradās, neliels zēns, pasteidzās aizslēpt aiz muguras kūpošo papirosu un paziņoja, ka viņu gaidot kāda apmeklētāja.

«Dāma?» Bills pārsteigts jautāja. «Kas viņa tāda ir?»

«Es nezinu, ser, kas viņa ir; varu apgalvot tikai to, ka viņa ir amerikāniete. Es saprotu amerikāniski . . .»

Bills neklausīja sava augsti mācītā «sekretāra» paskaidrojumus valodniecības jautājumos. Viņš steigšus devās kabinetā. Jaunava, kas līdz šim bija stāvējusi pie loga, tagad ar smaidu pagriezās pret to. Billam aizrāvās elpa. Viņš nekad nebija redzējis nekā tik daiļa, kā Gvenda Hi'īd forda.

«Jūs esat misters Džoiners?» viņa jautāja.

Likās, ka viņa bija izbrīnījusies un mazliet vīlusies. Bills saprata, ka viņa bija cerējusi ieraudzīt cilvēku, kurš daudz vairāk atbilstu viņas jēdzienam par slavenu advokātu.

«Diemžēl, tas es esmu!» viņš ar izmisumu balsī atzinās.

Viņa iesmējās.

«Un vai jūs neesat mis Gvenda Hildforda?» Bills jautāja. «Mans tēvocis rakstīja par jums.»

Viņa apstiprinoši pamāja galvu.

«Žēlīgais Dievs! Vai tad jūs nesaņēmāt manu vēstuli, ko es rakstīju jums uz kuģi?»

Gvenda pakratīja galvu.

«Vai tas bija kas svarīgs?» viņa ar nemieru balsi jautāja.

«Es domāju gan,» Bills drūmi sacīja. «Tēvocis rakstīja, ka jūs domājiet apspriesties ar mani, kā ar advokātu. Es savā vēstulē ieteicu jums griezties pie Tremlou. Liekas, es jūs lūdzu neziņot tēvocim par manu krāpšanu. Lieta tā, mis Hildford, ka visā pasaulē nav sliktāka advokāta par mani.»

Viņa atkal iesmējās, tomēr Bills pamanīja viņas sejā vilšanos.

«Es labāk tūdaļ jums pateikšu rūgto patiesību,» viņš steigšus turpināja: «Mans tēvocis vienīgais mans radinieks — uzstāja, lai es kļūtu par advokātu. Viņš sapņoja, ka es iekarošot pasaules slavu, un gribēja, lai es izturu pārbaudījumu Anglijā un Francijā. Nu ar eksāmeniem es kaut kā tiku galā. Es nezinu, vai pasaulē ir arī labi advokāti, bet, katrā ziņā, es nepiederu pie tiem. Taisnību sakot, es esmu atradis citu darbu, kas man patīk daudz labāk par šo.»

«Bet misters Mallings nekā nezina par to,» jaunava pārmetoši teica. «Kādēļ jūs viņam nekā neesat sacījis?»

«Kādēļ lai es izjaucu cienījama sirmgaiva sapņus?»

Redzot meitenes šaubas, Bills turpināja:

«Mana māsīca Norma zina visu. Lai Dievs viņu .svēti,— viņa palīdz man šo blēdību slēpt. Bet ja jums vajadzīgs padoms, es varu ieteikt jums vienu no Londonas labākajiem juristiem . . .»

«Taisnību sakot, man vajadzīgs ne tik daudz juridisks, kā tīri cilvēcisks padoms.»

Gvendai ar Bi 11u Džoineru bija daudz vieglāk sarunāties, nekā ar doktoru. Viņš bija viņas tautietis, un ari vecumā bija tai tuvāks nekā vecīgais ārsts, kādēļ tai bija vieglāk viņam uzticēties. Bills visu laiku, kamēr tā stāstīja par pazudušo Oskaru Trevorsu, un lasīja viņa šifrēto vēstuli, uzmanīgi klausījās, ne reizes viņu nepārtraukdams.

«Es varu palīdzēt jums vēl daudz labāk, nekā ieteikdams jums advokātu,» viņš teica, kad meitene bija beigusi savu stāstu. «Jums jāiepazīstas ar Selbi Lou. Sis aizrādījums uz Bongindu tiešām ir dīvains. Vai jūs esat pārliecināta, ka doktors pieminēja Bongindu?»

Gvenda pamāja.

«Es gribēju pārrunāt šo lietu ar viņu,» Bills domīgi teica: «Viņa birojs atrodas šai pašā stāvā.»

«Viņš minēja jau par to,» Gvenda sacīja. Tagad viņa saprata, kādēļ doktors bija smaidījis, runājot par Billa Džoinera jurista spējām. «Arī man Bongindas vārds liekas savāds; vai jūs atrodat tur ko sevišķu?»

«Kā gan nē,» Bills atbildēja: «So vārdu mūžīgi daudzina Šausmas.»

Redzēdams, ka jaunava nobāl, Bills saprata savu kļūdu.

«Piedodiet. Es nezināju, ka jūs jau esat dzirdējusi par šo briesmoni . . .»

Tagad viņa atstāstīja tam savu nakts piedzīvojumu viesnīcā, neaizmirstot attēlot arī noslēpumainā glābēja negaidīto ierašanos.

«Es esmu pārliecināta, ka tas bija zaglis,» viņa sacīja.

«Kāds viņš izskatījās?» Bills interesējās.

Gvenda pakratīja galvu.

«To es nevaru jums teikt. Savādi, ka man jāglabā šāds noslēpums; bet viņš bija tik laipns, tik uzmanīgs, tik pakalpīgs . . .»

Viņa sarāvās, atcerēdamās pārdzīvotās izbailes.

«Es domāju, ka Selbi Lou varēs jums palīdzēt,» Bills domīgi teica. «Cik ilgi jūs domājat palikt Londonā?»

«Nezinu. Varbūt kādu mēnesi. Es domāju aizbraukt uz Parīzi.»

«Kādu mēnesi?» Viņa zilās acis jaunavu nopietni uzlūkoja. «Jūs taču nedzīvosiet visu mēnesi šai viesnīcā, mis Hildford?»

Viņam iekrita prātā kāds plāns.

«Mums ar Selbi ir dzīvoklis Kerzonstrītā, jaukā apvidū. Nams pieder kādam bijušam sulainim, kurš izīrē trīs stāvus. Istabas, kas atrodas virs mūsu dzīvokļa, ir brīvas. Es noīrēšu šis telpas jums. Varat būt mierīga: trešā stāvā dzīvo kāda dievticīga dāma, bet sulaiņa sieva ir pati laipnība un pieklājība.»

«Tiešām, mister Džoiner . . .» Gvenda gribēja protestēt, bet Bills jau bija satvēris tālruņa klausuli izsaucis vajadzīgo numuru.

«Kaut esmu slikts advokāts,» Bills teica, pabeidzis sarunu pa aparātu, «tomēr esmu labs brāļadēls. Tēvocis Džons man uzdeva rūpēties par jums. Baidos, ka par jums būs jārūpējas vairāk, nekā jūs varat iedomāties. Londona nebūt nav sliktāka par citām lielpilsētām, un dažā labā ziņā pat pārāka par Čikāgu vai Ņujorku. Bet taisni pašlaik mēs dzīvojam ši cilvēka, ši rēga draudu varā, kuram ir kādi sevišķi iemesli gādāt par iedzīvotāju skaita samazināšanos. Es negribu jūs iztaujāt par jūsu zagli. Esmu pārliecināts, ka viesnīcas administrācija būtu nepatīkami pārsteigta, ja zinātu, ka jūs varat to uzrādīt. Un uzzīmēt jūs viņu varētu,— par to, es esmu gatavs vai derēt.» Viņš palūkojās pulksteni. «Ja jūs te pagaidīsiet, es iešu pie doktora Everšama un parunāšu ar viņu.»

Doktors Everšams bija savā pieņemšanas istabā, kad Bills ienāca. Par laimi, viņš nebija aizņemts. Džoiners pazina viņu pēc izskata, un dažreiz, satiekoties liftā vai uz kāpnēm, tie mēdza sasveicināties. Tādēļ viņam tagad nebija jāatkārto nepatīkamā iepazīšanās un izskaidrošanās ceremonija.

«Labrīt, mister Džoiner! Vai redzējāt jau savu klienti?» doktors jautāja, pieceldamies un spiezdams viņam roku.

«Redzēju,» Bills nopietni atbildēja: «un nācu parunāties ar jums. Viņa stāstīja, ka jūs vakar esot runājis ar viņu par Oskaru Trevorsu, un ka jūs esot teicis arī par viņa savādo aizrādījumu uz Bongindas troni. Vai viņa nav maldījusies?»

Ārsts pakratīja galvu.

«Vai tiešām esat pārliecināts, doktor, ka runa bija par Bongindu?»

«Pilnīgi pārliecināts,» ārsts apstiprināja.

«Vai esat dzirdējis paj" ārprātīgo būtni, kuru tauta dēvē par Šausmām?»

Ārsts pamāja galvu.

«Jā, vakar es lasīju par viņu. Varu iedomāties, cik nepatīkami ar tādu sastapties naktī! Bet kāds tam sakars ar Oskaru Trevorsu?»

«Sakars tāds,» Bills ar uzsvaru teica, «ka šīs pašas Šausmas dēvējas par Bongindas karali.»

Doktors izpleta acis.

«Vai tiesa?» viņš pārsteigts jautāja. «Par to es nekā neesmu lasījis avīzē.»

«Avīzē par to nekas arī nebija rakstīts,» Bills paskaidroja. «Es dabūju zināt par to no Selbi Lou, kurš ir ārlietu ministrijas politiskās nodaļas, vai slepenās policijas — nezinu, kā tur viņiem to iestādi sauc,priekšgalā. Viņi to slēpj no avīzēm, lai tās nejauktu izmeklēšanas darbus.»

Arnolds Everšams staigāja pa istabu no viena gala līdz otram, sabāzis rokas kabatās un nodūris galvu.

«Neticami,» viņš beidzot nomurmināja. «Bet tas taču nevar būt Trevorss!»

«Kāds izskatās Oskars Trevorss?»

Everšams bija tā nogrimis savās domās, ka likās, it kā viņš nebūtu jautājumu dzirdējis. Bet pēkšņi viņš kā pamodās.

«Trevorss? Augums zemāks par vidēju, diezgan vājš, turklāt horeiks.»

«Horeiks?» Bills nesaprašanā atkārtoja.

«Tas ir medicīnisks termins, ar kādu apzīmē cilvēku, kam pret paša gribu raustās seja un lūpas. Tas bija viens no viņa nervu slimības simptomiem.»

«Vai viņam nebija nekādas līdzības ar Šausmām?» Bills jautāja.

«Ne mazākās,» ārsts kategoriski noteica: «Spriežot pēc avīžu aprakstiem, tam jābūt milzīga auguma, plecīgam un stipram cilvēkam. Turklāt viņš ir melns, bet misters Trevorss ļoti bāls un gaiši zilam acīm. Es varu to apgalvot ar tādu pārliecību tādēļ, ka nekad neaizmirstu savu pacientu izskatu. Vai esat pārliecināts, ka Šausmas,— es lietoju šo mazliet melodramatisko vārdu tādēļ, ka citu nezinu — vai esat pārliecināts, ka viņš pieminējis Bongindu?»

«Par to nevar būt ne mazāko šaubu,» Bills atbildēja: «Viņš dēvē sevi par Bongindas karali, un savus uzbrukumus attaisno ar to, ka visi viņa upuri esot viņa mistiskās valsts nodevēji. Un šis pats kungs vakai apciemojis ari mis Hildfordu.»

Ārsts apsviedās.

«Ko jūs ar to gribat sacīt?» viņš iesaucās.

Bills īsos vārdos atstāstīja briesmas, kādas pārdzīvojusi jaunava, ne vārda nepieminēdams par viesnīcas zagli.

«Es neticu, ka tas būtu bijis viņš,» doktors Everšams, galvu kratīdams, teica: «Vai viņa to redzējusi?»

«Nē, bet viņa ir cieši pārliecināta, ka tas bijis viņš.»

Everšams nogrima domās.

«Es tiešām nesaprotu,» viņš teica: «Protams, tas varēja būt kāds piedzēries, kurš nav varējis atrast savas istabas durvis. Bet tomēr…» Viņa seja pārvērtās vēl nopietnāka. «Man liekas, ka būtu labāk, ja mis Hildforda atstātu šo viesnīcu. Tas viss varētu viegli vien noskaidroties, tomēr nebūtu ieteicams, ka viņa arī turpmāk paliktu turpat un dzīvotu nebeidzamu draudu varā.»

Bills pasmaidīja.

«Es viņai teicu taisni to pašu, doktor. Es viņu pierunāju pārnākt dzīvot pie Dženingsiem, Kerzonstrītā. Viņiem ir pirmklasīga pansija. Dženingss, liekas, pazīst jūs, jo viņš vairākas reizes runājis par jums.»

Ārsts pamāja ar galvu.

«Es pazīstu Dženingsu. Viņš bija sulainis pie lēdijas Conamas. Jā, man liekas, jūs esat prātīgi darījis. Ja es varu būt kādā ziņā noderīgs,— paziņojiet, lūdzu, man to, kaut acumirklī es nezinu, ar ko varētu pakalpot. Vai viņa stāstīja jums par šifrēto vēstuli? Tas ir apbrīnojami! Man šķiet, viņai vajadzētu ziņot policijai, kaut arī tam būtu maza nozīme: policija nemīl tādus noslēpumainus aizrādījumus.»

Bills atgriezās pie jaunavas un pastāstīja tai, ka arī doktors atzinis viņa plānu.

«Jau šodien jūs atstāsiet savu viesnīcu, mis, un neiesiet vairs nekur bez pavadoņa.»

Neskatoties uz uztraukumu, Gvendai bija jāsmejas par viņa pavēlošo toni.

«Es neesmu pārliecināta, ka man būtu jārīkojas pēc jūsu priekšlikuma. Man ir tāda nojauta, ka mēs saceļam lielu troksni nieka dēļ,» viņa sacīja: «Varbūt Everšamam taisnība, ka kāds piedzēries bija apmaldījies pie manām durvīm. Kaut es neciešu, ka man pavēl, tomēr šoreiz darīšu tā, kā jūs sakāt. Es ari pati negribētu vairs gulēt tajā istabā.»

Billa dienas darbs bija beidzies. Nepabeigtais romāns viņa sirdsapziņu neapgrūtināja, un viņš mierīgi uzlika platmali, lai pavadītu Gvendu uz viesnīcu.

Braucamais krēsls bija aizņemts, un viņi kāpa lejup pa platajām marmora kāpnēm. Kad viņi nonāca līdz otram stāvam, lifta durvis strauji atskrēja vaļā un pa tam iznāca kads cilvēks, kurš devās pie durvīm ar uzrakstu:

«Markuss Flits, finansists.»

Bills pēkšņi juta, ka jaunava visā spēkā saspieda viņa roku. Pagriezis galvu, viņš redzēja, ka Gvenda pārsteigta noraugās no lifta iznākušajā cilvēkā.

«Kas ir?» viņš jautāja, sekodams viņas skatam.

«Nekas,» meitene, mazliet apmulsusi, atbildēja: «Nekas. Man tikai nervi nav kārtībā.»

Viņa neteica viņam, ka cilvēks, kurš nupat bija iznācis no lifta, ir Goldi Lokss, nakts zaglis un ceļojošais bruņinieks.

8. nodaļa. DARĪJUMS AR BRILJANTIEM.

Misters Lokss aizvēra durvis, piegāja pie barjeras, un atspiedies uz tās ar elkoņiem, smaidīdams palocījās pret jaunu sievieti, kura sēdēja pie vienīgā galda nelielajā istabā.

«Vai Markuss runājams?» viņš jautāja, jautri uzlūkodams jaunavu caur savām zelta brillēm.

«Nezinu, paskatīšos.»

«Paskaties, paskaties, bet jūs jau tāpat zināt,» misters Lokss labsirdīgi teica: «Sakiet viņam, ka marķīzs Megvills atnācis apskatīt karaļa vērtslietas. Jums nav ne jausmas no humora,» viņš sērīgi piebilda: «Cik skumji redzēt tik jaunu, apburošu meiteni kā jūs, kurai nav nekādas humora sajūtas. Pasmaidiet jel, Dafna!»

Jaunava savieba vēl dusmīgāku seju un izgāja no istabas.

Misters Lokss aizsmēķēja cigāru un ziņkāri aplūkoja istabu, it kā redzētu to pirmo reizi.

Drīz sieviete atnāca atpakaļ.

«Varat redzēt misteru Flitu,» viņa strupi teica un atcēla barjeras durtiņas.

«Jūs ari varat redzēt mani, ja jums labas acis. Jums vajadzētu mesties ceļos, mana dārgā, un pateikties Dievam par jūsu skaistajām zilajām actiņām. Piedodiet manu apmulsumu: skaistas sievietes aizvien atstāj uz mani uztraucošu iespaidu.»

Viņa atrāva vaļā durvis, uzmezdama tam savu melno acu nikno skatienu.

«Jūs esat pārāk nekaunīgs, Loks. Kādreiz jūs saņemsiet algu pēc saviem nopelniem.»

«Mister Loks,» viņš to pārlaboja. «Pieklājība taču naudu nemaksā, Virģinija.»

Viņa dusmīgi aizcirta durvis viņam aiz muguras.

Misters Lokss nokļuva prāvā, grezni iekārtotā istabā. Pie dārga rakstāmgalda sēdēja cilvēks, kuru Goldi Lokss labi pazina. Gaišā kaklasaite spilgti atšķīrās no viņa tumšā apģērba.

Markusa Flita ārieni vispāri varēja nosaukt par gludu: gludi atsukāti melni mati; gludas, pilnīgas, baltas rokas ar milzīgu gredzenu vienā pirkstā; gludi noskūta seja. Viņa miegainās acis naidīgi uzlūkoja ienācēju.

«Labrīt, Loks. Ko jums vajag?» N

«Naudu,» Lokss klusu atbildēja un, negaidot aicinājuma, paņēma krēslu un apsēdās.

«Klausieties, Loks, neesiet nekaunīgs pret manu sekretāri. Viņa jau tā nevar jūs ciest. Man tas nepatīk. Viņa dusmojas ikreiz, kad jūs atnākat, un tad visu dienu nevar aizmirst.»

«Pieņemiet citu,» Lokss ar platu smaidu ieteica.

«Ir vēl cits līdzeklis,» Flits zīmīgi teica: «Likt jums priekšā nenākt vairs šurp.»

«Es nepiegrieztu ne mazākās vērības šādam priekšlikumam,» misters Lokss mierīgi atbildēja. «Jūs esat finansists, un es esmu finansists. Mums savā starpā jāsatiek. Tādēļ taču ir jūsu»kantoris, Markus. Tādēļ jūs sēžat šeit caurām dienām,»

«Viņnakt «Cattertona» viesnīcā notikusi zādzība. Pazuduši hercogienes Liportas briljanti,» brīdi klusējis, teica Flits.

Lokss nekā neatbildēja, bet iebāza roku kabatā un izvilka paprāvu, zīda lakatiņā tītu sainīti. Nolicis to uz galda, viņš sāka to uzmanīgi attīt.

Parādījās bieza kārta vates, zem tās balts un zils papīrs, tad atkal jauna vates kārta.

Markuss Flits vienaldzīgi vēroja viņa kustības.

«Te viņi ir!» misters Lokss sajūsmā iesaucās: «Kāds skaistums! Iedomājieties tikai: šie akmeņi desmit miljonus gadu sagulejuši zemesmātes klēpī, tad ar milzīgām pūlēm izrakti, noslīpēti un ielikti zelta ligzdiņās,— un viss tas tikai tādēļ, lai es tos beidzot nozagtu!»

«Man tie nav vajadzīgi,» Flits vienaldzīgi teica: «Jūs taču zināt, ka es nepērku nekā zagta.»

Mistera Loksa vājā seja pavisam sagrumbojās no laipnā smaida.

«Te viņu ir par 12.000 mārciņām sterliņu, tas ir par 60.000 dolāru! Bet kurss ceļas, vai lasījāt šorīt avīzēs? Nē? Man jābrīnās par finansistu, kurš nelasa rīta avīzes! 12.000 mārciņu, bet es prasu tikai 1.000! Jūs iegūstat 1200 proc. peļņas gandrīz bez riska! «Visas vērtības un bagātības ir manas!»— vai jūs nekad neesat lasījis Brauningu? Es personīgi vairāk cienu Bosnelu. Es viņu lasīju divas reizes, kad sēdēju Dartmūrā.»

«Man nevajag jūsu briljantu. Es negribu ielaisties ar jums nekādās darīšanās, Loks,» misters Flits kategoriski noteica: «Varat tīt tos atpakaļ un nest prom. Ja jūs nebūtu mans draugs, es liktu pasaukt policiju.»

Viņš uzmeta acis uz galdā izliktajiem akmeņiem un sarauca pieri.

«Turklāt tie ir mazvērtīgi briljanti. Veco arstokrātu ģimenēs vairs nav atrodami labi akmeņi. Ja es dotu jums par tiem vienu simtu, arī tad es būtu sevi aplaupījis.»

«Palūkojat to darīt, pārmaiņas dēļ,» Lokss teica priekšlikumu.

Markuss Flits lēni piecēlās, piegāja pie seifa sienā, atvēra to un izņēma žūksni Amerikas kredītbiļešu. Noskaitījis 500 dolārus, viņš apstājās.

«Neskopojieties,» Lokss teica.

«Nu, vienu simtu vēl pielikšu uz labu laimi!»

«Slikta būs mana laime, ja jūs pieliksiet tikai simtu. Mana pēdējā maksa ir 5000 dolāru!»

Markuss Flits paņēma naudas zīmes no galda, pielika tās pie pārējām un pārsedza ar gumijas saitiņu.

«Uz redzēšanos, Loks. Varat turpmāk vairs nenākt.»

Lokssklusēdams noskatījās. Piegājis pie seifa durtiņām, Flits pagriezās pret viņu.

«Ar tūkstots dolāriem var daudz ko darīt,» viņš teica.

«Pieci tūkstoši!» zaglis palika pie sava. Viņa līdzšinējā jautri, labsirdīgā sejas izteiksme bija asi pārvērtusies. «Atmetat šo kaulēšanos. Es taču jums nepārdodu grīdsegu. Pieci tūkstoši, vai slēdzat ciet savu skapi, rīkļu rāvējs tāds!»

Likās, ka Flits grib parādīt savu varu: viņš ar troksni aizcirta seifa durtiņas.

«Trīs tūkstoši,» viņš klusi noteica.

Lokss jau lasīja kopā savus akmeņus.

Flits ar smagu nopūtu atkal atslēdza seifu, noskaitīja dažus papīrus un nometa tos uz galda.

Lokss atstāja akmeņus un sāka pārskaitīt naudu.

«Klausies, laupītāj, te divu trūkst!»

«Es noliku galdā pieci tūkstoši,» Flits nomurmināja, nosviezdams vēl divus papīrus, kurus tas bija paslēpis sev saujā. «Man nav no jums nekāda labuma, Loks. Es izdaru jums draudzīgu pakalpojumu.»

Viņš veikli satina briljantus, iebāza tos aploksnē un noglabāja seifā, kuru pēc tam rūpīgi aizslēdza. Tiklīdz tas bija izdarīts, istabas kaktā divreiz ieskanējās zvans.

Flits uzmeta savam apmeklētājam dusmu un aizdomu pilnu skatu.

«Ko tas nozīmē, Loks? Nodevība? Ja tā, tad zvēru, ka atmaksāšu tev to!»

«Nekā tamlīdzīga,» Lokss, kurš arī bija sapratis brīdinājuma nozīmi, atbildēja: «Man ir neapgāžams alibi.»

Sarunu turpināt vairs nebija laika. Durvis atvērās, un dusmīgās sekretāres pavadībā istabā ienāca divi cilvēki.

«Labrīt, mister Flit!» inspektors Timss teica, un mākslotā izbrīnā turpināja: «Ko, un vecais draugs Lokss arī šeit? Kā klājas, Loks? Kā iet ar briljantu tirdzniecību? Neesmu redzējis jūs kopš pagājušās nedēļas, kad viesojos pie hercogienes Liportas!»

«Un es nemaz nezināju, ka jūs tik augstu lidojat!» Lokss gluži nevainīgi atsaucās. «Kas attiecas uz jūsu dimantiem, tad varu apgalvot, ka neesmu tos ņēmis rokā kopš tā laika, kad atmetu stiklinieka amatu.»

Mistera Flita sejā parādījās mākslots pārsteigums.

«Vai pazīstat šo cilvēku?» viņš jautāja inspektoram. «Ceru, ka viņš nepieder pie noziedznieku aprindām?»

«To gan es nevaru teikt,» misters Timss labsirdīgi atbildēja. «Vai jums ar viņu kādas darīšanas, mister Flit?»

«Viņš atnācis lūgt vietu,» Markuss Flits mierīgi sameloja. «Daudzus gadus atpakaļ mēs bijām pazīstami. Es arvien labprāt izlīdzu cilvēkam trūkumā, ja vien tas iespējams.»

Jau briesmu signālam atskanot, Lokss bija izvilcis naudu no kabatas un iesviedis to vaļējā rakstāmgalda atvilktnē.

Flits to bija redzējis. Viņš pamanīja ari, cik izveicīgi Lokss ar kāju aizgrūda atvilktni.

«Es būšu pret jums pilnīgi vaļsirdīgs, Loks,» Timss teica; viņš bija viens no tiem truliem, godīgiem policistiem, kuri reti prot iekarot sev vietu pirmajās rindās. «Es jau visu ritu jums sekoju. Jūs dzīvojat Sautdaunstritā, Lambetā. Viņnakt jūs nebijāt mājās, un vakar naktī lēdijai Liportai nozagtas vērtslietas par 12.000 mārciņām sterliņu. Mēs izkratījām jūsu dzīvokli. Šorīt jums nav bijis izdevības zagto pārdot, to es galvoju.»

«Ne izdevības, ne vēlēšanās,» Lokss pārmetoši teica: «Es apbrīnoju jūs, inspektor. Viņnakt es nebiju mājās, jo mocījos ar bezmiegu un nevarēju iemigt. Es pat neesmu bijis . . . Londonas dienvidu daļas tuvumā,» viņš ātri apķērās.

«Tas viss var būt. Bet tomēr es novedīšu jūs iecirknī un pārmeklēšu,» Timss teica.

«Pārmeklējiet mani tepat,» Lokss teica un ar pierastu kustību izpleta rokas.

Timss mirkli šaubījās, tad sāka aptaustīt Loksu no galvas līdz kājām.

«Te nekā nav,» viņš, beidzot teica: «Bet tā jau es domāju. Izvelkat savas kabatas.»

Mistera Loksa kabatu saturs bija izlikts uz galda un rūpīgi pārbaudīts.

Timss pameta skatu visapkārt.

«Man ir pavēle pārmeklēt, mister Flit,» viņš teica: «Tas ir ļoti nepatīkams uzdevums, bet man tas tomēr jāizpilda.»

«Kratīt manu kantori?» Flits iesaucās: «Jūs pārkāpjat savu varu, inspektor! Tas taču kas nedzirdēts! Vai tiešām jūs domājat. . .»

«Es domāju, ka Lokss varbūt še noglabājis savu laupījumu bez jūsu ziņas,» Timss samierinoši sacīja: «Pret jums man nav ne mazāko aizdomu.'Pats par sevi saprotams, ka tāds cilvēks kā jūs, no visa tā nevar nekā zināt. Bet Goldi ir ļoti veikls puisis.»

«Lišķis!» Lokss glaimots nomurmināja.

«Ja jums ir pavēle,» Flits piekāpdamies teica: «roan jāpadodas. Bet es ziņošu par to iekšlietu ministram. Tas ir negods!»

Inspektors Timss, kā saprātīgs un piedzīvojis policists, nekā neatbildēja. Viņš ātri pārmeklēja rakstāmgalda atvilktnes, tad jautāja:

•«Vai jums ir atslēga no šī seifa?»

Flits, ne vārda neteicis, izvilka no kabatas atslēgu un iedeva to inspektoram.

Loksam sirds stājās pukstēt. Viņš nevainīgi piegāja inspektoram tuvāk un nostājās tam aiz muguras, ar dzīvu interesi sekodams katrai viņa kustībai.

Inspektors atslēdza seifu. Neskaitot dažas kantora grāmatas, tas bija tukšs. Tur nebija vairs ne naudas, ne vērtslietu.

Lokss ar pūlēm apslāpēja pārsteiguma un prieka izsaucienu.

«Nekā,» misters Timss sacīja: «Lūdzu piedošanu, mister Flit, par jums sagādātām nepatikšanām, bet es esmu gandrīz pārliecināts, ka briljantus nozadzis Lokss. Tāpat esmu pārliecināts ari par to, ka akmeņi tam bija līdzi, kad viņš šorīt izgāja no savām mājām. Viens no maniem ļaudīm bija redzējis viņa izspiedušos kabatu, bet pārāk vēlu paziņoja man par to.»

«Es nekā nezinu par šo nelieti!» Markuss dusmīgi iesaucās: «Es zinu tikai to, ka es, visu cienīts komersants, Siti pilsonis, kuram Londonā vislabākā reputācija,— esmu kritis par upuri rupja policista patvarībai. Par to jūs vēl dzirdēsiet, inspektor!»

Timss ļāva viņam izrunāties, tad teica:

«Es neapcietinu jūs, Goldi. Sis prieks jums vēl gaidāms nākotnē. Vai mums nav pa ceļam?»

«Es gan labāk palikšu vēl te un parunāšos ar īstiem kungiem,» Lokss atbildēja.

Kad durvis ārā aiz policistiem aizvērās, Flits bruka virsū savam apmeklētājam.

«Cūka!» viņš šņāca: «Tev vajadzēja zināt, ka viņi tev seko, vecais ēzeli! Tu atvedi tos taisni šurpu, suns tāds!»

«Mani tik bieži mēdz salīdzināt ar mājas dzīvniekiem,» Lokss gurdeni atsaucās: «ka jūsu vārdi nevar mani apvainot. Ar jūsu laipno atļauju es paņemu savu naudu.»

Un, nenogaidījis atbildi, viņš atvēra galda atvilktni, rūpīgi salocīja naudu un iebāza to savā kabatā.

«Vienu gan es gribētu dabūt no jums zināt, Markus, pirms aizeju: kā jūs to tik veikli pratāt izdarīt ar seifu? Tas tiešām bija ko vērts …»

«Taisies, ka tieci!» dusmas pārvērstu seju Flits viņam uzsauca: «Un nekad vairs nerādies man acis!»

Misters Lokss viegli palocījās. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kuram nupat parādita vislaipnākā viesmīlība.

Izgājis priekšistabā, kur sēdēja dusmīgā jaunava, viņš smaidīdams pacēla platmali.

«Es labprāt vēl pakavētos un patērzētu ar jums,» viņš teica: «Vai nenāksiet ar mani brokastis?»

Atbildes vietā viņa izgrūda to pa durvīm un tās ar troksni aizsita.

«Tad nu ir gan smalks raksturs!» misters Lokss nomurmināja, noskriedams pa kāpnēm.

Viņam patika sievietes ar temperamentu.

9. nodaļa. IEPAZISANAS AR SELBI LOU.

Misters Selbi Lou atgriezās no Askotas tikpat mierīgs, nosvērts un nevainojams, kāds bija turp aizbraucis. Uzkāris priešistabā savu cilindru, viņš iegāja viesistabā, kura tam ar Billu bija kopēja.

«Dzims šodien paspēlēja divisimt mārciņu,» viņš sacīja, pārģērbdams vizītsvārkus pret brūnu samta kamzoli. «Droši vien viņš, mājās pārbraucis, liks pakārt kādu no saviem pavalstniekiem, lai atriebtos par savu neveiksmi.»

«Bet mums ir jauna irniece,» Bills paziņoja.-

«Tas ir sensacionāls jaunums.» Selbi sāka piebāzt savu pīpi. «Dženingss jau sen draudēja izīrēt otro stāvu . . . Vai interesanta?»

«Visskaistākā meitene, kādu vien esmu redzējis, un turklāt ari visdrošsirdīgākā,» Bills sajūsmināts stāstīja: «Brīnišķīga meitene, Sel. Es līdz šim nezināju, ko nozīmē apzīmējums «amerikāņu skaistule»; salīdzināt to ar rozi būtu tīrā apgrēcība.»

Selbi gurdeni aizsedza ar roku acis.

«Vai tu pie manis izmēģini sava jaunā romāna iespaidu? Ja tā, tad labāk met to pie malas. Trīs zirgi, uz kuriem es liku, visi zaudēja, tā ka mans romantisms patlaban ir galigi satriekts. Kas šī dāma tāda ir?»

«Es taču tev saku, ka viņa ir pati . . .»

«Atstāsim pie malas salīdzinājumus,» Selbi viņu pārtrauca, atlaizdamies krēslā. «Es gribu tēju. Vai tu vēl neesi pieradis dienā dzērt tēju? Ļoti žēl, tu daudz ko zaudē. Detektīvam, par kādu es arī sevi atzīstu, tēja bieži vien dod ļoti vērtīgus ierosinājumus. Romānos visi labākie detektīvi lieto narkotiskus līdzekļus. Es tomēr atzīstu par vislabāko glāzi tējas.»

«Viņa ir Oskara Trevorsa māsas meita,» Bills sacīja.

Selbi Lou saslējās savā krēslā.

«Oskara Trevorsa māsas meita?» viņš atkārtoja. «Ak, Dievs!»

Bills izbrīnā uzlūkoja savu draugu.

«Vai tu zini notikumu ar Oskaru Trevorsu?»

«Jā,» Selbi, atguvis savu parasto aukstasinību, atbildēja. «Kādēļ viņa šeit?»

«Viņa atbraukusi meklēt savu tēvoci. Mis Hildforda strādā kādā Sakramentas avīzē. Viņa paguvusi jau daudz ko piedzīvot, kaut pavadījusi Londonā tikai vienu nakti.»

«Laikam Šausmas?» Selbi jautāja.

Bills viņu pārsteigts uzlūkoja.

«Jā, pagājušo nakti kāds mēģinājis ielauzties viņas istabā. Bet kā tu zini . . .»

Selbi Lou nepacietīgi viņu pārtrauca:

«Tu atvedi viņu šurp? Lieliski! Es domāju, ka viņa vēl viesnīcā. Jā gan, es zināju, ka viņa ir Londonā. Atvezdams viņu uz šejieni, tu esi izdarījis pirmo prātīgo darbu visā savā mūžā. Tu saki, viņa apdzīvo otro stāvu?» Selbi turpināja, it kā sarunādamies pats ar sevi: «Divi logi sētā, trīs uz ielu. Vienas kāpnes, un tās pašas iet caur mūsu istabu. No jumta ieejas nav. Logs kāpņu telpās aizsists. Labi. Man liekas, ka labāku vietu tu nebūtu varējis atrast, Bili.»

Pirms vēl Bills paguva atbildēt, Selbi jau turpināja:

«Es sastapu Askotā tiesnesi Uorrenu. Kā jau es domāju, viņš ir no Austrālijas. Vai tevi nepārsteidz, ka lielākā daļa no Šausmu upuriem ir austrālieši? Pārķers, kuru nožņaudza Londonā uz ielas, bija Austrālijas advokāts; Uentons, kura sakropļoto ķermeni atrada jūrmalā pie Biči Heda klints, bija Austrālijas muižnieks, kurš tikai nesen bija pārnācis dzīvot uz Angliju.»

«Stalmans nebija austrālietis,» Bills aizrādīja.

«Tiesa, viņš nebija austrālietis,» Selbi piekrita. «Bet ja tu atcerēsies visus gadījumus, tad redzēsi, ka lielākā puse no šiem

nelaimīgajiem bijuši cilvēki, kas kādreiz dzīvojuši Austrālijā un ieņēmuši tur redzamākās vietas. Divi bija miertiesneši, viens zirgu audzētavas īpašnieks . . .»

«Vai Uorrens varēja sniegt tev kādus tuvākus paskaidrojumus?»

Selbi pakratīja galvu.

«Nē, bet to es arī nebiju cerējis. Viņš ir ļoti labs cilvēks, kuru visi labprāt ieredz. Nedomāju, ka viņam varētu būt kāds ienaidnieks.»

Desmit minūtes istabā valdīja pilnīgs klusums. Selbi domīgi sūkāja savu pīpi, stingu skatienu raudzīdamies griestos un sakrampējis savas vājās, saulē iedegušās rokas. Beidzot viņš teica:

«Ved šurpu savu skaistuli. Es mirstu no slāpēm.»

Viņš pazvanīja.

«Misis Dženingsas uzskati par mākslu ir diezgan dīvaini, bet viņa ir priekšzīmīga saimniece.»

Desmit minūtes vēlāk tējas galds jau bija klāts. Selbi, kurš bija jau paguvis atkal apģērbt vizītsvārkus, stāvēja, atspiedies pret kamīna malu, un domīgi raudzījās uz priekšu. Durvis atvērās un ienāca Gvenda.

Selbi jau no pirmā acu uzmetiena atstāja uz to labu iespaidu, neskatoties uz viņa pašapzinīgo izturēšanos un vienaldzīgo, gandrīz nicinošo izturēšanos pret citiem. Viņš atgādināja tai angļu tipu, par kādu tā bija lasījusi romānos: īsts džentlmenis ar monokli acī, kāds sastopams gandrīz vai katrā amerikāņu lugā.

«Priecājos iepazīties ar jums, mis Hildford,» viņš teica. «Ceru, ka paliksiet kādu laiku šeit.»

«Rīt es aizbraucu uz Parīzi.»

«Nedomāju, ka tas būtu lietderīgi.»

Viņš to teica tik dabīgi, ka viņa sākumā pat neaptvēra piezīmes neparasto toni. Bet kad viņa to saprata, Lou jautri stāstīja par Askotu un zirgu skriešanas sacīkstēm. Viņš pazina visu Londonu, un bija viens no tiem retajiem cilvēkiem, kuri, neapnīkstot klausītājiem, prot stāstīt par citiem, tos neapvainojot. Nemanot viņš uzsāka sarunu par viņas tēvoci, un saruna beidzot novērsās uz viņas pašas piedzīvojumiem.

33

«Es esmu pārliecināta, ka doktors maldās, domādams, ka mans apmeklētājs bijis kāds no dzērājiem,» Gvenda teica, un Selbi tai piekrita.

2—638

«Un kas bija cilvēks, kurš iekāpa pa logu?» Selbi vienaldzīgi iejautājās.

«Nezinu. Es domāju, ka tas bija zaglis, vai, pareizāk sakot, es pat to zinu,» viņa vaļsirdīgi atzinās. «Bet tas bija ļoti laipns zaglis, mister Lou, un ja jūs prasīsiet no manis viņa aprakstu,— es neteikšu nekā.» ,

Selbi tikko, manāmi pasmaidīja.

«Pasaulē gan maz tik ļoti laipnu zagļu,» viņš piezīmēja.

Viņu sarunu pārtrauca misis Dženingsa:

«Es teicu misteram Timsam, ka jūs esat aizņemti, bet viņš saka, ka tam ļoti vajagot jūs redzēt.»

«Lūdziet viņu iekšā. Vai jums nekas nav pretī?» viņš jautāja Gvendai. «Timss ir policijas inspektors. Jūs taču neesat vēl ziņojuši policijai par savu piedzīvojumu?»

Viņa noraidoši pakratīja galvu.

«Paklausiet manam padomam un neziņojiet. Es uzņemos atbildību, ja iznāktu kādas nepatikšanas.»

Viņš piecēlās saņemt misteru Timsu, kurš mulsumā bija palicis uz sliekšņa.

«Es nezināju, ka jums viesi, mister Lou,» viņš taisnojās.

«Ienāciet un esiet jūs ari viesis,» Lou sacīja, piebīdīdams vēl vienu krēslu. «Tas ir misters Timss no kriminālās pārvaldes. Nu, vai atradāt mūsu cilvēku?»

«Nē,» tas nopūzdamies atbildēja. «Es jau domāju, ka nupat viņš būs mums rokā. Mēs sekojām viņam līdz Bildingsa Trestam, pārsteidzām to Elita kantori un izkratījām. Esmu pārliecināts, ka Goldi, iziedams no mājas, nesa līdzi savu laupījumu.»

Lou redzēja, ka jaunava satrūkās, un ar pūlēm apslēpa smaidu. Tā tad tas ir bijis Goldi Lokss. Viņš atkal pievērsās meitenei.

«Goldi Lokss ir viens no visveiklākiem viesnīcu zagļiem Anglijā,» viņš teica, uzmanīgi to novērodams. «Viņu saukā par Goldi Loksu pa daļai tādēļ, ka Lokss ir viņa īstais vārds, un pa daļai tādēļ, ka viņam pliks pakausis. Tas ir cilvēks, kurš pa naktīm apmeklē citu guļamistabas un aiznes no tām visu, kas vien nav piesiets. Ja neskaita šīs mazās vājības, viņš ir īsts bruņinieks.»

Nolasījis Gvendas acis visu, kas tam bija vajadzīgs, viņš sacīja Timsam:

«Jūs, laikam, nepazīstat mis Gvendu Hildfordu, bet katrā ziņā būsiet dzirdējis par viņas tēvoci Oskaru Trevorsu?»

«Vai tas ir tas pats amerikānis, kurš nozuda dažus gadus atpakaļ?» Timss izbrīnā jautāja. «Jā, esmu dzirdējis par viņu. Kādā stāvoklī šī lieta atrodas, mister Lou? Ja nemaldos, tā bija nodota jūsu nodaļai?»

Bills Džoiners pirmo reiz dzirdēja, ka Selbi Lou ir šai lietā ieinteresēts.

«Jā, liekas gan,» Selbi atbildēja, it kā tas viņam nupat tikai būtu ienācis prātā. «Jā, es esmu gandrīz pārliecināts, ka tā ir. Es nezinu, kas noticis ar misteru Trevorsu. Viņš daudz ceļojis, vai nē, mis Hildford?»

Viņa noprata, ka tā ir tikai izlikšanās no viņa puses, lai neizrādītu Timsam savu interesi par šo lietu, bet nevarēja saprast, kādēļ Selbi to dara.

Timss novirzīja sarunu atkal uz zagtajiem dārgakmeņiem.

«Protams, tie atrodas pie Flita. Tas ir nepārspējams šādās lietās. Jā, kas to gan būtu varējis iedomāties, ka cilvēks ar viņa līdzekļiem nodarbojas ar zagtu lietu uzpirkšanu.»

«Vai viņš ir bagāts?» Selbi jautāja.

Inspektors iepleta acis.

«Bagāts? Viņam pieder visas Bildingsa Tresta akcijas, un trests īstenībā ir viņš. Bagāts, bet skops. Vai atceraties troksni, kāds sacēlās, kad viņš ēkas būvei atveda itāļu strādniekus? Viņš maksāja tiem mazas algas un piespieda tos dzīvot turpat jaunbūvē. Atcerieties, toreiz vēl iznāca nepatikšanas?»

«Atceros,» Selbi Lou teica, tad pēkšņi jautāja: «Kad šo ēku uzcēla?»

«1911. gadā.»

Selbi pamāja ar galvu.

«Gadu pēc Trevorsa pazušanas,» viņš domīgi teica. «Ja es kādreiz derētu, bet pēc šodienas neveiksmēm Askotā es to esmu atmetis,— es derētu uz visu savu mantu, ka Bildingsa Trests dibināts ar Oskara Trevorsa līdzekļiem.»

10. nodaļa. DUNCIS.

Jaunava uzmeta tam ātru skatienu.

«Kas tas par misteru Flitu?» viņa jautāja. «Un kādēļ jūs tā domājat?»

«Iedvesma,» Selbi atsaucās jokodamies un pasniegdams Timsam maizi.

Timsam bija kas sakāms Selbi vienatnē, ko tas nevarēja uzticēt svešiem. Tādēļ, uztvēris Selbi skatu, viņš nozīmīgi pamāja uz durvju pusi. Pie pirmās izdevības Selbi piecēlās no galda un kopā ar Timsu izgāja otrā istabā.

«Kas ir, Tims?» viņš jautāja, kad tie bija vieni. «Jūs taču nenācāt tikai Goldi Loksa dēļ?»

Atbildes vietā inspektors izvilka no kabatas garu, šauru kastīti un nolika to uz galda. Tas bija rūpīgi iesaiņots un galos apzīmogots pasta sūtījums ar Itālijas marku un zīmogu.

«Tas pienāca pa pastu,» Timss paskaidroja: «un mēs to aizturējām. Izlasiet adresi. Es atnācu pie jums šīs jaunās dāmas dēļ.»

«Mis Hildforda?» Selbi pārsteigts jautāja.

Timss apstiprinoši pamāja.

«Viņa šodien negaidot atstājusi «Cattertona» viesnīcu, neatstādama pat adresi.»

«Tas ir pārpratums. Jādomā, ka misters Džoiners jau būs izlabojis šo kļūdu. Tas ir viņas advokāts,» Selbi meloja.

«Pēc viņas aizbraukšanas pienāca šis sūtījums.»

Selbi vēlreiz apskatīja sūtījumu. Tas bija adresēts mis Gvendai Hildfordai un apzīmēts vārdiem «personīgi un steidzami».

«Pēc tam, kad man neizdevās notvert Goldi,» misters Timss stāstīja, «es atgriezos viesnīcā pārliecināties, vai viesu pulkā nav kāda, kas varētu būt izdarījis zādzību. Pirmais, ko es dabūju dzirdēt, bija par šo jaunavu, kura tik negaidot bija ieradusies un atkal nozudusi. Pēc tam es atradu šo sūtījumu un atļāvos to apskatīt. Ko jūs domājat par to?»

Viņš nocēla kastītei vāku un izņēma no tās kādu priekšmetu, kas atgādināja vienā galā nodrāztu dzelzs irbuli. Selbi paņēma to un aptaustīja. Pats galiņš bija smails, kā adata.

«Stikla duncis,» Selbi teica.

Duncis bija īsts mākslas darbs. Selbi prata noteikt, ka tas ir Venēcijas izstrādājums. īsais kātiņš bija apvīts zīda diegiem.

«Vai pie dunča nebija nekādas vēstules?» Selbi jautāja.

Inspektors izņēma no kabatas portfeļa nelielu papīra lapiņu, uz kuras drukātiem burtiem bija rakstīts:

«Drošības dēļ sūtu vēl otru. Atcerieties visu, no kā jūs esat izglābusies, un duriet droši!»

Paraksta nebija.

Selbi, nekā nesajēgdams, nevarēja novērst acis no papīrīša. Beidzot viņš sacīja:

«Vai tiešām jūs kaut acumirkli varat pieļaut, ka mis Hildforda būtu domātais slepkava?»

«Es nekā nepieļauju,» stūrgalvīgais inspektors atbildēja. «Es tikai "zinu, ka šo priekšmetu tai nosūtījis kāds, kas zinājis par viņas ierašanos Londonā. Jūs nevarat neatzīt to, mister Lou.»

«Es parādīšu šo dunci mis Hildfordai,» Selbi noteica. «Vislabāk, nāciet jūs arī.»

Timss sāka protestēt, bet Selbi neatlaidās, un viņi kopā iegāja vēsajā viesistabā.

Selbi bez kāda ievada devās taisni pie Gvendas un parādīja tai dunci. Meitene paņēma to rokā un sāka ar redzamu interesi aplūkot.

«Cik skaists!» viņa iesaucās. «Vai tas ir ļoti vecs?»

«Es domāju gan,» Selbi mierīgi sacīja. «Tas atrasts sūtījumā, kas adresēts jums uz «Cattertona» viesnīcu.»

«Man?»

Viņa uzlūkoja Timsu, noprazdama, ka viņš atnesis šo savādo

liku.

«Sūtījumam bija pievienota ari zīmīte. Izlasiet, lūdzu, to,» Selbi teica.

Gvenda paņēma zīmīti un divreiz to izlasīja.

«Nekā nesaprotu,» viņa teica. «Es nekad vēl neesmu saņēmusi nevienu dunci, bet te rakstīts, ka tas jau otrs.»

«Vai pazīstat šo rokrakstu?»

Viņa izlasīja adresi uz iesaiņojuma un noraidoši kratīja galvu.

«Vai nevarat iedomāties, kas būtu varējis izdarīt šo joku?»

«Nezinu,» Gvenda atbildēja, un uz Selbi nākošo jautājumu piebilda: «Nē, pat starp tvaikoņa paziņām tāda nav. Lielāko laiku es pavadīju savā kajītē, jo jūra bija ļoti nemierīga. Diemžēl es nevaru sniegt jums nekādu paskaidrojumu, kas varētu atvieglot šis mīklas atrisināšanu. Protams, tas ir tikai joks. Kas gan varētu likt man «durt droši?»

Vismaz viens no klātesošiem bija pārliecināts par viņas jautro smieklu patiesību.

«Ja tas ir joks, tad katrā ziņā ļoti muļķīgs joks!» Timss teica, bargi uzlūkodams Gvendu, it kā viņa būtu atbildīga par joka muļķību. «Paturiet to sev, mis Hildford,» viņš piebilda, redzēdams, ka viņa taisās dot tam ieroci atpakaļ. «Tas ir jūsu īpašums.»

Pirms viņa paguva atbildēt, Bills Džoiners jau bija izķēris dunci tai no rokas.

«Nu nē,» viņš mierīgi teica. «Es tur neredzu nekā smieklīga. Gluži otrādi, šādam «jokam» var būt visai nopietnas sekas. Katrā ziņā, es domāju, būtu labāk, ja jūs paņemtu šo ieroci un uzglabātu to savā «muzejā».

«Pirms jūs to aiznesat, Tims,» Selbi teica, «es gribētu mazliet pārvērst viņa izskatu.»

To teicis, viņš ar nazi nosita stikla duncim smailo galiņu, kurš skanēdams nokrita zemē. Selbi pacēla un iesvieda to kamīnā.

/ «Tā, nu jūs varat to ņemt,» Lou sacīja, pasniegdams atlikušo dunča daļu Timsam. «Ja Oskaram Trevorsam lemts nomirt, lai tad viņi atrod kādu citu līdzekli.»

11. nodaļa. CILVĒKS KORIDORA.

Kad Timss bija aizgājis, jaunava lūdza Selbi Lou paskaidrot savas dīvainās izturēšanās nozīmi.

«Es jums teikšu, mis Hildford,» tas atbildēja. «Es neredzu nekāda iemesla no jums to slēpt. Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka Oskars Trevorss ir dzīvs. Tāpat esmu pārliecināts, ka zināmos apstākļos viņu nonāvēs.»

«Un kādi varētu būt šie apstākļi?»

«Nezinu. Pagaidām man nav nekādas noteiktas teorijas. Ja man tāda Ilūtu, es jau tagad varētu atrisināt Trevorsa nozušanas mīklu un visu, kas ar to saistīts. Teorijas var salīdzināt ar pakāpēm: tās ved aizvien tuvāk mērķim. Patlaban mēs stāvam vēl ļoti tālu no drošās vietas, no kurienes varēsim sviest ķieģeļus uz to blēžu un slepkavu galvām, kas vainīgi Oskara Trevorsa nozušanā.»

Vakarā atnāca viesis, doktors Everšams, kurš garāmejot bija ienācis, apvaicāties par Gvendas labklājību. Selbi viņu jau māzliet pazina. Iepazinies ar to tuvāk, viņš pārliecinājās, ka Gvendas labās atsauksmes par savu pirmo Londonas paziņu bija gluži pamatotas.

«Bildingsa Trests iegūst aizvien sliktāku reputāciju,» viņš teica. «Tik sliktu, ka es jau nopietni sāku domāt par sava biroja pārvešanu uz citurieni, ja saimnieks neuzteiks telpas šim Flitam.»

«Maz gan ticams, ka viņš to darīs,» Selbi iebilda. «Pēc manām ziņām, Flits pats ir šis trests. Varbūt jums jau zināms par policijas apmeklējumu viņa kantori?»

Ārsts pameta ar galvu.

«Savāds cilvēks. Es ar viņu esmu runājis tikai dažas reizes. Reiz viņš bija paģībis, un mani izsauca pie viņa kantori. Par vizīti tas izsūtīja man piecus šiliņus!»

Visi sāka smieties.

«Flits ir briesmīgs skopulis,» Bils piebilda. Turklāt viņam ir plašs un priekšzīmīgi nostādīts spiegošanas tīkls, kāda nav nevienam privātam cilvēkam. Viņš zina visus sīkumus par katru no Hildingsa Tresta īrniekiem. Reiz man ievajadzējās naudas — čeks, kuru es gaidīju, nebija laikā pienācis — un es sarunā pieminēju par to kādam no saviem pazīstamiem, kas bija atnācis pie manis kantori. Iegadījās, ka man taisni todien notecēja īres termiņš mana kantora telpām. Flits pieprasīja īres naudas samaksu divdesmit četru stundu laikā, piedraudot ar izlikšanu no telpām.»

Ārsts nosēdēja kādu stundu, kad viņu izsauca pa telefonu. Dažas minūtes pēc viņa aiziešanas ari Selbi aicināja pie aparāta. Izrādījās, ka starp Duvru un Londonu nozagti diplomātiski dokumenti, un Selbi saņēma rīkojumu tūdaļ ierasties ārlietu ministrijā.

«Laba iekārta tāds telefons,» viņš nicinoši teica, atgriezdamies istabā, kur sēdēja Bills un Gvenda. «Mis Hildford, es uzticu jūs Billa gādībai. Jā, viņu tiešām sauc Bills. Pēc manām domām, vecākus, kuri dzen tādus jokus ar saviem bērniem, vajadzētu stingri sodit.»

Meitene pamanīja, ka kopš sarunas pa tālruni Selbi bija palicis gluži citāds, nekā tas bija pirms pavēles saņemšanas. Viņš likās ar ko nemierā. Viņa atturīgā laipnība bija pazudusi, ur projām iedams, tas aizmirsa no viņiem atsveicināties.

«Iedomājieties, es šodien visu dienu nekur neesmu izgājusi!* Gvenda smiedamās uzrunāja Billu, kad Selbi bija aizgājis.

. «Ko jūs domājat par Selbi?» Bills viņai jautāja. ;

<<Es vēl nezinu, ko par viņu lai domā. Viņš ir diЈ?gai interesants, i vai nē? Vai viņš ir profesionāls detektīvs?» <

«Nē, Selbi pats par sevi ir īpatnējs tips.»

Gvenda domīgi piebilda:

«Es baidos, mister Džoiner, ka mans ceļojums būs bijis veltīgs. Sākums katrā ziņā sola maz iepriecinoša. Es pazaudēju visu šo dienu, un man taču bija jāsatiek tik daudz cilvēku. Bet rr man vajadzētu izbraukt uz Franciju. Protams,» viņa uzsvēra: «ei arī izbraukšu, ja gribēšu.»

Bills izdzirda telefona zvanu un izgāja priekšistabā. Paņēmis klausuli, viņš izdzirda svešu balsi, kura ātri runāja:

«Vai jūs tur esat, Džoiner? Ierodaties, lūdzu, nekavējoties «Rīta Zvaigznes» redakcijā. Viņi te sajaukuši jūsu stāsta slejas. Redaktora palīgs izbraucis atvaļinājumā, un jums pašam jāatnāk savest visu kārtībā.»

Bills klusu lādējās. Tā nebija pirmā reize, kad redakcijā gadījās tādas nekārtības. Viņš steigšus atgriezās pie jaunavas.

«Es pārnākšu pēc divdesmit minūtēm,» viņš teica: «Ja jums ko ievajagas, piezvaniet Dženingsiem. Vai jums nav nekas pretī, ka es atstāju jūs vienu?»

Gvenda pasmaidīja.

«Es jūtos pilnīgā drošībā,» viņa teica: «Pēc manām domām, jūs ar misteru Selbi velti uztraucaties.»

Bills negribēja ar viņu ķildoties.

Braucot pa Kerzonstrītu, viņš uz kāda no tuvējiem stūriem1 pamanīja nelielu slēgtu automobili, kuram viņš tomēr neveltīja; vērību. Pēc desmit minūtēm viņš jau bija «Rīta Zvaigznes»] redakcijā.

Gvenda bija priecīga, ka var vienatnē pārdomāt savu stāvokli. Viņa nosēdās pie Selbi rakstāmgalda, lai uzrakstītu vēstuli uz Sakramentu un pastāstītu savus piedzīvojumus.

Vēstuli rakstīt bija daudz grūtāk, nekā viņa bija domājusi. Viņa bija cerējusi jau pirmā vēstulē paziņot par saviem panāku-) miem, bet tagad šīs cerības nemaz nesolīja piepildīties.

«Dārgais mister Mailing»— viņa rakstīja, bet tālāk vairs netika. Viņa būtu varējusi sarakstīt vai veselu vēstuli par Billu Džoineru, bet ar to taču nevarēja iesākt. Ko viņa bija dabūjusi zināt? Tikai to, ka pēc divu cilvēku-ārsta, kurš Trevorsu kādreiz izmeklējis, un kāda .Anglijas ārlietu ministrijas ierēdņa — domām, Oskars Trevorss ir vēl dzīvs. Ārsts bija pārliecināts, ka tas ir ārprātīgs. Un kas attiecas uz aizrādījumu par Bongindas karali, tad, kaut tas būtu pateicīgs materiāls avīzei, — galu galā tas varēja būt īlibināts uz vienkāršu sagadīšanos.

Gvenda pat nebija pārliecināta, ka šīs noslēpumainās Šausmas būtu medījušas tieši viņu. Viņa atviegloti nopūtās, iedomājolies, ka nav vairs viesnīcā, bet Kerzonstrītā. Viņai bija patīkami apzināties, ka divi cilvēki, kurus tā vēl vakar nepazina, šodien jau bija apsolījušies rūpēties par viņas drošību un labklājību.

Viņa neviļus ar elkoni nogrūda no galda spalvas kātiņu, spalva iedūrās grīdā un nolūza. Viņa sāka meklēt citu, bet neatrada. Pastiepusi roku, viņa piespieda zvana podziņu. Pagāja trīs minūtes, bet neviens nerādījās. Bills jau agrāk bija paskaidrojis tai nama sadalījumu. Dženingsu viesistaba atradās pirmā stāva koridora galā, kur tie parasti mēdza pavadīt savu brīvo laiku. Gvenda nokāpa lejā un pieklauvēja. Kad neviens neatbildēja, viņa mazliet pavēra durvis. Istabā valdīja tumsa. Viņai kļuva baigi. Jaunava piegāja pie kāpnēm, kas veda virtuvē, un sauca Dženingsa vārdu, bet sava atbalss bija tai vienīgā atbilde. Atstājusi durvis pusviru, viņa atgriezās pie rakstāmgalda un nolēma turpināt vēstules rakstīšanu ar zīmuli. Uzrakstījusi dažus vārdus, viņa koridorā izdzirda grīdas čīkstēšanu,— kāds uzmanīgi kāpa pa kāpnēm. Gvendas sirds gandrīz vai sastiņga. Viņa labi zināja, ka mājā neviena nebija. Ceturtā stāva īrniece bija aizbraukusi jau dienu pirms viņas atnākšanas, un apkalpotāju telpu Dženingsiem nebija, jo kalpone jau pēc pusdienas bija aizgājusi.

Čīkstēšana atkārtojās. Piecēlusies, viņa pieskrēja pie durvīm un, neizprotama instinkta vadīta, aizcirta tās un aizbultēja. Tikko viņa bija to padarījusi, koridorā atskanēja mīksts troksnis, kā kad kāds būtu nolēcis pa kāpnēm. Acumirkli vēlāk kāds visā spēkā sāka raustīt durvis.

«Kas tur ir?» Gvenda nobālusi jautāja.

Koridorā atskanēja balss, kas drīzāk atgādināja plēsīga zvēra rēkoņu:

«Nāc ārā! Tavs karalis tevi sauc. Bongindas Džuma!»

12. nodaļa GARAIS METELIS.

Gvenda pieskrēja pie loga, bet tas bija aizslēģots un aizsist dzelzs stieņiem. Pēkšņi viņa izdzirda ārpusē otru, skaļu ur pavēlošu balsi,— tā bija Selbi Lou balss. Koridorā acumirkl valdīja klusums, tad nodunēja ātri soļi: kāds basām kājām skrēja' pa kāpnēm. Pēc brīža kaut kur lejā nodārdēja ar troksni aizsistas! durvis, un atkal uznāca dziļš klusums. Drīz vien pie durvīm atskanēja lēna klauvēšana, un pazīstama balss teica:

«Tas esmu es, Lou, mis Hildford. Viņš aizgāja,— jums nav vairs jābīstas.»

Gvendai bija jāsaņem visi spēki, lai atbultētu un atdarītu durvis.

«Paldies Dievam, ka jūs tas esat!» viņa iesaucās, pa pusei smiedamās, pa pusei raudādama.

Selbi noveda viņu līdz krēslam un atsēdināja. Neskatoties uz savām izbailēm, viņa pamanīja, ka ap Selbi roku apsieta neliela virve, kurā karājās revolveris.

«Kā es varēju iegrūst jūs šādās briesmās?!» Selbi iesaucās.

«Kad jūs pārnācāt?» meitene nomurmināja, saņemdama glāzi ūdens, kuru tas viņai pasniedza.

«Es nebiju nekur aizgājis, jo zināju, ka ziņojums par dokumentu nozušanu nebija patiess. Lieta tā, ka es zinu, ar kādiem vilcieniem pienāk diplomātiskais pasts. Es visu laiku biju nama augšienē, jo gribēju redzēt, kas īsti notiks. Bet man nevajadzēja tā riskēt. Es, protams, būtu viņu nošāvis, bet viņš nodzēsa uguni.»

«Kas tas bija?» meitene jautāja.

«Nezinu,» Selbi uzmanīgi atbildēja: «Es dzirdēju, kā izsauca pa tālruni Billu un ka ari viņš aizgāja.»

«Es domāju, ka Dženingsi ir mājās .. .» jaunava teica, bet Selbi viņu pārtrauca:

«Kāds noslēpumains labdaris šodien atsūtīja viņiem biļetes uz teātri. Tad es nopratu, ka tur kaut kas nav kārtībā, un visu vakaru gaidīju telefona zvanu. Vai jūs man piedosiet?»

Viņas lūpas trīcēja un acīs bija asaras, bet viņa smaidīja.

«Protams, es piedodu jums, mister Lou, bet ja vēl kādreiz notiktu kaut kas tamlīdzīgs,varbūt jūs būtu tik laipni un uzticētu ari man savas aizdomas?»

Viņš pamāja ar galvu. Viņa redzēja, ka bija to sarūgtinājusi, un pati nožēloja savus vārdus.

Drīz pārnāca arī Bills.

«Neviens nav sūtījis man pakaļ,» viņš teica: «Acīmredzot, kāds muļķis gribējis mani izjokot.»

Piepeši viņš ieraudzīja Gvendas seju.

«Kas noticis?» viņš iesaucās. «Vai tas . . . tas radījums atkal bijis šeit?»

Selbi apstiprināja:

«Jā, viņš atkal bija atnācis. Es esmu liels lops, jo labi zināju, ka viņš nāks. Tomēr es nedomāju, ka tam izdosies nokļūt līdz mis Gvendai. Viņš ielīda pa trepju telpas logu. Dzelzs stieņus, ar kuriem logs aizsists, viņš izrāva bez jebkādām pūlēm, it kā tie būtu salmiņi.»

«Tas bija .. . Šausmas?»

«Bez šaubām,» Selbi atbildēja, un īsos vārdos attēloja savu lomu.

«Doktoru arī izsauca,» Bills domīgi piezīmēja: «Bet kā tie varēja zināt, ka viņš ir pie mums?»

«Kā viņi vispār visu varēja zināt?» Selbi savukārt jautāja, un tad nepacietīgi nobeidza: «Viņi zināja — un ar to pietiek!»

Bīstamais viesis bija aizbēdzis pa virtuves durvīm, aizcirzdams un aizslēgdams tās sava gūstītāja deguna priekšā, tā ka viņš varēja mierīgi iziet pa sētas durvīm un pazust.

«Džuma,» Selbi domīgi teica: «Tā ir pirmā reize, kad mēs dzirdam viņa vārdu. Nedomāju, ka tam būtu liela nozīme viņa notveršanā, bet mums ir tik maz ziņu par šo radījumu, ka es priecājos ari par tik niecīgu norādījumu.»

Otrā rītā pie brokastu galda Gvenda pamanīja tumšus riņķus zem Selbi acīm.

«Jūs nemaz neesat gulējis?» viņa jautāja.

«Es strādāju,» viņš vienaldzīgi paskaidroja. «Interesanti būtu zināt, vai arī doktora izsaukšana bijusi izdomāta?»

Viņš piezvanīja ārstam un, kā jau bija gaidījis, dabūja zināt, ka vakar to izsaucis kāds neesošs pacients.

«Nesaprotu, ko tas varētu nozīmēt,» ārsts teica: «bet es dzirdu pēc jūsu balss, ka kaut kas sevišķs noticis. Vai pie jums kāds ir bijis?»

«Jā, bija viens viesis,» Selbi drūmi atbildēja: «Viņš tagad varētu būt jau beigts, bet viņš izmantoja tumsu un, iesviedis man ar krēslu, paguva aizbēgt.»

«Vai varu aiziet pie jums šovakar? Es gribētu dzirdēt ko tuvāk par šo lietu,» ārsts teica: «Man ir kāda hipotēze; varbūt viņa ir pārāk fantastiska, bet tomēr nav neiespējama.»

Visu ritu Selbi ziedoja ziņu ievākšanai tuvākā apkārtnē. Policists bija redzējis, ka neliels slēgts auto apstājies uz ielas stūra un no tā izkāpis garā mētelī ģērbies cilvēks, kurš ātri nogriezies Kerzonstrītā. Pēc tam auto iebraucis ielas iedobumā, kur atrodas dažu apkārtējo auto īpašnieku garāžas. Policists lēnām sekojis automobilim, un kad tas jau pašlaik gribējis tuvoties mašīnai, piepeši no sienas ātri nolēcis kāds tumšs radījums un ātri aizjoņojis. So stāstu apstiprināja tas apstāklis, ka' kāda blakus nama kalpone no rīta bija atradusi sētā garu lietus mēteli. Tas bija gandriz pavisam jauns un apzīmēts ar firmas marku, kura ikdienas izlaida tirgū tūkstošiem tādu pat mēteļu.

«Sādā ceļā mēs nevaram izdibināt šī cilvēka personību,» Selbi sacīja:«Bet viens, kas nu mums ir droši, zināms: šai lietā piedalījušies divi cilvēki — pats Džuma, un auto vadītājs.»

Inspektors Timss, kuru Selbi izsauca, paņēma mēteli, bet izteica šaubas, vai tas varētu ko palīdzēt noziedznieka gūstīšanā.

