Volless Edgars

Četru klubs

Edgars Volless ČETRU KLUBS Romāns

1

Pirmajā mirklī Duglass Kempbels atstāja nelaipna cilvēka iespaidu. Viņam bija turpat piecdesmit gadu, augumā viņš bija garš, platiem pleciem. Viņa drūmo izskatu vēl vairāk izcēla biezās, kopā saaugušās uzacis. Kempbels bija Apvienoto apdrošināšanas sabiedrību pirmais direktors, pēc dabas kautrīgs, taču lietišķs cilvēks.

Kādā saulainā pavasara rītā viņš sēdēja savā birojā pie rakstāmgalda un lasīja vēstuli. Tad pacēla galvu un paraudzījās pulkstenī.

-     Pēc pāris minūtēm šeit jābūt Robertam Brūeram viņš teica sekretāram.

-     Vediet viņu nekavējoties uz manu kabinetu un raugieties, lai neviens mūs netraucē.

-     Jā, ser.

Tūliņ arī atskanēja klauvējiens pie durvīm, un kalpotājs pasniedza Kempbelam vizītkarti.

-      Ir ieradies Brūera kungs, sekretārs teica.

Roberts Brūers bija elegants jauneklis ar augstākajai sabiedrībai raksturīgām manierēm. Sveicienam pastieptu roku viņš tuvojās Kempbelam.

-     Dārgo direktor, es skaidri redzu, kā jūs laimē starojat, mani ieraugot! Vai tā ir?

-      Es to tik droši neapgalvotu, bet sēdieties.

Kempbels deva sekretāram zīmi iziet no kabineta, tad atkal pievērsās apmeklētājam. Šorīt jūs izskatāties tiešām lieliski!

-       Nešaubos, Brūers apmierināts atbildēja. Turklāt es arī jūtos lieliski. Taču ķersimies pie lietas. Es nedomāju, ka esat mani izsaucis no Ņujorkas tikai tāpēc, lai izteiktu komplimentus.

-      Brūer, jūs patiešām esat slīpēts, es jūs pat apbrīnoju. Ja man jaunībā būtu bijusi jūsu enerģija, jūsu aukstais aprēķins un bezaizspriedumainība, tad tagad man piederētu miljoni.

-      Kādi divi jau nu jums ir noteikti, kamēr es esmu tikai nabaga apdrošināšanas detektīvs, kas ar grūtībām spēj savilkt galus.

Kempbels atspiedās ar rokām uz rakstāmgalda, paliecās uz priekšu un sāka čukstēt:

-     Bob, trīs mums pievienojušos sabiedrību direktori man ieteica uzaicināt tieši jūs. Mūsu sindikāts tagad apvieno sešas lielākās Anglijas apdrošināšanas firmas. Visbiežāk mēs apdrošinām savus klientus pret zādzībām, nelaimes gadījumiem un tā tālāk. Mūsu bizness jums jau ir zināms, tur man nekas nav jāskaidro. īsi sakot, mēs apdrošinām labāko aprindu ļaudis pret muļķību un nevērību, taču tas mums diemžēl neatmaksājas. Bob, jūs taču pazīstat mūsu sabiedrību un zināt, kā šie ļaudis dzīvo, no viena moderna kūrorta dodas uz nākamo. Šos (audis gandrīz vai var salīdzināt ar aitu baru. Un viņiem seko neliela parazītu armija, kas pārtiek no mūsu klientu bagātības un muļķības un sagādā mums daudz nepatikšanu. Tāpēc, ja negribam izsludināt bankrotu, tad ir pienācis pēdējais laiks lūgt jūsu palīdzību.

Bobs Brūers tikai pamāja ar galvu.

-      Mums ir vajadzīgs speciālists, kas šo aitu baru spētu uzraudzīt un neļautu, lai tam uzbrūk vilki. Šis uzdevums ir jāuzņemas jums. Mēs piedāvājam loti labu algu un neiebildīsim, ja pieņemsiet privātpasūtījumus, ko spēsiet paveikt vienlaikus ar mūsu uzdevumu. Vai tas jūs apmierina?

-    Viss ir atkarīgs no tā, ko jūs saprotat ar loti labu algu. Bobs pasmaidīja. Parasti detektīvs par šādu darbu saņem trīs līdz četrus simtus mārciņu gadā.

-     Mums ir daudz plašāks vēriens. Alga, ko es jums piedāvāju, ir rakstāma ar četriem cipariem.

Brūers ieinteresēts palūkojās direktorā.

-      Tādā gadījumā pierakstiet, ka es esmu pieņemts darbā!

Kempbels piegāja pie durvīm un pagrieza atslēgu.

-    Tagad es jums nosaukšu tā noziedznieka vārdu, kas mums sagādā visvairāk raižu. Viņš ir Četru kluba šefs Redijs Smits.

Bobam nevilšus sanāca smiekli.

-      Par viņu jums man nekas nav jāstāsta. Ņujorkā viņš ir plaši pazīstama persona.

-     Vai viņš pazīst arī jūs? Kempbels jautāja.

-     Nē, mēs oficiāli nekad neesam tikušies, taču es viņu, vienalga, zinu. Ņujorkā es galvenokārt nodarbojos ar tirdzniecības apdrošināšanu, manā pārziņā bija krāpšana, piesavināšanās un tamlīdzīgas lietas. Tāpēc Redija darbība man nevarēja palikt apslēpta. Viņa specialitāte un galvenā nodarbošanās bija pārdot bagātajiem Rietumu fermeriem viltus uzņēmumu akcijas. Reiz es viņu redzēju kādā cietumā, bet nedomāju, ka viņš mani varētu pazīt. Pirms gada, iekams viņš paspēja nozust Eiropā, es biju viņam uz pēdām.

-     Tur jau tā lieta, Kempbels nopūtās. Viss, kas man par viņu zināms, ir policijas informācija. Viņš Francijā darbojās kopā ar vēl pāris slīpētiem zeļļiem, taču viņam nekad nav bijis iespējams kaut ko pierādīt, kaut gan ir pamats domāt, ka viņš Francijā piedalījies divās lielās laupīšanās.

Patlaban viņš uzturas Montekarlo. Nelaimīgā kārtā tur ir arī pāris mūsu klientu.

-     Uz kādu palīdzību es varu cerēt no Francijas policijas puses? Bobs jautāja.

Direktors atvēra kādu atvilktni un izņēma no tās plānu dosjē.

-      Šeit ir jums domāta pilnvara ar Francijas iekšlietu ministra un Monako valsts ministra parakstu. Šīs mazās valsts iestādes neatslābstoši cenšas noziedzniekus turēt pa gabalu.

Bobs paņēma papīrus, brīdi tos pašķirstīja un ielika kabatā.

-     Dodieties ceļā cik drīz vien iespējams, turklāt mēs uzskatām par pašsaprotamu to, ka jūs dzīvosiet vislabākajās viesnīcās.

-      Par to jūs varat būt pilnīgi droši, Bobs apstiprināja. Vēl tikai viens jautājums. Cik liels avanss man ir paredzēts un kad es šo naudu varēšu saņemt?

-     Es pazinu jūsu tēvu, Kempbels teica, viņš bija sīksts un taupīgs skots. Arī jūsu māte prata noturēt gan naudu, gan īpašumus. Savukārt jūs esat visizšķērdīgākais no visiem man zināmajiem angļiem. Tātad jūs gribētu saņemt nelielu avansu?

-     Kā citādi jūs cerat šo lietu iekustināt? Bobs jautāja. Izmaksājiet man sešu mēnešu algu, vēlāk es jums darīšu zināmu, cik naudas man nepieciešams ārkārtējiem gadījumiem. Pāris dienu es gribu pavadīt Parīzē, un, kā jums zināms, tas ir dārgs prieks.

Kempbels paraustīja plecus un izrakstīja čeku.

2

Divi eleganti ģērbušies kungi sēdēja pie kafejnīcas "Parīze" Montekarlo. Nebija nemaz tik viegli konstatēt, no kurienes viņi ieradušies. Visdrīzāk no tālienes, iespējams pat, ka no Amerikas. Vecākais no abiem smēķēja cigareti.

-     Džimij, viņš uzrunāja savu pavadoni. Sākot ar nākamo pirmdienu, Montekarlo kļūs neomulīgi. Tāpēc es uzskatu, ka visprātīgāk būtu svētdien aizceļot. Tātad mēs varam netraucēti darboties vēl četras dienas. Kā tas Brūers īsti izskatās?

-      Nav ne jausmas. Es viņu neesmu redzējis, vienīgi daudz par viņu dzirdējis.

-      Un tu patiešām esi pārliecināts, ka viņš atbrauks? Redijs jautāja.

-     Pilnīgi. Kad šorīt biju aizgājis pēc vēstulēm, es nejauši pamanīju telegrammu, kurā viņš lūdz rezervēt numuru. Tā ir nosūtīta no Parīzes, un viņš vēlas dzīvot visdārgākajā numurā ar skalu uz ieeju kazino. Viņš plānojis ierasties pirmdien, taču ja viņam nāktos aizkavēties, tad numurs ir jārezervē līdz brīdim, kad viņš ierodas.

-     Tātad mums vēl ir četras dienas laika. Es ticu, Redijs ar pārliecību teica, ka šī lieta mums izdosies. Mazais Viljams izskatās pēc tāda, kas varētu maksāt. Viņš pamāja ar galvu uz ieeju viesnīcā, pie kuras stāvēja kāds eleganti ģērbies vīrietis. Paskatoties uz viņu kaut vai no attāluma, ir skaidrs, ka šīs vīrs ir zirgā. Pazīšanās ar viņu līdzinās skaidrai naudai.

-     Kā viņu īsti sauc? Un par ko tu vakar vakarā ar viņu runāji kazino?

-      Viņu sauc Viljams Fords. Viņa vecais ar naftas akcijām ir nopelnījis milzu kapitālu. Kad viņš nomira, Villijam mantojumā palika vesels vezums naudas. Tagad viņš grib no sirds iztrakoties. Šķiet, ka līdz šim viņš neko īpašu nav ne redzējis, ne piedzīvojis.

-     Ar ko tu centies viņu ieinteresēt?

-      Es viņam pastāstīju par Montanas sudraba raktuvēm. Viņš par šo lietu bija sajūsmā. Tagad iesim pie viņa, es jūs iepazīstināšu.

Fords stāvēja, rokas kabatās sabāzis, un smēķēja. Palmu un apkārtnes burvība uz viņu laikam nekādu lielo iespaidu neatstāja. Viņš lēnām gāja pa plato ielu, pāri apstādījumiem, kioskā nopirka avīzi, tad atgriezās uz viesnīcās dārza terases, kas atradās iepretim kazino. Tur viņu uzrunāja Redijs.

-      Labrīt, Forda kungs. Es gribētu jūs iepazīstināt ar savu draugu Kenedija kungu. Viņš ir no Teksasas, un viņam tur ir lieli īpašumi.

Fords samiedza acis, palūkojās svešiniekā un nevērīgi sniedza viņam roku. Tad sasveicinājās ar Rediju.

-       Labrīt. Es esmu kļuvis traks un sācis lasīt franču laikrakstus. Vai jūs saprotat šo valodu?

-     Protams, Forda kungs. Redijs paņēma avīzi un pavirši tajā ielūkojās. Šodien nekā interesanta nav. Jūs laikam interesējaties par zirgu skriešanās sacensībām…

-     Nē, zirgu skriešanās man nepatīk. Tā ir tikai tāda ālēšanās. Fords lēnām ielika monokli acī.

-     Kā jums jau zināms, Redvuda kungs, es esmu darījumu cilvēks. Derības mani neinteresē. Es gan atļāvos riskēt ar pāris tūkstošiem dolāru ruletē, bet faktiski šī spēle mani garlaiko.

-      Jums ir pilnīga taisnība, Redijs piekrita.

-     Tas ir muļķīgākais veids, kā šķērdēt naudu.

-     Protams, Fords augstprātīgi viņam piekrita, es varu atļauties arī zaudēt. Es paņēmu uz šejieni līdzi vienu miljonu franku skaidrā naudā.

-       Cerams, ka jūs to likāt noguldīt viesnīcas seifā, Redijs norūpējies teica. Motekarlo mudžēt mudž no apšaubāmiem tipiem.

-           Nu gan jūs pārspīlējat. Es pieturos pie tēzes: ja vīrietis nav spējīgs nosargāt mazumiņu naudas, tad viņš nav pelnījis, lai tā viņam piederētu. Nē, es savu naudu sargāju pats un nelaižu ārā no rokām.

Redijs dziļi ievilka elpu.

-       Sakiet taču man beidzot, Fords uzstāja, cik jūs gribētu par vienu piekto dalu savu raktuvju?

-       Es vēl neesmu īsti pārliecināts, vai vispār gribu tās pārdot, Redijs sāka tiepties. Faktiski esmu atbraucis uz Montekarlo atpūsties, nevis tirgoties ar akcijām.

-      Redvuda kungs, jūs taču netaisāties pārdot savas Montanas raktuves! Džimijs iesaucās, tā asistējot savam partnerim. Tās ir ienesīgākās visos rietumos, un ja kāds par šo darījumu uzzinās, tad tā būs Volstrīta lielākā sensācija. Bet jums, Forda kungs, ir jābūt lietas kursā, viņš pievērsās jaunajam miljonāram, Redvuda kungs ir lielākais raktuvju īpašnieks no Kolorādo līdz Montanai, un gadā viņa akciju apgrozījums sastāda līdz pat pieciem miljoniem dolāru, vai ne, Redvuda kungs?

-     Jā, aptuveni, nu varbūt gluži ne tik daudz.

Fords mulsi smaidīja.

-    Ar runām par to, kā jūs svaidāties ar saviem miljoniem, mani nevar nobaidīt.

Redijs neko neteica. Viņš izņēma no kabatas biezu žūksni papīru. Tās bija apzīmogotas akcijas. Viņš uz tām noraudzījās gandrīz vai ar skumjām.

-      Ja es atceros, cik daudz pūlu man bija jāpieliek, līdz šīs raktuves sāka nest pelņu, tad man ir gandrīz vai sāpīgi šķirties no šiem papīriem. Turklāt es tās jums pārdodu par tiešām lētu cenu. Tas būs aptuveni tik daudz, cik jūs esat paņēmis līdzi uz Montekarlo un ko, iespējams, pazaudēsiet kazino.

-      Bet es vēl nemaz neesmu drošs, vai gribu šīs akcijas pirkt, Fords steidzīgi iebilda.

Redijs viņam laipni uzsmaidīja.

-      Un es, kā jau teicu, nemaz neesmu drošs, vai patiešām gribu tās pārdot. Nāciet, sākumā visi trīs mazliet iedzersim!

Viņš bija pārāk pieredzējis, lai sāktu savu upuri steidzināt, tāpēc nākamajās dienās par akcijām pat neieminējās. Taču svētdien konstatēja:

-      Laika atlicis maz.

-      Cik tālu tu esi ar viņu ticis? Džimijs jautāja.

-      Viņš ir uzkodies, bet tā vien šķiet, ka tas varētu ilgt vēl pāris dienu. Spēju zālē es ar viņu mazliet aprunājos, un mēs viens otram kaut ko uzticējām. Es viņam pastāstīju, ka aizvien glabāju naudu zem spilvena un šorīt aizmirsu to iebāzt kabatā. Viņš savukārt teica, ka glabājot savu naudu kumodē starp veļas gabaliem. Ja viņš šodien akcijas nenopirks, tad nākamajā naktī mēs paņemsim viņa naudu. Mums nevajadzētu savas vilciena kupejas biļetes atstāt neizmantotas, tomēr Montekarlo mums vajadzētu pamest pa citu ceļu.

-      Kāpēc? Džimijs jautāja.

-     Es Nicā pasūtīju mašīnu, tā būs divos naktī pie pasta. Tajā mēs aizbrauksim līdz Marselai, tālāk caur Narbonu pāri robežai uz Spāniju. Barselonā mēs kādu laiku uzkavēsimies. Es pa telefonu pasūtīju vēl vienu mašīnu, tā mūs svētdienas pēcpusdienā gaidīs Marselā pie Hotel d' Angleterre.

-      Ļoti labi.

-      Tava istaba atrodas vienā stāvā ar Forda istabu, un pārkāpt no viena balkona uz otru man nesagādās nekādas grūtības. Turklāt viņš gul pie vaļēja loga. Tātad es iekļūšu viņa istabā pa balkonu, atvēršu durvis un ielaidīšu iekšā tevi. Ja gadījumā viņš sāks taisīt kaut kādu teātri, tad mums nāksies viņu nomierināt. Ar mašīnu mēs jau pirms pusdienām būsim Marselā.

Viņš lēnām šķērsoja lielo kolonnu zāli un iegāja spēļu zālē.

Nākamās pusstundas laikā viņi gāja no viena galda pie otra, vērodami, kā Fords spēlē.

Viņš šad un tad lika pa simt frankiem uz kādu numuru, taču nešķita īpaši ieinteresēts.

Beidzot, pamanījis abus amerikāņus, viņš tiem pamāja ar roku un veltīja ironisku smaidu.

-     Šī spēle ir kaut kāds drausmīgs neprāts! Labāk iesim. Mani kaitina, kā ļaudis šeit šķiežas ar naudu.

Viņi pavadīja Fordu līdz viņa iecienītajai vietai uz viesnīcas terases.

-      Es vēlreiz pārdomāju jūsu priekšlikumu par sudraba raktuvēm. Un nespēju izšķirties, jo Montana atrodas tālu un es no raktuvēm neko nesaprotu.

-      Jums arī nekas nav jāsaprot, Redijs viņu pārtrauca. Vienīgais, kas jums jādara, savā Londonas dzīvoklī jāgaida dividendes.

-      Tas viss ir jauki un skaisti. Bet ja nu tās nenāk, ko tad? Es jums pateikšu, ko esmu nolēmis darīt. Es aizrakstīšu savam draugam biržas māklerim, viņš ir loti gudrs. Viņš vada visas manas veikalnieciskās transakcijas, tāpēc lai pa telegrāfu dod man kādu padomu. Beigu beigās pāris dienu taču neko neizšķirs, vai ne, Redvuda kungs?

-           Protams, ka ne. Ja jūs saņemsiet apstiprinošu atbildi turklāt nekas cits jau nav gaidāms jūs taču man izrakstīsiet čeku?

-      Nē, tad es maksāšu skaidrā naudā.

-      Es nodomāju, ka jūs savu naudu jau būsiet aiznesis uz banku…

-      Ko jūs iedomājaties! Starp citu, es saņēmu telegrammu no kāda Brūera kunga. Šis cilvēks gribot dot man padomu attiecībā uz darījumiem. Pie visiem velniem, kas šis Brūers varētu būt?

-     Viens no mūsdienu bīstamākajiem noziedzniekiem visā Eiropā, Redijs norūpējies teica.

-    Tas nu ir par traku, vai jums, Redvuda kungs, tā nešķiet? Varbūt paziņot policijai?

-      Es domāju, ka tas nav nepieciešams. Taču esiet piesardzīgs.

Redijs slepus pasmīnēja.

Fords paraudzījās pulkstenī.

-      Es braukšu uz Laturbī. Vai nevēlaties man pievienoties?

-     Ļoti laipni no jums, bet man šopēcpusdien ir vēl loti daudz darāmā.

Redijs izstudēja autoceļu kartes un vilcienu sarakstus. Viņam nācās nosūtīt telegrammu kādam Četru kluba biedram, kas šobrīd atradās Mondidjē, jo viņam bija vajadzīga pase, lai varētu šķērsot robežu. Pēc tam viņš sakravāja savas mantas un vēlreiz izpētīja visas iespējas, kā iekļūt Forda istabā.