«Es ķeršos pie šīs lietas, neviena netaupīdams,» Selbi teica: «Katram, kurš vakar atradies šai mājā, jāpasaka man, kur viņš bijis notikuma brīdī.»

«Uz mani tas taču neattiecas?» Bills izbrīnījies jautāja.

«Tas attiecas uz tevi, uz doktoru, uz Dženingsu un viņa kundzi. Ņemsim visus pēc kārtas. Un neskaties, lūdzams, uz mani tā, Bili, jo es lūgšu Timsu ar vislielāko neuzticību lūkoties uz mani un maniem darbiem. Kas attiecas uz tevi, tad to es jau zinu: tu biji «Rīta Zvaigznes» redakcijā un sastrīdējies ar nakts redaktoru.»

«Kā tu to zini?» Bills jautāja.

«Es ievācu ziņas,» Selbi paskaidroja. «Neiztaujā, mans mīļais, bet klausies, ko tev saka. Tev nevar būt nekā kopēja ar šo lietu.»

«Es domāju gan . . .» Bills apvainotā balsī iesāka. Bet Selbi viņu pārtrauca:

«Tagad ņemsim ārstu. Viņš ir slavens zinātnieks, pazīstama darba autors medicīnā, diezgan pakūtrs, bet citādi cilvēks bez lielākiem netikumiem.»

«Viņu nav ko skaitīt,» Bills piekrita.

«Visus jāskaita. Viņu izsauca pie slimnieka. Uz Viktoriastrīta viņa auto sabojājās, un viņš piezvanīja pa tālruni savam pacientam, lai ziņotu par kavēkli, bet izrādījās, ka nekāda slimnieka tur nav. Es par visu to pārliecinājos. Dženingss ar sievu sēdēja «Empirā», 9. rindā, 16. un 17. krēslos. Tālāk nāku es. Mana uzvešanās rada dibinātas aizdomas. Es biju visu laiku mājās, un man nebūtu grūti nācies atdarināt briesmoņa balsi, kā arī izdomāt stāstu par cīņu, kas notikusi mūsu starpā.»

«Bet jūs taču nebūtu varējis viltot šornēteli un policista liecību, mister Lou,» Timss aizrādīja.

Selbi pamāja.

«Es piemirsu par mēteli un policistu,» viņš turpināja: «Tas, tā sakot, noveļ no manis aizdomas. Es piemirsu aizrādīt arī uz to, ka virtuves durvis izrādījās aizslēgtas no ārpuses. Kas tad vēl atliek? Atliek aktrise, kura dzīvo ceturtā stāvā un ir pazīstama ar savu dievticīgo dzīves veidu. Viņa, bez šaubām, nakti gulēja Bekshillā, kur tā vakar ēda pusdienas ne pie viena cita, kā pie turienes pilsētas galvas, ar kuru to saista veca ģimenes draudzība. Kas vēl paliek?»

«Neviena, izņemot mani,» Gvenda, kura ar interesi bija sekojusi Selbi runai, sacīja:

«Neviena, izņemot jūs,» Selbi piekrita: «un vēl vienu cilvēku. Ja es pateikšu, kas ir šis cilvēks, jūs sāksiet par mani smieties.»

«Un kas tas tāds varētu būt?» Bills jautāja, bet atbildi nedabūja.

Vakarā, kad Gvenda atgriezās no pastaigāšanās kopā ar Billu, viņa pamanīja ielas pretējā pusē kādu cilvēku, kurš, acīmredzot, to novēroja. Viņa aizrādīja uz to savam pavadonim. Bills pārgāja ielu un tuvojās svešajam.

«Vai jūs kādu gaidāt?» viņš noprasīja tam.

«Jā, ser, es gaidu maiņu,» svešais smaidīdams atbildēja: «Jūs esat misters Džoiners, vai nē? Misters Selbi Lou paskaidros jums, kādēļ es esmu šeit.»

Bills pasmaidīja.

«Atvainojiet,» viņš teica.

«Jā gan,» Selbi Lou viņam vēlāk paskaidroja, kad Bills izstāstīja šo gadījumu: «Es noliku slepenpolicistus abās pusēs mūsu mājai, Džurna šovakar darītu prātīgi, ja turētos atstatāk no Kerzonstrīta.»

Gvendas šīsdienas vizīte Amerikas konsulātā nebija bijusi gluži bez sekmēm. Viņa dabūja zināt, ka viens no konsulāta darbiniekiem ir saņēmis vēstuli no viņas tēvoča. Vēstule bija rakstīta Florencē, un tajā bija runa par notecējušās pases atjaunošanu. Nekādas adreses, izņemot vārdu «Florence», nebija. Itālijā ievāktās ziņas nebija devušas nekādu panākumu.

«Rakstīta Anglijā un nosūtīta no Florences,» Selbi Lou īsi noteica, kad Gvenda tam bija visu izstāstījusi. «Oskars Trevorss ir daudz tuvāk, nekā daudzi to domā. Es esmu pārliecināts, ka visas šīs vēstules ir viltotas, lai novestu mūs uz neīstām pēdām. Protams, tas bija Trevorsa rokraksts,— es pats redzēju šo vēstuli jau nedēļu atpakaļ un būtu varējis aiztaupīt jums nevajadzīgo braucienu uz konsulātu. Kādēļ lai viņš tagad sāktu rūpēties par pases atjaunošanu, kuras termiņš izbeidzies jau desmit gadus atpakaļ? Acīmredzot, tikai tamdēļ, lai pierādītu, ka viņš ir dzīvs un nedotu iemesla viņa dēļ uztraukties un viņu meklēt. Taisni tas apstāklis, ka tagad jūs pirmo reiz izrādāt nopietnas tieksmes viņa uzmeklēšanai, ir bijis par iemeslu jums izdarītiem uzbrukumiem.»

«Vai ar to jūs gribat teikt, ka Šausmas zin mana tēvoča atrašanās vietu?»

«Protams..Mēs zinām, ka Trevorss ir pieminējis Bongindu, un zinām arī to, ka šis briesmonis dēvē sevi par Bongindas karali. Sakars neapšaubāms. Jā, vai jums ir jūsu tēvoča ģīmetne?»

Gvenda atnesa ģīmetni. Selbi ilgu laiku vērīgi aplūkoja tajā attēlotā vīrieša vājās sejas vaibstus.

«Es to gribētu paturēt, vai var? Pateicos,» Selbi teica, noglabādams ģīmetni svārku iekšpuses kabatā.

«Doktors stāsta, ka viņš slimojis ar horeju. Vai jūs to zinājāt?»

«Mamma bieži stāstīja man, ka tēvocim bijis paradums neapzinīgi, pret paša gribu, kratīt galvu.»

«Tas nozīmē, ka, ja vien viņš būtu brīvībā, viņu uzmeklēt nenāktos grūti. Jūs maldāties, ja domājat, ka Amerikas konsulāts apmierinājās ar kvītīm, ko katru pusgadu saņēma no viņa. Viņi tagad jau vairākus gadus meklē Oskaru Trevorsu.»

To pašu dienu Selbi iegāja Billa Džoinera kantorī, kur pēdējais strādāja, un aizvēra aiz sevis durvis.

«Es gribu šodien divkārt pastiprināt jaunās meitenes apsardzību,» viņš teica: «Un tu drošības dēļ nēsā pastāvīgi līdzi ieroci, kaut gan es nedomāju, ka tev draudētu kādas briesmas. Nekādā gadījumā neej prom no mājas. Lai tevi sauktu vai «Rīta zvaigzne,» vai «Vakara saule», vai «Pusdienas Komēta», vai pat «Pusnakts Meteors»,— tu nedrīksti atstāt Gvendu Hildfordu vienu. Es nešaubos, ka šis aizrādījums tev nemaz nebūs vajadzīgs,» viņš piebilda.

«Vai tad tu nebūsi mājās?» Bils jautāja.

«Šoreiz es tiešām nebūšu mājās,» Selbi atbildēja. «Es braukšu pie tiesneša Uorrena. Es gribu uzzināt tuvāk par dažiem aizdomīgiem subjektiem un noziedzniekiem, ar kādiem tam agrāk nācies sastapties. Austrālijā viņam bijusi plaša prakse. Tur viņš iedzīvojies naudā un, atgriezies Anglijā, ticis ievēlēts parlamentā un iecelts par miertiesnesi. Viņš izteicās, ka pazīstot gandrīz visus Austrālijas noziedzniekus, un man ir kāda neskaidra nojauta, ka no viņa es dabūšu zināt kaut ko arī par Džumu.»

«Bet viņš taču nav austrālietis?»

«Nē, viņš ir āfrikānis,» Selbi atbildēja: «Par to man nav ne mazāko šaubu. Es sūtu cilvēku uz Bongindu ievākt ziņas, jo šis Džuma ir diezgan neikdienišķa parādība, lai to varētu aizmirst.»

Līdz pašam vakaram Selbi bija apkrauts darbiem. Tiesnesis Uorrens, atbildot uz viņa telegrammu, bija uzaicinājis to pavadīt nakti Taddingtonklozā.

Ap pulksten pieciem, kad viņš pašlaik jau gribēja braukt projām, ārlietu ministrija saņēma telegrammu no Beļģijas iekšlietu ministrijas. Beļģijas valdība izrādīja lielu mīlestību uz šifrētām telegrammām, lai cik nenozīmīgs arī nebūtu viņu saturs. Garais ziņojums tika atšifrēts tikai ap pulksten septiņiem. Tā saturs sākās, kā parasti, ar izejošo nummuru, un skanēja:

«Nr. 78312. Jūsu 45314 no 10. š. m. nodots Nomas ģenerālgubernatoram, kura atbilde skan: Jūsu 3375 saņemts un nodots pa radio gubernātoram, kurš ziņo sekojošo: Bongindas sādžas vecākais atceras dzeltenu iedzimto, vārdā Džuma Nkema, kurš agrā jaunībā ticis no kāda baptistu misionāra aizvests uz Ameriku un tur uzaudzināts misionāru skolā. Pēdējo reizi viņš redzēts šeit 15 gadus atpakaļ. Toreiz, spriežot pēc aprakstiem, tas bijis liela auguma, spēcīgs, 23 gadus vecs jauneklis, labi runājis angliski un uzrādījis dokumentus par Amerikas pavalstniecību. Pēc 6 mēnešiem viņš izsūtīts, jo turēts aizdomās buršanā un kādas Bolongo cilts sievietes slepkavībā. Tas bijis ļoti cietsirdīgs un atriebīgs cilvēks. Viņu tur aizdomās par agrākā Bongindas vecākā nonāvēšanu ar smalki sagrūsta stikla palīdzību. Viņš centies pierādīt, ka esot Bongindas karalis. Ziņojums beidzas.»

«Lieliski!» Selbi pusbalsī iesaucās: «Džuma Nkema!»

Pieprasījumu viņš bija nosūtījis tās pašas dienas rītā, un jau pēc 12 stundām saņēmis pietiekoši skaidru atbildi lai varētu atteikties no nodomātās aģenta sūtīšanas uz Kongo.

Nevarēja būt šaubu, ka Šausmas ir šis pats Džuma Nkema, kuram piemita apbrīnojams spēks, izveicība un drošsirdība.

Tikai vienam cilvēkam bija zināms Lou ceļa mērķis. Pat viņa tuvākais palīgs dienesta gaitās nezināja, kur viņa priekšnieks pavadīs nakti. Drošības dēļ Selbi Lou slēgtā automobilī aizbrauca uz kādu no apakšzemes dzelzceļa piestātnēm Londonas ziemeļu daļā, no turienes atgriezās atpakaļ un iekāpa vilcienā Vokshollas piestātnē.

Bija jau gandrīz tumsa, kad viņš izkāpa mazā provinces piestātnē Taddingtonklozā.

«Ja jūs būtu ar mieru pusstundu uzgaidīt, es piezvanītu Ričardsonam, lai viņš atsūta auto,» stacijas priekšnieks piedāvāja.

«Cik tālu ir līdz tiesneša mājai?» Selbi jautāja.

«Minūtes 20 ātra gājiena. Ceļš nav grūts, ja jūs iesiet pa kājceliņu caur Biddlejas mežu,» ierēdnis paskaidroja.

«Tādā gadījumā es iešu kājām,» Selbi nolēma. «Parādiet, lūdzu, man ceļu.»

Stacijas priekšnieks deva viņam nepieciešamos aizrādījumus: vajadzēja paiet garām divām kotedžām, tad iet stundas ceturksni pa ceļu un pēc tam nogriezties gar mežmalu. Tiesneša māja atradās pašā taciņas galā. Pie debess vēl nebija nodzisis dienas atspīdums, kad Selbi ātriem soļiem devās ceļā. Viņš nonāca līdz otrai kotedžai un, ieraudzījis pie vārtiem kādu cilvēku, vēlreiz apvaicājās pēc ceļa. Kaut gan mēness brīžiem pilnīgi paslēpās mākoņos, no ceļa novērsties tomēr nevarēja. Kaut kur tuvumā sāka pogot lakstīgala, un Selbi apstājās paklausīties.

Lakstīgala spēji aprāva savu dziesmu. Selbi pasmaidīja un turpināja savu ceļu. Meža ēnā celiņš bija grūtāk saskatāms, bet Selbi acis jau bija apradušas ar tumsu, un viņš diezgan ātri virzījās uz priekšu.

Tas, kas tagad notika, bija pilnīgi negaidīti. Nonācis gandrīz jau līdz pašai mežmalai, kur varēja saskatīt tiesneša mājas apgaismotos logus, viņš izdzirda sev aiz muguras klusu čabēšanu un atskatījās.

Tajā pašā acumirklī kāda milzīga roka apvijās viņam ap kaklu un stipri sažņaudza to, kamēr liela plauksta aizspieda tam muti.

Viņš mēģināja izrauties, bet saprata, ka, samērā ar šo milzeni, viņa spēks ir pārāk niecīgs. Ķērcoša balss viņam pie pašas auss izdvesa:

«Tu esi atnācis īstā laikā, baltais cilvēk! Šonakt tu mirsi!»

13. nodaļa SLEPKAVĪBA.

Selbi nebija no vājajiem. Sistemātiski nodarbodamies ar sportu, viņš pjata savus spēkus lietderīgi izmantot. Sai draudošo briesmu brīdī viņa vērību vērsa uz sevi kāds savāds apstāklis.

Cilvēkam, kurš bija viņu satvēris, ap vienu roku bija plata dzelzs stīpa, no kuras nokārājās liels gredzens.

Selbi zināja, ka vairāk par vienu sitienu viņa rīcībā nevar būt, un ka no tā atkarājas viss viņa liktenis. Saņēmis visus spēkus, viņš deva savam pretiniekam veiklu triecienu ar roku un kāju reizē. Šausmas nomurmināja kādu nesaprotamu lāstu un mēģināja glābt savu stāvokli, bet bija jau par vēlu: viņa ķermenis pazaudēja līdzsvaru, un nākošā acumirklī tas jau atradās zem Selbi. Ikkatram citam cilvēkam no šāda kritiena galvaskauss būtu smalki sadragāts, bet Džuma tikai uz acumirkli pazaudēja pretošanās spēju, un Selbi tikko paguva vēl laikā uzlēkt kājās, lai izbēgtu no briesmīgo ķetnu apkampieniem.

Briesmonis rēkdams metās uz savu laupījumu, rokām svaidīdamies un atvēris savu plato muti, kurā rēgojās milzīgi balti ilkņi. Viņš izskatījās vairāk pēc dzīvnieka, nekā pēc cilvēka, un viņa mežonīgais izskats uz mirkli iedvesa Selbi bailes. Bet tad viņš pacēla dūri un no visa spēka belza ar to pretiniekam pa vēderu. Sitiens bija ķēris īstā vietā, un uzbrucējs uz mirkli pazaudēja spēku.

Selbi bija gaidījis taisni šo mirkli. Viņš izrāva revolveri. Bet tajā pašā sekundē briesmīgais radījums pagriezās un ieskrēja krūmos.

Selbi izšāva vienreiz, otrreiz, tad vēlreiz. Meža biezoknī valdīja klusums, tikai šāvienu troksnis atbalsojās tālumā. Par uzbrucēja gūstīšanu tagad nebija ko domāt. Selbi stāvēja un uzmanīgi klausījās. Drīz viņa ausis sasniedza skaņa, kuru tas bija gaidījis: no lielceļa puses bija dzirdama automobiļa motora dūkšana, kas ātri attālinājās un beidzot apklusa pavisam.

Minūtes desmit Selbi nosēdēja uz kāda vētras nolauzta koka stumbra, dziļi atvilkdams elpu. Uzbrukums bija nācis tik negaidīti, spēku patēriņš pie viņa atsišanas bija bijis tik liels, ka viņam nenācās viegli atgūt parasto mieru un aukstasinību.

Piepeši viņš izdzirda skaļas balsis, kas nāca no tiesneša mājās puses. Domādams, ka tur varētu uztraukties sakarā ar šāvienu radīto troksni, viņš piecēlās un ātriem soļiem devās uz priekšu.

Kāda balss sauca:

«Vai tas esat jūs, tiesnesi Uorren?»

«Nē, tas ir misters Lou!» Selbi atsaucās.

Viņš satika jautātāju un redzēja, ka tas bija mežsargs.

«Tiesnesis jau gaidīja jūs, ser. Viņš teicās iet jums pretim. Vai jūs satikāt viņu?»

Izbailes sažņaudza Selbi sirdi.

«Viņš aizgājis man pretim? Jūs esat pārliecināts par to?»

«Pilnīgi, ser. Viņš pagāja man garām piecpadsmit minūtes atpakaļ. Viņš teica, ka iešot uz dzelzceļa piestātni.»

«Dabūjiet laternas un ļaudis!» Selbi ātri iesaucās.

«Vai kaut kas noticis, ser?»

«Dariet, ko jums saka! Pasteidzieties!»

Pēc brīža viņš ieraudzīja vairākas uguntiņas, kas kustējās laukā aiz tiesneša mājas. Viņam tuvojās trīs cilvēki: sargs, viens no tiesneša īrniekiem un Uorrena kalps. Viņi klusēdami devās atpakaļ pa kājceliņu.

«Pārmeklējat rūpīgi krūmus!»

Meklēšana nevilkās ilgi.

Selbi izdzirda kāda cilvēka izbaiļu kliedzienu un piesteidzās tam klāt.

Laternas gaismā viņš ieraudzīja uz augšu pagrieztu, asinīm notašķītu seju. Acis stīvi raudzījās mēnesī. Jautājumi šeit bija lieki,— tiesnesis Uorrens bija miris.

Kamēr viens no meklētājiem aizskrēja ziņot policijai, Selbi pārmeklēja apkārtni. Mīkstajā zemē bija redzamas cīņas pēdas. Tiesneša cepuri atrada zem kāda krūma. Turpat tuvumā gulēja zemē cigāra gals, kurš vēl kvēloja. Selbi noliecās un apskatīja mironi. Kakls tam bija lauzts, bet nāve, acīmredzot, bija iestājusies no dziļajiem ievainojumiem galvā.

Spriežot pēc visa, bija jādomā, ka tiesnesis pazaudējis samaņu, pirms vēl paguvis saskatīt uzbrucēju.

Apģērba pārmeklēšana pierādīja, ka kabatu saturs bija nolaupīts. Pulkstens ar saiti, naudas maks, pat tiesneša atslēgas,— viss bija pazudis.

Policijas ierašanās atbrīvoja Selbi, un viņš, vietējā inspektora pavadībā, izkratīja tiesneša namu. Viņš nāca pie pārliecības, ka slepkava nav mēģinājis iekļūt namā, kaut stikla verandas durvis bija atvērtas līdz galam.

Selbi tomēr izdarīja vienu vērtīgu atklājumu. Tiesnesis, acīmredzot, bija bijis metodisks cilvēks. Bibliotēkas istabā daži plaukti bija piekrauti lielām burtnīcām vienādos iesējumos, kuros bija uzglabāti visādi izgriezumi no avīzēm. Sie ziņojumi pa lielākai daļai attiecās uz prāvām, kas iztiesātas Austrālijas tiesās un kurās Uorrens bija ņēmis dalību kā advokāts. Selbi uzmanību piesaistīja sevišķi viena no šīm burtnīcām, kura bija atvērta nolikta bibliotēkā uz galda. Acīmredzot, tiesnesis to nesen vēl bija lasījis, jo līdzās burtnīcai gulēja ar zīmuli aprakstīta balta papīra lapa. Selbi aizdedza lampu un sāka uzmanīgi lasīt atzīmes. Daži, vārdi bija uzrakstīti nesalasāmi. Visas atzīmes attiecās uz «Kintonu» un «Klarku». Pametis acis atvērtajā burtnīcā ar avīžu izgriezumiem, Selbi redzēja, ka tur gāja runa par kādu prāvu, kas attiecās taisni uz šiem abiem cilvēkiem. Sevišķi viņam krita acīs viens teikums, kurš bija uzrakstīts skaidrāk par citiem:

«Kintons valkāja gredzenu ar kameju. Cilvēkam parkā bija tāds pats gredzens.»

Gredzens ar kameju. Selbi domīgi sarauca pieri. Kas tādu nēsāja? Viņš bija dzirdējis par kādu, kuram piemītot šis paradums. Mazliet zemāk viņš lasīja:

«Arī Kintonam bija rēta zem smakra. Vai tiešām tā tikai nejauša sagadīšanās?»

Un vēl tālāk:

«Savāda sagadīšanās. Bet kamdēļ gan Kintons nevarētu būt ticis pie bagātības, iegādāties sev auto un t. t.?»

Nabaga tiesnesim, acīmredzot, visvieglāk bijis domāt ar zīmuli rokā, atzīmējot uz papīra katru galvā pamirdzējušu domu. Selbi atgriezās pie avīžu izgriezumiem. Tajos gāja runa par divu jaunu cilvēku notiesāšanu, kuri bija sarīkojuši kādu ārkārtīgi nekaunīgu aplaupīšanu. Bagāts muižas īpašnieks ticis gandrīz līdz nāvei sasists un viņa īpašums izlaupīts. Vainīgos izdevās atrast pateicoties kāda dzelzceļa ierēdņa ziņojumam, kurš bija novērojis viņu aizbraukšanu. Uorrens bija uzstājies šai prāvā kā prasītāja pilnvarnieks. Viņa vārds bieži tika pieminēts prāvas gaitas aprak stā.

Selbi sāka šķirstīt lapu pakaļ lapai, sekojot lietas gaitai. Apvainotiem tika piespriests 20 gadi spaidu darbos. Viņu izaicinošā izturēšanās, pēc vietējā reportiera izteiciena, atstājusi uz visiem klātesošiem atbaidošu iespaidu. Pēdējais izgriezums ziņoja:

«Kintons un. Klarks, kuri izbēga pie noziedznieku partijas nosūtīšanas uz Ballaratu, vēl līdz šim laikam atrodas brīvībā.»

Tā tad viņi bija izbēguši. Izgriezuma ar bēgšanas aprakstu burtnīcā nebija.

Kintons un Klarks! Selbi izņēma piezīmju grāmatiņu un stenogrāfiski atzīmēja tur lietas saturu. Tiesneša atzīmes tam nedeva nekāda norādījuma, izņemot to, ka viņš bija pazinis Kintonu — acīmredzot, Londonā. Arī norādījums uz Kintona turību bija noderīgs. Selbi atzīmēja grāmatiņā: «Rēta zem smakra. Valkā gredzenu ar kameju.»

Viņš vēlreiz uzmanīgi izlasīja aplaupīšanas aprakstu. Acīmredzot, Kintonam bija sevišķa kaislība pret gredzeniem ar kameju, jo apcietināšanas brīdi pie viņa tikuši atrasti seši šādi gredzeni.

«Nesaprotu, kādēļ tiesnesis šovakar rakņājies šais vecajos' ziņojumos,» vietējais inspektors piezīmēja.

«Varbūt, ka tās bija mana pieprasījuma sekas,» Selbi atbildēja: «Pēc tam, kad Šausmas to pirmo reizi apciemoja, es jautāju viņam, vai tam ir bijuši kādi ienaidnieki. Viņš, laikam, nolēma vēlreiz caurskatīt visas tās prāvas, kuras tam kādreiz nācies vest, lai varētu dot noteiktāku atbildi uz šo jautājumu.»

«Vai jūs domājat, ka viņi ieradās šurp, lai to nogalinātu?»

Selbi pakratīja galvu.

«Nē, tā bija nejauša slepkavība. Viņi gaidīja mani, kaut gan es nevaru saprast, kā viņi dabūjuši zināt par manu braucienu. Vēl vakar vakarā Šausmas bija Londonā. Viņš tika atvests šurp ar uzdevumu — noķert mani. Viņš nonāvēja tiesnesi, jo nabags pats viņam ieskrēja ķetnās.»

Selbi jutās nāvīgi noguris. Visu pagājušo nakti viņš bija pavadījis nomodā uz nama trepju kāpēm Kerzonstritā. Tikko tas bija atlaidies viņam sagatavotā gultā, kad miegs jau pārņēma to. No rīta pamodies, viņš dabūja zināt, ka pa to laiku bijis atbraucis vecākais policijas ierēdnis, kurš tomēr nav gribējis viņu modināt.

Par notikumu bija paziņots uz Skotlandjardu, un pēdējā pārstāvji bija ieradušies neilgi pirms viņa atmošanās.

Pēc aukstas vannas viņš jutās atkal spirgts un mundrs. Viņš nokāpa lejā pie atbraukušajiem policistiem un dabūja zināt, ka nekādu jaunu apstākļu lietas noskaidrošanai nav, izņemot vienīgi to, ka uzbrucēju automobilis redzēts uz Hildfordas šosejas. Policijai bija izdevies noskaidrot vienīgi to, ka auto aizjoņoja rietumu virzienā.

Selbi nešaubījās, ka Rietumu dzelzceļš, par kuru bija pieminēts Oskara Trevorsa vēstulē, nozīmēja Lielo Rietumu dzelzceļu, kurš no Taddingtonas piestātnes stiepjas uz Anglijas vakariem. Bet šis ceļš bija trīssimt jūdžu garš un gāja caur daudzām lielpilsētām. Pārmeklēt visus namus, kas atradās šī dzelzceļa tuvumā, būtu uzdevums, kas nestāv cilvēka spēkos.

Vēlu dienā Selbi atgriezās savā dzīvoklī Kerzonstrītā. Bills un Gvenda bija izgājuši. Viesistabā viņu sagaidīja Timss.

«Te būs afiša,» viņš teica, pasniegdams Selbi apdrukātu papīra lapu. «Priekšnieks saka, ka viņš nešauboties par jūsu vārdiem, ka tas esot taisni tas cilvēks.»

Selbi atplēta lapu un izlasīja:

«5000 mārciņu atlīdzības. Tiek meklēts slepkavībā apvainotais Džuma Nkema, Beļģijas Kongo novada Bongindas sādžas iedzimtais. Augums —6 pēdas; krūšu platums apmēram 50 collu; sejas krāsa — dzeltena. Seja kā uz zemas attīstības pakāpes stāvošam cilvēkam: liela mute, plakans deguns, vērša kakls. Valkā divas dzelzs stīpas,— pa vienai ap katru roku. Tiek meklēts kā persona, uz kura krīt aizdomas tiesneša Uorrena nogalināšanā Taddingtonklozā, Barkšīras grāfistē. Ziņas var sniegt tuvākajā policijas iecirknī vai Skotlandjardā.

Piezīme: Minētais cilvēks ir bīstams, un tuvoties tam var tikai ar ieročiem rokās.»

Selbi pamāja galvu.

«Labi,» viņš teica: «Mēs izkārsim labi daudz tādu plakātu. Jā, vēl kas: es gribētu, lai te kaut kur būtu atzīmēts arī mans vārds.»

«Protams, mēs neaizmirsīsim jūsu nopelnus,» vientiesīgais Timss pasteidzās apgalvot.

«Man nevajaga atlīdzības, mīļais, bet gan briesmu. Bs esmu viens no tiem cilvēkiem, kuriem briesmas sagādā baudu. Es jau izmēģināju mis Hildfordu noziedznieka ievilināšanai slazdos; tagad gribu to darīt pats ar sevi. Papildiniet šo plakātu ar kaut ko tamlīdzīgu: «Ziņas var sniegt arī man, ārlietu ministrijas 7. nodaļā.» Pasakiet to savai priekšniecībai. Ceru, ka mēs vienosimies.»

Tā kā Bills ar jaunavu vēl nenāca, Selbi atkal izgāja no mājas. Viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kuru smadzenes vislabāk darbojas ātra gājiena laikā. Viņš gandrīz pusskriešus joņoja caur Haidparku, kad piepeši ieraudzīja cilvēku, kura izskats tam lika apstāties un pagriezties atpakaļ.

«Atvainojiet, man liekas, jūsu vārds ir Lokss?» Selbi jautāja.

Goldi Lokss laipni pasmaidīja un paskatījās uz Selbi caur savām zelta brillēm ar to tēvišķīgi labvēlīgo skatu, kuru varēja pazīt starp tūkstošiem.

«Jā, mister Lou, es esmu Lokss. Es pastaigājos un domāju pašlaik par dabas krāšņumu. Kad es ieraudzīju bērnus, kas jautri rotaļājās zaļā pļaviņā, es sajutu, ka tūliņ kaut kam sevišķam jānotiek,— un te nu jūs esat manā priekšā.»

«Piesēžat, Loks, man ar jums jārunā.»

Misters Lokss paklausīja bez sevišķa prieka, jo Lou bija vienīgais cilvēks visā policijā (kaut gan Lokss nebija gluži pārliecināts, vai tiešām tas sastāvēja šīs iestādes dienestā), ar kuru viņš, Lokss, nemīlēja sastapties.

«Es ļoti priecājos, kad dabūju zināt par jūsu laimīgo izglābšanos vakar vakarā,» Goldi Lokss draudzīgi teica: «Kad es lasīju avīzē, ka jums nācies izbaudīt Šausmu apkampienus,— man drebuļi skrēja caur kauliem.»

«Loks,» Selbi teica, lai pārtrauktu viņa daiļrunības plūdus: «jūs esat zaglis un sastopaties ar citiem tādiem pat zagļiem. Domāju, ka visā Londonā nebūs neviena noziedznieka, kuru jūs nepazītu. Neizliekaties tik nevainīgs,— tas jums nemaz nepiestāv. Jūs pazīstat visus blēžus, kā savus piecus pirkstus.»

«Gluži tāpat kā jūs,» Lokss ar uzsvaru teica: «Tomēr nevaru jums pastāstīt nekā jauna, mister Lou, jo esmu pārāk vecs, lai paliktu par nodevēju.»

«Es nemaz negribu padarīt jūs par nodevēju,» Selbi Lou atteica: «Es tikai gribu dabūt zināt vienu lietu, kura jums, droši vien, būs zināma: vai starp jūsu paziņām ir kāds cilvēks, kurš valkā gredzenu ar kameju?»

«Ar ko?» Lokss pārsteigts jautāja, jo viņš ne visai labi zināja visādu rotaslietu nosaukumus.

«Ar kameju — mazu, ieapaļu . . .»

«Saprotu,» Lokss viņu pārtrauca: «Kā saktas, ko valkā dzīvokļu saimnieces. Jo lielāka sakta, jo šķidrāku zupu jums pasniedz. Tagad es saprotu, mister Lou. Nē, man liekas, es nepazīstu nevienu, kas valkātu tamlīdzīgu izgreznojumu. Pēc maniem uzskatiem, cilvēki, kas apkraujas dažādām spīdošām rotaslietām, stāv uz zemas attīstības pakāpes. Kā doktors Džonsons reiz teicis Bossuelam . ..»

«Kaut jel viņi nedotu jums grāmatu, kamēr jūs sēžat cietumā,» Selbi pacietīgi piebilda.

«Parkhestā ir ļoti laba bibliotēka,» misters Lokss nomurmināja. «Bet Džonsons arvien bija varonis. Jā, kā sauc to cilvēku, kuru jūs meklējat?»

«Es nezinu, kā viņš sevi dēvē. Varbūt, par Kintonu.»

Misters Lokss domīgi sarauca pieri.

«Nekad neesmu dzirdējis tāda vārda. Es zinu Vintonu, speciālistu lopu zādzībās. Man gadījās sastapties ar to Ekseteras cietumā. Ļoti krietna dvēsele, bet sabiedriskā dzīvē taisni nepanesams. Viņam galvā tikai divas domas, un viena no tām ir par alu. Es pazīstu vēl otru ļoti patīkamu kungu, vārdā Minsingu; tas ir amerikānis un nodarbojas ar dārgakmeņiem . . .»

«Vai to sauc par Kintonu?»

Lokss kratīja galvu.

«Nezinu, nekad neesmu dzirdējis, ser. Kas attiecas uz gredzeniem ar . . . nu, kā viņus tur sauc? Ak tā, ar kamejām,— tad es nekad nekā tamlīdzīga neesmu redzējis. Vai šiem akmeņiem ir kāda vērtība? Es apjautājos par to aiz praktiska aprēķina: ja man kādreiz gadītos pa kājām tāds gredzens, kas atgādina dzīvokļu saimnieces saktu, es varētu to ievilkt un, varbūt, it brangi nopelnīt.»

Vēl ilgi pēc Selbi aiziešanas misters Lokss sēdēja parkā uz soliņa, domīgi raudzīdamies tālumā. Jo misters Lokss zināja nevien, to, kas ir gredzens ar kameju, bet pazina arī cilvēku, kas tādu valkāja.

14. nodaļa CILVĒKS AR GREDZENU.

Ja uzraksts uz Markusa Elita durvīm nemeloja, tad viņa kantoris bija atvērts no pulksten 10 līdz 4. Tomēr tie, kas labi pazina viņa ierašas, nekad nekautrējās apmeklēt viņu vai nu pirms desmitiem, vai arī pēc četriem. Bija taisni ceturksnis pirms sešiem, kad misters Lokss pieklauvēja pie biroja durvīm. Atskanēja nelaipns uzaicinājums ienākt. Ieraugot Loksu, sekretāres seja kļuva vēl ļaunāka.

«Misteru Flitu nevar redzēt,» viņa dusmīgi teica: «Jums taču jau tika teikts, lai jūs vairs nenākat. Misters Flits aizgāja mājup.»

«Atnesiet viņu atpakaļ, enģelīt,» misters Lokss teica, aizvērdams āra durvis. «Un uzsmaidiet taču nabaga Goldi. Ja jūs zinātu, kā smaids grezno seju,— jūs, droši vien, atskrūvētu savu seju un pieliktu jaunu. Vai jūs neesat sevi redzējusi pēdējā laikā?» viņš rūpīgi jautāja. «Paskatieties uz sevi kā nākas; es nākošreiz atnesīšu jums spoguli . ..»

«Es jums jau teicu, ka negribu dzirdēt jūsu nekaunības,» viņa atbildēja jau mierīgākā balsī, kamēr seju tai pārklājā tumšs sārtums. «Es teicu, ka mistera Flita nav,— un ar to pietiek. Viņš man noteikti pavēlēja izsviest jūs ārā, ja jūs vēl kādreiz ierastos.»

Goldi Lokss mierīgi atspiedās abām rokām pret barjeru.

«Pamēģinat,» viņš teica: «Neaizmirstiet, ka es varu sadusmoties, ja mani aizkaitina. Labāk jau ejiet, balodīt, un pasakiet Markusam, ka Goldi viņu gaida.»

«Jūs gribat, lai es smietos par jūsu bulvāra asprātībām?» jaunava dusmās trīcēdama iesaucās: «Taisieties, ka tiekat! Ja jūs neiesiet ar labu, es pasaukšu šveicaru!»

«Labāk jau pasauciet Markusu. Man ir jārunā ar viņu. Iekaļiet to savā skaistajā galviņā,— tik daudz tur taču vēl būs vietas, Meri.»

Sekretāre, ne vārda neteikusi, atrāva kabineta durvis un izgāja. Goldi dzirdēja viņas dusmu pilno balsi, kura teica:

«Tādā gadījumā sauciet viņu pats iekšā. Es nevēlos runāt ar šo netīro, veco zagli!»

«Tas esmu es!» Goldi teica, ātri ieiedams kabinetā. «Es esmu šeit.»

Markuss pusguļus bija atlicies krēslā, sabāzis rokas kabatās. Viņš dusmīgi uzlūkoja nelūgto viesi.

«Ko jums vajag?»

Goldi lepni pameta ar roku uz to pusi, kur stāvēja sekretāre, uzlūkodama drīz vienu, drīz otru.

«Es negribu runāt šī bērna klātbātnē,» viņš teica.

Jaunava ar tādu niknumu aizcirta durvis, ka bija jābrīnās par rūts izturību, ka tā nesabira sīkās druskās.

«Nikna daba — sieviešu lielākais netikums,» Goldi aukstasinīgi piezīmēja, nosēzdamies pie galda. «Es pat par divdesmit miljoniem neprecētu šo meiteni.»

«Atstājiet viņu mierā,» Markuss viņu dusmīgi pārtrauca: «Kādēļ jūs esat atnācis? Man nav nekā priekš jums, un es no jums nekā vairs nepirkšu. Jūs esat spiegs, policijas rokaspuisis. Pāgājušo reizi jūs atvedāt šurp policiju un domājāt, ka esat mani noķēris, zaķapastala tāds!»

Goldi pat nemēģināja pārtraukt viņa lamuvārdu izvirdumu. Viņš ļāva Markusam pēc sirds patikas izrunāties, un tad izvilka no kabatas divas simtdolāru biļetes un nolika tās uz galda.

«Ko tas nozīmē?» Flits aizdomīgi jautāja.

«Viltotas, kad jums saka,» Lokss sacīja, pastumdams naudaszīmes tuvāk Markusam. Viņš izlikās tās neredzam.

«Jūs gribat man tās iegrūst, jā?» viņš pēc brītiņa jautāja. «Tie, "ko es jums iedevu, bija īsti Amerikas dolāri.»

«Pat baznīcā starp aitām pagadās avis,» Goldi mīksti teica: «Sīs divas vai nu neviļus nokļuvušas pie manis vai pašas nomaldījušās no ceļa, vai jaunībā tikušas pavestas,— to es nezinu, mīļais Markus. Bet viņas ir tik sliktas, ka es negribu likt tās kopā ar īstu naudu, baidīdamies, ka viņas varētu samaitāt arī to. Sie divi papīrīši bija veikli iejaukti to piecdesmit starpā, kurus es saņēmu no jums dažas dienas atpakaļ.»

«Varat iet un paziņot policijai, ka es izdodu viltotus naudas gabalus,» Flits nicīgi smaidīdams teica.

«Es jau zināju, ka jūs esat blēdis,» Goldi teica, nepiegriežot nekādas vērības Markusa pēdējiem vārdiem. «Jūsu slava izplatījusies jau tālu ārpus Londonas robežām. Bet mani jūs nepiekrāpsiet, Markus, jo es esmu taisīts no ugunsdroša materiāla. . . Bet kas jums par skaistu gredzenu ar kameju! Cik labi tas piestāv jūsu rokai!»

Markuss Flits ātri paslēpa roku.

«Es pazinu kādu cilvēku, kurš valkāja šādus gredzenus,» Lokss turpināja, it kā ko atcerēdamies. «Tas tik bija īsts noziedznieks! Viens no visspējīgākajiem cilvēkiem mūsu profesijā. Tas bija kāds Kintons,— es vēl šodien runāju par viņu ar kādu detektīvu.»

Markusa Flita bālā seja kļuva vēl bālāka, lūpas sāka raustīties. Goldi viņu no sāniem novēroja.

«Sis Kintons,» Goldi lēnām, ar uzvaru turpināja, «bija īsts džentlmenis. Viņš nu gan nebūtu iesmērējis man šos viltotos papirīšus. Viņš pamātu ar savu gredzenu un teiktu: «Goldi, es esmu vainīgs, ka sagādāju jums nepatikšanas. Te būs jūsu divi simtnieki, un vēl pieci klāt par pārciestajām nepatikšanām».

Flits aplaizīja savas izkaltušās lūpas.

«Ja es esmu kļūdījies, tad esmu ar mieru savu kļūdu izlabot,» viņš teica.

Viņš piegāja pie seifa, izņēma no turienes dažas naudas zīmes un neskaitīdams nometa tās uz galda. Goldi paņēma naudu un rūpīgi pārskaitīja.

«600 dolāru!» viņš sacīja. «Kas par lielisku dāvanu! Pat Kintons nebūtu bijis tik devīgs!»

«Atstājiet savu Kintonu mierā! Es nekā negribu zināt par jūsu draugiem, un nevēlos, ka mani salīdzina ar tiem,— jūs saprotat, Goldi?»

Misters Flits centās izlikties laipns, kaut gan tas viņam nemaz negribēja izdoties.

«Un ja jums vēl kādreiz gadās runāt ar jūsu slepenpolicistiem par gredzeniem, tad neaizmirstiet, ka es nevalkāju gredzenus ar kamejām.» Viņš pastiepa roku. Gredzena uz tās vairs nebija,— viņš bija paglabājis to seifā, kad ņēma no turienes naudu. «Man jāstrādā, bet jūs mani aizkavējat. Varat vairs nenākt, Goldi. Zosis nedēj olas vairāk, kā piecreiz gadā.»

«Bet toties zosu olas ir gardas,» Goldi nomurmināja.

Viņš jau bija pie durvīm, kad Flits pasauca to atpakaļ.

«Es negribu ķildoties ar jums. Tādiem cilvēkiem, kā mēs, jādzīvo saticīgi. Es gribētu dot jums darbu, Goldi.»

Un viņi ilgi visos sīkumos apsprieda šo jautājumu, kamēr sekretāre priekšistabā vai no ādas sprāga aiz dusmām.

15. nodaļa DOKTORS SASTOPAS AR ŠAUSMĀM.

Gvenda Hildforda bija pavadījusi laimīgu un interesantu dienu. Arī Džoineram šī diena bija laimīga, kaut ne visai ražīga. Viņa jaunā romāna varonei vajadzēja mierinājuma, bet izdevējs, kuram bija gods aplaimot pasauli ar šo «mīlas un uzupurēšanās» stāstu, bija vēl uzmācīgāks par pašu varoni. Tādēļ vēl ilgi pēc tam, kad Gvenda bija apgūlusies un aizmigusi, Bills sēdēja, vestē izmeties, un apbrīnojamā ātrumā pierakstīja lappusi pēc lappuses. Pusē trijos nakti viņš ar smagu nopūtu nometa spalvu un pievērsās savam draugam, kurš visas šīs četras stendas, ietīts biezā tabakas dūmu mākonī, bija sēdējis pie galda, nogrimis dziļās pārdomās.

«Paldies Dievam, tas nu ir pabeigts!» viņš iesaucās. Šodien mēs iesim skatīties «Taueru».»

«Kas tie «mēs» tādi būs?»

«Nezobojies!»

«Viņa ir jauka meitene, vissimpātiskākā amerikāniete, kādu man gadījies sastapt,.» Selbi sacīja.

Viņš ielūkojās griestos, it kā cerēdams tur atrast atbildi uz savu neizteikto jautājumu.

«Tu, Bili, laikam gan reiz būsi bagāts no savas advokāta prakses?» viņš ieminējās.

«Met jokus pie malas,» Bills atbildēja: «Es nezinu, vai vispār kādreiz kļūšu bagāts, un nezinu pat, vai es jel gribētu bagāts būt. Mums nevajadzētu daudz, lai dzīvotu laimīgi: nelielu mājiņu ar zemesgabalu, dažus spilvenus un kādu bišu saimi.»

«Ļoti jauki izklausās,» Selbi piekrita, turpinādams lūkoties griestos: «Bet tomēr tev jātop bagātam, Bili, jo arī viņa būs bagāta.»

«Kas — Gvenda?»

Selbi pamāja galvu.

«Kad Oskars Trevorss nomirs — un tas notiks drīz — Gvenda mantos veselu kaudzi naudas.»

Bills nemierīgi sakustējās savā krēslā.

«Protams, par to vēl nevar būt ne runa … Es gribu teikt, ka mēs esam tikai draugi . . . zināms, labi draugi, bet ne vairāk . . . Viņa ir apbrīnojama meitene!»

Selbi pasmaidīja.

«Viņa ir apbrīnojama meitene. Bet viņu vajaga labi uzraudzīt, Bili.»

«Ko tu ar to gribi teikt?»

«Viņu vajag labi uzmanīt,» Selbi atkārtoja, un viņa balsī bija kaut kas, kas Billam lika nopietnāk ieklausīties sava drauga vārdos.

«Kad Oskars Trevorss būs miris,» Selbi turpināja: «viņiem radīsies iemesls vēlēties, lai Gvanda pazustu no viņu ceļa. Iedomāsimies, ka tas notiks, Bili, un ka viņa sāks sūtīt tādas'pašas īsas, laipnas vēstulites, kādas tagad sūta viņas tēvocis,— ko tu darīsi: pārtrauksi maksājumus?»

«Kas par nejēdzīgām domām!» Bills iesaucās, slaucīdams sviedrus no pieres.

«Vai nu tev būs jāmaksā, vai jāriskē. Vslabāk būtu, ja tu noķertu viņu, kamēr tas vēl nav sagūstījis Gvendu.»

«Ko noķert,— Šausmas?»

«Par Šausmām nav ko uztraukties. Kādā jaukā dienā es viņu nošaušu. Nē, es runāju par cilvēku, kurš slēpjas aiz viņa muguras, kurš valda viņa gribu un spēku. Par cilvēku, kurš valda auto, kurš izstrādā plānus, kurš sūtīja Džumu nokaut mani, bet noslepkavoja nabaga Uorrenu. Par visu šo austrāliešu slepkavu,— par to es runāju.»

Bills brīdi klusēja, tad jautāja:

«Un vai ir cerības viņu notvert?»

«Ļoti lielas cerības, ja vien mana teorija nav pavisam nederīga; bet ļoti mazas cerības, ja tā neapstiprinātos.»

Selbi piecēlās, izkratīja pelnus no pīpes un nostaipījās, tad pēkšņi sāka vērīgi klausīties. Ārā uz ielas bija dzirdams ātru soļu troksnis.

Soļi apklusa pie durvīm, un atskanēja klaudziens. Selbi palūkojās pulkstenī un izgāja koridorā. Iededzis elektrību, viņš ātri atrāva durvis. Sākumā viņš nepazina cilvēku, kurš stāvēja viņa priekšā uz sliekšņa.

«Es ļoti priecājos, ka jūs neguļat, ser,» svešais teica: «Vai varat tūdaļ atnākt pie doktora?»

«Jūs esat doktora šoferis, vai nē?»

«Jā, ser.»

«Kas tad noticis? Ienāciet,» Selbi teica, svešo cilvēku ielaizdams ēdamistabā.

Tas bija uztraukts. Viņa roka, kurā tas turēja cepuri, trīcēja.

«Es mēģināju jums zvanīt, bet aparāts bija sabojājies,» viņš teica. «Doktoram uzbrucis tas briesmīgais cilvēks.»

«Šausmas?» Selbi ātri jautāja.

«Jā, ser.»

«Kur tas notika?»

«Uz doktora mājas sliekšņa. Taisni tajā brīdi, kad doktors pusē divos atslēdza durvis, lai ietu iekšā, briesmonis piegājis tam no mugurpuses un tikko viņu nonāvējis. Par laimi, doktors paguvis iesist tam ar savu smago spieķi.»

«Vai jūsu auto ir še?»

«Jā, ser,» šofers atbildēja. «Es atstāju to uz stūra, jo noteikti nezināju jūsu nama numuru • Tādēļ nācu no stūra kājām.»

Selbi uzvilka svārkus un paņēma platmali.

«Pagaidi, kamēr es pārnāku, Bili,» viņš klusu teica: «Tas var izrādīties par lielāko no visiem Džumas nedarbiem.»

Pēc piecām minūtēm viņš jau bija pie ārsta nama. Viņu ieveda taisni kabinetā. Everšams gulēja dīvānā. Divi ārsti pārsēja viņa ievainojumus. Doktora seja bija vienos zilumos un rētās, rokas noskrāpētas asiņainas, bet acīs, kuras bija gandrīz pavisam satūkušas, sprēgāja jautras uguntiņas.

«Tikko šoreiz mani nenobeidza, Selbi,» bija viņa pirmie vārdi, kad misters Lou ienāca istabā. «Es baidījos, ka būs lauzta kāja, bet, par laimi, lūzumu nekādu nav. O!» viņš ievaidējās, kad viens no ārstiem pieskārās tam ar adatu.

Acīmredzot, viņam bija jāizcieš siva cīņa. Viņa lūpas bija asiņainas un uztūkušas, drēbes novārtītas putekļos. Kad ārsti bija pabeiguši savu darbu, viņš izstāstīja visu, kas bija noticis.

Viņš bijis teātrī, tad iegriezies savā klubā iedzert, un kājām devies uz savu dzīvokli Harleistrītā. Netālu no savām durvīm viņš pamanījis nelielu slēgtu automobili, kuram nav veltījis nekādu vērību. Jau bāžot atslēgu durvju caurumā, viņš aiz muguras izdzirdis savādu troksni. Apgriezies, tas atradies aci pret aci ar Šausmām.

«Tikai Dievs zina, kā man laimējās izglābties! Par laimi, mans spieķis ir diezgan smags, un man izdevās ar to dažas reizes iesist uzbrucējam. Pirms viņš paguva attapties,— es jau biju koridorā, aizslēdzu un nobultēju durvis.»

«Vai viņš nemēģināja jums sekot?»

«Nē, cik atceros. Es atvilkos savā kabinetā un izsaucu šoferi,

kurš dzīvo sētas mājā, un ar kuru var sarunāties pa telefonu.»

/

Bija jau diezgan gaišs, lai sāktu aplūkot notikuma vietu. Uz kāpņu margām, kas veda uz ieejas durvīm, Selbi pamanīja asins traipu. Viņš pagāja pa ielu uz vienu, tad uz otru pusi, vērīgi aplūkodams margas, kas stiepās gar ielas abām pusēm. Atpakaļ nākot, viņš atrada vēl otru traipu. Tas bija palicis uz margām pretim trešajam namam no doktora mājas. Atpakaļ atgriezies, Selbi redzēja, ka arī policija jau atnākusi. Viņš īsos vārdos stāstīja vecākajam policistam par visu notikumu, par saviem atradumiem.

«Jādomā, ka doktors viņu būs krietni ievainojis,» policists sacīja. «Mums vajadzētu viņu atrast pēc šīm pēdām.» *

«Es domāju gan,» Selbi izklaidīgi atbildēja.

Viņš lēnām novilka savus jaunos zilos svērkus un, vienā vestē, sāka lēni un rūpīgi noslaucīt kāpnes doktora durvju priekšā.

«Ko jūs darat, mister Lou?» policists pārsteigts iesaucās.

«Meklēju baciļus,» Selbi atbildēja.

Viņš aplūkoja savas tīrīšanas sekas, tad krietni izpurināja svārkus.

«Jūs sabojājāt savus svārkus,» piezīmēja policists, kuram kļuva žēl jaunā drēbju gabala.

«Nē, es nomaitāju Šausmas,» Selbi atbildēja un iegāja namā, lai atvadītos no doktora.

16. nodaļa CEĻU INSPEKTORS.

«Es nejūtos visai slikti,» doktors Everšams smaidīdams teica: «tikai esmu ļoti noguris. Manā vecumā cilvēkam šāda vingrošana vairs nav ieteicama.»

Viņš pa pusei gulēja gultā, atbalstīdamies uz spilveniem. Dienas gaismā Selbi varēja labāk saskatīt viņa ievainojumus.

«Tā man būs laba mācība — nestaigāt caurām naktīm pa teātriem un klubiem,» ārsts turpināja: «Ja es būtu pārnācis mājās agrāk, kā jau kārtīgam pilsonim pienākas, tad tas nebūtu noticis.»

«Vai jūs nevarat iedomāties, kādēļ Šausmas izvēlējās tieši jūs?»

«Nē. Es pilnīgi nesaprotu, kā tas varēja notikt. Vienīgais, ko es varētu pieļaut, ir tas, ka varbūt mana pazīšanās ar …» Viņš aprāvās pusvārdā.

«Ar mani?» Selbi jautāja.

«Nē, ne ar jums, bet ar mis Hildfordu. Lai nu kā, tomēr es esmu ticis samērā viegli cauri. Nomieriniet, lūdzu, šajā ziņā mis Hildfordu. Es ceru apmeklēt viņu jau rītvakar:»

Mājās pārnācis, Selbi atrada Billu Džoineru krēslā snaužam. Aizdzinis to gulēt, viņš nodzēsa uguni, atvēra logu priekškarus un, novilcis svārkus, sāka tos no jauna rūpīgi aplūkot. Tas, ko viņš bija atradis, acīmredzot, viņu apmierināja. Atkal uzvilcis svārkus mugurā, viņš apsēdās, aizsmēķēja pīpi un, pieri saraucis, iegrima domās.

Misis Dženingsa, kura ienāca uzkopt istabu, atrada Selbi nomodā, un aiz brīnumiem skaļi iesaucās.

«Jā, es negulēju visu nakti,» Selbi sacīja: «bet tomēr atpūtos. Atnesiet, lūdzu, man tēju un sagatavojiet vannu. Es noskūšu bārdu un tūdaļ braukšu prom.»

«Bet vai nebūtu labāk, ja jūs mazliet nogulētos, mister Lou?» misis Dženingsa līdzjūtīgi jautāja.

«Tas būtu daudz ļaunāk,» Selbi atbildēja: «Man vajag nogulēties nevis mazliet, bet veselu dienu un nakti. Taisnību sakot, misis Džening,» viņš smaidīdams piebilda: «es taisni tādēļ neliekos gultā, ka baidos pārāk ilgi nogulēt.»

Padzēris tēju, viņš uzkāpa savā istabā pārģērbties, un pēc stundas jau zvanīja uz Totenhemkortrodu, kur atradās garāža.

«Manu mašīnu, Džon, bet labi drīz!» viņš uzsauca mehāniķim, kurš atbildēja uz viņa zvanu.

«Mazo vai lielo, ser?»

«Pietiks ar mazo.»

Mehāniķis izveda mazu divvietīgu auto un ielika divas kannas benzīna. Viņš ar prieku un lepnumu noraudzījās uz Selbi, kurš vēja ātrumā aizdrāzās pa ceļu. Pulksten vienpadsmitos mazais auto, no vienas vietas pārklāts baltiem putekļiem, atgriezās garāžā. Notīrīdams putekļus no Selbi uzvalka, mehāniķis izteica domu, ka brauciena mērķim vajadzēja būt labi tālam.

«Jā un nē,» Selbi atbildēja. «Sakiet, vai jūs labi pazīstat apkārtējos ceļus?»

«Ceļus?» mehāniķis izbrīnā sacīja: «Jā, es pazīstu tos ļoti labi, jo man bieži vien jābrauc.»

«Vai esat ko dzirdējis par jaunajiem izmēģinājumiem ceļu bruģēšanā? Stāsta, ka dažu pilsētu valdes mēģinot pielietot šim nolūkam kādu jaunu masu?»

. «Ap Fentonu viņi izved mēģinājumus ar balto asfaltu,» mehā niķis bez apdomāšanās atbildēja. «Tomēr viņš nekur neder. Viņiem neizdodas to cieši nobllvēt un automobiļiem tāds ceļš ir tirā elle. Man divas stundas bija jātīra kāda mūsu klienta auto, kuram bija gadījies braukt pa šo ceļu.»

«Un kur vēl lieto šo masu?»

«Vairāk nekur, ser. Pagājušajā nedēļā «Auto» bija ievietojis asu kritiku pret šī sastāva pielietošanas ceļu bruģēšanā.»

«Vai esat pārliecināts, ka šos mēģinājumus nekur citur nerealizē?»

«Pilnīgi. Varat pārliecināties par to pēc «Automobilistu Savienības biļetena».»

«Pateicos, es to redzēju jau pirms izbraukšanas.»

Viņš iespieda mehāniķim saujā naudas gabalu un devās mājup. Kad viņš ienāca, Bills un jaunava ēda brokastis.

«Kas vakar noticis ar doktoru?» bija Gvendas pirmais jautājums.

«Es šorīt pulkstens četros jau izstāstīju Billam,» Selbi pacietīgi atbildēja. «Misters Džuma no Bongindas uzbrucis doktoram, kad viņš gribējis ieiet savā namā.»

Gvendas seja pārvērtās nopietnā izteiksmē.

«Es nekad nebiju pazinusi baiļu,» viņa sacīja: «bet tagad es sāku domāt, vai nebūtu labāk, ja es dotos atpakaļ uz Ameriku.»

«Jūs nekā tamlīdzīga nedarīsiet,» Selbi mierīgi teica, sēzdamies pie galda: «Un, lūdzami, neļaunojaties par to, ka es pats uz savu galvu uzņemos jūsu aizgādņa lomu. Ja šis ārprātīgais radījums gribēs jūs nobeigt,— viņš nevarētu atrast labāku vietu sava nodoma izvešanai, kā tvaikoni. Nedusmojieties, lūdzu, uz mani par tik drūmu vaļsirdību. Paklausies, Bili, tu, kā daždien, esi aprijis visas desiņas. Es nebūšu tik nepieklājīgs, lai izteiktu aizdomas, ka arī mis Hildforda būtu tev palīdzējusi.»

«Kur tu biji, Selbi?» Bills iejautājās.

No viņa vienaldzīgā toņa bija skaidri manāms, ka šis jautājums viņu nemaz neinteresē. Selbi iesmējās. -

«Es esmu kļuvis par ceļu inspektoru,» viņš atbildēja: «Jaukai

dzīve!»

Drīz viņš piecēlās no galda. Kad tas vairs neatgriezās, Bills nodomāja, ka Selbi atkal izgājis no mājām. Pēc brīža iegājis Selbi istabā, Bills atrada to mierīgi guļam.

Kad pasniedza pusdienas, Selbi arvien vēl gulēja, bet kad Bills pēc pusdienām ienāca apvaicāties, vai nelikt ienest viņam ēdienu istabā, gulta bija tukša: Selbi atkal, bija aizgājis.

17. nodaļa SPIEGS.

Misters Flits uzmeta acis pulkstenim, kas bija uz viņa rakstāmgalda, un piēspieda zvana podziņu. Sekretāre, acīmredzot, jau bija gaidījusi šo zvanu, jo tajā pašā mirklī durvis atvērās un viņa ienāca kabinetā.

«Pulkstenis septiņi,» viņa dusmīgi teica: «Tu sacīji, ka es varēšot aiziet jau sešos.»

Markuss skaļi nopūtās,— vienīgā nepacietības pazīme, kuru tas atļāvās. Viņš mazliet baidījās no šīs sievietes. Viņas vara pār to bija jo vairāk neizprotama tādēļ, ka viņa nevarēja lepoties ne ar sevišķu skaistumu, ne labu audzināšanu. Bet Markuss Flits nevarēja paciest ķildas. Viņš varēja nodarboties — un arī nodarbojās — ar visādām tumšām lietām, kur bija jāizlieto vara, bet savā mājas dzīvē, kuru tas dalīja ar Meri Kolu, viņš deva priekšroku laipnībai un iecietībai.

«Man bija daudz darba,» viņš nomurmināja: «un kur tad lai steidzas?»

«Es gribu aiziet mājās pārģērbties. Tu taču solījies šovakar izbraukt kopā ar mani, Markuss.»

Viņš pakasīja savu prāvo degunu.

«Vai tiešām?» viņš neticīgi novilka. «Nu, tas būs jāatliek uz citu vakaru, Meri.»

Viņa nepacietīgi sakustējās.

65

«Tā jau trešā reize šo divu nedēļu laikā, kad tu tā atliec. Man tas sāk jau apnikt. Kādēļ mēs nevaram dzīvot tāpat kā citi? Vai tu domā, ka tas nekaunīgais zaglis Lokss uzdrošinātos ar mani tā runāt, ja viņš zinātu, ka esmu tava sieva? Par mani jau sāk runāt.

3—638

Es neredzu tam visam nekāda izskaidrojuma. Ja tev kauns par mani . . .»

«Neesi taču muļķīte,» Flits viņu maigi pārtrauca. «Manam veikalam tas nebūt nevar nākt par labu. Un turklāt»— viņš brīdi pārlika —«es negribu, ka Lens to zina. Tev pašai to vajadzētu skaidri zināt bez visas teikšanas.»

«Lens!» viņa nicinoši iesaucās:«Man apnicis šis Lens. Kas tad viņš tāds ir galu galā? Es neticu, vai tāds jel pasaulē dzīvo!»

«Es no visas sirds gribētu, lai viņa nebūtu,» Flits sacīja. «Bet tu labi zini, ka viņš eksistē. Kad mēs precējāmies, es taču tev teicu, ka kādu brīdi mēs nevarēsim dzīvot kopā.»

«Tas jau bija trīs gadus atpakaļ,» viņa to pārtrauca. «Ko īsti tad nozīmē tavs «kādu laiku»? 50 gadus?»

«Pacieties. Es izturējos pret tevi godīgi, Meri. Es jau pirms kāzām izstāstīju tev manus apstākļus, un toreiz tu pati man piekriti.»

Viņa to aizdomīgi uzlūkoja. Sastapis viņas naidīgo skatu, viņš, ar mocekļa izteiksmi sejā, aizvēra acis. Tas sievieti galīgi saniknoja.

«Es nevaru apgalvot, ka tu jau nebiji precējies, kad apprecēji mani,» viņa teica: «Tas ir vienīgais izskaidrojums, kādu es varu atrast. Kādēļ tad tev citādi būtu tik ļoti jābaidās, ka tikai cilvēki nedabū zināt? Un tad vēl kas, Markus. Ik vakaru pēc manas aiziešanas tu paliec kantorī vēl veselu stundu. Es pati to esmu ievērojusi.»

«Tu jau man jautāji par to. Es nevaru to sacīt,» Markuss atbildēja: «Saproti taču, Meri . . .»

«Saproti tu, Markus,» viņa to pārtrauca, sizdama dūri pa galdu: «ja es varu zināt par visiem tumšajiem veikaliem, kādus slēdz šajā kantorī, tad man ir tiesības zināt arī visu citu. Kas ir šis vecais Evanss, ar kuru tu ik vakaru apspriedies? Vai tas ir tas pats Lens?»

Misters Flits cieši saknieba lūpas un neatbildēja. Tad viņa piegāja tam klāt un uzlika viņam roku uz pleca.

«Markus, te notiek kas nekrietns. Tu kaut ko slēp no manis. Agri vai vēlu tev bus jāstāsta man savi noslēpumi. Bet tas mani neuztrauc. Kad es redzu, kā šie lielie blēži — Kolbi, Martins un Lokss — tevi bieži apmeklē, to es vēl varu saprast. Bet kāds aprēķins tev pīties ar viņiem, kad tev gandrīz miljonu liela bagātība,— to es nevaru saprast!»

«Kas tev teica, ka man ir miljons?» Flits ātri jautāja.

«Es redzēju tavu bankas grāmatiņu,» viņa mierīgi atbildēja: «Nevis no Midlandbankas, bet no tā i;ēķina, kuru tu turi uz Gorliha vārdu Devītā Nacionalā bankā. Bet tā ir tava darīšana. Mani uztrauc tavi slepenie veikali, kurus tu slēp no manis.»

«Tev nav ko uztraukties.» Viņš viegli noglāstīja tai roku. «Pēc gada es aizbraukšu no šejienes, tad tu redzēsi pasauli. Es zinu, ka man būtu tūdaļ jāšķiras no šiem blēžiem. Lens aizvien rājas, ka es ar viņiem jaucos, bet, acīmredzot, tas man jau pārgājis asinīs. Un kaut es pelnītu vai miljonu gadā, man tomēr, laikam, nepietiktu spēka atteikties no laba briljanta, kad to man piedāvātu par vienu desmito daļu no viņa vērtības. Pat miljonāriem var savas vājības būt,» viņš smaidīdams piebilda, bet viņa joks palika bez atbildes.

«Un kas . . . kas tas par darbu, kas tevi aiztur kantori pēc manas aiziešanas?»

«Par to mēs nerunāsim, jo tā nav mana darīšana un tātad arī ne tava,» viņš bargi noteica. «Tur kāds nupat ienāca priekšistabā,» viņš klusi piebilda.

Viņā izgāja un priekšistabā ieraudzīja kādu pusmūža cilvēku. Viņa pazina to; tas bija notāra kantora vadītājs, kurš aizņēma plašas telpas tajā pašā namā.

«Jau diezgan vēls,» viņš uztrauktā balsī teica: «bet varbūt es tomēr varētu redzēt misteru Flitu?»

«Es pajautāšu,» Meri atbildēja.

Viņa nepaguva vēl aizvērt durvis, kad Flits jau piekrītoši palocīja galvu.

«Lūdz viņu iekšā.»

«Vai tu zini, kas tas ir?» viņa klusu jautāja. *

«Jā, vecais Diksons. Un tu vari mani negaidīt, Meri. Es pats padarīšu visu, kas vajadzīgs.»

Viņš piecēlās un sniedza notāram savu lielo, mīksto roku.

«Priecājos jūs redzēt, mister Dikson. Man reti gadās laime ar jums sastapties. Man pat liekas, ka pēdējo reizi, kad mēs redzējāmies, mums bija mazs pārpratums?»

«Es ceru, ka aizmirsīsiet to, mister Flit, sevišķi vēl ievērojot to, ka es nāku lūgt no jums lielu pakalpojumu,» Diksons pasteidzās viņu pārtraukt.

Flits laipni pasmaidīja.

3*

67

«Tik vecas un cienītas firmas labā, kāda ir jūsu firma, es darīšu visu, ko vien varēšu,» viņš teica.

Diksons uztraucās un nezināja, kā iesākt. Beidzot viņš saņēmās un ķērās taisni pie lietas.

«Mister Flit, es esmu dzirdējis, ka jūs dažreiz finansējot firmas un veikalniekus. Es esmu lielās grūtībās. Man iznāca nepatikšanas ar kādu klientu, sakarā . . . hrn … ar man uzticētu naudu. Tas vēl nebūtu tik ļauni, bet šī lieta neizprotamā kārtā nākusi zināma atklātībā. Es saņēmu vēstuli no kāda cilvēka, kura vārdu nekad nebiju dzirdējis, ar aizdevuma piedāvājumu pret nedzirdēti augstiem procentiem. Vēstulē aizrādīts, ka man pašam būšot labāk bez kavēšanās uzsākt sarunas. Mūsu stāvoklis ir pilnīgi stabils, bet diemžēl, pateicoties kāda mūsu jaunāka kompanjona nolaidībai, mēs nevarētu apmierināt klientu prasības, ja tās sāktu ienākt no visām pusēm.»

«Cik jums vajag?» Flits jautāja.

«Man vajag 2.500 mārciņu. Es maksāšu pieklājīgus procentus.»

Flits pakratīja galvu.

«Baidos, ka nevarēšu sadabūt jums šo summu pret pieklājīgiem procentiem,» viņš klusu teica:.«Es ļoti ieteiktu jums aprunāties ar jūsu baņķieri.»

Neviens nezināja labāk par Markusu Flitu, ka šis jautājums jau apspriests, un ka banka atteikusies pielaist nepieciešamo pārkreditēšanu.

«Tur ir dažas grūtības,» brīdi šaubījies, Diksons teica: «Nē, par nožēlošanu, man šī summa jāaizņemas, kaut būtu jāmaksā vai 50 procenti!»

«Vai pat simtu?» Flits piebilda. Pamanījis sava apmeklētāja sejā pārsteigumu un izbailes, viņš pasmaidīja. «Mums visiem kādreiz nācies aizņemties naudu pret augstiem procentiem, mister Dikson. Tas gadās katra veikalnieka dzīvē. Es būtu aizdevis jums šo summu bez procentiem, bet diemžēl man pēdējā laikā nācies apmierināt lielākus pieprasījumus, un pašam bija jālūdz no bankas. Tomēr es zinu kādu cilvēku, kurš jums šo lietu var nokārtot, un pat vēl šodien. Par to es esmu tik pārliecināts, ka esmu mierā izsniegt naudu tūdaļ, un pēc tam nolīgt ar viņu uz izdevīgākiem noteikumiem.»

Desmit minūtes viņi ķildojās par procenta lielumu. Beidzot Diksons aizgāja ar naudu kabatā, atstādāms Flitam galdā vekseli par divkāršu summu ar maksāšanas termiņu pēc trim mēnešiem.

Flits piegāja pie seifa, noglabāja vekseli slepenā atvilknē un piespieda podziņu. Acumirklī seifa saturs kur pazuda, un viņa vietā bija redzamas vecās kantora grāmatas, kuras kādreiz bija tik teicami parādījušās misteram Timsam, kad tas birojā izdarīja kratīšanu.

Pulksten puse astoņos piektā stāvā atvērās neliela kantoriša durvis un pa tām iznāca mazs, izspūris vecītis. Aizslēdzis durvis un rūpīgi noglabājis atslēgu kabatā, viņš sāka kāpt lejā. Nonācis līdz otram stāvam, viņš uz pirkstu galiem piezagās pie Markusa Flita durvīm un, uzmanīgi tās pavēris, bez trokšņa ieslīdēja birojā. Tikpat klusu ienācis kabinetā, viņš pievēra durvis un nostājās godbijīgā pozā sava saimnieka priekšā.

«Nu, Fririīēn, kā pagāja diena?»

Vecais, kā nožēlodams, palocīja galvu.

«Ne visai labi, ser. Bankā bija direktoru apspriede, un Filipsa saruna ar viņa iekrita taisni šajā laikā.»

Markuss pamāja galvu.

«Es jau domāju, ka tā būs. Tur nu nekā nevar darīt.»

Frimēns uzmanīgi paņēma krēslu un nolika to blakus Flita krēslam. Tas bija vecs vīrs ar grumbainu seju un divas dienas neskūtu pasmakri. Ģērbies viņš bija krietni apvalkātās drēbēs.

Kad vecais no kabatas izņēma nelielu piezīmju grāmatiņu, Markuss ar savu krēslu pievirzījās tam pavisam tuvu. Grāmatiņas lapas bija pārklātas stenografiskām zīmēm. Vecis, lūpas kustinādams, sāka šķirstīt vienu lappusi pēc otras.

«Te nav nekā, un te ari nav nekā,» viņš murmināja, ātri šķirstīdams lapas. «Filipsam atkal jauna kliente,— kāda sieviete, kura grib šķirties no vīra. Tomēr nav domājams, ka viņai būtu nauda . . . Braitoniem atdeva atpakaļ mistera Džordža Goldsmita čeku . . .»

«Visi viņa čeki nāk atpakaļ, — par to nav ko šaubīties,» Flits ieminējās.

«Vilmosta firma izlaiž jaunas akcijas,— viņu peļa pieaugusi par trīsdesmit tūkstošiem, un akcijas celsies par trim punktiem.»

«Tas jāiegaumē,» Flits sacīja, atzīmēdams to uz papīra. «Viņa akcijām pašlaik nav nekādas vērtības. Kas vēl?»

«Te vēl viena laba ziņa,» vecais teica, skatīdamies savā grāmatiņā: «Banka dabūjusi paziņojumu, ka baņķiera Matisona kantoris var katru brīdi aizvērt savas durvis.»

«Kādēļ jūs tūdaļ neziņojāt to man?» Flits dusmīgi jautāja. «Tagad es nekā vairs nevaru darīt.»

«Es dabūju to zināt tikai pusstundu atpakaļ,» vecais raudulīgā balsī taisnojās: «Pēc bankas slēgšanas bija valdes sēde.»

«Ko viņi darīs?»

«Viņi pieturēs Matisona akcijas divas vai trīs dienas un tikmēr lūkos iegūt citu banku atbalstu.»

Misters Flits ātri pierakstīja.

«Kas vēl?»

«Nekā vairāk, atskaitot to, ka misters Džoiners piektdien ies uz teātri. Viņš pa telefonu pasūtīja divas vietas.»

«Kādā teātri?» Flits ātri jautāja.

««Heiti», G. rindā, 4. un 5. krēsli.»

Misters Flits no plaukta paņēma kādu grāmatu un pašķirtija

to.

«Vietas pie pašas ejas,» viņš teica, un atkal ko atzīmēja uz papīra: «Tad ir viss?»

«Viss, ser.»

Markuss Flits iebāza roku kabatā un izvilka kredītbiļeti, kuru Frimēns Evanss ātri satvēra.

«Tur augšā ir ļoti smags gaiss,» viņš savā raudošā balsī teica: «Man grūti tur elpot, jo es jau vairs neesmu nekāds zēns, mister Flit. Vai nevarētu ierīkot labāku ventilāciju?»

«Es ierīkošu jums elektrisku vēdekli,» misters Flits ironiski atbildēja.

Viņš pavadīja savu apmeklētāju līdz ārdurvīm un aizslēdza tās aiz viņa, tad atgriezās kabinetā. Uz rakstāmgalda bija automātisks telefona aparāts. Viņš ātri pagrieza ripiņu un noņēma klausuli.

«Vai jūs, Len?» viņš dobjā balsī jautāja. «Klausieties! Tā meitene piektdienas vakarā būs «Heiti» teātrī, otrā rindā, divas vietas pie pašas ejas, 4. un 5. numuri. Džoiners viņu pavadīs . . . Jauna nekā nav . . . Nekā tāda, ar ko es pats nevarētu tikt galā. Labu nakti!»

Viņš pakāra klausuli un atviegloti nopūtās. Markuša Flita īstā darba diena bija beigusies.

Tomēr dažs sīkāks darbs bija palicis: pabeigt dažas veikala darīšanas, šo un to atzīmēt, fonogrāfā nodiktēt vēstules. Pulkstenis nāca jau deviņi, kad viņš izgāja. Selbi Lou noskatījās uz viņu no kāda durvju sliekšņa.

18. nodaļa KRATĪŠANA

Lejup slīdošā braucamā krēsla rūkoņa, atveramo durvju čīkstēšana, dobjas .balsis,— un viss apklusa. Koridora viņā galā vēl iekša un ārā staigāja apkopēja.

Selbi nogaidīja, kamēr tā aizgāja. Tad viņš atri pārgāja kāpņu telpu un nogūlās zemē uz grīdas pie durvīm 43. Pēc dažiem acumirkļiem durvis bez trokšņa atvērās, un Selbi iegāja. Bija diezgan gaišs, lai atrastu ceļu bez kabatas laternas.

Selbi pieslēdza ārdurvis, tad ķērās pie tām, kas veda kabinetā. Ticis ar to galā, viņš pieslēdza ari tās no iekšpuses, lai netraucēts varētu nodoties savam darbam.

Viņš atvēra Flita rakstāmgalda atvilktnes. Lai labāk varētu saredzēt, viņš aizdedza gaišu elektrisko galda lampu.

Rūpīgi izlicis katras atvilktnes saturu uz galda, viņš uzmanīgi aplūkoja katru mazāko papīra gabaliņu, tad visu salika atpakaļ kastītēs, kuras sakrāva rindā uz grīdas. Pārliecinājies, ka galdam nav nekādu slepenu nodaļu, viņš salika visas atvilktnes un aizslēdza tās.

Misters Flits bija piemirsis paņemt līdzi savas vēstules. Tās izlasījis un no jauna aizzīmogojis, viņš ķērās pie citām lietām.

Flita kabineta sienas cilvēka augstumā bija apsistas ar koku. Selbi apgāja apkārt visai istabai, visu laiku klauvēdams ar pirkstu pa apšuvuma dēļiem.

Tikai pabeidzis šo iepriekšējo izlūkošanu, viņš ķērās pie seifa. No kabatas izņēmis kādu instrumentu, kas atgādināja ārsta stetoskopu, tikai ar to starpību, ka vienā galā tam bija maza gumijas piltuvīte, viņš piespieda to pie seifa dzelzs durvīm, kamēr no gumijas nebija izspiests viss gaiss un tā, līdz ar stetoskopam līdzīgo daiktu, palika karājoties.

Ielicis gumijas klausāmās ausīs, viņš atslēgas caurumā iebāza īsu tērauda kāsīti un, uzmanīgi klausīdamies, sāka meklēt aizšaujamos. Pēc stundas ceturkšņa seifs bija atvērts. Selbi ļāva gaismai krist viņa iekšienē.

Uzmetis paviršu skatu kantora grāmatai, viņš nolika to atpakaļ un sāka pētīt seifa mehānismu.

Atrast slepeno podziņu bija acumirkļa darbs. Kad Selbi to piespieda, seifa dibens uznira augšā, un Selbi acim parādījās skapīša īstais saturs.

Tur bija nauda, sainīši ar vērtslietām, daži vekseļi. Bet tas viss Selbi nemaz neinteresēja. Viņš paņēma no kastītes kādu piezīmju grāmatiņu un sāka to rūpīgi pārskatīt. Kaut viņš tur atrada daudz ko, kas viņu interesēja, un kas neapšaubāmi pierādīja Flita līdzdalību daudzās tumšās lietās,— tomēr tā, ko viņš meklēja, tur nebija: grāmatiņā nekas nebija minēts par namu Rietumu dzelzceļa tuvumā.

Uz seifā atrasto pierādījumu pamata Selbi bez pūlēm būtu varējis panākt Markusa Flita notiesāšanu uz mūža spaidu darbiem. Bet šoreiz viņa uzdevums nebija nodarboties ar kādu parastu kriminālnoziedznieku gūstīšanu. Un, kaut personīgi viņu ļoti interesēja šie atklājumi, tomēr, raugoties no tāda cilvēka viedokļa, kura patreizējais uzdevums bija iegūt kādus norādījumus uz Oskara Trevorsa atrašanās vietu,— tiem nebija nekādas nozīmes.

Pulkstenis nosita pusē desmit, kad viņš pabeidza savu darbu un aizslēdza seifu. Kad viņš pēdējo reizi pārlaida acis istabai, ārdurvīs skanēja atslēgas žvadzēšana.

Izbēgt vairs nevarēja. Pretēji citām kantora telpām tajā pašā namā, Flita birojam otras izejas nebija.

Selbi ātri nogrieza uguni un palīda zem galda. Viņš dzirdēja, ka durvis atveras. Istabā atkal atspīdēja gaisma. Tas bija Flits. Selbi dzirdēja viņa smago elpu un soļu troksni. Viņš bija atnācis, paņemt aizmirstās vēstules.

«Nāciet iekšā, Vilson un Bus!» atskanēja Markusa Flita balss: «Tā jūsu laime, ka es aizmirsu savas vēstules, jo citādi es gan nebūtu atpakaļ nācis. Nu, kas ir?»

«Lūk, kas par lietu,» kāda sveša balss nomurmināja: «Paskatieties uz manu roku.»

Bridi iestājās klusums. Tad Markuss Flits iesvilpās.

«To viņš jums iekoda?»

«Un kā vēl, ser. Lops tāds! Nebūtu bijis Vilsona, viņš mani būtu nositis. Vai dzirdējāt.. .»

Balsis kļuva vēl klusākas, un Selbi, neskatoties uz visām pūlēm, nekā nevarēja sadzirdēt.

«Jā, es zinu,» Flits pēc brītiņa teica: «Tas sacēlis lielu troksni. Par to raksta visas vakara avīzes.»

«Par ko viņi runā?» Un cik ilgi tie domā šeit palikt ?» Selbi nodomāja.

Uz pēdējo jautājumu viņš dabūja atbildi.

«Es šeit neturu nekādus dzērienus, labāk iesim pie manis mājās . . . Neaizmirstiet, ka jums jācīnās pret Everšamu … Ar citiem tā ir blakus lieta, bet Everšamu neizlaidiet no acīm . . .»

Un atkal lāgiem klusa čukstēšana.

«Es zinu, ko viņš runā .. . Bet jūs pabeidzat ar Everšamu . . . Jūs nezināt, kāda tam nozīme! .. .»

Pēc brītiņa gaisma atkal nodzisa, un aizveramo durvju troksnis norādīja, ka viņi aizgājuši.

Selbi izlīda no savas paslēptuves un izstaipīja notipušos locekļus.

Viņiem jānonāvē Everšams!

Viņš klusu iesmējās, bet tūdaļ apķērās, ka īstenībā smieties nav par ko. Atklāts palika vēl jautājums: kam pienāks gals pirmām — Everšamam vai Gvendai Hildfordai?

Viņš vēl kādu laiku nogaidīja, tad, neviena nepamanīts, atstāja namu.

Sis vakars nebija gluži zemē nosviests, kaut galvenā jautājuma atrisināšanā Selbi jutās vilies.

Kratīšana bija aizņēmusi diezgan daudz laika, un kāda cita, mazāka kantora apskate tā paša nama piektā stāvā viņam bija jāatliek uz citu reizi.

Brīdināt doktoru par viņam draudošām briesmām, pēc Selbi domām, nebija vajadzīgs, jo saņemtais brīdinājums jau pats par sevi bija pietiekoši nopietns.

Selbi bija cerējis seifā atrast kaut vismazāko pavedienu, kas varētu to novest uz Oskara Trevorsa pēdām. Sajā ziņā viņa vizīte Flita kantori bija beigusies ar pilnīgu neveiksmi. Nevienas rindiņas, neviena norādījuma, kas viņu kaut drusku tuvinātu bagātajam amerikānim, kura čeki turpināja ienākt ar apbrīnojamu noteiktību.

19. nodaļa KLAIDONIS

Laiks skrēja neticami ātri. Bills nekad nebūtu ticējis, ka stundas var būt tik īsas.

Gvendai Hildfordai šīs pirmās dienas svešumā likās kā nereāls sapnis. No visa viņa saprata tikai to, ka viņa, kura bija ieradusies šajā pilsētā pilna cerību un paļāvības, lai uzmeklētu savu nelaimīgo tēvoci,— bija nokļuvusi nopietnās briesmās un bez pretošanās padevās gluži svešu cilvēku rīkojumiem un aizrādījumiem. Viņa labprātīgi bija kļuvusi par gūstekni šiem cilvēkiem, par kuru labvēlību viņa ne mirkli nešaubījās.

Viņa atstūma šaha figūras un saslējās savā krēslā.

«Līdz šim laikam es nezināju, ko nozīmē «vājais dzimums». Bet tagad, mister Džoiner, es jūtos tik vāja, tik nemākulīga, tik gļēva!» viņa teica. «Man vajadzētu ko iesākt. Jūsu tēvocis man nekad to nepiedos. Ja es nevaru atrast misteru Trevorsu, tad mans pienākums ir atgriezties Kalit'ornijā. Zinu, ka jūs mani atzīstiet par nepateicīgu, bet šādu dzīvi es ilgāk vairs nevaru panest.»

Bills Džoiners izskatījās apmulsis.

«Selbi pieliek visas pūles . . .» viņš iesāka.

«Es zinu, zinu!» viņa to strauji pārtrauca: «Es nevainoju nevienu, izņemot sevi. Ja es būtu saprātīga, es mierīgi nogaidītu turpmākos notikumus.»

«Vai jūs tēvocim nekā nerakstījāt par mani?» pēc ilgāka klusuma Bills jautāja.

Gvenda nosarka.

«Rakstīju gan . . . Taisnību sakot,» viņa atzinās: «visa vēstule bija par jums. Nezinu, ko viņš par mani tagad domās. Bet man taču vairāk neviena nebija, par ko rakstīt, izņemot misteru Lou, bet par viņu es vēl tik maz zinu.»

«Jūs būtu varējusi rakstīt par laiku,» Bills iebilda: «Tas jau londoniešiem mīļākais sarunu temats.»

Gvenda jautri iesmējās.

«Atzīstos: es esmu ļoti nepateicīga. Ir vairāk kā ticams, ja es būtu darījusi pēc sava prāta un aizbraukusi, tad jau pēc 24 stundām ar ilgošanos vēlētos tikt atpakaļ šajā dzīvoklī.»

«Ceru, ka vēstulē jūs nekā neminējāt par manu . . . par manu literāro darbību?» Bills mulsdams jautāja.

Viņa pakratīja galvu.

«Es gandrīz nožēloju, ka jūs man to stāstījāt,» viņa teica: «Es nemaz nevaru jūs iedomāties kā mīlestības romānu autoru.» .

«Nevarat? Kādēļ nē? Es jau pēc dabas esmu tam nolemts.»

«Tādēļ, ka jūs esat jauns un viegli uzņemat iespaidus,» Gvenda piezīmēja lietpratējas tonī.

«Nav tiesa!» Bills dedzīgi iesaucās: «Sievietēm manā dzīvē nav nekādas nozīmes. . . vai, pareizāk sakot, nebija nozīmes, kamēr . . .»

«Vai negribat nākt pastaigāties?» viņa to pārtrauca, pieceldamās no galda. «Man i.r kas jādara, citādi es tiešām sākšu kliegt. Vai mēs nekā nevaram iesākt?»

«Man ir teātra biļetes uz piektdienu.»

«Piektdienu!» Viņa kā izmisumā aizvēra acis. «Līdz piektdienai vēl visa mūžība. Aizbrauksim, vismaz uz kino.»

Billam ļoti gribējās izpildīt viņas vēlēšanos, bet viņš tomēr šaubījās.

Gvenda noprata viņa vilcināšanās iemeslu.

«Jūs cenšaties atcerēties, vai neesat apsolījies misteram Lou turēt mani mājās?» viņa jautāja, draudēdama tam ar pirkstu. «Aizmirsīsim šoreiz mistera Lou pavēles!»

«Manis pēc,» Bills beidzot padevās: «Tikai uzgaidiet mirkli, kamēr es sadabūšu auto.»

Viņi izkāpa no auto Marmora Arkas tuvumā un devās uz mūzikas paviljona pusi.

Parks bija ļaužu pilns. Pa visiem galvenajiem celiņiem plūda ļaužu straumes. Nakts bija silta, patīkama. Notālēm atplūda mūzikas skaņas.

Bills, pats neapzinādamies, saņēma meiteni aiz rokas. Viņa nepretojās.

«Es aizvien biju iedomājusies Londonu netīru, pelēku nejēdzīgu . . .» Viņai pierūka vārdu, izteikt savas domas.

«Nospiedošu,» Bills papildināja.

«Jā gan, taisni nospiedošu,» Gvenda uztvēra. «Bet šis skats pilnīgi pārveido manus uzskatus.»

Viņi nonāca klusākā parka daļā un atsēdās brīvā soliņā.

«Lieliski!» Bills jūsmoja.

Sajā acumirkli viņiem garām pagāja maza auguma, nolaidīgi ģērbies cilvēks, līdzīgs klaidonim. Iedams, viņš visu laiku bailīgi glūnēja visapkārt. Pēkšņi tas metās skriet, pārlēca pār zemu sētu un nozuda aiz kokiem.

Gabaliņu aiz viņa sekoja slaida auguma kungs. Bills pazinato no pirmā acu uzmetiena.

«Selbi!» viņš iesaucās.

Selbi apstājās.

«Vai jūs neesat še redzējis kādu klaidoni?» viņš ātri jautāja.

«Jā, viņš nupat paskrēja mums garām un pazuda tur, aiz tiem kokiem.»

Selbi, ne vārda neteicis, pārlēca pār žogu un aizskrēja tajā virzienā, kādu tam norādīja Bills.

«Ko viņš gūsta? Nevar būt, ka tas būtu vienkāršs zaglis, jo Selbi par viņiem neinteresējās,» Bills izbrīnā teica.

Pusstundu vēlāk Selbi atkal nostājās viņu priekšā.

«Pazaudēju pēdas,» viņš īsi teica: «Ak, ja es būtu bijis pārliecināts, kad pirmo reiz to ieraudzīju. Bet es ļāvu viņam paiet garām. Tikai tad, kad dārza sargs man pateica, ka viņam raustījusies seja . . .»

Gvenda strauji uzlēca kājās.

«Kas . . . kas tas bija . . . šis klaidonis?» viņa uztraukta jautāja, jau iepriekš nojauzdama, kāda būs atbilde.

«Oskars Trevorss.»

Tātad Oskars Trevorss bija nevien dzīvs, bet vēl Londonā! Jaunava neticēja savām ausīm. Tas bija tik pārsteidzoši. Brīnumā pārsteigta, viņa nevarēja izrunāt ne vārda.

«Bet ja viņš ir Londonā, kādēļ tad viņš neatnāk . . .» Bills iesāka, bet, aptvēris sava jautājuma aplamību, aprāvās.

Trevorss taču nezināja, kurp iet. Londonā viņam neviena drauga nebija, un pēc sava ilgā ieslodzījuma viņš droši vien brīvībā jutās savādi un neveikli.

«Varat nešaubīties,— tas tiešām bija Oskars Trevorss,» Selbi mierīgi teica: «Viņš no kāda slēpjas. Es viņu pazinu pēc ģīmetnes, neskatoties uz to, ka viņa seja noaugusi ar bārdu. Iesim mājās,» viņš piebilda.

Klusēdami viņi pa galveno celiņu devās ārā no dārza. Kad viņi aizgāja līdz galam un jau gribēja pāriet plato automobiļu ceļu, Selbi ar rokas mājienu tos apturēja. Laternas gaismā viņš bija ieraudzījis pazīstamu stāvu, kurš redzami izvairījās no drūzmas un nepacietīgi raudzījās uz visām pusēm. Kad laternas gaisma krita viņam sejā, arī Bills to pazina.

«Tas jau ir Flits,» viņš paklusu teica.

Selbi piekrītoši pamāja galvu.

Sajā brīdī parādījās kāds auto. Viņš bez trokšņa piebrauca ceļa mālā un apstājās. Durvis atvērās un auto iekšienē pēkšņi atspīdēja gaisma.

Automobilī sēdēja sieviete asiem sejas pantiem, mazliet uzkrītoši ģērbusies un pārāk izkrāsojusies, tomēr neapšaubāmi glīta. Kad viņa noliecās, neskaitāmie dārgakmeņi viņas ausīs un uz kakla žilbinoši iemirdzējās. Flits ātriem soļiem piesteidzās un satvēra viņas gredzeniem izrotāti-) roku, kuru tā sniedza viņam pretim.

«Piedodiet, Markus, ka liku jums gaidīt.»

«Izdzēsiet-ugunis!» Flits uzsauca šoferam, un auto atkal bija tumšs.

Flits iekāpa, aizsita durtiņas, un auto devās uz priekšu. Sajā acumirkli no tumsas iznāca sieviete, un paskrēja dažus soļus pakaļ mašīnai, it kā gribēdama to panākt. Tad viņa apstājās un ilgi noraudzījās aizbraucējos. Viņas izskats liecināja par naidu un skumjām, kas dega viņas sirdī.

Pirms viņa bija pavērsusi savu naida pilno seju uz Selbi pusi, pēdējais jau bija viņu pazinis: tā bija Meri Kola. Ātriem soļiem viņa aizsteidzās tiem garām un pazuda ļaužu drūzmā.

«Kas tie tādi bija?» Gvenda jautāja.

«Vīrietis bija kāds Flits,» Selbi paskaidroja: «Sieviete, kas nupat pagāja mums garām, ir viņa sekretāre. Kas attiecas uz briljantiem izgreznoto dāmu, tad arī viņas personībā nav nekā noslēpumaina. Viņas vārds ir Emīlija, bet uzvārdu es nezinu. Viņa tērē daudz vairāk naudas, nekā skopais Markuss tai dod. Dzīvo viņa Vilmotstritā, un šodien no pulksten pleciem līdz sešiem pie tās bija viņas matiikīre.»

Gvenda iesmējās.

«Jūs man atgādinat kādu detektīvu, par kuru es lasīju,» viņa teica: «Sakiet, vai par visu to jūs spriežat pēc viņas izskata?»

«Nē, tie ir fakti,» Selbi atbildēja.

20. nodaļa VĒTRA.

,

Markuss Flits parasti mēdza ierasties savā kantori ap pulksten desmitiem. Bija bez ceturkšņa desmit, kad viņš iegāja priekšistabā un apsveica savu sievu — sekretāri ar jautru smaidu un laipnu «Labrīt!». Viņš nemaz nebrīnījās un nedomāja nekā ļauna, kad viņa tikko atņēma viņa sveicienu. Bieži vien no rītiem Meri garastāvoklis nebija labs . . .

Flits iegāja savā kabinetā, nemaz nenojauzdams vētras tuvošanos.

Viņa ienesa tam vēstules, nolika tās kā daždien uz rakstāmgalda un jautāja:

«Ko tu darīji vakar, Markus?»

Balsi, kādā viņa to teica, nebija nekā aizdomīga.

«Es pārgāju mājās un likos gulēt,» Markuss bez vilcināšanās atbildēja: «Vakar man bija ļoti smaga diena, un es jutos stipri noguris.»

«Man likās, it kā es būtu redzējusi tevi parkā,» viņa teica.

«Kādā parkā?» viņš jautāja, un piebilda; «Nu, tas nav no svara, jo es neesmu bijis nevienā parkā.»

«Melis!» To viņa izteica ar tādu niknumu, kādu pat no Meri nevarēja sagaidīt.

«Melis!» viņa atkārtoja vēlreiz. «Tev bija norunāta satikšanās. Viņa atbrauca automobilī un tu aizbrauci kopā ar to. Es jūs redzēju. Tu esi melis, melis!»

Markuss nebija tik viegli izsitams no sliedem, bet šoreiz viņš acumirklī apmulsa. Bet kā jau cilvēkam, kas pieradis pie visādiem pārsteigumiem, viņam nebija grūti atgūt savu aukstasinību.

«Vai tu runā par misis Voltemu?» viņš jautāja, izlikdamies pārsteigts: «Tiešām, Meri .. .»

«Misis Voltema? Ak, tad tā viņu sauc? Vai tā ir tā pati sieviete, kura apmeklē tevi seit?»

«Jā, mana kliente. Un saproti taču reiz,» viņš teica, sizdams dūri pa galdu: «ka es neļaušu ne tev, ne citam kādam dot man aizrādījumus, kā es lai izturos pret saviem klientiem! Ja tu domā mani -izspiegot. . .»

«Es neesmu spiegojusi,» Meri viņu pārtrauca: «Es nejauši gadījos parkā un redzēju, kā tu gaidīji to muļķīgo sievieti . . . Un kādēļ tu teici, ka esot gājis taisni mājās un licies gulēt?»

Markuss bija pilnīgi nomierinājies. Viņš paskatījās uz savu sievu puspiemiegtām acīm, kurās tagad mirdzēja ļaunas uguntiņas.

«Klausies, Meri, es tev visu izskaidrošu. Es atzīstos, ka biju norunājis tikšanos ar misis Voltemu. Viņa grib pārdot dažas no savām vērstlietām. Gluži dabīgi, ka viņa nevarēja aicināt mani pie sevis mājās.»

«Kādēļ tad viņa nevarēja atnākt šurp?» Meri viņu pārtrauca: «Agrāk viņa taču dažu labu reizi ir bijusi šeit.»

«Un būs vēl!» Markuss dusmīgi attrauca: «Es nepieņemu nekādu aizrādījumu, kad runa ir par manām darīšanām. Es nezinu, vai viņa glīta, vai nē, — neesmu piegriezis tam vērību. Man ar viņu veikala darīšanas, un kur es šīs darīšanas nokārtoju — kantorī vai automobilī — nav tava daļa. Ja tu vēlreiz mēģināsi mani izspiegot . . .»

«Es nespiegoju. Es taču tev saku, ka aizgāju uz parku paklausīties mūziku. Es runāju ar dārza sargu par kādu vājprātīgo, kuru policija gūstīja, kad ieraudzīju tevi.»

«Pēc manām domām, sargs drīzāk būs atradis vājprātīgu sievieti,» Flits jau mazliet laipnāk teica: «Un tagad klausies, Meri. Tu maldies. Man, gluži vienkārši, bieži jāsatiekas ar visdīvainākiem cilvēkiem, visdīvainākos apstākļos. Misis Voltema ir bagāta kliente, kura man var dot lielu peļņu.»

«Ja viņa bagāta,— kādēļ tad tā pārdod savas vērtslietas?»

«Cilvēki var bagāti būt un tomēr tiem var aptrūkt skaidras naudas,» Flits pacietīgi paskaidroja. «Esi prātīga un izmet no galvas savas iedomas.»

«Es visu nakti negulēju,» Meri gandrīz raudādama sacīja.

«Tā bija liela muļķība,» Flits teica. « Tu stāstīji par kādu vājprātīgo? Ko tad tas meklēja parkā? Un kas viņš bija?»

«Es nezinu,» Meri teica, acis slaucīdama: «O, Markus, es nezinu, kas ar mani notiek! Es tevi nonāvēšu, ja tu mani pievilsi!

«Ja tu katru reizi, kad iedomājies, ka es tevi viļu, sāktu šaut, tad man vienas dzīves nepietiktu!» Markuss labsirdīgi teica un, novirzīdams sarunu uz ko citu, piebilda:

«Izstāsti taču, kas tur bija ar to vājprātīgo.»

«Es gandrīz nekā nezinu. Tur kāds slepenpolicists viņu meklēja un sargam lika aizturēt, ja viņš to ieraudzītu. Viņu saucot par Trevorsu . . .»

Viņa stāvēja ar muguru pret Markusu. Pēkšņi kāda smaga priekšmeta kritiens pret grīdu lika tai pagriezties. Markusam bija nokritis telefona aparāts, pa kuru tas bija gribējis runāt. Meri izbailēs uzlūkoja savu vīru: viņa seja bija krīta būlumā, mute atvērta.

«Trevorss? Oskars Trevorss?» viņš iesaucās: «Parkā? Tu melo! Ko tu zini?»

Ar vienu lēcienu tas bija pie viņas un satvēra to aiz pleciem.

«Ko tu zini, nekrietnā ragana?» viņš iekliedzās, to raustīdams: «Tu to esi izspiegojusi? Es zvēru, ka nogalināšu tevi, ja tu domā mani ar to baidīt!»

Viņa instinktīvi izrāvās tam no rokām, un stāvēja bāla un trīcēdama.

«Es nezinu, Markus,» viņa teica, gandrīz raudādama: «Es pat nesaprotu, ko tu runā. Es tev teicu tikai to, ko dzirdēju. Viņu sauc Trevorss,un policija to meklē. Kas tas tāds ir, Markus?»

Viņš pameta tai ar roku.

«Ej prom!» viņš pavēlēja: «Aizej no šejienes un nenāc atpakaļ ātrāk, kā pēc pusstundas. Dzirdi? Ja es dabūšu zināt, ka esi klausījusies,— tu nožēlosi to, mana mīļā!»

Viņš nemaz vairs neatgādināja labsirdīgo un iecietīgo Markusu Flitu, kādu to viņa bija pazinusi, un kuru viņa bija pieradusi kaitināt un mocīt. Tas bija jauns Markuss, — saniknots, ļauns, kura skatiens viņai lika nodrebēt.

Priekšistabā steigšus paķērusi cepuri, viņa izskrēja pa durvīm.

Flits aizslēdza durvis un, atgriezies kabinetā, no skapja izņēma telefona aparātu, kuru tas lietoja tikai vienreiz dienā. Ilgi uz viņa zvanu neviens neatbildēja. Beidzot viņš sāka runāt klusā, dobjā balsī:

«Jā, tas esmu es, Markuss. Ko nozīmē baumas par Trevorsa ierašanos Londonā? . . . Vai tas tiesa, jā? . . . Kādēļ tu neziņoji man? … Kā tas noticis? . .. Vai esi pārliecināts? Es baidos . . . To jau es zinu, ka tev nav ko baidīties … Es gribētu, kaut man būtu tavi nervi . . . Viņi to vakar meklējuši parkā . . . Kas, Lou? Kas tas tāds par Lou? . . . Viņš nenāks šurp. Es esmu pārliecināts, ka nenāks … Jā, jā, es būšu. Tu vari uz mani paļauties, AI.»

Viņš uzkāra klausuli un, aizslēdzis skapi, kur atradās aparāts, atgriezās savā vietā pie galda. Stundas ceturksni viņš nosēdēja nekustēdamies, atblstijis galvu rokās un aizspiedis acis. Tad izvilka no kabatas nelielu revolveri un, izņēma visas patronas un atlicis tās atpakaļ, iebāza revolveri kabatā.

Markuss Flits bija dabūjis pavēli pie pirmās izdevības nošaut Oskaru Trevorsu un vēlāk slepkavībai atrast kādu ticamu izskaidrojumu.

21. nodaļa MISTERS SMITS UN VIŅA APMEKLETAJI.

Bildingsa Treša trešā stāvā bija neliels kantoris, kas piederēja kādam misteram Viljamsam Smitam, kura profesija uz durvju uzraksta bija diezgan nenoteikti apzīmēta ar vārdu «eksportieris». Ko īsti misters Smits eksportēja, bija grūti nosakāms. Katrā ziņā viņa veikala apgrozība nevarēja būt visai liela, jo viss kantora darbinieku štats sastāvēja no viena vienīga rakstveža, kādus četrdesmit piecus gadus veca cilvēka, kurā no pirmā acu uzmetiena varēja pazīt bijušo karavīru. Viņš saņēma un nosūtīja pastu, un dažreiz rakstīja garas vēstules, kuras tam diktēja viņa saimnieks, un kurās bija runa par kādiem augļu konserviem.

Markuss Flits zināja par augļu konserviem, jo viņam bija jāzin viss, kas notiek Bildingsa Tresta sienās. Viņš zināja ari to, ka misters Smits ieradās savā biroja tikai reizi nedēļā, un tad ari tikai uz dažām stundām. Flits pat zināja, ka šis misters Smits mēdza ierasties pirms pulksten astoņiem rītā, kad citi kantori vēl nebija atvērti. Uzbraukšanai un nobraukšanai viņš nekad nemēdza lietot liftu, bet arvien skrēja kājām pa trepēm, lai ne ar vienu nebūtu jāsatiekas.

Pat Bildingsa Tresta šveicars, kura pienākums bija personīgi pazīt visus nama īrniekus, nekad nebija redzējis šo misteru Smitu; ikreiz, kad misters Smits nāca vai gāja, šveicars taisni tobrīd bija aizņemts ar kādu sarunu pa telefonu.

Ēkai bija divas izejas, un misters Smits arvien centās pazust pa otro, kur kustība nebija tik dzīva. Visu gadu eksportieris Smits jau vadīja savu veikalu, bet Markuss Flits tam nebija veltījis savu vērību.

Viņš kārtīgi maksāja savu īres naudu, neuzstādīja nekādas prasības, netrokšņoja,— vārdu sakot, bija labs īrnieks, un misters Flits bija ar viņu apmierināts. Bet Bills Džoiners pat nezināja, ka viņam ir kāds kaimiņš.

To ritu, kad Markusam Flitam gadījās sadursme ar viņa sekretāri, bet ilgi vēl, pirms tas bija piecēlies no gultas, šveicaru izsauca pie telefona atbildēt uz kādu pieprasījumu. Tikko viņš bija iegājis telefona būdiņā,— misters Smits ieskrēja vēstibilā un pēc mirkļa jau nozuda sava kantora durvīs.

Rakstvedis jau bija savā vietā. Saimnieku ieraudzījis, viņš nolika uz galda savu īso pīpīti, kuru nupat bija smēķējis.

«Nekādu vēstuļu nav, ser,» viņš ziņoja.

Misters Smits noņēma savas lielās raga brilles un sāka tās slaucīt.

«Un ko Emma saka?» viņš jautāja.

«Emma nesaka nekā. Viņa šodien nav visai runīga.»

Istabas vienā stūrī stāvēja garš skapis, papīru un citu kancelejas piederumu glabāšanai. Misters Smits atvēra durvis un aplūkoja tukšā skapja iekšieni. Sienas apšuvums skapja iekšpusē bija noplēsts, un zem tā bija redzams vesels telefona vadu tīkls. Katrs vads bija apzīmēts ar sarkanu papīrīti, izņemot vienu, kuram bija uzlīmēta dzeltena sloksnīte. Sis pēdējais vads bija aptīts ar tievu drātīti.

«Emma nekad nemēdza zvanīt pirms desmitiem,» rakstvedis paskaidroja, atkal ķerdamies pie pīpes un avīzes. «Vai es jau stāstīju jums, ka vakar pie viņas bija manikīre?»

Misters Smits pamāja ar galvu.

«Es pēc tam esmu dabūjis par viņu ļoti daudz ko zināt,» viņš teica. Pēc brīža tas atkal iejautājās: «Vai līniju neesat atradis?»

«Nē, tā izvilkta atsevišķi. Savienojums, ja tāds vispār ir, neatrodas šeit.»

«Būt viņš ir,» misters Selbi Lou sacīja, aizsmēķēdams papirosu: «Ja man vakar vakarā būtu bijis mazliet vairāk laika, es būtu atradis aparātu. Man liekas, ka viņš atrodas tajā skapī, kas pie sienas. Tur ir kāds iedobums, bet man nebija laika to uzmeklēt.»

Viņš paskatījās pulksteni.

«Es domāju, ka tagad varam drusku pastrādāt,» viņš piebilda.

Pie sienas karājās smags aizkars. Rakstvedis piecēlās un pabīdīja to sānis. Zem aizkara bija kvadrātveidīgs ventilators.

«Godātais kungs,» Selbi iesāka skaļā balsī: «Jūsu vēstuli no šī mēneša 14. datuma saņēmām un pagodinamies paziņot, ka mums ir krājumā 104 kastes ananasu konservu . . .»

Visu laiku, kamēr viņš diktēja, rakstvedis sēdēja savā vietā, mierīgi turpinādams sūkāt savu pīpi un lasīt avīzi, acīmredzot, nepiegriezdams nekādu vērību sava saimnieka lasīšanai.

«Uzrakstījāt?» Selbi jautāja.

«Jā, ser,» rakstvedis atbildēja.

«Labi. Rakstiet adresi: Grenbridžam, 955 Sengetavenijā . . .»

Pēc pusstundas ilga «darba» rakstvedis, uz Selbi Lou mājienu, atkal aizsedza ventilatoru ar biezo aizkaru.

«Es domāju, šodien pietiks. Bet tagad man jātiek prom, kamēr vēl nav ieradies mans draugs Džoiners. Par laimi viņš tagad nav vairs tik noteikts.»

«Kā tā,— vai sācis dzert?» rakstvedis ieinteresēti jautāja.

«Vēl ļaunāk,» Selbi atbildēja, tad piebilda: «Paskatieties, kas tur ir. Bet nē, pagaidiet.

Viņš uzlika savas brilles un pats atvēra durvis.

Uz sliekšņa stāvēja pusmūža kungs un tuvredzīgām acīm raudzījās durvju uzrakstā. Aiz muguras tam stāvēja jaunava, kuras izskats no pirmā acu uzmetiena saistīja Selbi vērību: slaika auguma, smaidošām acīm un apbrīnojami mierīgu, pašpaļāvīgu sejas izteiksmi. Viņai nebija Gvendas Hildfordas daiļuma, bet viss viņas izskats liecināja par viņas lielo gribas spēku.

Acis nenovērsdams, Selbi raudzījās svešajā meitenē, sajūsmināts par viņas īpatnējo skaistumu. Tikai, kad tā, no viņa skatiena apmulsusi, nolaida savas acis, viņš aptvēra savu nepieklājīgo izturēšanos, un sāka atvainoties viņai.

«Mēs meklējam mistera Džoinera kantori,» meitene sacīja: «Mēs, laikam esam nokļuvuši citā stāvā.»

«Tas ir vienu stāvu augstāk,» Selbi teica. «Piedodiet, ka es nezināju . ..»

«Es nesaprotu, kā lai jūs to būtu varējis zināt,» jaunava ar mierīgu smaidu atbildēja.

«Šveicars teica, ka viņa kantoris atrodoties ceturtā stāvā, ceturtās durvis no lifta,» vecais kungs piezīmēja.

Selbi pamanīja, ka viņi ir amerikāņi un nodomāja, ka tiem jābūt kādiem no Billa paziņām, kaut tas nevienu nebija gaidījis.

«Vai jūs pazīstat misteru Džoineru?» svešais kungs jautāja.

«Tas ir mans labākais draugs,» Selbi bez apdomāšanās atbildēja.

Svešinieks vērīgi uzlūkoja Selbi.

«Vai jūs ari esat advokāts?» viņš jautāja.

«Nē, es gan neesmu advokāts,» Selbi, mazliet apmulsis, ātri atbildēja-: «Teikdams, ka misters Džoiners ir mans draugs, es, protams, gribēju sacīt, ka mēs esam mazliet pazīstami, kaut ļoti reti tiekamies. Taisnību sakot, mēs esam tikai kantoru telpu īrnieki vienā namā.»

«Vai jums kādreiz gadījies lūgt viņa padomu? Vai Bills ir labs advokāts?»

«Ļoti labs,» Selbi svinīgi apgalvoja: «Viens no labākajiem visā Anglijā. Es pat neesmu pārliecināts, vai viņš nav vislabākais no tiem.»

«Es šaubos,» vecais kungs ar negaidītu uzsvaru sacīja: «Es ļoti šaubos par to.»

«Tu esi skeptiķis, tēv,» viņa teica, ņemdama to pie rokas. «Tu nedrīksti tik nicīgi runāt par Billu.»

«Es nerunāju par viņu nicīgi,» viņas tēvs atbildēja: «Bet kad es lasu angļu avīzēs biogrāfiskas ziņas par «Bojāto dvēseļu» autoru un dzirdu, ka kungs, kurš pudiem saraksta šādu ražojumu, ir mans māsas dēls, man gribot vai negribot jāsāk šaubīties par viņa panākumiem advokatūrā.»

Viņa māsas dēls!

«Vai jūs esat misters Mallings?» Selbi jautāja.

«Jā, tā mani sauc.»

Viņš atkal aizdomīgi uzlūkoja Selbi.

«Jūs neesat viņa draugs, un tomēr jūs zinai par mani?»

«Taisnību sakot. . .» Selbi iesāka.

«Tas būtu vienīgais, ko es gribētu dzirdēt,» misters Mallings viņu īgni pārtrauca.

«Taisnību sakot, mani sauc Selbi. Man . . . man nav nekā kopēja ar šo kantori, un es tikai gadījuma dēļ esmu šeit … Es gribu teikt, ka mani sauc Selbi Lou,— Selbi ir mans vārds. Bills ir mans labākais draugs. Viņš ir ļoti labs advokāts un vislielākais rakstnieks. Advokāti lielāko tiesu ir labi rakstnieki.»

«Jā,» misters Mallings nelaprāt piekrita. «Bet viņi neraksta par mīlestību, par dveselēm un par jūtām. Es runāju kā žurnālists ar četrdesmit gadu piedzīvojumiem, kā cilvēks, kas labi pazīst gan advokātus, gan rakstniekus . . . Tātad jūs esat viņa draugs? Vai jūs, varbūt, nepazīstat ari mis Hildfordu, mūsu līdzstrādnieci?»

Selbi pamāja ar galvu.

«Viņa dzīvo Kerzonstrītā, vienā mājā ar mums,» viņš teica.

Selbi ieveda negaidītos apmeklētājus savā personīgā kabinetā. Misters Mallings pameta visapkārt kritizējošu skatu.

«Jūs, laikam, esat ļoti draudzīgās attiecībās ar misteru Smitu, ka tik droši bez viņa atļaujas lietojat viņa telpas?»

Selbi neatlika nekas cits, kā pateikt taisnību.

«Es pats esmu misters Smits. Es izstāstīšu jutns visu, un ceru, ka jūs pēc tam nenosodīsiet mani par šo nevainīgo viltību. Lai jūs labāk varētu mani saprast, vispirms atļaujiet man jums teikt, mister Mailing, ka es esmu ārlietu ministrijas dienestā kā detektīvs. Jau trīs gadus es cenšos atrast Oskara Trevosa pēdas un notvert to, vai tos, kas viņu tura gūstā.»

«Jūs esat detektīvs?» misters Mallings izbrīnījies viņu par trauca.

«Jā gan,» Selbi atbildēja. «Un cilvēks, kuru jūs nupat redzējāt priekšistabā, ir no Skotlandjarda, no mūsu galvenās policijas.»

Selbi attēloja Oskara Trevorsa pazušanu no gluži cita vie dokļa, un misters Mallings tikai tagad dabūja dzirdēt par bries rriīgo noziedznieku, kurš jau vairākus gadus terorizē visu Angliju.

«Vai tiešām jūs gribat apgalvot, ka šis briesmīgais radījums gribēja uzbrukt Gvendai?» misters Mallings neticīgi jautāja. «Kā viņš būtu varējis dabūt ko zināt par viņu? Tas izklausās pēc Billa stāstiem.»

«Es pastāstīšu jums vēl neticamākas lietas,» Selbi teica. «Ja man vēl šorīt kāds būtu teicis, ka es teikšu savus noslēpumus gluži svešam cilvēkam, es būtu smējies par to. Sai namā,» Selbi balss kļuva pavisam nopietna, gandrīz pat svinīga: «dzīvo cilvēks, kura rokās ir nevien Gvendas brīvība, bet ari viņas un mana dzīvība. Otrā stāvā ir kāda istaba ar trim telefona aparātiem. Vienu no šiem telefoniem es nevarēju atrast. Otrais ir parastais aparāts, kas pievienots pilsētas centrālei. Trešais, kas darbojas automātiski dienu un nakti, atzīmēdams ikvienu jaunu notikumu, no kuriem daudzi jums, kā žurnālistiem, liktos ļoti interesanti. Tas izklausās diezgan fantastiski, vai ne? Pagaidiet.»

Viņš atvēra skapja durvis, pacēla no grīdas nelielu kAstiti un savienoja to ar vadiem, kas atradās aiz sienas apšuvuma.

«Var gadīties, ka mums šoreiz nelaimēsies,» viņš teica.

Nebija vēl apklusuši viņa vārdi, kad jau no melnās ripas, kas bija iesprausta kastītes vienos sānos, atskanēja balss:

«Viljamss izdzīts no policijas dienesta par kokainista Menzi slēpšanu.»

Mallings pārsteigts uzlūkoja Selbi.

«Interesanti zināt, kas tas tāds varētu būt?» viņš jautāja.

«Droši vien, kāds no mūsu drauga aģentiem, kurš viņa uzdevumā iestājies policijas dienestā.»

«Bet ja jūs pazīstat cilvēku, kurš pie visa tā vainīgs,— kādēļ jūs viņu nearestējat?» jaunava jautāja.

«Tādēļ ka man nav pierādījumu,» Selbi mierīgi atbildēja. «Anglijā nepietiek ar aizdomām vai pārliecību. Mums jāiegūst neapšaubāmi pierādījumi.»

«Kas attiecas uz misteru Trevorsu, tad jums viņi ir,» jaunava svinīgi sacīja. «Nedēļu pēc Gvendas aizbraukšanas mans tēvs saņēma vēstuli no mistera Trevorsa.»

«Viņa bija bez markas,» Mallings piebilda, «un es tikko nesaplēsu to.»

«Vai vēstulē bija kas svarīgs?»

«Pietiekoši daudz, lai uzmeklētu Trevorsu,» Mallings atbildēja. «Viņš atrodas gūstā stikla fabrikas ēkā Serridenstritā, Lambetā. Cilvēku, kas viņu tur ieslodzījis, saucot par Kintonu.»

Kintons! Selbi atcerējās avīžu izgriezumus, kurus tas bija redzējis tiesneša Uorrena mājā. Klarks un Kintons bija divi noziedznieki, kurus bija tiesājusi Austrālijas tiesa par laupīšanu.

«Vai ši vēstule jums ir klāt?» Selbi jautāja.

Misters Malings pamāja ar galvu un no kabatas izņēma biezu dokumentu maku. Viņš atvēra to taisni tajā acumirkli, kad balss no kastītes sāka atkal runāt.

«Mallings ir šeit», bija pirmie vārdi.

«Mans Dievs!» pārsteigtais misters Mallings iesaucās.

Selbi ar rokas mājienu lika viņam klusēt. Balss turpināja:

«Viņš atbrauca ar tvaikoni «Olimpika», kopā ar savu meitu Normu. Mallings saņēma no Oskara vēstuli, bet Džo viņam vakar vakarā izzaga to no kabatas-. Uzmaniet Mallingu. Viņš ieradīsies Džoinera kantorī. Ja viņš gribēs sagādāt kādas nepatikšanas, tad neaizmirstiet, ka viņš ļoti mīl savu meitu, ar kuras palīdzību pie viņa var panākt visu. Džuma priecātos par viņu vairāk, nekā par otro meiteni. Ziņojiet par visu, ko dabūsiet zināt.»

Istabā iestājās kapa klusums. Selbi uzmeta jaunavai ātru skatu. Viņš domāja, ka viņa būs sagrauta no šī šausmīgā brīdinājuma, bet viņas sejā tas ieraudzīja tikai ziņkārīgu izbrīnu.

«Džuma?» viņa atkārtoja. «Tad tas ir tas slepkava? Pastāstiet, kāds viņš izskatās.»

Selbi jutās tik pārsteigts, ka sākumā nezināja, ko atbildēt. Tad viņš dažos vārdos dzīvi attēloja Šausmu izskatu.

«Na.baga Džuma!» viņa teica, kad Selbi bija beidzis. «Nabaga Džuma!»

«Nabaga Džuma?» Selbi iesaucās. «Bet šis cilvēks taču ir zvērisks, bezsirdīgs slepkava, mis Mailing!»

«Varbūt, bet es tomēr saucu viņu par nabaga Džumu. Tā biju es, kas viņu iecēla par Bongindas karali.» Norma pievērsās savam tēvam. «Vai tu atceries Džumu, tēv?»

Misters Mallings bija pārsteigts ne mazāk par Selbi.

«Kādu Džumu?» viņš jautāja. «Vai tu runā par to biedēkli, kurš kalpoja pie mums, kad tu vēl biji maza?»

Norma pamāja ar galvu.

«Par to pašu. Viņa vārds bija Džuma, un tas bija cēlies no Kongo. Viņš stāstīja, ka izglītību esot baudījis Luisvillas misionāru skolā. Es viņam iegalvoju, ka viņš ir Bongindas karalis, kuru tā ienaidnieki nozaguši ņo troņa.»

Misters Mallings ievaidējās.

«Fantazēšana, kā liekas, mūsu ģimenē ir iedzimta sērga,» viņš teica. «Es nekā nezināju par to. Džuma bija diezgan labs kalpotājs, kaut drusku ķerts.»

«Viņš bija pavisam sajucis,» meitene mierīgi sacīja. «Tagad es to saprotu. Viņš aizgāja no mums, ne vārda neteicis. Jau agrāk tas vairākkārt izteicās, ka atgriezīšoties dzimtenē un atkal kāpšot savā tronī. Tu vēl atcerēsies, tēv, ka viņš kādā jaukā dienā pazuda, un no tā laika mēs viņu vairs neesam redzējuši.»

«To es atceros,» misters Mallings sacīja. «Bet vai tu esi pārliecināta, ka tas tiešām ir viņš? Spriežot pēc apraksta, tas varētu gan būt, jo riebīgāku radījumu par mūsu Džumu ir grūti iedomāties.»

Sajā brīdī aparāts sāka atkal runāt:

«Mallinga kapitāls ir pieci miljoni liels un noguldīts Devitā Nacionālajā Bankā. Viņa dokumenti glabājas Zemkopības banka, Ņujorkā. Viņa pilnvarnieks ir kāds Kommins. Sekojiet Mallingam.»

Pēc īsa pārtraukuma balss turpināja:

«Mallings devies ceļā uz Bildingsa Trestu pie sava māsas dēla.»

'Atkal uznāca ilgāks klusuma bridis, kuru netraucēja neviena skaņa. Selbi pameta acis uz aizklāto ventilatoru un domīgi sarauca pieri. Beidzot atskanēja atkal tā pati gurdenā, vienmuļā balss:

«Mallings un viņa meita iegāja Smita kantori, trešā stāvā, Nr.245. Kas ir Smits? Vai viņam ir kādas attiecības ar Džoiņeru? Viņš sarunājas ar Mallingiem jau stundas ceturksni. Es nosūtīšu cilvēku pārliecināties, kas tur notiek.»

Balss apklusa. Gandrīz tajā pašā acumirklī pie priekšistabas durvīm kāds pieklauvēja. Selbi ātri izgāja un atvēra durvis. Uz sliekšņa stāvēja Bills Džoiners!

22. nodaļa. NEGAIDĪTA SAT1KSANAS.

Bridi Selbi un Bills uzlūkoja viens otru. Abi bija pārāk pārsteigti, lai runātu.

«Es nosūtīšu cilvēku pārliecināties, kas tur notiek», noslēpumainā balss bija teikusi, un ieradās Bills Džoiners. Tas bija neticami, nepieņemami,— un tomēr…

«Ko tu šeit dari, Selbi?» Bills, attapies no pārsteiguma, jautāja.

«Kavēju laiku taviem draugiem.»

«Maniem draugiem?» Bills jautāja nesaprazdams.

«Ienāc, un tu redzēsi . . . misteru Mallingu.»

Selbi gandrīz skaļi iesmējās, redzot sava drauga izmisušo sejas izteiksmi.

«Misteru Mallingu?» Bills nomurmināja uir gribēja jau mesties bēgt, bet Selbi satvēra viņu pie rokas un ar varu ievilka istabā. Bills nepaguva ne attapties, kad jau spieda rokas cilvēkiem, par kuriem tas pirms acumirkļa bija pārliecināts, ka tie atrodas vairāku tūkstošu jūdžu attālumā.

«Es jau domāju, ka mana ierašanās tevi pārsteigs, Bili,» misters Mallings teica, ar labpatiku vērodams viņa apmulsumu.

«Bet es cerēju, ka šis pārsteigums viņam vismaz būs patīkams,» Norma pārmetošā balsi piebilda, bet viņas acīs rotaļājās smaids.

«Tā tas ir,» Bills nelaimīgā balsi apgalvoja. «Taisnību sakot, tēvoci, es tā biju aizņemts no savas advokatūras, ka pavisam biju piemirsis par jūsu atbraukšanu,— jūs taču rakstījāt man par to, vai nē?»

«Es neesmu rakstījis, un domāju, ka par advokatūru tagad labāk nerunāsim,— ir vēl pārāk agrs laiks, lai nodarbotos ar meliem, vienalga, mutiskiem vai rakstiskiem. Ja tu nāksi mums līdz, mēs tevi uzaicināsim brokastīs, bet vēlāk. parunāsim, kā pienākas. Tavs draugs ari var mums pievienoties.»

Selbi, kurš jau bija brokastojis, ar vislielāko prieku pieņēma uzaicinājumu. Atstājis savu palīgu pie aparāta ar piezīmju grāmatiņu rokā, viņš blakus meitenei nokāpa lejā. Bills ar savu tēvoci gāja pa priekšu.

Acīmredzot, apsolītā izrunāšanās «kā pienākas» jau bija notikusi ceļā, jo kad viņi nonāca viesnīcā, Bills bija gandrīz jautrā garastāvoklī.

«Ej un atved Gvendu,» misters Mallings viņam lika. Pats viņš izgāja pasūtīt brokastis; atstādams Selbi vienatnē ar savu meitu.

Viņam par lielu brīnumu, viņa izteica vārdos to jautājumu, kurš visu laiku jau vandījās viņa paša smadzenēs.

«Kādēļ Bills ieradās taisni tajā brīdi?» viņa jautāja. «Nevar taču būt, ka balss, solīdamās sūtīt cilvēku, būtu domājusi ar to viņu, vai nē, mister Lou?»

Selbi pamāja ar galvu.

«Nē, par to es esmu pārliecināts!» Selbi atbildēja. «Varbūt, ka Billa atnākšana atturēja to cilvēku, kuram bija uzlikts šis pienākums. Man ļoti nepatīkami, ka jūs dzirdējāt briesmīgos draudus, kas bija vērsti pret jums.»

«Tas mani neuztrauc,» Norma atbildēja. «Es esmu vairāk ieinteresēta, nekā nobijusies. Runātājs, protams, nebija Džuma? Es būtu pazinusi viņa balsi.»

«Nē, tas nebija Džuma. Tas bija viņa saimnieks, cilvēks, kurš vienīgais vainīgs pie Oskara Trevorsa pazušanas.»

«Domāju, ka jums un jūsu tēvam briesmas nedraud.» Selbi, bridi padomājis, turpināja. «Ja jūs būtu austrālieši, tad gan es uztrauktos, jo nekāda apsardzība nevarētu glābt jūs no Džumas rokām. Jūs un jūsu tēvs zina par šo organizāciju vairāk, nekā jebkurš cilvēks visā Londonā. Pat Bills nezina, ka es jau visu gadu sekoju Flitam. Noklausīties sarunas pa telefonu es, no savas puses, sāku tikai dažas dienas atpakaļ.»

«No jūsu puses?» viņa jautāja. «Ko tas nozīmē?»

«Tas nozīmē, ka no tā laika, kad uzcēla Bildingsa Trestu, Flits un .viņa aģenti nodarbojas ar sistemātisku spiegošanu. Vai jūs redzējāt manā kantorī pie sienas aizkaru?»

«Jā, es domāju, ka zem tā atrodas kāds aizklāts logs.»

«Nē, tur atrodas ventilators, vai kas ventilatoram līdzīgs. Patiesībā tas ir ļoti jūtīgs mikrofons.»

«Tātad viņiem ir aizdomas pret jums?»

Selbi atbildēja:

«Ne vairāk, kā pret citiem. Katrā šīs mājas istabā aiz ventilatora paslēpts tāds mikrofons. Flits pie Bildingsa Tresta būves izmantoja tikai ārzemju strādniekus. Kaut visi bija pārliecināti, ka viņš to dara aiz taupības, tomēr īstais iemesls bija tas, ka viņš gribēja nama iekārtojumā ievest tādus jauninājumus, kādu citās ēkās nav. Un lai strādnieki neizlaistu baumas par mikrofoniem un citiem tamlīdzīgiem jaunievedumiem, viņš pieņēma darbā svešiniekus. Namā, gandrīz zem paša jumta, dzīvo stenogrāfists, vārdā Kvanss. Viņa uzdevums ir noklausīties visu, kas notiek kantoros. Nav grūti saprast, kāda tam milzīga nozīme. Es sapratu to pēc nelaimīgā tiesneša Uorrena nogalināšanas. Es atcerējos, ka vienīgais gadījums, kad biju runājis par savu nodomu apmeklēt tiesnesi Uorrenu, bija noticis Billa kantorī, un ka, izņemot viņu, nevienam nevarēja būt jausmas par manu braucienu.»

Viņu acis saskatījās.

«Bills nekā nezināja par Šausmām,» Selbi pasteidzās piebilst, atbildot uz Normas mēmo jautājumu. «Tas, ka viņš tik negaidot ieradās šorīt,— ir vienkārša sagadīšanās.'Par to es esmu pārliecināts. Pēc ilgām pārdomām es nācu pie slēdziena, ka kantoros jābūt kādai slepenai ierīcei, kas ļauj noklausīties visu, kas istabā notiek. Otrā dienā es liku noņemt ventilatoru un atradu zem tā mikrofonu.»

Viņu sarunu pārtrauca Mallinga ienākšana. Kad pēc stundas ceturkšņa ieradās Bills ar Gvendu, Norma un Selbi jutās jau sen pazīstami.

Bet Selbi kantorī pēc ilgas klusēšanas atkal ierunājās telefona aparāts:

«Lou ēd brokastis kopā ar Mallingiem «Cattertona» viesnīcā. Piezvaniet man, tiklīdz būsiet atnācis».

23. nodaļa. AIZLIEGTAIS TELEFONS.

Kas bija Als?

Markusa liktenis, acīmredzot, bija viņa rokās. Un caur Markusu — arī viņas nākotne. Viņa domīgi savilka uzacis. Neskatoties uz viņas aukstasinību un pašpaļāvību, viņai pārskrēja drebuļi pār muguru.

Lēniem, nedrošiem soļiem viņa piegāja pie skapīša, kur bija ierīkots slepenais telefons.

Reiz viņa pa atslēgas caurumu bija redzējusi, ka Markuss klusā balsī sarunājās pa šo aparātu, acīmredzot, ar savu saimnieku. Mistiskas bailes no nezināmā svešinieka atturēja viņu no kārdinājuma — mēģināt ar telefona palīdzību tikt skaidrībā par visu notiekošo, kaut tā bez sirdsapziņas pārmetumiem ikdienas pārmeklēja visas rakstāmgalda atvilktnes.

Viņas roka trīcēja, kad tā ar mazu atslēdziņu atdarīja skapīša durvis. Telefons izskatā bija visparastākais. Divas reizes viņa pastiepa roku, lai paņemtu klausuli, un abas reizes nobijusies atvilka to atpakaļ. Sirds viņai krūtīs dauzījās kā negudra, un vaigi kvēloja.

Saņēmusi visus spēkus, viņa pēkšņi izrāva aparātu no skapīša un piespieda klausuli pie auss.

Viņa nerunāja ne vārda. Elpu aizturējusi, viņa klausījās un gaidīja. Beidzot atskanēja klusa balss: . «Kas tur ir?»

Viņa pārvilka ar mēli pār izkaltušajām lūpām.

«Vai tu esi tur, AI?» viņa jautāja dobji, cenzdamās atdarināt sava vīra balsi.

«Kādēļ tu mani izsauci?» čukstošā balss atsaucās. «Tu taču zini, ka mani nedrīkst izsaukt, pēc pulksten 11. Vai tu tiki ar viņu galā?»

«Nē,» Meri atbildēja.

Pēkšņi viņu sagrāba paniskas bailes. Viņa ar troksni uzkāra klausuli un iestūma aparātu skapītī atpakaļ.

«Ak, Dievs!» viņai aiz muguras kāda balss iesaucās, un viņa ieraudzīja uz sliekšņa stāvošā Markusa Flita briesmīgi nobālušo seju.

Viņš lēni tai tuvojās.

Viņa atkāpās soli atpakaļ, sagaidīdama lāstu un pārmetumu krusu. Viņa miers lika tai nodrebēt.

«Tu runāji pa telefonu, Meri?» viņš jautāja, un viņa balss bija savādi mierīga.

Viņa pamāja ar galvu.

«Kādēļ tu to darīji?»

«Nezinu, Markus. Es . . . man nevajadzēja tā darīt. Vai tu man

piedosi?»

«Es piedodu tev, Meri. Bet runa nav par piedošanu.»

Viņš palūkojās pulksteni. Likās, ka viņš darītu to neapzinīgi, jo ilgi viņa acis stīvi raudzījās pulkstenī, kā kad tas nevarētu aptvert, cik īsti tas rāda.

Beidzot viņš aizspieda pulksteņa vāku un iebāza to atpakaļ kabatā.

«Es priecājos, ka atnācu atpakaļ,» viņš teica. «Es biju aizmirsis atslēgas. Savādi, ka es vienmēr aizmirstu šīs atslēgas.»

Atslēgas bija palikušas mēteļa kabatā, kas karājās pie sienas. Viņš izņēma atslēgas un pažvadzināja tās.

«Viens vilciens uz Franciju iet pulksten 2 un 20 minūtēs, bet es domāju, ka tev labāk braukt ar vakara vilcienu,» viņš teica, domīgi noraudzīdamies viņā.

«Ko tu gribi ar to teikt, Markus?»

«Vislabāk braukt caur Havru, jo… Nē, tomēr tev labāk braukt caur Duvru. Brauc uz Irunu. Es dabūšu tev braucamo karti. No Irunas tu ar tiešo vilcienu vari doties uz Porto. Vari apmesties «Anglijas» viesnīcā, tur ir diezgan ērti. Saņem istabu uz misis Dermontas vārda. Līdz Duvrai tu nokļūsi ar auto.»

Viņa bija tik pārsteigta, ka nezināja, ko atbildēt.

Viņš attaisīja seifu, izņēma žūksni naudas un ielika to viņai roka.

«Tev ir pase, neaizmirsti paņemt to. Un nejautā neka. Es cenšos tevi glābt. Tas nebūs viegli. Dievs ir mans liecinieks, ka tas nebūs viegli!»

Pa šo īso brītiņu viņš likās kļuvis desmit gadus vecāks.

«Mani glābt?» Meri nobijusies atkārtoja.

Viņš pamāja ar galvu.

«Tas nebūs viegli. Als nopratis, ka tas neesmu bijis es. Vai tu sarunu nobeidzi?»

«Nē, es izbijos.»

«Un pakāri klausuli, jā? Jā, viņš uzminēs, ka runājusi esi tu. Un viņš tevi vajās, Meri, un man nav cita līdzekļa, kā tevi glābt. Tev jāpagūst uz vakara vilcienu un jātiek prom no Londonas. Nepretojies!» Viņš pacēla abas rokas, it kā atgaiņādamies no viņas jautājumiem. «Tu iekriti, un man tas var maksāt dārgāk, nekā tev. Bet tomēr es tevi mīlu.»

Viņai uzmācās bailes.

«Vai es nekad vairs neredzēšu tevi, Markus?»

«Es iedevu tev naudu, kuras tev pietiks dažiem gadiem, un pēc.dažiem gadiem…» Viņš paraustīja plecus. «Es nezinu, kas notiks pēc dažiem gadiem, bet zinu, kas notiks pēc dažām stundām, ja tu neaizbrauksi.»

Viņa sagrīļojās. Flits atsēdināja viņu krēslā. Viņa seja atkal bija mierīga, acis uzliesmoja cieta apņēmība.

«Neģībsti vēl. Pagaidi.»

Viņš izskrēja no istabas un apstājās koridorā pie durvīm, uz kurām bija redzams uzraksts: «Arnolds Everšams, medicīnas doktors».

Priekšistabā pie maza galdiņa sēdēja sieviete žēlsirdīgās māsas formā un rakstīja.