Dienā tajā iekļūt nebija iespējams, jo Fords bija vienojies ar viesnīcas direktoru, ka vina prombūtnes laikā pie vina durvīm kāds cilvēks stāvēs sardzē. Naktī tur neviena nebija. Katrai viesnīcas istabai bija plašs balkons. Atstatums starp diviem balkoniem nepārsniedza sešdesmit centimetrus, un izveicīgam cilvēkam nokļūt no viena balkona uz citu nebija nekādu grūtību.

Kad Redijs pēc pusnakts izgāja uz Džimija balkona, apakšā neviena nebija. Viņš izsmēķēja cigareti, tad pārkāpa pāri margām, un jau pēc īsa brīža viņam aiz muguras bija visi trīs balkoni, kas viņu šķira no Forda istabas. Forda balkona durvis bija atvērtas. Tām priekšā bija koka žalūzijas, taču tās pašķīrās bez trokšņa.

Iekams ieiet istabā, Redijs uzmanīgi ieklausījās. Bija dzirdama tikai Forda vienmērīgā elpa, pat klusa krākšana.

Lai šķērsotu istabu un atvērtu gaiteņa durvis, aiz kurām viņu gaidīja Džimijs, vajadzēja tikai pāris sekunžu. Redijs klusu un piesardzīgi izvilka kumodes augšējo atvilktni. Kad viņš rakājās veļā, pēkšņi uzplaiksnīja gaisma.

Fords sēdēja gultā un turēja rokās brauniņu, kas bija notēmēts uz laupītāju.

-      Rokas augšā!

-      Ko jūs atļaujaties! Redijs sašutis iesaucās. Es vienkārši sajaucu istabas un tāpēc, godīgi sakot, esmu loti izbrīnījies par jūsu uzvedību, Forda kungs!

Nākamajā mirklī Fords izlēca no gultas. Viņš bija pilnīgi apģērbies, trūka vienīgi žaketes.

-     Redij, es jūs jau sen gaidīju. Jūs esat arestēts, jo esat pieķerts laupīšanā, krāpšanā un citos noziegumos, tāpat kā jūsu draugs.

-      Kas jūs esat? Redijs jautāja.

-      Es esmu Brūers. Varbūt esat par mani jau dzirdējis? Es esmu tas bīstamais noziedznieks, no kura baidās visa Eiropa! Tātad rokas augšā, citādi būšu spiests ielaist lodi jums ribās!

3

Uz marmora kāpnēm, kas veda uz Apvienoto apdrošināšanas sabiedrību grezno administratīvo ēku, Bobs Brūers apstājās. Ar lielu interesi viņš nolūkojās uz eleganto limuzīnu, kas tieši tobrīd pabrauca garām. Jauneklim, kas sēdēja pie stūres, galvā bija pelēka filca platmale, viņš smēķēja. Ērti atlaidies sēdeklī, viņš garlaikoti raudzījās sev priekšā.

Bobs iegaumēja mašīnas numuru un iegāja ēkā. Sekretārs viņu sveicināja un nevilcinoties ieveda ģenerāldirektora kabinetā.

-      Kempbela kungs jūs jau gaida.

Ģenerāldirektoram, tāpat kā daudziem loti nodarbinātiem cilvēkiem, tā īsti nebija nekā ko darīt.

-     Sveicināti! viņš iesaucās. Lūdzu, aizveriet durvis. Kā jums klājas?

-     Jūsu telegrammu saņēmu. Ceļojums bija lielisks, laiks Francijā brīnišķīgs. Savu izdevumu rēķinus es jums jau izsūtīju. Vai esat tos saņēmis? Starp citu, man ir aptrūkusies nauda. Tā, nu pēc šī nelielā ievada es gribu apjautāties, kāpēc jūs mani tā steidzināt?

-     Apsēdieties. Runa atkal ir par smalkajām aprindām, Kempbels atbildēja. Kā jums jau zināms, Bob, šie ļaudis savos ieradumos ir šausmīgi konservatīvi.

-      Nu beidziet taču reiz šī litānijas par smalkajām aprindām! Es jau sen zinu, ko gribat man teikt.

-       Jums tomēr nenāktu par ļaunu tās vēlreiz noklausīties. Starp citu, vai taisnība, ka Redijs ir aizmucis no franču policijas?

-      Jā, viņš ir nozudis Spānijā. Bet es nekādus pārmetumus neesmu pelnījis. Turklāt pašlaik viņš vēl arvien dauzās apkārt pa Spāniju. Vai varbūt jūs domājat, ka viņš mani Londonā sagaidīs?

-     Nē, vai nu prāts. Ar Rediju mēs varam nerēķināties mēnesi vai pat divus.

-     Gluži manas domas. Šinī brīdī viņš visvairāk ir norūpējies par savu drošību un netaisās man stāties ceļā. Turklāt viņš ne tuvu nav tik bīstams kā, piemēram, Soupijs Vilkinss.

Kempbels aiz pārsteiguma izslējās. Kā jums ienāca prātā tieši viņš? Tieši par Vilkinsu es gribēju ar jums runāt.

-     Soupijs man ir zināms jau sen. Pirms divām minūtēm es viņu redzēju šeit pabraucam garām luksusa klases limuzīnā, to viņš, protams, ir noīrējis. Viņš bija loti eleganti ģērbies.

Kempbels norūpējies raudzījās uz rakstāmgaldu. Tā ir dīvaina sakritība. Viņš ir apmeties viesnīcā Magnificent un ir mums pastāvīgs drauds.

-     Kāpēc jūs nenododat šo lietu policijai? Viņš ir pazīstams noziedznieks. Amerikā viņu zina visi, tāpēc esmu pārliecināts, ka arī šejienes policijai viņš nav svešs. Viņš ir viens no slīpētākajiem un bīstamākajiem gangsteriem, kas nepārtraukti atrodas ceļā, rīkojas zibenīgi un divreiz vienā vietā noziegumu nepastrādā. Parasti noziedznieki ir specializējušies kādā vienā nozarē. Taču Soupijs ir spējīgs uz visu, sākot no vienkāršas laupīšanas, beidzot ar sarežģītu akciju un banku dokumentu viltošanu. Neviens viņu nespēj noķert, viņš ir neticami darbīgs, un viņam ir loti gudras idejas.

Es viņu pat apbrīnoju. Turklāt man ir nācies dzirdēt, ka viņš sabiedrībā prot nevainojami uzvesties un sarunāties. Savā ziņā viņš ir ģēnijs…

-     Es jūs neesmu uzaicinājis, lai klausītos slavas dziesmas par Soupiju Vilkinsu, Kempbels viņu dusmīgs pārtrauca. Es patiešām esmu izbrīnījies, ka jūs spējat apbrīnot šo cilvēku. Kas attiecas uz policiju, arī par to es esmu domājis, taču likt viņu arestēt nav iespējams. Šobrīd policijai nav pret viņu nekādu pierādījumu, tāpēc tā nevar iejaukties. Viņš tiek novērots.

Bobs ironiski iesmējās.

-      Skatos, ka mūsu domas par šo puisi sakrīt.

-     Nu, labi, bet tagad uzklausiet, kas mani satrauc. Vai zināt Vindheveras pili?

-    Tā ir hercogienes Mentonas rezidence Eseksā, Bobs ātri atbildēja. Viņa ir ievērojama dāma ar lieliem īpašumiem un lielu ietekmi sabiedrībā.

-     Vindheveras pils atrodas astoņus kilometrus aiz Gudvudas, kur nākamajā nedēlā notiks ikgadējās zirgu skriešanās sacensības un kur sapulcēsies smalko aprindu ļaudis no visas Anglijas. Uz turieni plūdīs parastā publika, jo tā ir modes lieta.

-     Tagad laikam jūs taisāties man lasīt privātu priekšlasījumu par augstāko sabiedrību. Būs labāk, ja pateiksiet, ap ko īsti lieta grozās.

Kempbels noklepojās.

-      Nākamnedēļ Vindheveras pili sapulcēsies daudz smalku dāmu un kungu, un vini būs apkārušies ar savām vērtīgajām dārglietām. Gandrīz visi ir mūsu klienti. Sevišķi uzmanīgu mani dara fakts, ka pirms mēneša Vindheveras pilī bija ielaušanās.

-     Vai zagli ir tikuši arī pie laupījuma?

-     Nē. Tobrīd pilī neviena nebija. Hercogiene pati viesojās pie draugiem Askotā. Pilī bija tikai pāris kalpotāju. Nekādu īpašu vērtslietu nebija. Un tomēr naktī kāds bija iekļuvis pilī, uzlauzis hercoga seifu un vēl piedevām kādas trīs durvis. Laupītājam izdevās aizbēgt.

-     Dīvaini. Un loti interesanti. Vai jums ir zināmas vēl kādas detaļas? Stāstiet!

Kempbels pastāstīja visu, kas viņam bija zināms.

-     Un tam viņiem bija nepieciešamas trīs stundas? Bobs jautāja. Tas, protams, nebija grūti, un viņiem ari nebija jāsteidzas, ņemot vērā to, ka pilī bija tikai trīs kalpotāji. No otras puses, viņiem tomēr vajadzēja zināt, ka tajā laikā pilī netika uzglabāta nauda.

-    Jā. Starp citu, par šo ielaušanos mums netika ziņots, jo hercogs ir apdrošināts citā sabiedrībā. To es uzzināju pa citiem kanāliem. Taču to es uzņemu kā brīdinājumu un gribu veikt attiecīgus pasākumus. Hercogs ir licis nomainīt atslēgas un nopircis jaunu seifu, vienu no labākajiem, kādus šobrīd ražo. Un vēl es uzzināju, ka bibliotēka, kur seifs atrodas, sabiedrības pulcēšanās laikā tiks apsargāta.

-     Kempbela kungs, vai jums šķiet, ka Soupijam ar šo lietu ir kāds sakars?

-    Jā. Viņš patlaban ir lielākais seifu uzlaušanas speciālists. Jums jābrauc uz Vindheveras pili pie hercoga. Es palūdzu vienam no mūsu klientiem uzrakstīt jums ieteikuma vēstuli. Pasakiet hercogam, ka vēlaties vi nu visādi atbalstīt, un kārtīgi papētiet kalpotājus. Un katrā ziņā naktī pirms zirgu skriešanās sacensībām esiet sardzē. Vakarā hercogiene rīko lielu balli, un pa nakti Pensonas smaragdi tiks ieslēgti seifā. Lēdija Pensona pieder pie hercogienes viesiem. Un neaizmirstiet…

-     Jūs man tik daudz esat sastāstījis, ka es kaut ko noteikti aizmirsīšu! Bobs apturēja Kempbela runas plūdus un atvadījās.

Norunātajā dienā Bobs tika sagaidīts Vindheveras pils bibliotēkā. Hercogs viņam sniedza savu nogurušo, savītušo roku. Viņš bija maza auguma kalsns vīrs ar garenu seju. Šim cilvēkam bija domātāja un zinātnieka slava, iespējams, tāpēc, ka viņa īpašumā bija vērtīga bibliotēka un viņa domas parasti nesakrita ar sarunu biedru domām.

-     Es nedomāju, ka jums īpaši būtu jānopūlas, lai mani viesi, tas ir, manu viesu dārglietas būtu drošībā. Bet, ja jau reiz esat ieradies, tad varat brīvi pārvietoties pa visu pili. Izņemot, protams, manas sievas apartamentus.

-      Saprotu. Gaišība, jūs droši vien esat veicis visus piesardzības pasākumus?

-      Pats par sevi saprotams. Man šeit ir jauns seifs. Viņš norādīja uz lielu tērauda skapi ar nelielu misiņa plāksnīti, uz kuras bija ražotājfirmas nosaukums.

-     Ārā aiz loga sardzē nepārtraukti stāv viens no maniem kalpotājiem. Sardzes maina notiek katru stundu, un jūs man piekritīsiet, lai šo seifu atvērtu, ir nepieciešams ilgāks laiks nekā tikai stunda.

Bobam bija jāpiekrīt. Arī viņš bija pārliecināts, ka atvērt šo seifu ir loti sarežģīti.

-     Bet ja lords Pembruks, kurš ir uzrakstījis ieteikuma vēstuli, domā, ka vina sievas dārglietas šeit nebūs drošībā, tas viņš var nemaz nebraukt, hercogs turpināja. Lai nopirktu jaunu seifu, apgādātu visu pili ar signalizāciju un visām durvīm pierīkotu jaunas atslēgas, es izdevu divsimt mārciņu. Viņš sniedza Bobam roku. Tātad darbojieties, tikai pēc iespējas neuzkrītošāk. Vislabākais būtu, ja jūs tuvāk iepazītos ar virssulaini. Viņš jums palīdzēs.

Bobs klausīja hercoga ierosinājumam un devās aprunāties ar virssulaini.

-     No parka puses uz bibliotēku ved tikai vienas durvis, virssulainis teica. Tās ir šauras, un tās lieto vienīgi hercogs. Bez tām ir vēl divas, bet visām ir pierīkotas jaunas atslēgas.

-      Vai laupītājs nevarētu iekļūt bibliotēkā arī no kādas citas istabas?

-     Nē, tad viņam noteikti būtu jāiet pa galveno gaiteni, bet tur naktīs ir sargpostenis.

-     Vai jūs visus kalpotājus pazīstat gadiem ilgi?

-    Protams, ikvienu no viņiem, jo visi ir dzimuši un auguši šajā apvidū. Izņemot vienu, viņi gadiem ilgi strādā pie hercoga.

Bobam jau iepriekš bija skaidrs, ka viņa parādīšanās mazajā ciematiņā piesaistīs iedzīvotāju uzmanību. Pāris stundas pēc viņa ierašanās jau visi zināja, kāpēc viņš ir šeit. Nelielās viesnīcas saimnieks, pie kura Bobs bija apmeties, centās iesaistīt viņu sarunā un noskaidrot viņa domas par neseno ielaušanos pilī. Par to vēl aizvien runāja visa apkārtne.

-      Nākamajā nedēlā tiek gaidīts daudz dāmu un kungu uz sacensībām, viesnīcas saimnieks teica, pasniedzot Bobam pusdienas. Es dzirdēju, ka jums jārūpējas par to, lai nekas netiktu nozagts.

-     Jā, jums gandrīz taisnība.

-       Bet tagad taču laupītāji vairs neko nespēs paņemt. Jaunais cilvēks no seifu fabrikas apgalvoja, ka hercoga jauno seifu nav iespējams uzlauzt.

-     Tas varētu būt diezgan sarežģīti.

-      Es vienīgi brīnos, kāpēc tā ielaušanās vispār notika. Ciemā taču visi zināja, ka pilī neviena nav un hercogs bija licis uz banku aizvest pat sudraba traukus. Es par to runāju arī ar Kola kungu, hercoga kambarsulaini. Un arī viņš ir tajās domās, ka tiem puišiem ir jābūt galīgi trakiem. Redziet, tur jau viņš nāk!

Bobs paraudzījās ārā pa logu un pamanīja vienu no kalpotājiem, ko bija redzējis pilī jau no rīta. Vīrietis varēja būt gadus trīsdesmit vecs, viņa apģērbs bija rūpīgi izvēlēts, seja gluda un neizteiksmīga, bet ko gan citu varēja sagaidīt no īsta sulaina.

-     Viņš šeit iegriežas diezgan bieži iedzert kādu glāzi vīna, saimnieks teica. Hercogs viņu loti ciena, Kols ir, tā teikt, viņa labā roka. Viņš ir šejienietis un jau agrāk strādāja pilī. Gadus sešus viņš ir pavadījis Austrālijā. Bet kad nomira viņa brālis, Kols atgriezās, lai pārvaldītu viņa mantojumu. Taču bagātība laikam pārāk liela nebija, jo, kad Kols atkal atgriezās Vindheverā, naudas viņam nebija. Viņam laimējās, jo tieši tobrīd hercogs meklēja kambarsulaini.

Bobs piecēlās un devās uz izeju. Kambarsulainis viņu pazina un sveicienā pacēla roku pie cepures. Kols brīdi ar viņu sarunājās un beidzot ievirzīja sarunu citā gultnē, sākdams spriest par Anglijas pakalniem un kalniem, īpaši akcentējot Devonšīras lielos augstumus.

-     Nē, tur jūs kļūdāties, kambarsulainis iebilda. Heitora ir augstākais kalns visā apkārtnē, to var redzēt no vairāku kilometru liela attāluma.

-      Jā, īpaši skaists skats paveras no tās virsotnes.

Kols vilcinājās.

-     Pašā augšā es nekad neesmu bijis. Bet, ja tā padomā, jums noteikti ir taisnība.

Vēl viņi runāja par zirgiem, īpaši ponijiem, un arī šeit Kolam bija labas zināšanas.

-     Kola kungs, jums jāiedzer kopā ar mani glāze vīna! Bobs spontāni iesaucās un uzaicināja Kolu uz savu numuru, kas atradās virs viesu istabas. Te var netraucēti iedzert. Pagaidiet! neklausoties saimnieka iebildumos, viņš pats aiznesa uz numuru pudeli un glāzes. Pa ceļam viņš vienu no glāzēm īpaši izmanīgi nospodrināja ar savu kabatas lakatiņu.

Uz jūsu veselību! Kols teica un vienā paņēmienā izdzēra savu glāzi.

Vēlāk Bobs pavadīja kambarsulaini līdz kāpnēm, tad atgriezās numurā un sāka darboties ap Kola glāzi. Pēc tam uzrakstīja vēstuli Duglasam Kempbelam:

"Šķiet, ka esmu noslēpumu atklājis un varu izskaidrot neseno ielaušanos pilī. Turklāt varu jums jau tagad izklāstīt, kā tiks veikta plānotā laupīšana naktī pēc lielajām sacensībām. No vienas glāzes es noņēmu pirkstu nospiedumus. Skotlendjards bez pūlēm konstatēs, ka runa ir par kādu senu ieslodzīto. Šo cilvēku sauc Kols, un viņš it kā esot sešus gadus pavadījis Austrālijā, turklāt drīz vien pēc Peresa bandas apcietināšanas. Pēc visa spriežot, ne hercogam, ne ciema iedzīvotājiem nav ne mazākā priekšstata par Kola dzīvi šajā laikā. Viņš visos sīkumos pārzina Dārtmūras apkārtni, īpaši kalnus, tāpat ir lietas kursā par turienes ponijiem. Man šķiet, ka viņš ir bijis Prinstaunas cietumā."

Arī Bobs Brūers apmeklēja Gudvudas sacensības. Viņš bija pārliecināts, ka cilvēki, kam bija padomā nozagt pilī atrodošās dārglietas, to darīs tikai vēlu naktī. Atgriežoties viesnīcā, viņš atrada telegrammu no Duglasa Kempbela.

"Šodien izdarīju pārsteidzošu secinājumu. Jūsu teorija ir nepareiza. Šovakar 7.53 braucu uz Portsmutu. Brauciet šurp mašīnā un desmitos piecpadsmit sagaidiet mani pie Grand Hotel."

Bobs salocīja telegrammu un ataicināja pie sevis viesnīcas saimnieku.

-      Vai varat man pagādāt mašīnu? Man vēl šodien jābūt Portsmutā.

Pulksten astoņos viesnīcas durvju priekšā piestāja mašīna. Bobs vēl uzdeva viesnīcas saimniekam visu viņam pienākušo informāciju pa telefonu paziņot uz Portsmutu.

-      Žēl, ka jūs jau braucat prom, viesnīcas saimnieks teica. Es cerēju, ka paliksiet pie hercoga vismaz līdz lielajai ballei.

-       Diemžēl mana klātbūtne šeit nav vēlama. Varu jums atzīties, un šādu atklātību jūs nesagaidītu ne no viena detektīva šajā situācijā. Taču es jums uzticos, es biju uz nepareizā ceļa.

Bobs bija pieteicis tālsarunu ar Londonu, un to viņam kādu laiku nācās pagaidīt. Taču tad iezvanījās telefons. Viņš runāja ar Kempbela kundzi.

-     Pirms brīža saņēmu telegrammu no jūsu vīra, kurā viņš ziņo, ka grib ar mani tikties Portsmutā. Vai tā ir taisnība?