Markusam ienākot, viņa noņēma brilles un uzmeta tam jautājošu skatu.

«Vai doktors mājās?»

«Jā, ser, bet viņš ir nevesels.»

«Vai jūs nevarētu iedot man drusku ožamās sāls? Manai sekretārei palika nelabi.»

«Jā, ser. Vai vēlaties, lai es ieeju pie viņas?»

«Nē, nē!» Flita balsī bija dzirdama nepacietība.

Viņš acīm sekoja māsas kustībām, kad tā atvēra zāļu skapīti.

«Vai jūs esat pārliecināta, ka doktors šorīt neienāks?»

«Liekas, viņš vēl nav piecēlies no gultas,» māsa atbildēja, ieliedama no pudeles glāzītē kādu šķidrumu. «Viņam, kā jūs jau zināsiet, uzbrucis šis briesmīgais . . .»

«Jā, jā, es atceros.» Markus noslaucīja sviedrus no pieres. «Protams, es atceros.»

Viņš izķēra tai glāzīti no rokām un skriešus devās atpakaļ savā kantorī.

Meri Kola tikmēr jau bija nomierinājusies.

«Es negribu,» viņa teica, ar roku atbīdīdama glāzīti.

«Izdzer. Tas ir nepieciešami.»

Uzmetusi šķidrumam aizdomīgu skatu, viņa izdzēra to un saviebās.

«Markus, kas ir šis Als?»

«Nejautā tik muļķīgi!» viņš rupji atcirta. «Tu paņēmi naudu? Labi. Aizbrauc taksometrā uz Lavingtona kompāniju un nolīgsti tur automobili līdz Garičai. Saprati? Saki pārvaldniekam, ka tev jābrauc uz Gariču. Izbraukusi no garāžas, liec šoferim braukt uz citu vietu. Katrā ziņā esi Duvrā pulksten 11. Duvrā nopērc biļeti līdz Parīzei, bet Parīzē — līdz Portugālei.»

Negaidot viņš noliecās un noskūpstīja to. Un no kabatas izvilcis automātisku revolveri, viņš ielika to viņai rokā.

«Ja ieraugi tuvumā nejauku briesmoni, šauj, un šauj ātri!»

24. nodaļa. ZUPA.

Doktors Arnolds Everšams torīt nebija ieradies savā birojā tā vienkāršā iemesla dēļ, ka ne fiziski, ne morāli vēl nejutās spējīgs izpildīt savus profesionālos pienākumus. Viņa nervi bija stipri uztraukti no visa notikušā, bet ķermenis arvien vēl sāpēja un sūrstēja no sitieniem.

Izklibojis ar spieķa palīdzību cauri priekšistabai, viņš ar laimīgu smaidu lupās apstājās savas nelielās ēdamistabas durvis.

Sirmā saimniecības vadītāja piestūma tam krēslu, un, mīkstam sēdeklim pieskaroties viņa miesai, viņš savieba seju un nosēdās pie galda.

«Kā liekas, es topu vecs, misis Lederbi,» viņš smaidīdams teica. «Vēl pirms dažiem gadiem es viegli varēju panest pat ārprātīga cilvēka sitienus.»

«Kauns policijai, ka viņa nevar noķert šo cilvēku,» viņa sašutusi teica.

«Kā lai viņi noķer spoku?» doktors atsaucās, tad piebilda: «Es baidos, ka jūs mani atzīsiet par lāci, bet kad cilvēks ir nevesels, viņš labprāt vēlas, lai viņu atstāj mierā.» Brīdi klusējis, viņš novirzīja valodu uz citām lietām.

«Nu, vai esat apmierināta ar jauno virtuves kalponi?»

Misis Lederbi pakratīja galvu.

«Nē, doktor, viņa gan cenšas, cik varēdama, bet es esmu pārliecināta, ka viņa nekad nav strādājusi kungu virtuvē. Tagad tik grūti atrast labus kalpotājus!» misis Lederbi nopūtās. Viņa jau gribēja sākt plaši iztirzāt jautājumu par šolaiku kalpotāju trūkumiem, bet doktors viņu labsirdīgi pārtrauca:

«Lūdzu, liekat atnest man brokastis.»

Viņa šķīvim blakus bija noliktas vairākas vēstules. Viņš izlasīja adreses, bet atstāja aploksnes neatplēstas. Sulainim ienākot, viņš ātri pagrieza galvu uz tā pusi. Pēdējā laikā Everšams bija pieradis pie straujām kustībām.

«Nervi!» viņš skaļi teica.

Sulainis, kurš jau bija pieradis pie sava saimnieka lakoniskiem monologiem, pasmaidīja.

Doktors uzmanīgi aptaustīja savu galvu. Viņš nejuta naidu pret Džumu, bet bija pārsteigts, bezgalīgi pārsteigts par šo uzbrukumu.

Ja arī Džuma būtu ārprātīgs, tomēr viņš nekad nebija uzbrucis nevienam bez iemesla vai iepriekš apsvērta aprēķina.

Doktors nogrima domās, mehāniski ar karoti maisīdams savu zupu. Pēkšņi viņš izdzirda ārdurvju zvana griezīgās skaņas. Pēc brītiņa ienāca sulainis.

«Vai pieņemsiet misteru Selbi Lou, ser?» viņš jautāja.

«Protams. Lūdziet viņu iekšā.»

Viņš gribēja piecelties, lai apsveiktu ienākušo Selbi, bet tas ar rokas mājienu viņu atturēja.

«Neceļaties, doktor, citādi es pats nolādēšu sevi, ka esmu atnācis. Jūs izskatāties lieliski!»

«Priecājos, ka jums tā liekas. Pašam man nav drosmes ielūkoties spoguli. Lūdzu sēstieties, mister Lou. Kas dzirdams no jauna?»

«Par nožēlošanu maz. Jūs, protams, domājat, ka policija nav savu uzdevumu augstumos?»

Doktors pakratīja galvu, sāpīgi saviebdamies.

«Man jāatmet šis paradums, kamēr mans nolādētais galvaskauss nebūs sadzijis . . . Nē, es nebūt tā nedomāju. Es nupat teicu manai saimniecei, ka mēs nevaram cerēt uz spoka noķeršanu. Es tikai nekādi nevaru saprast, kādēļ šis sātans uzbrucis taisni man. Tā ir mana personīgā mīkla, kuras atrisinājums man vairāk no svara, ne'kā viss cits.»

Selbi pārgāja pie sava apmeklējuma mērķa.

«No Amerikas atbraukuši Džoinera radinieki. Misters Mallings, «Sakramentas Taurētāja» izdevējs, ir viņa tēvocis. Viņš un mis Mallinga ļoti grib iepazīties ar jums. Viņi grib zināt, vai jūs nevarētu rītu atnākt pusdienā uz Kerzonstrītu, tomēr es baidos . . .»

«Nebaidieties. Kaut arī esmu invalīds, tomēr man nepieciešams izklaidēties. Turklāt jāatzīstas, ka mani nervi pašlaik nav visai labā kārtībā. Tādēļ, ja vien jūs varētu iekārtot, lai kāds mani pavada… Nē, es nelūgšu to,— tas būtu pārāk smieklīgi.»

«Es gribēju piedāvāt jums savu pavadību,» Selbi sacīja.

«Tas būtu lieliski!»

Selbi piecēlās.

«Es nekavēšu jūs. Jūsu zupa atdziest.»

«Man labāk patīk auksta zupa.»

Ieraudzījis smaidu Selbi sejā, doktors piebilda:

«Es esmu savādnieks: man garšo auksta zupa un auksta tēja, bet saldējumu es nekad neēdu, kamēr tas nav galīgi izkusis.»

Viņš iesmējās, apmaisīja zupu un pielika karoti pie lūpām, bet tūdaļ atkal nosvieda karoti un sāka stipri berzt lūpas ar salveti.

Pirms Selbi paguva aptvert, kas noticis, doktors izskrēja no istabas, bet pēc īsa brīža atkal atgriezās.

«Piedodiet.»

Viņš paņēma no galda šķīvi ar zupu.

«Vai gribat redzēt interesantu eksperimentu?»

Selbi izgāja kopā ar viņu.

Priekšistabas otrā pusē atradās neliela laboratorija. Doktors paņēma stikla kolbu, ielēja tajā mazliet zupas un iepilināja dažus pilienus bezkrāsaina šķidruma.

«Lūdzu, aizdedziet gāzi.»

Selbi izpildīja viņa lūgumu.

Doktors klusēdams pārvilka ar stikla kolbu pār uguni, kamēr zupa sāka lēni vārīties. Tad viņš iemērca tajā sidraba adatiņu, mazliet paturēja un, izņēmis, vērīgi aplūkoja.

«Paskatieties!»

Selbi palūkojās viņam pār plecu.

Adatas gals bija nokrāsojies neskaidri zaļā krāsā.

«Ciankālijs. Sajā šķīvī ir pietiekoši daudz indes, lai nozāļotu visus Harleistrīta iedzīvotājus.»

Doktors vēlreiz atkārtoja savu mēģinājumu rūpīgākā veidā, bet iznākums bija tas pats.

25. nodaļa. JAUNA KALPONE PAZŪD

Kopā ar Selbi, doktors iegāja atpakaļ ēdamistabā un pazvanīja saimniecības vadītājai.

Kad viņa ienāca, doktors pasmaidīja.

«Es jūs nobiedēšu, misis Lederbi. Zupa, kuru pasniedza man brokastīs, bija sazāļota.»

Nabaga sieviete tikko nepaģība.

«Sazāļota, ser? Ak, cik šausmīgi! Bet kas to būtu varējis izdarīt, ser?»

«To es arī gribētu zināt. Iziesim virtuvē. Misters Lou arī nāks mums līdz.»

Virtuve bija iekārtota gaišās, plašās pagraba telpās.

Izmeklēšana neprasīja daudz laika, jo misis Lederbi tūdaļ noskaidroja, ka jaunā virtuves kalpone bija atstājusi māju pa pagalma durvīm to pašu brīdi, kad sulainis bija pasniedzis doktoram zupu.

«Domāju, ka tālākā meklēšana būs lieka,» Arnolds Everšams teica.

Kad viņi atgriezās ēdamistabā, viņš rūpīgi aizvēra durvis un teica Selbi:

«Līdz šim man bija iespaids, ka Šausmu uzbrukums man bijis tikai pārpratums. Tagad esmu pilnīgi pārliecināts, ka tas bija vērsts taisni pret mani.»

Selbi Lou pārmeklēja pazudušās kalpones istabu, bet, kā jau viņš bija sagaidījis, neatrada tur ne vismazākā norādījuma. Jaunavas izskats bija tik parasts un nenoteikts, ka viņas aprakstam nebija nekādas nozīmes.

Paklausīdams Everšama lūgumam, Selbi neziņoja par notikumu policijai. Doktors paskaidroja viņam šī lūguma iemeslus:

«Es, ja nemaldos, jau teicu jums, ka pats esmu mazliet detektīvs. Si ilūzija gan, laikam, piemīt vai katram ikdienišķam cilvēkam. Tomēr šinī gadījumā man ir sevišķi iemesli pašam ķerties pie lietas izmeklēšanas.»

Selbi vēl šaubījās.

97

«Es domāju, ka tomēr būtu labāk paziņot par šo notikumu galvenajai policijai.»

4—638

Beidzot viņš šī jautājuma atrisināšanu tomēr atstāja doktora paša ziņā.

. Atgriezies Kerzonstritā, viņš dabūja zināt, ka visi aizbraukuši brokastot un lūguši arī viņu tiem sekot.

«Lūdzu, dodiet man kotleti.»

Dženingss noklausījās pavēli un izgāja'virtuvē.

Selbi bija priecīgs, ka varēja-būt vienatnē. Si lieta sāka viņu interesēt arvien vairāk. Nepagāja neviena diena, kad visas viņa hipotēzes izrādījās galīgi apgāztas, un atkal viss bija jāsāk no gala.

Dženingss ienāca uzklāt galdu.

«Vienas kotletes brokastīm nepietiks. Vai nevēlaties zupu?»

Selbi noteikti pakratīja galvu.

«Ko vien gribat,— tikai ne zupu!»

26. nodaļa. VĒSTULĒ

Selbi Lou bija tikko pabeidzis savas brokastis un bāza papirosu dzintara iemutī, kad ienāca Dženingss ar vēstuli.

«Vai neredzējāt šo vēstuli priekšistabā uz galda, ser?»

Selbi paņēma vēstuli.

«Nē, neredzēju, jo viņas tur nebija.»

«Viņa, laikam, bijusi palikta zem mistera Džoinera platmales. Es nevaru un nevaru pieradināt misteru Džoineru sakārtot savas lietas. Viņš ir ļoti nekārtīgs kungs, kā jau visi amerikāņi.»

Selbi aplūkoja vēstuli. Aploksne bija saburzīta un apvazāta, it kā būtu atradusies netīrā kabatā. Vēstule bija adresēta viņam, un aploksnes kreisā stūrī bija uzraksts: «Steidzami». Rokraksts viņam likās savādi pazīstams.

«Vēstule ir steidzama, Dženings. Jums vajadzēja man to pateikt, tiklīdz es pārnācu.»

Dženingss nomurmināja kādu attaisnojumu.

Selbi atplēsa aploksni un pameta acis uz parakstu.

Oskars Trevorss!

Vēstule bija bez virsraksta un skanēja:

«Es dabūju zināt, ka jūs vadat manas lietas izmeklēšanu, bet nedrīkstu tuvoties jūsu mājai, citādi viņi mani nonāvēs. Es mēģināšu jau šodien aizbraukt uz ārzemēm. Vai jūs varētu sagaidīt mani Duvrā pie bākas šovakar pulksten vienpadsmitos? Tad paziņošu jums vārdus un visu, kas vajadzīgs, lai notvertu šos ļaundarus.»

Selbi nolika vēstuli, aizsmēķēja papirosu un izlaida kuplu dūmu mākoni. Tad atkal paņēma vēstuli un pārlasīja to no sākuma līdz galam. Beidzis lasīt, viņš pasmaidīja.

Namu tiešām uzraudzīja, tikai pavisam no citas puses, nekā domāja vēstules autors. Selbi atrāva aizkaru un paskatījās pa logu. Uz pretējā trotuāra stāvēja cilvēks no Skotlandjarda. Uz ielas bija vēl otrs, kurš no loga nebija saredzams.

Bills ar Gvendu pārnāca pēc pulksten pieciem. Pēc brokastīm viņi bija apmeklējuši rīta izrādi kādā teātrī. Likās, it kā smags slogs būtu novēlies Billam no pleciem.

«Misters Mallings bija apburošs. Norma nav meitene, bet tīrais zelts. Sel, manu zēn, tu esi atstājis uz Normu lielu iespaidu. Viņa vairs ne par vienu nerunā, tikai par tevi.»

«Tu, laikam, garlaikojies,» Selbi' vienaldzīgā balsi sacīja, kaut Billa vārdi tam sagādāja dīvainu prieku.

Kad Gvenda bija iegājusi savā istabā, Selbi pasniedza Billam tikko saņemto vēstuli. Izlasījis to, Bills iesvilpās.

«Trevorss?! Kā tu dabūji šo vēstuli?»

«Es pats gribētu to zināt. Dženings saka, ka to atnesis ekspresis drīz pēc jūsu aiziešanas. Bet tam nav lielas nozīmes. Ko tu domā par šo vēstuli?»

Bills pakratīja galvu.

«Pēc manām domām, tas vairāk izklausās pēc lamatām. Es neticu, ka to būtu rakstījis Trevorss.»

Selbi uzsita viņam uz pleca.

«Smalks zēns! Nē, protams, to nav rakstījis Trevorss. Sī vēstule ir lamatas. Un es līdīšu tur iekšā. Es labi pazīstu Duvras ostu. Man daudzreiz nācies tur sagaidīt dažādus nevēlamus kungus no ārzemēm.»

Bills uztraucās.

«Tu taču nebrauksi viens?»

«Nē, es ņemšu līdz Pārķeru. Viņam ir apķērība un ļoti smaga kreisā dūre, kura mums var būt ļoti derīga. Jā — kāds šodien mēģinājis nozāļot doktoru.»

«Everšamu? Ak, Dievs! Kādēļ?»

Selbi savilka lūpas smaidā.

«Jādomā, tādēļ, ka viņš nav populārs. Ciankālijs nav visai patikama garšviela zupai. Tavā vietā, Bili, es sargātos ēst zupu Iesaki ari Gvendai tādu pašu atturību. Maz ticams, ka viņi atkārtotu savu mēģinājumu, tomēr uzmanība nekad nav par ļaunu.»

Bills drīz vien devās savā istabā, bet tūdaļ atkal atgriezās.

«Es atceVējos, ka man bija tev kas sakāms, Sel. Kad mēs gājām pa Oksfordstrltu, mums garām rietumu virzienā aizjoņoja auto, un man izdevās pamanīt viņā sēdošās dāmas seju.»

«Emma?»

Ieraudzījis drauga sejā izbrīnu, Selbi teica:

«Kā, vai tu nepazīsti Emmu? Tā ir tā pati skaistā dāma, kuru mēs redzējām parkā.»

«Nē, tā nebija viņa. Tā bija tā visai nepatīkamā persona, kura strādā pie Flita kā sekretāre.»

«Meri Kola?»

«Vai tā viņu sauc? Viņa, acīmredzot, devās garākā ceļojumā, jo automobilim bija piesietas ceļa somas. Ieraudzījusi manu skatienu, viņa ātri novērsa galvu.»

«Kad tas bija?»

«Minūtes piecpadsmit uz diviem.»

Selbi Lou sarauca pieri.

«Tu saki, ka viņa brauca uz vakariem? Citiem vārdiem sakot, Beizuoterroda virzienā?»

Viņš zināja, ka Meri Kolas dzīvoklis atrodas Blumsberas rajonā. Pēc stundas ceturkšņa viņš jau runāja ar šveicaru.

«Jā, ser, mis Kola aizbrauca dzīz pēc pusdienas. Man ļoti žēl, ka viņa man nepaziņoja to agrāk. Šorīt atnaca kāds cilvēks un taisni meklēja mēbelētu dzīvokli. Bet viņa, laikam, arī pati nezināja, jo vēl šorīt lūdza, lai es vakarā palīdzot pārvietot dažas mēbeles no vienas istabas otrā.»

«Vai viņa steidzās?» _

Šveicars uzmeta viņam aizdomīgu skatu. Selbi zināja, kas i darāms: viņš izņēma no kabatas savu personas apliecību un 1 uzrādīja to šveicaram, kura izturēšanās tūdaļ pārvērtas.

«Jā, ser, viņa ļoti steidzās, un bija ļoti uztraukta. Vai kas ļ noticis?»

«Vai es nevaru apskatīt mis Kolas dzīvokli? Man gan riav ļ likumīgas pavēles, bet, varbūt, mēs tomēr varēsim saprasties.»

«Saprašanās» iznāca šveicaram ļoti ienesīga. Selbi sāka aplū5 kot tukšo dzīvokli. Visur bija redzama steiga, ar kādu Meri Kola i bija savakusi savas mantas. Steigā viņa pat bija aizmirsusi paņemt savu zeltā izrotāto ķemmi. Selbi vērību saistīja monogramma «M. F.».

Meri Flita! Tātad viņa ir Markusa Flita sieva? Viņa nojauta bija apstiprinājusies.

Nekādu norādījumu uz steidzamās aizbraukšanas iemesliem Selbi neatrada. Bet laiks viņam bija dārgs. Viņš paskatījās pulksteni. Līdz Duvras vilciena atiešanai vairs bija tikai nepilna stunda, un darba vēl bija tik daudz. Šveicars viņu bija pametis dzīvoklī vienu, un Selbi izdarīja apskati pie slēgtām durvīm.

Viņš bija koridorā un gribēja jau iet, kad pie ārdurvīm kāds viegli pieklauvēja. Viņš apstājās un klausījās. Klauvēšana atkārtojās. Uz pirkstu galiem piegājis pie durvīm, Selbi ar ātru kustību atrāva tās vaļā.

Aiz durvīm stāvēja divi cilvēki. Pietika uzmest vienu skatu viņu zvēriskajām sejām, lai saprastu Meri Kolas bēgšanu.

Ieraudzījuši durvīs svešu vīrieti, tie soli atkāpās.

«Vai mis Kola mājās?» viens no viņiem aizsmakušā balsi jautāja.

«Viņas nav, mans draugs, bet jūs varat ienākt.»

Selbi pavēra durvis vēl plašāk, bet neviens no viņiem nekustējās.

«Mēs pienāksim vēlāk.»

«Ja jūs pagriezisieties, es šaušu. Nāciet ātrāk iekšā!»

Viņi ienāca koridorā. Selbi nogrieza elektrību.

«Ejiet pirmā istabā pa kreisi.»

Viņi paklausīja. Selbi tiem sekoja uz pēdām. Iegājis Meri Kolas ēdamistabā, viņš aizslēdza durvis.

«Un tagad, kungi, pastāstiet: no kurienes jūs nākat un kas jums vajadzīgs?»

Tas, kurš stāvēja tuvāk, ielūkojās Selbi sejā, tad pavērās uz revolveri viņa roka, un paraustīja plecus.

«Jūs tik daudz zināt, Lou, ka jums ko stāstīt būtu velti laiku kavēt.»

«Nekas, kavējat vien, jums nav kur steigties. Kas jūs sūtīja?»

«Kam tik muļķīgi jautājat? Mums bija personīgas darīšanas ar mis Kolu.»

Selbi pamāja ar galvu un norādīja ar roku uz istabas stūri.

«Nostājieties tur un apgriežat savas kabatas. Es pazīstu jūs abus. Jūs esat sēdējuši un jums vēl būs jāpasēd, ja nevarēsiet paskaidrot man iemeslu, kādēļ esat šurp nākuši.»

Apskatījis abu svešinieku kabatu saturu, Selbi vairs nešaubījās par apmeklētāju nolūku. Katram kabatā bija pielādēts revolveri ris.

«Es izglābu jums dzīvību. Jūs atnācāt, lai viņu noslepkavotu.» '

«Es nekā nezinu par slepkavību. Es atnācu pie mis Kolas darīšanās,» viens no viņiem atbildēja.

Selbi no kabatas izvilka roku dzelžus un uzlika tos noziedznie-l kiem.

«Ejiet!»

Šveicars izbrīnā noraudzījās uz dīvaino gājienu.

«Kā viņi tur nokļuva, mister Lou? Es galvoju, ka viņi nav gājuši caur vestibilu.»

«Protams, nē.»

To teicis, Selbi pasauca kādu cilvēku, kurš stāvēja uz ielas aiz durvīm. Seržants Pārķers pienāca tam klāt.

«Paņemiet šos putniņus un iebāžiet tos būrītī. Apvainojums? Saskaņā ar likumu par noziedzības apkarošanu.»

Tad viņš pasauca seržantu sāņus un iečukstēja tam ausī:

«Vai jūs saņēmāt manu rīkojumu?»

«Jā, ser. Jūsu ceļa soma ir piestātnē. Es atbraukšu, tiklīdz tikšu vaļā no šiem abiem.»

Selbi vēl atlika pietiekoši daudz laika, lai aizbrauktu uz Kerzonstrītu un paņemtu līdz dažas lietas, starp kurām liela loma piekrita biezai vatētai vestei, kura bija gan pārāk silta, toties noderīga dažos gadījumos.

Selbi rīcībā vēl bija pusstunda, kad viņa auto apstājās pie Bildingsa Tresta galvenās ieejas. Viņam bija diezgan ilgi jāgaida, kamēr uz viņa skaļo klauvēšanu pie Markusa Flinta kantora durvīm atskanēja atbilde, un uz durvju stikla atspoguļojās paša Flita ēna.

«Ko jums vajag?» Flits jautāja. Viņš sākumā nepazina savu apmeklētāju, kaut Selbi Lou jau agrāk kādas divas reizes bija gājis pie viņa darīšanās.

Selbi Lou pārsteidza pārmaiņa, kas bija notikusi ar Flitu. Parasti viņš mēdza būt gandrīz pārspīlēti kārtīgs. Tagad viņa apģērbs bija pilnīgā nekārtībā, apkaklīte saņurcīta un notraipīta. Viņa seja izskatījās dzeltena un novārgusi, lielās rokas trīcēja.

«Ko jums vajag?» viņš atkārtoja.

Vērīgāk ieskatījies, viņš to pazina.

«Lou!» Viņa balsi bija dzirdamas izbailes. «Ko jūs vēlaties?»

«Dažas minūtes laika sarunai ar jums,— tikai dažas minūtes. Kur ir Meri Kola?»

Selbi iegāja Flita kantori.

«Meri Kola? Mana sekretāre, jūs gribat teikt?»

«Misis Flit, es gribu teikt,— bet neķildosimies par niekiem.»

Flits nekā neatbildēja. Viņa lupas raustījās, viņš tikai ar pūlēm valdīja savu uztraukumu.

«Es nezinu, kur viņa ir. Viņa aizgāja ap pulksten divpadsmitiem.»

«Kādēļ? Uz kurieni?»

«Nezinu. Tas mani neinteresē.»

Selbi mirkli iežēlojās par šo cilvēku, un viņš nepārmeta tam viņa melus, kaut meli bija skaidri redzami.

«Jūs, laikam, jau zināt, ka jūsu noslēpumainais draugs Als viņu medī?»

Flits sāka mirkšķināt acis, it kā istabā būtu iespīdējusi pārāk spilgta gaisma.

«Mans draugs Als? Kā jūs zināt par Alu?»

«Es runāju par cilvēku, kura vārds ir Als Klarks. Jūs sauc Ķintons. Jūs kopā ar Klarku Austrālijā notiesāja uz 20 gadiem spaidu darbos, bet jūs izbēgāt. Kur ir Als?»

Flitam sažņaudzās rīkle. Viņš ar varu apspieda savu uztraukumu un centās runāt, cik vien varēdams, mierīgā balsi.

«Jūs esat prātu zaudējis. Nesaprotu, ko jūs īsti iedomājaties. Kintons? Savu mūžu neesmu dzirdējis tādu vārdu.»

Viņš centās izvairīties no Selbi skata.

«Jūsu vārds ir Kintons. Kintonam ir kameju krāšanas kaislība. Lai galīgi pārliecinātos, ka tas esat jūs, ēs uzstādīju dažus jautājumus Loksam. Es jau iepriekš zināju, ka viņš dosies taisni pie jums. Kopš tās dienas jūs vairs nevalkājat gredzenu ar kameju. Tas ir pietiekošs pierādījums, ka man bijusi taisnība. Kur ir Als Klarks?»

«Viņa nav Anglijā. Es zvēru, ka viņa nav Anglijā. Jūs domājat par manu telefonu. Es sazinājos ar viņu, tas tiesa, bet man ir īpašs vads, kas savienots ar bezdrāts telegrāfa staciju austrumu piekrastē. Es neesmu viņu redzējis jau vairākus gadus. Kas jums teica, ka viņš vajā Meri?»

«Manas acis. Paklausieties, Flit,— varbūt jūsos ir ari kas labs,] kaut mani piedzīvojumi liek man domāt pavisam pretējo. Visla-3 bākā gadījumā jums draud cietums. Bet jūs var arī pakārt. Es nerunāju to no zila gaisa. Es zinu, ka viss, kas ir ieguldīts Billingsa Tresta būvē, nācis no Oskara Trevorsa kapitāla, un ka šajā lietā galvenās personas esat jūs un Als.»

Flits klusēja.

«Jūs negribat runāt, nē? Varbūt, ka rīt jau būs par vēlu. Jums vēl ir cerība, liela cerība, Flit, vai, pareizāk sakot, Kinton,— tas ir jūsu īstais vārds.»

«Mans īstais vārds ir Flits. Un man nav ne vismazākās cerības, Lou. Ja es esmu iekritis,— apcietiniet mani.»

Selbi uzmeta tam ilgu skatu.

«Tiešām, tas būtu vislabākais jūsu drošībai.»

To teicis, Selbi izgāja un iesēdās automobilī, kas to gaidīja uz ielas.

Pa logu Flits redzēja, ka Selbi aizbrauca. Tad viņš atgriezās kabinetā un turpināja savu lietu iesaiņošanu. Viņš brauca bez bagāžas, un viss viņa vedamais bija gandrīz tikai Amerikas valūta — simtsdolāru naudaszīmes. Sos papīrīšus viņš sen jau bija sācis krāt nebaltai dienai. Un nu šī nebaltā diena tuvojās. Mākoņi sabiezēja aizvien tumšāki un tumšāki.

27. nodaļa. CILVĒKS OSTMALA.

Meri Kola aizbrauca uz vakariem tikai līdz Henlejai. Te viņa apstājās paēst brokastis kādā nelielā kafejnīcā. Pabrokastojusi, viņa deva šoferim pavisam jaunus rīkojumus.

«Endovera, mis?» Šoferis pakasīja pakausi. «Es lāgā nezinu, kā no šejienes lai tiek uz Endoveru.»

Tomēr, pēc ilgas un rūpīgas meklēšanas uz kartes, viņš noskaidroja maršrutu, un pulksten četros dienā putekļiem pārklātais auto iebrauca Endoverā un apstājās kādas viesnīcas priekšā. Šoferis pamatoti bija gaidījis, ka nu reiz viņa dienas darbs būs beidzies, bet drīz vien piedzīvoja vilšanos. Meri iesauca viņu pie sevis istabā un deva tam nākamās pavēles. Šoferis bija pārsteigts.

«Jūs gribat, lai es vedu jūs uz Duvru? To es pirms saules rieta nekādā ziņā nevaru izdarīt. Līst lietus, un ceļš būs briesmīgs. Vai nevarētj atlikt līdz rītam?»

«Es iabi samaksāšu jums par visām virsstundām. Es uzturēšos šeit divas stundas,— pietiekoši, lai jūs varētu atpūsties.»

Šoferis atgriezās pie savas mašīnas, apņemdamies rīkoties pats pēc saviem ieskatiem. Viņš sazinājās pa telefonu ar savu priekšniecību un sāka sūdzēties.

«Es nesaprotu, ko viņa grib. Sākumā viņa lika braukt uz Henleju, tād uz Endoveru, un tagad viņa grib, lai vedu to uz Duvru. Ko tas nozīmē?»

«Pat, ja viņa gribētu braukt uz Halifaksu, — arī tad varat mierīgi viņu vest. Auto pasūtīja misters Flits, un viņš par visu atbild.»

Šoferim bija jāpadodas. Pagāja gandrīz trīs stundas, kamēr Meri iznāca no savas istabas. Viņa bija atpūtusies un saposusies tālam braucienam.

Dienā, spilgtās saules gaismā, viņas bailes bija gandrīz jau norimušas. Bet tagad, tuvojoties savam pirmajam ceļa mērķim, tās atkal uzliesmoja ar divkāršu spēku.

Ceļā viņi apstājās kādā nelielā ciematā. Meri pasūtīja viesnīcā pusdienas sev un šoferim. Viņa lika, lai šoferis ēd kopā ar viņu. Pusdienas ēdot, viņa, šoferim par lielu brīnumu, pēkšņi iejautājās, vai tam esot revolveris.

«Nē, mis, man viņš nav vajadzīgs. Mēs Anglijā nekad nenēsājam ieročus.»

«Bet vai jūs protat rīkoties ar revolveri?»

«Protu.»

«Tādā gadījumā ņemiet šo.»

Viņa izņēma no somiņas brauniņu, ko tai bija iedevis viņas vīrs, un pasniedza to šoferim, kurš vilcinādamies paņēma ieroci.

«Ko lai es daru ar to, mis?»

«Nezinu. Bet ja kas notiek ceļā … ja mūs kāds aizturēs . . .»

«Neviens mūs neaizturēs.» Viņš iesmējās. «Vai jūs runājat par bandītiem? Sajā apvidū tādu nemaz nav. Bet ja gribat, es varu paņemt revolveri.»

Viņš iebāza to savā kabatā.

«Jūs uztraucaties, mis. Iedzeriet glāzi vīna.»

Viņa noraidoši papurināja galvu.

Pulksten 11 vakarā viņu auto devās pa Duvras šaurajām ielām uz ostas pusi. Jūrā trakoja vētra. Zibeņu bultas atspoguļojās namu logos. Pērkona grāvieni dobji atbalsojās klintis.,

Auto apstājās piekrastes stacijas ēkas priekšā. Šoferis izkāpa

«Es iešu pameklēt nesēju, mis.»

Bet viņa cieši satvēra tā roku.

«Nē, nē, neatstājiet mani vienu. Gan nesēji paši atnāks. Vai arī iesim abi kopā tos meklēt.»

Par laimi, gandrīz jau uz pirmā soļa viņi sadabūja nesēju Bagāžu viņa lika nodot līdz Parīzei.

Meri Kolu neviens nebūtu saucis par devīgu, bet dzeramnauda, ko tā iedeva šoferim, bija tik neparasti liela, ka tas iepleta acis.

Bet tagad viņa palika gluži viena, bez aizstāvja. Vilciens no Londonas vēl nebija pienācis. Viņa aizgāja līdz platformas galam un izgāja uz ostas piekrasti. Tur bija baigi un tumši, visapkārt neredzēja nevienu dzīvu radījumu. Meri sāka pārdomāt, ko tagad darīt: sēsties kuģī, vai gaidīt vilcienu?

Viņa izvēlējās pēdējo.

Aizgājusi līdz kuģu piestātnes galam, viņa izdzirda piedzērušas balsis, kuras trallināja jautru dziesmiņu. Drīz bija redzami arī dziedātāji. Viņi bija divi. Apskāvušies un viens otru grūstīdami viņi gāja gar pašu ūdens malu. Pēc brīža tie viņu panāca un pagāja tai garām, virzīdamies uz nelielās bākas pusi, kas atradās mola galā Meri gabaliņu atstatus sekoja tiem. Viņi bija vienīgie dzīvie radījumi tuvākā apkārtnē un, neskatoties uz viņu stāvokli, Meri bija priecīga par viņu sabiedrību.

Bailīgi viņa palūkojās atpakaļ,— tur nebija neviena. Viņa nolēma atgriezties dzelzceļa piestātnes apgaismotajā zālē.

Viņa jau gandrīz pagriezās, kad pēkšņi tai kaut kas uzkrita uz galvas.

Lupata noslāpēja kliedzienu, kas izlauzās no viņas krūtīm. Kāds pacēla viņu gaisā. Viņa visiem spēkiem centās izrauties, bet cilvēks, kurš viņu turēja, bija spēcīgs, kā vērsis. Milzīga roka aizsedza tai seju. Viņa spārdījās un skrāpēja. Izmisums pavairoja viņas spēkus, bet drīz vien spēki to atstāja, un viņa zaudēja samaņu.

Cilvēks, kurš viņu turēja, tagad pasita viņu sev padusē un sāka skriet gar piestātnes ēkas neapgaismoto galu.

Izdzirdis atkal tuvojošos dzērāju balsis, viņš apstājās. Viņš vērīgi uzlūkoja tos nakts tumsā, paslēpies ar savu nastu sienas iedobumā.

Dzērāji ienāca gaismas aplokā, kas krita uz tiem no laternas. Tie bija divi jūrnieki. Viņi pārtrauca dziedāšanu, un ar piedzērušu cilvēku nopietnību uzsāka savā starpā ķildu. Džuma-Sausmas gaidīja, ar vienu roku spiezdams sava upura kaklu, bet otrā cieši sažņaudzis dunci.

Vilciens pienāca un apstājās. Pasažieri sāka plūst uz krastmalu, steigdamies uz kuģi. Bet abi dzērāji turpināja savu ķildu, stāvēdami tajā pašā vietā. Džuma juta, ka viņa upuris sāk kustēties, acīmredzot, nākdams atkal pie samaņas. Bez vilcināšanās viņš mierīgi pacēla savu nastu pāri galvai, piegāja pie ūdens malas un, pirms piedzērušie paguva saprast, kas notiek, — atskanēja skaļš sievietes kliedziens un ūdens šļakstēšana.

Abiem jūrniekiem dzērums acumirklī bija izgaisis. Viens no tiem pieskrēja pie ostas krasta un, nometis svārkus, ielēca ūdenī. Otrs tikmēr ātri tuvojās tai vietai, kur stāvēja Džuma.

Ar veiklu kustību viņš izvairījās no asā dunča, kas pamirdzēja briesmoņa rokā. Asais tērauda gals pieskārās viņa plecam taisni tajā acumirklī, kad viņš izšāva. Bet Šausmu dzīvība, kā likās, bija apburta. Viņš bultas ātrumā metās zem vagona, un kad šāvējs to atkal ieraudzīja, tas iejaucās pasažieru pūlī. Pārķers nelūkoja dzīties tam pakaļ. Viņš atgriezās pie krasta un noliecās pār ūdeni.

«Kas tas tāds bija, mister Lou? Vai jūs atradāt viņu?»

«Atradu. Vai dzīvs vai nē,— es nezinu,» no apakšas atskanēja atbilde. «Sameklējiet kādus cilvēkus un palīdziet man izrāpties. Te nav kur aizķerties, bet vēl pusstundu es varu noturēties uz ūdens. Mana veste man palīdzēs. Es jau zināju, ka man šodien būs jāpeldas.»

Pārķers aizskrēja līdz kuģu piestātnei un drīz vien atgriezās ar diviem nesējiem. Kopējiem spēkiem viņi izvilka Selbi ār viņa nastu no ūdens.

«Nu, protams,— Meri Kola,» Selbi teica, raudzīdamies slīkones sejā: «Tā jau es domāju.»

«Būs jāpiezvana un jāpaziņo Flitam,» Pārķers teica.

Selbi pakratīja galvu.

«Šaubos, vai būtu vērts zvanīt Flitam. Ja es pazīstu misteru Alu Klarku, tad Flita tagad vairs nav starp dzīvajiem.»

28. nodaļa MISTERS FLITS SATRIEKTS.

Selbi Lou bija maldījies. Markuss Flits bija dzīvs, kaut viņš šajā bridi pats nezināja, vai ilgi vēl dzīvos pasaulē.

Vakaru viņš pavadīja savā kantorī Bilding-sa Trestā; visā namā šī istaba bija visdrošākā. Jaunībā Flits bija strādājis pie kāda arhitekta, un arhitektūru tas neaizmirsa pat tajos drūmajos brīžos, kad viņš sāka izciest savu 20 gadus ilgo soda laiku.

Viņš bija viens no tiem laimīgajiem cilvēkiem, kuru sapņi dzīvē piepildās, jo Bildingsa Trests, par kuru tas tikdaudz bija sapņojis, tagad bija kļuvis par reālu īstenību. Sajā ziņā viņš bija pārāks par Alu Klarku. Viņam šajā ēkā nebija noslēpumu. Viņš pats bija sastādījis ēkaslplānu, un šī plāna izvešana bija sagādājusi viņam neskaitāmus laimes un prieka brīžus.

Drīz pēc Selbi Lou aiziešanas pie viņa ieradās mazais izspūrušais vecītis no «novērošanas torņa», kā Flits dažreiz mēdza dēvēt mazo kantorīti piektā stāvā. Misters Evanss ienāca nobijies, cieši iespiedis rokā savu piezīmju grāmatiņu.

Pirmo reizi pa visu šo laiku viņa saimnieks nepriecājās par viņa ienākšanu.

«Jūs man šodien neesat vajadzīgs, Evans. Un es nezinu, vai arī rītu jums vajadzēs nākt. Dariet, kā gribat. Es izmaksāšu jums algu gadu uz priekšu, jo varbūt mums .. .»

Viņš apklusa.

«Algu par veselu gadu?»

Vecais Evanss neticeja savām ausīm. Markuss Flits noraidīja viņa pateicības pierādījumus.

«Jūs taču pieņemsiet kārtējo biļetenu, mister Flit? Man ir interesantas ziņas par doktoru.»

«Par kādu doktoru,— Everšamu?» Markuss strauji jautāja.

Misters Evanss pamāja un sāka šķirstīt savu grāmatiņu.

«Žēlsirdīgā māsa šodien zvanīja viņam pa telefonu . . . Man te kur pierakstīts.»

«Velns lai parauj visas atzīmes!» Flits nepacietīgi iesaucās: «Pastāstiet īsumā tāpat, kas tur ir.»

«Viņš teica, ka esot nācis uz pēdām Šausmām. Jūs taču zināt, par ko es runāju, mister Flit? Tas briesmonis, kurš pa naktīm nogalina cilvēkus. Var jau būt, ka tā ir viena no avīžu pīlēm, bet par to ir daudz rakstīts.»

«Viņš nācis uz pēdām Šausmām?» Flits lēni atkārtoja.

«Tā viņš teica. Un te vēl viena svarīga lieta. Es atzīmēju to vārdu pa vārdam. Viņš teica tā: «Es esmu pārliecināts, ka šim Flitam ir sakars ar Šausmām. Es rītu jau lūgšu policiju, lai tā pārbauda manis atrastās pēdas.» Un māsa pastāstīja viņam, ka jūs esot ienācis pēc zālēm jūsu sekretārei.»

«Un tālāk?»

«Vairāk nekā. Viņš teica, ka viņa esot darījusi pareizi un ka rītu no rīta viņš pats pieiešot pie jums, kad nākšot uz savu biroju.»

Markuss sāka staigāt pa istabu uz priekšu un atpakaļ, aizlicis rokas aiz muguras un neredzošām acīm raudzīdamies grīdā.

«Kā rādās, tad gals nav vairs tālu,» viņš skaļi nobeidza savas pārdomas, un ļoti sadusmojās, kad vecais tam ko atbildēja.

Izvadījis Evanšu, viņš aizslēdza durvis, novilka svārkus un, nomazgājies pie nelielā mazgājamā galdiņa, kas atradās turpat kabinetā, atkal atsēdās savā krēslā, kur tas bija pavadījis jau lielāko dienas daļu.

«Vai Meri izdosies aizbēgt?'» viņš nodomāja, un pats pabrīnījās, cik daudz šī sieviete, kuru tas tagad bija zaudējis uz mūžu, viņam nozīmēja.

Kā tas bieži mēdz būt, domas par vienu sievieti izsauca atmiņas par otru. Viņš bija gribējis pavisam savādāk pavadīt vakaru, bet tagad tas neiedrošinājās atstāt savu paslēptuvi.

Viņš nedroši pagrieza telefona kloķi un teica nummuru. Viņam atbildēja ķērcoša sievietes balss.

«Jā, te runā Markuss. Diemžēl man viss vakars jāpavada kantorī … jā, arī lielākā daļa nakts.»

Viņš nenoklausījās viņas nožēlu un līdzjūtības izteicienus, un nolika klausuli. Neviļus viņam bija jādomā par to, kādu iespaidu viņa aizceļošana darīs uz šo dāmu, kura nesen vēl sabiedrībā staroja savā spožumā. Emmelinu Voltemu viņš aizvien bija iedomājies kā ķirmi, kas sagrauž veselu koku. Neskatoties uz savu aizraušanos no viņas skaistuma un mūžam jautrās omas, viņš nekad nevarēja tikt vaļā no šī salīdzinājuma. Viņš bija cerējis, ka tā viņam noderēs, un tādēļ nebija skopojies dāvanām. Un tagad nu izrādījās, ka tā bijusi veltīga un nevajadzīga izšķērdība.

Viņš sēdēja, galvu rokās atbalstījis un domās nogrimis, kamēr pulkstenis nosita deviņi. Tad viņš piecēlās un, vēlreiz pārliecinājies, ka durvis aizslēgtas, piegāja pie baltā skapja, kas stāvēja ! blakus mazgājamam galdiņam. Flits iegāja skapi un pievēra durvis. Viņš piespieda podziņu sienā un skapis, kas izrādījās par slepenu liftu, sāka slīdēt lejup.

Viņš nokļuva zemā velvētā koridorā, kas stiepās apkārt namam. Vietvietām sienās bija redzamas mazas, šauras durtiņas. 1 Bija pietiekoši gaišs, un Flits droši soļoja uz priekšu, ne reizes nepaklupdams. Nogājis līdz pēdējām durtiņām pa kreisi, viņš atslēdza tās un nokļuva pagrabā. Telpas vidū stāvēja vienkāršs koka galds. Gar vienu sienu stiepās vesela rinda metāla plauktu. Griestos bija ieskrūvēta lampiņa. Uz viena no plauktiem bija nolikts portpleds, kuru viņš bija iesaiņojis jau agrāk.

Markuss paņēma no plaukta dokumentu saini un nolika to uz galda. Atlikušo vakara daļu viņš pavadīja skaitīdams un rēķināļ dams, un lāgiem rakstīja kādas atzīmes savā kabatas grāmatiņā. īsi pirms pusnakts viņš, miesīgi un garīgi novārdzis, iekāpa liftā un uzbrauca kantorī.

Viņš gribēja atvērt slepenā lifta durvis, te pēkšņi izdzirda lūztoša koka troksni. Viņš ieklausījās, un drīz vien saprata, no kurienes troksnis nāk: kāds centās uzlauzt viņa rakstāmgaldu, i Markuss klusībā nolādējās, atcerēdamies, ka viens no viņa čemodāļ niem, cieši piebāzts ar Amerikas valūtu, bija palicis kabinetā.

Viņš pārvilka roku pār durvju polsteri un sataustīja mazu : podziņu. Kad viņš to piespieda, lifta durvīs radās neliels cauruI miņš, pa kuru tas varēja redzēt savus apmeklētājus.

Vienu no viņiem Flits pazina no pirmā acu uzmetiena: tas bija ļ Goldi Lokss. Otrs bija svešs. Goldi, acīmredzot, strādāja šī otrā t vadībā. Flits dzirdēja viņu balsis, bet vārdus saprast nebija j iespējams. Tomēr viņš bija pārliecināts, ja viņš tagad parādītos, 1 viņam rastos nepatikšanas,— ja ne no Goldi, tad no otrā.

«Te nekā nav,» Goldi teica, uzrunādams savu pavadoni. 1 «Nezinu, kas saimniekam būtu nosūdzējis Flitu. Jā, man ļoti j gribētos iepazīties ar saimnieku.»

«Nu, uz to nav kd cerēt,— neviens vēl nav redzējis Alu.»

«Lai viņš sargās no Lou. Tas ir izveicīgs zēns, no viņa nagiem neviens neizsprūk.»

«Lou — vai tas ir slepenpolicists?»

«Un kāds vēl,— viņš pat naktīs neguļ!»

Brīdi klusējis, Lokss piebilda:

«Te nekā nav. Kur Flits?»

«Nezinu. Aizgājis. Jādomā, ka viņš būs aizmanījies vēl pirms tam, kad mēs nostādījām savus izlūkus. Vai tu neesi mēģinājis atrast slepeno izeju?»

«Es visu izmērīju,— te nav vietas slepenai ejai.»

Tobrīd Lokss pamanīja čemodānu.

«Kas tas tāds?»

Ilgi nedomādams, viņš atsprādzēja siksnas. Ieraudzījis čemodānā salikto bagātību, viņš iesvilpās.

«Zvēru, ka savu mūžu neesmu redzējis tik lielas naudas kaudzes vienkopus. Ko mēs ar to darīsim?»

«Atstāsim. Mums jāsteidzas. Viņš katru bridi var atgriezties.»

Flitam uztraukumā trūka gaisa. Tikai, kad ārdurvis aiz viņiem bija aizvērušās, viņš nolēma atstāt savu paslēptuvi. Neskaitot rakstāmgalda uzlauztās atvilktnes, istabā nekas nebija aizskarts. Flits jau nopriecājās, ka viņi nav pamanījuši seifu, bet tūdaļ ari pārliecinājās, ka bija vīlies.

Seifa durtiņas, kuras viņš bija iedomājies pilnīgi drošas pret zagļiem, bija izlauztas. Tomēr Goldi, neskatoties uz savu apķērību un aizdomām par slepeno mehānismu, nebija to atradis. Ja ari viņš būtu to uzgājis, tomēr viņa laupījums nebūtu bijis liels, jo galvenās vērtības Markuss bija noglabājis pagrabā.

Jā, bija pienācis laiks ņemt kājas pār pleciem. Flits redzēja, ka sabangotā jūra jau draudēja to aprīt. Als bija pārāk godkārīgs, pārāk mantkārīgs. Viņam nepietika to pastāvīgo prāvo ienākumu, kādus tam deva Bildingsa Trests, kurš, pateicoties Flita nodibinātai spiegošanas un noklausīšanās sistēmai, bija īstā zelta bedre.

Flits paņēma cigāru, nokoda tam galiņu un aizsmēķēja. Oskars Trevorss bija brivībā, bet Alam, kā likās, nebija par to nekādas daļas. Kādēļ? Varbūt viņam laimējies atkal saķert bēgli un ieslodzīt to citā drošā vietā? Viens bija skaidrs: Trevorss nebija ziņojis policijai, jo pretējā gadījumā maja jau tagad būtu policistu ielenkta.

Flits piegāja pie loga un paskatījās uz ielu. Cik tālu vien varēja saredzēt, nekur nebija manāms nekas aizdomīgs. Iela bija tikpat klusa, kā daždien šajā vēlajā nakts stundā. Flits palūkojās pulksteni. Viens!

Pie sienas stāvēja neliels divāns. Flits atmeta atzveltni un pavilka sēdekli, — dīvāns vienā acumirklī bija pārvērsts par gultu. Flits atgūlās un apsedzās ar siltu segu. Gulēt viņam negribējās. Viņš piecēlās pussēdus, palika zem galvas spilvenu, aizsmēķēja cigāru un sāka domāt par to, ko viņam atnesis nākošā diena. Sēdus viņš ari iemiga.

Dzeltens saules stars iesitās viņam sejā un viņu uzmodināja. Istabā oda pēc gruzduma. Segā bija izdedzis liels caurums. Ātri izlēcis no gultas un nominis ar kāju vēl gruzdošo segu, viņš atvēra logu, lai izlaistu dūmus. Acīmredzot, sega bija gruzdējusi visu šo laiku. Flits brīnījās, ka asā smaka nav to uzmodinājusi.

Tuvējās baznīcas torni pulkstenis nosita pieci. Flits novilka svārkus un virskreklu un devās pie mazgājamā galdiņa, atspirdzināties ar vēso ūdeni. Iedams, viņš neviļus paskatījās atpakaļ. Tas, ko viņš ieraudzīja, lika asinīm sastingt viņa dzīslās. Uz palodzes gulēja milzīga, saulē iedegusi netīra roka! ..

Brīdi Flits stāvēja, kā triekas ķerts. Tad ar mežonīgu kliedzienu pieskrēja pie loga, satvēra pirmo ceļā gadījušos krēslu un visā spēkā trieca to pa logā iebāzto roku.

29. nodaļa CILVĒKS, KURS NEKAD NEMALDĀS.

Cilvēks, kuram piederēja roka, acīmredzot, jau bija pamanījis draudošās briesmas, jo zibens ātrumā atrāva roku atpakaļ. Tas viņam izdevās tik veikli, ka Flits sākumā ticēja, ka viņa sitiens ķēris mērķi. Logs ar troksni aizsitās. Uztraukumā drebēdams, Flits atkāpās.

Viņš bija tik uztraukts, ka nedzirdēja pat stipro klauvēšanu pie durvīm. Beidzot, sadzirdējis neatlaidīgo klauvēšanu, viņš piegāja pie durvīm un jautāja:

«Kas tur ir?»

«Selbi Lou!»

Flits atvēra durvis.

«Paldies Dievam!» viņš, gandrīz raudādams, iesaucās: «Paldies Dievam, ka tas esat jūs!»

Pirmā acu uzmetienā Selbi noskārta, ka Flita nervi saspīlēti līdz pēdējam. Pats viņš jutās ļoti noguris, jo nupat bija atbraucis ar motociklu no Duvras.

Pagāja labs laiciņš, kamēr viņam izdevās nomierināt Flitu, bet arī tad viņš nevarēja dabūt no tā nekādu skaidrību.

«Man jums jāsaka nepatīkamas ziņas,» Selbi sacīja.

Markuss viņu truli uzlūkoja.

«Par Meri?»

Selbi pamāja.

«Viņa ir slimnīcā. Kad es izbraucu, viņa bija pilnā samaņā, bet ārsts teica, ka viņai vismaz nedēļu vēl būšot jāpaliek gultā.»

Viņš īsumā atstāstīja visu, kas bija noticis vakar vakarā.

«Džuma?! Nevar būt!»

«Kādēļ?»

«Tādēļ, ka viņš bija šeit pirms piecām minūtēm.»

«Seit?!»

Markuss norādīja uz logu.

«Viņš mēģināja ielīst. Es ieraudzīju viņa roku un iesitu pa to ar krēslu. Pēc tam es neiedrošinājos vairs paskatīties.»

Selbi pieskrēja pie loga. No Džumas vairs nebija ne vēsts.

«Kādēļ jūs man neteicāt tūdaļ? Vai jūs esat pārliecināts, ka tas bija viņš?»

«Es nevarēju kļūdīties,— tā bija viņa roka.»

«Kādēļ jūs viņam bijāt vajadzīgs?»

Flits paraustīja plecus: «Nezinu.»

«Jūs gribējāt sūtīt savu sievu uz ārzemēm?» «Jā.»

«Ko jūs tagad darīsiet?»

Flits smagi nopūtās..

«Dievs to zina! Es arī gribēju braukt uz ārzemēm, bet tas būtu mazliet riskanti.»

Viņš apklusa, kā gaidīdams, lai Selbi dotu tam padomu. To tas ari darīja.

«Jums atliek tikai viena izeja, Flit: ziņot man. Izdodiet Klarku . . .»

«Nevaru. Es neesmu pārliecināts par viņa vainu. Mums ir daudz ienaidnieku,— varbūt tas bija viens no viņiem.»

«Vai Džuma ir jūsu ienaidnieks? Vai viņš būtu to darījis, ja kāds cits to nebūtu pierunājis?»

Flits klusēja. Kad Selbi atkārtoja savu priekšlikumu, viņš kategoriski atteicās.

«Tad es nezinu, ko jūs lai darat. Brauciet pie savas sievas. Ja domājat, ka jums draud briesmas, es varu dot cilvēku jūsu apsardzībai.»

«To jūs nevarat darīt, mister Lou. Es negribu jūs maldināt. Mēs še esam divi vien, un es varu būt ar jums vaļsirdīgs. Tāds blēdis …» •

. «Par to es nekad neesmu šaubījies. Un grūti jums klāsies, ja es dabūšu zināt un varēšu pierādīt, ka jūs esat iejaukts Džumas lietās un esat piedalījies tiesneša LJorrena noslepkavošanā. Es esmu vaļsirdīgs, Flit. Negaidiet no manis žēlastību, ja jus izrādīsieties vainīgs kaut vienā no šīm slepkavibām.»

Flits atkal dziļi nopūtās.

«Jums nenāksies mani par to vainot. Daudz ko jūs varat man uzkraut, tikai ne slepkavību. Man nekad nav bijis varas pār Džumu. Man viņš ir gandrīz tikpat svešs, kā jums.»

«Bet vai Džuma pazīst Oskaru Trevorsu?»

Flits brīdi vilcinājās.

«Jā,» viņš beidzot teica.

«Vai viņš meklē Oskaru Trevorsu?»

Markuss pakratīja galvu.

«Tur viņš ir pārāk neapķērīgs. Tas nav viņa darbs. Viņi atradis Trevorsu,— par to jums nav ko šaubīties, Lou. Tas cilvēks ir viltīgs, kā deviņi velni.»

«Kādā jaukā dienā viņš satiks cilvēku, kurš ir viltīgs kā desmit velni, un tad viņam būs beigas,» iziedams, Lou atbildēja.

Mājās pārnācis, Selbi nogulēja līdz pulksten vieniem, tad nomazgājās un apģērbās. Brokastis viņš ēda divatā ar Gvendu. Selbi atzina, ka kopš Mallingu atbraukšanas viņa interese pret šo meiteni bija pilnīgi zudusi. Sī atziņa viņam sagādāja mazus sirdsapziņas pārmetumus.

«Bills aizgāja ar savu tēvoci apskatīt Taueru,» viņa teica: «Es atteicos otrreiz apmeklēt šos pagrabus,— negribu atkal skatīt moku kambarus.»

«Vai jūs runājāt ar misteru Mallingu?»

Viņa palocīja galvu.

«Es atsakos no tēvoča Oskara meklēšanas. Vai jums neliekas, ka es esmu prātīga?»

«Tāds darbs, protams, nav priekš jaunas meitenes. Es būšu ļoti priecīgs, ja jūs dzīva un vesela sasniegsiet Sakramentu.»

«Bills arī brauc už mājām.»

Selbi pasmaidīja, bet, pamanījis sārtumu jaunavas vaigos, tūdaļ apkaunējās.

«Un kā būs ar Oskaru Trevorsu?»

Viņam likās, ka viņa jautājums būtu to mazliet samulsinājis. Viņš iesmējās.

«Jūs taču domājat, ka es esmu kļūdījies, un ka cilvēks, kuru mēs redzējām parkā, nemaz nebija Oskars Trevorss? Neliedzaties!»

«Mēs ar Billu domājam, ka tumsā jūs varējāt viegli maldīties, jo vairāk tādēļ, ka jūs taču nekad neesat redzējis tēvoci Oskaru.»

Selbi iesprauda aci monokli un viņu nopietni uzlūkoja.

«Mis Hildford, es nekad nemaldos. Es varu taisīt kokteili vai boli, bet ne kļūdas. Tas mūsu ģimenē iedzimts.» Sākdams nopietnāku toni, viņš piebilda: «Tas tiešām bija Oskars Trevorss. Ja jums dara prieku pārliecība, ka esmu maldījies,— lūdzu, paturiet šo pārliecību. Es pazīstu Trevorsu starp tūkstošiem, kaut nekad neesmu viņu redzējis. Un tā vēstule…»

«Bet viņš taču to nav rakstījis. Jūs pats esat teicis Billam . . .»

«Billam, kā redzu, nedrīkst uzticēt noslēpumus. Jā, es teicu Billam, ka tas ir viltojums, un tagad es to noteikti zinu. Vakar vakarā Džuma bija aizsūtīts uz Duvru, lai nobeigtu mani. Par laimi, vai ari nelaimi, viņam bija divi uzdevumi, un tā kā viņa saimniekam bija vairāk no svara, lai viņš nogalina mis Meri Kolu, tad tā ari krita viņa rokās, turklāt ar visai nepatīkamām sekām.»

Gvenda uzlūkoja viņu platām acīm.

«Vai jūs vakar redzējāt Džumu?»

«Es viņu redzēju, un seržants Pārķers pat šāva uz to.»

«Mis Kola?» jaunava jautāja, attapusies no pārsteiguma. «Vai tā ir Flita sekretāre?»

«Pareizāk sakot, misis Flita,— Markusa Flita likumīgā sieva. Viņi ir salaulāti . . . bet tam nav nekādas nozīmes. Kādēļ viņš apprecējis tik neievērojamu sievieti,— to es nevaru saprast. Vispār jāsaka, ka es nesaprotu lielāko daļu laulību. Kad man cits nekas nav darāms, es sēdu Haidparkā, vērodams pārīšus un brīnīdamies, ko viņi viens otrā atrod.»

«Jūs esat ciniķis,» Gvenda atbildēja.

Doktors atnāca bridi pēc septiņiem. Tagad viņš jau staigāja bez spieķa. Gvenda ievēroja, ka viņš nemaz nebija pārvērties.

Pusdienas pagāja ļoti jautri. Dženingss šoreiz bija sevišķi izrādījis savu kulināro mākslu. Pat pārdeguši lampiņa koridorā viņu netraucēja priekšzīmīgi izpildīt savu pienākumu.

Kafiju dzerot, Selbi noliecās pie doktora auss, kurš bija iedziļinājies jautājuma iztirzāšanā par mēnesnīcas iespaidu uz garīgi neattīstītiem cilvēkiem.

«Kādu laiku atpakaļ jūs, doktor, solijātiess ko reālizēt.Vai jums bija kādi panākumi?»

Ārsts iesmējās.

«Pat ļoti lieli. Bet pagaidām es negribu par to runāt.»

«Jums vajadzētu būt labam detektīvam, doktor,» Norma teica: «Es nupat lasīju par jums. Izrādās, ka jūs esat vislielākā psihopatoloģijas autoritāte Anglijā. Es zinu par jums visu: zinu, kur jūs esat dzimis, kas bijis jūsu tēvs un jūsu māte, kur jūs ieguvāt izglītību, kādas grāmatas esat sarakstījis un kur ceļojis.»

«No «Visas Anglijas»,» doktors smaidīdams piebilda. «Tās ir ziņas, ko es nekautrīgi esmu sniedzis pats par sevi. Pēdējā laikā man bieži uzmācas jautājums: vai savu ceļojumu laikā es kādā ziņā neesmu aizdevis dusmas Šausmām?»

«Kur jūs ceļojāt?» Selbi strauji ievaicājās. «Vai neesat bijis Austrālijā?»

«Tur es pavadīju kādu gadu, kad biju vēl jauns. Kad uzrakstīju savu grāmatu, ārsti sūtīja mani uz ārzemēm. Es pavadīju labu laiciņu Kvinslendas džungļos, vērodams turienes iedzimto dzīvi un savākdams interesantu fotouzņēmumu kolekciju, kuru es jums kādreiz parādīšu.»

«Vai jums nekad nav gadījies sastapt cilvēku, vārdā Kintons?»

Doktors pakratīja galvu.

«Kintons? Nē, tādu vārdu gan neatceros.»

«Un Klarks?»

«Liekas, esmu saticis daudz Klarku, jo tas ir ļoti parasts vārds. Tomēr neviens no viņiem man nav sevišķi iespiedies atmiņā. Un kādēļ jūs to jautājat?»

«Man ir sava hipotēze. Mums,, profesionāliem detektīviem, ir savi noslēpumi.»

«Bet mēs jau vēl neesam pastāstījuši doktoram par stikla dunci, kuru man piesūtīja viesnīcā,» Gvenda pēkšņi ierunājās.

«Nezinu, vai jūs man esat stāstījis vai nē, bet es zinu to,» doktors Everšams atbildēja.

Selbi cēla kafijas krūzīti pie lūpām, kad atskanēja klaudziens:

«Tuk — tuk — tu».

Kāds klauvēja pie ārdurvīm. Selbi nolika krūzīti uz galda un sāka klausīties. Ēdamistabas durvis bija vaļā, jo Dženingss nupat bija ienācis ar liķieriem.

«Kas tur ir?»

«Es paskatīšos, ser,» Dženingss teica, nolikdams paplāti.

«Tuk — tuk — tuk».

Viņi dzirdēja Dženingsa soļus, atslēgas pagriešanos durvis, tad balsis,— vienu skaļu, griezīgu, otru klusu, pārliecinošu, Dže ningsa balsi. Tad atskanēja soļu troksnis, un durvīs parādījās kāds cilvēks. Uz sliekšņa viņš apstājās un uzlūkoja visus klātesošos.

Viņš bija vienās skrandās. Viņa seja bija pārklāta dubļiem un putekļiem, mati izspūruši. Viņš stāvēja, uztraukumā rokām mētāda mies. Viņa lūpas kustējās, it kā viņš gribētu ko teikt. Selbi ātri uzlēca kājās.

«Misters Oskars Trevorss, ja nemaldos?»

Svešais uzlūkoja viņu miglainām acim un pamāja.

Un pēkšņi, it kā viņam būtu atraisījuši mēli, viņš sāka nesakarīgi murmināt:

«Es esmu Oskars Trevorss. Jā, Oskars Trevorss… Jūs pazīstat mani, Mailing, jūs pazīstat mani. Nelaižat mani turpu! Neļaujiet viņiem atkal mani sagūstīt! Viņi izturas pret mani kā pret dzīvnieku . . . Un tas šausmīgais briesmonis! . .»

Viņš pēkšņi aprāva savu runu. Smaga nopūta izlauzās no viņa lūpām. Rokas pastiepis, viņš smagi nokrita doktora rokās.

«Attaisiet logu,» doktors teica. «Nē, durvis.»

Viņš saņēma Trevorsu aiz padusēm, iznesa to koridorā un noguldīja uz muguras.

«Atnesiet spilvenu un mazliet konjaka. Iededziet uguni, Lou.»

«Uguns nedeg,» Dženingss uztraukts teica.

«Nolieciet viņu tā, lai gaisma kristu tam virsū. Viņš ir paģībis,» doktors teica. «Tas ir Trevorss, es viņu pazinu, kaut mani viņš, laikam, neatceras. Es . .•.»

Selbi ieraudzīja šausmu un izbrīna izteiksmi, kas pēkšņi atplaiksnijās doktora sejā. Viņš skatījās uz savu roku, kura bija spīdīga un slapja.

«Asinis!» viņš čukstēja: «Ak, Dievs! Viņš ievainots!»

Viņš noliecās pār gulētāju un palūkojās viņam sejā, tad pabāza tam roku zem vestes.

Iestājās smags klusums.

«Viņš ir miris,» Everšams svinigi noteica.

Drebes uz muguras bija asinīm apslacītas, bet zem kreisa pleca bija redzams zīda dzijas aptīts stikla dunča rokturis.

30. nodaļa DOKTORA PACIENTS.

«Pasauciet kādu citu ārstu un policiju,» doktors Everšams īsi pavēlēja.

Bills izskrēja uz ielas, lai ataicinātu pretim dzīvojošo ārstu.

Tas ieradās drīz un apliecināja Everšama vārdus.

«Miris!»

Selbi pasauca Billu sāņus.

«Aizved jaunkundzi,— uz teātri, vai kur gribi. Nakti pārguļat viesnīcā pie Mallingiem. Neaizmirsti paņemt tevolveri. Skaidrs?»

Bills aptvēra stāvokli, ātri visu nokārtoja un, pirms vēl bija ieradusies policija, viņš kopā ar Gvendu atstāja māju.

«Vai jūs redzējāt, kā viņu ievainoja?» svešais ārsts jautāja.

Selbi pakratīja galvu.

«Viņš stāvēja uz paša sliekšņa, un viņu varēja ievainot no muguras. Koridorā bija tumšs,» Everšams paskaidroja. «Bet es viņu uzmanīgi novēroju, un esmu pārliecināts, ka būtu redzējis uzbrucēju, ja vien tāds būtu bijis.»

Selbi Lou pieliecās un apskatīja ievainojumu.

«Vai var pieļaut gadījumu, ka viņš būtu ievainots uz ielas, un jau ar dunci mugurā ienācis pie mums?»

«Sāda iespējamība nav gluži atvairāma,» doktors Everšams sacīja. «Tādas lietas ir notikušas, un es zinu gadījumus, kad cilvēki, kas ievainoti tieši sirdī, ir pagājuši vēl vairākus soļus. Doktors Ferns man piekritīs.»

Ferns palocīja galvu.

«Iespējams, ka viņš būtu ievainots jau uz ielas, kaut tas gan maz ticams. Vai priekšistabā bija tumšs?»

«Mūsu priekšistaba nekad nav pārāk gaiša, un šodien vēl diezin kādēļ nodzisa gaisma koridorā un uz kāpnēm.»

Ferns lēni palocīja galvu.

«Tādā gadījumā iespējams, ka viņš ievainots, kamēr stāvējis uz sliekšņa. Bet tad slepkavībai vajadzēja būt jau iepriekš nodomātai, un slepkavām vajadzēja zināt, ka taisni tādā un tādā laikā upuris būs šeit.»

Selbi pārmainīja lampiņu, un tagad koridorā atkal bija gaišs.

Selbi no savas istabas atnesa gaišu kabatas lukturīti un vērīgi aplūkoja grīdu no ieejas durvīm līdz tai vietai, kur gulēja Trevorsa ķermenis.

«Nedomāju, ka atradīsiet daudz asiņu,» doktors Ferns teica: «Iespējams, ka asiņu noplūdums nav bijis liels un ka tās sasūkušās drēbēs.»

Pie durvīm atskanēja klauvēšana, kas liecināja par vietējā kriminālpolicijas inspektora atnākšanu.

Selbi viņam sīki atstāstīja visu notikušo. Pēc brīža atbrauca ari policijas ārsts, un mironi aizveda.

«Atstājiet grīdsegu tepat,» Selbi teica Dženingsam, kad tas gribēja aiznest asinīm notraipīto tepiķi.

Inspektora pavadībā viņš pārmeklēja visu māju, no bēniņiem līdz pagrabam. Priekšistabas vienā sienā bija iedobums, kur atradās drēbju pakaramie. Selbi sāka aptaustīt tur sakārtos mēteļus, lai pārliecinātos, ka aiz tiem neviens neslēpjas, te pēkšņi viņam zem kājām kas iebrikšķējās.

Noliecies, viņš no grīdas pacēla pusi no stikla dunča, gluži tādu pašu, ar kādu bija nokauts Trevorss.

Viņš parādīja atradumu inspektoram.

«Esiet uzmanīgs, te var būt palikuši pirkstu nospiedumi. Un rokturis asiņains, vai redzat?» viņš piebilda.

«Parādiet, lūdzu.»

Doktors Everšams uzmanīgi paņēma dunci un aplūkoja to gaismā.

«Te ir asinis, bet asmens gluži tīrs un nav nekad lietots.»

«Ko jūs domājat, mister Lou?» inspektors jautāja.

Selbi pakratīja galvu.

«Man nav nekādu noteiktu domu. Ir ļoti iespējams, ka Trevorsu nokāvis kāds, kas stāvējis tumšajā priekšistabā, un kuram bijuši divi dunči: vienu tas izlietojis slepkavībā, otru nosviedis, projām bēgot. Tas man atgādina . . .»

Teikumu nepabeidzis, viņš izskrēja pa virtuves durvīm pagalmā un iesvilpās.

Cilvēks, kas tupēja uz tuvējā šķūņa jumta, tūdaļ atsaucās.

«Vai kāds ir bijis še, Fell?»

«Nē, ser.»

To pašu apgalvoja arī cilvēks, kurš uzmanīja namu no ielas puses.

«Es redzēju tikai to vājprātīgo klaidoni, kurš klauvēja pie durvīm. Es jau gāju pāri ielai, lai to aizturētu, bet tajā pašā brīdī viņš iegāja iekšā.»

«Vai viņš bija viens?»

«Gluži viens, ser. Es redzēju, kā viņš nāca pa ielu, un viņa kustības man likās aizdomīgas.»

«Vai esat pārliecināts, ka viņš bija viens?»

«Varu apzvērēt. Vai kas noticis?»

«Nekas sevišķs, ja neskaita slepkavību taisni manu acu priekšā,» Selbi dusmīgi atbildēja un iegāja atpakaļ namā.

Everšams ar vēl diviem ārstiem apspriedās.

«Savu galīgo slēdzienu es paziņošu jums pēc miroņa sekcijas,» policijas ārsts teica: «Tomēr man liekas, ka tas ir vienkāršs gadījums, kur duncis ķēris sirdi.»

Selbi izgāja pavadīt Everšamu. Viņš priecājās, ka varēja parunāt ar to vienatnē.

«Mani tas pārsteidza,» Everšams atzinās: «Man jāatzīst, ka es topu vecs, un ka ar maniem nerviem iet pavisam uz beigām. Ko jūs domājat, Lou,— vai slepkava ir Džuma?»

«Pārāk veikls darbs priekš Džumas. Es drīzāk gribu domāt, ka tas bijis pats briesmīgais Als.»

«Als?» doktora balsī skanēja izbrīns. «Tas ir kāds jauns vārds. Tas, laikam, ir viens no tiem cilvēkiem, par kuriem jūs šovakar runājāt?»

«Jā. Pareizāk sakot, es domāju Klarku. Tas, protams, nebija Kintons, kura nervi ir tādā nekārtībā, kādā, es ceru, jūsu nervi nekad nebūs, doktor. Nē, tas nevarēja būt Kintons. Lai būtu, kā būdams, bet tā ir visveiklākā slepkavība, kādu vien man gadījies redzēt.»

Doktors sāka protestēt:

«Man top nelabi, kad dzirdu, ka slepkavību apzīmē par veiklu vai neveiklu, kaut es pilnīgi saprotu jūsu, kā policista viedokli šajā ziņā. Tagad galvenais jautājums ir tas, vai šis veiklais vīrs nav nozīmējis vēl kādus upurus. Baidos, ka šajā gadījumā manī runā egoisms.»

«Jūs gribat teikt: vai viņš nav nozīmējis arī jūs par savu upuri?» Selbi pasmaidīja. «Es jūs nomierināšu: esmu pārliecināts, ka ne Šausmas, ne viņa saimnieks vairs neaizskars jūs.»

Sākumā Selbi gribēja atteikties pieņemt Everšama uzaicinājumu — ieiet pie viņa, bet tad apdomājās un gāja tam līdz. Doktors gribēja vest Selbi savā kabinetā, bet šo nodomu izjauca viņa sulainis.

«Tur jūs gaida kāds kungs, ser.»

Everšams viņu jautājoši uzlūkoja.

«Kas?»

«Pacients, ser. Es nezināju, ko darīt ar to, jo viņš katrā ziņā gribēja vēl šodien jūs redzēt.»

«Pacients?» doktors sarauca pieri. «Es nevēlos pieņemt pacientu šādā laikā, mans draugs. Kas viņš tāds ir? Vai jūs zināt viņa vārdu?»

«Misters Flits, ser.»

Selbi tikko paguva apklusināt izbrīna saucienu.

«Flits?!» Doktors pievērsās Selbi. «Vai tas ir tas pats kungs, kura kantoris atrodas Bildingsa Trestā?»

Viņš atvēra durvis un iegāja. Selbi palika gaidīt ārpusē.

Flits uzlēca no krēsla, izbrīnā noraudzīdamies uz detektīvu, kurš stāvēja aiz durvīm.

«Neaizejiet, Lou!» doktors no istabas viņam uzsauca. Tad viņš uzrunāja savu pacientu: «Jūs esat misters Flits? Man liekas, ka mēs jau kādreiz esam tikušies. Es nekad nepieņemu slimniekus bez iepriekšējas pieteikšanas, bet jūsu gadījums liekas steidzams.»

«Jums jāpieņem mani, doktor. Es lūdzu mani atvainot, ja apgrūtinu jūs, bet man vajaga jūs redzēt.»

Everšams bridi pārdomāja, tad atgriezās atpakaļ pie Selbi.

«Uzgaidat mazliet,» viņš klusām teica, un piebilda, griezdamies pie apkalpotāja: pavadiet misteru Lou uz ēdamistabu.»

Citos apstākļos Selbi būtu bez kavēšanās gājis prom, bet tagad viņam bija interesanti zināt, kas finansistam tik vēlā nakts stundā licis meklēt ārstu.

Pēc desmit minūtēm doktors ienāca ēdamistabā.

«Apbrīnojams cilvēks!» viņš iesaucās. «Apbrīnojams!»

«Vai tā nebūs profesionālās ētikas pārkāpšana, ja es jautāšu, kādēļ viņš bija nācis?»

«Es jau pats gribēju jums to teikt, kaut nezinu, vai te vispār ir ko stāstīt,» Everšams atbildēja, nesaprašanā kratīdams galvu. «Viņš apgalvo, ka baidoties zaudēt prātu. Tomēr es esmu pārliecināts, ka viņa apmeklējumam bija pavisam cits nolūks, kuru izjauca jūsu ierašanās. Viņa nervi ir galīgi sabojāti, un man nācās to pacienāt ar bromu, pirms viņš varēja mazliet sakarīgi pastāstīt, ko tam no manis vajaga. Taisnību sakot, es neticu ne vārdam no visa viņa.stāsta. Viņam bez šaubām bija cits mērķis.»

«Kāds?»

«Nevaru iedomāties. Bet par vienu lietu es esmu pārliecināts: viņš nakts vidū nebūtu nācis runāt par saviem nerviem. Tas man nemaz nepatīk. Ienāciet uz brīdi kabinetā, Lou.»

Kabinetā oda pēc cigāru dūmiem. Selbi pamanīja dažus galiņus, kas bija nomesti pie kamīna.

«Kas tas tāds?»

Selbi pieliecās un pacēla no grīdas mazu sudraba atslēdziņu. Doktors paņēma un aplūkoja to savām tuvredzīgām acīm.

«Tā, laikam, viņam izkritusi. Būs jānodod atpakaļ.»

«Jūs man izdarītu lielu pakalpojumu, ja ļautu man pašam nodot šo atslēdziņu Flitam;» Selbi teica.

Everšamam nebija nekāda iebilduma.

«Vai viņš nepieminēja, kādas nepatikšanas tam bijušas?»

«Nē, bet spriežot pēc visa, tās būs bijušas ļoti lielas. Broms tur nevar līdzēt.»

Selbi devās mājup pa citu ceļu. Ne tādēļ, lai izbēgtu no cilvēka, kurš tam visu laiku sekoja, bet tikai tāpēc, ka viņam vajadzēja laika, lai visu pārdomātu. Bet sekotājam, kurš visu laiku centās turēties nama ēnā un palikt nemanīts,gadījās savas nepatikšanas.

Pavadījis Selbi Lou līdz Kerzonstritam, viņš jau pagriezās, lai ietu atpakaļ, kad gluži negaidot uz pleca tam uzgūlās smaga roka.

«Nāciet man kādu gabaliņu līdzi, Goldi Loks,» seržants Pārķers viņu uzrunāja.

Goldi Lokss satrūkās.

31. nodaļa. MISTERS FLITS ATDZĪVOJAS.

«Taisnību sakot, seržant,» Goldi Lokss teica, sēzdamies uz cieta sola policijas iecirknī, «es par šo slepkavību zinu tikpat daudz, kā katrs mēness apdzīvotājs.»

«Uz mēness nav iedzīvotāju,» praktiskais Pārķers paskaidroja. «Mēs izdodam miljonus zemāko šķiru izglītībai, bet jūs te runājat par mēness apdzīvotājiem! Nu, stāstiet, Goldi, citādi jums klāsies plāni. Jūs sekojāt misteram Lou?»

Goldi Lokss paraustīja plecus, un nevainīgs smaids parādījās viņa labsirdīgā sejā.

«Un jūs a,tkal sekojāt man! Vai es sūdzos par to? Nebūt, — es uzskatu to par komplimentu.»

«Ko jūs meklējāt Harleistrltā?»

Goldi Lokss sāka dedzīgi domāt.

«Es varu teikt jums visu, ko zinu,» viņš beidzot sacīja. «Kāds no maniem draugiem salīga mani nelielam darbam,— pareizāk sakot, lai izjokotu misteru Flitu.»

«Kas viņš tāds ir?»

«Krietni zagļi nekad nenodod savus draugus,» Goldi kategoriski noteica. «Varu pateikt jums tikai to, ka viņš pieder pie noziedznieku šķiras. Parastos apstākļos es nebūtu ar šādu cilvēku ielaidies, bet veikali tagad iet vāji, un dzīvot visiem vajag. Tādēļ, kad viņš piedāvāja man simtu par šo joku ar Flitu, es paļāvos kārdinājumam. Kā vecais Bosuels gluži pareizi izteicās par doktoru Džonsonu . . .»

«Es negribu nekā zināt par jūsu noziedzīgajiem draugiem,» seržants, kura literārās zināšanas bija diezgan vājas, viņu pārtrauca. «Tā tad cilvēku, kurš jūs nolīga, sauc Bosuellu?»

Goldi Lokss ar nožēlošanu uzlūkoja Pārķeru.

«Nē. Bosuells ir miris.»

«Nu jā, droši vien viņu pakāra. Un Džonsons katrā ziņā būs notiesāts spaidu darbos?»

«Arī tas ir miris.»

«Tā tad .divkārtējs nāves sods,» seržants apmierināts palocīja galvu. «Es tagad jau ilgi neesmu redzējis nāves soda ainu. Nu, Goldi, stāstiet ātrāk. Mājās mani gaida sieva un bērni. Es jau trīs naktis neesmu mājās gulējis. Kas jūs nolīga?»

Goldi Lokss šaubījās.

«To es nevaru teik*. Viņš strādā dažādiem kungiem, un es jau jums sacīju, ka viņš man lika izjokot misteru Flitu.»

Seržants, kurš jau zināja, kas tā par «izjokošanu», neteica nekā.

«Es viņu šodien satiku,» Goldi turpināja: «un viņš man lika izspiegot Flitu. Es viņu pavadīju līdz Harleistrītam, līdz pašai slavenā doktora mājai. Bet tad es pamanīju kādu slepenpolicistu, kas nāca pa ielu. Ne, tas nebijāt jūs, mister Parker, jo jūs es būtu pazinis. Es nogriezos gar stūri un nogāju veselu kvartālu. Kad atnācu atpakaļ, iela bija tukša. Tādēļ es nostājos pie laternas staba un sāku gaidīt Flitu.»

«Un jūs misteru Lou noturējāt par Flitu?»

«Zvēru, ka tā tas bija. Kādēļ lai es būtu sekojis misteram Lou?» Viņa balsī bija dzirdama nicināšana. «Vai aitas kādreiz seko lauvām? Nē, ser. Ja es būtu zinājis, ka tas ir misters Lou, es būtu pazudis kā sniegs saules staros.»

Tas bija gluži ticami, jo notālēm, turklāt vēl tumsā, Lou viegli varēja noturēt par Flitu.

«Flits un Lou nemaz nav līdzīgi viens otram,» Pārķers sacīja: «ja neskaita par līdzību to, ka abiem viņiem ir kājas un abi tie valkā cepures. Ierodieties pie manis rīt pulksten vienpadsmitos. Ja neatnāksiet, es aizsūtīšu pie jums savu cilvēku. Es arvien turu vārdu.»

Kad Goldi bija aizgājis, Pārķers devās uz Kerzonstrītu ar ziņojumu savam priekšniekam.

«Es zināju, ka kāds man seko.» Selbi teica: «Tā tad tas bijis Goldi Lokss? Nedomāju, ka viņam būtu kāds sakars ar slepkavību. Nozīmējat divus cilvēkus Flita apsardzībai. Viņu nedrīkst izlaist no acīm ne dienu, ne nakti. Ja varat atrast kādu iemeslu, lai varētu viņu apcietināt, dariet to. Galu galā, tas būtu viņam pašam vislabāk.»

Par to, no kā viņš visvairāk baidījās, Selbi nerunāja ne ar Pārķeru, ne ar Billu Džoineru. Ar Oskara Trevorsa nāvi Gvenda kļuva par viņa milzīgo ienākumu mantinieci. Līdz ar to cilvēki, kuri visu šo laiku bija turējuši gūstā Trevorsu, zaudēja šos ienākumus. Tā tad, arī Gvendai bija sagaidams Oskara Trevorsa liktenis. Ka tas ir tikai laika jautājums, par to Selbi bija pilnīgi pārliecināts.

Visu nakti Selbi nosēdēja krēslā ar pīpi zobos, pārdomādams stāvokli. Kad Dženingss ienāca uzvilkt loga priekškarus, viņš atrada Selbi guļam ar izdzisušu pīpi zobos.

Selbi bija viens no tiem cilvēkiem, kuriem vajag pavisam maz laika atpūtai. Viņš ieradās savā kantorī, kad tur vēl nebija pabeigta telpu tīrīšana, un jau pulksten desmitos tas nosūtīja 1000 vārdu garu telegrammu Trevorsa aizgādņu padomei. To padarījis, viņš apmeklēja rajona ārstu, kurš bija beidzis Trevorsa līķa apskati.

Nāve bija iestājusies no dūriena sirdi. Policijas ārstam nebija šaubu par to, kādos apstākļos slepkavība notikusi.

«Pilnīgi neiespējami, ka viņš būtu ievainots jau aiz durvīm. Acīmredzot, viņš nodurts, kad tas sarunājās ar jums. Dūriens gājis no lejas uz augšu.»

No turienes Selbi nokļuva Bildingsa Trestā. Viņš necerēja sastapt Markusu Flitu. Tādēļ viņš bija ļoti izbrīnījies, kad uz klaudzienu pie durvīm saņēma atbildi: «Iekšā!» Selbi pavisam apstulba, ieraudzīdams Meri Kolu viņas parastajā vietā. Viņa izskatījās vēl slima, bet sagaidīja Selbi ar laipnu smaidu.

«Kā jūs nokļuvāt šeit? Es domāju, ka jūs guļat Duvras slimnīcā.» tf" v

«Es atbraucu šorīt agri. Misters Flits mani atveda. Es vēl neesmu jums pateikusies, mister Lou, par to, ko jūs manis labā darījāt.»

«Kur Flits?» Selbi jautāja, attapies no pārsteiguma.

Viņa pameta acis uz kabineta durvīm.

«Es tūdaļ pateikšu viņam, ka jūs esat atnācis.»

Viņa negāja kabinetā, bet savienojās ar Markusu pa telefonu un pateica viņam, ka atnācis misters Lou.

«Varat ieiet, mister Lou.»

Selbi iegāja Flita kabinetā. Tur viņu sagaidīja jauns pārsteigums.

Markuss Flits, ar cigāru zobos un parasto jautro smaidu lūpās, piecēlās no sava krēsla un sniedza tam roku.

«Priecājos jūs redzēt, mister Lou. Vakar jūs mani redzējāt skumjā brīdī. Es biju uztraukts, ļoti uztraukts; man pat likās, ka es zaudēju prātu. Doktors, laikam, jums jau stāstīja par to?»

«Viņš nekā sevišķa nestāstīja. Bet šodien jums ļoti labs izskats.»

«Jā. Nezinu, vai tas ir doktora parakstīto zāļu iespaids, vai arī prieks par ziņu, ko saņēmu vakar vakarā, kad pārnācu atpakaļ savā kantorī,— bet es tiešām jūtos kā no miroņiem uzcēlies. Ar ko jums varu pakalpot?»

Selbi atbildēja vilcinādamies:

«Vai jūs lasījāt rīta avīzes?»

Flits pakratīja galvu.

«Bet to taču jūs zināt, ka Oskars Trevorss noslepkavots vakar vakarā Kerzonstrltā?»

Flits iepleta acis, un viņās atkal pazibēja agrākā izbaiļu izteiksme.

«Noslepkavots?!» viņš iesaucās: «Trevorss? Kad?»

«Vakar vakarā vēlu.»

Ja Markuss Flits bija aktieris, tad katrā ziņā labs aktieris. Selbi savās domās nāca pie pārliecības, ka ziņu par Trevorsa nāvi Flits tiešām dzirdēja pirmoreiz tikai tagad. Markuss nevarīgi atslīga krēslā, viņa seja kļuva dzeltena, rokas trīcēja.

«Oskars Trevorss nogalināts vakar vakarā? Kā tas notika?»

«Viņš nodurts ar stikla dunci.»

Markuss uzlēca kājās.

«Ko?!» viņš iekliedzās: «Ar stikla dunci? Jūs zobojaties, Lou, jūs melojat! Tas nevar būt, es jums saku!»

«Tas notika taisni tā, kā es sacīju, un es gribu, lai jūs man dotu paskaidrojumus.» Selbi balss bija gluži mierīga.

Markuss mazliet nomierinājās.

«Man tas nebūs grūti. Es nosēdēju kantorī līdz pulksten vienpadsmitiem. Šveicars man palīdzēja sadedzināt papīrus.»

«Jūs taisījāties aizbraukt? Uz kurieni? Un kādēļ jūs atmetāt šo nodomu?»

Markuss Flits aplaizīja savas izkaltušās lūpas.

«Es jums pateikšu. Mis Kola, kā jūs jau laikam zināt, ir mana sieva. Gadījās, ka viņa bija vērsusi pret sevi Ala dusmas. Jūs zināt, kas pēc tam notika Duvrā. Viņa pastāstīja man visu, ko jūs esat darījis viņas labā, mister Lou, un es nekad jums nevarēšu par to pateikties. Vakar vakarā es nolēmu doties uz ārzemēm un ceļā paņemt līdzi ari Meri. Es runāju ar viņu pa telefonu, un dabūju zināt, ka viņa jau izrakstījusies no slimnīcas. No doktora pārnācis, es atradu še priekšā Alu, un mēs ar viņu visu apspriedām. Negribu teikt, ka tā būtu bijusi patīkama saruna,— nē, bet galu galā viņš tomēr bija ar mieru aizmirst notikušo un piedot Meri.»

«Vai Als nekā jums neteica par slepkavību?»

«Nē, ser, ne vārda.»

«Ja viņš būtu to pastrādājis,— vai viņš būtu to pieminējis?»

Flits brīdi klusēja.

«Als nemīl daudz runāt. Bet tā ir pārsteidzoša ziņa. Un es jau domāju, ka viss . . .»

Viņš pēkšņi apklusa. Selbi brīdi gaidīja, bet Flits nedomāja turpināt. Redzēdams, ka šeit nekādu panākumu vairs nebūs, Selbi devās pie šveicara, no kura izdibināja, ka Flits tiešām bijis kantori līdz pulksten vienpadsmitiem vakarā.

«Es gandrīz visu laiku biju ar viņu kopā, ser,» šveicars sacīja: «un varu apzvērēt, ka viņš aizgāja ap vienpadsmitiem.»

«Vai viņš kādu laiku bija viens?»

«Jā, ser, bet tikai dažas minūtes. Viņam bija jānosūta kāda vēstule. Sākumā viņš iedeva to man, bet kad es gribēju iet iemest to kastītē, misters Flits mani panāca un teica, ka vēstuli nosūtīšot pats. Es redzēju, ka viņš, vakarā projām ejot, paņēma to līdzi.»

«Jums taču tepat ir pastkastīte,» Selbi teica, norādīdams uz sarkano kastīti vestibilā.

Šveicars palocīja galvu.

«Jā, ser, bet šis kastītes šķirba bija par mazu tik lielai vēstulei. Turklāt, vēstule bija adresēta uz Austrāliju, un viņš gribēja to nosūtīt no Galvenā pasta.»

«Jūs, protams, atceraties adresi?»

«Jā, ser, vēstule bija adresēta juridiskam kantorim «Trel un Trel» Melburnā. Tā bija ielikta divās aploksnēs. Es redzēju, kā misters Flits to aizlīmēja. Uz iekšējās aploksnes bija uzraksts, kas man, jādomā, nebija jāredz, un par kuru man nemaz nepienāktos runāt. . .»

«Kas tas bija par uzrakstu?» Selbi strauji jautāja.

Šveicars pakratīja galvu.

«Es varu pazaudēt savu vietu, mister Lou.»

«Klausieties!» Selbi uzsita viņam ar pirkstu uz pleca. Ir vēl svarīgākas lietas, nekā vieta. Es meklēju cilvēku, kurš vakar pastrādājis slepkavību, un man visas šīs ziņas ir vajadzīgas. Ja gribat, varat teikt Flitam, ka es jums esmu to jautājis, bet varat arī neteikt,— kā patīk. Es neteikšu viņam ne vārda. Kas bija rakstīts uz aploksnes?»

«Es neviļus redzēju uzrakstu, un tas man izlikās noslēpumains. Es zināju, ka misters Flits nejūtas labi, bet nedomāju, ka tās lietas ir tik bēdīgas. Uzraksts uz aploksnes skanēja apmēram ta:

«Sai vēstulei jātiek uzplēstai, ja es nedošu pa telegrāfu otru rīkojumu. Ja ziņa par manu nāvi pienāktu agrāk par šo vēstuli, tad tā jāatplēš katrā ziņā.»

Selbi atzīmēja juridiskā kantora adresi. Nu viņš saprata, kādēļ Flits tik negaidot bija kļuvis atkal drošs un jautrs. Viņš tagad varēja draudēt Alam ar šo vēstuli, un tas bija spiests likt viņu mierā. Kamēr vēstule nonāks Austrālijā, paies vesels mēnesis, un visu šo laiku Flits un viņa sieva varēs justies drošībā. Selbi nešaubījās, ka noslēpumainais noziedznieks darīs visu, lai dabūtu bīstamo vēstuli savās rokās, tiklīdz tā būs nonākusi Austrālijā.

'Bet ko Flits meklēja pie Arnolda Everšama? Atbildi uz šo jautājumu viņš dabūja ātrāk, nekā bija cerējis. Selbi gāja ārā pa durvīm, kad pie JBildingsa Tresta piebrauca auto un no tā izkāpa doktors Everšams.

«Taisni jūs man esat vajadzīgs! Es jau meklēju jūs visur,» viņš sacīja.

«Kas noticis?»

«Vakar vakarā,» doktora balss bija dziļi nopietna, gandrīz svinīga: «no mana kabineta pazudušas divas pudelītes ar visstiprāko indi, kāda vien zinātnei pazīstama. Es nepiesaucu vārdu, mister Lou, bet ja kāds no Markusa Flita ienaidniekiem pēkšņi mirs,— man nebūs grūti noteikt nāves cēloni.»

32. nodaļa. PAZUDUSAS NAVESZALES.

Indi doktors dienu iepriekš apdrošinātā sūtījumā bija saņēmis no laboratorijas un paglabājis to savā rakstāmgalda atvilktnē.

«Tas bija canabis indica, kas pazīstams no sava nosaukuma X. 37,» doktors paskaidroja: «Viena piliena šīs indes pietiek, lai nozāļotu sešus cilvēkus. Daži apstākļi, kas ir sakarā ar pazušanu, liekas vismaz dīvaini. Vispirms mistera Flita negaidītā vizīte . . .»

«Bet kur Flits būtu varējis dabūt zināt, ka nāveszāles atrodas pie jums?»

«Tā man ir mīkla. Vienīgais cilvēks, ar kuru esmu runājis par indes saņemšanu, ir mana žēlsirdīgā māsa. Es viņai paziņoju pa telefonu, ka varēšu sataisīt zāles, kas bija vajadzīgas kādam no maniem pacientiem, un es izteicos, ka nāveszālēm jāpienāk kuru katru brīdi. Var arī būt, ka es viņai paziņoju par to saņemšanu,— neatceros. Pulksten vienpadsmitos vakarā, manā prombūtnes laikā, ieradās misters Flits, kuru sulainis, kā daždien šādos gadījumos, ievedis kabinetā. Pirms gulēt iešanas, es attaisīju rakstāmgalda atvilktni, lai izņemtu no tās pudelītes ar indi un

novietotu seifā, kas atrodas laboratorijā. Sev par lielu izbrīnu, es pārliecinājos, ka sūtījums ar nāveszālēm no rakstāmgalda pazudis.»

«Vai vairāk neviens nav bijis jūsu istabā?»

Doktors noliedzoši pakratīja galvu.

«Parasti kabineta durvis, man mājās neesot, ir aizslēgtas. Es negribu, ka mani pacienti lasa manas grāmatas.»

«Vai ziņojāt jau policijai?»

«Nē, tas būtu pēdējais līdzeklis, pie kura es ķertos. Tas ir pārāk kutelīgs jautājums, lai atklāti sāktu to atrisināt. Bet es gribēju, lai, ievērojot vakardienas drausmīgo notikumu, jums būtu zināms arī šis gadījums.»

Selbi atzīmēja uz aploksnes nāveszāļu aprakstu un laboratorijas adresi, kura bija tās sūtījusi. Atkal viņam bija visā šajā lietā jāatrod jauns viedoklis. Darbojošās personas atkal bija pārgrupējušās. Divdesmito reizi viņam bija jāuzlūko notikumu gaita ar Markusa Flita acīm. Varbūt, taisni še slēpās Flita jautrā garastāvokļa atrisinājums? Tas likās neticami,— bet. . .

Pirmā izdevīgā brīdi Selbi piezvanīja uz laboratoriju un dabūja dažus paskaidrojumus par pazudušās indes īpašībām.

«Doktors jau ziņoja mums par zudumu,» laboratorijas vadītājs teica: «Ceru, ka jums izdosies tās atrast. Ir nepatīkami apzināties, ka 50 gramu X. 37 nokļuvuši nezināmās rokās.»

«Cik ātri iedarbojas šī inde?»

«Zibenīgi. Pieskaroties rīkles gļotādai, tā momentāli rada trieku un nāvi.»

Selbi bija sarežģīta uzdevuma priekšā. Vienkārša zādzība neietilpa viņa dienesta pienākumos. Tā bija policijas darīšana. Tomēr, lietu vispusīgi apsvēris, viņš atzina, ka labāk būs pagaidām atturēties no ziņošanas vajadzīgām iestādēm.

Pārējo dienas daļu Selbi bija ļoti aizņemts. Tomēr viņš prata atlicināt laiku, lai apmeklētu doktoru un paziņotu tam izmeklēšanas gaitu.

«Ja Flitam nav sevišķas paslēptuves, tad inde viņa istabā neatrodas.»

«Vai viņš zin, ka mēs turam viņu aizdomās?»

Selbi šo domu noraidīja.

129

«Nē. Pagaidām es viņam to slēpju. Varu apgalvot tikai to, ka nāveszāles nav viņa kantorī, kaut diemžēl nevaru paskaidrot, kā es par to pārliecinājos. Atnāciet, lūdzu, šovakar uz Kerzonstritu. Arī

5—638

misters Mallings un Norma pēc pusdienām būs tur. Vakardienas traģēdija ir asi grozījusi jaunās meitenes stāvokli.»

«Mis Hildfordas?» doktors dzīvi uztvēra. «Jā, protams. Viņa taču 'ir Trevorsa vienīgā mantiniece.»

«Viņa turpmāk saņems visus ienākumus,» Selbi piebilda.

«Ja noziedzīgā banda, kā jūs to domājat, turējusi Oskaru Trevorsu gūstā viņa ienākumu dēļ,» doktors domīgi teica: «tad tagad ari mis Hildfordai draud …»

«Nopietnas briesmas, kuras mani ļoti uztrauc,» Selbi nobeidza viņa teikumu. «Es gribu viņu pārliecināt, lai tā kādu laiku aizbrauc uz tādu valsti, kur tā varētu justies drošībā. Un es gribētu, lai jūs man palīdzētu viņu pierunāt.»

«Bet vai tad tāda vieta pasaulē ir?»

«Jā,— Austrālija.»

33. nodaļa. DŽUMAS ALA.

Ziņa par Gvendas Hildfordas bagātību atstāja visnospiedošāko iespaidu uz cilvēku, kuram īstenībā vairāk par visiem būtu par to jāpriecājas. Bills Džoiners bija no visas sirds priecīgs, bet līdz ar to arī tikpat patiesi sarūgtināts. Si's abas jūtas viņš izteica savai māsīcai.

«Gvenda tagad ir bagāta sieviete,» viņš teica ar drūmu pieskaņu balsī.

«Man liekas, tas ir labi, ja bagātas jaunavas apprecē nabaga vīrus,» Norma mierīgi sacīja: «Nauda palīdz nolīdzināt dzimumu starpību.»

«Es nemaz nedomāju ar kādu precēties, Norma,» Bills steidzās paskaidrot: «Es nezinu, vai vispār kādreiz apprecēšos. Es . . . hm .. .»

«Tu esi salaulāts ar savu mākslu? Zinu jau. Bet tici man, Bili, šī līgava neder nekur, salīdzinot ar tādu glītu meiteni, kāda ir Gvenda. Lai būtu, kā būdams, viņai būs vajadzīgs vīrs, kaut es neesmu pārliecināta, vai tu būtu viņai piemērots . . .»

Bills gribēja jau protestēt, bet taisni tobrīd istabā ienāca Gvenda.

«Es redzēju misteru Lou,» viņa sacīja: «un tas mati teica, ka viņš esot telegrafējis nabaga tēvoča Oskara īpašumu pārvaldniekam. Vai ir kas jauns, Bili?»

«Vienīgais, kas Bil 1 u interesē,» Norma pasteidzās atbildēt viņa vietā, «ir tas, ka tu ar joni esi kļuvusi bagāta un nepieejama. Neklepo, Bili, es vēl neesmu beigusi runāt.»

«Nepieejama?» Gvenda jautāja: «Ko tu gribi teikt?»

«Izskaidro viņai.» To teikusi, Norma izgāja, atstādama viņus divatā.

Selbi bija uzaicināts brokastīs pie Mallingiem. Bet viņš bija tā nogrimis X 37 īpašību pētīšanā, ka brokastis tam pavisam izgāja no prāta.

Norma, kura jutās vairāk par visiem apvainota, centās to vismazāk rādīt.

«Es būtu ļaunāk domājusi par viņu, ja viņš būtu atnācis, tēv,» viņa auksti atbildēja, kad misters Mallings ļoti nosodoši izteicās par angļu pieklājības sajūtu, attiecinot savu kritiku sevišķi uz Lou. «Man ir nepatīkami atgādināt tev, ka vakar mūsu klātbūtnē notika zvēriska slepkavība. Tu sapratīsi, ka viņam varēja būt dibināti iemesli neatnākt.»

Tomēr Norma nebija apmierināta. Viņa bija cerējusi, ka tas pavadīs to kādā ekspedīcijā, kuru tā bija uz šodienu nodomājusi. Pirms ceļojuma uz Angliju misters Mallings no Oskara Trevorsa saņēma vēstuli, kurā tas bija sīki aprakstījis sava cietuma atrašanās vietu. Norma labi atcerējās, ka vēstulē bija Serridenstrīta Lambetā un veca stiklu fabrika.

Viņa jau bija ievākuši ziņas, ka kāda fabrika tur tiešām atrodas, un gribēja lūgt Selbi pavadīt viņu uz turieni. Bet tā kā Selbi nebija ieradies, tad šis pienākums krita uz Billu, kuram šīs izredzes nemaz nebija pa prātam: saruna ar Gvendu bija pamatīgi grozījusi viņa dzīves uzskatus.

«Es neredzu, kas tev būtu darāms vecajā stikla fabrikā,» viņš nomurmināja: «Turklāt es nedrīkstu atstāt Gvendu vienu. Selbi teica . ..»

«Lai Selbi pats to pasaka man,» Norma viņu pārtrauca: «Un tēvs tikmēr parūpēsies par Gvendu.»

5*

131

Serridenstrīts atradās vienā no visnabadzīgākajiem Londonas rajoniem. Tā bija drūma, netīra šķērsieliņa, kura beidzās pie fabrikas vārtiem. Uz sētas karājās plakāts, kas ziņoja, ka šī

«ienesīgā grunts» pārdodama. Pēc lielas meklēšanas sargu, kurš, pēc sludinājuma ziņām, dzīvojot turpat, atrada tuvējā krogā.

Tas bija maza auguma, drusku iedzēris vecītis. Viņš kategoriski atteicās ielaist viņus fabrikā bez īpašnieka atļaujas. Papīra naudas gabals, ko Bills viņam nemanot iespieda saujā, tomēr panāca savu, un viņš ātri nozuda nelielā namiņā paņemt atslēgas.

Nav drūmākās ainas, kā dīkā esoša fabrika. Norma pameta acis uz zālēm apaugušo un vecām dzelzīm piemētāto pagalmu, un viņai pēkšņi kļuva auksti un skumji. Fabrikas galvenā ēkā atradās sešas milzīgas plēšas, putekļiem apklātas pudeļu kaudzes, sarūsējušas mašīnas un viņu daļas.

Kara laikā kāda no aeroplāna nosviesta bumba bija izsitusi griestos lielu robu, pa kuru nāca lietus, sakrādamies uz grīdas lielās peļķēs.

«Te jau nav, kur slēpties,» Bills nepacietīgi teica, tikko tie bija iegājuši ēkā. «Trevorss, jādomā, nav bijis pilnā prātā, kad rakstīja to vēstuli.»

Norma nekā neatbildēja. Viņa pievērsās vecajam sargam un apvaicājās, vai fabrikai ir arī vēl citas telpas.

«Tikai kantoris, mis, bet tas pilns žurku.»

Tomēr Norma nebija tik viegli atrunājama no sava nodoma.

«Es gribu redzēt kantori,» viņa teica.

Tā bija vienstāva māja, kas taisnā leņķī piekļāvās galvenajai ēkai. Sargs ar lielām pūlēm iebāza atslēgu durvju caurumā. Durvis, kaukdamas un čīkstēdamas, atvērās, un viņi iegāja tukšā istabā. Grīda bija pārklāta ar biezu putekļu kārtu, no griestiem nokarājās zirnekļu tīkli.

«Neviens še nav bijis kopš četrpadsmit gadiem, kad fabriku slēdza,» sargs ar redzamu labpatiku paskaidroja.

Meitene strauji pagriezās un izsteidzās ārā, svaigā gaisā. Bills nodomāja, ka tai sameties nelabi.

«Vai kas noticis, Norma?» viņš uztraucās.

«Nē, bet šeit ir neciešama smaka. Iesim, Bili. Tev bija taisnība, bet es tomēr priecājos, ka esmu atnākusi šurpu.»

Selbi bija viesistabā, kad viņi pārnāca.

«Kur jūs bijāt?»

Jautājums bija teikts Normai gandrīz nepieklājīgā asumā.

«Es nodarbojos ar pētījumiem,» Norma atbildēja, lūkodama izlikties jautra.

«Jūsu tēvs sacīja, ka jūs esot gājusi apskatīt stikla fabriku. Ja es būtu atnācis mazliet agrāk, es būtu devies jums līdzi. Tas bija muļķīgi, ka jūs to darījāt, mis Mailing.»

«Nebarieties. Es no sirds nožēloju. Tomēr man prieks, ka es biju tur. Mēs nekā neredzējām.»

«Saprotams, ka mēs nekā neredzējām,» Bills apliecināja: «ja nerunā par vecām dzelzīm, ūdens peļķēm un sarūsējušām mašīnām. Ja tur kas būtu bijis, es tūdaļ būtu manījis . . .»

Norma lēni pievērsās viņam ar savādu izteiksmi skatā.

«Vai tu redzēji kāju pēdas?»

Bills apmulsa.

«Kāju pēdas? Kur?»

«Kantorī. Tās bija skaidri saskatāmas uz putekļu klātās grīdas. Milzīgu kailu kāju pēdas, kuras pazuda aiz mazajām durtiņām istabas stūrī. Man liekas, mēs esam atraduši Džumas mitekli.»

34. nodaļa BŪRIS.

Stikla fabrikas sargs jau devītam klausītājam stāstīja par ekscentrisko amerikāņu devību, kad kroga durvis atvērās un jauns, slaika auguma kungs pamāja tam ar pirkstu.

«Jūs man esat vajadzīgs, Aizek.»

Sargs noslaucīja lūpas un izgāja ārā.

«Mani nesauc Aizeks . . .» viņš iesāka.

«Neķildosimies, mīļais,» Selbi viņu pārtrauca: «Es gribu redzēt jūsu stiklu fabriku. Nebija viegli jūs sameklēt. Quis custodiet ipsos custodes.»

«Es neprotu franciski,» apmulsušais sargs teica: «Bet kas attiecas uz fabrikas apskatīšanu, tad tas nav iespējams, ser. Es nedrīkstu nevienu ielaist pēc pulksten trijiem.»

«Parunājat ar šo tipu viņa valodā, Parker,» Selbi pacietīgi teica.

Seržants Pārķers satvēra sargu pie svārku stūra un pievilka sev klāt.

«Es esmu kriminālnodaļas seržants,» viņš teica: «Ja būsiet ietiepīgs, es iesēdināšu jūs siltā vietiņā. Dabūjiet atslēgas.»

Selbi uzmanīgi vēroja ielu.

«Cik tālu stiepjas fabrika?»

«Lidz dzelzceļa stigai. Tai ir pašai savs dzelzceļa atzarojums.»

.«Tālāk, laikam, ir kanāls,» Selbi domīgi sacīja: «Ieiet un iziet diezgan viegli. Domāju, ka mēs atradīsim daudzas izejas. Mēs esam bijuši nepiedodami nolaidīgi, ka līdz šim vēl neesam šeit bijuši. Ziņas, ko Oskars Trevorss sniedza savā vēstulē Mallingam, bija pietiekoši svarīgas, lai Als parūpētos par vēstules nozagšanu. Bet tur jau arī nāk mūsu Januss.»

Viņi kopā ar sargu iegāja fabrikas pagalmā.

«Paldies,» Selbi teica sargam, kurš gribēja vest tos uz galvenās ēkas ieeju. «Mēs vispirms apskatīsim kantori. Vai pulveris jums ir līdzi?»

Pārķers izvilka no kabatas paprāvu pudeli.

«Man ir arī revolveris,» viņš zīmīgi teica.

«Nedomāju, ka tas jums būtu vajadzīgs. Džumas še nav. Sī, laikam, ir tikai viena no viņu uzņēmuma nodaļām.»

Kantora durvis nebija aizslēgtas. Selbi, pabīdījis sargu pie malas, iegāja. Pēdas viņš pamanīja no pirmā acu uzmetiena. To bija daudz. Viens celiņš veda pie netīrajiem logiem, otrs izbeidzās pie durvīm.

Selbi aizgāja līdz istabas kaktam un lūkoja atvērt durvis. Tās bija aizslēgtas. Pieliecies, viņš paskatījās pa atslēgas caurumu, bet nekā neredzēja. Uzlauzt durvis būtu bijis ļoti viegli, tomēr viņš izvēlējās citu līdzekli. Viņš izgāja ārā un apgāja visapkārt kantora ēkai. Arī viņā pusē bija durvis. Sargs pēc ilgākas meklēšanas atrada īsto atslēgu. Selbi nokļuva šaurā ejā ar durvīm viņā galā, kuras tas atdarīja bez pūlēm.

Istaba, kurā tas nokļuva, nebija tā, kuru tas bija pamanījis no kantora. Pusi no istabas aizņēma liels dzelzs būris, kura durvis bija līdz galam vaļā.

«Vai jūs kādreiz esat ko tamlīdzīgu redzējis, Parker?»

Pārķers pamāja.

«Tas izskatās pēc tiem būriem, kādus vadā ceļojošās zvērnīcas.»

«Tas arī ir tads būris,» Selbi teica.

Norādīdams uz lupatu kaudzi vienā no būra kaktiem, viņš piebilda:

«Oskara Trevorsa gulta.»

Logi bija pievērti un no iekšienes notriepti zili. Viens no tiem bija izsists un aizlīmēts ar papīru. Istabā nekādu mēbeļu nebija. Durvis, kas veda nākošā istabā, nebija aizslēgtas.

Nākošā istabā, kuru Selbi jau pirmīt bija mēģinājis saskatīt pa atslēgas caurumu, stāvēja vienkārša koka gulta, pārsegta ar leoparda ādu. Uz veca dzelzs pavarda bija katliņš ēdiena vārīšanai. Zemē mētājās dažas malkas pagales. Istaba bija neticami netīra, tomēr varēja redzēt, ka tā nesen vēl lietota. Selbi atvēra durvis un izgāja kantorī. Acīmredzot, istabas apdzīvotājs reti mēdza lietot šo izeju. Visu rūpīgi apskatījis, Selbi aizslēdza durvis, paņēma no Parkera pudeli un ar pulverizatora palīdzību izkaisīja pa grīdu plānu kārtiņu pelēka pulvera, kas saldi oda.

«Viņš saodīs šo smaržu,» Pārķers teica.

«Tad jau būs par vēlu. Un, varbūt, nesaodīs nemaz. Nu uzmeklēsim kādu izeju.»

Izejas bija divas, un abas veda uz kanālu. Vieni vārtiņi, acīmredzot, bija vēl nesen vērti.

«Pa šiem vārtiņiem viņš ienāks, ja tikai viņš vēl nāks, vai ari, ja tas jau tagad nav šeit.»

Selbi domīgi sarauca uzacis.

«Seit?» Pārķers izbrīnā iesaucās: «Kur?»

«Kaut kur tuvumā. Pārmeklējiet plēšas.»

Tomēr meklēšanai nebija panākumu.

Viņi gāja iekšā pa Skotlandjarda durvīm, kad Selbi negaidot iejautājās:

«Vai jūs kādreiz esat ko dzirdējis par cilvēku, kuru sauc Džons Bromlejs?»

Pārķers viņu uzlūkoja. «Nē.»

«Tad jūs vēl dzirdēsiet,» skanēja noslēpumaina atbilde.

35. nodaļa. IERODAS DŽONS BROMLEJS.

Tovakar Kerzonstrīta namiņā valdīja drūms noskaņojums. Traģēdija vēl visiem pārāk skaidri bija atmiņā. Tikai Norma bija jautra un priecīga.

Doktors Everšams aizkavējās. Viņš paziņoja, ka viņu aizkavējis slimnieks, un solījās ierasties pēc pusstundas.

«Vai zināt, ko es domāju?» Mallings teica, kad doktors bija piezvanījis. «Es domāju, ka doktors ir veiklākais detektīvs no mums visiem. Es negribu jūs apvainot, Lou, bet man ir pārliecība, ka tikai doktoram Everšamam izdosies notvert briesmīgo slepkavu un atrast bandu, kas turēja gūstā Oskaru Trevorsu.»

«Kādēļ tu tā domā, tēt?»

«Man ir tāda nojauta. Vai tu nekad neesi ievērojusi, cik viņš maz runā, kad ir runa par uzbrukumu viņam? Un man patīk izteiksme, kas tādās reizēs uzliesmo viņa acis. Nu, Lou, vai jūs pārbaudījāt Normas izteicienus?»

«Jā, man liekas, viņai taisnība. Tur tiešām ir pēdas, un turklāt vēl gluži svaigas. Vēl vairāk, — es esmu pārliecināts, ka Oskars Trevorss tur kādu laiku turēts gūstā,— ne visai ilgi, tomēr dažas nedēļas.»

Misters Mallings strauji pārtvēra sarunu.

«Es jau runāju ar Gvendu. Viņa nākošo nedēļu brauc kopā ar mums uz Sakramentu. Baidos, ka mēs aizvedīsim sev līdz arī jūsu draugu.»

«Nabaga misters Lou!» Norma ironiski iesaucās. «Jums būs te ļoti garlaicīgi!»

«Redzēsim,» Selbi teica, tad piebilda: «Es nerunāju par garlaikošanos, bet par to, vai jūs nākošnedēļ aizbrauksiet.»

To teicis, viņš piecēlās, jo doktora auto apstājās pie durvīm. Viņš izgāja ārstam pretī.

«Jūs, doktor, nākat par vēlu, lai mani atbalstītu. Jau nolemts, ka mis Hildforda dosies atpakaļ uz Sakramentu.»

«Vai tad es solījos jūs atbalstīt?» doktors Everšams izbrīnā jautāja: «Ak, jā, atceros: jūs gribat, lai viņa brauc uz Austrāliju. Kādēļ?»

«Man ir dibināts iemesls.»

«Bet vai tad tur viņa būtu lielākā drošībā, nekā Amerikā?»

«Domāju, jā.»

Sī saruna notika koridorā. Palīdzēdams doktoram novilkt virsdrēbes, Selbi koridora viņā galā ieraudzīja Dženingsa smago stāvu.

«Neuztraucieties, Dženings, es jau ielaidu doktoru. Vai šodien apgaismošana kārtībā?»

«Jā, ser. Vakar tas bija tik nepatīkami.»

«Jūs nevarat pat iedomāties, cik nepatīkami tas bija,» Selbi piezīmēja.

Viņam nebija vajadzības uzsākt sarunu par Gvendas nākotni, jo, kad tas kopā ar doktoru ienāca viesistabā, tur jau sprieda par gaidāmo ceļojumu. Everšams steidzās izpildīt savu solījumu.

«Misters Lou domā, ka jums nebūtu ieteicams braukt uz Ameriku, mis Hildford.»

«Kur tad lai es brauktu?»

«Uz Austrāliju. Sis priekšlikums nav mans, bet mistera Lou. Tam ir svarīgi iemesli. Ja mūsu hipotēze pareiza — varbūt, no manas puses nav smalkjūtīgi nosaukt mistera Lou hipotēzi par mūsu? — , tad šī neparastā noziedznieka uzmanība no jūsu tēvoča tagad pāries uz jums.»

«Par to es jau parūpējos,» misters Mallings sacīja: «Es domāju, ka Amerikā Gvendai draud mazāk briesmu, nekā šeit vai tajā pašā Austrālijā. Gvenda ir bagāta, un viņa var pieņemt sev apsardzību, ja tas būtu vajadzīgs, ko gan es neticu.»

Pie durvīm pieklauvēja. Ienāca Dženingss ar sudraba paplāti, kurā bija telegramma.

«Laikam man,» Selbi teica, saņemdams telegrammu un atplēsdams aploksni.

Acīmredzot, telegrammās nosūtītājs nebija rēķinājies ar izdevumiem. Telegrammas saturs aizņēma trīs uz mašīnas rakstītas lapas.

«Tā ir atbilde uz telegrammu, ko es nosūtīju jūsu tēvoča aizgādņiem. Acīmredzot, ziņa par viņa nāvi jau nokļuvusi Ņujorkas rīta avīzēs.»

Viņš izlasīja abas pirmās lapiņas, un tad tikai pamanīja, ka trešā lapa ir atsevišķa telegramma, kas nosūtīta pusstundu vēlāk. Viņš uzmanīgi izlasīja to divas reizes.

«Tā ir diezgan svarīga ziņa jums, mis Hildford,» viņš beidzot teica.

«Gvendai?» Bills uztraucās: «Kas tur par lietu, Sel?»

«Klausieties!» Selbi teica un sāka lasīt:

«Džona Bromleja Trevorsa pilnvarnieki ierosinājuši prāvu par savām mantojuma tiesībām uz Oskara Trevorsa mantu. Viņi lūguši, lai tiesa aizkavē mantojuma piešķiršanu Gvendai Hildfordai. Džons Bromlejs Trevorss pazīstams Džona Bromleja vārdā. Viņš dzīvo Londonā, 38, Somerstrīts, Somerstaunā. Viņš apgalvo, ka ir Trevorsa dēls, un solās to pierādīt ar dokumentiem.»

So sensacionālo ziņu visi uzņēma sākumā ar dziju klusēšanu. Bills bija satriekts; Gvenda, turpretim, atviegloti nopūtās.

«Es priecājos!» viņa iesaucās.

«38, Somersstrlts?» doktors, pieri saraucis, jautāja. «Tas taču viens no visnabadzīgākiem Londonas kvartāliem. Jūs tas, bez šaubām, pārsteidza, mis Hildford?»

«Ja esmu pārsteigta, tad tikai patīkami. Nezinu, vai man kādreiz būs jāpelna sava maize ar spalvu, bet tagad es redzu, ka viens no galvenajiem šķēršļiem ir novērsts.»

Uz mirkli viņas skatiens sastapās ar Billa acīm. Doktors saprata. Viņš pievērsās Selbi.

«Tas galīgi satriec visas jūsu hipotēzes, Lou, un līdz ar to dod norādījumu uz vēl vienu Oskara Trevorsa noslepkavošanas varbūtēju iemeslu. Vai jūs agrāk nekā nebijāt dzirdējis par Džonu Bromleju?»

«Gluži otrādi,» Selbi atbildēja: «No Trevorsa nāves dienas es gaidīju, ka Bromlejs prasīs savas tiesības, un es būtu ļoti pārsteigts, ja viņš tā nebūtu darījis.»

«Vai jūs viņu pazīstat?» Norma izbrīnījusies jautāja: «Bet jūs nekad neesat pieminējis viņa vārdu?»

«Jūs maldāties,» Selbi pasmaidīja. «Es daudzreiz esmu runājis ar jums par viņu, tikai neesmu saucis to par Džonu Bromleju.»

36. nodaļa KAS IR MISTERS BROMLEJS?

Džons Bromlejs, kuru neviens līdz šim nebija pazinis, pēkšņi izrādījās Trevorsa mantinieks!

«Es galvoju, ka Oskars Trevorss nekad nav bijis precējies!» Mallings iesaucās.

«Kas to var galvot?» Selbi domīgi sacīja: «Sis cilvēks apgalvo, ka viņš esot Oskara Trevorsa dēls, un viņam, acīmredzot, ir pierādījumi. Maz ticams, ka tas būtu sācis prāvu, ja viņam nebūtu drošu pierādījumu».

«Un viņš droši vien gaidījis Trevorsa nāvi,» Mallings piebilda: «Es tomēr nesaprotu, kā viņš, dzīvodams Londonā, varējis likt saviem pilnvarniekiem sākt šo prāvu Ņujorkā? Visā šajā lietā ir kāds baigs noslēpums.»

Doktors šķita atradis izskaidrojumu:

«Liekas, ka pilnvarniekiem jau agrāk dots rīkojums sākt prāvu, tiklīdz būs zināms par Trevorsa nāvi.»

Gvendai Hildfordai pavērās jaunas perspektīvas. Vienā mirklī viņa bija atpestīta no briesmām, kas to apdraudēja kopš viņas iebraukšanas Londonā.

Bills Džoiners viņai līdzi priecājās par to, bet apņēmās cieši raudzīties, lai Bromleja tiesības būtu neapšaubāmi pierādītas.

Otrā rītā misters Mallings kopā ar abām jaunavām izbrauca uz veikaliem iepirkties. Bills izmantoja gadījumu un uzmeklēja Selbi, kuru tas sastapa viņa kantorī. Istaba bija stipri piesmēķēta. Selbi, vestē izmeties, sēdēja pie sava rakstāmgalda un uzcītīgi rakstīja, kad viņam pieteica Billu.

«Selbi!» Bills bez kāda ievada uzrunāja savu draugu: «Es izdarīju nelielus pētījumus.»

Selbi nolika spalvu un pievērsās runātājam.

«Arī tu, Brut!» viņš pārmetoši iesaucās: «Sajā lietā ir tik daudz brīvprātīgu detektīvu, ka es sāku nopietni uztraukties. Doktors, mis Mallinga, un tagad arī vēl tu! Nu, stāsti.»

Bills apsēdās.

«Kamēr tu vēl neesi sācis runāt,» Selbi sacīja: «es-gribu pateikt, kādus pētījumus tu esi izdarījis. Tu lūkoji izdibināt, kas ir šis Džons Bromlejs.»

«Jā, es jau vakarvakarā devos pie viņa.»

«Un tavam apmeklējumam droši vien bija panākumi?» Selbi vientiesīgi jautāja.

«Tu gluži labi zini, ka nē, Selbi,» Bills atbildēja: «Tur nekad neviens nav redzējis šo Bromleju.»

«Vai tad viņš tur nedzīvo?» Selbi jautāja tikpat nevainīgā izskatā.

«Viņš dzīvo tur jau visu gadu mazā namiņā, kas pieder kādam Loksam …»

«Pareizāk sakot, Goldi Loksam,» Selbi viņu pārlaboja: «Ja tev vēl nebūtu zināma viņa nodarbošanās, tad varu tev pastāstīt, ka tas ir profesionāls zaglis, jau divreiz tiesāts. Tādēļ tev tik grūti bija ievākt ziņas. Somersstrīta iedzīvotāji, deviņas desmitdaļas no kuriem ir noziedznieki, protams, labprāt nesniedz ziņas par saviem kaimiņiem.»

«Tā tad tu jau zināji, ka esmu tur bijis?»

Selbi palocīja galvu. ^

«Es jau biju paredzējis, ka tu iesi. Vakar es izlasīju tavās acīs šo apņēmību. Labi pazīdams Somerstaunu, es atļāvos nolikt cilvēku tavai apsardzībai, kurš tevi pavadīja. Jā, Goldi Lokss ir zaglis,» Selbi pasmaidīja, redzēdams vilšanos Billa sejā. «Viņš ir mistera Flita draugs. Tas bija viņš, kurš tonakt bija iekāpis pa logu Gvendas istabā un izglābis to no lielām nepatikšanām.»

Bills iesvilpās.

«Cik tu apķērīgs!» viņš sajūsmā izsaucās: «Nu es saprotu: Lokss pieder pie bandas, kuras nodoms ir aplaupīt Gvendu . . .»

«Nedomāju, ka viņam kas būtu zināms par tādu bandu,» Selbi viņu pārtrauca: «Lokss gluži vienkārši ir ierocis citu rokās. Varbūt, ka viņam par to labi samaksā, tomēr viņš nav nekas vairāk, kā tikai ierocis.»

«Bet Somersstrīta iedzīvotāji grib vai zvērēt, ka viņi nekad nav redzējuši, ne arī ko dzirdējuši par Bromleju.»

Selbi pamāja.

«Ja viņi pat būtu to redzējuši, — ari tad viņi tev neteiktu. Kaut tu neizskaties pēc slepenpolicista — piedod, ja es nokauju tavas ilūzijas —, tomēr viņi turēja tevi aizdomās. Un šajā ziņā viņi nav melojuši: viņi nepazīst Bromleju, jo nekad to nav redzējuši. Viņš ir īsts naktsputns. Caurām dienām viņš sēd savā istabā, bet naktīs, kad godīgi ļaudis guļ, viņš klejo apkārt pa Londonu.»

«Ar ko viņš nodarbojas?»

«Ar klejošanu. Vairāk nekā es nevaru tev pateikt. Vispār, viņš nedara nevienam nekā ļauna.»

«Galvenais jautājums, Selbi tagad ir tāds: vai šis Bromlejs nonāks uz apsūdzēto sola? Viņš bez šaubām ir krāpnieks. Viņš Trevorsam ir tāds pats dēls, kā es.»

«Es piekrītu. Bet tā taču ir Federālās tiesas darīšana. Tavā vietā, Bili, es tiešām tik daudz neuztrauktos par šo Džonu Bromleju.»

«Bet vai tu nelasīji rīta avīzes? Ņujorkas laikraksti noteikti apgalvo, ka viņš iesniegšot pierādījumus. Oskars Trevorss esot slepeni salaulājies Pitsburgā 23 gadus atpakaļ. Atradusies ari kāda sieviete, kura atceroties viņa bērnu. Bet es tomēr esmu pārliecināts, ka tā ir krāpšana! Misters Mallings solās aizstāvēt Gvendas tiesības, kaut tas maksātu viņam vai pēdējo centu.»

«Pēc maniem piedzīvojumiem spriežot, tiesu procesi nekad nenoiet līdz pēdējam centam,» Selbi pamācīja: «jo prāvojošās puses arvien mēdz atstāt sev kabatā ceļa naudu līdz mājām. Nē, Bili, tici man, tu velti uztraucies. Mēs izmantosim Džonu Bromleju, cik tas mums būs derīgs, tad vienkārši metīsim to pie malas,» viņš zīmīgi piebilda.

Bills aizgāja, nepārliecināts no Selbi vārdiem.

To pašu dienu misters Goldi Lokss, paklausīdams aicinājumam, kuru tam pienesa ekspresis, ieradās Bildingsa Trestā. Viņš atrada Markusu Flitu vislabākā garastāvokli. Pat Meri viņam uzsmaidīja, un Goldi par to jutās tik ļoti pārsteigts, ka aizmirsa savu paradumu: paķircināt sekretāri.

«Ienāciet, Loks. Ilgi neesmu jūs redzējis,» Flits teica, pieceldamies un piebīdīdams tam krēslu. «Vai nevēlaties cigāru?»

Goldi paņēma pasniegto cigāru un aizdomīgi uzlūkoja to.

«Vai nesprāgs?»

Flits sāka smieties.

«Nu, vai daudz nopelnāt?»

«Miljonus!» Lokss ironiski atbildēja: «Paskatieties pa logu, un jūs uz ielas redzēsiet manu limuzīnu.»

«Es runāju par jums ar kādu no mūsu kopējiem draugiem,» Flits teica, pasniegdams tam sērkociņu. «Viņš saka, ka jūs nepelnot tik, cik jūs ar savām spējām varot nopelnīt. Ja cilvēkam jāizīrē istabas,— tad jau nav vairs labi. Kas ir jūsu īrnieks? Es līdz šim laikam nezināju, ka jums ir īrnieks.»

«Jūs runājat par Bromleju?» Goldi pakratīja galvu. «Savāds subjekts. Manai sievai viņš sākumā nepatika, bet viņš kārtīgi maksā, un šajos laikos nav par ļaunu, ja ir kāds blakus ienākums.»

«Cik ilgi viņš jau dzīvo pie jums?»

Misters Lokss ielūkojās griestos.

«Trīspadsmit mēnešus,» viņš teica.

«Cik viņam gadu, un kāds viņš izskatās?»

«Kam jums tas jāzina? Nesaprotu, kādēļ pēdējā laikā visi tik ļoti interesējas par Bromleju? Vakar vakarā kāds kungs bija apstaigājis vai visus kaimiņus, ievākdams par viņu ziņas.»

«Es jautāju tikai tādēļ, ka avīzes raksta, it kā viņš būtu mantojis milzīgus kapitālus Amerikā. Jūs, laikam, būsiet par to lasījis?»

Lokss pakratīja galvu.

«Es nekad neko nelasu, izņemot tiesu aktus.»

«Melojat,» Flits mierīgi teica: «Bet tam nav nozīmes. No svara, ka viņš dzīvo pie jums, un es gribu zināt, kas īsti slēpjas šajā lietā. Liekat galdā visas savas kārtis, Loks, un jūs daudz iegūsiet.»

«Viņas jau ir galdā,— visas 52, un mana vizītkarte vēl piedevām,» Lokss sacīja: «Es nekā nezinu par šo tipu, izņemot to, ka viņš ir kārtīgs maksātājs un pa naktīm vazājas apkārt. Sākumā es domāju, ka viņš ir zaglis, — man mūžīgi biji/šas tieksmes uz romantismu …»

«Cik viņam gadu?»

«Kādi 22. Cik var spriest, viņš ir amerikānis, jo viņam Čikāgā ir draugi: esmu redzējis, ka viņš saņem vēstules ar turienes zīmogu. Visu dienu viņš pavada savā istabā un nekad neatstāj māju pirms pusnakts. No rīta agri viņš pārrodas.»

«Vai jūs nekad neesat Bijis viņa istabā?»

Lokss to noliedza.

«Nē, viņš ir ļoti nesabiedrisks cilvēks un vienmēr tur savas istabas durvis aizslēgtas. Divas reizes esmu dzirdējis viņu staigājam pa istabu; dažreiz viņš arī dzied, — tas ir viss, ko par viņu zinu.»

«Es gribētu redzēt šī Bromleja istabu,» Flits teica.

«Tas nav iespējams, mister Flit. Viņa istabā nevar iekļūt citādi, kā uzlaužot durvis. Un šorīt viņš noīrēja visu manu mājiņu un bez vārda runas bija mierā maksāt prāvo summu, kādu es prasīju.. Zēl, ka nepaprasīju vēl vairāk,» Goldi smagi nopūtās.

«Viņš noīrēja visu māju? Un kur jūs paliksiet?»

«Man uz laukiem ir draugi,— pareizāk sakot: sievas radi.»

«Vai viņš nekā jums nav stāstījis par savu mantojumu?»

«Viņš minēja gan par to. Bet tiešām, mister Flit, es nekad neticu tādām baumām, sevišķi vēl, ja cilvēks sāk apgalvot, ka viņš saņēmis mantojumu.»

Markuss domīgi noraudzījās zemē.

«Kāds viņš izskatās?»

«Sarkanmatains,» Goldi bez apdomāšanās teica: «Kāds viņam augums, es nezinu, jo neesmu veltījis tam vērību. Viņam mutē trūkst triju zobu. Ja jūs kaut reizi viņu ieraudzītu, jūs nekad vairs nevarētu to aizmirst.»

Pusstundu Markuss apbēra Loksu jautājumiem, bet nekādu sevišķu panākumu no viņa atbildēm neguva.

Kad Goldi jau dzirās aiziet, Flits tam jautāja to, kas visu laiku tam bija kutinājis mēli:

«Vai Als ari tur piedalās?»

Neviens muskulis Loksa sejā nepakustējās, kad viņš atbildēja:

«Als? Kas tas tāds? Tādu es pirmoreiz dzirdu.»

Misters Flits redzēja, ka nav nozīmes turpināt iztauju.

37. nodaļa. DETEKTĪVI.

To pašu dienu Goldi Lokss atstāja Somersstrilu, pavadīts no savas sievas, diviem kaķiem, kanārijputniņa un dažādām grabažām. Visi Somersstrīta iedzīvotāji iznāca noskatīties reto ainu, kad no 38 nama durvīm aizbrauca piekrautais auto.

Noslēpumainais īrnieks, ja arī interesējās par Goldi aizbraukšanu, tomēr neizrādīja to.

Neviens tovakar neredzēja, ka Loksa īrnieks būtu izgājis no mājām, bet vismaz divi cilvēki redzēja viņu, kad tas pārnāca. Nakts tumsā kāds cilvēks, turēdamies namu ēnā, ātriem» soļiem sasniedza Nr. 38 namu, iegāja tur iekšā un aizslēdza durvis. Tas bija noslēpumainais cilvēks, kurš saucās par Džonu Bromleju.

Pirms viņš devās savā istabā, Bromlejs ar vislielāko rūpību aplūkoja visas izejas un ieejas, pārliecinādamies, ka visas durvis un visi logi stipri aizbultēti un aizslēģoti. Viņš iededza lampu un apstaigāja visas istabas, pavērdams skapju durvis un vērīgi ielūkodamies visās pagultēs. Nakts bija silta un gaiss istabā bija smags un spiedīgs, bet viņš neatvēra logu, lai istabu izvēdinātu.

Viņš nolika uz galda papīru, spalvu un tintes pudelīti, nosēdās un, ilgi pārdomājis, sāka rakstīt:

«_Miļais draugs! Trīs gadus es gaidīju, lai varētu prasīt savas tiesības uz mana tēva mantojumu.»

Sajā vietā viņš pārtrauca rakstīšanu un sāka klausīties. Itkā atcerējies ko, viņš izvilka no kabatas revolveri ar garu stobru un nolika to uz galda. Uz pirkstu galiem piegājis pie durvīm, viņš uzmanīgi pavēra tās un, pārliecinājies, ka troksnis ceļas no ūdens pilēšanas pa vāji aizgriezto krānu, durvis atkal aizslēdza un atgriezās pie savas vēstules.