-    Jā, cik man zināms, tad viņš 7.53 ar vilcienu brauc uz Portsmutu.

Bobs nolika klausuli. Pēc īsa brīža viņš jau brauca Čičesteras virzienā.

Pulksten pusdivos naktī balle bija beigusies. Pils grima tumsā, viesi bija aizgājuši gulēt. Vienīgi dārzā pie nelielajām ieejas durvīm bibliotēkā stāvēja viens no kalpotājiem un reizi pa reizei paklusām ieklepojās. Ceturksni pēc diviem ieradās maina. Tikko pirmais kalpotājs bija aizgājis, no parka krūmiem iznira kāds stāvs un tuvojās dežūrējošajam kalpotājam.

-      Kol, vai tas esat jūs? viņš klusu jautāja.

-     Jā, bet tikai ātri! Pēc četrdesmit piecām minūtēm būs maiņa.

-      Labi!

Svešais pagāja garām Kolam un noliecās pie durvīm, lai tās atslēgtu, kad pēkšņi kāda roka aizžņaudza viņam kaklu, otra iebrauca kabatā un izvilka no tās pielādētu pistoli.

-      Vai taisīsiet troksni, vai arī mierīgi nāksiet man līdzi, Soupij?

-     Iešu jums līdzi, pārsteigtais gangsteris filozofiskā mierā atbildēja.

-     Tātad jūs neesat vis Kols, bet gan Brūers?

-     Uzminēts, manu zēn. Un tagad es jūs atbrīvošu no atslēgām un mūķīzeriem.

-      Es domāju, ka esat Portsmutā.

-      Vai tiešām jūs cerējāt, ka es tik naivi iekritīšu?

-      Bet jūs taču zvanījāt Kempbela kundzei?

-     Es gadījuma pēc zināju, ka Kempbela kungs tāpat brauc uz Portsmutu, un to laikam zinājāt arī jūs. Iesim, Soupij! Pāris gadu Dārtmūrā jums nāks tikai par labu.

Dienu vēlāk Bobs Brūers sēdēja Kempbela kabinetā.

-     Viss notikušais bija nedaudz nožēlojams, un arī mans triks nebija neko jauns. Pirmā bija viltus ielaušanās, lai pierādītu, ka atslēgas un seifs nav droši. īsi pēc tās pie hercoga ieradās Soupijs, izlikdamies par seifu fabrikas pārstāvi, un pierunāja viņu no jauna nodrošināt visu pili. Hercogs bija skops, taču, kad Soupijs viņam piedāvāja par divsimt mārciņām ne tikai jaunu seifu, bet arī jaunas atslēgas un signalizāciju, viņš piekrita. To es secināju pats, jo hercogs minēja, ka par to visu esot samaksājis divsimt mārciņas. Taču es zināju, ka seifs vien maksā divtik. Soupijam pilī bija vecs draugs. Tātad viņam vajadzēja tikai īstajā laikā ierasties, atslēgt durvis un seifu, kura atslēgas viņam, protams, bija kabatā, jo viņš taču pats seifu hercogam bija pārdevis. Viņš būtu aizbēdzis ar visu laupījumu, un neviens nekad neuzzinātu, kad un kā laupīšana notikusi. īsts atradums Soupijam bija Kols, kas bija jau piedalījās pirmajā laupīšanā un turklāt bija hercoga kambarsulainis.

-      Ko par visu to teica hercogs? Kempbels jautāja.

-     Viņš šausmīgi lamājās un uztraucās, jo bija jāatsakās no labākā kambarsulaiņa.

-      Es nebeigšu atkārtot, ka šie smalkie ļaudis ir cietpauri un ar lēnu domāšanu.

-      Labāk parunāsim par maniem izdevumiem, jo šoreiz tie bija krietni lieli!

4

Nolēmis iekļūt Anglijas sabiedrības vadošajās aprindās, Henrijs Vandersluiss pie šī nodoma īstenošanas ķērās ar tādu pašu pamatīgumu un neatlaidību, kāda viņam piemita, kārtojot darījumus. Viņš bija lielākā mēbeļu ražošanas koncerna dibinātājs.

Ar visu savu bagātību, kas sastādīja ap divdesmit miljonu dolāru, viņš pārcēlās uz dzīvi Anglijā un tūliņ sāka apjūsmot un apbrīnot Anglijas aristokrātiju. Vandersluiss bija cieši apņēmies tai piederēt. Viņa apņēmību nemazināja ne ledainais aukstums no šo aprindu puses, ne daudzie atteikumi, ar kuriem viņš sastapās ik pa brīdim.

Samersetšīrā viņš nopirka brīnišķīgu muižu, Grosvenoras skvērā dzīvokli, iegādājās zirgu stalli un greznu jahtu, ko avīzes nodēvēja par peldošu pili.

Jahta Osia bija iekārtota ar izcilu gaumi, tās forma bija eleganta, dzinējs lielisks, kapteinis brīnišķīgs un komanda labi apmācīta. Uz tās trūka tikai viesu. Brīnumskaistajās kajītēs varētu dzīvot prinči. Taču pa lielākai daļai tajās nakšņoja Vandersluisa darījumu partneri, kuriem nebija nekādu dižciltīgu titulu. Uz jahtas bija arī grezns salons. Tajā parasti uzturējās Vandersluiss, lasot augstākās sabiedrības pārstāvju vēstules, kurās bija pausta nožēla par to, ka viņi diemžēl nevarot pieņemt laipno ielūgumu paciemoties uz jahtas.

Sākās Kausas lielās burāšanas sacensības. Reidā bija izmetušas enkuru brīnišķīgas, baltas privātjahtas. Klubos jautrība sita augstu vilni, un uz ikvienas no jahtām, lai cik maza tā arī būtu, atradās viesi. Vienīgais izņēmums bija Osia. Uz tās klāja atradās vienīgi Vandersluiss, turklāt ne visai labā noskaņojumā.

Viņš stāvēja uz augšējā klāja, uz kura atradās komfortabli, bet tukši krēsli, un lāva skatienam klīst no vienas jahtas uz citu. Pie viņa pienāca sekretārs, drūma izskata jauneklis.

-      Lieliski, vai ne? Vandersluiss dzēlīgi jautāja. Visvairāk es šobrīd gribētu noīrēt mūzikas kapelu, uzsaukt komandai šampanieti un pabraukāties gar pārējām jahtām.

-     Rīt viss būs citādāk, sekretārs atteica. Es jums jau sākumā teicu, ka būs diezgan mierīgi. Kāpēc jūs neuzaicinājāt Smitera un Džeksona kungus?

-      Smiters un Džeksons ir aizceļojuši, Vandersluiss dusmīgi teica.

-     Turklāt man viņi krīt uz nerviem. Viņi caurām dienām var runāt par to, kur ieturēt vakariņas, un plātīties, ka apkrāpuši Anglijas banku, un līdzīgas muļķības. Taču jums ir taisnība, rīt noteikti viss būs citādāk, rīt ieradīsies daudz jaunu dāmu. Jūs taču esat visu noorganizējis uz to labāko?

-     Protams. Pie mums viesosies tādas zvaigznes kā Gabija de Vīra, Gertija Sammersa, Tedija Bristova un citas.

-    Tas ir pareizi. Vispirms jāierodas dāmām, un tad būs klāt arī kungi. Varu derēt, tiklīdz viņi uzzinās, ka uz borta ir tādas meitenes, mums nāksies izkārt papildu kāpnes pār reliņiem.

Vandersluisa balss skanēja pārliecinoši, taču viņš neticēja saviem vārdiem. Pagājies šurpu turpu pa klāju, viņš atkal pievērsās sekretāram.

-      Džordž, ari tā otrā ideja nebija zemē metama! Man ir lieliskākais ruletes galds, kādu vien uz jahtas ir iespējams atrast. Bet vai jūs domājat, ka aprindām, kuras mūs interesē, tas ir zināms?

-     Noteikti! Es parūpējos, lai par to tiktu runāts gan uz sauszemes, gan jahtām.

-      Vai ievietojāt sludinājumu presē?

Džordžs izvilka no vestes kabatas avīzes izgriezumu. Lūk! To ir nodrukājušas visas lielākās avīzes.

Vandersluiss ielika acī monokli.

-      Tam taču vajadzētu pievilināt publiku, vai ne? Mana nauda ir tikpat vērtīga kā citu nauda. Taču mēs pievilinām tikai tos, pēc kuriem vismazāk ilgojamies. Paskatieties, vai tur kāds ir? Viņš norādīja pār reliņu uz laivu, kas piestāja tieši pie jahtas trapa. Varbūt beidzot kāds brauc pie mums! viņš satraukts iesaucās.

-       Šis cilvēks gan vairāk atgādina klerku, Džordžs bija objektīvāks. Lordi nestaigā baltās flaneļa biksēs un melnās kurpēs, vismaz ne tie, ar kuriem man ir nācies sastapties.

Svešinieks uzkāpa pa trapu, pieklājīgi sasveicinājās, noņēma salmu platmali un izvilka no kabatas vēstuli. Vandersluiss to paņēma un izlasīja, kas to ir sūtījis: "Apvienotā apdrošināšanas sabiedrība."

Ak, tā ir darījumu vēstule? viņš pajautāja, atplēsa aploksni un sāka lasīt:

"Godātais kungs,

sev par lielu uztraukumu es rīta avīzē izlasīju, cik lielas naudas summas atrodas uz jūsu jahtas. So vēstuli es Jums nosūtu ar speciālu cilvēku nevis tāpēc, ka vēlos Jūs traucēt, bet gan tāpēc, ka vēlos Jums palīdzēt. Vai šajā gadījumā es drīkstu Jums lūgt uzņemt uz jahtas kā viesi mūsu labāko detektīvu Bobu Brūeru? Par viņu jūs noteikti būsiet dzirdējis jau Amerikā. Brūera kungs man pavēstīja, ka tieši šobrīd Vaita salā uzdarbojas kāda noziedznieku banda, un viņš baidās, ka sludinājums avīzē to varētu uzvedināt uz domām nelūgtiem ierasties pie Jums. Mēs vienojāmies, ka rīt pie Jums ieradīsies Brūera kungs, viņš būs pārģērbies par matrozi, un Jūs viņu pieņemsiet darbā. Brauna kungs, kurš jums šo vēstuli iedos, Jūs ar Brūera kungu neiepazīstinās, bet tikai parādīs, lai neradītu lieku interesi citos. Mēs priecājamies par iespēju Jums pakalpot. Pats par sevi saprotams, ka speciāla apmaksa no Jums netiks pieprasīta.

Duglass Kempbels."

Vandersluiss salocīja vēstuli un pamatīgāk nopētīja klerku.

-      Vai vēstules saturs jums ir zināms?

-     Tieši tā.

Miljonārs savilka lūpas.

-      Man būs loti nepatīkami, ja uz jahtas klāja atradīsies detektīvs. Manuprāt, viņa klātbūtne nav nepieciešama. Taču no otras puses, ja jau šis cilvēks no apdrošināšanas sabiedrības tā uzstāj, nu tad man beigu beigās nekas nav iebilstams. Tātad varat sūtīt Brūera kungam telegrammu un paziņot, ka es viņu gaidu.

Viņš paaicināja Džordžu, kurš sarunas laikā bija pagājis mazliet tālāk. Tas ir Brauna kungs. Parūpējieties, lai viņam būtu kajīte, kur pārgulēt. Ko jūs vēlētos dzert?

-     Limonādi, atbildēja kautrīgais un atturīgais Brauns.

Vandersluiss nostenējās, jo uz jahtas bija piecdesmit kastes vislabākā franču šampanieša.

Pie vakariņām Brauns tomēr izdzēra divas glāzes portvīna un alkohola ietekmē sāka runāt brīvāk un atklātāk. Viņš, Džordžs Brauns, un Vandersluiss bija vienīgie cilvēki pie galda, tāpēc lielajā un greznajā ēdamzālē izskatījās nedaudz jokaini.

-      Man visa šī sabiedrība neko daudz nenozīmē! Vandersluiss deklarēja.

-       Kempbela kungs ir tādās pašās domās, Brauns piebilda. Viņš domā, ka šī sabiedrība…

-     Mani neinteresē, ko domā Kempbela kungs, Vandersluiss kliedza. Viņam nav tiesību tā izteikties par augstāko sabiedrību. Pirmkārt, tāpēc ka pats pie tās nepieder, otrkārt, tāpēc ka ir šo laužu kalps, un, protams, arī mans…

-     Tieši to jau Brūera kungs viņam aizvien cenšas ieskaidrot, Brauns turpināja, ne mazākā mērā nejaudams sevi iebaidīt.

-     Brūers? Vai tas ir detektīvs, kas šeit rit ieradīsies? Kas viņš īsti ir? Man šķiet, ka esmu par viņu jau dzirdējis.

-      Viņš ir ļoti patīkams, sabiedrisks jauns cilvēks, kas spēj loti veiksmīgi pārģērbties.

-     Ak tā? Jums viņš man nemaz nav jārāda, es viņu sazīmēšu starp tūkstošiem. Šiem detektīviem piemīt kaut kas tāds, kas viņus nodod pa kilometru. Turklāt viņa pieņēmums, ka šeit uz jahtas varētu uzrasties noziedznieki, ir gluži vienkārši bērnišķīgs. Kā viņi to izdarīs? Man ir divdesmit viru liela komanda, kurinātājus ieskaitot, turklāt es atrodos vismaz kilometru no krasta. Varat man ticēt, ka ar šaujamo es protu apieties daudz labāk nekā tie, kas šovakar pulcējas Kausā.

-     Es jums pilnīgi ticu, Brauns teica un ielēja sev vēl glāzi portvīna.

-      Kas tik nav mēģinājis nolaupīt manu naudu, gan Mūra, gan O'Donovana banda. Taču nevienam tas nav izdevies. Manu zēn, nevienam nav izdevies man nolaupīt kaut vienu dolāru, varat man ticēt.

-      Nu, protams, Brauns, nedaudz samiegojies, viņam piekrita. Kad es šodien uzkāpu uz jūsu jahtas, man tūliņ bija skaidrs, tas ir cilvēks, kam nav iespējams nolaupīt nevienu dolāru.

Vandersluiss uzjautrināts viņu vēroja.

-       Šķiet, ka jūs tiešām neko daudz nespējat turēt! Varbūt labāk būtu bijis, ja jūs būtu dzēris limonādi.

-      Es esmu galīgi skaidrā, Brauns teica un mēģināja piecelties. Taču atkrita atpakaļ krēslā, izskatīdamies diezgan samulsis.

-      Apsēdieties pēc iespējas ērtāk, Vandersluiss centās viņu pierunāt. Džordž, palīdziet!

Viņi uzmanīgi apsēdināja Braunu vienā no greznajiem klubkrēsliem un izgāja uz klāja.

Vandersluiss bija radis līdz pulksten divpadsmitiem palikt augšā, kaut arī tas viņam nekādu lielo prieku nesagādāja. No citām jahtām skanēja smiekli. Džordžs lielās klāja lampas gaismā lika pasjansu.

Vandersluiss bija atspiedies pret reliņu, kad no tumsas atskanēja kāda balss:

-     Jahta, ahoi!

Tuvojās pusnakts, tāpēc Vandersluiss vilcinājās. Viņš īsti nezināja, kā izturēties, tā bija sievietes balss. Un tad jau tā skanēja pavisam tuvu:

-      Lūdzu palīdziet, es pazaudēju airi!

Vandersluiss raudzījās lejā, tumsā. Beidzot viņš

pamanīja nelielu laivu. Viņš nesauca matrozi, bet gan pats nokāpa lejā, paņēma virvi, kas karājās pie reliņa, un veiklām kustībām svieda uz laivas pusi.

Laivā bija sieviete, tērpusies greznā vakarkleitā. Viņš tai palīdzēja uzkāpt uz trapa apakšējās platformas, piesēja laivu un uzveda dāmu uz klāja. Augšā, spilgtajā gaismā, viņš redzēja, ka dāma ir jauna un skaista. Viņai mugurā bija dārga kleita, bet ap kaklu pērļu kaklarota, kas noteikti maksāja milzu naudu. Taču viņa izskatījās loti nogurusi un ieslīga vienā no pītajiem krēsliem.

-      Džordž, atnesiet glāzīti konjaka, nē, Vandersluiss izlaboja, atnesiet pudeli šampanieša! Viņš priecājās par savu ideju un sajūsminājās par šo piedzīvojumu.

Šampanieša glāzi jaunā dāma izdzēra vienā paņēmienā un veltīja Vandersluisam pateicības pilnu smaidu.

-    Tā bija pēdējā muļķība no manas puses. Biju iedomājusies, ka varēšu viena airu laivā nokļūt līdz tēva jahtai. Kad atgriezos no kluba, matroža laivā nebija, tāpēc airēju pati. Es esmu lēdija Mērija Glendelona. Mans tēvs ir Krouboro grāfs.

-      Priecājos iepazīties, Vandersluiss atbildēja aizsmakušā, gandrīz godbijīgā balsī. Biju cerējis jūsu tēvu sastapt šeit, diemžēl viņam bija norunāta tikšanās Velsā. Nezināju, ka viņš ir jau atgriezies.

-      Jā, viņš ir atpakaļ, un es esmu jums loti pateicīga, jūs varbūt man izglabāt dzīvību. Katrā zinā es neuzvedos visai labi, jo paliku klubā ilgāk, nekā pieklājas. Tas ir, mēs nebijām tikai jahtklubā, vina pilnīgi atklāti atzinās, bet aizgājām vēl arī pie lorda Beneta. Bet to jūs nedrīkstat tēvam teikt. Mēs tur spēlējām bakara.

Vandersluiss pieklājīgi un korekti pasmaidīja.

-       Jā, tās ir modernās dāmas! Ko teiktu jūsu vecmāmiņa, uzzinot, ka spēlējat bakara?

Vini abi iesmējās. Šķita, ka viņi labi saprotas.

-      Cik šeit ir skaisti un ērti! Un cik jums eleganta jahta! lēdija Mērija jūsmīgi paraudzījās apkārt. Vai nevēlaties man to parādīt, iekams braukšu tālāk?

Vandersluiss loti labprāt izpildīja jaunās dāmas vēlēšanos, savukārt viņa par visu bija sajūsmā.

-      Rit es noteikti atgriezīšos un atvedīšu tēvu sev līdzi. Šī jahta viņam ir jāredz. Tā taču ir fantastiska! Es uzaicināšu sev līdzi arī hercogieni Tečemu. Vina ir loti dižciltīga un jauka dāma.

Apmierināts Vandersluiss dziļi ievilka elpu.

Kad viņi tuvojās salona durvīm, Vandersluiss atcerējās klubkrēslā gulošo Braunu un nosprieda, ka viņš uz jauno dāmu nekādu labo iespaidu neatstās. Tāpēc deva sekretāram zīmi pirmajam ieiet salonā. Ar pamatīgu tvērienu Džordžs pagrieza klubkrēslu tā, ka redzama bija tikai tā aizmugurējā atzveltne.

-      Šis ir viesu salons.

Trauki no galda bija novākti, uz tā atradās vāzes ar smaržojošām rozēm. Lēdija Mērija apsēdās un nolika sev priekšā uz galda palielu zīda rokassomiņu. Vandersluiss apsēdās no viņas pa kreisi, viņš baiļojās, ka piedzērušais Brauns varētu sākt krākt.

-     Šī diena man bija diezgan satraucoša, jaunā dāma nopūtās.

-      Varbūt jums vajadzētu sēsties laivā un atgriezties uz tēva jahtas? Vandersluiss jautāja. Krouboro grāfs droši vien ir uztraucies?

-      Nu, nē taču. Viņa iesmējās. Man šķiet, jūs nemaz nezināt, kā mēs esam raduši dzīvot, ak, atvainojiet, esmu aizmirsusi jūsu vārdu!

-      Vandersluiss.