«Dīvaina sagadīšanās mani novedusi mājā,» viņš turpināja rakstīt: «Kuras saimnieks strādā uz vienu roku ar Flitu.»

Viņš atkal apstājās un ieklausījās. Šoreiz viņš zināja, ka nav maldīj'ies. Uz ielas kāds bija.

Viņš nogrieza lampu un nodzēsa uguni. Istaba iegrima tumsā. Grīda mazliet čīkstēja zem viņa kājām, kad tas gāja pie loga. Uzmanīgi pavēris logu, viņš pieliecās un paskatījās lejup. Ielas laternas bālā gaismā viņš lejā saskatīja divus cilvēkus. Viens no tiem sāka klauvēt pie lejasstāva loga.

Bromlejs paķēra no galda elekrisko laternu,' un apžilbinošs gaismas stars apspīdēja vēlos apmeklētājus.

«Ko jums vajag?» Bromlejs aizsmaķušā balsī uzsauca tiem: «Pielūkojat, ka nedabūjat, ko neesat gaidījuši!»

Abi cilvēki nolieca galvas, lai paslēptu savas sejas. Viens no viņiem teica:

«Nonāciet lejā. Mums jārunā ar jums.»

Pirms Bromlejs paguva atbildēt, viņpus ielas, kā no zemes izlīdis, parādījās trešais stāvs, kas ātriem soļiem tuvojās tiem, kas stāvēja jau lejā. To pamanījuši, abi gandrīz skriešus devās prom, un pēc īsa brītiņa jau pazuda tumsā.

Džons Bromlejs izslēdza laternu un gaidīja.

«Vai kas noticis?» cilvēks lejā jautāja.

«Nē, nekas, pateicos!» Bromlejs atbildēja un aizvēra logu.

No rīta agri daži Somersstrīta iedzīvotāji redzēja uz ielas taisni pretim Nr. 38 namam pastaigājamies vientuļu cilvēku. Viņi izturējās ļoti vienaldzīgi pret šo slepenpolicistu, jo tas tiešām bija seržants Pārķers.

Kad otrā rītā Bills ienāca ēdamistabā, viņš atrada tur savu draugu, kurš bija iegrimis kādas zilas, zīmuli aprakstītas papīra lapiņas aplūkošanā.

«Labrīt, priekšniek!» Selbi gluži nopietnā balsi teica.

Bills nosarka.

«Tava zobošanās mani neapvaino. Kas tev teica?»

«Seržants Pārķers,» Selbi atbildēja, salocīdams papīra lapu. «Tiešām, Bili, pēc visiem maniem brīdinājumiem tev gan būtu laiks atstāt misteru Bromleju mierā. Tavs pavadonis, ja nemaldos, bija otrs lielais kriminālists, doktors Everšams?»

«Es nedomāju, ka viņš būs mūs pazinis» Bills sacīja: «Jā, es tiešām cenšos nodibināt sakarus ar šo misteru Bromleju. Es pastāstīju savu nodomu doktoram, un viņš bija ar mieru mani pavadīt. Mēs pieklauvējām pie loga, cerēdami, ka viņš iznāks parunāties ar mums. Viss, ko mēs panācām,— bija vesels kūlis prožektora gaismas acis un daži biedinoši vārdi. Te, diezin no kurienes, izlīda tavs nolādētais slepenpolicists.»

«Un jūs ņēmāt kājas pār pleciem kā zaķi?»

«Nav tiesa!» Bills apvainots protestēja: «Saprotams, ka mēs negribam, lai viņš mūs pazīst. Ko tu smejies?»

«Un ko teica doktors?»

«Liekas, viņš jutās diezgan muļķīgi, bet es sodījos, ka biju ņēmis viņu līdzi. Mēs cerējām, ka mums izdosies satikt Loksu un pierunāt to, lai viņš noved pie mums lejā savu īrnieku.»

«Lokss jau vakardien aizbrauca no Londonas. Tavas desiņas atdzisīs,» Selbi novirzīja sarunu uz citu. «Ko jūs esat nodomājis šodien darīt?»

«Mēs aizbraucam ar tvaikoni «Mauritānija» nākošo sestdien, tas ir, no rītdienas vēl pēc nedēļas.

Selbi palocīja galvu.

«Vai visi?»

«Jā. Man ļoti žēl atstāt tevi vienu, Sel.» '

«Bet es stipri ceru, ka tu arī paliksi,» Selbi nopietni atbildēja. Iestājās ilgāks klusuma brīdis, pēc kura Selbi jautāja: « Tātad jūs domājat braukt jau nākošās nedēļas beigās?»

Bills uzmeta viņam pētošu skatu, bet Selbi acis tas neieraudzīja ne izsmieklu, ne jautrību.

«Jā, varbūt, līdz sestdienai mums izdosies šo lietu nobeigt, un tad tu varēsi mierīgi braukt uz savu laimigo, bet sauso Ameriku . . .» viņš turpināja, tad pēkšņi pats sevi pārtrauca: «Nē, Bili, tas nav iespējams. Tik īsā laikā tas nekādā ziņā nav padarāms. Jums uz kādu laiku būs jāatliek sava aizceļošana.»

«Kādēļ?»

«Ir daudz iesmeslu. Pirmkārt, tev būs jāpiedalās izmeklēšanā. Otrkārt, tu būsi viens no svarīgākiem lieciniekiem tiesā . . .

«Kādā izmeklēšanā?» Bills jautāja: «Sakarā ar,Trevorsa noslepkovošanu?»

Selbi pakratīja galvu.

«Tas nav no svara. Viņiem ir pietiekoši daudz pierādījumu. Un šo lietu, droši vien, atliks. Es vēl neesmu pārliecināts, kas īsti par izmeklēšanu tā būs,» Selbi domīgi turpināja: «vai nu par Ala Klarka, vai arī par mistera Bromleja noslepkavošanu. Tomēr viens ir skaidrs: ja nebūs nekādas izmeklēšanas, tad Als Klarks sēdēs uz apsūdzēto sola Oldbelijā un noklausīsies mūsu apdāvinātākā tiesneša spriedumu, jo, ja nemaldos, mākošā sesijā prezidēs Darlings.»

«Ko tu tur muldi? Tu taču vēl neesi noķēris savu Klarku?»

«Noķeršu, neuztraucies, noķeršu. Tas ir tikpat droši, kā tas, ka tev četrdesmit piecu gadu vecumā būs galīgi sabojāti gremošanas orgāni, jo tu ēd pārāk ātri un pārāk daudz.»

Bills nolika nazi un dakšiņu un uzlūkoja savu draugu.

«Vai tavā pareģojumā nav nekādu «ja» vai «bet»?»

Selbi pakratīja galvu.

«Ir dažas iespējamības, par kurām es negribu domāt. Tomēr man liekas, ka visļaunākā no šīm iespējamibām jau novērsta.»

«Bet kā būs ar Bromleju?»

«Lai Bromlejs pats rūpējas par sevi. Es darīšu visu, ko varēšu, lai pasargātu viņu no nepatikšanām, bet dažreiz es šaubos, vai tas man izdosies.»

Viņš piecēlās un rūpīgi salocīja savu salveti. Arā iedams, viņš apstājās un uzlika roku Billam uz pleca.

«Atmet slepenpolicista amatu, Bil.1,» viņš, pusē jokodams, pusē nopietni teica: «Tici man, tā ir šausmīga profesija.»

38. nodaļa MISTERS BROMLEJS APMEKLĒ STIKLU FABRIKU.

Pat slepenpolicists neredzēja, kā misters Džons Bromlejs nākošās dienas vakarā atstāja Somersstritu. M\ 38 nama bēniņos bija lūka kas izgāja uz blakus nama lēzeno jumtu. Senāk tur bija baložu būda, kādas vēl tagad bijā uzglabājušās uz daudziem kaimiņu namu jumtiem. Ja nebūtu šo baložu būdu, tad staigāšana būtu vēl vieglāka. Tagad, turpetīm, pagāja vairāk kā pusstunda, kamēr Bromlejs, sasniedzis pēdējo jumtu šajā rindā, nolēca zemē, pārkāpa kādu žogu un nokļuva šķērsieliņā, kas veda uz šī rajona galveno ielu, Stibingtonstrītu.

Nogājis līdz šķērsieliņas galam, kur atradās liela rinda zirgu staļļu un dažādu saimniecības ēku, Bromlejs atslēdza kādu šķūnīti, izstūma velosipēdu un, uzlēcis tam mugurā, aizbrauca uz dienvidiern, vairīdamies no tām ielām, kur varēja sastapt vēl kādu aizkavējušos gājēju.

Bez apstāšanās viņš aizbrauca līdz tiltiņam, kas veda pār kanālu. Tur viņš nokāpa un, vezdams divriteni pie rokas, sāka uzmanīgi rāpties lejup pa stāvo noeju, kas beidzās pašā ūdens malā. Viņš ātri devās uz priekšu pa šauro celiņu, kas bija iemīts krastmalā, stumdams velosipēdu pa priekšu. Vienā pusē celiņam klusu snauda kanāla melnais ūdens, bet otrā pacēlās stāva ķieģeļu siena.

Beidzot viņš nonāca pie maziem vārtiņiem sienā un, izņēmis atslēgu, atslēdza tos un iegāja. Vārtiņus viņš pievēra aiz sevis, atstādams atslēgu caurumā. Velosipēdu viņš atbalstīja pret sienu, bet pats devās uz priekšu pa šauro taciņu, kas veda uz zemu, tumšu ēku. Kājās Bromlejam bija apavi ar gumijas zolēm, un pat pa asfaltu ejot, viņa soļu troksnis nebija dzirdams.

Apgājis ēkai apkārt, viņš mirkli apstājās, pakausījās pie papīru aizlīmētā loga, tad pazuda kādās durvis. Tiklīdz viņš bija iegājis, ārpusē parādījās otrs cilvēks,liels, salicis, tas nedzirdamiem soļiem iznira no tumsas. Ari viņš apgāja apkārt mājai un, atslēdzis dibena durvis, iegāja iekšā.

Cilvēks, kurš notupies sēdēja pie sienas, redzēja, ka Bromlejs iegāja namā. Viņš būtu varējis tam sekot, bet, acīmredzot, atzina par labāku palikt savā paslēptuvē. Pagāja divas stundas, pirms viņš atkal ieraudzīja Bromleju, kurš ātri devās pa celiņu uz vārtu pusi.

Svešais uzmanīgi atstāja savu paslēptuvi un rāpus devās pretim Bromlejam, lai to sagūstītu.

Bromlejs paņēma velosipēdu pie rokas un gāja uz vārtiem. Viņš bija gandrīz jau sasniedzis tos, kad svešais strauji uzlēca kājās.

«Stāviet, citādi es šaušu!» viņš uzsauca: «Es gribu redzēt jūsu seju, mans draugs.»

Bromlejs nodūra galvu zemāk un visā spēkā grūda uz priekšu savu velosipēdu. Priekšējais ritenis ķēra svešinieku un nogāza to zemē. Pirms tas paguva atjēgties, Bromlejs jau gulēja tam virsū, abām rokām satvēris viņa kaklu.

«Nekustieties, citādi jums būs grūti,» viņš aizsmakušā balsi nomurmināja tam pie auss.

Sataustījis svešā revolveri, Bromlejs iebāza to savā kabatā. Ātri piecēlies, viņš dažiem lēcieniem jau sasniedza vārtiņus.

Izrāvis no tiem savu atslēgu, viņš uzlēca velosipēdam mugurā un ātri aizbrauca. •

Doktors Arnolds Everšams piecēlās no zemes un ar kabatas lakatiņu noslaucīja putekļaino seju.

«Liekas, es tiešām topu vecs!» viņš izteica savas domas skaļi, un šī atziņa viņam iedvesa šausmas.

39. nodaļa DOKTORA STĀSTS.

«Atnāciet, doktor, ja jums ir vaļas,» Selbi teica.

Saņēmis piekrītošu atbildi, viņš uzkāra telefona klausuli un atgriezās viesistabā.

«Kas zvanīja, vai Everšams?»

«Jā, Everšams. Viņš vakar vakarā satiecies ar noslēpumaino misteru Bromleju. Acīmredzot, viņš ari nodomājis izmēģināt savas spējas noziedznieku gūstīšanā. Taisni apbrinojami, ka mūsu profesija visiem tik ļoti patīk!»

Nebija pagājušas ne desmit minūtes, kad doktora auto jau apstājās pie durvīm. Neskatoties uz nepatikamo gadījumu vakar vakarā, Everšams bija spirgts un jautrs. Viņš spilgtās krāsās attēloja savu piedzīvojumu.

«Es sāku novērot stiklu fabriku jau no tā laika, kad dabūju no mistera Džoinera zināt par jūsu aizdomām, ka taisni tur dzīvo mans nezināmais draugs,» doktors teica, beidzis savu stāstu.

«Jūs redzējāt tikai vienu cilvēku? Vai esat pārliecināts, ka tas nebija Džuma?» .

«To es varu apzvērēt,» doktors kategoriski noteica: «Tas bija cilvēks ar baltu sejas krāsu. Un es esmu cieši pārliecināts, ka tas bija Bromlejs.»

«Kādēļ jūs domājat, ka Bromlejs?» Selbi ar interesi jautāja: «Vai jūs viņu pazināt?»

Doktors pakratīja galvu.

«Es nevarēju viņu saredzēt, bet man,kā misters Mallings bieži mēdz teikt, bija tāda nojauta, ka tas ir viņš.»

«Cik ilgi viņš tur uzturējās?»

«Divas stundas. Tagad es nožēloju, ka nesekoju tam. Acīmredzot, viņam fabrikā bija kādas darīšanas, jo citādi viņš nebūtu palicis tur ne divas minūtes.»

«Var jau būt, ka tas bijis Bromlejs, kaut mans novērotājs nav ziņojis, ka viņš vakar būtu izgājis.Bet var ari būt, ka tas bija Flits.»

Bet doktors palika pie savas pārliecības.

«Es esmu pārliecināts, ka tas nebija Flits. Tiesa, viņa seju es neredzēju. Vienīgais, ko es paguvu ievērot, bija viņa apavu gumijas zoles.»

«Vai Džumu jūs neredzējāt?»

«Protams, nē!» doktors smiedamies atbildēja: «Tas, ka Džuma vēl dzīvs,— ir pietiekošs pierādījums, ka es neesmu viņu sastapis.»

«Ja jūs esat pārliecināts, ka tas bijis Bromlejs, mēs, ja vēlaties, varam viņu apcietināt. Zēl tikai, ka jūs neredzējāt viņa seju,» Selbi sacīja.

Everšams pasmaidīja.

«Es to nožēloju vairāk, kā jūs. Jā,» viņš ieminējās, taisīdamies iet, «vai nekas no jauna nav dzirdams par manu X. 37?»

Selbi noliedzoši pakratīja galvu.

«Taisnību sakot, es ceru noskaidrot šo jautājumu kuru katru dienu.»

«Vai tiesa?» Bills jautāja, kad doktors bija aizgājis.

«Jā.» Selbi atbildēja: «Es nevaru iedomāties, ka Fits, vai ari cits kāds būtu paņēmis 50 gramu nāveszāļu, ja viņam nebūtu nolūka laist to darbā.»

Šķiroties, Selbi teica:

«Oskara Trevorsa lielā ir viena mīkla, kuras atrisināšanai man personīgi jāceļo uz Parīzi. Es braukšu aeroplānā, un būšu prom trīs dienas.»

«Vai tu neesi aizmirsis, ka mēs pēc nedēļas braucam uz Ameriku?»

«Galīgi esmu aizmirsis. Un ari tev ieteicu to aizmirst.»

40. nodaļa NOKLAUSĪŠANAS

Vecais misters Evanss, kurš ar telegrammu bija atsaukts atpakaļ darbā, sēdēja starp neskaitāmiem telefona vadiem mazā, vāji apgaismotā istabiņā Bildirtgsa Treša piektā stāvā. Viņa priekšā bija dēlis ar savienojumu caurumiņiem. Lāgu lāgiem viņš ātri pievienoja vai atvienoja vienu vai otru vadu, dažreiz ko stenogrāfiski atzīmēdams savā kabatas grāmatiņā.

Pa labi no kopējā savienojumu dēļa bija vēl viens atsevišķs vads, kura gals bija aptīts ar sarkanu diegu. Sarkanai krāsai vajadzēja ik mirkli atgādināt Evansam Flita draudus, ar kuriem tas bija viņu brīdinājis noklausīties sarunas, kas runātas pa šo vadu.

Šorīt Bildingsa Trestā bija maz interesantu sarunu. Pēkšņi Evanss pamanīja, kā nolaidās neliels sudraba disks, un pasteidzās dot savienojumu pa sarkano vadu.

Misters Evanss jau pēc dabas bija ļoti ziņkārīgs, un šo rakstura īpašību vēl vairāk attīstīja viņa savādā profesija. Tomēr ,viņš nekad vēl nebija iedrošinājies noklausīt sarkanā vada noslēpumus. Parasti viņš pa visu sarunas laiku mēdza sēdēt sakrustotām rokām, uzmanīdams, kad diska pacelšanās dos pavēli vadu atvienot. Un taisni šorīt viņam šis kārdinājums uzmācās ar sevišķu spēku. Varbūt, ja disks būtu pacēlies mazliet agrāk, viņš arī šoreiz būtu kārdinājumu atvairījis, bet, kā par nelaimi, saruna šoreiz vilkās bezgala ilgi.

Misters Evanss pameta acis visapkārt, kaut labi zināja, ka neviens šeit nevar to novērot. Tad ar strauju kustību viņš pagrieza kloķiti, kas pievienoja vadu aparātam …

«. . . bijis stiklu fabrikā. Nezinu, vai tu esi tur vainīgs, un esmu ar mieru ticēt tev, ka nē. Bet tev jāizdibina, kas ir Bromlejs, un labi drīz. Uz tevi krīt aizdomas, Bromlejs dzīvo pie Loksa, kurš ir viens no taviem aģentiem.»

«Un arī tavs,» atskanēja Flita balss.

«Tagad otrs jautājums,» pirmā balss turpināja: «Tas attiecas uz tavu sekretāri. Viņa, varbūt, domā, ka tikusi viegli cauri, bet nākošais, kurš mēģinās noklausīties, uz mūžu kļūs kurls. Tu pazīsti mani …»

Misters Evanss trīcošiem pirkstiem pagrieza kloķīti, cerēdams, ka atvieglojums būs noticis bez trokšņa, un ka briesmīgais cilvēks, kurš nupat bija izteicis savus draudus, nebūs pamanījis viņa pārkāpumu.

Kad sudraba disks pacēlās, ziņodams par sarunas nobeigšanu, viņš ar atvieglotu sirdi atvienoja briesmīgo vadu. Dažas minūtes vēlāk viņu nosauca lejā pie Markusa Flita.

«Kas tur nupat notika ar šo vadu?» Flits jautāja, dusmās zvērojošām acīm uzlūkodams Evansu.

«Ar kuru vadu?» tas nevainīgā balsī jautāja.

«Ar sarkano. Jūs zināt, par ko es runāju. Kāds klausījās: es skaidri dzirdēju to, un mans draugs ari dzirdēja.»

«Es neesmu klausījies, ser. Es neesmu pat pieskāries vadam, kamēr jūs nebijāt beidzis runāt.»

«Bet es saku, ka tu esi klausījies, vecais velns!» Flits nevaldāmās dusmās kliedza.

Misters Evanss sāka spiedzošā balsī taisnoties, un no bailēm tam acīs saskrēja asaras.

Flitam likās, ka Als sāk zaudēt aukstasinību. Viņš kļuva ar katru dienu aizdomīgāks, ik uz soļa tas redzēja nodevību. Flits iedomājās vēstuli, kura tagad bija ceļā uz Austrāliju, un atviegloti nopūtās. Viņš zināja, ka tā ir nosūtīta, jo pēc tam pie viņa bija ieradies kāds pasta darbinieks ar aizrādījumu, ka ierakstītas vēstules nevajag mest kastītē bet nodot pastā.

Als bija uzkrāvis tam atkal jaunus pienākumus un licisjevākt ziņas, kuras nemaz nebija tik viegli iegūstamas.

Flits piespieda zvana podziņu, un viņa sieva ienāca kabinetā. Pēdējā laikā viņu attiecības bija asi grozījušās. Viņi bija daudz iecietīgāki viens pret otru, un sekretāres agrākā nekaunība, dažreiz pat rupjā izturēšanās bija galīgi zudusi.

«Es šodien ēdīšu pusdienas pie Emmelinas Voltemas,» viņš teica.

Viņa uzņēma šo ziņu gluži vienaldzīgi, jo tagad tā zināja, ka Markusu pie šīs sievietes nesaista kaislība, bet viņas izcilais stāvoklis sabiedrībā. Un Markuss bija veikalnieks, kurš visus līdzekļus atzina par labiem, ja tie palīdzēja viņam gūt peļņu.

Pulksten četros Flits atlaida savu sievu mājās. Pusstundu vēiak Selbi Lou, kurš gribēja doties lidojumā uz Parīzi, piezvanīja pa telefonu no galvenās policijas.

«Kā ir jūsu saimnieka uzvārds, Lou?» zvanītājs jautāja.

«Dženingss. Un kas tad ir?»

«Viņš nupat iegājis Flita kantori. Mūsu aģents domā, ka viņu turpu novedis ne visai ikdienišķs gadījums. Flits atlaidis sievu uz mājām un tagad ieslēdzies kopā ar Dženingsu.»

Selbi uzkāra klausuli un klusu iesvilpās. Tad iegāja viesistabā un piespieda elektriskā zvana podziņu. Ienāca misis Džeiningsa.

«Es gribētu redzēt jūsu vīru, misis Dženings.»

«Diemžēl, viņa nav mājās, ser. Viņš aizgāja uz kino. Es ari būtu gājusi, bet man bija jāsakārto jūsu bagāža.»

«Es braukšu vēlāk, vakarā. Palūdziet misteru Dženingsu, lai viņš ienāk pie manis, tiklīdz būs pārnācis.»

Dženings pārnāca, kad Selbi viens pats jau sēdēja pie pusdienu galda.

«Ienāciet, Dženings. Kādi jums sakari ar Markusu Flitu?»

Dženingss nosarka.

«Vai viņš jūsu draugs?»

«Nē, ser. Man bija darīšanas ar viņu.»

«Kas par darīšanām?»

«Man liekas, ka tas ne . . .»

«Kas tās bija par darīšanām? Jums jādod man noteikts paskaidrojums, citādi es varu iedomāties ko ļaunu.»

«Naudas darīšanas, mister Lou. Mana māja ir ieķīlāta. Es dabūju no kāda cilvēka rēkomendāciju pie mistera Flita.

Viņš ļoti labprāt aizdeva man maksājumam nepieciešamo summu.»

«Un kādu pakalpojumu viņš par to prasa no jums?»

Dženingss klusēja.

«Paklausieties, Dženings, es taču pazīstu Flitu, kā savus piecus pirkstus. Viņš nemēdz izsviest naudu vējā, pat pret visienesīgāko drošību. Kādu pakalpojumu viņš no jums prasīja?»

«Nekādu, mister Lou, viņš tikai mani lūdza dabūt no jums viņa atslēgu .. .»

«Atselēgu? Man nav nekādas atslēgas . . .» Selbi iesāka, tad pēkšņi atcerējās sudraba atslēdziņu, kuru tas bija pacēlis doktora kabinetā uz grīdas, pēc Flita aiziešanas. Viņš bija pavisam aizmirsis to. «Kādu atslēgu viņš prasīja?»

«Sudraba atslēgu, ser. Es negribu slēpt no jums, ka biju mierā apsolīt viņam visu ko, jo naudas jautājums mani spieda. Bet es gribēju arī pats jums visu pastāstīt, kaut misters Flits deva man citu padomu.»

«Bet kādēļ viņš pats nevarēja man atrakstīt? Kādēļ viņš grib aizdot jums . . . cik?»

«Septiņi simti mārciņu, ser.»

Selbi iesmējās.

«Sakat, Dženings,— droši vien, Flits gribēja no jums vēl ko, neskaitot šo atslēgu?»

«Ticat man, ser, es nemaz nedomāju izpildīt viņa otro lūgumu,» Dženingss gandrīz raudādams teica: «Jūs arvien esat bijis tik labs pret mani, mister Lou. Es viņam teicu, ka viņš var rakstīt jums pašam par atslēgu, bet man liekas, ka viņš bija sācis runāt par to tikai tādēļ, lai redzētu, cik tālu es ielaidīšos. Kad viņš sāka iztaujāt mani, cik reizes jūs esat pārģērbies kopš slepkavības vakara, un vai es nevarot dabūt jūsu smokingu,— es nodomāju, ka viņš zaudējis prātu. Viņš tikai gribēja redzēt jūsu smokingu, ser.»

Selbi nesaprašanā uzlūkoja Dženingsu.

«Vai viņš jums neteica, kam viņam tas vajadzīgs? Es nekad neesmu atzīts par noteicēju modes lietās.»

«Es nezinu vairāk par jums, ser. Es gribēju lūgt, vai jūs man nevarētu palīdzēt. Jūs taču visu zināt.»

Selbi brīdi pārdomāja.

«Atnesiet manu smokingu.»

Dženingss bija laimīgs, ka var nozust.

Pēc brīža viņš atgriezās ar smokingu rokā.

«Ko tas varētu nozīmēt?» Selbi lauzīja galvu, grozīdams svārkus uz visām pusēm. «Varbūt kas palicis kabatās?»

«Nē, ser, es aizvien izņemu no kabatām visu, kad tīru jūsu drēbes.»

«Kur jūs likāt manu papirosu etviju?»

«Tās kabatā nebija, ser.»

Selbi mēdza turēt smokinga kabatā platīnas etviju, kuru tas citos gadījumos nekad nelietoja.

«Es pats gribēju jums to jautāt, mister Lou.»

Selbi pēkšņi sataustīja aiz smokinga oderes ko cietu. Tas bija tievs un garš rīks, kas pēc savām kontūrām atgādināja parasto pildspalvu. Selbi sarauca pieri un nogrima domās, trulu skatu uzlūkodams Dženingsu, tomēr neredzēdams to.

«Ienesiet smokingu manā istabā. Rīt jūs varēsiet izrādīt Flitam vai visu manu garderobi, bet šodien atstājiet man manu smokingu.»

Kad Dženingss bija izgājis, viņš piezvanīja pa telefonu Billam un paziņoja tam par sava nodomātā lidojuma atlikšanu. Pēc tam viņš uzgāja augšā, savā istabā, un aizslēdza durvis.

'Pēc tējas viņš lika iesaukt Džēningsu.

«Nezinu, kādus fantastiskus solījumus jūs esat devis Flitam, bet es esmu ar mieru ticēt, ka jūs bez manas atļaujas nekā nebūtu darījis. Te jums būs jau viena lieta,» viņš nolika uz galda sudraba atslēdziņu, tad piebilda: «Varat apmierināt Flita vēlēšanos ari attiecībā uz smokingu.»

«Vai nedomājat, ser, ka misteram Flitam te viss nav gluži kārtībā?» viņš jautāja, norādīdams ar pirkstu uz pieri.

«Gluži otrādi,— pat ļoti labā kārtībā,» Selbi nopietni atbildēja.

Selbi nokārtoja dažas dienesta darīšanas, tad iegriezās pie Mallingiem viesnīcā, cerēdams tos sastapt. Misters Mallings viens sēdēja ziemas dārzā un smēķēja cigāru.

«Mana meita jūsu dēļ pavisam sajukusi. Es gan liku tai atstāt Džonu Bromleju Trevorsu mierā, bet viņa tomēr nevar un nevar beigt par šo lietu interesēties.»

«Nedomāju, ka Bromlejs varētu nodarīt tai ko ļaunu,— viņš ir ciešā uzraudzībā. Turklāt pie viņa neviens nevar piekļūt. Tomēr Somerstrīts tuvākās dienās nebūs nekāda patīkama vieta. Es ieteiktu visiem turēties no tā tālāk.»

Neviens to nezināja tik labi, kā pats misters Džons Bromlejs.

41. nodaļa BILLS DARBOJAS.

Džons Bromlejs nešaubījās par stāvokļa nopietnību. Viņa prombūtnē kāds gaišā dienas laikā pa augšējo lūku bija iekļuvis viņa dzīvoklī, un pat seržants Pārķers nekā nebija manījis. Ja Bromlejs jau agrāk nebūtu sagatavojies uz šādu apciemojumu, viņam tas, varbūt, būtu palicis gluži neievērots: kaut dzīvoklis bija apskatīts līdz pēdējam sīkumam, tomēr vienīgi Bromleja asais skats varēja uztvert, ka tur kāds bijis.

Pret apmeklētājiem, kas ieradās pa dienu, viņam nebūtu iebildumu. Bromlejs pa dienu pat nenoslēdza lūku un nerūpējās par sava dzīvokļa pasargāšanu no ziņkārīgo ļaužu skatieniem.

Turpretī naktīs viņa nams bija slēgts visiem, un vajadzēja bīit ļoti veiklam zaglim, lai iekļūtu viņa istabā, kur tas gulēja, vai ar izdzisušu cigāru rakstīja bezgala garus un sarežģītus paskaidrojumus savu mantojuma tiesību lietās.

Viens no šādiem paskaidrojumiem nāca arī Flitam rokās un nekavējoties to nosūtīja viņa saimniekam.

«Kur tu to dabūji?» Ala balss jautāja.

«Viņam ir apkopēja,— kāda no manām aģentēm.»

«Vai viņa to redzējusi?»

«Nē, kamēr viņa uzkopusi vienu istabu, viņš aiz slēgtām durvīm strādājis otrā. Kad viņa pabeigusi savu darbu, viņš licis atnākt uzpost pārējo dzīvokļa daļu pēc vienas stundas. Viņai gan ir atslēga, tomēr tas maz ko palīdz, jo naktīs viņš durvis no iekšpuses aizbultē.»

«Aizgādņi atzīst viņa tiesības,» Als negaidot teica. Markuss nekā neatbildēja, bet kad saimnieks sacīja, ka vajagot Bromleju dabūt rokās, viņš tam pilnīgi piekrita.

Billam Džoineram bija draugs, kurš strādāja kādā Ņujorkas avīzē. Kad Bills nejauši dabūja zināt, ka viņa tēvs ir viens no Trevorsa īpašumu aizgādņiem, viņš bez kavēšanās nosūtīja šim draugam šādu telegrammu:

«Vai tu nevari izdibināt no sava tēva, cik pamatotas ir Džona Bromleja pretenzijas uz Trevorsa mantojumu? Ļoti interesējos par šo lietu, un tu izdarīsi man lielu pakalpojumu, ja paziņosi, kādas izredzes ir Gvendai Hildtordai uz mantojuma tiesībām.»

Nosūtījis šo telegrammu, viņš sajuta patīkamu gandarījumu, ka arī viņš varējis ko darīt Gvendas labā. Sādā garastāvoklī viņš satika uz ielas Selbi.

«Cikos tu izgāji no mājām?» Selbi viņam jautāja. «Es nemaz nedzirdēju, kad tu aizgāji.»

«Tad tu vēl gulēji kā lācis. Es biju pie Mallinga.»

«Bet tagad nāc man līdzi,» Selbi teica, ņemdams viņu pie rokas. «Es eju uz Skotlandjardu ar ziņojumu . . . Nē, nē,— tas nav Trevorsa lietā. Vienkāršs pases viltošanas gadījums, kas nejauši nācis manās rokās.»

Viņš atstāja Billu lejā pie kāpnēm, kamēr pats nokārtoja savas darīšanas. Pēc desmit minūtēm viņš jau bija atpakaļ.

«Bili, tev ir briesmīgi noslēpumains izskats, kas tev nemaz nepiederas. Tu, varbūt, esi ticies ar misteru Bromleju?»

«Nekā tamlīdzīga. Tas tips man tik pretīgs, ka es pat pa gabalu negribu viņu redzēt.»

Viņš jau bija nodomājis pastāstīt draugam par nosūtīto telegrammu, bet viņš nolēma labāk nogaidīt atbildi, lai iespaids būtu pilnīgāks.

Ielās jau pārdeva pirmās šīrita avīzes. Galvenā vērība tajās bija veltīta zirgu skriešanās sacīkstēm Braitonā. Selbi nejauši ieraudzīja uz viena no plakātiem uzrakstu:

«Ielaušanās zādzība tvaikoņa ugunsdrošās telpās.»

Viņš jau gribēja nopirkt avīzes numuru , kad pēkšņi pamanīja, ka Bills smaidīdams kādu sveicina. Pagriezis galvu, viņš ieraudzīja Mallingus, kuri brauca garām, un viņa interese pret aplaupītiem seifiem tūdaļ izgaisa.

Sis apstāklis maksāja vienam cilvēkam dzīvību.

42. nodaļa PUSDIENAS.

Marku ss Flits bija diezgan rets viesis mazaja namiņa Vilmotstritā, kuru apdzīvoja misis Voltema.

Emmelina Voltema bija atraitne, kuras vīram kādreiz piederēja lielas bagātības. Cik no šīs bagātības vēl bija atlicis viņa nāves dienā, vai tas vēl dzīvs būdams to bija pārrakstījis uz sievas vārda,— to neviens nezināja. Pati misis Voltema nekad par to nerunāja.

Vai misis Voltema bija bagāta, vai nabaga, — tas nebija zināms, bet ka viņa bija skopa,— to zināja visi. Kur vien varēdama, viņa izmantoja savus daudzos draugus, viņu automobiļus, viņu pusdienas un teātru ložas ar tādu nekaunīgu pašapziņu, ka viņas paņēmienu neglītums nevienam nelikās apkaunojošs.

Markusam Flitam viņa izmaksāja sevišķi dārgi. Kā daždien gudra un apķērīga sieviete, viņa apzinājās, ka draudzība ar viņu Flitam atmeta krietnu peļņu, un lika tam par šo draudzību labi samaksāt. ,

Viņa patlaban nodarbojās ar ēdienu izvēli pusdienām, uz kurām tā bija uzaicinājusi Markusu.

«Ielieciet ledū «Kliko»,» viņa teica savam sulainim, «1914. gada. Vai pasūtījāt saldējumu?»

«Nē, kundze.»

«Tad jūs esat nelietis,» misis Voltema vēsi noteica: «Jūs taču zināt, ka misters Flits ciena saldējumu. Piezvaniet Levidžam un lieciet atnest torni no saldējuma, bet ne visai dārgu. Bet nē,— pietiks ar pusi. Un sagatavojiet kokteili «Klover Klub», Džems.»

«Klausos, kundze.»

«Kad pabeigsiet, sastādiet par visu sarakstu, uzrādot īstās cenas.»

Viņa nekad neslēpa savu skopumu. Drīzāk jau otrādi,— viņa, kur vien varēdama, to visur rādija.

«Taupība ir tāda pati dabas īpašība, kā melni mati: ar to cilvēks jau piedzimst,» viņa mēdza teikt.

Šovakar misis Voltema cerēja pierunāt Flitu finansēt kādu dāmu cepuru uzņēumu. Protams, to viņa darīja ne mīlestības dēļ pret uzņēmuma īpašnieci,— viņai bija apsolīts 20 procentu komisijas naudas. Misis Emmelina ļoti mīlēja uzņemties starpniecību visdažādākajās nozarēs, ja vien tā solīja viņai solīdu peļņas daļu.

Ienāca sulainis ar sarakstu, kuru tā sāka uzmanīgi un aizdomīgi aplūkot.

«Daudz lētāk iznāktu, ja ietu paēst pusdienas restorānā,» viņa smagi nopūtās. «Divas mārciņas sterliņu,— tas taču kas šausmīgs, Džems!»

«Diemžēl, kundze, nekādā ziņā nevarēja iztikt lētāk,» sulainis, kurš jau bija pieradis pie šādām vaimanām, līdzjūtīgi teica.

Viņa vēlreiz nopūtās un, salocījusi papirīti, noglabāja to savā saimniecības grāmatā.

«Rīt man vajadzīgs auto uz pulksten desmitiem. Piezvaniet uz garāžu un pasūtiet auto uz mistera Flita vārda. Ievērojiet to, Džems, lai neiznāktu, kā viņreiz, kad tie rēķinu bija piesūtījuši man. Tad vēl ko, Džems: uzmeklējiet sarakstā mistera Selbi Lou telefona nummuru un piezvaniet — man ar viņu jārunā.»

Selbi Lou nebija pazīstams ar misis Voltemu, kaut viņas reputācija tam bija labi pazīstama. Izdzirdis viņas vārdu, tas izbrīnījies savilka uzacis. «Emmai» nenāca ne prātā, cik bieži tas bija noklausījies viņas sarunas pa telefonu ar Markusu Flitu.

«Misters Selbi Lou?» misis Voltema maigā balsī jautāja.

«Jā gan, misis Voltem.»

«Vai jūs nevarat man palīdzēt? Es ļoti gribu iepazīties arperikāni misteru Mallingu, avīžu izdevēju, kurš patlaban dzīvo Anglijā. Es dzirdēju no kāda jūsu drauga, ka jūs viņu pazīstot.»

Selbi pasmaidīja par to, ka viņa bija nosaukusi Markusu Flitu par viņa draugu.

«Jūs varētu kādreiz atvest viņu un viņa meitu brokastis pie manis,» viņa sacīja.

«Nezinu, vai viņam būs tik daudz laika, jo viņš jau sestdien dodas atpakaļ uz Savienotajām Valstīm.»

«Vai tomēr nevarētu rīt? Es zinu, ka tā ir liela pārdrošība no manas puses — lūgt no jums šādu pakalpojumu, bet es reiz biju pazīstama ar jūsu radiniekiem — Lou no Glastonbiras.»

«Vai tiešām?» Selbi sacīja, kuram tādu radinieku nemaz nebija. «Es parunāšu ar misteru Mallingu un, ja vien būs iespējams, atvedīšu viņu.» ||

«Es paļaujos uz jūsu solījumu,» misis Voltema koķeti sacījaj un uzkāra klausuli.

«Es nupat atcerējos, Džems, ka rīt es tomēr, laikam, brokas tošu mājās. Galīgi es to pateikšu rīt no rīta. Rīkojumu par autoj sūtīšanu atsaukt nevajag.»

Tad viņa pašķirstīja abonentu sarakstu un izsauca vēl vienu nummuru.

«Doktors Everšams? Runā misis Voltema. Mēs, ja nemaldos, esam jau tikušies, doktor, es nupat zvanīju Selbi Lou un lūdzu, lai viņš rīt brokastīs atved Mallingus. Varbūt jūs varētu pievienot arī savu balsi mūsu lūgumam un pierunāt šos simpātiskos amerikāņus atnākt?»

Viņa izdzirda telefonā doktora smieklus.

«Baidos, ka manas runātspējas būs par vājām,» viņš sacīja: «Turklāt šiem simpātiskajiem amerikāņiem ir nelāgs paradums jau iepriekš iedalīt savu laiku. Varbūt Lou jums palīdzēs. Es redzēšu, vai varēšu ko darīt.»

Viņa pateicās un nolika klausuli. Viņai gribējās jau iepriekš saņemt par savām pūlēm uzslavu. Viņa izsūtīja sulaini un piezvanīja Flitam.

«Man liekas, ka Mallingi rīt atnāks. Kādēļ viņi tev vajadzīgi?»

«Es gribu ar viņiem iepazīties,» Markuss uzmanīgi atbildēja: «Viņi man var noderēt. Sevišķi es gribētu iepazīties ar pašu Mallingu.»

«Es uzaicināju arī doktoru.»

«Kādu doktoru?» Markuss iesaucās: «Everšamu?»

«Jā,— viņš ir ļoti patīkams cilvēks.»

Acīmredzot, Markusam Flitam bija citi uzskati, jo viņa dzirdēja, kā tas nosodījās un viņa noprata, ka izdarījusi kļūdu.

«Es tev nekā neesmu teicis par doktoru,» Markuss neapmierinātā balsī piezīmēja: «Es runāju tikai par Selbi Lou. Kā tev nācis prātā aicināt Everšamu?»

«Tu man stāstīji, ka viņš satiekas ar Mallingiem. Es gribēju ierīkot tā, lai viņi nāktu katrā ziņā:»

Iestājās ilgāks klusums, tad Markuss teica:

«Nu labi. Mēs satiksimies šovakar, Emmelina.»

«Esi tik labs un atnes mazliet naudas. Es šodien aizmirsu paņemt no bankas, un pēdējās desmit mārciņas izgāja par iepirkumiem, lai varētu tevi pienācīgi uzņemt . . .»

«Jā, jā, zinu jau, zinu,» Markuss viņu nepacietīgi pārtrauca.

Misis Voltemas savādais lūgums lika Selbi daudz ko pārdomāt. Sevišķu interesi viņas ielūgums guva, pateicoties viņas draudzībai ar Markusu Flitu. Un, kaut Selbi prātā nenāca pierunāt misteru Mallingu līst finansista veikli izliktajos slazdos,— pats viņš sajuta lielu ziņkārību.

Pārnācis mājās pārģērbties, Bills nesastapa savu draugu: tas bija aizgājis pirms piecām minūtēm. Bills jutās vīlies, jo bija gribējis aicināt to līdzi pie Mallingiem. Viņš zināja, ka viens cilvēks būs vēl nelaimīgāks, kad Selbi neatnāks.

Bet Selbi tovakar nebūtu pieņēmis šo ielūgumu, viņš atkal bija ieraudzījis plakātu ar uzrakstu par tvaikoņa aplaupīšanu. Šoreiz viņš nopirka avīzi.

43. nodaļa NOZAGTA VĒSTULE.

Viņš nesāka lasīt avīzi, bet, salocījis un iebāzis to kabatā, devās uz savu kantori, kur Pārķers jau gaidīja ar ziņojumu.

«Rit sarīkosim Džumas gūstīšanu. Atvediet trīssimts rezervistus no visām divīzijām ēkas ielenkšanai. Iekšā sūtīsim kratīšanai kādus desmit apbruņotus vīrus. Izmeklējiet labus šāvējus. Sapra^ tāt?»'

«Jūs stāstījāt, ka doktors tur bijis pagājušo nakti. Un ja nu mēs atrodam viņu?»

«Tā ir viņa. darīšana. Ja viņš ir saprātīgs cilvēks, tad rit tas nerādīsies pat Lambetas tuvumā.»

«Vai nevajadzētu viņu brīdināt?»

«Nebrīdiniet nevienu. Sevišķi nesakiet nekā misteram Džoineram, ja neviļus satiekat to. Tā tad gūstīšana rit.»

«Rīt tas nevar notikt, mister Lou,» Pārķers atbildēja. «Karalis rīt atklāj parlamentu, un visas rezerves būs aizņemtas. Ja jūs liksiet tiem strādāt vēl cauru nakti,— būs sūdzības.»

«Tādā gadījumā atliksim.uz parītu. Tas nav no svara. Neviens nedrīkst zināt, pat priekšnieks ne, kāds ir mūsu mērķis. Varat teikt, ka rīkojam nereģistrēto ārzemnieku gūstīšanu.»

Viņš paņēma avīzi un nolika to sev priekšā uz galda, taisīda• mies to lasīt.

«Vai jūs interesē šī laupīšana uz okeāna tvaukoņa, mister Lou? Neko teikt, veikla banda. Bet savādi, ka viņi nekā nav paņēmuši.»

Selbi sāka lasīt ziņojumu, kura virsraksts bija saistījis viņa uzmanību:

«Pārdroša zādzība izdarīta uz tvaikoņa «Arabija», kurš bija ceļā no Plimutas uz Sidneju. Starp Havru un Marseļu, kur tvaikonim bija jāpiestāj uzņemt pasažierus, ugunsdrošā telpā, kur atradās pasts, ielauzušies laupītāji. Desmit maisu ar ierakstīto korkspondenci attaisīti un izmētāti. Neviena no vēstulēm nebija uzplēsta. Ir aizdomas, ka laupītāji iztraucēti, jo vērtslietas, kas atradās tajā pašā telpā, nav pat aizskartas.»

Selbi atgāzās savā krēslā un aizsmēķēja.

«Jā,» viņš klusu teica un paskatījās pulkstenī. «Pasūtiet man auto, Parker. Es braukšu uz Galveno pastu.»

«Vai jūs ko zināt par šo laupīšanu?» Pārķers izbrīnījies

jautāja.

«Par nožēlošanu, ez zinu pārāk daudz,» Selbi atbildēja.

Selbi sastapa Galvenā pasta sekretāra palīgu, kad tas gribēja atstāt savu biroju. Selbi bija ar viņu pazīstams.

«Vai kādas vēstules zudušas?»

«Mēs patlaban šo jautājumu noskaidrojam. Es saņēmu radio ziņojumu, ka maisu saturu pārbauda pēc sarakstiem. Kuru katru mirkli sagaidu noteiktas ziņas.»

«Kad šo pastu izsūtīja no Londonas?» Selbi jautāj

Ierēdnis pateica.

«Datumi saskan,» Selbi teica, izņēmis no kabatas aploksni un izlasījis atzīmes uz tās.

Selbi palūdza ierēdni, lai tas paziņo viņam vēstuļu pārbaudīšanas iznākumu, un kopā ar Pārķeru atstāja pastu. Ceļā uz Kerzonstrītu viņš pateica tam savas aizdomas.

«Vai, pēc jūsu domām, nevajadzētu paziņot Flitam par briesmām, kādas tam gaidāmas?» Pārķers jautāja, noklausījies sava priekšnieka paskaidrojumus.

«Nezinu,» Selbi atbildēja: «Es tiešām pats nezinu, kā būtu labāk. Ja Flits nav muļķis, tad viņš sapratīs, ko viņam nozīmē šis avīzes ziņojums. Nogaidīsim. Ejiet savā darbā, Parker. Es palikšu mājās un visu labi pārdomāšu.»

Tikai pēc laba laika izsūtāmais atnesa gaidītās ziņas. Sekretāra palīgs rakstīja:

«No visa sūtījuma pazudusi tikai viena ierakstīta vēstule, adresēta juridiskam kantorim Treil un Treil Melburnā.»

Ziņojumu izlasījis, Selbi bez kavēšanās devās ārā, kur ielēca automobīlī un uzsauca šoferim:

«Uz Bildingsa Trestu!»

Ar pāris lēcieniem Selbi sasniedza otrā stāva platformu un sāka visā spēkā dauzīt durvis. Neviens neatsaucās. Selbs lūkoja zvanīt pa telefonu uz Flita dzīvokli, bet arī tur viņa nebija. Beidzot viņam iekrita prātā Meri Kola. Telefonu sarakstā viņas adreses nebija, tādēļ viņš devās uz viņas dzīvokli.

Kalpone viņam pateica, ka mis Kola esot nevesela un nevienu nepieņemot. Tomēr Selbi nepiekāpās.

«Man vajag viņu redzēt. Sakiet viņai, ka esmu misters Lou.»

Selbi arvien vēl stāvēja uz sliekšņa, kad iznāca Meri. Acis viņai bija sarkanas, it kā saraudātas. Selbi iesāka bez ievada:

«Kur tagad Flits?»

«Viņš ēd pusdienas.»

«Pie kā? Kur?»

Meri viņu neuzticīgi uzlūkoja.

«Nezinu.»

161

«Jums tas jāzina, ja gribat izglābt šī cilvēka dzīvību!»

6—638

«Izglābt viņa dzīvību? Ko jūs gribat ar to teikt?»

«Kur viņš ir?»

«Viņš aizgāja pusdienās pie misis Voltemas uz Vilmontstritu. Bet kādēļ . . .»

Viņa nedabūja pabeigt savu jautājumu, jo Selbi jau bija izskrējis uz ielas.

Tikai viens no misis Voltemas rīkojumiem nebija izpildīts: nebija atnests pasūtītais saldējums. Apmulsušais sulainis to viņai pateica tikai dažas minūtes pirms Markusa Flita ierašanās.

«Man nevajadzēja paļauties uz jums, Džems,» misis Voltema pārmetoši teica: «Kādēļ jūs neaizgājāt pie viņa pats, sliņķi tāds?»

«Viņi sacīja, ka esot jau izsūtījuši,» sulainis taisnojās.

Viņam par laimi, Flita atnākšana nevien pārtrauca viņas jūtu izplūdumu, bet ari pilnīgi pārveidoja misis Voltemu.

Markuss Flits aizvien vēl bija mazliet saīdzis un neapmierināts, tādēļ misis Voltema atzina, ka tagad nav laiks runāt par dzīves dārdzību. Viņa pati atnesa tam papirosus un kokteili, un pierunāja atlikt pusdienas uz stundas ceturksni.

«Mani kaitina, ka tu esi uzaicinājusi doktoru,» Markuss teica. «Kas tev ienācis prātā?»

«Es darīju visu, ko varēju, Markus,» viņa maigi atbildēja: «Es būtu mierā uz visu, lai tikai tu būtu apmierināts.Šodien es pati strādāju visu pēcpusdienu, lai viss būtu iekārtots, kā tev patīk.»

Pamazām Markusa īgnums sāka izgaist, un tā vietā radās maigums un atzinības jūtas, jo arī viņš taču bija tikai cilvēks.

Pēc pirmā ēdiena viņš jau bija tiktāl atsilis, ka sāka pārrunāt ar misis Voltemu varbūtējos labumus no projektējamā dāmu cepuru rūpniecības uzņēmuma.

«Viņai vajag sešus tūkstošus, Markus,» misis Voltema teica, it kā pati apbrīnodama šīs summas niecīgumu. «Sis veikals var nest 30 līdz 50 procentu peļņas. Bet es neļāvu viņiem savākt šo naudu no citiem, kamēr nebūšu aprunājusies ar tevi.»

Markuss vēlīgi pasmaidīja. Viņš labi pazina tamlīdzīgu uzņēmumu dzīvesgaitu: žurnālistu uzņemšana pirmā gadā, apvainojuma prāva par maksātnespējīgu kreditoru — otrā.

Pamazām sarunas novirzījās uz dienas notikumiem. Misis Voltema atstāstīja viņam ari avīžu ziņojumu par tvaikoņa aplaupbšanu.

«Okeāna tvaikonis, tu saki?»

«Jā, tas braucis uz Austrāliju. Zagļi ielauzušies ugunsdrošā telpā un aiznesuši visas ierakstītās vēstules. Ari naudā nolaupīti vairāki tūkstoši mārciņu,» viņa vēl izpušķoja savu stāstu.

Markusu tas daudz neinteresēja. Viņam prātā nenāca saistīt šo zādzību ar savu vēstuli. Drīz vien saruna pārgāja atkal uz citiem jautājumiem.

Kad pusdienas jau tuvojās beigām, ienāca sulainis un pačukstēja ko saimniecei. Tā priecīgi pasmaidīja.

«Es jau baidījos, ka man būs jāatvainojas tev, ka trūkst tava mīļākā deserta,» viņa teica: «bet, par laimi, saldējums tomēr atsūtīts.»

Selbi Lou izlēca no auto, kad tas vēl nebija apstājies Nr. 119 nama priekšā. Viņš ar vienu roku piespieda zvana podziņu, ar otru sāka dauzīt durvis. Misis Voltema pirmā izdzirda troksni un īgni pagriezās pret Džemsu, kurš lika galdā saldējumu.

«Paskatieties, kas tur dauzās. Lai tas būtu, kas būdams,— sakiet, ka manis nav mājās.

Sulainis noskrēja lejā un atvēra durvis.

«Misis Voltemas nav mājās.»

«Vai viņa mājās, vai nē,— man viņa tomēr jāredz! Kur viņa ir?» Selbi bargi jautāja.

«Es taču jums teicu, ka viņas nav mājās,» Džemss.atkārtoja, lūkodams aizvērt. durvis.

Selbi atgrūda viņu malā un, lēkdams vairākas kāpnes reizē, pēc acumirkļa iedrāzās ēdamistabā.

Misis Voltema, ieraudzīdama svešu cilvēku, sašutusi uztrūkās kājās. Viņa nepazina Selbi, kaut dažreiz mēdza apgalvot, ka ir ar viņu pazīstama.

«Kas jūs tāds esat, un ko jums vajag? Kā jūs drīkstat mani traucēt, kad jums saka, ka es neesmu runājama? Es pati dzirdēju, ka mans sulainis jums teica . . .»

«Lai novērstu visus pārpratumus, teikšu jums klaji, misis Voltem, ka es esmu Selbi Lou. Jūs šodien zvanījāt man. Es atnācu satikt Markusu Flitu.»

6*

163

Pirmais iespaids bija tāds, it kā Flits justos neveikli, ka Selbi atradis viņu divatā ar šo populāro dāmu. Viņš sēdēja, galvu nodūris, rokā turēdams saldējuma karoti, un pat neuzlūkoja Selbi.

«Mister Flit!»

Markuss Flits nepakustējās.

Selbi Lou piemiedza acis.

• «Nokāpiet, lūdzu, lejā un atsūtiet pie manis jūsu sulaini,» viņš uzrunāja misis Voltem.

«Tā tikai vēl trūka!» apvainotā balsi viņa iesaucās: «Jūs vēl sāksiet man pavēlēt manas pašas namā?!»

«Dariet, lūdzu, ko es saku.»

Viņa balsi kas atturēja to no jauna dusmu uzliesmojuma. Viņa uzmeta skatu Markusam. Tas sēdēja nekustēdamies, galvu nokāris uz krūtīm.

«Markus!» viņa iesaucās, nojauzdama ko ļaunu. Flits neatbildēja.

«Pasauciet, lūdzu, sulaini!» Selbi atkārtoja vēlreiz.

Viņa vairs nepretojās. Džemsu tā atrada lejā uz kāpņu platformas. Pateikusi tam Selbi pavēli, viņa teica:

«Es iešu savā istabā. Paziņojat man, kad misters Lou būs aizgājis.»

Džemss iegāja ēdamistabā.

«Aiztaisiet durvis. Kā jūs sauc?»

«Džemss Purdons, ser.»

«Ceru, ka būsiet prātīgs, Džemss,» Selbi teica, uzmezdams acis saldējumam: «Vai tur jums vēl kas palicis pāri?

«Jā, ser, būs gan.»

«Nesiet šurpu, bet pasteidzieties!»

Pēc brīža sulainis ienesa sudraba bļodu ar pusi no atsūtītā : saldējuma.

Selbi atviegloti nopūtās. Tad viņš pagriezās pret Markusu un, noliecies, ielūkojās tam sejā.

«Vai pazīstat vietējo policijas iecirkni? Uzmeklējiet telefona numuru abonentu sarakstā. Piezvaniet dežurējošam inspektoram un pasakiet, ka misters Markuss Flits noslepkavots Nr. 119. namā ļ Vilmotstritā. Palūdziet, lai viņš atved policijas ārstu.

44. noda)a

ATBILDE UZ BILLA TELEGRAMU.

«Slepkavība rada slepkavību,» Selbi sacīja: «Es nedomāju, ka viņš tik drīz tiks galā ar Flitu, kaut nāve to gaidīja aiz muguras kopš vēstule bija nonākusi viņu rokās.»

Kratīšanai Flita dzīvoklī un kantori nebija panākumu.

Iekšlietu ministrijas eksperts, kurš izdarīja miroņa apskati, deva paskaidrojumu, kādu Selbi jau iepriekš bija sagaidījis. Viņš teica:

«Viņš ir nozāļots, — ja nemaldos, ar indi, kas pazīstama ar nosaukumu X. 37.»

Ieraudzījis Flitu bez dzīvības sēžam krēslā, Selbi pēkšņi atcerējās pazudušo indi, kaut viņš neticēja, ka Flits būtu izdarījis pašnāvību.

Viņš ieminējās par indes pazušanu no doktora Everšama kabineta, un eksperts sacīja:

«Es nupat domāju par to, kā šo indi varēja iegūt, jo viņas saņemšana pat ārstniecības vajadzībām ir saistīta ar lielām grūtībām. Kas par cilvēku bija misters Flits, raugoties no policijas viedokļa?»

Selbi pakratīja galvu.

«Reputācija viņam bija slikta.»

«Varbūt viņš iegādājies indi priekš kāda no saviem draugiem?» eksperts minēja.

Selbi neatbildēja.

Policija bez pūlēm izdibināja, kā bija izdarīts noziegums. Cilvēku, kuram bija likts nogādāt saldējumu misis Voltemai, uz ielas bija apturējis kāds izsūtāmais, kurš bija tam iestāstījis, ka viņš sūtīts pēc saldējuma. Tas bija noticis stundu pirms slepkavības. Konditorejas kalpotājs zināja tikai aprakstīt svešinieka ārieni, un pazīmes pilnīgi saskanēja ar tām, kādas jau agrāk bija atzīmētas Selbi kabatas grāmatiņā.

«Es būšu priecīgs, ka varēšu aizbraukt,» Bills teica, kad Selbi tam bija atstāstījis visus šīsdienas piedzīvojumus. «Vai tā ir tā pati izmeklēšana, par kuru tu runāji?»

Selbi pakratīja galvu.

«Nē, tā vēl nav. Tā būs izmeklēšana par Bromleja vai, varbūt, Klarka nāvi.»

To pašu dienu Bills saņēma ziņu, kas viņu ļoti iepriecināja. Tā bija telegramma, ar kuru viņa draugs atbildēja tam uz viņa pieprasījumu. Tā skanēja:

«Personīgi un ļoti konfidenciāli. Runāju ar tēvu. Viņš saka, lai tu neuztraucoties Gvendas dēļ. Bromleja prasība ir viltojums. Nekādas prāvas nebūs. Aizgādņi drīz pārrakstīs mantojumu uz mis Hildfordas vārda.»

Telegrammu viņš saņēma kantorī. To izlasījis, viņš bez kavēšanās devās uz viesnīcu pie Gvendas, kur tā tagad dzīvoja kopā ar Mallingiem.

Gvenda bija izgājusi, un Bills parādīja telegrammu Normai. Viņa to izlasīja un atdeva atpakaļ.

«Es priecājos par Gvendu, kaut. . .»

«Blēņas!» viņš to pārtrauca. «Kad Flits ir beigts, viņai briesmas vairs nedraud. Es domāju, ka vislabāk būtu, ja šīs telegrammas saturu paziņotu avīzēm.»

«Ja nemaldos, uz telegrammas bija atzīmēts: «personīgi un konfidenciāli». Varbūt es esmu pārskatījusies? Pēc manām domām, pagaidām vēl nevajadzētu nekā sacīt Gvendai. Kur ir misters Lou? Vai viņš zina?»

«Nē,» Bills atbildēja. «Viņu tagad ļoti grūti sameklēt, lešu, mēģināšu vēlreiz.»

Viņš nesastapa Selbi, kaut izmeklējās to visur. Kad viņš vēlāk parādīja telegrammu Gvendai, tai par jauno ziņu nebija sevišķa prieka. >

«Ja tas ir viltojums, tad katrā ziņā šis Bromlejs jāceļ dienasgaismā,» Bills sacīja: «Varbūt, caur viņu varēs nākt uz pēdām ari citiem bandas locekļiem.»

Sis plāns Billam likās tik vilinošs, ka viņš nolēma pats ķerties pie tā realizēšanas. Tad tikai Selbi — šis skeptiķis, kurš mūžīgi mēdza zoboties par Billa tieksmēm uz tamlīdzīgiem varoņdarbiem — pabrīnītos! Bills domās jau redzēja, ka tas lepni ieiet Selbi kabinetā un nevērīgi nosviež tam uz galda papīra loksni, uz kuras uzrakstīts pamatīgs izskaidrojums par šo sarežģīto lietu, kuras dēļ lauza galvu visa Londonas policija.

Viņš izgāja pastaigāties un iegriezās parkā, kur divas stundas pārdomāja savu plānu. Kad viss bija apspriests līdz pēdējam sīkumam, viņam uznāca šaubas, un viņš nolēma atrast sev palīgu.

Kad Bills ieradās pie doktora Everšama, pēdējais bija aizņemts ar kādu pacientu. Viņš iznāca pie Billa priekšistabā.

«Man ir slimnieks, kas mani kādu stundu aizkavēs. Vai jums sakāms kas svarīgs?»

«Man jums jāsaka kas ļoti svarīgs,» Bills svinīgi teica. «Bet es varu pagaidīt. Vai varu atnākt vēlāk?»

Doktors paskatījās pulkstenī.

«Atnāciet pēc pusotras stundas,» viņš teica: «Tad es būšu brīvs.»

Bills atnāca noteiktajā laikā.

Doktors klusēdams noklausījās viņa stāstā, izlasīja telegrammu un atdeva to atpakaļ.

«Vai uz jūsu drauga ziņojumu var paļauties?» viņš jautāja.

«Pilnīgi. Viņa tēvs ir viens no Trevorsa īpašumu aizgādņiem. Nu, doktor, vai nāksiet šovakar man līdzi?»

Everšams pakratīja galvu

«Diemžēl man jāatsakās no jūsu priekšlikuma, Džoiner. Ne jau nu tādēļ, ka es nejustu jums līdz,» viņš pasmaidīja. «Tomēr man jāatzīst, ka esmu par vecu šādam darbam. Jūs gaida grūts uzdevums, vai esat par to domājis?»

«Gan es tikšu galā!»

«Novēlu sekmes. Bet paklausiet manam padomam un neejat bez ieroča.»

Bills pašapzinīgi uzsita sev pa kabatu.

Viņa plāns bija ļoti vienkāršs. Viņš zināja, kādu cienību zemāko aprindu sabiedrība sajūt pret formas • apģērbu. Spožas pogas un formas cepure atvērs viņam visas durvis.

Tovakar, jau pēc krēslas, kāda likumam uzticīga strādnieku ģimene Somersstrītā bija aplaimota ar jauna ūdensvadu iestādes inspektora apciemojumu, kurš ļoti saprātīgi runāja par kādu tur bojājumu vados, aizrādīdams arī uz bargiem sodiem, kādus izpelnās personas, kas atsakās sniegt ierēdņiem vajadzīgās ziņas. Aplūkojot vadus minētā namā, viņš nokļuva nelielā pagalmā, kas atradās aiz tā. Visi vadi bija kārtībā.

«Tas laikam būs blakussetā,» jaunais inspektors teica.

Ģimenes galva, kurš pavadīja to ar degošu lampu rokā, pakratīja galvu.

«Tādā gadījumā jums neizdosies tur iekļūt,» viņš teica: «Tas ir mistera Loksa nams, bet viņa īrnieks nelaiž nevienu cilvēku savā dzīvoklī.»

«Man nav nekādas vajadzības viņu traucēt,» Bills sacīja. «Es pārlīdīšu pāri žogam un, ja ari tur neatradīšu bojājumu, tādā pašā ceļā nokļūšu nākamās mājas pagalmā.»

Bills pārkāpa pār sētu. Viņa pavadonis palika to gaidīt, kamēr «inspektora» galva no jauna parādīsies aiz sētas.

«Seit nekā nav,» viņš teica. «Es iešu tālāk. Ļoti pateicos. Labu nakti!»

Billam par lielu prieku, vēja brāziens tikko neizdzēsa lampu, un viņa laipnais pavadonis pasteidzās nozust namā.

Logu priekškari Bromleja istabā bija nolaisti, virtuves logs aizslēģots. Bills izņēma no kabatas nelielu maisiņu un nolika to uz palodzes. Tad sataustīja nazi, un ķērās pie darba, izjuzdams uztraukumu, kādu pazīst tikai zagļi . . .

45. nodaļa MISTERS BROMLEJS NESLĒPJAS.

Gvendai Hildfordai likās, ka būtu pagājusi jau visa mūžība kopš viņas ierašanās Londonā.

«Es jūtos kā veca vecene,» viņa nopūzdamās teica.

Norma iesmējās, bet tūdaļ atkal kļuva nopietna.

«Tiešām, mēs te esam nonākuši kā slepkavu bedrē. Es nekad neesmu piedzīvojusi tik daudz nedabīgu nāves gadījumu, kā šeit, Londonā. Vai tu pazini Flitu?»

«Nē, bet Bills viņu pazina. Un, protams, Selbi Lou bieži satikās ar viņu. Ko tu domā par Lou, Norma?»

«Pēc manām domām, viņš ir lielisks cilvēks!» viņa bez apdomāšanās atbildēja.

«Es ļoti priecājos, ka Bills brauc kopā ar mums,» Gvenda sacīja: «Es negribētu atstāt te nevienu cilvēku, kas man patīk; un Bills man patīk . . .»

Viņas ēda pusdienas divatā. Misters Mallings bija aizgājis pusdienās pie kāda paziņas, kuru tas nejauši bija saticis. Ari Bills bija izgājis. Pusdienas vilkās tik garlaicīgi, un garastāvoklis abām draudzenēm bija tik nospiests, ka Norma jutās gandrīz priecīga, kad, no galda pieceļoties, Gvenda teica, ka iešot savā istabā rakstīt vēstules.

Norma izgāja ziemasdārzā, izvēlējās klusu stūrīti un lika atnest sev kafiju.

Pēc brīža ienāca nakts šveicars un nolika tai priekšā dažas vēstules.

«Tās nupat atnesa, mis,» viņš teica.

Izlasījusi adreses uz aploksnēm, viņa pārliecinājās, ka visas vēstules bija adresētas Gvendai. Norma jau gribēja celties un aiznest vēstules draudzenei, tad pārdomāja un iebāza tās savā rokassomiņā. Pēc laba laiciņa, kad Norma jau taisījās doties pie miera, atkal ienāca šveicars.

«Vai jūs nevarētu iziet priekšistabā, mis?» viņš uztrauktā balsi sacīja: «Liekas, tur kas noticis.»

Viņa paklausīja. Vestibilā stāvēja kāds cilvēks smokingā. Viņai tuvojoties, tas pacēla platmali.

«Piedodiet, ka traucēju,» viņš sacīja: «Vai jūs bijāt klāt, kad namā uz Kerzonstrlta nogalināja Oskaru Trevorsu?»

«Jā,» Norma, mazliet izbrīnījusies, atbildēja.

«Mēs gribētu, lai jūs atnāktu un pārrunātu ar priekšnieku. Misters Selbi Lou apcietināts, jo viņu tur aizdomās par slepkavību.»

Norma bija pārsteigta.

«Jūs jokojat?!» viņa iesaucās.

Cilvēks pakratīja galvu.

«Nē, mums ir pietiekoši daudz pierādījumu, bet priekšnieks grib dzirdēt no jums, kur īsti stāvēja misters Lou, kad Trevorss pakrita.»

«Ja jūs acumirkli uzgaidītu . . .» Norma pagriezās uz kāpņu pusi.

«Es gan gribētu, lai jūs nevienam par to nekā neteiktu,» svešais teica. «Jūs varat sastapt misteru Mallingu.»

«Viņš izgājis. Tikai mana draudzene ir mājās.»

«Nesakiet, lūdzu, viņai ne vārda.»

Gvenda, ieraudzījusi Normas istabā gaismu, jautāja:

«Vai tu jau ej gulēt?»

«Nē, nē, es mazliet iziešu.»

Kad Gvenda ienāca viņas istabā, Normas tur vairs nebija.

Ap to pašu laiku, kad Norma izgāja no «Cattertona» viesnīcas, kāds cilvēks piebrauca ar velosipēdu pie nama Nr. 38 Somersstritā un, pirms ziņkārīgie kaimiņi varēja to skaidri redzēt, atslēdza ielas durvis un pazuda aiz tām.

Džons Bromlejs atstāja velosipēdu priekšnamā un sāka kā daždien aplūkot visus kaktus un pagaldes. Pārliecinājies, ka viss kārtībā, viņš novilka svārkus un, no kabatas izņēmis dažas aprakstītas papīra loksnes, sāka tās lasīt.

So darbu beidzis, viņš noģērba arī vesti, noāva kurpes un atgūlās.

Bromlejam bija tramīgs miegs, un grīdas klusā iečīkstēšanās to pamodināja. Viņš uzmanīgi piecēlās, cenzdamies netrokšņot. Pēc brītiņa lēnais troksnis atkārtojās,— nevarēja būt šaubu: tur kāds uzmanīgi, basām kājām kāpa pa trepēm. Bromlejs pastiepa roku un paņēma no galdiņa savu elektrisko kabatas laternītj. Izmēģinājis to zem gultas apsegas, viņš šausmās pārliecinājās, ka baterija nedarbojas. Uzmanīgi tas piegāja un atvilka loga priekškarus.

Kaut istabā bija tumšs, tomēr ielas laternu atspīdums viņam ļāva saskatīt visus priekšmetus istabā. Tagad Bromlejs dzirdēja, ka nelūgtais apmeklētājs rokām grābsta durvis, meklēdams rokturi.

Džons Bromlejs stāvēja ar revolveri rokā un gaidīja. Durvju rokturis pēkšņi pagriezās, un durvis bez trokšņa pavērās. Pēc brītiņa kāds cilvēks nedzirdamiem soļiem ienāca istabā.

«Es nošaušu jūs, ja jūs pakustēsieties,» Bromlejs tam uzsauca.

Acumirkli iestājās pilnīgs klusums.

«Es mērķēju uz jums. Atej iet no durvīm. Nē, nāciet iekšā! Uz galda jūs atradīsiet sveci un sērkociņus. Uzdedziet gaismu.»

«Paklausieties, mans draugs . . .» svešais iesāka, un Bromlejs tikko neizsvieda revolveri no rokām.

«Aizdedziet sveci!» viņš atkārtoja. «Jūs būsiet neizsakāmi pārsteigts.»

Bills Džoiners trīcošiem pirkstiem uzvilka sērkociņu un aizdedza sveci. Tad viņš pameta acis uz Džonu Bromleju.

«Mans Dievs!» Bills iesaucās.

Cilvēks, kurš stāvēja istabas kaktā un uzlūkoja viņu ar ironisku smaidu uz lūpām, bija . . . Selbi Lou!

46. nodaļa BROMLEJS SNIEDZ PASKAIDROJUMUS.

«Tā, nu tu reiz panāci savu, mans mīļais zēn!» Selbi iesaucās, nomezdams galdā revolveri. «Esi tik labs un iededzini lampu, tad te būs mājīgāk.»

«Selbi?!» Bills iesaucās: «Bromlejs esi tu? Es nekā vairs nesaprotu!»

«Iededz lampu. Varbūt tik daudz tu sapratīsi,» Selbi pacietīgi sacīja, «ir lietas, no kurām tev nav ne vismazākās jēgas. Viena no tādām ir māksla klusēt. Jā, es esmu Bromlejs. Brīnos, kā tu to līdz šim neesi uzminējis.»

«Bet kādēļ … kā . . .»

«Man gan nevajadzētu dot tev nekādus paskaidrojumus. Bet es esmu tādā garastāvokli, ka varu dabūt histēriju, ja neizstāstu tev visu. Es pierunāju Goldi Loksu, lai tas mani atzīst atklātībā. Ar Trevorsa īpašumu aizgādņiem viss ir norunāts pa telegrāfu. Ja tev ir kaut cik smadzeņu, tad tu vismaz, nevienam to neteiksi.»

«Vai aizbildņi zina, ka Bromlejs esi tu?»

«Protams. Viss, kas zem viņu vārda parādījās avīzēs, bija manis diktēts.»

«Bet kādēļ . . .» Bills atkal, iesāka, tad pēkšņi pats apķērās: «Ak tā, zināms, kāds es muļķis!»

«Es gribēju glābt Gvendu Hildfordu no Šausmām. Es gribēju, lai viņš savu uzmanību veltī man, un ceru to vēl panākt, ja tikai tu turēsi muti. Neuztraucies, tava Gvenda ir īstā mantiniece, un viņas tiesības neviens nenoliedz.»

«To es zinu,» Bills sacīja, un pastāstīja par saņemto telegrammu.

«Kas vēl to zina?» Selbi ātri jautāja.

«Neviens, tikai Norma un Gvenda. Ak, jā,— es parādīju telegrammu arī doktoram.»

Selbi brīdi klusēja.

«Nu, tad esi tu gan šodien pūlējies!» viņš beidzot rūgti teica: «Ak, kā tu esi pūlējies!»

Selbi nosēdās uz gultas malas un sāka aut kājas.

«Nav nekādas nozīmes ilgāk izmantot Goldi Loksa viesmīlību,» viņš sacīja: «Iesim mājās, Bili, un cerēsim labāko.»

«Ko tu gribi ar to teikt?» Bills jautāja, izbijies no viņa drūmā garastāvokļa.

Selbi palika atbildi parādā.

Misters Mallings stāvēja viesnīcas vestibilā. No pirmā acu uzmetiena Selbi noprata, ka noticis kas ļauns.

«Jūs esat šeit?» Mallings jautāja: «Kur Norma?»

«Norma? Es neesmu viņu redzējis.»

«Viņu izsaucis pie sevis policijas priekšnieks,» Mallings teica, cenzdamies apslēpt izbailes. «Klausieties, panāciet šurp!» viņš pasauca nobijušos nakts šveicaru. «Pastāstiet misteram Lou visu, ko jūs zināt.»

«Bija atnācis kāds kungs, ser. Viņš sacīja, ka esot no Skotlandjarda un gribot redzēt mis Hildfordu. Es domāju, ka mis Hildforda ir tā slaikā jaunkundze, un tā kā viņa vēl šovakar saņēma pēdējai adresētās vēstules, tad es pasaucu viņu.»

«Un viņa aizbrauca kopā ar svešo, jā? Automobiļa numurs?»

«To zinās pateikt ārdurvju šveicars, kurš atzīmē visus auto, kas apstājas pie viesnīcas.»

Selbi pasauca Pārķeru, kurš bija atbraucis kopā ar viņu no Somersstrīta.

«Atzīmējiet numuru, Parker, un lieciet aizturēt šoferi. Izziņojiet ari tā cilvēka pazīmes, kurš aizveda Normu. Tas ir tas pats, kurš atnesa misis Voltemai saldējumu.»

Pulksten trijos naktī meklēto šoferi aizturēja un nogādāja Skotlandjardā, kur Selbi jau gaidīja.

«Kungs noīrēja auto pie Caringkrossas piestātnes,» šoferis stāstīja: «Mēs aizbraucām uz «Cattertona» viesnīcu, kur mums pievienojās kāda dāma. Kungs pavēlēja man apstāties pie kanāla tilta Lambetā. Vieta man izlikās aizdomīga, bet kas man tur daļas.»

«Vai dāma izkāpjot nemēģināja protestēt?»

«Nē.»

«Vai viņa neaicināja jus palīgā?»

«Nē, ser.»

Selbi pilnīgi ticēja šoferim.

«Vai jūs varat aizvest mani tajā vietā, kur izkāpa jūsu pasažieri?»

Kad šoferis bija izgājis, Selbi teica:

«Man vajadzēja tūdaļ ielenkt stiklu fabriku, bet es nebiju sagaidījis, ka viņi iedrošināsies tā riskēt. Savāciet vairāk cilvēku fabrikas rajonā. Liekat nakts maiņas inspektoram pievienoties man ar visiem ļaudīm, kādi ir viņa rīcībā.»

Divi pārpildīti auto apstājās netālu no Lantonas tilta. Vājā rīta gaismā Selbi sāka savu uzbrukumu. Atslēdzis mazos vārtiņus mūra sienā, viņš skriešus devās uz kantora ēku. Ieraudzījis, ka kantora dibendurvis vaļā, viņš sajuta vilšanos. Pirmā istaba bija tukša. Arī nākošā telpā nebija neviena. Tomēr Norma te bija bijusi, jo uz galda bija atvērta viņas rokassomiņa, bet pagaldē gulēja divas Gvendai Hildfordai adresētās vēstules.

Selbi pārvilka pirkstu pār grīdu un paoda pelēko pulveri, kas bija pieķēries pirksta galā.

«Nav neviena policijas suņa, kas nesekotu pēdām, kuras ož pēc anīsa,» viņš sacīja.

Savā laikā viņš bija izkaisījis grīdu ar anīsu, cerēdams tā sadzīt Džumas pēdas. Tagad šim līdzeklim vajadzēja novest viņu pie cilvēka, kurš viņam bija tūkstoškārt vērtīgāks par vislielāko noziedznieku pasaulē.

Kad stundu vēlāk atveda suņus, bija jau pavisam gaišs. Suņi bez pūlēm atrada pēdas un noveda gūstītājus līdz vārtiem, kuri bija jāatlauž.

Uz ielas pēdas nozuda. Acīmredzot, auto bija stāvējis pie pašiem vārtiem. Selbi deva rīkojumu visrūpīgāk uzmanīt rietumu ceļus.

«25 jūdzes no šejienes atrodas ar baltu asfaltu bruģēts ceļa gabals,» Selbi teica. «Tālāk par to suņi nevarēs pēdas vairs atrast, jo ikviens garāmbraucošs auto tiem liks novirzīties no īstā ceļa.»

47. nodaļa UGUNSGRĒKS BILDINGSA TRESTA.

\

Selbi Lou par miklas centru atzina sudraba atslēgu, kuru tas kādreiz bija atradis Everšama kabinetā un kuras dēļ Flits tik ļoti bija uztraucies. Selbi gan bija atslēgu caur Dženingsu atdevis atpakaļ Flitam, bet tomēr viņš iepriekš bija licis pagatavot sev tādu pašu.

Sākumā Selbi domāja, ka atslēdziņa ir no tā skapja, kur glabājās slepenais telefons. Tomēr pie Flita kantora kratīšanas viņš pārliecinājās, ka ir maldījies. Kratītājiem, kuri cerēja uziet slepenā telefona aparātu, izdevās atrast tikai tukšu skapīti, jo' kāds bija aiznesis aparātu un nogriezis vadus jau pēc Flita nāves. Selbi neatrāda kantorī nevienu atslēgu, kurai derētu sudraba slēdzamais.

Tomēr Selbi neizgāja no prāta šī atslēdziņa, kad tas ļāva vaļu savām domām, kuras ikreiz atgriezās pie Normas Mallingas.

Kad misis Dženingsa no rīta ienesa viņiem brokastis un stāstīja, ka viņas vīrs vakar negaidot izsaukts uz kādu pilsētiņu ziemeļos, kur saslimis kāds no viņa daudziem radiniekiem.

«Es viņu redzēju vakar pulksten desmitos vakarā,» Bills teica, kad misis Dženingsa bija izgājusi. «Ar kādu vilcienu viņš tik vēlu varēja aizbraukt?»

«Kādēļ gan nē?» Selbi atsaucās: «Vilcienu šajā virzienā ir daudz.»

«Bet vai tev neliekas dīvaini, ka Dženingss aizbraucis taisni tagad?» Bills nepiekāpās.

Selbi neatbildēja.

Neskatoties uz agro rīta stundu, drīz ieradās arī doktors. Ari viņš jau bija dzirdējis par Normas aizvešanu, un tagad gribēja izdibināt ko tuvāk.

«Jā, tas ir dīvains gadījums,» Selbi teica: «Atvainojiet, doktor, man daudz darba.»

Un viņš ātri izgāja no istabas.

Brīdi pārrunājis Normas aizvešanu, doktors novērsa sarunu uz citu jautājumu.

«Misters Lou gan visai neatzinīgi atsaucās par manām slepenpolicista spējām,» viņš smaidīdams teica: «Tomēr, šo un to ari man izdevies novērot.»

Viņš piegāja pie durvīm un pievēra tās ciešāk. Tad nosēdās tuvāk pie Billa un jautāja:

«Kur Dženingss?»

«Aizbraucis uz Skotiju. Tur saslimis kāds viņa radinieks.»

«Dženingsam Skotijā nav neviena radinieka,» doktors sacīja: «Un viņš ir bijis katordznieks!»

Bills brīnumā ieplēta muti.

«Krietnais, godīgais misters Dženingss — bijis katordznieks?! Jūs, droši vien, maldāties, doktor! Mums bija ļoti labas rekomendācijas no viņa agrākās saimnieces.»

Doktors palocīja galvu.

«Zinu. Bet tai nekas nebija zināms par viņa pagātni. Šīs rekomendācijas tomēr nevar grozīt faktu, ka viņš trīs gadus sabijis spaidu darbos, un ka viņam Skotijā nav nekādu radu.»

«Par ko tad viņš bijis notiesāts?»

«Par čeka viltošanu. Ziņas, ko esmu ievācis par viņu, liek domāt, ka viņš var pastrādāt katru noziegumu. Protams, es negribu apgalvot, ka taisni viņš būtu vainīgs pie Oskara Trevorsa nāves, jo tas būtu pārdrošs apgalvojums. Turklāt, es nesaprotu, pa kuru laiku viņš būtu varējis to noslepkavot.»

«Viņš stāvēja koridorā, Trevorsam aiz muguras,» teica Bills, kuram tikai tagad ienāca prātā savādā sagadīšanās. «Un — velns lai parauj! — taisni tovakar koridorā bija nodzisusi elektrība. Viņš vēl teica, ka lampiņas esot izdegušās.»

«Jā, arī mani tas pārsteidza,» doktors sacīja: «Bet es dabūju zināt vēl ko jaunu.»

Viņš izvilka no kabatas koka kastīti un noņēma tai vāku. Kastītē bija maza, ar gumijas korķīti aizsprausta stikla pudelīte, kura, cik Bills varēja redzēt, bija tukša.

«Tā ir viena no pazudušajām pudelītēm ar X. 37,» doktors teica: «Tā atrasta,— kā jūs domājat, kur?»

Bills paraustīja plecus.

«Tā atrasta,» doktors lēni un uzsvērdams turpināja: «Markusa Flita kabatā. Man nupat atsūtīja to uzzīmēšanai.»

Sajā brīdī priekšistabā skaļi un griezīgi iezvanījās telefons. Bills izgāja, bet pēc acumirkļa ienāca atpakaļ.

«Jūs aicina pie telefona, doktor.»

Saruna ilga tikai dažus mirkļus. Doktors ieskrēja viesistabā un paķēra savu platmali un spieķi.

«Bildingsa Trestā izcēlies ugunsgrēks, bet man tur daudz vērtīgu lietu. Es negribētu, ka tās sadeg vai pazūd.»

Bills steigšus apģērba virsdrēbes un panāca doktoru, kad tas gribēja sēsties automobilī.

«Paņemiet mani līdzi, doktor. Man tur daži manuskripti, kuri tomēr nav apdrošināti.»

Kad viņi sasniedza Bildingsa Trestu un gribēja ieiet, ugunsdzēsēji un policija, kas apsargāja ieeju, nelaida tos garām. Sev par lieliem brīnumiem, Bills ieraudzīja uz kāpēm Selbi, kurš, pamanījis savu draugu, pienāca tam klāt.

«Ugunsgrēks izcēlies piektā stāvā, un briesmas nevienam nedraud,» viņš sacīja: «ja viēn vecais Evanss nav ieslēdzies savā kantorī. Ugunsdzēsēju priekšnieks nelaiž mani uziet un pārliecināties. Tur viņa ļaudis uzlauž Evansa biroja durvis.»

«Kad uguns izcēlās?»

«Kādu stundu atpakaļ. Es patlaban biju ceļā uz Skotlandjardu.»

«Vai Flita kantoris izdedzis?» doktors jautāja.

«Nē. Ugunsdzēsēji strādā dūšīgi, un es domāju, ka ēka daudz cietīs.»

Kāds ugunsdzēsējs nonāca lejā un paziņoja, ka istaba, kur tie bija cerējuši atrast Evansa apdegušo ķermeni, izrādījusies tukša.

«Bet uguns izcēlusies taisni tur. Nav šaubu, ka te notikusi ļaunprātīga dedzināšana, istabas sienas un grīda bija izlaistītas ar petroleju.»

Selbi no šveicara uzzināja vecā Evansa adresi. Pēc dažām minūtēm viņš jau zināja, ka Evanss pazudis no sava dzīvokļa trīs dienas atpakaļ.

Pārliecinājies, ka nekādi vērtīgi atklājumi te nav gaidāmi, Selbi atstāja Bildingsa Trestu un atgriezās pie uzdevuma, kuru tas sev bija uzstādījis par galveno: atbrīvot Normu Mallingu.

48. nodaļa NORMA CEĻO.

Norma noprata, ka iekļuvusi slazdā, vēl ilgi pirms tam, kad auto apstājās, un svešais cilvēks tai paklusu teica:

«Ja mani noķers, mani ieliks cietumā uz visu mūžu. Bet es labāk esmu mierā, lai mani pakar. Vai saprotat, ko es ar to gribu teikt?»

Norma pamāja ar galvu. Tagad viņa pati brīnījās un nevarēja saprast, kā tik vieglprātīgi bija ļāvusies sevi nolaupīt. Viņa pakustējās, lai izņemtu no rokassomiņas kabatlakatiņu. Blakus sēdošais cilvēks satvēra viņas roku. Pārliecinājies par somiņas saturu, viņš atlaida Normas roku un apmierināts nomurmināja:

«Es domāju, ka jums tur revolveris.»

Norma saprata stāvokļa nopietnību. Viņa nešaubījās, ka svešais izpildīs savus draudus, ja viņa mēģinātu tam pretoties vai saukt kādu palīgā.

Tādēļ, kad auto apstājās, viņa bez vārda runas izkāpa un sekoja savam sargam. Kad tas atvēra vārtiņus un viņi iegāja pagalmā, Norma no pirmā acu uzmetiena noprata, kur atrodas.

Viņa nobālēja un' sagrīļojās.

«Džumas še nav,» viņš teica, aizvērdams un noslēgdams vārtiņus. «Vai jūs ko zināt par Džumu? Tā jūsu laime, jaunkundze, tā jūsu laime, ka viņš nav šeit.»

Kad viņi iegāja istabā un svešais iededza lampu, tā pameta izbaiļu pilnu skatu uz dzelzs būri un šausmās nodrebēja.

«Jums tur nebūs jādzīvo,» viņas pavadonis labsirdīgi teica. «Pēdējais šī krātiņa iemītnieks tagad jau miris, un tas ir labi: mazāk nepatikšanu ar viņu.»

Norma nekā neatbildēja. Arī viņš nemēģināja turpināt sarunu, un nogrima avīzes lasīšanā, kuru tas bija izvilcis no kabatas.

Pēc laba laika pie durvīm atskanēja klusa klauvēšana.

Svešais ātri uzlēca kājās.

«Stāviet tur!» viņš pavēlēja un nodzēsa uguni, tad skaļi sacīja: «Iekšā!"»

Norma tumsā neredzēja, kā atvērās durvis. Viņa tikai dzirdēja klusus, uzmanīgus soļus. Te pēkšņi apžilbinošs gaismas stars krita viņai uz galvas un krūtīm. Viņa piemiedza acis un aizsedza tās rokām.

«Nolaidiet rokas!» skarba balss viņai uzsauca.

Norma paklausīja. Ienācējs izmuldēja lāstu vārdus.

«Nelieti, tu neesi atvedis īsto!»

Acumirkli bija klusums, kuru atkal pārtrauca ķērcoša balss:

«Rīt tu atvedīsi man Gvendu Hildfordu, vai dzirdi?»

«Un ko lai es daru ar šo?»

No tumsas atskanēja klusi smiekli.

«Ievieto viņu trešā numurā. Viņa nedrīkst aiziet atpakaļ pie cilvēkiem.»

49. nodaļa NAMS AR DZELZS STIEŅIEM.

Viņi izbrauca no Londonas. Pa automobiļa atvērtajiem logiem ieplūda spirdzinoša rīta vēsma, sajaukta ar rožu reibinošo aromātu.

Austrumu pusē debesis jau sāka sārtoties, vēstīdamas drīzu saules lēktu.

Norma nojauta, ka viņu ceļa mērķis vairs nevarēja būt tālu.

«Es došu jums labu padomu, mis Mailing,» viņas pavadonis teica: «Dariet, ko jums liek, un jūs nodzīvosiet simts gadus.»

Tā jau bija otrā reize, kad viņš atkārtoja savu padomu. Norma nezināja, vai tā bija viņa labsirdība, vai arī viņš gribēja to tikai iebiedēt.

Viņai likās savādi, ka svešais sauca to vienkārši uzvārdā. Viņa saprata, cik pazemojošs šāds uzrunas veids bija kalpiem.

Auto pagausināja gājienu un strauji nogriezās pa šauru meža celiņu, kuram abās pusēs stiepās kuplu koku rindas.

«Tā, mēs nu esam galā,» šoferis teica, pagriezdams pa kreisi un apturēdams mašīnu augstu, pelēku vārtu priekšā.

Viņus, acīmredzot, jau gaidīja, jo neredzama roka no iekšpuses plaši atvēra vārtus. Viņi atradās nelielā parkā, kura vidū pacēlās Georga IV stilā celta ēka.

Kad auto apstājās pie slēgtām durvīm, Norma sevī jautāja: kur gan viņa tagad varēja būt?

Šoferis atvēra auto durtiņas un palīdzēja tai izkāpt. Norma domāja, ka būs jāiet namā iekšā, bet viņš pa kādu zālē iemītu taciņu noveda to pie augstas sienas dārza malā, kur atradās zaļas, asām naglām nokaltas koka durvis. Pa tām viņi nokļuva vecā, acīmredzot, sen jau nelietotā sakņu dārzā. Pa labi bija gara, zema ēka, kas izskatā atgādināja zirgu staļļus vai govju kūtis. Kas tā patiesībā bija,— par to Norma drīz vien pārliecinājās.

Viņas pavadonis atslēdza durvis un ieveda to iekšā,— viņa, beidzot, bija «mājās».

Šķūnis, kurā tie iegāja, bija septiņas asis garš. Ar dzelzs stieņiem, kas stiepās no grīdas līdz jumtam, tas bija sadalīts vairakās atsevišķās telpās. Katrā nodalījumā veda mazas, divi pēdas platas durtiņas. Viņas pavadonis atvēra vienu no tām.

Pa logu, kas bija iepretim nodalījumam, ieplūda pietiekoši daudz gaismas, lai varētu skaidri saskatīt visu telpas iekārtu. Norma pamanīja,— kritiskos brīžos cilvēks arvien ievēro kādu niecīgu sīkumu —, ka logs bija labi notīrīts. Krātiņā bija tikai galds, krēsls, plauktiņš ai grāmatām un neliela grīdsega. Dibenā bija durvis, kas veda mazā, aizrestotu logu apgaismotā istabiņā, kur stāvēja gulta, un aiz tās atsevišķā nodalījumā bija zemē iemūrēta vanna.

«Sis pats te ir «trešais numurs»,» pavadonis drūmi teica: «Ceru, ka jums te patiks.»

Pienāca nakts. Norma, novārgusi no pēdējo divdesmit četru stundu pārdzīvojumiem, aizmiga kā nosista, tiklīdz viņas galva pieskārās spilvenam. Viņas miegs bija tik ciets, ka pagāja ilgāks laiks, kamēr uzmācīgais troksnis, kas cēlās no nepārtrauktas divu dzelzs priekšmetu dauzīšanas, Normu uzmodināja. Viņa izbailēs uzlēca no gultas un nostājās pie durvīm.

Viņa nekā nevarēja saskatīt, izņemot mazu ugunīgu punktiņu, kas tumsā kustējās no vienas vietas uz otru. Saodusi tabakas dūmu smaržu, viņa saprata, ka tas bija degošs cigārs.

«Vai jūs dzirdat, Mailing?»

Viņa pazina šo balsi. Tas bija tas pats cilvēks, ar kuru viņa bija satikusies šorīt agri stiklu fabrikas kantorī — noslēpumainais Als Klarks.

«Jā, es klausos.»

«Piedodiet, ka uzmodināju jūs, bet tas bija nepieciešams. Es gribu, lai jūs jau no paša rīta uzrakstītu kādu vēstuli. Papīrus un aploksnes jūs atradīsiet sava galda atvilktnē.»

Norma klusēja.

«Vai jūs mani saprotat?»

«Kas man jāraksta?» Norma jautāja.

«Uzrakstiet savam tēvam, ka noticis pārpratums, un ka es esmu mierā atlaist jūs,— protams, pret samaksu.»

«Un kādi būtu noteikumi?»

«Divdesmit tūkstoši, un neziņot iestādēm. Es nogādāšu jūs Londonā un palaidīšu policijas iecirkņa tuvumā, ja jūsu tēvs būs mierā samaksāt šo summu cilvēkam, kuru es pie viņa nosūtīšu, un divas dienas neziņot par to policijai.»

«Es rakstīšu, ja jūs to gribat. Tomēr varu apgalvot, ka viņš nebūs mierā. Jūs nepazīstat manu tēvu.»

«Bet jūs nepazīstat mani! Es dodu jums iespēju kāda nekad vairs neatkārtosies. Vai zināt, kur atrodaties?»

«Domāju, ka zinu. Kaut kur pie Rietumu dzelzceļa. Es dzirdēju vilciena troksni.»

«Kādēļ taisni pie Rietumu?»

«Es atrodos turpat, kur turēja Oskaru Trevorsu, ko jūs noslepkavojāt.»

Viņš iesmējās.

«Man patīk jūsu varonība. Jūs, droši vien, cerat aizbēgt no šejienes?»

«Jā," es aizbēgšu,» Norma mierīgi atbildēja.

Klarks atkal iesmējās.

«Jūs domājat par Trevorsu? Viņš neizbēga no šejienes, bet no kādas vietas Londonā, uz kurieni es to pārvedu. Es ieslodziju viņus abus kopā, un Trevorss bija izbēdzis.»

Norma nesāka iztaujāt, ko viņš gribēja teikt, runādams par «abiem». Tātad kaut kur, varbūt, tepat tuvumā, bija vēl otrs tāds pats nelaimīgs gūsteknis.

«Ja viņa krākšana naktīs jūs traucē, es pārvedīšu viņu citur.»

Līdz šim viņa nebija ievērojusi skaļo krākšanu, kas nāca no kāda tuvējā iedalījuma, bet tagad viņa to skaidri sadzirdēja.

«Jūs viņu nepazīstat. Skaidrs zaudējums turēt viņu še,» Klarks sacīja, it kā runa būtu par kādu nederīgu mājas dzīvnieku. «Viņa vārds ir Evanss. Saku to tikai tādēļ, ka jums varbūt uznāk dziņa ar viņu patērzēt, kaut neticu, ka tas jums izdotos.»

«Vai tas nav tas pats Evanss, par kuru Selbi teica, ka tas esot Markusa Flita telefonists?» Norma nodomāja.

«Kas šī par vietu?» viņa jautāja.

Klarka atbilde lika asinīm sastingt viņas dzīslās.

«Tas ir vājprātīgo nams, tikai jūs neesat galvenā ēkā. Tādus, kā jūs, mēs turam še, kamēr tie patiesi top ārprātīgi. Vai jūs kādreiz esat dzirdējusi par doktoru Everšamu? Viņš labi pazīst šo iestādi. Bet šajā nodaļā viņu nekad nelaiž.»

«Kas īsti jūs esat?» Norma šausmās iesaucās: «Pats nelabais?»

. «Es esmu viņa radinieks,» Klarks aukstasinīgi atbildēja: «Ar šādiem glaimiem jūs pie manis nekā nepanāksiet. Jūs būsiet laimīga, Norma, ja varēsiet tikt no šejienes prom!»

Viņa balsī ieskanējās baigi draudi, kas Normai lika nodrebēt.

«Labu nakti!» viņš pēc brīža teica: «Uzrakstiet vēstuli, kā es teicu, bet nepieminiet, kur jūs atrodaties. Nekādu noslēpumainu vārdu vai zīmju,— vai ari… Atkārtoju: jūs būsiet laimīga, ja tiksiet prom no šīs vietas!»

Viņa dzirdēja attālinošos soļu dimdoņu un aizslēdzamo durvju troksni. Tad iestājās klusums.

50. nodaļa. PRIEKŠLIKUMS.

Cilvēks, kurš atnesa Mallingam vēstuli, nemaz neizskatījās pēc norūdīta noziedznieka sūtņa. Tas bija liels, plecīgs zemnieks, saulē iedegušu seju. Muti ieplētis, viņš izbrīnījies uzlūkoja neparasti grezno iekārtu, grozīdams rokās savu platmali, kamēr misters Mallings lasīja vēstuli, kuru tas raušus bi ja izrāvis tam no rokām, tiklīdz bija ieraudzījis rokrakstu uz aploksnes.

Vēstule skanēja:

«Dārgais tēv! Es esmu dzīva un vesela, un atrodos panesamos apstākļos. Kā jau tu sapratīsi,— man neļauj nosaukt vietu, kur es atrodos. Mani atbrīvos pēc 20.000 iemaksas, ar noteikumu, ka divas dienas pēc manas atlaišanas brivibā policija nedarīs nekā.

Norma.»

Misters Mallings pār brillēm uzlūkoja vēstules atnesēju.

«No kurienes jūs nācis, draugs?»

«No Stivenedžas, ser.»

«Kur jūs dabūjāt šo vēstuli?»

«Man šorīt to iedeva kāds kungs.»

«Vai jūs viņu pazīstat?»

Zemnieks pakratīja galvu.

«Nē, es viņu nekad nebiju redzējis. Pēc manām domām, kungs bija atbraucis no Londonas.»

«Vai jūs zināt, kas vēstulē rakstīts?»

«Nē, ser. Es domāju, ka kas svarīgs, jo kungs man labi samaksāja.»

Misters Mallings piezvanīja Selbi un, par laimi, atrada to mājās. Pēc piecām minūtēm Selbi jau bija klāt.

«Vai jūs domājat, ka viņa atrodas Stivenedžas tuvumā?» misters Mallings viņam jautāja.

Selbi pakratīja galvu.

«Taisni tur mēs viņu neatrastu,» Selbi atbildēja. «Spriežot pēc apraksta, cilvēks, kas nodevis viņam šo vēstuli, ir tas pats, kas aizveda Normu. Viņš, acīmredzot, Stivenedžu izvēlējies tādēļ, ka tā atrodas tālu no tās vietas, kur ir Norma.» i «Nesaprotu,» Mallings teica: «Pieņemsim, ka es samaksāšu prasīto summu. Vai tad tiešām viņš domā, ka policija viņu tik viegli atlaidīs?»

«Nebīstieties., viņi jau būs parūpējušies, kā drošāk saņemt naudu,» Selbi sacīja.

Viņš lika iesaukt vēstules atnesēju.

«Vai jyms lika gaidīt atbildi?»

«Jā, ser. Kungs sacīja, ka man, varbūt, iedošot vēstuli, un lika novest to ar vilcienu līdz Roistonai, bet no turienes kājām doties uz Kembridžu. Viņš solījās gaidīt mani ceļā.»

«Ko lai es daru, Selbi?» Mallings jautāja.

«Nezinu, kādu padomu jums lai dodu. Ja mēs lūkosim šo cilvēku noķert, tas mums nedos nekādu labumu, bet Normai būs tādēļ jācieš. Vienīgais,— uzrakstiet viņam atbildi, ka nevarat prasību izpildīt, pirms neesat pārliecinājies, ka Norma ir drošībā.»

«Jūs gribat sekot vēstules nesējam, lai redzētu, kur viņš paliek?»

«Nē, mēs ļausim viņam iet savu ceļu, lai pierādītu, ka atbilde dorfiāta gluži nopietni.»

Pēc piecām minūtēm vēstule bija uzrakstīta un nodota zemniekam.

«Varat būt pārliecināts, ka atbildi tie paņems no viņa jau Londonā,» Selbi teica Mallingam.

Misters Mallings staigāja pa istabu no viena gala uz otru, nokāris galvu uz krūtīm un sakrustojis rokas uz muguras.

«Es samaksāšu viņiem prasīto summu līdz pēdējam centam, Lou,» viņš teica, apstādamies viņa priekšā.

Selbi pakratīja galvu.

«Viņiem nevajaga jūsu naudas, mister Mailing. Galvenais noteikums šajā vēstulē ir divu dienu ilgais termiņš. Ultimāts uzstādīts nevis jums, bet man.»

«Es tomēr nesaprotu,» Mallings sarauca pieri. «Viņš jau iedala laiku pēc savas patikšanas uņ dara, ko vien grib.»

«Bet viņš nevar aizbraukt no Anglijas,» Selbi paskaidroja: «Visas ostas viņam aizsprostotas. Kad viņš gribēja nolaupīt Gvendu Hildfordu, tas domāja tikai par savu ienākumu pavairošanu. Bet tad viņš nejauši dabūja zināt, ka mana cilpa sāk jau savilkties ap viņa kaklu.»

«Kam šim cilvēkam vajadzīga nauda?» Mallings jautāja. «Spriežot pēc jūsu vārdiem, viņš taču ir bagāts.»

«Gluži otrādi, viņš ir nabags. Ikkatram noziedzniekam, mister Mailing, ir savas vājības. Jo lielāks noziedznieks, jo lielāka viņa vājība. Klarka vājība ir azarta spēles. Pēdējos trīs gados viņš paspēlējis veselu miljonu. Viņam piederošā — protams, uz Flita vārda — daļa no Bildingsa Tresta ieķīlāta un pārķīlāta. Viņa tekošie izdevumi ir milzīgi.»

«Jūs runājat par to, it kā jūs viņu pazītu, Lou,» misters Mallings pārsteigts teica.

Lou pasmaidīja.

«Protams, es viņu pazīstu. Es pazīstu viņu tik labi, ka katru mirkli varu to apcietināt. Vēl pagājušo nedēļu tas bija tikai gadījuma jautājums, bet šodien es neiedrošinos viņu apcietināt.»

51. nodaļa. CILVĒKS PIE SAITES.

Laiks Normai vilkās bezgalīgi. Nākošā rītā pēc viņas ierašanās durvis atvērās, un ienāca kāda sieviete, kuru pavadīja cilvēks, kurš Normu bija atvedis šurp. Sieviete bija maza auguma, asiem vaibstiem. Viņa ienesa gluži jaunu ceļa somu un nolika to guļamistabā.

«Es atnesu jums drēbēs, Mailing. Nezinu, vai tās jums derēs, bet — ko lai dara — jāiztiek vien būs.»

Norma neatbildēja. Viņa labi saprata, cik maz nozīmes, būtu jautājumiem. Ar filozofisku mieru viņa uzņēma notikumus, kuri citu sievieti būtu padarījuši traku. Arī tagad, kad viss liecināja par to, ka ieslodzīšanas laiks var būt visai ilgs, viņa nekrita izmisumā.

«Viņa nedrīkst atgriezties pie cilvēkiem,» bija teicis noslēpumainais svešinieks. Kādēļ tad viņš bija solījies to atbrīvot pret zināmu izpirkšanas naudu? Vai, varbūt, viņš būtu tagad pārdomājis? Tas bija maz ticams.

Norma nezināja, vai bez viņas vēl kāds atrodas šķūni. Nelaimīgais Evanss, kā Klarks to jau bija solījies, bija aizvests. Uz kurieni? Norma baidījās par to domāt.

Pa aizrestoto lodziņu viņa iemeta acis pagalmā. Taisni pretī viņas šķūnim bija vēl otra tāda pati ēka. Pa labi pacēlās vēl viens pa pusei sagrauts un, acīmredzot, neapdzīvots šķūnis. No ceturtās puses kvadrātveidīgo pagalmiņu iežogoja augsta mūra sēta.

Visu dienu Norma neredzēja pagalmā nevienu cilvēku. Viņa sajuta karstu vēlēšanos kaut brīdi izkļūt svaigā gaisā. Pret vakaru viņas vēlēšanās negaidot piepildījās. Tā pati sieviete ienāca pie viņas un, ne vārda nerunādama, pamāja tai ar pirkstu. Kad viņas izgāja pagalmā, tā sacīja:

«Varat pastaigāties.»

Norma bija ļoti priecīga par šo atļauju.

Sieviete stāvēja durvīs, uzmanīgi vērodama katru viņas kustību. Grantīm izkaistītā pagalmā meitene skaidri saskatīja daudzas lielu, naglām apsistu zābaku pēdas. Acīmredzot, viņa nebija vienīgā, kas izlaista šajā pagalmā pastaigāties.

Staigādama, Norma ievēroja, ka, izņemot viņas kameras lodziņu, nevienai no visām trim ēkām logu nebija. Viņa piegāja un apjautājās par to sievietei.

«Viņi nekad nepastaigājas,» tā lakoniski teica. «Staigājiet un neprasiet nekā.»

Pēc stundas viņa ieveda Normu atpakaļ šķūnī un ieslēdza. Drīz sieviete atnesa tai pusdienas. Norma pārliecinājās, ka ēdiens bija stiprs, gards un labi pagatavots. Arī drēbes un gultas veļa tai bija izsniegtas dārgas un smalkas.

Visvairāk viņu kaitināja uzraudzes nekautrība, jo bieži vien tā ieradās tādos brīžos, kad Norma to vismazāk gaidīja.

Otrā naktī viņa ienāca pie tās pulksten divos. Kad Norma jautāja pēc tik vēla apmeklējuma iemesla, uzraudze atteica:

«Tāpat, gribēju paskatīties uz jums.»

Otrā diena pagāja mierīgi. No rīta un pēcpusdienā viņu atkal izveda staigāt.

Trešā rītā viņa negaidot dabūja zināt noslēpumu, ko slēpa pretējais tumšais šķūnis. Aiz gara laika viņa iepriekšējā vakarā bija nolikusies gulēt jau pulksten astoņos. No rīta tā piecēlās līdzi pirmajiem saules stariem. Pēkšņi viņa izdzirda savādas skaņas, kas atgādināja zvaniņa šķindēšanu. Skaņas nāca no pagalma puses. Norma piegāja pie loga un paskatījās ārā.

Pirmais, ko viņa ieraudzīja, bija Džuma. Tas stāvēja pagalma vidū, ģērbies īsā, līdz kaklam aizpogātā mēteli, adītu cepuri pār ausīm. Citos apstākļos šis skats būtu licies smieklīgs, kaut dīvainais apģērbs padarīja milzi vēl briesmīgāku un atbaidošāku.

Viņas acis tikai mirkli apstājās pie Džumas, tad slīdēja pie cilvēka, kurš lēniem soļiem gāja pa pagalmu. Rita gaismā viņa varēja to skaidri saredzēt. Tas bija slaiks, kalsns cilvēks, ar garu iesirmu bārdu. Viņš bija bez cepures, un viņa garie, sirmie mati nokarājās pār pleciem.

Viņš nāca aizvien tuvāk un tuvāk logam, un Norma pēkšņi saprata, kādēļ tik lēna un smaga bija viņa gaita, un no kurienes nāca savādās skaņas: viņam pie kājām bija piestiprināta smaga ķēde, kuras gals vilkās aiz viņa pa zemi.

Kamēr Norma pārsteigta vēroja neredzēto ainu, nograbēja atslēgl un ienāca uzraudze.

«Kas tas ir?» Norma jautāja, mirkli aizmirsdama, kādās attiecībās tā bija ar šo sievieti.

«Kurš tāds?» tā atsaucās, pienākdama tuvāk un pār Normas plecu skatīdamās pagalmā.

«Ak, tas?» uzraudze nicinoši teica: «Jūs runājat par veco Klarku?»

«Klarks?!»

«Jūs taču būsiet dzirdējusi par Alu Klarku?» sieviete jautāja un, norādīdama uz važās kalto cilvēku, piebilda: «Tas pats ir Als Klarks.»

52. nodaļa. NORMAS PARB AUDI JUMI.

Als Klarks važās! Normai galva sāka reibt.

«Bet Als Klarks taču ir tas .. .»

«Nejautājiet. Es jums saku, ka tas ir Als Klarks. Un nekad nemēģiniet ar viņu sazināties, citādi mums būs jāaizsit jūsu logs ar dēļiem.» ^

«Kur viņš dzīvo?»

«Es nekad neesmu redzējusi viņa mājokli,» uzraudze atbildēja. «Domāju, ka tajā mazajā šķūnītī. Als ir ļoti bīstams cilvēks, tādēļ pret viņu jābūt uzmanīgiem.»

Acīmredzot, viņa neievēroja, ka Norma bija noskatījusies šīs iestādes lielāko noslēpumu, jo tūdaļ apvaicājās tai, vai viņa nevēlas kafiju. Kad Norma atbildēja apstiprinoši, viņa pēc brītiņa ienesa kafiju ar svaigi ceptu maizi un, atstājusi to visu galda, atkal izgāja.

Bardainais cilvēks turpinaja pastaigāties, vilkdams sev līdzi garās važas. Pēc, brīža Džuma piegāja pie šķūnīša durvīm, atvēra tās un klusēdams pamāja savam cietumniekam. Ne vārdā neteicis, tas pazuda durvīs.

Vai tiešām tas būtu Als Klarks? Kādēļ gan viņš, šis norūdītais noziedznieks, ļautos vadāt sevi saitē, kā suni, un turēt ieslodzītu tumšā šķūnītī? Un kas gan tādā gadījumā varētu būt tas otrais, kurš pats sevi dēvēja par Klarku?

Kad uzraudze atkal ienāca pie viņas, Norma sāka viņu pamazām iztaujāt, kaut necerēja no tās ko izdibināt.

«Viņš še ir jau sen,» viņa stāstīja. «Mans virs saka, ka Klarks jāu piecpadsmit gadus dzīvojot šajā pagalmā.»

«Jūsu virs — tas ir tas kungs, kurš mani atveda šurp?» Norma jautāja.

Sievietē pamāja ar galvu.

«Jūs, protams, pati zināt, ko darat,» Norma turpināja. «Tomēr man liekas savādi, ka tik laba sieviete, kā jūs, tik ļoti riskē. Vai jūs varat iedomāties, kas notiks, ja mani atradis?»

«Jūs nekad neatradīs,»MTiisis Ket — tā sauca uzraudzi — atbildēja. «Un nesauciet mani par labu sievieti, jo es nemaz tāda neesmu. Es jau trīs reizes esmu bijusi cietumā. Un, galu galā, es nemaz neriskēju, jo ari mans virs strādā šajā uzņēmumā, bet pēc Anglijas likumiem sievu nevar sodīt, ja tā izdarījusi kādu noziegumu uz sava vira pamudinājumu, kaut Carls nemaz nedomā mani uz to pierunāt.»

Viņa spēji aprāva sarunu un aizgāja. Kad vēlāk, pastaigājoties, Norma mēģināja to atjaunot, misis Keta skarbi uzsauca tai:

«Nepļāpājiet,staigājiet!»

Acīmredzot, tas bija šīs iestādes lozungs.

Atkal ieslēgusi savu gūstekni, misis Keta devās uz nelielu namiņu, netālu no pagalma, paslēptu biezā koku pudurā. Mājiņas iekārta bija glīta, pat grezna, un drīzāk atgādināja turīga tirgotāja, nekā vienkāršu kalpotāju dzīvokli.

Carls, viņas vīrs, sēdēja viesistabā un lasīja avīzi. Kad misis Keta ienāca, viņš salocīja avīzi, nolika to galdā un paņēmis platmali, izgāja pastaigāties.

Viņš apgāja apkārt vājprātīgo iestādes galvenajai ēkai un izgājis pa vārtiem, nokļuva uz šosejas. Viņš pēdējā laikā aizvien sajuta mokošu nemieru, jo dažas zīmes rādīja, ka viss neiet tik gludi, kā vajadzētu. Ari no saimnieka viņš bija dabūjis padomu vairāk pārvērst savu ārieni. Līdz šim Carls visus rīkojumus bija saņēmis no Flita, un tie vienmēr bija noteikti un izsmeļoši. Tur kļūdu nevarēja būt. Saimnieks turpretim, vienkārši pateica: «Atvediet man Gvendu Hildfordu,» atstādams citu visu viņa paša ziņā. Flits, vismaz būtu iedevis ģīmetni. Jā, Als sāka palikt pārāk nolaidīgs . . .

Tā prātodams, Carls nonāca līdz ceļa likumam un nesaprašanā apstājās.

Ceļa vidū stāvēja divi cilvēki. Katrs no tiem turēja pavadā lielu suni, un tie abi uzmanīgi ostīja ceļu.

Carls ātri nolēca no ceļa un piespiedās pie sētas taisni tobrīd, kad Selbi Lou pagrieza galvu un paskatījās uz viņa pusi.

Nākošā acumirklī Carls jau skrēja, cik jaudādams, pa ceļu, kamēr nokļuva pie slimnīcas galveniem vārtiem. Daži pacienti, uzrauga pavadībā, pastaigājās pagalmā.

Carls ātriem soļiem piegāja pie uzrauga.

«Bert,» viņš aizelsies teica: «es viņus uzraudzīšu. Kur Džuma?»

Bērts bija liela auguma, plecīgs vīrs, kurš vairāk atgādināja profesionālu cīkstoni, nekā slimnieku kopēju.

«Nezinu. Neesmu viņu šodien redzējis. Viņš nekad nav redzams te. Stāsta, ka viņš' caurām dienām guļot. Ko tev vajag no viņa?»

«Selbi Lou ir uz ceļa.»

«Uz ceļa?» Bērts bija pārsteigts un nobijies. «Kur?»

«Vairākas desmit asis no šīs sienas.» Carls atbildēja, rādīdams ar pirkstu. «Viņš ko meklē. Vai es tev stāstīju par savādo anīsa smaržu fabrikas kantorī?»

Bērts pamāja ar galvu.

«Jā, tu ko minēji par to.»

«Lai būtu kā būdams,» Carls drūmi teica: «bet viņi ko meklē,— varbūt mani. Man vajadzēja pateikt to saimniekam.»

«Tu neesi teicis?»

Carls turpināja. '1l

«Manas attiecības ar Alu jau tā nav nekādas labās, un es negribēju tās vēl vairāk sabojāt. Neko darīt, rīkosimies paši uz savu roku. Bet kā gan Lou varējis mums izsekot? Tā, droši vien,

Džumas vaina,— viņš mūžīgi klīst apkārt pa naktīm. Izej uz ceļa, Bert, un paskaties. Es nevaru iet, Lou pazīst mani.»

Selbi Lou, kurš tikai ar pūlēm varēja savaldīt uz priekšu traucošo suni, redzēja, ka pa vārtiem iznāca kāds cilvēks. Sabāzis rokas kabatās, viņš, savu pīpi kūpinādams, pastaigājās pa ceļu no vienas puses uz otru. Acīmredzot, tas bija kāds no iestādes kalpotājiem, kurš, izmantodams brīvāku brīdi, bija iznācis ieelpot svaigu gaisu.

Selbi pameta acis uz viņu, bet neapstājās, jo suns veda to gar augsto mūra sienu, un viņam bija no svara nepazaudēt pēdas. Viņš šodien bija nogājis 15 jūdzes, sākot no tās vietas, kur, pēc viņa domām, sakās īstās pēdas.

«Man liekas, ka cerību diezgan maz,» seržants Pārķers teica: «Sakiet, mister Lou, jūs vadāties no tām domām, ka nams, kur tiek turēta mis Mallinga, ir dzelzceļa tuvumā, kā to savā laikā ziņoja Trevorss?»

Selbi palocīja galvu

«Un turklāt divu stundu braucienā no Londonas. Ja nemaldos, mēs atrodamies tikai dažas jūdzes no tās vietas, kur ieslodzīta mis Mallinga.»

Ceļa krustojumā abi suņi reizē apstājās. Lai Selbi pūlējās, cik gribēdams, tie tomēr nevarēja atrast tālākās pēdas.

Pārķers atsēdās ceļmalā un piebāza pīpi. To padarījis, viņš

teica:

«Sešas jūdzes no šejienes ir dzelzceļa piestātnē. Varbūt mēs varētu sadabūt kādu, kas mūs turpu nogādā?»

Selbi atteica.

«Es vēl neesmu beidzis.»

Tomēr ari viņš gribēja atpūsties. Viņš nosēdās blakus savam palīgam un iesmēķēja pīpi. Pēkšņi viņš strauji pietrūkās kājās.

«Ir!» viņš iesaucās: «Vai atceraties, kā mēs negaidot uzgājām' šīs pēdas četras jūdzes no šejienes? Tur viņas sākās tikpat nejauši, kā šeit beidzas. Tātad cilvēks, kuru mēs meklējam, ir pastaigājies pa šo četras jūdzes garo ceļa gabalu uz priekšu un atpakaļ. Bet tā kā no debesīm, jādomā, viņš nokritis nebūs, tad šajā gabalā jābūt kādai vietai, no kuras viņš savu pastaigāšanos iesācis, un kur to atkal nobeidzis. Mēs vienkārši esam pagājuši šim punktam garām.»

Viņi devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākuši.

Pēkšņi viens suns nogriezās no ceļa un riedams devās pa ceļmalu, vilkdams sev līdz Selbi, kurš uzmanīgi vēroja suņa

kustības. Gabaliņu pagājis, suns strauji pagriezās pa kreisi, pārlēca grāvi un ieskrēja krūmos. Selbi neatstājās no tā. Pa krūmiem vijās šaura taciņa, kas to noveda līdz kāda lauka malai. Priekšā, mazliet pa labi, viņš ieraudzīja kādu muižas namu, aiz kura pacēlās augsta šķūņa čukurs.

Pārķers pienāca viņam klāt.

«Kas šī par vietu?» Selbi jautāja.

«Atgādina Georga IV laikmeta muižnieku pili.»

«Būs jāpavaicā cilvēkam baltajā formā, kuru mēs redzējām uz ceļa,» Selbi teica.

Taisni šajā mirklī cilvēks, par kuru tie runāja, kā no zemes izauga viņu priekšā. Pēdas gāja viņa virzienā. Panācis to, Selbi viņam jautāja:

«Kas šī par vietu?»

«Kolfortas vājprātīgo nams, ser.»

«Vai jūs tur dzīvojat?»

«Nē, ser, es dzīvoju namiņā ārpus iestādes sētas.»

«Tad jūs varēsiet apmierināt manu ziņkārību. Sakiet, vai jūs kādreiz neesat redzējis šajā apkārtnē milzīga auguma nēģeri?»

«Nē, ser, es nekad neesmu redzējis te nēģeru.»

«Vai jūs pazīstat visus, kas šajā apvidū dzīvo?»

«Visus, ser. Es šeit dzīvoju jau desmit gadus.»

Sarunādamies, viņi bija nonākuši pie kāda maza, retiem, sīkiem kociņiem noauguša uzkalniņa. Selbi uzmanīgi vēroja apkārtni, kad pēkšņi aiz kokiem pamanīja kādu cilvēku, kurš savā nodabā tiem tuvojās. Selbi skatījās, acis nenolaizdams, kā pamazām milzīgais stāvs iznira aiz uzkalniņa. Stāvs apstājās un, iespiedis rokas sānos, paskatījās uz vienu, tad uz otru pusi.

«Tas ir viņš!» Pārķers iesaucās.

Selbi jau pirms tam bija pazinis Džuma-Sausmu milzīgo stāvu.

53. nodaļa DŽUMAS MĀJOKLI.

Džumas asais skats jau pirmā acu uzmetienā bija ieraudzījis svešiniekus, jo viņš pazuda tik ātri, ka Selbi pirmā mirklī pat sāka šaubīties, vai tikai nupat redzētais nav bijusi acu apmānīšana.

Viņš tā bija aizņemts no savādās parādības, ka neredzēja, kādu uztraukumu un apmulsumu Džumas parādīšanās bija radījusi slimnīcas kalpotāja sejā.

Nākamā acumirkli Selbi jau skrēja pa nokalniņu. Nokļuvis virsotnē, viņš apstājās un palūkojās visapkārt. Nekur nebija redzamas nekādas dzīvības zīmes, izņemot kādu fermu tālumā.

«Viņš ir tajā mežā,» Selbi teica, norādīdams uz biezokni, kas izpletās lejā, pa kreisi no pakalniņa.

«Esiet uzmanīgs, mister Lou,» Pārķers sacīja: «Sis cilvēks nepadosies bez cīņas.»

«Es arī nemaz nedomāju, ka viņu būtu iespējams dzīvu sagūstīt,» Selbi atbildēja.

Mežam tuvojoties, viņi sadalījās. Pārķers aizgāja pa kreisi, Selbi pa labi.

«Tiklīdz ieraugat viņu, šaujiet,» Selbi piekodināja.

Selbi izvēlējās galveno taciņu. Viņa suņa uztraukums liecināja, ka tas iet Džumas pēdās.

Ar suņa saiti vienā un revolveri otrā rokā Selbi devās uz priekšu.

Beidzot viņš sasniedza kādu klajumiņu meža vidū, kurā tas ieraudzīja mazu, astoņas pēdas garu un tikpat platu mālu būdiņu. Loga vietu izpildīja neliels caurums būdas sienā. Tam blakus bija ierīkots otrs, prāvāks caurums — ieejai.

Uzmanīgi, aiz kokiem slēpdamies, Selbi aizskrēja līdz būdiņai. Nostājies ārpusē pie sienas, viņš pabāza revolvera stobru pa durvju caurumu un uzsauca:

«Nāc ārā, Džuma!»

Būdiņā valdīja klusums. Selbi uzmanīgi pabāza galvu un pameta skatu pa durvīm. Būda bija tukša. Selbi iegāja.

Viņš bija nokļuvis Džumas īstajā miteklī. Pie sienām karājās daži no lūkiem pīti vaiņagi un lielāks vairums metamo šķēpu, kuru tērauda gali spīdēja kā sudrabs. Leoparda ādas klāta koka gulta, katliņš ēdiena vārīšanai un daži apģērba gabali,— tā bija visa būdas iekārta.

Selbi jau dzīrās iet, te pēkšņi viņa skats krita uz ko baltu, kas rēgojās ārā no pagultes. Selbi noliecās un pacēla to. Tā bija baltā papīra lapā ietīta vēstule. Izgājis ārā, Selbi attina papīru un izņēma no zilās aploksnes vēstuli, kura bija adresēta Carlam. Adrese bija rakstīta uz mašīnas.

Selbi atplēsa aploksni un izņēma vēstuli. Ari tā bija rakstīta uz mašīnas, bet ne paraksta, ne datuma nebija.

«Meitenei nedrīkst darīt pāri. Esiet gatavi bēgt katru brīdi. Ja nepieciešams, atstājat Mallingu, bet ņemat līdzi Alu.»

Selbi ātri pārlasīja vēstuli, iebāza to kabatā un turpināja pakaļdzīšanos.

Izkļuvis no meža, viņš redzēja, ka gūstīšana bez lielākas policistu nodaļas te nemaz nav domājama, jo visa ieleja, kas tagad atklājās viņa priekšā, bija no vienas vietas kā nosēta mazām birztaliņām, no kurām katra varēja būt par labu paslēptuvi.

«Skatieties!» Pārķers pēkšņi iesaucās un norādīja uz tālumā saredzamo balto lielceļu, pa kuru zibens ātrumā, saceldams putekļu mākoņus, aizjoņoja auto.

Selbi apstājās.

«Tas, droši vien, ir mūsu zēns, un cilvēks, kas vada auto, ir tā persona, kurai adresēta vēstule.»

Viņš vēlreiz pārlasīja vēstuli.

««Ņemiet līdzi Alu»? Ko tas nozīmē? Un kas tas par Carlu, kuram Džuma nesa šo vēstuli?»

Viņš pavērās visapkārt.

«Kur palika tas cilvēks no vājprātīgo iestādes? Es domāju, ka viņš ir kopā ar mums?»

«Nē, viņš palika turpat stāvot. Varbūt viņam nebija tik daudz laika,» Pārķers paskaidroja.

Selbi vēlreiz iegāja Džumas būdā un paņēma no sienas viņa šķēpus, lai tos konfiscētu. Vienu no tiem viņš parādīja Parkeram. Si šķēpa kāts bija nokrāsots sarkans, vidū pārsiets ar vara drāti un izrotāts ar leoparda ādas gabaliņu.

«Tas ir karaļa šķēps,» Selbi paskaidroja. «Ja tikai es ko jēdzu no Kongo augšdaļas iedzimto paražām, tad Džuma katrā ziņā vēl atnāks to paņemt.»

54. nodaļa MANUSKRIPTI.

Bills Džoiners kārtoja papīra kaudzes savā kantorī. Gvenda viņam palīdzēja šajā darbā.

«Baidos, vai mūsu darbs nebūs veltīgs,» Bills teica, brīdi atraudamies no manuskriptiem. «Dievs zina, kas viss vēl nevar notikt. Kalifornija man izliekas kā nesasniedzama sapņu valsts.»

Gvenda salika rokas un nopūtās.

«Misters Dženingss. ir pārliecināts, ka Normai nekas ļauns, nenotiks.»

«Daudz šis misters Dženingss zina!» Bills īgni norūca.

«Man Dženings patīk,» Gvenda pēc brītiņa teica: «Vakar, kamēr es gaidīju jūs pārnākam, mēs mazliet tērzējām.»

«Man gan labāk patiktu, ja jūs neizietu no mājām viena,» Bills piezīmēja.

«Viena!» Gvenda iesaucās. «Man liekas, ka Selbi salasījis visus Londonas slepenpolicistus — bezdarbniekus, lai tie uzmana katru manu soli.»

«Ko tad Dženingss vēl labu stāstīja?» Bills ievaicājās.

«Viņš jautāja, vai es ko rakstot. Es atbildēju, ka nē, bet ka ceru atkal rakstīt. Tad viņš vēl man stāstīja, ka stāstus rakstīt neesot nekāda māksla. To varot katrs . ..»

«Tiešām?» Bills jutās aizskarts savās vissvētākās jūtās. «Sis nelietis …» •

«Neesiet brutāls,» Gvenda viņu pārtrauca. «Dženingss nebūt nav nelietis. Viņš zina ļoti daudz stāstīt par rakstniekiem. Ne velti viņš kalpojis pie kāda izdevēja. Viņam pat esot dažu slavenu autoru manuskripti. Viņš solīja parādīt man tos.»

«Kas tad tie par autoriem? » Bills interesējās.

Viņa nosauca divu slavenu rakstnieku vārdus.

«Siem manuskriptiem jābūt ļoti vērtīgiem,» Bills sacīja. «Bet kur Dženingss tos dabūjis?»

«Nezinu. Viņš šodien atsūtīs man visus manuskriptus, kādi viņam ir. Iesim, Bili, man apnicis šis kantoris.»

Taisni tobrīd, kad viņi tuvojās «Cattertonas» viesnīcas durvīm, pa tām iznāca Selbi Lou. Bills, kurš jau vairākas dienas nebija redzējis savu draugu, bija pārsteigts par viņa izskatu.

«Kas tev kaiš, Sel? Tu izskaties pavisam slims.»

«Es tiešām jūtos nevesels. Jums nupat atsūtīta kāda kaste, Gvenda.

Neaiztieciet to, kamēr seržants Pārķers nebūs to attaisījis. Tā ir pārāk smaga, lai neradītu aizdomas.»

Gvenda iesmējās.

«Tie, droši vien, ir mistera Dženingsa manuskripti,» viņa teica.

«Ko? Vai Dženingss kļuvis par rakstnieku?»

Bi 11s izskaidroja, kas par lietu.

«Pavadi Gvendu, Bili, un nāc man līdz. Man vajadzīga tava palīdzība.»

Kad Bills iznāca, Selbi jau sēdēja automobili.

«Es braucu pie doktora. Gribu ievākt no viņa ziņas par Kolfortas vājprātīgo iestādi,» viņš teica. «Man ir aizdomas, ka Džuma atrodas kādās attiecībās ar šo slimnīcu.»

Doktors bija mājās. Viņš saņēma Selbi ļoti laipni.

«Kas no jauna?» viņš jautāja.

Selbi uzmeta tam ātru skatu.

«Ja man nekā nav, toties jums būs.»

«Jūs uzminējāt,» doktors teica: «Bet gan jau vēl izrunāsimies par to.»

Selbi īsumā pateica viņam sava apmeklējuma mērķi. Doktors bez vilcināšanās apstiprināja to, ko Selbi jau zināja par slimnīcu.

«Ja vēlaties, es rīt varu jūs turp aizvest,» viņš piebilda: «Man ir tiesība apmeklēt šo slimnīcu katrā laikā, jo es esmu viens no viņas konsultantiem. Vai domājat, ka mis Mallinga varētu būt tur?»

«Noteiktu aizdomu man nav.»

Tagad bija pienākusi doktora kārta nākt klajā ar savām jaunām ziņām.

Viņš piegāja pie plaukta un paņēma no tā kādu biezu sējumu.

«Man bija 24 gadi, kad es sarakstīju šo grāmatu,» viņš teica. «Tai ir zināms sakars ar Šausmām.»

«Es zinu, ka pēc jūsu teorijas slepkava ir vājprātīgs . . .,» Selbi sacīja, bet doktors viņu pārtrauca:

«Es nerunāju par to. Izlasiet izdevēja vārdu.»

«Izdevis Džosua Stalmans,» Selbi izlasīja.

«Stalmans? viņš teica, pūlēdamies ko atcerēties. «Sis vārds man liekas pazīstams.»

«Stalmans bija pirmais no Šausmu upuriem,» doktors atgādināja: «Viņu nonāvēja vilcienā tajā pašā dienā, kad tas atgriezās uz Londonu.»

Selbi palocīja galvu.

193

«Jā, nu es atceros. Aizdomas slepkavībā krita uz viņa sulaini, kurš tajā pašā dienā bija nozudis. Ja nemaldos, sulaini sauca Grīns.»

7—638

«Viņš dēvējās par Grinli,» doktors smaidīdams pārlaboja. «Neskatoties uz jūsu nelabvēlīgām atsauksmēm par manām slepenpolicista spējām, mister Lou,» doktors tādā pašā tonī turpināja: «man tomēr izdevies noskaidrot, ka šis cilvēks, kurš sevi sauca par Grīnu un kurš iestājās Stalmana dienestā dažus mēnešus pirms viņa nāves, ir kāds sodu izcietis katordznieks.»

«Vai jūs zināt viņa vārdu?» Selbi jautāja.

Doktors palocīja galvu.

«Man liekas, ka jūs» ļoti labi pazīstat viņu. Viņa vārds ir Viljams Dženingss.»

55. nodaļa APLIECĪBA.

Gvendas Hildfordas priekšā stāvēja smaga koka lāde, līdz augšai piekrauta veciem manuskriptiem. Taisnību sakot, tie interesēja viņu ļoti maz, un viņa bija pieņēmusi no Dženingsa šo laipnību, negribēdama viņu apvainot.

Garlaikodamās viņa šķirstīja kāda, savā laikā ļoti iecienīta un izplatīta, romāna manuskriptu.

Palasījusi dažu vietu, viņa paņēma nākošo papīra kaudzi, zem kuras tā ieraudzīja vienkāršu baltu aploksni bez adreses. Gvenda attaisīja neaizllmēto aploksni un izņēma no tās papīra lapu. Tā bija laulības apliecība. Ieinteresēta, viņa izlasīja to: tur bija runa par laulību, kas noslēgta starp Viljamu Dženingsu un Emmelinu d'Arsi Beldžon! . . .

Gvenda brīnumā ieplēta acis. Viņa vēl aplūkoja apliecību, kad istabā ātriem soļiem ienāca Selbi Lou. Viņš devās tasni pie lādes un, vārdu neteicis, manuskriptus sabāza lādē atpakaļ un aizsita vāku.

«Ko tas nozīmē, mister Lou?» Gvenda pārsteigta iesaucās.

«Kas tas jums tur ir?» viņš jautāja, izraudams tai no rokām apliecību. «Emmelina? Mans Dievs!» Viņš vēlreiz izlasīja dokumentu, tad piebilda: «Es paņemšu no jums šo lādi.»

«Bet kādēļ …»

«Tādēļ, ka tā jāatdod Dženingsam. Cik manuskriptu jūs izlasījāt?»

«Taisnību sakot, nevienu.»

«Un cik redzejāt?»

«Tikai virsējo,» Gvenda atbildēja, brīnīdamās par Lou rīcību.

Uz sliekšņa parādījās seržants Pārķers.

«Nonesiet šo lādi līdz automobolim un brauciet kopā ar mani uz Kerzonstrītu, — jūs man esat vajadzīgs,» viņš teica Parkeram.

Seržants ienesa un nolika lādi viesistabā.

«Uzgaidiet ārā. Ja jūs būsiet vajadzīgs, es pieklauvēšu pie loga.»

Atlaidis Pārķeru, Selbi piezvanīja Dženingsam. Ienācis istabā un ieraudzījis lādi, Dženingss acumirkli apstājās durvis, tad, kā ko apņēmies, piegāja pie krēsla un apsēdās.

«Vai es jums esmu vajadzīgs, mister Lou?»

«Kam pieder šī lāde?»

«Tā ir mana, un arī tās saturs ir mans.»

«Vai atceraties izdevēja mistera Stalmana noslepkavošanu?»

«Jā, ser.»

«Viņam bija sulainis Grīns, kurš nozuda ap slepkavības laiku.»

Dženingss palocīja galvu.

«Tūdaļ pēc slepkavības, ser. Es neslēpjos jūsu priekšā, mister Lou. Grīns esmu es. Es pieņēmu Grīna vārdu tādēļ, ka toreiz tikko biju izcietis trīs gadus spaidu darbos, kas jums, droši vien, jau zināms.»

«Kā jūs tikāt pie šiem manuskriptiem?» Selbi turpināja.

«Misters Stalmans pats man tos atdeva. Viņš teica, ka reiz tiem būšot liela vērtība. Kad es atbraucu Anglijā un dabūju zināt, ka Stalmans noslepkavots, es, protams, nevarēju ziņot policijai, ka esmu bijis viņa salainis.»

«Kādēļ nē? Jūs taču varējāt pierādīt, kur esat tajā laikā bijis, kad notikusi slepkavība.»

«Lieta tā, ser,» Dženingss paskaidroja: «ka mani izlaida no cietuma 9 mēneši pirms soda izciešanas. Kā jau tādos gadījumos pieņemts, man vajadzēja lāgiem ierastiem vietējā policijā reģistrēties.