-      Jā, diena bija šausmīgi satraucoša. Vina steidzīgi uzskaitīja savus piedzīvojumus. Pirmkārt, es jūrā gandrīz nomaldījos, otrkārt, bakara es laimēju tūkstoš dolārus, visbeidzot man gandrīz tika nozagta pērļu kaklarota.

-      Ko, šīs vērtīgās krelles?

-      Jā. Vai tad jūs neko neesat dzirdējis? Pa Kausu klīst drausmīgi ļaudis. Man šķiet, ka tie ir amerikāņu gangsteri. Zemiski noziedznieki divi vīrieši un viena sieviete. Vai jūs tiešām neko nezināt?

-      Kaut ko es esmu dzirdējis…

-     Un tā drausmīgā sieviete, kā vinu īsti sauc? Ak, jā. Pērļu Sāra! Vai nav smieklīgs vārds?

Kaut gan Vandersluiss šo vārdu dzirdēja pirmoreiz, viņš piekrītoši pamāja. Viņš bija cieši apņēmies zināt visu, kas notiek pasaulē arī tad, ja viņam par to nebija ne jausmas.

-      Un kā tas notika? Vandersluiss jautāja.

-     Vina šorīt uzkāpa uz mūsu jahtas, lēdija Glendelona iesāka, un izlikās, ka ir mana istabmeita. Tajā brīdī es biju krastā, un, tā kā es patiešām biju pieņēmusi darbā kādu meiteni, viņai neviens jautājumus neuzdeva. Viņai tika parādīta mana kajīte. Ja mūsu galvenais stjuarts nebūtu bijis pietiekami modrs, viņa būtu nozagusi visas manas dārglietas. Viņš piespieda šo dāmu iziet laukā no manas kajītes, pirms vina bija paspējusi atvērt kādu no manām atvilktnēm, un lika gaidīt, kamēr es atgriezīšos.

-    Tad nu gan jums ir laimējies! Vai Pērļu Sārai izdevās aizbēgt?

-      Jā. Kaut kāda iemesla pēc viņai vajadzēja atgriezties krastā, un vina nozuda. Taču šī lieta mani šausmīgi satrauca.

Vandersluisa kungs centās sarunu turpināt, taču vina sarunu biedre pēkšņi kļuva nemierīga un izklaidīga.

-    Vai kāds no jūsu ļaudīm neaizvestu mani līdz krastam? vina negaidīti jautāja.

-      Līdz krastam?

-    Jā. Ziniet, tas ir kā drudzis. Vina iesmējās, iebāza roku kabatā un izvilka no tās kāršu komplektu un banknošu sainīti.

Vandersluiss nezināja, ko teikt.

-    Vai jūs par katru cenu gribat pazaudēt arī šo naudu?

-      Nē! vina pašapzinīgi iesaucās. Pēdējo divpadsmit mēnešu laikā es esmu tikai laimējusi.

-     Nu, ja jau jūs tik loti vēlaties spēlēt bakara, tad varat spēlēt ar mani, Vandersluiss ierosināja. Man nav nolūka jūs apspēlēt, viņš jauno dāmu mierināja, pamanījis, ka viņa vilcinās.

-      Lūdzu, nerunājiet tā! Ja jūs vēlaties, es labprāt ar jums spēlēšu, tikai jūs to nedrīkstat izpaust manam tēvam.

Vini sāka spēlēt, un Vandersluiss laimēja partiju pēc partijas. Naudas kaudzīte, ko lēdija Glendelona bija nolikusi savā priekšā, saruka aizvien mazāka. Vandersluiss sāka domāt, ar kādu atrunu viņai naudu vēlāk atdot. No otras puses, viņš priecājās, ka beidzot tomēr bija nonācis saskarē ar aristokrātijas vadošajām aprindām. Visiem bija zināms, ka Krouboro grāfs ir loti ietekmīga persona un, ja laimējās ar vinu sadraudzēties, tad varēja rēķināties ar ievadīšanu "galmā". Kad naudas kaudzīte viņas priekšā bija paspēlēta, vina izvilka no kabatas jaunas banknotes.

-      Šo naudu esmu laimējusi. Tagad jus visu varat mierīgi atkal atspēlēt. Es turu banku un lieku tajā divus tūkstošus mārciņu.

-     Esmu ar mieru, Vandersluiss pieklājīgi teica un zaudēja.

Pa starpām viņš arī laimēja, taču, kopumā ņemot, zaudēja. Viņi spēlēja gandrīz stundu. Vandersluiss lika sekretāram izņemt no seifa naudu. Džordžs atnesa sainīti simtmārciņu zīmju, taču arī tās drīz vien beidzās.

Vandersluisam bija te karsti, te auksti. Bija liela atšķirība, vai viņš no jaunās dāmas lielas summas laimēja un vēlējās tās viņai atdot, vai zaudēja pats.

-     Atveriet logu! Vandersluiss uzsauca sekretāram. Šeit ir šausmīgi karsts. Un atnesiet naudu, vairāk naudas!

Nauda tika atnesta. Kad arī no tās puse bija zaudēta, lēdija Mērija izbijusies paskatījās rokas pulkstenī.

-     Ak, ir jau ceturksnis pāri diviem! Naudu viņa iebāza savā rokassomiņā. Tagad gan man jāatvadās.

Gar logu aizlīdēja gaismas stars. Viņa pielēca kājās un paraudzījās ārā.

-     Mans Dievs, tur ir tēva jahta! Viņš būs padzirdējis, ka esmu šeit. Arlabunakti, Vandersluisa kungs, es rīt jūs atkal apciemošu.

Vandersluiss bija nosvīdis. Viņš bija zaudējis kaudzi naudas, taču piespieda sevi sniegt dāmai roku.

-     Vai man jūs negribat novēlēt labu nakti? jautāja Brauns, kas bija izniris no savas slēptuves un tagad stāvēja salona durvīs. Viņš bija sabāzis rokas kabatās un apmierināts smaidīja.

-      Kā, lūdzu? Jaunā dāma sarauca pieri.

-      Sāra, vai jūs tiešām negribat man novēlēt labu nakti? Bobs Brūers jautāja. Kopš mūsu pēdējās tikšanās gan ir pagājis labs laiks, bet varbūt jūs vēl atceraties to nakti, kad es jūs arestēju, pēc tam kad bijāt izputinājusi Džeimsu H. Zeidlicu?

-     Jūs mani apvainojat! vina asi teica, tad zibens ātrumā metās pie loga un, pa to izliekusies, kādam uzsauca.

-       Par saviem līdzdalībniekiem neuztraucieties, Bobs teica. Kopš atrodaties šeit, ārā jūs gaida policijas laiva.

-     Ko tas viss nozīmē? Vandersluiss satraukts jautāja. Vai tad vina nav Krouboro grāfa meita?

-    Tik labi es šā kunga privāto dzīvi nepārzinu. Taču, ja tas tā patiešām ir, tad viņš, iespējams, nemaz nezina, kā viņam ir laimējies.

5

-      Kāpēc cilvēki vispār brauc uz Ostendi? Bobs Brūers dusmīgi jautāja Apvienotās apdrošināšanas sabiedrības ģenerāldirektoram.

Duglass Kempbels noplātīja rokas.

-      Patiešām, kāpēc viņi turp brauc? Tāpēc, ka tā dara citi! Starp citu, arī man Ostende tīri labi patīk. Man patīk jūra, pludmale, viesnīcas, es labprāt sēžu koncertzālē un klausos mūziku.

-            Šeit nav runa par to, kas patīk jums, Bobs viņu pārtrauca. Es jums jautāju, kāpēc uz turieni brauc tie, kam ir tik daudz naudas, lai to riekšavām izmestu vējā.

-      Ostendē ir lielas iespējas izklaidēties. Tur, piemēram, ir spēļu elles, kur var laimēt vai zaudēt lielas summas, kā nu kuro reizi. Tur var labi paēst. Ostendē ir lieliski omāri. Es jums liku rezervēt numuru mazā, ne pārāk dārgā viesnīcā ostas tuvumā.

-     To jūs tūliņ pat varat atteikt. Ja man vispār jābrauc uz Ostendi, tad esiet vismaz tik laipns un pasūtiet man luksusa apartamentus viesnīcā Splendid. Cik man zināms, tā tur ir labākā un komfortablākā.

-     Bet, dārgais draugs, jums taču nekas sevišķs nebūs jādara, Kempbels bija izmisis. Jums tur būs tikai jānovēro daži cilvēki. Šoreiz nav runa par kādu īpašu gadījumu. Jums, tā sakot, būs brīvdienas. Mūsu sabiedrības direktori ir atvēlējuši jums pāris jauku dienu, lai varat nedaudz atpūsties. Nu, protams, ja jūs pamanāt kādu džentlmeni, kurš mēģina kādam mūsu klientam nozagt kaklasaites adatu, tad jūsu pienākums ir viņu no tā atturēt.

-     Nu, labi, tad es protestēju pret to, ka man nāksies sēdēt tajā sasodītajā pludmalē un sauļot degunu tik ilgi, līdz no tā sāks lobīties āda. Kā jau teicu, pagādājiet man luksusu viesnīcā Splendid.

-     Vai jūs tiešām nevarat uz turieni braukt kā jauns, miermīlīgs tūrists? Kempbels bailīgi jautāja. Tad jums nevajadzētu izdot tik nežēlīgi daudz naudas. Turklāt tas nemaz nepieder pie jūsu lomas.

-     Ja jau man jāspēlē kāda loma, tad miljonāra. Tā man piestāv vislabāk.

Bobs Brūers aizbrauca uz Ostendi un apmetās viesnīcā Desthermes, kas ne tuvu nebija tik dārga kā Spendid. Pirmajā dienā viņš devās ekskursijā pa apkārtni. Vakarā noklausījās koncertu, vēlāk iegriezās spēļu zālēs un pāris kafejnīcās, cerībā ieraudzīt kādu pazinu. Taču viņam nelaimējās.

Laiks nākamajā rītā bija lielisks. Kad Brūers izgāja no viesnīcas un devās pastaigā, Ostende bija tik saulaini skaista, tik brīnišķīga, kā vēl nekad.

Pēc brokastīm Brūers devās vizītē uz prefektūru. Ierēdnis, kuru viņš ieraudzīja, tikko pārkāpis šā nama slieksni, viņu sirsnīgi sveicināja. Pirms kara viņi kopā strādāja Ņujorkā.

-     Nē, prefekts teica, pašlaik pilsētā aizdomīgi tipi nav manīti. Turklāt mēs, tāpat kā Anglijas policija, loti uzmanīgi novērojam visus tvaikoņus. Lū Simonsam izdevās izsprukt cauri kontrolei, taču es viņu pazinu, liku arestēt un ar nākamo tvaikoni aizsūtīt atpakaļ. Pāris noziedznieku, kas caur Parīzi bija ieradušies no Briseles, mēs arestējām jau pirmajā dienā. Tie tagad sēž Gentes cietumā, jo bija iebraukuši ar viltotām pasēm. Nē, Brūera kungs, Ostendē patlaban ir miers.

-     Hm! Man šķiet, ka šeit valda pat pārāk liels miers. Bet Tedijs Bolters taču atkal ir Beļģijā un, kā man šķiet, tieši šeit?

-      Jā, bet viņš ir labojies. Viņam pieder bārs uz Petit Leopold ielas.

-      Būs man viņš jāapciemo.

Bolters bija neliela auguma Vīrietis vidējos gados, platiem pleciem.

-     Skat! Brūera kungs! viņš iesaucās un pāri letei sniedza Bobam roku. Nu, notiek taču vēl arī brīnumi. Brūera kungs, ko varu jums piedāvāt? Kaut ko bezalkoholisku, labu Bronksas Manhatanas kokteili vai martini?

-      Martini būtu tīri labs. Kā iet, Tedij?

-      Tā nekas. Es dzīvoju pieklājīgi un kārtīgi un ceru, ka sakrāšu tik daudz naudas, lai varētu sev atļauties nelielu savrupmāju. Tur man pēc gadiem būs blondi mazbērniņi, un es viņiem pastāstīšu par savas agrākās dzīves trauksmainajiem piedzīvojumiem.

-     Tas būs vienreizēji! Jums ir lieliskas izredzes, Tedij! Es domās jau redzu jūs sēžam uz jūsu pieticīgās pils terases. Un dzirdu stāstām par ielaušanos Detroitas bankā un par to, kā jūs nošāvāt sardzes vīru. Tas katrā zinā bija īsts piedzīvojums!

-     Brūcra kungs, tas pieder pagātnei. Es daudz dotu, lai varētu sākt dzīvi no jauna.

-     Diezin, vai tas jums izdosies, Tedij. Vai kāds no puišiem arī ir šeit?

-      Ko jūs ar to domājat? Bolters jutās aizskarts. Jūs taču nedomājat… Es jau gadiem ar viņiem nesaejos. Tikai reiz es pieņēmu vienu dienvidnieku par bārmeni, taču viņš izlaupīja kasi un aizlaidās uz Holandi.

-     Izsaku visdziļāko līdzjūtību. Jums tā noteikti bija pilnīgi jauna pieredze, es domāju būt cietušā lomā!

Bolters izlikās šo piezīmi nedzirdam. Viņš enerģiski slaucīja leti.

-      Nē, ar tādām lietām es vairs nenodarbojos. Mani parastie viesi ir treneri un žokeji. Tāpēc es zinu visu par zirgiem. Vai sacensību laikā jūs būsiet Ostendē, Brūera kungs?

-      Es vēl īsti nezinu.

-      Vai esat ieradies darīšanās?

-     Jā, es ar lielu prieku nododos darīšanām, vai arī par šīm darīšanām man ir liels prieks, bet tas ir viens un tas pats, un, ja es šeit vēl kādu laiku bušu, tad noteikti iegriezīšos pie jums un uzklausīšu kādu jūsu padomu.

-      Pēc tā nav nekādas vajadzības, Tedijs attrauca, manu padomu varat saņemt kaut tūliņ. Es jau tagad zinu, kurš zirgs uzvarēs. Tas būs Totiss. Šito kleperi speciāli atveda no Anglijas. Tas pieder Mendlam Džonsa kungam.

Bobs jau grasījās atvadīties, taču, izdzirdis šo vārdu, palika stāvam. Mendls Džonss bija jauns cilvēks, kas burtiski mētājās ar naudu un itin bieži to arī zaudēja.

-     Nopietni, Brūera kungs, par to jūs varat būt pilnīgi drošs, Tedijs iekarsa, esmu priecīgs jums pakalpot.

-      Patiesi? Un es domāju, ka jūs uz mani raugāties ar neuzticību.

-      Es jums jau teicu, pagātne lai paliek pagātnē! Jūs toreiz izpildījāt savu pienākumu, bet es ne uz vienu ilgi ļaunu prātu neturu. Ticiet man, lieciet uz Totisu. Zirgu šorīt atveda ar tvaikoni, un ja tas nebūs sacensību līderis, tad es neesmu Bolters.

-      Nu, labi, klausīšu jūsu padomam, Bobs sacīja un devās laukā no lokāla.

Viesnīcā vinu gaidīja telegramma:

"Steidzami. Braucu uz Ostendi, šopēcpusdien sagaidiet mani ostā."

Kad "Princese Klementīne" izmeta enkuru, Bobs jau stāvēja krastā. Duglass Kempbels nokāpa lejup pa trapu un pienāca pie Boba.

-      Sveicināti Ostendē, Bobs teica. Jūs esat tieši laikā, šeit ir lieliskas iespējas tikt pie naudas. Savukārt man ir lieliska ideja attiecībā uz rītdienas sacensībām.

-     Jūs taču nedomājat Totisu? Kempbels jautāja.

Bobs vinā skatījās ar izbrīnu.

-      Laikam būsiet lasījis sporta avīzes, no turienes arī šīs zināšanas. Ko jūs par šo zirgu varat teikt?

-     Neko. Es atbraucu kopā ar tā īpašnieku un gribētu jūs ar viņu iepazīstināt. Pagaidiet mirklīti šeit!

Kempbels pagrieza Bobam muguru un pamāja ar roku jaunam, elegantam vīrietim. Mendls Džonss viņiem tuvojās.

-     Sveicināti, Kempbel! viņš sauca. Man jau šķita, ka būšu jūs pazaudējis.

-      Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar Robertu Brūeru…

Viņi apmainījās ar parastajām frāzēm. Sekoja muitas formalitātes, un visiem pa priekšu gāja kalpotājs ar bagāžu.

-      Kāpēc esat atbraucis? Bobs jautāja.

Kempbels viņam atbildēja tikai viesnīcā.

-      Es vakar atklāju, ka viena sabiedrība ir noslēgusi apdrošināšanas līgumu, kas ir pilnīgi neticams un robežojas ar neprātu. Bob, es jums jau vairākkārt esmu teicis, ka smalkiem ļaudīm piemīt arī muļķība…

-     Jā, diemžēl loti bieži.

-       Bet ka apdrošināšanas sabiedrības loceklis var parakstīt tādu līgumu, tas ir kaut kas nedzirdēts!

-     Dieva dēl! Vai šeit ir domāts jaunais Mendls Džonss?

-     Tieši tā. Viņš nav senas aristokrātu ģimenes atvase, taču ir loti bagāts un prot izdot naudu. Nu, paklausieties! Kempbels izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu. Šeit es pierakstīju šīs vienošanās galvenos punktus. Mēs apņemamies apdrošināt vina personīgo īpašumu pret zagļiem un laupītājiem, vienalga, kur šīs bagātības viņam tiek atņemtas. Ar to vien vēl nepietiek, mēs viņu apdrošinām arī pret krāpšanu un krāpnieciskiem mēģinājumiem iedzīvoties uz viņa rēķina! Aģents, kas piekrita šādai apdrošināšanai, protams, savu darbu zaudēja, tāpat arī attiecīgās apdrošināšanas sabiedrības direktors. Līgums ir spēkā vēl sešus mēnešus. Līdz šim Džonsu uzmanīja tā apdrošināšanas sabiedrība, kas ar viņu šo līgumu noslēdza, taču tagad visas saistības jāuzņemas mums, jo mēs šo firmu esam nopirkuši.

-      Un kas viņam ir padomā?

-      Mendls Džonss savā vieglprātībā ir paņēmis līdzi uz Ostendi trīsdesmit tūkstošus angļu mārciņu skaidrā naudā, lai derētu uz savu zirgu, par kuru mēs tikko kā runājām.

-      Manuprāt, viņa ieguvums būs visai neliels. Un, ja arī viņš zaudēs, mūsu pienākums nav segt šo summu.

-      Cilvēki, kas no šīm lietām kaut ko saprot, apgalvo, ka šis zirgs nav uzvarams. Taču Džonsu esam apdrošinājuši pret krāpnieciskiem mēģinājumiem iedzīvoties uz viņa rēķina, un es esmu pārliecināts, ka tiks izspēlēts kaut kāds triks, lai viņam naudu atņemtu.

-      Es gribētu ar viņu parunāt, Bobs pēc īsa pārdomu brīža teica. Šī lieta sāk mani arvien vairāk intriģēt.

-     Parunājiet ar viņu šovakar viesnīcā. Es viņu uzaicināju uz pusdienām.

Džonss uz tām ieradās, taču visai sliktā noskaņojumā, un izskatījās, ka viņš nožēlo, ka ir ielūgumu pieņēmis.

-     Es šovakar necik ilgi palikt nevarēšu, viņš Kempbelam teica, un es ari nesaprotu, kāpēc jums bija man jābrauc līdzi tieši uz Ostendi. Atvainojiet manu atklātību. Manuprāt, no jūsu firmas puses nebija pieklājīgi jaukties manās darīšanās, it kā man naudas lietās nevarētu uzticēties.

-      Džonsa kungs, Kempbels teica, es biju jūsu tēva draugs, tāpēc jūs sapratīsiet, ka vēlos aizstāvēt viņa dēla intereses.

Džonss iesmējās.

-     Vai tad jūs to nedarāt? Es noslēdzu apdrošināšanas līgumu, un to ir pārņēmusi jūsu firma. Katrā ziņā sīkumus es esmu aizmirsis, taču ceru, ka esmu nodrošināts pret zaudējumiem zirgu skriešanas sacensībās.

-      Bet jūs taču vispār neko nevarat zaudēt, Bobs viņu pārtrauca, ja vien ir taisnība tas, ko esmu par jūsu zirgu dzirdējis. No otras puses, es nesaprotu, kā jūs domājat kaut ko laimēt.

-      Ko jūs ar to domājat? Džonss jutās aizskarts.

Bobs tikai paraustīja plecus.

-    ļums taču labi zināms, kā totalizatorā aprēķina laimestus un zaudējumus. Iegūtā summa tiek sadalīta tiem, kas ir laimējuši, iepriekš atvelkot no tās desmit procentus. Pieņemsim, ka jūs noslēdzat derības uz trīsdesmit tūkstošiem mārciņu.

-    Jūs acīmredzot esat labi informēts! Džonss pasmaidīja.

-      Bez jums derības slēdz vēl citi, pieņemsim, ka uz divdesmit tūkstošiem. Kopā tas ir piecdesmit tūkstoš mārciņu, atskaitot desmit procentus, pāri paliek četrdesmit pieci tūkstoši mārciņu, kas tiek sadalīti uz visiem. Tātad jūs iegūstat, augstākais, desmit tūkstošus.

-     Tas man ir pilnīgi skaidrs, Džonss laipni piebilda. Tāpēc jau es arī totalizatoru neizmantoju.

-     Bet kurš no bukmeikeriem tad pieņems jūsu derības? Bobs jautāja.

-     Burgens un Broks, Džonss atbildēja. Es ar viņiem jau runāju, viņi pieņem derības 4:1. Nu, ko jūs teiksiet?

-     Tie man šķiet visīstākie filantropi!

Kad Džonss bija atvadījies, arī Bobs piecēlās no galda.

-     Kempbel, es gribētu ievākt informāciju. Bukmeikeri derības šādā proporcijā vispār nepieņem. Tur kaut kas nav kārtībā.

Viņš devās pie viesnīcas administratora un noskaidroja, ka Burgena un Broka firma ir vecākā, kas nodarbojas ar derībām zirgu skriešanās sacensībās.

-      Vai šos ļaudis var uzskatīt par godīgiem?

-     Pilnīgi droši. Šai firmai ir lieliski klienti, tostarp daudz Anglijas aristokrātu, kas regulāri ierodas Ostendē. Burgena kungs pirms neilga laika nomira, Broks tagad vada firmu viens.

Bobs lēnam apstaigāja kazino spēļu zāles un tur nejauši sastapa dažas angļu sporta zvaigznes. Starp citu, viņš sastapa arī lordu Tatingtonu.

-      Kopš sava partnera nāves Broks viens nodarbojas ar šo biznesu, to apstiprināja arī lords. Viņš patiešām ir kārtīgs biznesmenis. Bet kāpēc jūs tā jautājat? Vai gribat ar vina firmas starpniecību slēgt derības?

-      Nē. Bet kur vina firma atrodas?

-     Broka birojs ir Briselē, taču uz katrām sacensībām viņš ierodas vai nu pats, vai atsūta savu pārstāvi.

Bobs palūkojās pulkstenī. Lai paspētu uz Briseles nakts vilcienu, viņam vēl bija desmit minūtes laika.

Nakts vidū viņš ieradās Beļģijas galvaspilsētā.

Nākamajā sacensību dienā, Kempbels viņu sastapa tikai ap dienas vidu. Ģenerāldirektors neko labi nejutās, viņu māca nojautas, ka nāksies zaudēt daudz naudas.

-      Brūer, vai esat kaut ko atklājis? viņš jautāja.

-    Jā, turklāt loti daudz. Vai jums ir nācies vākt informāciju par bukmeikeru trijos no rīta, turklāt svešā pilsētā? Ja nemaldos, tad Mendls Džonss pieder pie tiem naivajiem ļautiņiem, kas ir pilnīgi pārliecināti par savu nekļūdību un uz citiem nepaļaujas.

-     Jā, man ari tā šķiet, Kempbels viņam piekrita.

-     Un tagad jau ir par vēlu, lai vestu viņu pie prāta. Bet galvenais jums man jāapsola, ka darīsiet visu, ko es jums šodien likšu.

-    Jūs taču netaisāties noindēt Džonsa zirgu? Kempbels nedrošā balsī jautāja.

-     Nē. Zirgs tiek apsargāts, tam piekļūt ir tikpat kā neiespējami. Arī par šo faktu es esmu ievācis sīku informāciju.

-     Kā tādā gadījumā saprast jūsu teikto, ka man jādara viss, ko jūs man liksiet?

-      Jums vēlāk nāksies pieņemt ikvienu manu priekšlikumu. Tā, ja jūs esat kārtībā, tad ejam uz sacensībām.

Sacensības bija sapulcinājušas ļoti daudz ļaužu, tāpēc abi kungi tikai ar lielām grūtībām izlauzās līdz staļļiem. Tika izlikti pirmā riņķa numuri, un tad viņi pamanīja Mendlu Džonsu, kas grasījās nepamanīts no viņiem aizbēgt. Taču Bobs gāja viņam klāt.

-     Džonsa kungs, man ir lielisks priekšlikums.

-     Aiziet, sakiet, ko jūs gribat!

-      Vispirms es jums gribētu pateikt, ka esmu detektīvs. Pie manas profesijas piederās uzdot jautājumus. Vai domājat derēt uz savu zirgu? Un maksāt skaidrā naudā?

Džonss savilka pieri grumbās un brīdi klusēja.

-    Jā, viņš beidzot īsi atbildēja. Nauda man ir līdzi.

-     Tūkstoš mārciņu banknotēs?

-      Kāpēc jūs jautājat?

-    Vai nevēlaties izdaiit man pakalpojumu? Neslēdziet derības uz savu zirgu agrāk, iekams tas nav izvests uz starta līnijas.

-     Par to jūs varat būt pilnīgi drošs. Es derības slēdzu tikai tad, kad redzu, ka zirgs patiešām arī piedalās sacensībās.

-     Tā būtu viena lieta. Tātad jums tika piedāvātas derības 4:1. Vai jums nešķiet dīvaini, ka jūsu bukmeikeri piekrita tik augstai kvotai?

-     Kā nu ne. Bet tā ir arī šo laužu laimes spēle. Vai jūs vēl kaut ko vēlaties no manis uzzināt?

-     Turpinājumu es jums pavēstīšu vēlāk.

Pūlis plūda uz sacensību vietu un pacietīgi

gaidīja, kad tiks darītas zināmas kvotas.

Bobs ar interesi vēroja, ka bukmcikeri par Totisu solīja 2:1, augstākais 5:2. Viņš vēroja arī jauno vīrieti, kas bija kopā ar bukmeikeriem un pārstāvēja firmu Burgens un Broks.

Viņam piebiedrojās Mendls Džonss, kas vēl nekādas derības nebija noslēdzis.

Bobs sagrāba Kempbelu aiz rokas un abi kopā aizšķērsoja Džonsam ceļu.

-      Tagad nekavējiet mani! Mendls Džons iesaucās. Ja gribat kaut ko teikt, tad, lūdzu, ātri!

-      Labi, klausieties! Burgens un Broks jums piedāvā 4:1, bet Kempbela kungs 5:1.

Kempbela iebildumi uz aizvien pieaugošā trokšņa fona nebija dzirdami. Džonss vilcinājās.

-      Bet jūs taču neesat bukmeikers?

-     Vai jūs šaubāties par to, ka Kempbela kungs varētu neizmaksāt laimestu?

-      Nē.

Mendls Džonss pār Boba plecu nolūkojās uz Burgena un Broka pārstāvi.

-      Nu, vai slēgsiet derības? Bobs jautāja.

Džonss vēl brīdi domāja. Boba priekšlikums

bija pārāk vilinošs.

-      Labi, lai notiek.

Bobs Brūers pastiepa roku un pārskaitīja trīsdesmit tūkstoš mārciņu banknotes, ko tikko bija saņēmis no Džonsa.

Džonss apmierināts māja ar galvu.

-     Lieliski! Tātad kvota ir simt piecdesmit tūkstoši pret trīsdesmit tūkstošiem?

Duglass Kempbels bija aiz bailēm sastindzis, viņš nespēja parunāt. Taču Bobs rīkojās loti enerģiski.

-     ļā, jūs visu esat sapratis pareizi.

Viņš paņēma Kempbelu zem rokas un aizveda uz tribīnēm.

Ģenerāldirektors vairs nevaldīja pār sevi. Tikai pēc laba brīža viņš daudzmaz atguvās.

-     Bet… bet jūs taču esat traks, viņš, elpai aizraujoties, izstostīja. Ja tas kleperis uzvarēs, mums būs jāmaksā! Brūer, jūs esat mani izputinājis!

-       Pacietību, tikai pacietību, un nezaudējiet mieru! Bobs viņu mierināja. Paskatieties labāk uz skaistajiem zirgiem pie starta līnijas. Ahā, un tagad, aiziet!

Desmit zirgi šāvās uz priekšu. Bobs vēroja sacīkstes ar binokli. Jau pēc īsa brīža viņam kļuva skaidrs, ka ir noticis ļaunākais. Totiss bija divas zirga tiesas priekšā. Tas palika vadībā no sākuma līdz beigām un finiša taisnē uzvarēja par sešām zirga tiesām.

-     Apsēdieties, Kempbela kungs, Bobs laipni teica. Es baidos, ka jūs pārdzīvojat smagu šoku.

Duglass Kempbels tikai bezpalīdzīgi grozīja galvu. Pie viņiem triumfēdams piesteidzās Džonss.

-     Nu, redzat, man zirgs ir uzvarējis! Kempbel, veco sportist, jūs esat īsts bukmeikers! Tad nu, lūdzu, izrakstiet man čeku par simt piecdesmit tūkstošiem mārciņu!

-    Ne tik strauji, jauno cilvēk, Bobs viņa vietā atbildēja. Pagaidiet…

-      Kāpēc man vēl būtu jāgaida?

-      Jūsu zirga žokejs ir Tedija Boltera draugs, viņu es loti labi pazīstu. Iespējams, ka jūs vēl neesat neko dzirdējis par šo godavīru, kas dzīvo no tā, ka izkrāpj bagātiem ļaudīm naudu.

-      Es netaisos klausīties jūsu lekcijas par žokejiem, Džonss dusmīgi iesaucās.

-     Nāciet, Brūer, Duglass Kempbels teica klusā un nomāktā balsī, jo beidzot bija atguvis valodu. Džonsa kungs, čeku es jums izrakstīšu.

No zirgu svēršanas vietas šurp skrēja kāds cilvēks un kaut ko kliedza.

-      Kas noticis? Džonss jautāja.

-      Man šķiet, ka jūsu zirgs ir diskvalificēts, jo tam nebija pareizais svars, Bobs Brūers teica. Es jūsu vietā par šīm lietām interesētos vairāk.

Mendls Džonss devās turp un uzzināja, ka Totiss ir diskvalificēts. Viena no svina plāksnēm, kam bija jābūt seglu kabatā žokeja svara izlīdzināšanai, dīvainā kārtā bija pazudusi.

Vēlāk to atrada uz skrejceļa. Žokejs laikam to bija izvilcis no kabatas un aizmetis brīdī, kad izlikās kārtojam piešus.

-      Pagājušajā naktī es aizbraucu uz Briseli, Bobs stāstīja Kempbelam pa ceļam uz viesnīcu. Tur es uzzināju, ka firmu Burgers un Broks gada sākumā par piectūkstoš mārciņām ir nopircis Boltera kungs. Tedijs Bolters to nevienam neteica. Viņš gaidīja, kad agrāk vai vēlāk kāds bagāts klients, kuru pievilinās firmas tradicionāli labā slava, ieskries vina izliktajās lamatās. Bolters pa apkārtceļiem bija iedvesis Džonsam ideju, ka vina zirgam šajās sacensībās būtu lielas izredzes uzvarēt. Viens vai divi Boltera starpnieki nepārtraukti darbojās un ziņoja viņam par novērojumiem zirgu treniņos. Tā Bolteram bija vieglāk piekļūt Džonsam un piedāvāt šīs lieliskās derības. Ja es pēdējā brīdī nebūtu iejaucies, Bolters būtu ticis pie trīsdesmit tūkstoš mārciņām, kas viņam pienāktos pēc zirga diskvalifikācijas. Bet tagad atdosim naudu jaunajam cilvēkam.

-      Jā, Kempbels teica, atdosim gan.

-     Nopelnījuši mēs šoreiz neesam neko, vienīgi veikuši labu darbu. Savukārt jums nācās pārdzīvot satraukuma pilnas minūtes, kuras jūs tik drīz neaizmirsīsiet.

-     Tur jums ir pilnīga taisnība, Kempbels atbildēja un vēlreiz notrīcēja, atceroties pārdzīvotās šausmas.

6

Lords Heplvorts raudzījās pāri galdam uz savu jauno sievu. Viņa bija apsēdusies cik vien iespējams tālu no vīra.

-   Mīlā, lords teica, jaunais cilvēks no apdrošināšanas sabiedrības ieradīsies tieši pulksten desmitos.

Lēdija Gledisa Heplvorta nožāvājās.

-   Ko viņam te vajag? viņa vienaldzīgā balsī jautāja.

-    Cik reižu es tev neesmu teicis, lai tu izsaldēs izmeklētāki "Ko viņam te vajag" neko labi neskan. Tev būtu vajadzējis teikt: "Kāds ir viņa nāciena iemesls?"

Lēdija uzmeta nogurušu skatienu logam un apspieda nopūtu.

-    Viņš atnāks pazaudētās pērles dēļ. Tas ir mistisks un, es pat gribētu teikt, nepatīkams gadījums. Es patiešām nezinu, ko domāt.

Lords bija nopietns, gadus piecdesmit vecs, kalsns vīrs blondiem matiem. Viņam tikpat kā nepiemita humors un fantāzija. Viņa laulības bija izsaukušas sabiedrībā ievērību, taču sliktā nozīmē. Gledisa de Vīra bija aktrise, modernajās rēvijās viņa bija spēlējusi nelielas lomiņas, un neviens nespēja saprast, kāpēc šis iesīkstējušais, pedantiskais atraitnis bija viņu apprecējis.

Lords Heplvorts ar savu izvēli bija loti apmierināts.

Taču Gledisa jutās kā važās iekalta. Pirms kāzām viņa bija sapņojusi par sarīkojumiem un tāliem ceļojumiem, par to, ka dzīve būs viens vienīgs izpriecu virpulis. Taču īstenība bija pavisam citāda.

Lordam Heplvortam piederēja muiža Šropšīrā, kur viņš pavadīja astoņus mēnešus gadā, un māja Londonā, kur tas uzturējās atlikušos četrus mēnešus. Ik gadu viņš atstāja pilsētu vienā un tajā pašā dienā, lai brauktu uz laukiem, un ik gadu tikpat precīzi viņš no tiem atgriezās.

Lords katru vakaru pusdienoja vienā un tajā pašā restorānā, bet mājās bija aizrāvies ar biškopību.

Lords Heplvorts salocīja Times un pasauca kalponi.

-     Pārķēra jaunkundz, šeit ir atlikušas trīs šķēlītes škinka, lūdzu, atlieciet tās man vakariņām.

-     Jā, milord.

-      Un tad vēl, es pamanīju, ka pagājušonedēļ bija nopirktas sešas liekas maizītes. Kāpēc?

-    Milēdija tās paņēma līdzi uz parku un baroja pīles.

Lords Heplvorts sarauktu pieri palūkojās sievā.

-            Bet mīlā, viņš pārmetoši teica, — tā taču ir izšķērdība. Vai tad tu nezini, ka par to maizi, ko tu burtiski izmet, tūkstošiem nabadzīgo bērnu būtu tev pateicīgi?

Gledisa tikai paraustīja plecus.

-      Labi, tad es maizi sūtīšu nabagiem.

-     Tas nav nepieciešams. Ir pietiekami daudz labdarības iestāžu, kas viņiem sistemātiski izdala dāvanas.

-      Nu, bet ko tad lai es daru? vina jautāja un negribīgi palūkojās uz vīru. Vai lai es te caurām dienām sēžu un skatos zvaigznēs?

Lords Heplvorts protestējot pacēla roku.

-     Acumirkli, mīļā. Viņš pievērsās kalponei.

-      Pārķēra jaunkundz, jūs tagad varat iet. Kad durvis aiz kalpones bija aizvērušās, viiiš turpināja.

-      Es tomēr gribētu tev lūgt kalpotāju klātbūtnē savaldīties. Tev tiešām nav iemesla sūdzēties. Esmu tev piešķīris ievērojamu summu visam gadam.

-      Ievērojamu! Gledisa nicīgi iesaucās. Ko es varu iesākt ar divsimt mārciņām gadā?

-      Kad es mācījos Itonas koledžā, tēvs man izsniedza piecdesmit mārciņu gadā un cerēja, ka es no šīs summas vēl kaut ko ietaupīšu. Un tas man arī izdevās, viņš apmierināts teica.

Pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens, un tajās atkal parādījās Pārķēra jaunkundze. Ir ieradies kāds kungs, kas vēlas runāt ar milordu.

-     Tas būs no apdrošināšanas sabiedrības. Lai viņš ienāk, Pārķēra jaunkundz.

Istabā ienāca Bobs Brūers, paklanījās milēdijai un pamāja ar galvu lordam, ar kuru bija mazliet pazīstams.

-      Tātad jūs esat jaunais cilvēks no apdrošināšanas sabiedrības? Varbūt apsēdīsieties? Vai tu nebūtu tik laba, mīlā, un…

-      Mani sauc Brūers.

-     Jā, jā, vai tu nebūtu tik laba un nepakavētu laiku Brūera kungam, kamēr es atnesīšu kaklarotu?

-      Man šķiet, ka vienas pazaudētas pērles dēļ tiek celta pārāk liela trauksme, Gledisa teica, kad lords bija aizgājis.

-     Vai tad runa ir tikai par vienu pērli? Bobs jautāja. Man šķita, ka ir nozagta visa kaklarota.

-     Nē taču, tikai viena pērle. Cik man zināms, tad lords pret zādzībām ir apdrošināts jūsu sabiedrībā?

-     Jā, pērles ir apdrošinātas pie mums par divdesmit pieciem tūkstošiem mārciņu. Vai tad jūs par to neesat ziņojuši policijai?

-     Es nedomāju, ka milords to būtu darījis. Kad viņš atgriezīsies, tad pats visu paskaidros. Bet, kā jau es teicu, manuprāt, patiešām tiek celta pārāk liela trauksme…

Istabā atgriezās lords. Viņam rokā bija plakana, melna ādas kastīte, un to viņš nedaudz tūļīgi atvēra.

Uz tumši zilas samta pamatnes atradās viena no skaistākajām pērļu virtenēm, kādu Bobam bija nācies redzēt.

-      Šī virtene sastāv, pareizāk sakot, sastāvēja no sešdesmit trim pērlēm, lords apliecināja. Tā ir slavena, jo to iegādājās mans vecvectēvs, kas Vilhelma IV valdīšanas laikā bija Madrasas gubernators Dienvidindijā.

-    To es zinu, Bobs atteica. Jūsu vecvectēvs aizbēga ar vienu no radžas sievām, un viņai ap kaklu bija šī rota.

Lords Heplvorts nokrekšķinājās.

-    Jā, tas patiešām bija skandāls, taču tas mums tagad nav jāiztirzā. Katrā ziņā šīs ir tās pērles. Vienas no dārgākajām visā Eiropā, un man ir ļoti svarīgi, lai mana sieva tās nēsātu, kad mēs abi kaut kur izejam. Katru reizi pirms iziešanas un pēc atgriešanās es tās pārskaitu. Varbūt jums tas šķiet dīvaini, bet šajās lietās es esmu diezgan pedantisks.