Bez policijas atļaujas man nebija tiesības atstāt savu dzīvesvietu, nemaz jau nerunājot par izbraukšanu uz ārzemēm. Par šo noteikumu pārkāpšanu mani varēja atkal ieslodzīt.»

Selbi pamāja.

«Pareizi!» viņš teica: «Tas izklausās pārliecinoši. Tagad jūs, varbūt, pastāstīsiet man par šo?» Viņš izņēma no kabatas laulības apliecību.

Dženingss nobālēja.

«Kas tā par Emmelinu d'Arsi Beldžon?» Selbi turpināja pratināšanu.

«Tā ir misis Voltema,— mana sieva,» Dženingss atbildēja bez vilcināšanās.

«Velns lai parauj!» Selbi neviļus iesaucās.

«Jūs īstā vietā pieminējāt velnu,» Dženingss drūmi teica. «Tā tiešām bija īsta elle. Ja gribat, es pastāstīšu visa pēc kārtas, ser.»

«Protams, gribu, Dženings. Man nepieciešams to visu zināt.»

56. nodaļa CILVĒKS AR SIRMIEM MATIEM.

Šoreiz Carls, kā likās, nemaz neinteresējās par savu gūstekni. Viņš izlaida to pagalmā, aizsmēķēja cigāru un aizgāja. Nogaidījis, kamēr apklust viņa soļi, bārdainais cilvēks pienāca pie Normas loga.

«Es redzēju jus,» viņš teica: «Jus ļoti agri ceļaties.»

«Kādēļ viņi dienas laikā nelaiž jūs staigāt?»

«Nezinu. Varbūt to viņi dara manas veselības labā. Jādomā, ka šīs solīdās iestādes direktors ir agras celšanās piekritējs.»

«Kur jūs dzīvojat?»

Viņš norādīja uz mazo šķūnīti.

«Vai jums tur ir gaisma?»

«O, jā, pat ļoti daudz! Mazs kaplodziņš pie pašiem griestiem. Reiz es mēģināju izbēgt pa to, un tādēļ viņi iekala mani važās.»

«Vai jūs esat Als Klarks?» Norma jautāja.

Viņš uzlūkoja to ar domīgu smaidu.

«Jā, tā man dažreiz liekas. Varbūt arī jums tā kādreiz rādīsies.»

«Vai jūs neesat Als Klarks? » Norma atkārtoja savu jautājumu.

«Varbūt. Vai tad tam kāda nozime?Tās taču vienalga, vai es saukšu sevi par Alu Klarku, vai par Jūliju Cēzaru. Savādi: ja misters Džons dēvējās par misteru Smitu, tad tas nav tāds ārprāts, kā kad viņš godātu sevi par Džordžu Vašingtonu. Tomēr, raugoties no psiholoģiskā viedokļa, starp abiem šiem gadījumiem nav nekādas atšķirības.»

«Vai jūs jau sen esat šeit?»

«Piecpadsmit gadus.»

«Un kā jūsu īstais vārds?»

«Man nav ista vārda. Es esmu tādā cilvēka laimīgā stāvokli, kurš var izvēlēties sev vārdus pēc paša patikas. Sauciet mani, kā gribat, tika ne par Alu Klarku. Sauciet mani . . .» viņš brīdi padomāja, tad, cieši uzlūkodams meiteni, piebilda: «Sauciet mani par Selbi Lou. Tas nemaz nav sliktāks par citiem vārdiem.»

57. nodaļa AIZBRAUKŠANA.

Vakarā Normu apciemoja Džurna. Acīmredzot, viņam tiesības nākt un iet, kad vien gribējās, jo viņam bija pašam savas atslēgas.

Norma ēda pusdienas, kad viņš ,pēkšņi parādījās aiz restēm. Viņa sejā bija plats smaids,— šo smaidu Norma atcerējās no bērnības dienām.

«Ei, mis!» viņš čukstēja.

«Tu vairs neatceries mani, Džuma?»

Viņš vairākas reizes palocīja galvu.

«Jā, atceros. Tikai dažreiz mana nabaga galva nekā neatceras, izņemot zaļos velnus, kas dzīvo Bongindas mežos. Ko jūs te darat, mis?»

Norma pasmaidīja.

«To es pati gribētu zināt, Džuma.»

«Vai tiesnesis zina, kur jūs esat, mis?»

Viņa pakratīja galvu, un viņa lielā seja savilkās līdzcietīgā smaidā.

«Tas nav labi, ka tiesnesis nezina, kur jūs esat,» viņš teica. «Tumšais cilvēks jūs ieslodzīja. Viņš ir sātans, tas tumšais cilvēks.»

Džuma pēkšņi apklusa un pazuda no restēm. Norma nevarēja saprast, kas varēja būt par iemeslu tik pēkšņai sarunas pārtraukšanai.

Ap pusnakti ienāca misis Keta. Laternas vājā gaismā Normai likās, ka viņas acis bija saraudātas.

«Apģērbieties, Mailing,» viņa isi teica: «Jums jābrauc.»

«Kad?»

«Tūdaļ.»

«Uz kurieni?»

«Neprasiet. Ja arī es zinātu, es jums neatbildētu. Bet es nezinu.»

Normai par lielu brīnumu, pēkšņi viņa sāka. drudžaini raudāt.

«Es braucu pretim nāvei,» viņa šņukstēja: «un jūs arī, jūs arī!»

Norma Mallinga nebija viegli sabaidāma.

«Nerunājiet muļķības!» viņa teica. «Ko jūs tur muldat par nāvi? Aizvediet mani uz Londonu, un es gādāšu par jūsu drošību.»

Misis Keta papurināja galvu.

«Jūs nevarat braukt uz Londonu. Viņš ir šeit.»

Norma nejautāja, kas ir šis «viņš». Viņa steigšus apģērbās, uzvilka mēteli, kurš tai bija mugurā aizvešanas vakarā, un devās lidzi uzraudzei pa koridoru. Vienīgais apgaismojums krita no laternas, ko nesa misis Keta. Tiklīdz viņa pavēra durvis, ārpusē atskanēja Carļa balss:

«Izdzēs uguni!»

Misis Keta nopūta laternu un nolika to iekšpusē pie durvīm zemē.

«Auto ir piebraukts. Pasteidzieties,» Carls teica.

Viņš gāja pa priekšu un misis Keta tam sekoja, uzlikusi roku uz Normas piedurknes.

Viņi izlīda pa kādu sētā iztaisītu caurumu.

«Uzmanīgi,» sieviete sacīja: «te ir kāpnes.»

Sajā acumirklī kāda roka satvēra Normas elkoni un ap spēku parāva to atpakaļ.

«Bēgat!» kāda balss čukstēja tai pie pašas auss.

Tas bija sirmais cilvēks.

58. nodaļa SAGŪSTISANA.

Neizlaizdams viņas roku no savējās, viņš vilka to sev lidzi. Dārzā bija pilnīga tumsa. Aiz muguras Norma dzirdēja Carļa lāstus un misis Ketas šņukstēšanu, bet visu to pārskanēja smalka ķērcoša balss.

«Uzgaidiet,» viņas pavadonis klusu teica.

Viņš noliecās, pacēla ko no zemes un sacīja:

«Rāpieties man pakaļ.»

Norma sataustīja pie sienas pieslietās kāpnes. Sirmais cilvēks kāpa pa priekšu. Viņa redzēja, ka tas, ko viņš bija pacēlis no zemes, bija divi maisi.

«Leciet!» svešais komandēja.

Norma nolēca no augstās sienas, bet nesajuta nekādu triecienu: viņas ceļabiedrs bija nosviedis jau iepriekš sagatavotus siena maisus, kas daudzkārt samazināja kritiena svaru.

Norma pabrīnījās, kā viņš var tik veikli kustēties. It. kā uzminējis viņas domas, tas paskaidroja:

«Es nometu savas važas. Jau trīs gadi, kā tas man izdevās bet līdz šim man nekad nebija tik laimīga gadījuma.

Pēc pusstundas gājiena viņi sasniedza pakalna virsotni. Divas minūtes atpūtušies, viņi turpināja bēgšanu, kamēr nonāca lielceļa malā. Pēkšņi Norma sajuta, ka viņas pavadonis satver tai roku.

«Skrieniet uz lauku. Nogulstieties un nekustieties!» viņš čukstēja.

Notālēm šurpu atplūda vairāku balsu troksnis.

«Es iešu paskatīties, kas tur notiek,» viņš teica: «Paliekat tepat.»

Bez trokšņa viņš pazuda tumsā. Pagāja piecas minūtes, desmit. Balsis vairs nedzirdēja. Viņas ceļabiedrs nerādījās. Varbūt viņi bija saķēruši to?

Vēl brīdi nogaidījusi un nolēmusi, ka briesmas jau pāri, Norma piecēlās un izgāja uz ceļa. Ne mazākā troksnīša. Viņa sāka ātri soļot uz priekšu.

Un pēkšņi, kad tā jau šķita drošībā, no ceļmalas krūmiem izskrēja kāds cilvēks.

«Vai jūs tā esat, Mailing?»

Sirds viņai sažņaudzās. Tā bija Carļa balss.

Pēc ilgāka gājiena viņi nonāca atpakaļ tajā vietā, kur stāvēja auto. Gabaliņu no tā Norma tumsā pamanīja kādu stāvu. Kaut seju saredzēt nevarēja, viņa noprata, kas tas bija.

«•Vai jūs atradāt viņus?» viņš jautāja.

«Nē, ser, mēs atradām tikai jaunavu,» Carls atbildēja.

Brīdi valdīja klusums.

«Jūs jau zināt, ko darīt ar viņu,» beidzot atskanēja no tumsas ķērcoša balss.

Pēc maza laiciņa viņa jau sēdēja automobili blakus Carlam. Viņa pameta acis uz pakaļējo sēdekli, cerēdama ieraudzīt tur misis Ketu, bet viņas tur nebija.

«Kur jūsu sieva?» viņa jautāja.

Carls neatbildēja. Auto sakustējās un sāka doties uz priekšu.

Pēc pusstundas Carls apturēja.

«Vai neesat izsalkusi?» viņš jautāja.

«Nē.»

«Ja gribat, tur ir termosa pudele ar karstu kafiju,» viņš nelaipni teica.

Viņš iespieda tai rokā krūzīti un ielēja no pudeles kafiju. Norma ar baudu izdzēra to un palūdza vēl.

«Vairāk nevar,» Carls teica, aiztaisīdams pudeli un nolikdams to atpakaļ.

Auto atkal devās uz priekšu.

Norma pēkšņi sajuta, ka visas viņas domas un kustības top aizvien gausākas un gurdākas. Viņa gan lūkoja aizdzīt uzmācīgo miegu, bet tas viņai tomēr neizdevās. Viņa iegrima dziļā miegā.

59. nodaļa KLAIDONIS.

Bertām bija rīta dežūra. Viņa pienākumos bija ielaist pa vārtiem produktu piegādātāju vezumus. Viņš nokāpa lejā vēl gluži samiegojies un sakārtoja mehānismu, ar kura palīdzību varēja atvērt un aizvērt lielos vārtus, neizejot no sarga būdiņas. Viņš nospieda kloķi. Vārti bez trokšņa atvērās un Bertām par lielām izbailēm, pa tiem ienāca kādi desmit policisti. Daži no tiem bija no vietējās policijas, citi no neieredzētā Skotlandjarda.

«Jūs mani jau pazīstat, Bert,» Selbi Lou teica. «Es biju še dažas dienas atpakaļ.»

«Jā, ser, es atceros ļoti labi. Jūs vēl prasījāt man par kādu nēģeri.»

«Es jums jautāju par Džumu, bet tagad atnācu pats to skatīt. Es gribu redzēt direktoru.»

«Viņš vēl nav uzcēlies.»

«Tad pamodiniet viņu. Kas tur ir?» viņš jautāja, parādīdams uz šķūņu pusi.

«Tie nepieder slimnīcai.»

«Vai no šejienes ir izeja uz turieni?»

Bērts vilcinājās.

«Liekas, ka ir kādi vārtiņi, bet tos neviens nelieto.»

«Tad mēs tos izlietosim,» Selbi teica, dodamies ar saviem pavadoņiem uz to pusi.

Pēc brīža viņš atgriezās, redzami neapmierināts. Viņš bija ieradies par vēlu!

«Bert,» viņš griezās pie kalpotāja: «Kad viņi aizbrauca?»

Bērts savieba apvainotu seju.

«Es taču jums teicu, ser, ki tā daļa nepieder pie slimnīcas.»

«Klausieties, Bert,» Selbi teica. «Es pazīstu jūs. Jūs esat jau sēdējis un, ja nebūsiet prātīgs,— sēdēsiet atkaļ. Sakiet, kad viņi aizbrauca?»

«Nezinu, mister Lou. Pagājušo nakti ap pulksten diviem es dzirdēju troksni. Varbūt tie bijuši viņi.»

Selbi devās pie direktora, kurš tikmēr jau bija uzmodināts. Tas diezgan skarbā balsi paskaidroja, ka viņam nekas neesot zināms par blakus esošo ēku iedzīvotājiem, un sāka sūdzēties par miega traucēšanu.

«Man ir pavēle,» Selbi viņu pārtrauca. «Es pārmeklēšu jūsu iestādi no pagraba līdz bēniņiem.»

Tomēr ari šī kratīšana nedeva panākumus. Atstājis divus slepenpolicistus' iestādes uzraūd'zišanai, viņš atlaida pārējos, bet pats ar Pārķeru iesēdās savā automobilī, lai dotos atpakaļ uz Londonu.

Pārķers nekad vēl nebija redzējis savu priekšnieku tik drūmā garastāvoklī. Gribēdams kaut drusku izklaidēt viņa skumjās domas, seržants grieza viņa vērību uz kādu cilvēku, kurš ātri soļoja uz pilsētas pusi.

«Savāds tips, mister Lou, vai ne?»

Selbi pavērās un uzmanīgi aplūkoja gājēju. Viņa drēbes bija vecas un saburzītas. Sirmos matus sedza veca, salauzīta salmu platmale. Pirmajā mirkli Selbi šķita, ka tas ir kādus 70. gadus vecs, bet, tuvāk aplūkojot svešinieka seju, viņš redzēja, ka tas ir daudz jaunāks.

Svešais, viņus panācis, gribēja iet jau garām, bet Selbi to apturēja.

«Klejojat?» viņš jautāja.

Klaidonis nekā neatbildēja, bet, norādīdams ar roku uz iestādes ēkām, jautāja:

«Sakiet, lūdzu, kas tā par skaistu ēku?»

«Tā ir Kolfortas psihiatriskā slimnīca.»

Svešo šī atbilde, acīmredzot, pārsteidza.

«Kolfortas slimnīca?» viņš atkārtoja. «Es domāju, ka esmu jau nez' cik tālu aizgājis no tās.»

«Vai ejat uz Londonu?»

«Es braukšu uz Londonu. Man ir drusku naudas, bet es nemaz nepazīstu šo apvidu. Vai jūs nebūtu tik laipns un nepateiktu man, kur ir tuvākā dzelzceļa piestātne?»

«Tuvākā piestātne ir Didkota. J*a gribat, es varu jūs uz turieni aizvest.»

Klaidonis bija ļoti pateicīgs, kad Selbi to uzaicināja sēsties blakus šoferim.

Pie stacijas svešais izkāpa.

«Ja gribat, varu jūs aizvest līdz pat Londonai,» Selbi piedāvāja.

«Es gan labāk braukšu ar vilcienu. Tikai reizi mūžā man gadījies braukt pa šo ceļu automobilī, un šis brauciens saistīts ar ļoti nepatīkamām atmiņām.»

Savādi, noslēpumaini pasmaidījis, viņš pazuda piestātnes telpās.

Atbraucis Londonā, Selbi vispirms devās uz savu kantori. Tur viņu sagaidija kāds apmulsis un nokaunējies cilvēks.

«Kā jūs varējāt palaist viņu garām nepamanītu?» noklausījies viņa ziņojumu, Selbi teica.

«Es novēroju namu, bet Džeksons, kā daždien, uzmanīja pagalmu. Varu zvērēt, ka viņš nekur nav izgājis.»

Ar galvas mājienu viņš atlaida cilvēku un sāka pārdomāt turpmāko darbības plānu. Pirmais un nepatīkamākais uzdevums tagad bija — paziņot misteram Mallingam par savu neveiksmi.

«Cattertona» viesnīcas vestibils bija ļaužu pilns. Tikko bija pienācis kontinenta vilciens, un viesi bariem drūzmējās pie šveicara kantora durvīm.

Selbi nosēdās pie loga un sāka gaidīt, kamēr piebrauks misters Mallings.

Atvērās lifta durvis un iznāca kāds kungs. Gandrīz visu telpu aizņēma milzīgi liels, stāvus nolikts čemodāns.

Resnais kungs, acīmredzot, bija par kaut ko briesmīgi saniknots.

«Kur tas cilvēks ir?» viņš kliedza: «Viņš teica, ka es varot dabūt 270. numuru, bet izrādās, ka tas jau ir aizņemts.»

«Es jau teicu jums, ka 270. aizņemts,» iejaucās šveicars: «bet jūs prasījāt, lai jūsu bagāžu nogādā tur.» Viņš strauji pagriezās pret lifta zēnu: «Vai jūs nezināt, ka bagāžu pārvadāt ar pasažieru liftu aizliegts?»

«Kungs man tā lika,» zēns taisnojās.

«Es gribu 270. numuru, un ja tas aizņemts, tad man nevajag nekāda,» neiecietīgais viesis turpināja trokšņot.

Selbi ar dzīvu interesi vēroja, kā čemodānu iznesa ārā un novietoja automobīlī, kurā svešais kungs bija atbraucis.

«Tieci nu ar tādu galā!» šveicars, pieri slaucīdams, sūdzējās. «Viņš ar varu uzstājas, lai laiž viņu istabās, kuras apdzīvo misters Mallings. Es arī atļāvu, jo domāju, ka tas viņam pazīstams . . .»

«Vai tad viņš iegāja Mallingu istabā?» Selbi viņu pārtrauca.

«Nu, kā tad,» šveicars pukojās. «Bet mis Hildforda, jādomā, būs parādījusi tam durvis.»

Pirms viņš bija nobeidzis teikumu, Selbi jau atradās liftā.

«Trešais stāvs!» viņš pavēlēja: «Negaidiet nevienu!»

Nākošā acumirklī viņš jau atradās telpās, kuras apdzīvoja Mallingi. Viesistabā neviena nebija. Viņš pieklauvēja pie Gvendas istabas durvīm. Nekādas atbildes. Selbi atvēra durvis un iegāja.

Gultā, ar muguru pret viņu, gulēja meitene. Viņš atviegloti nopūtās:

«Paldies Dievam!»

Jaunava gultā sakustējās. Viņam spēji uzmācās briesmīgas aizdomas. Viņš paspēra dažus soļus, noliecās un ielūkojās gulētājas sejā. Tas pārsteigumā tikko nepakrita.

Gultā gulēja Norma Mallinga!

60. nodaļa PAKAĻDZĪŠANĀS.

Norma bija iegrimusi dziļā, mākslīgi izsauktā miegā. Elpa tai bija mierīga un vienāda.

Selbi izgāja viesistabā un pazvanīja. Ienāca koridora sulainis.

«Vai te nupat bija kāds kungs ar lielu čemodānu?»

«Jā, ser.»

«Kur bija čemodāns, kamēr kungs bija še?»

«Tepat viesistabā, ser. Bet kungs drīz vien atkal aizgāja.»

«Pasauciet kādu kalponi un lieciet tai palikt pie mis Mallingas, kamēr viņa pamodīsies.»

«Mis Mallinga? Jūs gribat teikt: rnis Hildforda?»

«Kad jūs redzējāt mis Hildfordu pēdējo reizi?» Selbi jautāja, nevērodams viņa piezīmi.

«Kādas desmit minūtes atpakaļ, kad ienesu tai pasūtītos atspirdzinājumus. Viņa sēdēja un rakstīja.»

Pagaidījis, kamēr ienāk kalpone, Selbi noskrēja pa kāpnēm lejā un izskrēja uz ielas. Šveicars, kurš stāvēja ārā pie durvīm, pamāja garāmbraucošajam šoferim. Tas-pieturēja un gaidīja.

«Vai atceraties resno kungu ar lielu melnu čemodānu, kurš nesen iznāca no viesnīcas?» Selbi jautāja šveicaram.

«Jā, ser.»

«Uz kuru pusi viņš aizbrauca?»

«Pa Heimarketu. Auto Nr. XCH 784.»

Selbi atzīmēja numuru un ielēca taksometrā.

«Pikkadilli Serkus. Ceļā paņemsim dežūrējošo policistu no «Kriteriona».»

Viņam laimējās, jo bez dežūrējošā viņš satika ari vietējo krimināl inspektoru.

Selbi, isos vārdos atstāstīja notikumu, paņēma tos abus līdzi.

«Jā,-ser, brūnais auto pabrauca man garām pa Pikkadilli. Es ievēroju viņu tādēļ, ka šoferim bija jāaptur mašīna, lai ar siksnu piestiprinātu čemodānu.»

«Kad tas bija?»

«Pirms kādām četrām minūtēm. Ja jums ir ātrs auto, mēs

viņus panāksim.»

Selbi apturēja garāmbraucošu sacīkšu automobili, kuru vadīja aristokrātiska izskata kungs. Selbi īsumā pastāstīja tam savu nolūku.

«Lieliski!» tas sajūsmā iesaucās, jau iepriekš priecādamies par romantisku dēku. «Kāpiet, lūdzu, iekšā.»

Pie Haidparka vārtiem viņi brīdi skatījās, kamēr Selbi iztaujāja policistu.

«Jā, ser, automobilis aizbrauca Naitbridža virzienā. Čemodāns tos, acīmredzot, apgrūtināja, jo viens no pasažieriem sēdēja uz kāpnītēm.»

«Vai tad čemodāns nebija novietots uz jumta?»

«Nē, ser, tas bija nolikts priekšā, blakus šofera sēdeklim.»

Viņi devās cauri parkam, garām Naitbridžam un izbrauca caur Karalienes vērtiem. Laiku, kas tiem pagāja ziņas ievācot, atlīdzināja teicamais ātrums, ar kādu mašīna drāzās uz priekšu.

Barnes Kommonā viņi ieraudzīja savu medījumu. Kā par nelaimi, satiksmes policists aizturēja viņu auto, lai palaistu garām smago mašīnu. Priekšējais auto nogriezās garā, taisnā ielā. Gūstītāji braukdami pilnā ātrumā, driz vien panāca to un aizjoņoja garām. Jaunais lords veikli sagrieza savu mašīnu šķērsām pāri ielai un apturēja motoru. Arī bēgļu auto bija spiests apstāties.

Selbi Lou vienā mirklī bija tam klāt un atrāva durtiņas.

«Izkāpt, un rokas augšā!» viņš uzsauca.

Resnā kunga sārtā seja nobālēja.

«Ko tas nozīmē?» viņš jautāja.

Selbi neatbildēja. Viņš satvēra resno cilvēku pie krūtīm un izvilka uz ielas.

«Kur čemodāna atslēga?»

«Ko nozīmē šis uzbrukums?» jautāja cilvēks, kurš sēdēja pie stūres.

«Kur atslēga? Ātrāk!»

«Es jums to nedošu,» resnais cilvēks teica, pieceldamies no zemes.

«Bzzz! .. .»

Lode atsitās ielas bruģī, puscollu no viņa kājas. Viņš piecēlās.

«Atslēgu!»

Resnais iebāza roku kabatā, izvilka dažas atslēgas un pasniedza tās Selbi. Pārgriezt siksnas, atslēgt čemodānu un nocelt vāku bija mirkļa darbs.

Gvenda Hildforda, gandrīz jau bez samaņas, iekrita Selbi rokās.

61. nodaja

SAGATAVOŠANAS UZ ZĀDZĪBU.

Selbi izsauca «Cattertonas» viesnīcu un lika savienot sevi ar Mallinga istabu.

«Vai tas esat jūs, mister Mailing? Runā Selbi Lou. Pie jums ieradīsies mans labs draugs, misters Botviks. Jums, varbūt, viņš liksies garlaicīgs, bet viņš ļoti grib ar jums iepazīties. Pacietiet, lūdzu, viņu manis dēļ.

«Saprotams, Selbi. Kādēļ jūs neatnācāt? Norma grib pastāstīt jums savus piedzīvojumus.»

«Un es ar ilgošanos gaidu šo stāstu. Tā tad jums nekas nav pret Botviku?»

«Itin nekas. Es būšu priecīgs ar viņu iepazīties.»

«Vai jūs atļausiet viņam palikt, kamēr Bills būs pie jums?»

Iestājies klusuma brīdis liecināja par mistera Mallinga izbrīnu, ar kādu tas uzņēma šo neparasto lūgumu.

«Zināms,» Mallings beidzot atjēdzās: «Kādēļ gan lai viņš nepaliktu tik ilgi?»

«Lieliski!» Selbi teica un nopūtās.

Pēc mirkļa viņš jau gulēja, sakrustojis rokas zem galvas. Tādā stāvokli viņu atrada Pārķers, kad tas pēc divām stundām ienāca sava priekšnieka istabā.

Selbi izberzēja acis un nožāvājās.

«Kas? Ak tā, Lokss. Saprotams. Ievediet viņu, Parker.»

Misters Goldi Lokss bija stipri pārvērties. No viņa apmierinātās sejas izteiksmes un glītā apģērba bija redzams, ka viņam tagad klājas labi. Lokss bija viens no tiem noziedzīgiem tipiem, kuri savu nelikumīgi iegūto naudu neizšķiež vis dzīrēs un azarta spēlēs, bet domā arī par vecuma dienām. Par naudu, ko tas pamazām bija atlicinājis no saviem ienākumiem, viņš bija nopircis Sesseksā nelielu fermu, kur pavadīja laiku godīgā darbā.

Visu to viņš pastāstīja Selbi, kurš viņu bija atsaucis pie sevis.

«Es tagad strādāju ar diviem kalpiem. Viens no tiem ir akls,» viņš stāstīja: «Tas pa daļai ir mans kompanjons.»

«Varu iedomāties, kā jūs viņu izmantojat,» Selbi zobojās.

«Nē, es esmu pret viņiem godīgs,» Lokss apgalvoja. «Ari no zagšanas esmu atteicies.»

«Ceru tomēr, ka ne galīgi?» Selbi sacīja: «Es atsaucu jūs šurp, lai izlūgtos no jums kādu pakalpojumu, kas daudz neatšķiras no zādzības.»

«Jūs gribat, lai es izdaru zādzību?» Goldi izsaucās, neticēdams savām ausīm. «Jūs jokojat, mister Lou!»

«Es runāju pavisam nopietni. Parker, vai jums ir tā nama plāns?»

Pārķers izgāja un ienesa salocītu zila papīra loksni.

«Tas nav iespējams,» misters Lokss' sacīja: «So joku es jau esmu mēģinājis. Un ko jums no turienes vajaga?»

Pārķers atkal izgāja no istabas. Selbi piegāja pie durvīm un aizslēdza tās.

«Es būšu pret jums vaļsirdīgs, Loks. Pie tā cilvēka var atrasties kas tāds, kas man var būt ļoti bīstams.»

Lokss ieplēta acis.

«Jums?» viņš neticīgi jautāja.

«Jā, man,» Selbi atkārtoja. «Es negribu, lai jūs izzagtu kādus dokumentus vai ko citu. Es tikai gribu, lai jūs noskaidrotu viņu atrašanās vietu: vai tie atrodas slepenajā skapī, kā man liekas, vai citur.»

«Un kad jūs gribat, lai es to padaru?»

«Šovakar.»

Misters Lokss iesvilpās.

«Pārāk vēlu jūs man to sakat, mister Lou. Turklāt, mana labā roka, tā sakot, zaudējusi savu izveicību.»

«Izmēģiniet kreiso,» Selbi mierīgi pamācīja: «Cilvēkam jāprot rīkoties ar abām rokām. Tas nemaz nav tik grūti. Par nepatikšanām jums nav jābaidās: es jūs pavadīšu, un gādāšu arī, lai neviens jūs netraucē.»

Lokss sajūsmināts viņu uzlūkoja.

«Jūs esat gandrīz tikpat gudrs, kā Flits.»

«Nevis tikpat, bet gudrāks par Flitu. Es esmu dzīvs, bet Flits jau miris. Vai tad nomirt ir kāda gudrība?»

Veselu stundu Selbi lasīja Loksam instrukcijas. Par darbu tas apsolija viņam bagātīgu atalgojumu.

«Es pamēģināšu,» Lokss beidzot piekāpās.

Atvadoties, Selbi sniedza Loksam roku, un tas jutās ļoti pagodināts.

Selbi sakārtoja savu izskatu un piebiedrojās jautrai grupai, kas bija sapulcējusies ap Normu Mallingu. Kad viņš iegāja viesistabā, Norma tikko bija beigusi stāstīt savas dēkas.

«Un kas notika ar jūsu bārdaino draugu?» doktors jautāja: «Vai viņi noķēra to?»

«Nezinu,» Norma atbildēja. «Vai viņi sagūstījuši manu bārdaino eņģeli, mister Lou?» viņa jautāja Selbi.

«Ja jūs runājat par kungu ar sirmo bārdu un salmu cepuri, tad — nē. Vsmaz, viņš vēl nebija sagūstīts, kad tas izkāpa no mana auto pie Didkotas piestātnes.— Kā klājas, Botvik?» viņš uzrunāja pilnīga auguma cilvēku ar apaļu seju, kurš neveikli spieda viņam roku un turpināja savu ne visai asprātīgo tērzēšanu ar Gvendu.

«Kas viņš tāds ir?» Norma klusu jautāja.

«Ļoti krietns zēns,» Selbi tāpat atbildēja.

Norma savilka lūpas smaidā.

«Kādēļ krietni cilvēki vienmēr ir tik garlaicīgi? . . . Nē, es tā negribēju izteikties.»

«Ja viņš ju'ms apnicis, es varu to aizvest, kaut es labāk vēlētos, lai viņš paliktu.»

«Vai viņš ir detektīvs?» Norma vēl klusākā balsī jautāja.

Selbi tikko manāmi palocīja galvu.

Istabā bija ap 20 viesu. Starp tiem Selbi pamanīja divus žurnālistus un kādu ārstu, kuru bija atvedis doktors Everšams.

Bills staroja priekā. Viņš noveda Selbi klusākā stūrī un sirsnīgi saspieda viņa roku.

«Es nemēģināšu tev pateikties, Sel,» viņš sacīja: «Līdz šim es nepratu pienācīgi novērtēt tavu darbu.»

«Un kādēļ tad tas tā jāvērtē?» Selbi atsaucās, iesprauzdams aci monokli.

Tā bija pirmā reize kopš Flita nāves, kad viņš lietoja monokli.

62, nodaļa DŽUMA.

Misters Mallings ierosināja iet uz teātri. Pat Selbi cildināja šo nodomu, kaut pats, par nožēlošanu, piedalīties nevarot.

«Tādā gadījumā man vajadzētu uzaicināt doktoru.»

«Jūs varat piezvanīt pa telefonu,» Selbi atgādināja, «Protams, jūs uzaicināsiet arī Billu?»

Misters Mallings iesmējās, bet tūdaļ palika ļoti nopietns.

«Jūs taču esat Billa draugs, Selbi?»

«Jā, labs draugs. Vismaz, es centos būt viņa draugs. Tas gan nav viens un tas pats. Bet kādēļ jūs tā jautājat, mister Mailing?»

«Redzat,» Mallings atbildēja: «man likās, ka pēdējā laikā jūs dusmojāties uz Billu. Vai viņš jums ko nodarījis?»

«Nē. Es ļoti cienu viņu kā rakstnieku, bet pavisam neatzīstu kā juristu. Kas attiecas uz Billu kā draugu, tad labāku n'emaz nevar atrast.»

«Bet jūs tomēr dusmojaties uz viņu?»

«Nē, to es nevaru teikt. Tiesa gan, viņš dažreiz sagādājis man nepatikšanas.»

«Kad?»

«Nezinu. Vai tad tādas lietas kāds atceras?» Pēc brītiņa viņš piebilda: «Vai tad jūs varat minēt kādu iemeslu, par ko lai es dusmotos uz viņu?»

«Jūs liekat atbildēt man,» Mallings iesmējās. «Tas ir juristu iemīļots paņēmiens.»

Dabūjusi zināt, ka Selbi atteicies no teātra apmeklēšanas, Norma jutās vīlusies. Viņa nolēma piezvanīt tam pa teleifonu.

«Tas nav labi no jūsu puses, Selbi Lou,» viņa pārmeta.

«Es varētu izdarīt vēl ko ļaunāku,» viņš atbildēja: «bet nedarīšu to.»

«Ko jūs ar to gribat teikt?»

«Būtu netaktiski atgādināt jums, ka es trīs vai četras naktis neesmu bijis mājās, un ka visu šo laiku ne reizes neesmu izgulējies, kā nākas.»

«Piedodiet,» Norma klusu teica: «Es tiešām esmu pārāk liela egoiste. Vai tad jūs tik ļoti uztraucāties manis dēļ?»

Viņš neatbildēja.

«Kādēļ?» viņa neatkāpās.

«Tādēļ, ka es jūs mīlu.»

Iestājās tik ilgs klusuma bridis, ka katrs no viņiem nodomāja, ka otrais jau uzkāris klausuli. Tad viņi abi reizē iejautājās:

«Vai jūs esat tur?»

«Jā,» Selbi atbildēja: «Es gaidu.»

«Ko jūs gaidat? Pēc taisnības, man vajadzētu ļoti dusmoties uz jums. Man daudzi atklājuši mīlestību, bet neviens nav bijis tik bailīgs … lai būtu jāzvana pa telefonu . . .»

«Es neesmu bailīgs. Tas iznāca gluži negaidot. Man nebija ne mazākā nodoma runāt ar jums par to . .. pagaidām.»

Atkal klusums.

«Bet vai beidzot jūs tomēr būtu runājis?»

«Pats par sevi saprotams. Kā gan es varētu aprecēt jūs bez mīlestības atklāšanas?»

«Klik», noskanēja klausulē.— Norma to bija uzkārusi.

Selbi iegāja viesistabā. Viņš bija mazliet aizelsies, kā cilvēks, kurš tikko noskrējis lielu gabalu.

Pusdienas Selbi ēda viens, un kad pēc divām stundām, ienāca jaunā saimniecības vadītāja, viņš aizvien vēl sēdēja pie galda. Paskatījies pulkstenī, Selbi atvainojās, ka tik ilgi aizkavējies.

«Es ļoti priecājos, ka esat šeit, ser,» jaunā saimniecības vadītāja teica: «Man tik baigi šajā namā!»

«Tiešām?» Selbi jautāja: «Kādēļ?»

«Es esmu pārliecināta, ka dibena pagalmā kāds ir.»

«Tas jums tikai tā licies. Tur nav neviena.»

Viņš bija licis noņemt apsardzi, un nevienam nebija ļauts tur atrasties.

«Tas, varbūt, tādēļ, ka jūs esat saklausījusies dažādas pasakas.»

«Jā, ja es būtu zinājusi, ka te notikusi slepkavība, es ne par visu miljonu nebūtu pieņēmusi šo vietu.»

«Nedomāju vis, ka misters Dženingss būtu bijis mierā maksāt jums tik daudz,» Selbi prātoja. «Es tūdaļ iziešu un aizdzlšu jūsu spoku, misis … Es neatceros, kā jūs sauc, kaut jūs man reiz jau to sacījāt.»

«Smita,» saimniece atbildēja.

Kad Selbi izgāja pustumšajā pagalmā, viņam likās, it kā tas būtu sadzirdējis klusus soļus. Paskatījies augšup, viņš redzēja tumšu stāvu, kas veikli rāpās pa stāvo sienu un nozuda aiz jumta nokares.

«Nav neviena,» viņš, atpakaļ ienācis, nomierināja saimniecības vadītāju.

Viņš piezvanīja policijai un lika izsūtīt kriminālpoliciju. Atstājis pēdējo dzīvokli, viņš pats apstaigāja visu namu. Kaut Selbi, atteikdamies no teātra, bija atsaucies uz nogurumu, tomēr par gulēšanu viņš nedomāja. Pulksten vienpadsmitos viņš lika pasniegt karstu kafiju, lai aizdzītu nogurumu. Izdzirdis piebraucošā automobiļa troksni, viņš atrāva loga aizkaru un paskatījās ārā. Durvju priekšā apstājās viņa mazais divvietīgais auto. Viņš atvēra durvis un ielaida Pārķeru.

«Nu, ko dara jūsu «putniņi»?»

«Es liku izdarīt viņu pirkstu novilkumu ekspertīzi un noskaidrot personības. Carls jau vecs paziņa. Sauthemptonas policija šodien apcietinājusi viņa sievu, kad tā bija gribējusi aizbraukt uz Havru. Vai ir kas jauns, priekšniek?»

Selbi pakratīja galvu un pasniedza savam paligam kafiju.

«Nekā sevišķa. Liekas, mūs bija apmeklējis Džuma, kaut neesmu par to pilnīgi pārliecināts. Interesanti būtu zināt, ko viņš te meklēja. Atvainojiet.»

Viņš izgāja priekšistabā, kur zvanīja telefons, un paņēma klausuli.

Kāda balss ziņoja:

«Viss tīrs. Nr. 49.»

«Paldies,» Selbi atbildēja.

Pēc brīža atkal zvanīja.

«Vai jūs tur, ser? Viss tīrs. 55.»

«Paldies,» Selbi atsaucās un atzīmēja abus numurus nelielā sarakstā, kuru tas jau pa dienu bija sastādījis.

«Mallingi atgriezušies viesnīcā,» viņš teica Parkeram.

«Vai doktors pārnācis?»

«Jā, 55. tikko viņu pavadījis mājup.»

«Vai tiešām jūs cerat, ka viņam atkal kāds uzbruks?» Pārķers jautāja.

«Viss ir iespējams . . . šodien,» Selbi teica, atkal ielūkodamies pulksteni.

Bija divdesmit minūtes uz divpadsmitiem, kad telefons zvanīja trešo reizi. >

«Tas ir ziņojums, kuru es visvairāk gaidu,» Selbi sacīja, steigdamies pie aparāta.

Tomēr tas nebija gaidītais ziņojums. Nobijusies balss telefonā kliedza:

«Mister Lou, Dieva dēļ, steidzieties šurp. .. Runā doktora Everšama sulainis . . . Doktora kabinetā notiek slepkavība! . . .»

Selbi nometa pīpi un pasauca Pārķeru. Pēc brīža viņi jau ātri joņoja pa ielām. Doktora mājas durvis bija līdz galam vaļā. Selbi ātri uzskrēja pa kāpnēm. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija bailēs galīgi apstulbušais sulainis.

«Tur slepkavība . .. Tur slepkavība . . .» viņš nesakarīgi murmināja.

Selbi piegāja pie durvīm un lūkoja tās atvērt. Durvis bija aizslēgtas.

«Attaisiet durvis, doktor!»

«Kas tur ir?»

«Es, Selbi Lou.»

Atslēga nokrakšķēja, un durvis atvērās.

Everšamam mugurā bija fraka, kaut diezgan grūti bija noteikt, ka saplosītās skrandas, kas sedza viņa miesu, reiz bijusi fraka. Tomēr, neskatoties uz saplosītām drēbēm, izspūrušiem matiem un saskpāpēto seju, doktora acis mirdzēja uzvaras prieks.

«Es domāju, ka Šausmām nu reiz ir beigas, mister Lou,» viņš teica.

«Ko jūs ar to gribat teikt?»

Istabā uz galda dega tikai viena lampa. Doktors pacēla to gaisā.

Istabas vidū, rokas izpletis, puspievērtām acīm uz grīdas gulēja Džuma. Viņš bija beigts. Lode bija izgājusi tam caur sirdi.

63. nodaļa 1ZSKAIDROSANAS.

«Jums, varbūt, tas būs vajadzīgs, mister Lou,» doktors teica, lolikdams uz galda revolveri.

Selbi palocīja galvu.

«Kā tas notika?» viņš jautāja.

«Es atgriezos no teātra, nekā ļauna neparedzēdams. Licis :ulainim ienest man viskiju un sodu, es piegāju pie rakstāmgalda in uzgriezu uguni. Tobrīd es pamanīju Džumu, kurš bija paslēpies aiz grāmatu plaukta. Es nepaguvu ne atjēgties, kad viņš jau metās man virsū. Nezinu, kas notika pēc tam. Man nebija ieroča, bet vienā no rakstāmgalda atvilktnēm glabājās revolveris. Man izdevās atbrīvot vienu roku un izrauties no viņa pirkstiem.»

«Un tad jūs viņu nošāvāt?»

«Es pat neatceros vairs, kā un kad es izšāvu.»

Selbi Lou iededza visas lampas un, noliecies pār nelaimīgā Bongindas karaļa līķi, vērīgi aplūkoja viņa rokas un basās kājas.

«Man liekas, es zinu, kādēļ viņš bija nācis,» viņš teica. Labu brīdi domīgi klusējis, viņš piebilda:

«Jūs, droši vien, pārdzīvojāt drausmīgus brīžus. Tā, protams, ir ārējās policijas darīšana, bet es raudzīšu nokārtot visu jo ātrāk un tā, lai jums nebūtu sevišķu nepatikšanu. Varbūt jūs atnāktu reizē ar mani uz iecirkni,— jūs un jūsu kalps? Es varu jums ievērojami atvieglināt nepieciešamo formalitāšu nokārtošanu.»

Iecirkni policijas inspektors pierakstīja liecības. Kopā ar policijas ārstu viņi atgriezās notikuma vietā.

«Es domāju šonakt pārgulēt viesnīcā,» doktors teica.

«Nāciet pie manis,» Selbi sacīja: «Es varu piedāvāt jums istabu, un man liekas, tur jūs būsiet lielākā drošībā.»

«Drošībā?» doktors pasmaidīja: «No kā?»

«Ja jūs domājat, ka visas briesmas ar Džumu sākās un beidzās, tad jūs ļoti maldāties. Varu apgalvot, ka ir daži apstākļi šajā lietā, kuri jums nemaz vēl nav zināmi.»

«Es gribētu zināt, kādi tie ir?» doktors jautāja.

«To es pateikšu jums rīt. Un rīt es iepazīstināšu jūs ar īsto Alu Klarku.»

«Jūs gribat teikt…»

Selbi paskatījās uz durvīm un pavisam klusā balsī sauca kādu vārdu.

«Vai tiešām .. .» doktors iesāka.

«Es zinu, ka varu paļauties uz jūsu klusēšanu.» Viņš acumirkli domīgi noraudzījās grīdā. «Es gribētu, lai jūs rīt visus mūs uzaicinātu pie sevis uz tēju. Es tur būšu. Un arī cilvēks, kuru es meklēju, būs tur.»

«Bet, ja jūs maldāties, tam var būt ļoti smagas sekas.»

Selbi pasmaidīja.

«Es nekad nekļūdos, dārgais doktor.»

Galu galā, Everšams tomēr nolēma nakti pavadīt mājās.

No rīta Pārķers uzmodināja viņu ar ziņojumu, ka uz ielas un nama priekšā atrastas asiņainas pēdas.

«Es gribēju apskatīt jūsu zābakus, mister Lou, lai redzētu, vai tās nav jūsu pēdas.»

«Tās nav manas,» Selbi atbildēja: «Es ar nolūku turējos attālāk no miroņa. Jūsu vietā es nepūlētos šo pēdu dēļ, Parker,— tiešām, nepūlētos.»

Dažreiz Selbi prata pārsteigt un sakaitināt pat savu palīgu.

No rīta atnāca Norma. Viņa bija mazliet noskumusi par nabaga Džumas nāvi.

«Vai tagad jūsu darbs ir galā?» viņa jautāja Selbi.

Tas pakratīja galvu.

«Džuma bija tikai nevarīgs ierocis citu rokās. Man jāatrod šīs rokas, un es viņas atradīšu.»

«Bills vakar teica, ka jūs esot solījies apcietināt viņu — es gribu teikt: Alu Klarku.»

«Nē, vakar es nevarēju to izdarīt, jo man neizdevās sastapt kādu nepieciešamu liecinieku. Tas ir jūsu bārdainais draugs.»

«Vai jūs domājat, ka viņš zina?»

«Viņš zina sājā lietā vairāk kā neviens.»

Bridi viņi sēdēja klusēdami. Tad Selbi sāka runāt, un tam, ko viņš teica, nebija ne vismazākā sakara ar viņu iepriekšējo sarunu.

«Man ir ap 12.000 mārciņu, ne dolāru —, un ap 1000 ienākumu. Tas nav daudz, bet tomēr pietiekoši, lai varētu pieklājīgi dzīvot.»

«Kādēļ jūs man to stāstāt?» Norma ar mākslotu izbrīnu jautāja.

«Labāk jau pastāstīt jums, nekā pašam runāt par to ar jūsu tēvu. Es zinu, viņš nevar paciest mūs, nabaga angļus.»

«Jā,» viņa it kā atcerēdamās sacīja: «Es teicu tēvam par jūsu precību piedāvājumu, un, ka es atbildēju jums «jā».»

«Jūs man atbildējāt «klik»,» Selbi pārlaboja. «Bet es gan viņu arī sapratu kā «jā».»

Kad Bills ienāca, viņi stāvēja rokās saķērušies, un neslepa to.

«Jūs esat apbrīnojami cilvēki,» Bills teica: «Sel, vai es tev šodien būšu vajadzīgs? Es gribēju ar Gvendu . . .»

«Tu man šodien esi ļoti vajadzīgs,» Selbi atbildēja: «Atnāc piecos uz tēju pie doktora. Es viņu lūdzu būt par saimnieku, un viņš bija ar mieru.»

Bills nepaguva atbildēt. Selbi, pametis acis pa logu, spēji pietrūkās un izskrēja koridorā.

«Paldies, misis Smit, es pats atvēršu,» atskanēja no turienes viņa balss.

Pēc brītiņa Selbi atgriezās ēdamistabā kopā ar cilvēku, kurš Normai izlikās pazīstams, bet reizē arī svešs. Tas bija slaika auguma, gadus 50 vecs kungs, gludi noskūtu seju un labsirdīgi smaidošām acīm.

«Baidos, ka jums ļoti īsa atmiņa, mis Mailing,» viņš teica. «Vai jūs vairs nepazīstat bārdaino Nemo?»

Tas bija sirmais svešinieks.

Normai par lielu nepatiku, Selbi tūdaļ aizveda svešo uz savu kantori.

«Man liekas, ka Selbi uz vecuma dienām top briesmīgi noslēpumains,» Bills teica, kopā ar Normu iedams uz viesnīcu. «Kas tas par tipu?»

«Tas ir tas pats cilvēks, par kuru es tev jau stāstīju, bārdainais.»

Selbi saruna ar viņa apmeklētāju bija ļoti īsa. Selbi plāni bija mazliet izjaukti. Goldi Lokss bija apcietināts uz viņa viesnīcas saimnieka ziņojuma pamata. Šo ziņu atnesa Pārķers, kurš bija ļoti ieinteresējies.

«Loksa zābaku zoles bija sabristas asinīs,» viņš stāstīja: «Es nekā vairs nesaprotu.»

«Par to qs ļoti priecājos,» Selbi piezīmēja. «Jūs man būsiet vajadzīgs. Atnāciet bez ceturkšņa piecos pie doktora Everšama uz tēju.

Bet apģērbieties, kā džentlmenim pie kājas.»

«Es ģērbšu savas parastās drēbes,» Pārķers lepni.atteica.

«Tad jūs pazīs.»

64. nodaļa ATRISINĀJUMS.

Norma nekur nevarēja atrast sev mieru. Viņa nojauta ka tuvojas kas briesmīgs, nenovēršams, neaptverams.

Kad ieradās doktors, lai aicinātu visus pie sevis uz tēju, viņa nevarēja vairs izturēt šādu stāvokli. No doktora sejas viņa redzēja, ka ari tas gaida ko nopietnu, liktenīgu.

«Doktor, vai jūs zināt, kas noticis?» viņa jautāja: «Vai jūs zināt, uz ko krīt aizdomas?»

Doktors pakratīja galvu.

«Kaut es ari zinātu, tomēr man nebūtu tiesību šo noslēpumu izpaust,» viņš nopietni teica: «Es baidos tikai, vai Lou nekļūdās, jo tā būtu drausmīga kļūda. Un kļūda notiks, ja viņš paļausies tikai uz pārliecību, ko diktē viņa sirdsbalss.»

«Selbi nekad to nedarīs,» Norma pārliecoši teica. Negaidot viņa izsacīja vārdos to, kas visu laiku neļāva mieru viņas domām:

«Vai jūs man atbildēsiet, ja es jums ko jautāšu, doktor?»

«Atbildēšu, ja vien ar to man nebūs jāpārkāpj pienākums, ko uzliek uzticētais noslēpums.»

Viņa acumirkli šaubījās, tad jautāja:

«Sakat: Selbi tur aizdomās Billu Džoineru?»

Doktoram nebija jāatbild: tā izlasīja atbildi viņa skatā, un tai kļuva sāpīgi Gvendas dēļ.

«Varat nerunāt, doktor,» viņa mierīgā balsī teica. «Es ceru, ka Selbi maldās, briesmīgi maldās,— bet es nevaru spriest par šo lietu.»

Un ātri novērsusies, viņa izgāja no istabas.

Everšarns uzlūkoja Billu, kurš sēdēja plašās viesistabas viņā galā. Tas bija nogrimis dziļā sarunā ar savu tēvoci. No viņu sejām doktors sprieda, ka saruna bija ļoti nopietna. Kad ienāca Gvenda, viņi apklusa. Gvenda pienāca pie doktora.

«Mēs tomēr aizceļosim sestdien, doktor. Es būšu laimīga aizbraukt no Londonas.»

«Bet mēs būsim ļoti apbēdināti. Es nekad tik sāpīgi neesmu sajutis, ko nozīmē pazaudēt mīļus draugus, kā tagad.»

Doktors ielūkojās pulkstenī.

«Es domāju, ka mums laiks iet, citādi Selbi apgāzis man visu māju.»

Kad viņi izkāpa no auto, Selbi sagaidīja viņus durvis.

«Kādēļ jūs gaidījāt te, Lou? Es liku savam sulainim ievest jūs iekšā.»

«Taisnību sakot, es gaidīju misteru Dženingsu,— un tur jau viņš nāk.»

Dženingss iegriezās ap ielas stūri. Dažus soļus aiz viņa tam sekoja kāds cilvēks. Norma noprata, ka tas ir slepenpolicists. Kad viņi iegāja mājā, doktors klusi jautāja:

«Kam jums vajadzīgs Dženingss?»

«Es gribētu, lai viņš ieiet jūsu kabinetā.»

«Pēc tējas?»

«Nē, tagad. Viņš spēlē diezgan lielu lomu šajā mazā komēdijā.»

Visi iegāja viens pēc otra. Pēdējie nāca Dženingss un cilvēks, kurš to pavadīja. Doktors izbrīnā sarauca uzacis un uzlūkoja Lou. Tas pamāja ar galvu, tad piegāja pie durvīm un aizvēra tās.

«Baidos, ka tas, kas tagad notiks, mazliet atgādinās melodrāmu; bet es nevarēju atrast citu līdzekli, lai iepazīstinātu jūs ar galvenās policijas noslēpumu. Es esmu atradis Alu Klarku: viņš atrodas šajā istabā.»

Norma juta, ka viņai sāk pietrūkt elpas. Viņas skats klīda no viena uz otru.

Viņas tēvs izbrīnā uzlūkoja Selbi pār savām raga brillēm.

Bills neticīgi rauca pieri. Gvenda bija bāla. Tikai Selbi un doktors bija pavisam mierīgi.

«Dzīšanās pēc Klarka atņēma man piecus gadus.» Selbi turpināja: «Runāt par Klarka pagātni nav nozīmes. Lielākā daļa no jums zina, ka tas ir viens no tiem diviem Austrālijas noziedzniekiem, kuriem reiz izdevās bēgt no cietuma un sasniegt Angliju. Ar vājprātīga nēģera palīdzību viņš pastrādāja daudzus šausmīgus noziegumus,— ne mantkārības dzīts, kā daudzi domā, bet slēpdams savas pēdas. Noskaidrot Flita personību nebija grūti pēc tiesneša Uorrena nāves, kad es dabūju zināt, kādu lomu tiesnesis spēlējis pie šo noziedznieku tiesāšanas. Otrais noziedznieks, turpretim, visu laiku palika neatklāts, jo, kaut biju pārliecināts par viņa esamību, man tomēr trūka tiešu pierādījumu. Visai pasaulei par svētību, viens cilvēks, kuru tiem vajadzēja nonāvēt, ir palicis dzīvs. Tā bija viņu galvenā kļūda, un šī kļūda noveda Alu Klarku pie ešafota.»

Pie durvīm kāds lēni pieklauvēja. Galvu nepagriezdams, Selbi pastiepa roku un attaisīja durvis.

Norma pārsteigta iesaucās. Tas bija viņas noslēpumainais paziņa, «cilvēks ar bārdu», ar kuru kopā tā bija bēgusi no gūsta,— tikai tagad viņam bārdas vairs nebija.

«Kungi, es gribu iepazīstināt jūs ar šo cilvēku,» Selbi sacīja, un kā uz burvja mājienu, to pašu acumirkli viņa rokā paspīdēja revolvers. «Tas,» viņš parādīja ar roku uz tikko ienākušo, «ir doktors Arnolds Everšarns.»

65. nodaļa ALS KLARKS.

«Nekustieties, Klark!» Selbi uzsauca, pagriezdams revolvera stobru pret mājas saimnieku. Tajā pašā acumirklī cilvēks, kurš bija pavadījis Dženingsu, 'uzlika tam roku dzelžus.

«Doktors» smaidīja labsirdīgi, kā arvien.

«Kāds nesaprātīgs joks, mans mīļais Lou!» viņš iesaucās. «Vai tas ir jūsu mazais pārsteigums, kuru jūs solījāt mums sagādāt? Ja tā, tad jūsu asprātība jums dārgi maksās!»

Viņš uzlūkoja Mallingu.

«Vai tiešām jūs ticat šim muļķīgajam jokam?»

Tagad īstais doktors Everšarns piegāja tam klāt un ieskatījās viņam cieši sejā.

«Jūsu stāvoklis nav apskaužams, mans draugs,» viņš smaidīdams teica.

«Bet jūsu ir vēl ļaunāks!» tas atcirta. «Jūs esat krāpnieks un nelietis, kas izbēdzis no vājprātīgo nama. Tagad es atceros jūs. Jūs ārstējāties Kolfortas slimnīcā.» Viņš nicinoši iesmējās. «Prātīgais detektīvs noticējis šī ārprātīgā slepkavas murgiem! Viņa vārds ir

Viljams.»

«Agrāk viņu sauca par Klarku,» Selbi viņu pārtrauca: «bet vai tam kāda nozīme?»

Viņš izņēma no kabatas kādu atslēgu un parādīja to viltus doktoram.

«Tas ir pakaļdarinājums no tās atslēgas, kuru es pacēlu jūsu kabinetā tovakar, kad jums pazuda X. 37. Es pazaudēju daudz laika, pirms atradu durvis, kas slēdzamas ar šo atslēgu. Tagad es jums tās parādīšu.»

Viņš atrāva garos zīda logu aizkarus. Loga abās pusēs bija šauras durtiņas, kādas mēdz ierīkot saliekamo slēģu novietošanai.

Selbi iebāza slēdzamo mazā atslēgas caurumiņā, kas bija veikli paslēpts zem sudraba roktora. Tad viņš pavilka rokturi, it kā gribētu izvilkt slēģus. Istabas stūrī sienā pašķirās divas pēdas plata plaisa, kas stiepās no grīdas līdz griestiem. Selbi taisījās ieiet plaisā, bet viltus Everšam to atturēja.

«Neejiet!» viņš iesaucās: «Tur jūs sagaida droša nāve!»

Viņš piespieda kādu podziņu, un mazā istabiņā, kas bija ierīkota aiz sienas, iespīdēja gaisma. Tur atradās krēsls, dēlis ar telefona vadu galiem un pudelēm piekrauts galds.

«Tas ir ļoti derīgs izgudrojums, šāda slepena istabiņa. Flits aizvien prata izdomāt ko īpatnēju. Runājot par Flitu es, protams, domāju Kintonu. Dodiet man, lūdzu, papirosu.»

Selbi izpildīja viņa vēlēšanos1 .

«Tā bija ļoti interesanta dzīve,» viņš turpināja: «Protams, es esmu Klarks,— tur nav ko liegties, jo misters Lou ir tik uzmanīgs kungs, ka viņu grūti apvest ap stūri.»

Pēkšņi notika tas, ko neviens nebija gaidījis: Klarks ar vienu lēcienu pazuda sienas plaisā.

Selbi piesteidzās, bet bija jau par vēlu! Klarks nospieda kādu podziņu, un plaisai priekšā nolaidās bieza tērauda plāksne, kuras vidū bija apaļš caurums, apakštases lielumā. Acīmredzot, mehānisms bija jau iepriekš paredzēts šādam gadījumam.

«Paies vismaz desmit minūtes, pirms jūs uzlauzīsiet šīs bruņas,» Klarks smaidīdams teica.

Selbi mērķēja uz viņu pa caurumu plāksnē.

«Šaujat vien, Lou, man vairs nav bail,» viņš zobojās.

«Ja jūs esat vīrietis, tad jūs neizvairīsieties atbildēt tiesas priekšā,» Selbi teica.

«Es būtu vislielākais muļķis, ja to darītu.»

Viņš paņēma no plaukta nelielu koka kasti, atvēra to un izņēma mazu stikla pudelīti.

Selbi nevarīgi noskatījās, kā Klarks uzpilināja vienu pilienu no pudelītes uz sava pirksta, paskatījās uz to un nolaizīja.

«Es domāju, ka jums būtu labāk iet mājās,» Selbi teica.

Viņš stāvēja, ar muguru aizsegdams caurumu tērauda plāksnē, un viņa balss bija gandrīz jautra.

«Mister Mailing, aizvediet savu ģimeni.»

Visi izgāja, pametot Selbi vienu ar Dženingsu.

«Piedodiet, Dženings, ka es jūs izsaucu. Jūs bijāt savā ziņā zibeņnovedējs, lai novērstu viņa aizdomas uz citu pusi. Man pat nācās apmelot savu labāko draugu, lai tikai Klarks neuzminētu manas domas.»

«Es atgriezīšos Londonā pirmdien, ser, un ceru, ka ari turpmāk varēšu jums kalpot.»

«Varbūt es drīz aizbraukšu uz Kaliforniju,» Selbi sacīja: «Bet, kamēr būšu Londonā, es, protams, palikšu pie jums.»

«Vai jūs nebaidieties te stāvēt, ser?» Dženingss teica. «Viņam varbūt ir ieroči.»

«Nedomāju, ka viņš varētu būt bīstams,» Selbi mierīgi atbildēja.

EPILOGS.

«Visdīvainākais ir tas,» Selbi Lou teica, griezdamies pie saviem klausītājiem, kuri ar dzīvu interesi sekoja viņa stāstam: «ka es Ala Klarka noslēpumu īsti atrisināju tikai tovakar, kad Džuma bija uzbrucis doktoram Everšamam.»

«Bet kādā ziņā šis uzbrukums varēja jūs novest pie tāda slēdziena?» misters Mallings sacīja: «Mani viņš, turpretim, pilnīgi pārliecināja, ka Als Klarks ir naidīgās attiecībās ar doktoru.»

«Kad es ierados pie doktora pēc uzbrukuma, divi ārsti pārsēja viņa brūces,» Selbi turpināja savu paskaidrojumu: «Man bija laiks diezgan visu apsvērt un apskatīt. Pirmais, kas mani pārsteidza, bija tas, ka doktora drēbes bija novārtītas baltos putekļos, kaut viņa mājas priekšā putekļi, kā visur Londonā, bija pelēki. Otrs pierādījums bija vairāki balti, lipīgi traipi uz viņa drēbēm, kurus tuvāk aplūkojot izrādījās, ka tie ir koka sveķi. Ar šiem pierādījumiem rokā, kaut tiem nebija nekādas .tiešas nozīmes, es sāku soli pa solim tuvoties savam mērķim. Viss pārējais jums jau pašiem zināms.»

Selbi aizbrauca uz Sauthemptonu pavadīt aizceļotājus.

«Jūs, protams, vel atgriezīsieties Londonā?» viņš jautāja Normai.

«Nezinu,» meitene pakratīja galvu. «Varbūt, ja . . .»

«Ja es aizbraukšu jums līdzi?»

«To es neesmu teikusi,» Norma attrauca.

Iestājās klusums.

«Cik ilgi jānodzīvo Savienotās Valstīs, lai iegūtu tiesības apprecēties?»

«Pat to es nezinu,» Normu atbildēja: «Pavaicājiet juristam.»

Selbi pameta acis uz to pusi, kur raudzījās Norma.

Tur stāvēja Bills ar laimīgu smaidu lūpās un dievinoši lūkojās acīs Gvendai Hildfordai.

«Juristu?» viņš nicinoši teica: «Tad jau labāk, braucot uz Ameriku, ceļā mēģināšu atsvaidzināt pats savas juridiskās zināšanas.»

«Kad jūs atbrauksiet?»

«Kad atiet nākošais kuģis» Selbi jautāja. «Nākošo sestdien? Tas ir briesmīgi ilgi! . . .»

Kad «Berengarija» atstāja ostu, viņas pasažieru vidū izrādījās kāds bezbiļetnieks.

«Jums ar misteru Džoineru būs jāapmierinās ar vienu kajīti, ser,» kasieris teica.

«Apmierinieties,— es nekad neguļu,» Selbi atbildēja.

Beigas.

Formāts 60X84/16. Avīžu papīrs. Ofsetspicdums. Metiens 30 00» oks. Līgumcena. SIA .Tapals», Reiistr. apliec. N; 2-0115. Iespiesta tipogrāfija .Rota», 226011, Rīga, Blaumaņa iela 38/40. Pasūtījuma Jfc 63H.

Vislaipnākā apkalpošana un grāmatas jebkurai gaumei SIA "Āgenskalns" grāmatnīcās. Grāmata — vislētākā dāvana visiem dzīves gadījumiem.

Pērk un pārdod GRĀMATAS

un

SIA «Āgenskalns»

Rīga, M. Nometņu 32 Direktore 610074 Grāmatvedība 612380

Grāmatnīca «Āgenskalns»

Rīga, M. Nometņu 32 Tālr. 615683

Grāmatnīca «Irēna»

Rīga, L. Nometņu 10 Tālr. 612057

Grāmatnīca «Arkādija»

Rīga, Vienības gatve 66 Tālr. 611979

Grāmatnīca «Zolitūde»

Rīga, Ruses 20, korp. I Tālr. 405991

Grāmatnīca «Draugs»

Rīga, Sudrakalna 82 Tālr. 412906

Grāmatnīca «Līga»

Rīga, Grīvas 11, korp. 35 Tālr. 464397

Grāmatnīca «Bolderāja»

Rīga, Kapteiņa 1 Tālr. 432327

Plašā izvēlē grāmatvedības, lietvedības un banku veidlapas realizē — grāmatnīca «Draugs» Sudrabkalna ielā 82 — SIA «Āgenskalns» kantora telpās M. Nometņu ielā 32 — Zemgales priekšpilsētas kioskā E. Smiļģa ielā 46

Priecāsimies saņemt priekšlikumus par kultūrpreču un trauku realizaciju

Content

Volless Edgars Bongindas karalis

1. nodaļa. MEITENE NO SAKRAMENTAS.

2. nodaļa. VĒSTULE.

3. nodaļa. SEKOSANA.

4. nodaļa. CILVĒKS AIZ DURVĪM.

5. nodaļa. MISTERS LOKSS.

6. nodaļa. MISTERS SELBI LOU.

7. nodaļa. VIZĪTE PIE ADVOKĀTA.

8. nodaļa. DARĪJUMS AR BRILJANTIEM.

9. nodaļa. IEPAZISANAS AR SELBI LOU.

11. nodaļa. CILVĒKS KORIDORA.

13. nodaļa SLEPKAVĪBA.

14. nodaļa CILVĒKS AR GREDZENU.

15. nodaļa DOKTORS SASTOPAS AR ŠAUSMĀM.

16. nodaļa CEĻU INSPEKTORS.

17. nodaļa SPIEGS.

18. nodaļa KRATĪŠANA

19. nodaļa KLAIDONIS

21. nodaļa MISTERS SMITS UN VIŅA APMEKLETAJI.

22. nodaļa. NEGAIDĪTA SAT1KSANAS.

23. nodaļa. AIZLIEGTAIS TELEFONS.

24. nodaļa. ZUPA.

26. nodaļa. VĒSTULĒ

27. nodaļa. CILVĒKS OSTMALA.

28. nodaļa MISTERS FLITS SATRIEKTS.

29. nodaļa CILVĒKS, KURS NEKAD NEMALDĀS.

30. nodaļa DOKTORA PACIENTS.

31. nodaļa. MISTERS FLITS ATDZĪVOJAS.

32. nodaļa. PAZUDUSAS NAVESZALES.

33. nodaļa. DŽUMAS ALA.

34. nodaļa BŪRIS.

35. nodaļa. IERODAS DŽONS BROMLEJS.

36. nodaļa KAS IR MISTERS BROMLEJS?

37. nodaļa. DETEKTĪVI.

38. nodaļa MISTERS BROMLEJS APMEKLĒ STIKLU FABRIKU.

39. nodaļa DOKTORA STĀSTS.

40. nodaļa NOKLAUSĪŠANAS

41. nodaļa BILLS DARBOJAS.

42. nodaļa PUSDIENAS.

43. nodaļa NOZAGTA VĒSTULE.

45. nodaļa MISTERS BROMLEJS NESLĒPJAS.

46. nodaļa BROMLEJS SNIEDZ PASKAIDROJUMUS.

47. nodaļa UGUNSGRĒKS BILDINGSA TRESTA.

48. nodaļa NORMA CEĻO.

49. nodaļa NAMS AR DZELZS STIEŅIEM.

50. nodaļa. PRIEKŠLIKUMS.

51. nodaļa. CILVĒKS PIE SAITES.

52. nodaļa. NORMAS PARB AUDI JUMI.

53. nodaļa DŽUMAS MĀJOKLI.

54. nodaļa MANUSKRIPTI.

55. nodaļa APLIECĪBA.

56. nodaļa CILVĒKS AR SIRMIEM MATIEM.

57. nodaļa AIZBRAUKŠANA.

58. nodaļa SAGŪSTISANA.

59. nodaļa KLAIDONIS.

60. nodaļa PAKAĻDZĪŠANĀS.

63. nodaļa 1ZSKAIDROSANAS.

64. nodaļa ATRISINĀJUMS.

65. nodaļa ALS KLARKS.

EPILOGS.

Pērk un pārdod GRĀMATAS