-      Loti interesanti, Bobs ironiski piebilda.

-      Vakar vakarā mēs kā parasti aizgājām uz Magtiificent pusdienās. Pirms tam es pērles pārskaitīju, tur bija sešdesmit trīs. Mēs iegājām restorānā, milēdija atstāja garderobē kažoku, taču visu pārējo laiku mēs bijām kopā. Restorānā mēs pavadījām aptuveni pusotru stundu. Šajā laikā pie mūsu galdiņa neviens nepienāca, protams, izņemot oficiantu. Katrā gadījumā es loti lepojos ar ģimenes senajām dārglietām, un, iespējams, arī pusdienu laikā es uz tām skatījos. Vēlāk milēdija paņēma no garderobes kažoku, mēs iekāpām mašīnā un aizbraucām mājās. Manā klātbūtnē viņa pērļu rotu noņēma. Es to ieliku futrālī un pārskaitīju pērles, tur bija tikai sešdesmit divas.

Viņš uzmeta Bobam raižpilnu skatienu.

-      Tikai sešdesmit divas… Bobs atkārtoja. Jūs taču noteikti pārskaitījāt pērles vēl?

-     Jā, vismaz reizes desmit. Tāpēc ir pilnīgi izslēgts, ka es būtu varējis kļūdīties. Es zinu ikvienu šīs kaklarotas pērli. Un trūkstošā ir viena no lielākajām.

Bobs paņēma kaklarotu un uzmanīgi to pētīja.

-     Dīvaini. Aukliņa nav ne pārrauta, ne arī kaut kur sasieta. Cik liela ir pazudušās pērles vērtība?

-    Cena svārstās no septiņiem simtiem līdz tūkstoš mārciņām. Tā bija viena no skaistākajām.

-     Vai pērle nevarētu būt izkritusi atpakaļceļā, mašīnā?

-     Tas nav iespējams, lords Heplvorts īsi atteica. Un jūsu jautājums ir gluži vienkārši smieklīgs. Jūs taču pats redzējāt auklu, kurā ir uzvērtas pērles.

-     Jā… Bobs novilka. Milēdij, vai arī jūs to nespējat izskaidrot?

-      Nē. Es pat nezināju, cik pērļu tur ir.

Pēc šīs sarunas Bobs apmeklēja firmas ģenerāldirektoru vina birojā.

-      Nu, kā izskatās? Duglass Kempbels jautāja.

-     Tas ir kaut kas dīvains. Vecais lords ir godīgs, tur šaubu nav.

-     To mēs paši zinām. Stāstiet, kas atgadījies.

Bobs pastāstīja par savu apmeklējumu.

-    Jā, viss ir pareizi, Kempbels teica. Apdrošināšanas polise ir izsniegta par sešdesmit trim pērlēm. Ja ir atlikušas sešdesmit divas, tad trūkstošā mums ir jāaizvieto ar jaunu. Vai jūs visas pērles saskaitījāt pats?

-     Jā, es to izdarīju. Starp citu, lords tās skaita nepārtraukti.

-      Ko jūs par vinu domājat?

-     Vecs skopulis un pedants. Man pat šķiet, ka viņa jaunā sieva, kas jūtas bezgala nelaimīga un garlaicības mākta, par pērles pazušanu priecājas, turklāt kaut vai tāpēc, ka tas lordu kaitina un uztrauc.

Pēc divām dienām Bobs ieradās pie Kempbela ar jaunu informāciju.

-     Par lordu es nekādus īpašus jaunumus uzzinājis neesmu. Viņš ir garlaicīgs un līdz nelabumam pedantisks. Lēdiju Heplvortu agrāk sauca Gledisa Serpere. Viņas skatuves pseidonīms man nav zināms. Viņas vecāki ir miruši, bet viņai ir vēl māsa un brālis. Māsa ir īsta krāpniece, vina ir piedalījusies kādā bankas afērā Mančestrā. Un, kaut gan vina bankā iesniedza viltotus dokumentus, šai dāmai tomēr neko nevarēja pierādīt. Lēdijas Heplvortas brālis nebija pārāk liels veiksminieks. Pirms diviem gadiem viņš tika notiesāts uz divpadsmit mēnešiem.

-    Vai jūs domājat, ka tieši viņš būtu palīdzējis šai pērlei pazust?

-      Nē, tas nemaz nav iespējams, jo patlaban viņš ir Austrālijā. Taču māsa vēl joprojām atrodas policijas uzraudzībā. Manas aizdomas krīt tieši uz viņu, jo viņa savulaik ir mācījusies par juvelieri.

-     Tas vēl neizskaidro pērles pazušanu.

-     Bet tas varbūt tuvāk izskaidro lietas apstākļus. Nu, redzēsim. Lords Heplvorts mani uzaicināja šovakar uz pusdienām.

Bobs jau laikus ieradās pie lorda. Lēdija Heplvorta viņu gaidīja viesistabā. Viņa jau bija pārģērbusies iziešanai, taču Bobs pamanīja, ka viņa nav aplikusi kaklarotu. Vina jautājošajam skatienam jaunā dāma smaidīdama atbildēja:

-      Jūs neredzat pērles? Lords Heplvorts pats man tās uzliek kaklā, kad es eju ārā no mājas. Šajā ziņā viņš ir loti apzinīgs.

-      Esmu to jau pamanījis.

Istabā ienāca lords ar melno kastīti rokā, atvēra to un izņēma pērļu kaklarotu. Viņš mēģināja jokot.

-     Sešdesmit divas! Šovakar, kad kopā ar mums būs Brūera kungs, tu noteikti nevienu pērli nepazaudēsi.

-      Mašīna ir piebraukusi. Lēdija paņēma no krēsla savu kažoku un vīriešiem pa priekšu izgāja no istabas.

Pusdienas pagāja diezgan garlaicīgi. Lords Heplvorts runāja daudz, taču viss viņa teiktais bija nesvarīgs un neinteresants. Lēdija gandrīz visu laiku klusēja. Bobs mēģināja uzminēt, par ko viņa domā, kad viņas skatiens bija vērsts tukšumā. Brīdi pa brīdim viņa izklaidīgi pieskārās kaklarotai.

-      Pavadiet mani uz mājām, pēc pusdienām lords uzaicināja Bobu. Esmu šo gadījumu rūpīgi pārdomājis un atradis tam izskaidrojumu. Es gribētu to izklāstīt rakstveidā, tāpēc būtu labi, ja jūs to izlasītu un pateiktu savas domas.

Kāpjot mašīnā, Bobs smagi nopūtās, jo bija gaidāms garlaicīgs vakars.

Kad vini iegāja dzīvojamā istabā, lords Heplvorts lika noņemt sievai kaklarotu un sāka citu pēc citas pārskaitīt pērles. Pēkšņi viņš satraukts pacēla galvu un sāka smagi elpot.

-    Tas taču nav iespējams! viņš iesaucās, noliecās pār galdu un sāka vēlreiz skaitīt pērles.

-     Tagad ir atlikušas vairs tikai sešdesmit pērles. Ir pazudušas vēl divas!

Klusēdams Bobs paņēma kaklarotu.

Lords patiešām nebija kļūdījies kaklarotā bija vairs tikai sešdesmit pērles.

-     Bet… bet… Heplvorts izstostīja. Kā tas ir iespējams? Tas ir kaut kas neticams!

-      Vai tu skaitot neesi kļūdījies? Gledisa maigā balsī jautāja.

-       Nerunā muļķības! lords viņai uzkliedza.

-      Vai tad Brūera kungs arī neskaitīja? Brūera kungs, ko jūs par to sakāt?

-     Es to izskaidrošu pavisam vienkārši, Bobs teica. Kāds mums nepazīstams cilvēks ir abas pērles no aukliņas noņēmis.

-     Tas ir neko neizsakošs izskaidrojums! Jums tas šķiet vienkārši. Un neko labāku jūs nespējat izdomāt?

-     Līdz rītdienai es visu vēl pamatīgi apdomāšu.

Ar jūsu atjauju, es šo ķēdi parādīšu speciālistam, viņš mūs konsultē dažādos jautājumos.

-      Es jūs pie viņa pavadīšu, lords deklarēja.

-     Tas nav nepieciešams. Man jūs pērles varat uzticēt, jo mūsu apdrošināšanas firma to vērtību garantē tik un tā.

Nākamajā rītā tieši desmitos Bobs ieradās pie lorda, paņēma pērļu kaklarotu un devās pie viena no Londonas labākajiem juvelieriem.

-     Pasakiet, lūdzu, vai aukliņa, uz kuras ir uzvērtas pērles, nav kaut kur labota. Vai ir iespējams no vidus paņemt divas pērles, neatraisot visu aukliņu?

-      Nē, tas nu gan nav iespējams, juvelieris atbildēja.

-     Un tomēr pieņemsim, ka jūs gribat dabūt divas pērles no vidus. Kas jums būtu jādara?

-      Man būtu jānoņem pērles cita aiz citas, lai nonāktu līdz vidum. Pēc tam man būtu aukliņa jāsaīsina, un tas prasa laiku.

-      Cik ilgu laiku?

-    Ja es strādātu loti ātri, tad stundu. Nav tāda meistara, kas to spētu izdarīt īsākā laika sprīdī, turklāt man ir gadiem ilga darba pieredze.

-      Sirsnīgi pateicos.

Bobs ielika pērļu virteni kastītē un brauca pie lorda Heplvorta.

-     Man ir kāds pieņēmums, Bobs teica, un ja jums nebūtu iebildumu, ka ar lēdiju Heplvortu pusdienot dotos es viens pats, tad varu garantēt, ka noslēpums tiks atklāts.

Lords Heplvorts savieba seju.

-      Es neesmu radis, viņš stīvi iesāka, ļaut savai sievai vakarā iziet ar svešu cilvēku.

-     Jūs varat darīt, kā jums tīk. Taču, ja gribat atgūt pērles un izvairīties no zaudējumiem arī nākotnē, tad prātīgāk būtu man neatteikt.

-      Runa gan ir par lielu naudu, taču apdrošināšanas firmai būs jāsedz visi zaudējumi.

-    To es jums tik droši nevaru apsolīt. Viss atkarīgs no tā, vai atļausiet man pusdienot ar lēdiju divatā. Ja liegsiet man šādu iespēju, es neturpināšu lietu izmeklēt. Un tādā gadījumā firma nebūs gatava jums zaudējumus atlīdzināt.

-     Labi, lords pēc brīža padevās, es darīšu milēdijai zināmu jūsu lūgumu.

-     Pats svarīgākais, lai viņai ap kaklu būtu pērļu rota.

Kad Bobs sešos pēcpusdienā atgriezās, lords sniedza savai sievai pērļu rotu. Pirms tam viņš pērles bija pārskaitījis.

-     Sešdesmit. Lūdzu, Brūera kungs, pārskaitiet!

Arī Bobs saskaitīja sešdesmit pērles.

-     Ko tas viss nozīmē? lēdija Heplvorta jautāja, kad vini sēdēja mašīnā. Kāpēc jūs vēlaties, lai es ar jums pusdienoju? Nekas taču nav noticis?

-     To es vēl nezinu. Bet domāju, ka jūsu karstākā vēlēšanās ir šo mīklu atminēt.

-      Nu, protams, ka tas man ir svarīgi. Varbūt jums tā nešķiet? vina dzēlīgi jautāja.

Bobs pagaidīja vestibilā, kamēr lēdija nodod mēteli garderobē, tad viņi devās pie galdiņa, pie kura lords Heplvorts parasti mēdza sēdēt kopā ar sievu. Viņa izturējās loti rezervēti un vēsi.

-     Lēdij, vai esat laimīga laulībā? Bobs pēkšņi jautāja, kad viņiem tika pasniegta kafija.

Viņa nekustīgi raudzījās Bobā, tad nosarka.

-      Es nezinu, kāda jums tur dala, taču esmu pilnīgi droša, ka lordam Heplvortam nepatiktu, ka jūs man uzdodat šādu jautājumu.

-     Ja jums ir tāda vēlēšanās, varat viņam manu jautājumu darīt zināmu. Šajā brīdī mani mazāk interesē tas, ko viņš domā par mani, nekā atbilde uz jautājumu ko viņš domātu par jums, ja zinātu par jums visu.

-      Ko jūs ar to gribat teikt?

-     Es jums jautāju vēlreiz, vai esat laimīga laulībā? Vai varbūt jūs gribat pamest tagadējo dzīvi un savu vīru. lai dotos uz nelielu pilsētiņu Austrālijā? Es pat pieņemu, ka dzīve tur būtu mierīga un klusa, tajā nebūtu vietas visiem šejienes uztraukumiem.

Lēdija nolieca galvu.

-      Es jūs nesaprotu, viņa klusu teica.

-     Tad es jums visu padarīšu saprotamu. Jums Austrālijā ir brālis, un jūs gribat pārcelties pie viņa. Lords Heplvorts jums pārāk daudz naudas nedod. Taisnību sakot, viņš ir diezgan skops, bet jūs no laulībām ar viņu gaidījāt pavisam kaut ko citu.

-     Jā, tā ir taisnība. Viņš mani sargā kā kaķis peli. Pirms gada, kad mans brālis devās uz Austrāliju, es nespēju viņam iedot līdzi pat piecdesmit mārciņu.

-     Jūs būtu varējusi ieķīlāt kādu gredzenu.

-      Viņš taču pārskaita manas dārglietas katru rītu un vakaru. Viņa piespiesti iesmējās. Vai tas nav šausmīgi? Reizēm man gribas viņu nogalināt un aizbēgt!

-       Bet tagad parunāsim par pērļu kaklarotu! Vai jūs nebūtu tik laipna un man to uz brīdi neiedotu?

-      Kāpēc?

-      Cik man zināms, jums ir māsa.

Lēdija nobālēja un neatbildēja.

-     Viņa strādā šīs viesnīcas garderobē un patlaban darbojas ap jūsu pērļu rotu, ko jūs viņai iedevāt brīdī, kad novilkāt kažoku. Vina māk aukliņu tik labi saīsināt, ka to pat nav iespējams pamanīt. Kā man zināms, tas ir izdarāms aptuveni stundas laikā, bet jūs, šeit pusdienojot, parasti pavadāt pusotras.

Lēdija Heplvorta bija kļuvusi vēl bālāka un izbijusies klusēja.

-      Pērļu virtene, kas jums ir ap kaklu šobrīd, ir lieliska imitācija. Es zinu, ka to kāds pirms divām nedēļām nopirka Berlingtonas arkādēs, iespējams, ka tā bija jūsu māsa.

-      Ko man darīt? lēdija pēc brīža klusu jautāja.

-      Mans ieteikums būtu aiziet pie māsas un likt atdot pērles, ko viņa ir paņēmusi. Lai viņai būtu laiks tās savērt atpakaļ, aiziesim uz teātri. Biļetes es jau pasūtīju

-      Un ko es teikšu lordam Heplvortam?

-      Neko.

-     Man steidzami vajadzīga nauda, viņa sparīgi iebilda. Es pie tā vecā pedanta vairs nespēju izturēt. Ideja par pērlēm ienāca prātā manai māsai. Mēs vienojāmies naudu dalīt uz pusēm. Par savu naudu es gribēju aizbraukt uz Austrāliju, man jātiek no šejienes prom!

-            Es domāju, ka jūsu vīrs man par atgūtajām pērlēm samaksās divsimt mārciņu. Šo naudu es atdošu jums. Brauciet uz Austrāliju, kad vien vēlaties.

-      Bet ko es teikšu lordam Heplvortam?

-     Pasakiet viņam, ka pērles bija aiznesusi kāda no viņa bitēm!

7

Bobs Brūers vakariņoja Vindzoras restorānā, kad pie viņa galdiņa pienāca Duglass Kempbels, un, neko neteicis, apsēdās.

-     Bob, es nupat biju jūsu dzīvokli, un tur man pateica, ka jūs esot šeit. Man steidzami vajadzīgs padoms.

Bobs plaši izpleta rokas. Mans padoms ir precieties ar to meiteni.

Kempbels aiz dusmām piesarka.

-      Kā jūs varat runāt tādas muļķības! Lieta ir loti nopietna. Pirms neilga laika, kad jūs atgriezāties no Amerikas, mēs runājām par Četru klubu.

-    Jā, Bobs viņu pārtrauca, bet tagad tajā ir tikai trīs nēģerēni. Nabaga Bils Hojs šo ziemu pavada Dārtmūrā. Pārējie trīs gan vēl atrodas brīvībā. Rediju es vēl pirms pāris stundām manīju kādā lokālā. Kopā ar viņu bija skaista, jauna dāma, kas viņu aprindās ir pazīstama kā Roza Mirando.

-     Dīvains vārds. Vai tam ir kāds sakars ar viņas sejas krāsu?

-      Nē, nepavisam. Viņu tā sauc tāpēc, ka šai dāmai patīk gaišsārtas drēbes. Es atceros…

-      Par to mēs parunāsim citreiz, Kempbels viņu nepacietīgi pārtrauca. Es gribēju runāt nevis par viņu vai viņas bandu, bet gan par Londonas, Devonas un Kornvolas banku.

Bobs izvilka no kabatas cigarešu etviju un pāri galdam sniedza to Kempbelam. Iekams turpināt iesākto sarunu, viņš aizsmēķēja.

-     Man šodien bija saruna ar galvenās rezidences direktoru, Makeja kungu. Viņš ir mans sens draugs, mēs esam no vienas pilsētas.

-     Tikai tāpēc vien viņš ar jums nedraudzētos. Es sliecos domāt, ka jūs abi esat kādas lielas krāpšanas dalībnieki, kuras rezultātā esat iedzīvojušies krietnā naudā. Nu, un ko viņš grib?

-     Viņš ir pilnīgi apjucis. Pirms sešiem mēnešiem viņš noskaidroja, ka kādas depozītu kases priekšnieks ir slēdzis daudz derību uz lielām summām un palicis parādā kādam bukmeikeram. Makejs tūliņ lika pārbaudīt viņa grāmatvedību. Tims, tā sauc šo cilvēku, atmaksāja lielu dalu izkrāptās naudas, attiecās no darba un pensijas, kā arī citām priekšrocībām, un no bankas aizgāja.

-       Turpiniet, Kempbel! Bobs uzmundrinoši iesaucās. Es jau nojaušu, ka tas vēl nav viss. Jūs šeit nesēdētu, ja es kārtējo reizi nebūtu jūsu pēdējā cerība!

-       Bet pagaidiet! Jūs tūliņ uzzināsiet visu pēc kārtas. Tātad šis Tims nozuda. Taču diemžēl viņš bija diezgan labi informēts par galvenās bankas apstākļiem un atsevišķām tās iekšējām lietām.

-       Depozītu kases vadītājs taču nezina nekā tāda, kas varētu šķist svarīgs cilvēkam no malas.

-      Iekams šis Tims kļuva par priekšnieku, viņš strādāja galvenajā birojā un bija tur uzticības persona, viņam bija pieejami personāla saraksti ar slepenām atzīmēm par atsevišķiem ierēdņiem un kalpotājiem.

-     Viņš taču nebūs šo sarakstu paņēmis līdzi?

-     Nē. Bet viņam ir fantastiska atmiņa. Kā man teica direktors, viņam tikai divreiz bija jāizlasa garāks avīzes raksts, lai varētu to atstāstīt vārdu pa vārdam. Makejs domā, ka Tims paļaujas ne tikai uz savu labo atmiņu, viņš mājās visu ir arī pierakstījis.

-      Kāpēc viņš tā domā?

-      Tims ir vērsies pie filiāļu vadītājiem. Turklāt tikai pie tiem, kas slepenajos sarakstos ir raksturoti kā sabiedriski un ar plašu vērienu. Šiem ļaudīm viņš lūdzis aizdot naudu, jo šobrīd atrodoties sarežģītā situācijā. Makejam šķiet, ka tiek plānots uzbrukums vienai no vina bankām vai filiālēm. Viņš ir loti uztraucies, un pārējie direktori tieši tāpat. Vakar viņi ir noturējuši sēdi un nolēmuši lūgt mūsu palīdzību.

-     Vai jūs gribat teikt, ka direktori ar jūsu palīdzību vēlas nodrošināties pret zaudējumiem?

-     Jā, tā varētu teikt. Paies vismaz trīs mēneši, līdz šis milzīgais organisms būs pārstrukturēts tā, lai šādos gadījumos ne no kā nebūtu jābaidās. Un šo trīs mēnešu laikā viņi grib noslēgt apdrošināšanas līgumu pie mums. Es to darīju zināmu uzraudzības padomei. Mēs esam nolēmuši pieņemt bankas priekšlikumu. Viņi ir saņēmuši attiecīgu polisi. Izdevumus, kas radīsies sakarā ar jūsu darbību, uzņemas apmaksāt banka.

-     Kā man žēl šo nabaga cilvēku, Bobs neizrādīja nekādas emocijas. Varbūt prātīgāk būtu ļaut zagļiem mierīgi ielauzties bankā!

Nākamajā dienā viņš ilgi sarunājās ar Makeju neliela auguma vīrieti -, kas stāstīja daudz ko tādu, kas uz lietu neattiecās.

-      Makeja kungs, turēsimies pie faktiem, tas nozīmē, runāsim par bažām, kas jūs nomāc! Pieņemsim, ka Tima kungs, kas jūsu firmā bija vadošā amatā, ir nonācis sliktā sabiedrībā un izpļāpājis svarīgu informāciju. Tātad jautājums ir tikai viens, kurā no jūsu filiālēm šie bandīti grasās ielauzties? Cik man zināms, jums to ir simt astoņdesmit.

-      Vai jums nešķiet, Makejs viņu pārtrauca, ka iebrukums varētu būt plānots galvenajai rezidencei? Tims par galveno biroju ir daudz labāk informēts nekā par filiālēm.

-     Nedomāju vis. Turklāt Timām ir zināms, ka virs bankas telpām atrodas jūsu dzīvoklis. Nē, jūs viņu un tos zeļļus vērtējat pārāk zemu, tik vieglus panākumus viņi mums nenovēl.

-     Kura filiāle varētu viņus visvairāk interesēt? Es taču nevaru vienlaikus likt apsargāt simt astoņdesmit filiāles.

-    Tas jums arī nav jādara. Pirmkārt, es gribētu ieskatīties slepenajos dokumentos ar personāla sarakstiem. Varbūt tur atradīsies kāds pieturas punkts.

Vispirms direktoriem bija jānotur sēde, kurā ilgi tika spriedelēts, vai Brūeram vispār var ļaut ieskatīties personāla sarakstos. Tad viņš ar visiem vērtīgajiem dokumentiem tika ieslēgts kādā telpā. Makejs bija Bobam aizliedzis izdarīt jebkādas piezīmes, taču viņš savā ierastajā vērienīgajā stilā šo priekšrakstu neievēroja.

Šī lasāmviela bija dīvaina, savā ziņā pat interesanta. Viens no bankas ierēdņiem bija pievērsies spiritismam, kāda cita brālis ārstējās no alkoholisma, vēl kāds apmeklēja suņu skriešanās sacīkstes. Taču piezīme pie 68. numura Bobam šķita īpaši interesanta:

"Džordžs Boulijs. Mērstembesita. Uzticams, agrāk interesējies par kristīgās jaunatnes kustību, vēlāk no tās izstājies. Vecpuisis, trīsreiz bijis saderināts, bieži maina mīļākās. Iedzer mēreni, labs bankas ierēdnis, derīgs darbam lielos lauku rajonos vai nelielās pilsētās, kur nav vērā ņemamas sabiedriskās dzīves."

Bobs uzmeklēja direktoru Makeju. Pēc tam, kad viņi bija apspriedušies par bankas daudzajām filiālēm un to atrašanās vietām, viņš ieminējās par filiāli Mērstembesitā.

-      Kā tur risinās darījumi?

-      Apgrozījums tur ir diezgan liels. Mazā pilsētiņa ir plaša lauku apvidus centrs, tāpēc mūsu klienti ir gandrīz visi šīs apkaimes muižnieki un Kornvolas aristokrāti, turklāt šī filiāle ir diezgan nozīmīga. Jūs noteikti pētījāt Boulija datus, ja jau minat tieši Mērstembesitu.

-     Jā, viņš darīja mani uzmanīgu. Kāds viņš ir pēc rakstura?

-     Viņš ir tiešām jauks puisis. Vienīgā vaina ir tā, ka viņš pārāk daudz flirtē. Pirms neilga laika viņš atkal ir saderinājies ar kādu jaunu dāmu.

Es ceru, ka viņš beidzot apprecēsies. Precēts vīrs ir daudz solīdāks par vecpuisi. Ja viņš arī ar šo dāmu netiks galā, tad paliks neprecējies uz visiem laikiem.

-     Vai viņa ir skaista?

-    Jā, pat loti, Makejs sajūsminājās. Turklāt prot ģērbties. Rozā krāsa viņai piestāv sevišķi labi.

-      Rozā krāsa?

-     Nu varbūt ne tieši rozā, tā ir vairāk laškrāsa. Vai jūs jau aizejat?

Bobs bija piecēlies kājās.

-    Jā, aizbraukšu uz Mērsembesitu un centīšos iepazīties ar šo Boulija kungu.

Agrā rītā Bobs ieradās Mērsembesitā un devās uz nelielu viesnīcu brokastīs.

-    Vai šeit ir redzēts vēl kāds svešinieks? viņš apjautājās viesnīcas saimniekam.

-     Jā, divi kungi, viņi ir atbraukuši makšķerēt. Bet pilsētas apkārtnē vairāki cilvēki ir noīrējuši lauku mājas un villas.

Saimnieks sāka uzskaitīt šos lauku gaisa cienītājus, viņu starpā bija arī kāda Kilroja jaunkundze.

-     Arī viņa ir šeit? Es gribētu teikt, ka šis uzvārds man šķiet pazīstams.

-     Tā ir jaunā dāma, ar ko ir saderinājies Boulija kungs šejienes bankas filiāles vadītājs. Kā man ir nācies dzirdēt, tā esot romantiska mīlestība. Vini satikušies pirms trim mēnešiem Torkvijā. Viņas tēvs bijis bankas ierēdnis Austrālijā, tātad šis romāns zināmā mērā risinās banku aprindās!

Pēc brokastīm Bobs devās pastaigā pa pilsētu. Mērsembesita faktiski sastāvēja no vienas galvenās ielas, uz kuras atradās visi labākie veikali, kā arī bankas filiāle. Viņš iegāja zālē, uzrādīja priekšniekam savu apliecību un tika ieaicināts direktora kabinetā.

-     Man ir direktora Makeja ieteikuma vēstule, es jums to gribētu parādīt.

Bankas vadītājs bija izskatīgs jauns cilvēks. Viņš aplūkoja papīrus.

-      Kā varu jums palīdzēt, Brūera kungs?

-     Es gribētu jums uzdot pāris jautājumu. Vispirms, vai jūs dzīvojat šajā mājā?

-     Jā, otrajā stāvā. Esmu vecpuisis, vismaz pagaidām, un man šeit ir labi.

-      Un kur jūs ieturat maltītes, ja drīkst zināt?

-     Parasti ielas pretējā pusē, restorānā "Karalis Džordžs", taču trīsreiz nedēlā es lieku ēdienu atnest uz dzīvokli. Sānu ieeja manā dzīvoklī atrodas tieši pretī.

Bobs pārvilka ar pirkstiem pār zodu.

-       Kad jūs ēdat restorānā vai kaut kur izejat, vai tad šajā mājā nav neviena cilvēka?

-     Mans kasieris parasti uzkavējas birojā ilgāk vismaz līdz brīdim, kamēr es atgriežos. Mēs raugāmies uz to, lai šeit aizvien kāds būtu.

-     Tad man vēl ir tikai viens jautājums. Vai jūs kādreiz savā dzīvoklī uzņemat arī viesus?

Boulijs dusmīgs saslējās.

-     Es nedomāju, ka bankai būtu vajadzīga atskaite par manu brīvo laiku. Līdz šim pie manis neviens nav viesojies. Un pat ja es kādu uzaicinātu uz tasi kafijas, tad citiem par to nav nekādas daļas.

-       Pilnīgi pareizi. Šī saruna paliks tikai starp mums. Es gribētu lūgt, lai jūs par to nevienam neteiktu, lai cik augsti vērtētu attiecīgo personu. Jā, un tagad jūs vēl varētu pateikt, vai kādā no nākamajiem vakariem negaidāt ciemiņus?

-     Jā, rīt pēc pusdienām esmu uzaicinājis savu līgavu un viņas tanti. Rīt ir tirgus diena, tad ir daudz darba, tā ka vakarā es labprāt gribēšu nedaudz izklaidēties. Jūs pat nespējat iedomāties, cik daudz laužu šeit mēdz būt tirgus dienās. Vai esat nodomājis šeit uzkavēties ilgāk?

-     Nē, es jau šovakar braukšu atpakaļ uz Londonu.

-     Žēl gan. Es jūs labprāt iepazīstinātu ar savu līgavu.

-     Varbūt man kādreiz vēlāk radīsies izdevība ar vinu iepazīties. Vai, izņemot tirgu, šeit ir vēl kaut kas ievērības cienīgs?

-    Tātad jūs jau kaut ko esat dzirdējis? Jā, kāds amerikāņu sindikāts ir nolēmis šajā apkārtnē iepirkt zemi. Rīt ieradīsies vinu aģents. Runā, ka viņš savu priekšlikumu ir izteicis vairākiem muižniekiem. Un bankā arī jau ir noguldīta krietna summa sešdesmit tūkstoši mārciņu. Šeit nav pieņemts norēķināties ar čekiem.

-     Ahā.

Bobs atvadījās.

Nākamajā rītā pilsētā mudžēja no ļaudīm un mašīnām. Tirgus bija lieliski apmeklēts. Galvenais sarunu temats bija noslēpumainais amerikāņu sindikāts un tā aģents. Taču diena jau tuvojās vakaram, bet aģents tā arī neparādījās. Vieni nosprieda, ka visas šīs runas ir bijušas tikai joks, turpretim citi, kas bija runājuši ar bankas filiāles vadītāju, tam nepiekrita. Tomēr aģents neatbrauca. Kad Boulijs slēdza ciet bankas filiāles durvis, viņš jutās diezgan noguris. Viņam atlika laika vienīgi ātri pavakariņot un nedaudz sagatavoties viesu uzņemšanai. Restorāna "Karalis Džordžs" oficiants novāca tukšās bļodas un šķīvjus. Boulijs viņu pavadīja lejup pa kāpnēm, lai aizslēgtu durvis. Šajā zinā viņš bija loti pedantisks. Atgriezies dzīvoklī, viņš uzklāja tējas galdu un centās piešķirt dzīvoklim vairāk omulības. Drīz vien atskanēja durvju zvans.

Boulijs nosteidzās lejā, atvēra dāmām durvis, pēc tam aizslēdza tās un pavadīja viņas uz savu dzīvokli.

-      Ak, cik skaists dzīvoklis! iesaucās jaunā dāma. Viņai mugurā bija moderna kleita sarkanīgā krāsā, tā viņai piestāvēja. Džordž, vai šīs mēbeles pieder tev?

-      Protams. Taču mēs šeit nedzīvosim. Esmu jau noīrējis māju pilsētas nomalē. Šajā dienesta dzīvoklī varēs dzīvot mans kasieris.

-      Vai uzvārīt tēju?

-      Nē, nē, par to parūpēšos es.

Pēc pāris minūtēm tēja bija gatava. Boulijs ielēja to tasītēs.

Kilroja jaunkundze uzlika sejai nelielu pūdera kārtu un nokrāsoja lūpas. Lūpu zīmulis izkrita viņai no rokām un paripoja zem dīvāna.

-      Es to tūliņ atradīšu. Boulijs nometās uz ceļiem un sāka meklēt.

Tikmēr vecākā dāma izņēma no somiņas nelielu pudelīti un tās saturu ielēja Boulija tasītē.

Lūpukrāsa drīz vien tika atrasta. Priekā starodams, Boulijs to sniedza savai līgavai.

-      Bet tagad dzersim tēju!

Abas dāmas paņēma savas tasītes.

-      Brīnišķīga tēja. Kilroja jaunkundze sacīja, tēju mazliet pagaršojusi.

Boulijs lepni smaidīja un dzēra tēju lieliem malkiem.

-     Tā nav tik…

Pēkšņi tasīte izkrita Boulijam no rokas. Viņš atmuguriski novēlās uz grīdas, apgāžot krēslu.

Jaunā dāma pielēca kājās, piesteidzās pie loga un nedaudz pacēla tumšo aizkaru.

-      Ej lejā un ielaid pārējos, vecākā nošņāca. Es palikšu pie vina.

Abi vīrieši, kas bija atbraukuši makšķerēt, lejā gaidīja, līdz tiks atvērtas durvis. Viens no viņiem bija Kriss Vols, no kura visi baidījās. Viņš uzkāpa otrajā stāvā un apmierināts paskatījās uz bezsamaņā gulošo bankas pārvaldnieku.

Roza pa to laiku bija pārmeklējusi viņa kabatas un atradusi divas atslēgas.

-      Šī ir kases atslēga, bet lielākā no biroja durvīm. Aiziet, Kris! Vai mūsu mašīna ir piebraukusi?

-    Tā atrodas ielas galā. Vols paņēma atslēgas un pievērsās otram vīrietim, kam rokā bija neliela, melna soma. Balc, instrumenti nebūs vajadzīgi.

Viņi izgāja no istabas. Roza apsēdās klubkrēslā pie kamīna un sāka vērot Bouliju. Tad no zelta etvijas izņēma cigareti un aizsmēķēja. Pagāja labs laiks. Beidzot durvis viņai aiz muguras atvērās. Roza neatskatījās, tikai iemeta cigaretes galu kamīnā un piecēlās.

-      Beidzot, vina noteica.

-      Mums viss ir kārtībā.

Roza metās riņķi un ar šausmām konstatēja, ka tas ir Bobs Brūers.

-    Jā, Roza, mums lejā viss ir kārtībā. Mēs sēdējām pagrabā un gaidījām Volu.

Vina metās Bobam garām un lejup pa kāpnēm. Taču tas nelīdzēja, visā mājā un pie visām durvīm stāvēja policisti.

Kādā no nākamajām dienām Bobs pastāstīja Duglasam Kempbelam visu pēc kārtas.

-     Amerikāņu sindikāts, kas iemaksāja tos sešdesmit tūkstošus mārciņu, bija Četru klubs. Nauda tika deponēta bankā, lai to tur nozagtu. Ja plāns būtu izdevies, tad pie otriem sešdesmit tūkstošiem būtu iespējams tikt legālā veidā. Aii tagad situācija ir tāda, ka deponēto naudu banka būtu spiesta izmaksāt. Tāpēc Mērstembesitā pastāvīgi atrodas seši Skotlendjarda ierēdņi. Ja kāds uzrādītu čeku, lai šo naudu saņemtu, tad šis cilvēks tiktu nekavējoties arestēts.

-Kā iet Boulijam? Vai viņš atveseļosies?

Jā. Tās bija tikai miega zāles, tā ka viņam nekas ļauns nenotiks. Taču jautājums ir cits, vai to izturēs viņa mīlas alkstošā sirds?

8

-     Par Rediju tu vari teikt, ko vien gribi, Džo Kreins iekarsa dusmās, bet, ka viņam ir ass prāts, tas nu ir neapstrīdams fakts.

Tiks Salivans tikai kaut ko norūca. Viņš bija liela auguma tumšmatis, brūnām acīm un īsi apgrieztu bārdu, un pret savu augumā pasīko biedru izturējās uzsvērti nicīgi.

-      Un vienu es varu pateikt pavisam atklāti, viņš beidzot teica, ka es negribēju, lai Redijs būtu starp maniem cilvēkiem pat tad, ja viņš man maksātu tūkstoš dolāru nedēlā.

-     To viņš arī nedarītu, Džo Kreins piebilda. Ar to es negribu teikt, ka viņš būtu pārāk uzticams vai ka viņš man personīgi būtu kaut kā īpaši patīkams. Viņa uzvedība man šķiet visnotaļ nesimpātiska.

Abi vīrieši sēdēja Braitonas pludmalē un izturējās kā divi vienkārši pilsoņi. Vai puse Braitonas pastaigājās pa kūrvietas promenādi, tur bija gan peldu viesi, gan pastāvīgie iedzīvotāji, jo rīts bija brīnišķīgs un saule spoguļojās jūrā.

Tiks iedunkāja Džo.

-Tur nāk Redijs, tu tūliņ varēsi viņam to visu pateikt pats!

Redijs tiešām nāca pie viņiem. Viņš izskatījās lieliski un bija ģērbies pēc pēdējās modes.

Abi vīrieši pavirzījās uz soliņa malu, lai arī viņam būtu vieta.

-       Mēs nupat tieši par tevi runājām, Džo teica.

Redijs uzmeta Tikām sirsnīgu skatienu.

-      Kājas trīc, vai? viņš laipni jautāja.

-    Uz to pusi, Tiks piekrita. Šis policijas inspektors mani uztrauc. Kopš man gadījās sēdēt Devonšīrā, es gribu baudīt mierīgu dzīvi.

-    Patiesi? Nu jā, arī es nopietni domāju iet pensijā.

-      Nerunā muļķības!

-     Tas ir fakts, Redijs palika pie sava. Viņš smēķēja un pūta dūmu mākoņus gaisā. Es tuvākajā laikā uzsākšu jaunu biznesu. Tā būs pilnīgi tīra lieta, un, ja ari jūs vēlētos iesaistīties jaunajā sabiedrībā, man iebildumu nebūs.

-     Kas tad tā būs par sabiedrību? Džo Kreins ziņkārīgi jautāja.

-      Tā būs rēdereja, jauna līnija uz Dienvidameriku. Protams, ne jau uz mana vārda. Esmu nopircis visas kādas sabiedrības akcijas, tai pieder arī neliels, ātrs kuģis. Tas viegli uzņem piecpadsmit mezglus, un nākamā mēneša septītajā datumā ar kravu dosies no Londonas uz Buenosairesu.

-     Tā ir laba ideja, Tiks teica.

-      Es nopirku arī lielu motorlaivu, tā atrodas Sīfordas ostā.

-      Kādam nolūkam? Tiks jautāja.

-    Pavisam īpašam nolūkam. Un to es jums saku, te arī Brūers vienreiz nolauzīs kaklu.

-     Tas mani loti interesē, Tiks teica. Man vienmēr ir patikuši lieli plāni. Vai ar to varēs arī labi nopelnīt?

-     Kaut ko jau varēs. Varbūt savus piecus miljonus dolāru.

Salivans dziļi ievilka elpu.

-      Es zinu, ka tu nerunā muļķības, turklāt atzīšos, ka doma reiz izrēķināties ar Bobu Brūeru man šķiet loti simpātiska.

Pāris dienu pēc šīs sarunas Braitonas pludmalē Bobs Brūers sēdēja Apvienoto apdrošināšanas sabiedrību Londonas birojā un sarunājās ar ģenerāldirektoru.

-     Mani uztrauc lielā labdarības balle, Duglass Kempbels iesāka. Tā ir Londonas sezonas kulminācija, un es pavisam nejauši uzzināju, ka ieejas kartes uz to ir nopirkusi gan sabiedrības elite, gan tie ļaudis, kas pie tās labprāt piederētu. Protams, arī laimes aka daudzus pievelk.

-      Laimes aka?

-     Tā ir neatņemama šīs balles sastāvdaļa. Tas ir liels trauks, un katra dāma, kam ir sevišķa biļete, var no tās kaut ko izvilkt.

-      Kāda bērnišķība! Bobs nopūtās.

-    Tā nav tāda bērnišķība, kā jums pirmajā brīdī varbūt šķiet.

-     Vai no šīs akas var vismaz kaut ko kārtīgu izvilkt?

-     Tā, piemēram, pērļu virteni piecu tūkstošu mārciņu vērtībā!

Bobs nosvilpās.

-     Tādas lietas publikai patīk.

-      Protams, tur ir arī ļoti daudz lietu, kas nemaksā tikpat kā neko. Katrs saņem nelielu dāvanu. Pērļu kaklarota ir anonīms ziedojums.

-     Acumirkli! Bobs iesaucās. Jūs taču nebūsiet šo pērļu kaklarotu apdrošinājis? Es domāju gadījumam, ja kāds to patiešām izvelk.

-    Nē, nē, to mēs, protams, neesam darījuši. Mūs ar šo balli nekādas biznesa intereses nesaista. Es jums pastāstīju, lai darītu zināmu… Bet jūs jau zināt, ko es domāju par mūsdienu sabiedrību.

-      Zinu jau, zinu, Bobs attrauca.

Viņš priecājās, ka nav jālauza galva arī par šo balli, jo pēdējās dienās viņam jau tāpat bija daudz darba. Visvairāk viņu šobrīd nodarbināja trīs brīvībā izkluvušie Četru kluba biedri, kas bija vai nu Londonā, vai tās apkaimē.

Dažkārt pie svarīgiem pieturas punktiem varēja nokļūt visbanālākajā veidā. Šajā vakarā Bobs lasīja rīta avīzi, tam visu dienu nebija atlicis laika. Viņš to šķirstīja, kamēr nonāca līdz sludinājumiem un mazāk svarīgiem rakstiem.

Rubrikā "Kuģniecība" viņš atklāja kādu sludinājumu, kas viņu darīja uzmanīgu. Kāds Baterbija kungs bija nopircis tvaikoni "Luana" un licis to modernizēt.

-    Baterbijs! Bobs pie sevis noteica. Šis vārds man šķiet pazīstams!

Bobs piegāja pie seifa, izņēma no tā piezīmju grāmatiņu ar alfabētu un uzšķīra burtu "R". Rindu pa rindai viņš lasīja visus Redija pseidonīmus: Andersons, Redvuds, marķīzs de Kastero, Nūbridžs, Baterbijs Harolds Baterbijs!

Redijs nebija vienīgais gangsteris, kas vienu un to pašu pseidonīmu izmantoja vairākkārt.

-      Harolds Baterbijs!

Kuģa pircēja vārds patiešām bija Harolds, kā Bobs noskaidroja pie līdzšinējā "Luanas" īpašnieka. Vēl viņš pastāstīja, ka Baterbijs esot liela auguma vīrietis pelēkiem matiem un nepārtraukti stāstot anekdotes.

Bobs nolēma "Luanu" aplūkot tuvāk.

Tvaikonis atradās Londonas dokos, un uz tā ritēja iekraušanas darbi. Nonācis krastmalā, Brūers konstatēja, ka uz klāja tiek krauta pārtika garam ceļojumam. Kuģī tika iekrauts arī liels daudzums kastu ar kādas pazīstamas Reimsas vīna darītavas firmas zīmi. Kāds virsnieks un vēl kāds vīrietis baltā žaketē kontrolēja kuģa kravas iekraušanu.

-      Vai šeit būs vieta arī pasažieriem? Bobs viņiem jautāja.

Virsnieks izbrīnījies viņā paraudzījās. Nē, viņš īsi atteica. Tas ir kravas kuģis.

-     Izskatās gan pēc pasažieru kuģa tik daudz šampanieša uz klāja!

Virsnieks neko neatbildēja.

-    Vai īpašnieks pats taisās doties ceļojumā? Bobs neatlaidās.

-     Iespējams, virsnieks atbildēja. Un jau laipnākā balsī turpināja: Kā es gribētu vēl divus mēnešus pavadīt krastā. Mana sieva ir slima.

-      Kad kuģis atiet?

-      Rītvakar.

-      Un uz kuru ostu tas iet?

-      Tas ir noslēpums. Vispirms mēs kaut kur Nūheivenas tuvumā uzņemsim uz klāja īpašnieku.

-     Vai jūs zināt, tieši kad tas notiks?

-      Nākamajās divās dienās vēl ne. Bet kāpēc jūs visu tik sīki gribat zināt?

Bobs juta, ka šim vīram var ticēt. Šķita, ka Redijs nav brīdinājis virsniekus un komandu. Acīmredzot viņš jutās drošs un bija pārliecināts, ka neviens viņam uz pēdām nenokļūs un Harolda Baterbija vārds visiem ir svešs.

Brūers parādīja savu apliecību.

-     Jūs esat detektīvs? virsnieks jutās ieinteresēts. Vai kaut kas nav kārtībā?

-      Es gribētu lūgt par mūsu sarunu nevienam neko neteikt. Varbūt jūs varat man palīdzēt? Jums nav sev jāpārmet, ka nestrādājat kuģa īpašnieka interesēs. Ja nemaldos, tad nākammēnes viņam tāpat būs jāstājas zvērināto priekšā. Un jūs varbūt varēsiet palikt Londonā un būt liecinieks. Mana apdrošināšanas sabiedrība jums par to labi samaksās.

-     Es zinu tikai to, virsnieks teica, ka mēs apstāsimies Nūheivenā vai kaut kur tuvumā, jo īpašnieks tur rīko balli.

-      Balli? Tā taču nebūs labdarības balle?

-     Vai tā būs vai nebūs labdarības balle, man nav zināms, es zinu tikai to, ka tā būs liela balle.

Pēkšņi Bobs atminēja Redija plānu un vienojās ar virsnieku par vairākām lietām. Tad aizbrauca atpakaļ uz pilsētu. Labdarības balles komitejas sekretāre bija dāma, kam šādu pasākumu organizēšanā bija liela pieredze.

-     Kam pieder ideja rīkot šo balli? Bobs jautāja.

-     Tas ir noslēpums, un to es diemžēl nevaru atklāt.

-      Neuztraucieties, es, starp citu, zinu, ka tas ir Harolds Baterbijs.

-     Ja jums tas ir zināms, tad kāpēc jūs vēl jautājat? vina dusmīgi iesaucās.

Taču Bobs kļuva aizvien laipnāks. Viņš ieminējās, ka ir labi pazīstams Flīta ielas redakcijās. Pēc tam sieviete pastāstīja visu, ko zināja.

Pēc tam Bobs sazinājās ar apdrošināšanas aģentūras birojiem un iesaistīja šajā pasākumā visus iespējamos cilvēkus. Prefekts savukārt viņam aizsūtīja Skotlendjarda ierēdņus, bija pārstāvēta pat admiralitāte.

Kad "Luana" balles dienas rītā brauca pa kanālu, netālu no tās parādījās divi iznīcinātāji un uzņēma to pašu kursu.

Netālu no Sīfordas "Luana" izmeta enkuru, un abi iznīcinātāji darīja to pašu. "Luanas" kapteinim šis apstāklis šķita dīvains, taču otrais virsnieks par to nemaz nebrīnījās.

Nebija šaubu, ka ballei būs lieli panākumi. Visi celi uz Viktorijas zāli pildījās ar dāmām un kungiem, kas sešas stundas bija nolēmuši ziedot labdarībai.

Redijs sēdēja kādā ložā, no kuras zāle bija labi pārskatāma. Viņš smēķēja cigareti. Vina pavadonis Džo Kreins bija mēms aiz brīnumiem.

-      Tu tiešām esi ģēnijs! Neviens cits kaut ko tādu nespētu izdomāt.

-     Jā, tā ir augsta klase, Redijs pēc brīža viņam atbildēja. Paskaties uz tās dāmas smaragdiem, vai tie tev neko neizsaka?

-     Un blakus telpā laikam ir tā laimes aka? Džo norādīja uz durvīm ar tumši sarkanu priekškaru. Virs tām bija uzrakstīts: "Laimes aka! Ieeja no pulksten 23.00 ar sarkanajām ieejas kartēm."

-     Katrai dāmai šajā zālē ir ieejas karte, Redijs skaidroja. īsi pirms vienpadsmitiem mums būs jāpieliek visas pūles, lai liktu viņām nostāties vienā rindā. Aiz durvīm ir mazā zāle, kurā ieies dāmas ar sarkanajām ieejas kartēm.

-      No kurienes viņām šīs sarkanās ieejas kartes? jautāja Džo, kas visā organizācijā necik labi neorientējās.

-    Tās viņas saņēma pie ieejas. Dāmas ar vērtīgiem juvelierizstrādājumiem saņēma sarkanas, pārējās baltas ieejas kartes. Skaidrs?

Džo iesmējās.

-     Lieliski izdomāts, Redij! Bet kādi būs mani pienākumi?

-            Tu būsi ārā pie mašīnas, kas piebrauks pie sānu ieejas, un palīdzēsi nogādāt cilvēkus uz kuģa. Mēs ar Tiku Salivanu parūpēsimies par dāmām.

-     Bet ja nu kaut kas noiet greizi? Džo bailīgi jautāja.

-     Gadījumam, ja notiek kaut kas neparedzēts, esmu licis ceļā uz dienvidu piekrasti stāvēt trim mašīnām. Tās brauks aiz mums pēc tam, kad būsiet tām pabraukuši garām, tā ka mums aizvien rezervē būs viena mašīna. Kuģis mūs gaida Sīfordā. Pirms brīža saņēmu no kapteiņa telegrammu. Jaunais Džoiss aizbrauks ar motorlaivu uz Portsmutu, atstās to tur un reizē ar mums kuģī dosies uz Dienvidameriku. Man šķiet, ka viss ir izdomāts un sagatavots uz vislabāko. Paskaties uz to dāmu! Viņš norādīja uz slaidu, blondu dāmu elegantā vakarkleitā, kurai ap kaklu bija loti vērtīga briljanta kaklarota. Viņai noteikti ir sarkanā ieejas karte!

Ceturksni pirms vienpadsmitiem dāmas, skali pļāpājot un smejoties, sastājās garā rindā izsniegto karšu numuru kārtībā. Pulksten vienpadsmitos tika atvilkts aizkars, durvis atvērās un dāmas piepildīja mazo zāli. Pie durvīm vēlreiz tika pārbaudītas vinu ieejas kartes. Tad durvis tika aizvērtas un aizkars to priekšā aizvilkts. Pārējie turpināja dejot.

Mazajā zālē pa to laiku risinājās dīvaini notikumi. Redijs bija ceremonijmeistars un skaidroja kā viss notiks. Tieši pie mazās zāles durvīm nostājās otra kapela un sāka loti skali muzicēt.

-     Manas dāmas, Redijs iesāka, klausieties manī uzmanīgi. Jums vispirmām kārtām jāsaprot, par ko būs runa. Mans asistents tagad klāj uz laimes akas lakatu, to jūs varat redzēt. Jā, tā. Tas būtu viens, un otrs mans revolveris! Viņš bija izvilcis no kabatas smagu revolveri. Tagad jūs noiesiet gar laimes aku un uzliksiet uz lakata dārglietas krelles, auskarus, gredzenus, piespraudes. Un neaizmirstiet, ja tikšu noķerts, man nāksies nosēdēt divdesmit gadus cietumā, tāpēc man personīgi būtu daudz patīkamāk tikt pakārtam kā slepkavam. Un man ir pilnīgi vienalga, cik daudzas no jums man nāksies nošaut. Tomēr, tiklīdz kāda atvērs muti un sauks palīgā, es vi nu nevilcinoties nošaušu. Es šaušu arī tad, ja jūs nepaklausieties manām pavēlēm. Un ja es to nedarīšu pats, tad to izdarīs mani draugi.

To pateicis, Redijs norādīja uz kādu sievieti, kas stāvēja viņam blakus, un uz Tiku Salivanu, kurš bija ar muguru atspiedies pret zāles durvīm un katrā rokā turēja pa brauniņam.

Izgrūdusi baiļu kliedzienu, viena no dāmām paģība.

-     Kliegt nav nozīmes, Redijs turpināja. Pie durvīm spēlē kapela, tā ka no šeit notiekošā lielajā zālē nekas nav dzirdams. Pēc piecām minūtēm šai ceremonijai ir jābeidzas. Aiziet! Jūs būsiet pirmā! Viņš pamāja elegantajai, blondajai dāmai ar briljantu kaklarotu. Tūliņ nolieciet savu kaklarotu uz lakata, un labi ātri, ja drīkst lūgt!

Uzrunātā panācās uz priekšu, noņēma grezno kaklarotu un uzlika uz laimes akas lakata. Tad pagāja pāris solus, sev aiz muguras atstājot Rediju un vina zīmīgā izskata asistenti. Pie laimes akas piegāja otra, tad trešā dāma un noņēma savas rotaslietas. Pēkšņi lielā auguma blondīne pagriezās atpakaļ.

Rokas augšā, Redij! Ja jūs tikai aci pamirkšķināsiet, ar jums būs cauri!

Redija revolveris ar lielu troksni nokrita uz grīdas. Viņš pacēla rokas. Salivans uzreiz nepadevās, viņš gribēja notēmēt uz blondo dāmu ar vīrišķīgo balsi. Iekams viņš to paspēja izdarīt, Bobs trīsreiz izšāva. Lielais Salivans sabruka un saķēra roku. Un tad sākās haoss. Kad atskanēja šāvieni, dāmu nervi vairs neizturēja, un skats, kas tagad atklājās, nav vārdiem aprakstāms.

Pēc pusstundas Bobs, vēl aizvien elegantā kleitā ģērbies, sēdēja Skotlendjarda šefa birojā un pīpēja pīpi. Skaistie blondie mati atradās viņam priekšā uz galda. Viņam blakus sēdēja Duglass Kempbels. Viņš ik pa brīdim ar apbrīnu paraudzījās Bobā Brūerā.

-     Tā ir mūsu pēdējo gadu lielākā veiksme, prefekts teica, un nopelni pienākas jums vienam.

-      Vai jums izdevās apcietināt visus bandas locekļus?

-    Jā, visus. Tikt garām visiem posteņiem nebija iespējams. Mēs saņēmām ari jauno cilvēku, kas motorlaivā taisījās braukt uz Sīfordu. Prefekts piemiedza Brūeram ar aci. Arī viņš bija pārģērbies! Ar to Četru klubam reizi par visām reizēm ir pienācis gals.

Bobs paraudzījās uz savu skaisto vakarkleitu.

-     Lai to uzvilktu, man vajadzēja divas ģērbējas un vienu kalpotāju!

-       Bob, Kempbels, vēl aizvien būdams satraukts, iesaucās, mūsu sabiedrība nekad nespēs jums pienācīgi pateikties par to, ko jūs šovakar tās labā esat paveicis!

-      Lai mans atalgojums būtu pienācīgs, par to nāksies parūpēties vienīgi jums! Taču vispirms esiet tik laipns un palīdziet man atraisīt korseti!

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Pieklais dūzis 1 Parādnieks 1 Pirātu gūstā 1 Durvis ar 7 atslēgām 1 Dimantu straume 1 Melnais abats 1 Viesnīca pie Temzas 1 Zilā roka Varonīgā mantiniece 1 Baltā maska 1 Diseldorfas slepkava Jūras meitene •Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaina skandāls Kreica Kalps Spoku ieleja Bandītu karalis Mantojuma alkas Nenotveramais Bīstamie liecinieki Trīspadsmitā istaba Rīdera sestais prāts Biržas Krauklis Lidojošā brigāde Rokas augšā! Sliktā slava Kings Kongs Zaļā lente

SAGATAVOŠANĀ:

Indiešu lakats Tiesneša noziegums Atkal Nenotveramais Stiprāki par Skotlendjardu Sarkanais riņķis Ketija un viņas banda Melu detektors Nakts meitas Trīs no Kordovas Nāves loterija Cilvēks fonā Baisais mūks Četru klubs

Atpūties, lasot

Vollesu!

2000. gada izdotie romāni:

• Baisais mūks

•  Nāves loterija

•  Trīs no Kordovas

•  Nakts meitas

•  Melu detektors

Šis, ka ari iepriekšējās Vollesa grāmatas brošūrās un cietā sējumā!

Vaicājiet grāmatnīcās un preses kioskos!

Tālr. 7225669 TAPALS

"…jūs, Rredlija kungs, drīz vien apprecēsiet šo jauno, jauko dāmu, kas tikko kā atzinās, ka jūs mīl. Es vēl tikai gribētu jums pasniegt nelielu kāzu dāvanu… Bredlijs diezin vai būtu atvairījis nāvējošo sitienu, ja vien O'Šī uz gludās grīdas nebūtu paslīdējis. "

Izdevniecība "Tapais" iesaka

BAISAIS mЩks

66. grāmata Vollesa kriminālintrigu kolekcijā. slaveno grāmatu sēriju 2001. gadā noslēgs romāns "Indiešu lakats".

Izdevniecība Nordik piedāvā Jāņa Ivara Stradiņa romānu "Zelta orda"

Vai bandas vadoņa Buldoga slepkavība ir izaicinājums?

To cenšas noskaidrot nešķiramie detektīvi Kronbergs un Štāls, soli pa solim veicot izmeklēšanu gan tepat Rīgā, gan tālajā Burjatijas taigā, kur dažādu valstu kontrabandistus pievilina zelta dzīsla.

Pieprasiet romānu "Zelta.orda" grāmatnīcās un atklājiet noziegumu kopā ar abiem detektīviem!

Izdevniecība Nordik piedāvā

Jāna Ivara Stradina romānu / /

"Konrāda Laubes noslēpums"

Kapec privātdetektīvi Kronbergs un Štals iegādājas namu Cīrihē?

To sapratīsiet tikai tad, kad kopā ar detektīviem atklāsiet zelta kontrabandas ceļus, kā arī Konrāda Laubes un Felicitas Kreses iecerēto intrigu!

Šerloka Holmsa un doktora Vatsona piedzīvojumi jaunā izdevumā.

Romāns "Etīde purpura toņos" un 11 stāsti.

"Noziegumiem ir liela ģimeniska līdzība, un, ja jūs tūkstoš lietas pārzināt visos sīkumos kā savus piecus pirkstus, jums nebūs grūti uzminēt tūkstoš un pirmo."

Šerloks Holmss

Krievu detektivliteraturas rakstniece Aleksandra Marinina

r

Latvijā!

Latviski izdoti kriminālromāni:

"Apstākļu sakritība"

"Nozagtais sapnis"

"Ļaujiet vaļu bendem"

"Melnais saraksts"

"Stilists"

TAPALS

"Slepkava pret paša gribu" "Spēle svešā laukumā" "Nodevīgās mūzikas skaņas' "Viru spēles" "Es nomiru vakar"

2001. gadā:

"Par visu ir jāmaksā" "Nāve nāves labad"

Kā pagatavot spirdzinošos dzērienus un paģiru rita brokastis vai kā atgūt mundrumu ar aromaterapijas palīdzību, to uzzināsiet, izlasot mazo padomu grāmatiņu "Ardievas paģirām". Mākslinieka Luda Danilāna asprātīgais skatījums mudina atcerēties dažas traģikomiskas situācijas, kas pazīstamas vai ikkatram…

Sagatavota iespiešanai SIA "Tapals". Ueģ. apl. Nr. 2-0115. Adrese Daugavgrivas ielā 36-9, Rīgā, LV-1007, tālr. 7602672. Noliktavas adrese Jezusbaznicas ielā 7a, Uigā, LV-1050, tālr. 7225669. Iespiesta un iesieta a/s "Preses nams" poligrāfijas grupā "Jāna sCta".

Content

Volless Edgars Četru klubs

1

2

3

4

5

6

7

8

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS: