Volless Edgars

Nāves melodija Ceturtais mēris

Edgars Volless

NĀVES MELODIJA

..

Pirmā nodaļa Amatieris — naudas skapja okšķeris

Kad 1911. gada 27. maija naktī policijas kārtībnieks, savu pienākumu izpildīdams, apstaigāja veikalus un pārbaudīja Gilderheima, Parkes u. konip. juveliera veikala durvis un atslēgas Litl-Hatongardenā,nekā sevišķa viņšnemanīja. Gilderheimakungs un viņa pirmais grāmatvedis līdz deviņiem vēl palika veikalā; kāds policijas ierēdnis civilā, kura uzdevums bija izdibināt neparastus notikumus, nodomāja, ka gaismai pirmā stāva logā ir jāpievērš uzmanība, tādēļ viņš devās augšā noskaidrot, kāds iemesls šim gadījumam. 27. maijs bija sestdienas diena, kad Hatongardenā veikalu īpašnieki un viņu kalpotāji vēlākais trijos slēdz savus veikalus.

Laipnais Gjlderheima kungs, izdzirdis klaudzienus pie durvīm, steidzās tās atvērt un tvēra pēc revolvera, ko arvien nēsāja kabatā; bet redzēdams, ka klaudzienam pie durvīm nav nekādu uztraucošu seku, viņš jutās ļoti atvieglots un sāka sarunāties ar viņam pazīstamu polic istu. Viņš tam atstāstīja, ka saņēmis no kādas Amsterdamas firmas briljantu sūtījumu un gribot akmeņus izšķirot, pirms tos uz mājām nest. Pateicis dažus zobgalīgus vārdus par to, cik vilinošs ir tāds sešdesmittūkstots mārciņas dārgs briljants priekš neprātīgām "tumsas varām", policists aizgāja.

Pulksten deviņos un četrdesmit minūtēs Gilderheima kungs dārgakmeņus ieslēdza savā lielā naudas skapī, kura priekšā dienu un nakti dega elektriska gai sma; tad kopā ar savu kalpotāju aizgāja no nama Nr. 93 Litl-Hatongardenā, dodamies uz Holbornas pusi.

Uz posteņa stāvošais policists viņam novēlēja "labu nakti", un policijas ierēdnis c ivilā, kas stāvēja ielas viņā galā, Holbornas pusē, vēl dažus vārdus ar viņu parunāja.

"Vai jums visu nakti te jāstāv?" Gilderheima kungs vaicāja, kamēr viņa kalpotājs sauca ormani.

"Jā, kungs," ierēdnis atteica.

"Tas labi," veikalnieks sacīja. Man būtu ļoti patīkami, ja jūs

sevišķi uzraudzītu manu māju. Esmu mazliet noraizējies, jo atstāju naudas skapī dārgas lietas."

Ierēdnis pasmējās.

"Es domāju, mans kungs, jums nebūtu ko rūpēties," viņš teica un, kad Gilderheima kungs aizbrauca, viņš devās atpakaļ uz namu Nr. 93.

Bet īsajā laikā, kamēr aizbrauca briljantu tirgotājs un atnāca slepenpolicists, bija šis tas jau noticis. Tikko Gilderheims bija aizgājis līdz slepenpolicistam, no otra ielas gala steigšus nāca divi cilvēki. Pirmais no viņiem nekavējoties devās uz namu Nr. 93, atslēdza durvis un iegāja iekšā. Otrs viņam sekoja. Viņu kustībās nebija ne nedrošības, ne noslēpumainības. Varēja nodomāt, ka viņi jau ilgus gadus dzīvo šajā mājā kā īrnieki, jo viņu izturēšanās bija ļoti nopietna un skaidra.

Kādu pusminūti pēc tam, kad otrais no viņiem iegāja iekšā, no tās pašas puses nāca trešais, pie mājas apstājās, tikpat droši un noteikti atslēdza durvis kā pirmais no atnācējiem un iegāja iekšā.

Pēc trim minūtēm divi no visiem trim bija augšā, pirmajā stāvā.

Ar ārkārtīgu izveicību viens no viņiem no kabatas izvilka divas mazas tērauda pudelītes, veikli piestiprināja gumijas šļūteni un pierīkoja lodējamo lampu, bet otrs nolika uz grīdas dažus ļoti smalkus un neizteicami skaistus darba rīkus. Ne viens, ne otrs neteic a ne vārda. Viņi nogūlās uz grīdas, bet gaismu naudas skapja priekšā neizdzēsa. Brīdi viņi strādāja, nekā nerunādami; spēcīgākais no viņiem, palūkodamies spogulī, kas bija ietaisīts griestu dobumā, lai visi ielas gājēji būtu labu saredzami, teica:

"Man liekas, ari spogulis mūs nepievils."

Otrs iebrucējs bija slaidi noaudzis jauneklis kupliem matiem, kādēļ tas izskatījās pēc mūziķa.

Viņš papurināja galvu.

"Ja visi optikas likumi šajā gadījumā nav ačgārni kļuvuši," viņš lēni teica nepārprotamā ārzemju izloksnē, "tad nav iespējams, ka mūs kāds ieraudzītu."

'Tad varu justies pavisam mierīgs," pirmais sacīja.

Pagriezis šņācošo liesmu pret tērauda durvīm, viņš svilpoja un dūdoja kādu melodiju.

Rūpīgi viņš izdedzināja atslēgu un par izdošanos nemaz nešaubījās, jo tas bija vecmodīgs skapis.

Atkal kādu pusstundu viņi nerunāja ne vārda. Virs ar lodējamo lampu turpināja savu darbu, otrs klusēdams ar lielu interesi noskatījās, kuru katru brīdi gaidīdams, kad varēs sākt savu lomu.

Pēc pusstundas vecākais no viņiem elkoņiem noslaucīja sviedrus no pieres, jo karstums no tērauda durvis dedzinošās liesmas bija stipri jūtams.

"Kādēļ tu, durvis slēgdams, sacēli tādu troksni?" viņš jautāja. "Tu, Kali, citādi nemaz tik neuzmanīgs neesi."

Otrs, mazliet izbrīnījies, paskatījās uz viņu.

"Mīļais Džordž, es nekādu troksni nesacēlu," viņš teica. "Būtu tu stāvējis koridorā, nekā nebūtu dzirdējis; patiesi, es durvis tikpat klusi aizslēdzu, kā tās attaisīju."

Nosvīdušais, viz grīdas tupēdams, pasmējās.

"Man liekas gan, ka grūti tas tev nebija," viņš teica.

"Kā tā?" otrs vaicāja. ^

"Jo es tās nemaz neaizslēdzu. Tu taču ienāci tūlīt pēc manis."

Kad pēc šiem vārdiem pirmais no abiem nekā neatbildēja, viņš paskatījās. Drauga seja bija pārsteiguma pilna.

"Es durvis atslēdzu ar mana paša atslēgu," jaunākais stiepdams teica.

'Tu atslēdzi?…" Vīrs, ko sauca par Džordžu, sarauca pieri. "Kalidino, es tevi nesaprotu. Es taču durvis atstāju vaļā un tu ienāci pēc manis; es gāju taisni augšā un tu man sekoji."

Kalidino, galvu grozīdams, raudzījās uz otru.

"Es pats durvis atslēdzu," viņš mierīgi teica. "Ja kāds pēc tevis ienācis, nu, tad mums jāpārliecinās, kas tas tāds ir."

"Vai tu tā domā?…"

"Tā es domāju gan," teic a neliela auguma itālietis, "būtu augstākā mērā neizdevīgi, ja kāds džentlmenis novērotu šo diezgan neparasto gadījumu."

"Protams, tas varētu liktenīgi beigties."

"Kādēļ?"

Abi pārsteigti atskatījās, jo to mierīgi, bez kāda uztraukuma, vaicāja kāds trešais; viņš stāvēja pie durvīm, istabas kaktā, kur viņu neviens nevarēja ieraudzīt.

Viņš bija ģērbies viesību uzvalkā, vieglu mēteli uz rokām.

Viņi nevarēja pateikt, kas tas par cilvēku un kāds tas izskatās, jo seju no pieres līdz zodam slēpa maska.

"Lūdzu, nejūtaties traucēti," viņš teic a, "un neuzskatāt revolveri manā rokā kā draudus. Es to lietoju tikai pašaizsardzības nolūkā, un jūs sapratīsiet, ka šajos apstākļos, ievērojot manu pārāk kutelīgo situāciju, šāds uzmanības līdzeklis nav lieks."

Džordžs Valiss nomākti pasmējās.

"Kungs," viņš teica, palikdams savā vietā, "varbūt jūs esat vīrs pēc mana prāta, bet es gan gribētu labāk skaidri zināt, ko jūs īsti gribat."

"Es gribu mācīties," svešais teica.

Viņš nostājās un ar neapšaubāmu interesi novēroja tos abus. Pa maskas acu caurumiem spīdēja divas dedzīgas un spulgas acis.

"Lūdzu, turpiniet," viņš teica. "Būtu ļoti nepatīkami, ja jūs justos traucēti." i

Džordžs Valiss atkal paņēma lodējamo lampiņu un pagriezās pret skapja durvīm. Viņšļoti labi prata piemēroties katrai situācijai un nekad vēl nebija gadījies, ka viņš būtu iedzīts šaurā lokā, kur vairs nav izejas.

"Tad jau, galu galā, ir vienalga," viņš teica, "vai es savu darbu turpinu vai beidzu, —ja jūs būtu likumu un kārtības sargs, — tad tikpat labi es varu turpināt. Un ja jūs neesat šo abu cienījamo, priekšzīmīgo un nepaciešamo iestādījumu pārstāvis, tad, ar jūsu piekrišanu, es sevim varētu nodrošināt vismaz pusi laupījuma."

"Varat visu paturēt," svešais skarbi atteica. "Es nevēlos jūsu laupījumā dalīties, gribu tikai mācīties saprast, kā to dara. Vairāk nekā."

"To varat iemācīties," teica Džordžs Valiss, visslavenākais no visiem ielaušanās meistariem, "pie tam no krietna speciālista, varat man ticēt."

"Es to zinu," otrs mierīgi teica.

Neraizēdamies par neparasto traucējumu, Valiss turpināja savu darbu. Mazā itālieša rokas nervozi drebēja; būtu viņam jāizšķiras, tad laikam mierīgi tas nebūtu beidzies; bet otrs no viņiem bija izturigs un savaldīgi aukstasinīgs, tādēļ acīmredzot visas lietas vadītājs, un viņš uz savu draugu atstāja tādu iespaidu, ka arī tas nemaz vairs nedomāja, kādas briesmas varētu celties tā trešā dēļ. Maskā paslēpies svešinieks pārtrauca klusumu.

"Vai tas nav savādi," viņš teica, "ka ir dažādas tehniskas skolas visādiem amatiem un mākslām, bet nav nevienas, kas mācītu izpostīšanas mākslu. Ticat man, esmu ļoti pateicīgs, ka man bija izdevība būt pie tāda meistara kājām."

Viņa balss nebija nelaipna, tomēr tajā bija kas skarbs, kas nesaskanēja ar viņa gauso valodu.

Vīrs, kas sēdēja uz grīdas, vēl bridi strādāja, tad, galvu nepagriezis, teica:

"Es ļoti gribētu zināt, kājās te ienācāt."

"Es jums uz pēdām sekoju," cilvēks maskā teic a. "Es zināju, jūs ar gudru ziņu turēsities viens no otra zināmā attālumā. Redzat," viņš turpināja, "šo veikalu jūs novērojat jau veselu nedēļu; viens no jums te stāvēja cauru nakti. Mazliet tālāk, šajā pašā ielā, jūs noīrējāt nelielu veikaliņu, kādēļ šo namu varējāt labi novērot. No visa tā es nopratu, ka esat šo nakti izvēlējušies, jo šorīt jūs paņēmāt līdzi gāzes lampu. Kamēr jūs gaidījāt tās mājas tumšā izbrauktuvē, kur ir jūsu veikals,, viens no jums vēroja, kad gaisma izdzisīs un Gilderheima kungs aizies. Un, kad viņš aizgāja, jūs, kungs…" viņš vērsās pret to, kas sēdēja uz grīdas, "steigšus devāties šurp. Bet jūsu draugs tūdaļ nesekoja. Bez tam viņš c eļā palika stāvot, pac ēla vienu vēstuļu saišķi, ko acīmredzot pametis kāds izklaidīgs cilvēks, bet starp vēstulēm bija divas aizzīmogotas paciņas, kādas mēdz sūtīt Hatongardena veikalnieki saviem pircējiem, tad varēju to otru no jums pamest neievērotu un jums uz pēdām sekot."

Kalidino klusi pasmējās.

"Tas pareizi," viņš teica, noliekdamies pie svešā vīra. "Smalki izdarīts. Man liekas, jūs to paciņu nomētāt?"

Cilvēks maskā piekrītoši palocīja galvu.

"Lūdzu, turpiniet," viņš teica, "nejūtieties manis traucēti."

"Un kas notiks, kad būšu pabeidzis?" Džordžs jautāja, arvien vēl uz skapja pusi skatīdamies.

"Cik tas uz mani attiecas, nenotiks nekas. Tiklīdz būsiet savu darbu beiguši un paņēmuši visu, kas te paņemams, iešu ari es prom."

"Ja nemaldos, arī jūs gribat līdzi piedalīties?"

"Nemaz nē," otrs mierīgi teic a. "Nekādā ziņā negribu piedalīties. Man nav nekādu tiesību. Mans sabiedriskais stāvoklis man liedz pa slideno ceļu iet tālāk par jūsu zādzības novērošanu."

"Briesmīgā nozieguma," vīrs, kas uz grīdas sēdēja, pārlaboja viņa vārdu "zādzības".

"Briesmīgā nozieguma," otrs piekrita.

Viņš gaidīja, kamēr smagā skapja durvis bez trokšņa atvērās un Džordžs iebāza roku paņemt visu, kas tur bija; tad, ne vārda neteicis, viņš devās uz durvju pusi un tās aizslēdza.

Abi vīri piecēlās un vērīgi klausījās. Nekā viņi nedzirdēja; tikai no ārdurvju atslēgas aizķēriena viņi saprata, ka savādais apciemotājs aizgājis.

Viņi abi saskatījās… Viena sejā bija redzama interese, otra sejā jautra oma.

"Neparasts radījums," Kalidino teica.

Otrs palocīja galvu.

"Pavisam neparasts," viņš atteica, "un vēl neparastāka lieta būs, kad šonakt ar visu savu laupījumu iesim prom no Hatongardena."

Likās, ka patiesi sākas šis "vēl neparastākais", jo neviens neredzēja dārgakmeņu zagļus aizejam; un par Gilderheima naudas skapja izlaupīšanu bija tikpat daudz saistoša ko runāt kā par Sjenstera izredzēm lielajās skriešanās sacīkstēs.

Otrā nodaļa Sjenstera lielā skriešanās

Un atkal jau!

Šoreiz varēja dzirdēt, kā pāri dažādu balsu jūklim maigi un žēli plūst kādas skaņas, tad apklusa kā izgaisis zeltains pavediens, kas ikdienas vienmuļībā uzplaukst un gaist… Džilberts Stendertons vērīgi klausījās un pūlējās atminēt, no kurienes šīs skaņas plūst.

Tā bija F-dur melodija, ko spēlēja kāds nezināms mūziķis.

"Būs negaisa vētra."

Džilberts to nedzirdēja. Viņš sēdēja uz ratu bukas, rokas uz c eļiem sakrustojis un seju vienos sviedros.

No viņa izturēšanās varēja manīt, ka viņš sajūt kaut ko traģisku, kas radīja mazliet rūpes. Profils, ko viņš bija pavērsis pret savu sirdīgo draugu, bija klasiski veidots — augsta, skaista piere, varbūt pārāk garš deguns, spēcīgs un stingrs zods.

Leslejs Frankforts, palūkodamies uz dusmās grimušo sapņotāju, atcerējās pazīstamo Dantes attēlu, kaut Dante nekad nevalkāja cietu platmali, ne ari viņš tik ļoti interesējās par ļaužu drūzmu skriešanās sacīkšu dienā.

"Būs negaiss."

Leslejs pakāpās pāris kāpšļu augstāk un apsēdās blakus Džilbertam. Tas atmodās no saviem sapņiem.

"Vai tiešām?" viņš jautāja, pieri noslaucīdams.

Tomēr, apkārt lūkodamies, viņš neskatījās uz tumšajiem mākoņiem, kas jau gaisā savilkās, bet uz vīriešu un sieviešu pūli, uz spilgtiem plakātiem, kur bija ļoti iespaidīgi uzsvērta "senas firmas" labā slava un dibināšanas gads; uz barakām pakalnē, uz garu rindu audekla zīmējumu, kas ieteica dažādas viskija šķirnes; uz cieši sabūvētām tribīnēm skrejceļa viņā pusē; klausījās ļaužu čalās un troksnī, kurā pat jūnija pērkons paliktu nesadzirdēts.

"Kaut jūs zinātu, cik nožēlojams jūs izskatāties ar saviem nolaistiem skatiem," Leslejs Frankforts, mazliet sadusmots, tomēr labsirdīgi teica, "tad jūs vis tādā pozā nesēdētu, it kā visu pazaudējis spēlmanis. Mans mīļais draugs, ar savu garo, bēdīgo seju jūs varētu labi noderēt krāsu zīmējumam kādas pretspēlmaņu avīzes Ziemsvētku numuram. Ir viena tāda avīze."

Džilberts strupi pasmējās.

"Šie ļaudis mani interesē," viņš teica saņemdamies un sākdams runāt. "Vai varat iedomāties, ar ko visu tiem galvas pilnas? Ikviens no viņiem ir patstāvīga personība, ikkatram ir kādas cerības vai bailes sirdī; ikviens no viņiem spēj mīlēt, ienīst vai bēdāties. Paskatāties tur, uz to vīru!" viņš teica ar savu garo, nervozo pirkstu rādīdams.

Vīrs, ko viņš rādīja, stāvēja mazā, zaļā laukumiņā, kur publikas drūzmēšanās bija tā iekārtota, ka bija palikusi neliela briva vietiņa; tur stāvēja vidēja auguma vīrs melnu, c ietu platmali uz pakauša un garu, tievu cigāru baltos, glīti augošos zobos. Viņš bija labu gabalu no auto, kādēļ Leslejs nevarēja visus sīkumus atšķirt, bet Džilberta Stendertona iztēlošanas spējas papildināja, ko acis neredzēja, jo viņš šo vīru kādreiz jau bija ievērojis.

It kā Mērojošos skatus sajuzdams, vīrs pagriezās uz otru pusi un lēni pagāja uz priekšu. Viņš izņēma cigāru no mutes un pasmējās, it kā vīru uz bukas pazītu.

"Kā klājas, kungs?"

Viņa balss skanēja spalgi un skaļi, it kā starp viņiem būtu ļoti liels attālums, bet viņš skaļi kliedza ar nolūku, lai viņa balss pārkliegtu ļaužu pūļa troksni. Džilberts smaidot pamāja ar roku, un vīrs, pavēcinājis gaisā cepuri, apgriezās un nozuda burzmā.

"Zaglis," Džilberts teica, "pie tam liela vēriena — viņa vārds ir Valiss; te daudz Valisu. Domājošam cilvēkam tāds ļaužu pūlis ir briesmīga aina."

Otrs uz viņu paraudzījās asu skatu.

"Ļaužu pūlis tikai tad kļūst b riesmīgs, ja kāds grib viņam cauri izlauzties ar negaisa sparu," viņš teica kā praktiski piedzīvojis vīrs. "Man liekas, iesim prom un dabūsim auto."

Džilberts palocīja galvu. Viņš stīvi piecēlās, it kā kājās būtu iemetušies krampji, lēnām pa pakāpieniem rāpdamies zemē. Viņi gāja cauri iežogojumam, pārgāja pāri dzelzceļa sliedēm, tad pa nelielo laukumu, cauri ejām, kur sacīkšu dienās skraidīja avīžnieki, žokeji un sulaiņi. Un tad viņi bija ārā, uz galvenās ielas. Mietiem apsistā auto parkā viņi atrada savu mašīnu un, kā par brīnumu, arī savu šoferi.

Jau divas reizes nozibsnīja zilās ugunis, un smacīgo gaisu nodrebināja brīdinoši pērkona grāvieni, kad viņi vienā straumē līdzi citiem sāka braukt uz Londonu. Negaiss, kas jau visu pēcpusdienu mācās, ar briesmīgu spēku brāzās pāri Epsomai. Visu laiku bez apstājas zibeņoja, sākās nepārtrauktas lietus gāzes un ausis apdullināja viens pērkona grāviens pēc otra.

Lielais ļaužu pūlis pakalnē izklīda, it kā aizplūda uz visām pusēm; cilvēku bars aizlocījās kā gara, melna kārts; visi steidzās uz vienu no trijām dzelzceļa piestātnēm. Bija vajadzīga neparasta izveicība, lai auto izvadītu c auri ratiem un mašīnām, kur viņi bija iekļuvuši.

Stendertonsnosēdās blakus šoferim, kaut tas bija limuzīns. Viņš bija cilvēks ar labām novērošanas spējām, un, kad otrreiz nozibsnīja, viņš pamanīja, ka šofera seja kļūst gluži bāla un lūpas sāk drebēt. Debesis sedza nakts melnums. Visapkārt viss apvārsnis bija pilns draudošu oranžkrāsas tvaiku; tāds negaiss Anglijā nebija ilgus gadus piedzīvots.

Kaut lietus straumēm gāza, jauneklis blakus šoferim nelikās zinot. Viņš vēroja cilvēka nervozās rokas, kam bija stūre jāgriež drīz uz vienu, drīz otru pusi, jo auto katru bridi bija sānis jāsagriež, lai nebūtu jābrauc pa pārpildīto galveno ceļu.

Pēkšņi auto priekšā nostiepās gaismas svītra, un Stendertons no grāviena gluži apdulla, tas bija daudz briesmīgāk par pērkona dārdiem.

Šoferis izmisuma bālu seju instinktīvi atlēca atpakaļ; drebošās rokas palaida stūri un kāja noskrēja no pedāļa. Auto būtu apstājies, nebūtu viņi tajā brīdī bijuši nogāzes malā.

"Ak, Dievs!" viņš murmināja, "tas ir briesmīgi. Kungs, es vairs nevaru."

Jau Džilberta Stendertona roka tvēra stūri, un kāja ar elegantām kurpēm skāra pedāli.

'Taisāties, ka tiekat!" viņš dusmīgi teica. "Uz vietas šurp, pāri!"

Šoferis paklausīja un drebēdams, rokas sejai priekšā aizlicis, pārsēdās sava kunga vietā, bet Stendertons ieslīdēja šofera vietā un ieslēdza mašīnu.

Tā bija laime, ka viņš bija sevišķi izveicīgs braucējs, bet arī viņam bija vajadzīga visa māksla, lai mašīnu dabūtu nost no nogāzes malas. Kad viņi ar prāvām grūtībām kūlās uz priekšu, sākās atkal lietus gāzes, tā ka visa zeme mirka ūdenī. Auto riteņi pa slapjo ceļu slīdēja un šļūc a, bet stūres turētājam bija skaidra galva un lielo mašīnu viņš, dabūjis prom no nogāzes malas, atkal uzbrauca uz galvenā ceļa. Tas bija steigā skrejošu cilvēku pilns; tikai lēni varēja tikt uz priekšu, jo nepārtraukti skanēja signālkaucieni, līdz auto no pēkšņa grūdiena apstājās.

"Kas noticis?"

Leslejs Frankforts atvēra lodziņu, kur pasažieru sēdekļi bija atšķirti no šofera vietas.

'Tur ir kāds vecs vīrs, tur," Džilberts pāri plecam teica, "vai jums nebūtu iebildumu, ja mēs viņu paņemtu pie sevis? Vēlāk es jums pateikšu, kādēļ."

Viņš to teica par diviem nožēlojamiem radījumiem, kas stāvēja ielas malā. Tie bija kāds vecs vīrs un meitene; Leslejs viņu sejas nevarēja skaidri saredzēt. Viņi stāvēja ar muguru pret ļaužu drūzmu pagriezušies, pāri galvām pārvilkuši plānu mēteli.

Džilberts kaut ko uzkliedza, un, to izdzirdis, vecais vīrs atskatījās. Viņam bija skaista seja: iegarena, smalki veidota un garīgi bagāta, — mākslinieka seja. Viņa sirmie mati slīdēja pāri apkaklei, un viņš kaut ko turēja zem sava mēteļa, ko viņš gribēja daudz vairāk sargāt no nebeidzamām lietus gāzēm nekā pats sevi.

Meitenei varēj a būt gadi septiņpadsmit; tas bija bērns grūtsirdīgām acīm, un nopietni viņa raudzījās auto braucējos. Vecais vīrs kavējās un negribēja paklausīt Džilberta aicinājumam, bet tad viņš kļuva nepacietīgs, pārveda meiteni pāri ielai un Leslejs atvēra auto durvis.

"Lecat ātri iekšā,"viņš teica. "Kungs Dievs, jūs esat gluži slapji!"

' Viņš aizcirta durvis un viņi apsēdās tiem taisni pretim. Tas bija nožēlojams stāvoklis; meitenes drēbes bija pavisam samirkušas un seja tik slapja, it kā nupat viņa būtu no vannas izkāpusi.

"Noliekat savu mēteli," Leslejs Īsiem vārdiem pateica. "Man ir pāris sausi nēzdogi; man tikai liekas, ka jums vajadzīgs īsts peldu dvielis."

Viņa pasmējās. "Jūs esat ļoti laipni," viņa teica. "Mēs tikai sabojāsim jūsu auto."

"0, nekas, nekas," Leslejs atteica. "Bez tam tas nav mans auto. Un," viņš piebilda, "ja ienāks Stendertona kungs, viņš jūs sasēdinās vēl ciešāk."

Viņš savā nodabā brīnījās, kāda gan apbrīnojama iemesla dēļ Stendertons abus šos cilvēkus aicinājis savā limuzīnā.

Vecais vīrs, sākdams runāt, pasmējās un no viņa pirmiem vārdiem jau daudz kas kļuva saprotams.

"Stendertona kungs pret mani allaž bijis ļoti labs," viņš laipni, gandrīz pazemīgi teica.

Viņam bija klusa, daiļskanīga balss. Leslejs Frankforts vēroja, ka tā ir izglītota cilvēka balss. Un viņš negribot pasmējās; jo viņš jau par daudz bija pieradis pie Stendertona draugiem, tādēļ nemaz viņu nepārsteidza arī šie salijušie ielas muzikanti, par tādiem viņš tos noturēja vismaz tādēļ, ka no vecā vīra slapjā mēteļa apakšas bija izkāries vijoles kakls.

"Ak tad jūs viņu pazīstat?"

Vecais vīrs palocīja galvu.

"Es viņu ļoti labi pazīstu," viņš atbildēja.

Viņš izņēma vijoli, un Leslejs Frankforts redzēja, ka tā ir ļoti veca vijole. Vecais vīrs norūpējies un kā izbijies to pārbaudīja, tad atvieglotu sirdi nolika to sev uz ceļiem.

"Nebūs taču sabojāta?"

"Nē, kungs," viņam atbildēja. "Es gan biju ļoti izbijies, jo tā iesākusies diena varēja ļoti bēdīgi beigties.

Viņi bija Dovnā spēlējuši un labi nopelnījuši.

"Ari mana dēla meita spēlē," vecais vīrs teica. "Mēs gan to ļaužu pūli nemīlam, tomēr no viņa pelnām naudu," viņš pasmējās, " un mūsu apstākļos mēs nevaram nievāt un pamest neizlietātu nevienu labu izdevību."

Nu viņi no negaisa paglābti; kad mašīna jau bija pāri Sutoņai un iebraukusi tādā strēķī, kur ielas bija gluži sausas, Džilberts pieturēja auto un stūri nodeva šoferim.

"Man ļoti jānožēlo, kungs," tas gribēja ko teikt.

"Ak, neraizējieties," viņa kungs pasmējās, "nemaz nevajag kaunēties, ja jums no negaisa bailes. Agrāk ari man klājās tāpat, līdz spēju savas jūtas apvaldīt, it kā pats savā nodabā."

Kamēr šoferis pateicās, Džilberts attaisīja durvis un iekāpa pasažieru vietā. Viņš noliecās, pie vīra un, viegli smaidīdams, sveicināja jauno meiteni.

"Es jūs tūdaļ pazinu," viņš teica. "Tas ir Springa kungs," viņš Leslejam sacīja. "Viņš ļoti sens mans draugs. Kad ēdāt pie SenDžona Vūda, droši vien pie ēdamistabas logiem dzirdējāt Springa vijoli. Tā bija parastā programma, vai ne, Springa kungs?" viņš teica. "Starp citu," viņš pēkšņi teica, "jūs spēlējāt…"

Viņš neizteica līdz galam, un vecais vīrs, nesaprazdams jautājuma nozīmi, piekrītoši palocīja galvu.

"Katrā ziņā," Džilberts turpināja, sākdams runāt pavisam citā tonī, "nebūtu bijis cilvēcīgi, ja mana privātkapela būtu noslīcināta Espom-Dovnā un viņai, zibens ķertai, būtu uz visiem laikiem jāapklust."

"Vai tad tādas briesmas bija iespējamas?" Leslejs pārsteigts jautāja.

Džilberts palocīja galvu.

"Kad braucu cauri Dovnai, es redzēju, kā vienu nabaga radījumu zibens ķēra," viņš teica. "Ap viņu saskrēja vesels ļaužu bars. Tādēļ pametu viņu likteņa varā un auto neapturēju. Tas bija briesmīgs skats."

Viņš pa šauro, ieapaļo lodziņu paskatījās atpakaļ.

"Vēl šovakar Londonā negaiss turpināsies," viņš teica, "bet pilsētā tas neatstāj tik briesmīgu iespaidu kā klajā laukā. Augstie namu jumti nomierina nervozos ļaudis.

Balhamā viņi šķīrās no vecā vīra un viņa dēla meitas; kad auto brauca tālāk, Leslejs pārsteigts sacīja savam kaimiņam:

"Džilbert, jūs esat apbrīnojams cilvēks, es nekādi nespēju jūs saprast. Vēl šorīt jūs pats par sevi teicāt, ka esat īsts nervu kamols…"

"Vai es to teicu?" viņš sausi vaicāja.

"Nu, taisni tādiem vārdiem jūs neteicāt," Leslejs it kā noraizējies atbildēja, "bet tādā nozīmē jūs par sevi runājāt. Un tad, negaisam sākoties, kas mani krietni nobiedēja, jūs vienkārši nosēdāties sava šofera vietā un brauc āt visiem negaisiem c auri. Pie tam jūs vēl pasaucāt kādu vīru, kaut neviens jums nebūtu pārmetis, ja arī būtu viņu pametuši savam liktenim."

Džilberts tūdaļ neatbildēja; tad viņš mazliet rūgti pasmējās.

"Ir bezgala daudzi un dažādi nervozitātes veidi," viņš teica, "un nejauša gadījuma dēļ šis veids man svešs. Vecais vīrs ir ļoti svarīgs faktors manā dzīvē, kaut viņš pats to nemaz nezina, viņš ir mana likteņa ierocis."

Viņa balss skanēja gandrīz vai svinīgi. Tad viņam likās, ka kaimiņš uz viņu ziņkāri noskatās.

"Es nezinu, kā jūs guvis tādu iespaidu, ka esmu viens nervu kamols," viņš īsi teica. "Nedomāju, ka tā būtu ideāla sajūta cilvēkam, kas šonedēļ taisās precēties."

"Varbūt taisni tas ir tas iemesls, mans mīļais draugs," otrs saudzīgi atbildēja. "Es pazīstu daudzus cilvēkus, kas tādā gadījumā bija neizteicami uztraukti. Piemēram, Tipijs Džonss, kurš vienkārši aizbēga prom, — viņš bija zaudējis atmiņu vai ko tamlīdzīgu, avīzes par to rakstīja."

Džilberts smējās.

"Ari es esmu izdarījis ko tādu, kas izskatās pēc aizbēgšanas," viņš mazliet saīdzis sacīja. "Es lūdzu kāzas mazliet atlikt."

"Kādēļ gan?" Leslejs jautāja. "Jau šorīt, kad pie jums ierados, gribēju par to vaicāt, bet aizmirsās. Keskartakundze man teica, ka viņa par to ne dzirdēt negribot."

Kaut Džilberts viņu nemudināja par to tālāk runāt, runīgais jauneklis turpināja:

"Mans dēls, ņemi, ko Dievs tevim lēmis," viņš teica. "Ārlietu ministrijā jums dienests nodrošināts. Tuvākā nākotnē jums paredzama padomnieka vieta, pie tam apburoša un skaista līgava, jūs esat bagāts…"

"Es vēlētos, kaut jūs to nebūtu teicis," Džilberts skarbi sacīja". 'Tā visi Londonā domā. Man nav citu līdzekļu, tikai mana alga. Šis auto," viņš teica, redzēdams sava kaimiņa vaicājošo skatu, "gan pieder man, to man tēvocis dāvināja, un es nedomāju, ka viņš grib to dabūt atpakaļ, pirms nebūšu to pārdevis. Paldies Dievam, jums tas vienalga," viņš turpināja, un visu laiku viņa balsi skanēja kas skarbs, "bet man ļoti liekas, ka divas trešdaļas no manām draudzīgām attiecībām un no laipnības, ko sajūtu, dibinās uz šo pārprasto manu bagātību. Ļaudis domā, ka esmu sava tēvoča mantinieks."

"Bet vai tad tā nav?" Leslejs izbrīnījies jautāja. Džilberts pakratīja galvu.

"Nesen mans tēvocis izteicās, ka visu savu bagātību atstāšot kādai cienījamai iestādei, kas teicami rūpējas par suņu pasaules labklājību, — Betersejas suņu patversmei."

Lesleja Frankforta laipnā seja bija traģiska pārsteiguma pilna.

"Vai jūs to pateicāt Keskarta kundzei?" viņš vaicāja.

"Keskarta kundzei?" Džilberts neizpratnē jautāja. "Nē, viņai es par to nekā neesmu teicis. Nedomāju, ka tas būtu vajadzīgs. Galu galā," viņš smaidot teica, "Edīte jau mani neprec naudas dēļ, viņa pati ir ļoti turiga, vai ne? Un man," viņš steigšus piebilda, "gluži vienalga, vai viņa bagāta vai nabaga."

Atlikušo ceļa gabalu abi vīrieši vairs neteica ne vārda, un Sen Džemsa ielas stūrī Džilberts atvadījās no sava drauga.

Viņš brauca tālāk uz nelielo namu, ko pirms viena gada noīrēja ar visu iekārtu, kad laulības vēl šķita kā tāla varbūtība un kad viņa dzīves ārējie apstākļi bija daudz spožāki kā šobrīd.

Džilberts Stendertons bija no tādas sevišķas ģimenes, kur, šķiet, brāļu bērni vien bija. Viņa tēvocis, brīnišķīgs vecs anglo-indietis bija zēna nākotnes gaitas ņēmis savā ziņā; galvenā kārtā ar viņa iespaidu un sakariem Džilberts tika savā tagadējā vietā, Vēl vairāk, — viņš to izraudzījis par savu mantinieku, un tā kā viņš bijis vīrs, kas neko nemēdza darīt slepenībā, drīzāk tiecās uz pļāpību, tad visās Anglijas malās sāka runāt par Džilberta lielo laimi.

Tad kādu mēnesi, pirms šis gadījums sākās, kā bumbas sprādziens no radiem ienāca paziņojums, ka, pēc viņu domām, būtu labāk, ja testamenta noteikumus grozītu; Džilbertam vairs nevajadzētu paļauties uz tūkstoš mārciņām, kas viņam, tāpat kā daudziem citiem brāļu un māsu dēliem, likumīgi pienācās.

Džilbertam tas nebija nekāds smagais sitiens; viņš tikai bija mazliet noraizējies un nesaprata, ar ko gan sakaitinājis savu dedzīgo tēvoci. Viņš ļoti cienīja vecā vīra labās īpašības un tādēļ nedomāja dusmoties uz viņa dīvainībām, kaut ari to dēļ viņam jātop samērā nabagam cilvēkam.

Viņa dzīve būtu pavisam citāda kļuvusi, ja viņam būtu izdevies kaut vienu cilvēku pārliecināt, ka par viņa nākotnes izredzēm jādomā pavisam citādi.

Trešā nodaļa Džilberts pēkšņi aizsteidzas

Taisni tajā bridī, kad Džilberts sāka pārģērbties, lai vakarā izietu, pār Londonu savilkās negaisa mākoņi. Vēl tā nevaldāmais spēks bija neaizskarts. Veselu stundu ielās šķaidījās zilganās liesmas, un māja drebēja no nerimstošiem pērkona grāvieniem.

Viņa garastāvoklis pieskaņojās dabas spēku nevaldībai, jo ari viņa sirdī plosījās vētra, kas skāra pašus viņa dzīves pamatus. Ārēji nekā nevarēja manīt no viņa mokām. Seja, ko viņš spogulī skatīja, bija nekustīga un neizteiksmīga.

Viņš aizsūtīja sulaini pasaukt auto. Negaiss jau bija pārgājis, un, kad viņš iznāca uz lietus noskalotās ielas, vairs bija sadzirdami tikai dobji pērkona dārdi. Daži vēja saraustīti mākoņi steigšus skrēja pa debesīm, it kā gribēdami panākt galvenos negaisa spēkus.

Pie Portlandskvēra nama Nr. 274 viņš lēni un kā vilcinādamies izkāpa no auto. Viņam bija jātiek galā ar nepatīkamu uzdevumu, tikpat nepatīkamu, droši vien viņam pat vēl nepatīkamāku, nekā tas varētu būt viņa nākošajai sievasmātei.

Viņš nešaubījās, ka aizdomas, ko Leslejs viņā modināja, ir nepatiesas un necienīgas.

Viesistabā, kur viņu ieveda, viņš bija vienīgais viesis. Viņš paskatījās, cik pulkstens.

"Eol, vai esmu pārāk agri atnācis?" viņš sulainim jautāja.

"Jā, kungs, diezgan agri," sulainis atbildēja, "bet es pateikšu Keskarta jaunkundzei, ka jūs atnācāt."

Džilberts palocīja galvu; viņš piegāja pie loga un, rokas uz muguras salicis, raudzījās ārā uz slapjo ielu. Tā viņš stāvēja droši vien minūtes piecas un, domās nogrimis, bija zemu noliecis galvu. Pavērās durvis, un viņš uztrūkās no domām; viņš pagriezās sveicināt ienākušo jaunavu.

Edīte Keskarta bija viena no skaistākām sievietēm Londonā, kaut vārds "kundze" skanētu pārāk cienīgi, runājot par šo slaido jaunavu, kas tikko skolu beigusi.

Viņas īpatnēji pelēkās acīs ar reti maigu izteiksmi, šķiet, allaž bija nomanāmas apslēptas bailes — reizē bailes un lūgšanās. Tāda bija Edīte Keskarta. Viņas ac is arvien bija nomodā, un ari tad, ja tās uz kādu cieši raudzījās, pārāk dedzīgu kavalieri tās tomēr atstāja pienācīgā attālumā. Deguns bija mazliet uz augšu pastiepies, izteiksmīga mute harmonēja ar viņas biklām acīm. Gandrīz pavisam melnie mati noslīdēja pāri pierei. Viņa bija ģērbusies vienkārša, jūras zaļa atlasa ģērbā, gandrīz pavisam bez dārgakmeņiem vai citām rotām.

Steigšus viņš devās viņai pretim un abas viņas rokas saņēma savās rokās; viņa acis kā ilgodamās meklēja viņas skatienu.

"Edīte, šovakar tu esi burvīgi skaista," viņš tikko sadzirdami teica. Lēni viņa izņēma savas rokas no viņa rokām un pamirdzēja smiekli, kas tik jauki saskanēja ar viņas izskatu.

"Vai skriešanās sacīkstes priekus jau izbaudīji?" viņa jautāja.

"Tas bija ļoti interesanti," viņš teic a, "cik savādi, ka nekad agrāk sacīkstēs nepiedalījos."

"Sliktāku dienu gan tu vairs nevarēji izvēlēties. Vai negaiss tevi neaizķēra? Tas bija neticami briesmīgi."

Viņa runāja ātri, katru teikumu nobeigdama it kā mazliet vaicājoši. Likās, viņa grib ar savu līgavaini laba būt, tomēr kautrīgi baidās. Kā bērns viņa rūpējās, lai tikai ar savu uzdevumu labi galā tiktu; šad un tad varēja manīt, ka viņa jūtas it kā atvieglota, kā cilvēks, kas kādu šķērsli pārvarējis.

Džilberts vienmēr sajuta un saprata, cik savādi saspīlētas ir viņu attiecības. Desmitām reižu dienā viņš savā nodabā domāja, ka nemaz nav iespējama tik piespiesta izturēšanās. Tomēr viņš attaisnoja viņas neuzticību un apslēptās bailes, kas kā ēnas pāri jūrai viņas acīs parādījās un zuda. Viņa bija jauna un izskatījās daudz jaunāka par saviem gadiem. Skaistais pumpurs vēl nebija raisījies, un saderināšanās cieta no bezgala daudzām formalitātēm.

Viņi iepazinās, kā parasts, kādā ballē; kā tas mēdz notikt, viņu ielūdza viņas māte, un viņš dejoja ar viņu, tad vizinājās, brauca ar laivu un viņa ar savu māti aizbrauca uz Askotu; viss bija, kā mēdz būt. Bet kaut kā trūka. Džilbertam nebija vairs nekā, kas būtu nezināms.

Viņš vainu meklēja pats sevī, kaut pretēji salti konvenciālajai saderināšanās c eremonijai viņšbijaīsts romantiķis. Viņas lūdzošās acis viņu, tāpat kā visus citus vīriešus, nelaida pārāk tuvu sev. Kad viņš to bildināja, viņš sajuta attālumu starp viņiem, un šī brīža paviršā izveicība skaidri kļuva redzama, ka nebija viņiem dreboša uztraukuma. Klusi pateikdama savu "jā", tā pieņēma bildinājumu, sniedza skūpstam savu salto vaigu un tad kā iesprostots putns, kas brīvības ilgojas, izslīdēja no viņa skaujām un aizbēga prom no konvencionāli ierīkotā ziemas dārza ar briesmīgām palmām un sablīvētām Tanagras figūrām.

Džilberts kā mīlētājs bija mazliet kā zēns: sapņotājs, jūsmotājs. Tādi bija arī daudzi c iti pieauguši vīrieši. Jo arī visspēcīgāko vīriešu dvēselēs guļ apslēpti romantikas avoti. Viņš mīļu prātu ļāvās saviem sapņiem un sirdī auda saldas fantāzijas tēlus. Viņš mīlēja viņu pilnīgi un vienīgo. Viņa tam bija kā dievišķs, smaržojošs puķes zieds.

Viņš atkal bija saņēmis viņas roku un ar sāpēm sirdī — ko mazināja briža jautrība, — sajuta, ka atkal viņa grib vaļā tikt, un tad istabā ienāca Keskarta kundze.

Tā bija liela auguma sieviete, vēl skaista, kaut vecums jau viņas gaitu darīja gurdenu. Bija nomanāms daudzo gadu nepielūdzamais iespaids, un viņa jau lietoja mākslīgus palīglīdzekļus, lai neizgaistu viņas burvība. Viņai bija šaura mute taisnām un stingrām lūpām, par daudz ass, tādēļ ne visai skaists zods. Ienākdama istabā, viņa pasmējās un sniedza jaunajam cilvēkam savu cimdā ietērpto roku.

"Jūs, Džilbert, esat agri atnācis," viņa teica.

"Jā," viņš kā samulsis atbildēja. Te nu bija izdevība, ko viņš ilgi meklēja, tomēr viņš sāka šaubīties un izdevību neizlietoja.

Kad durvis atvērās, viņš meitenes roku palaida vaļā; neviļus viņa bija pagājusi pāris soļus atpakaļ un ārkārtīgi nopietni, rokas uz muguras salikusi, viņu vēroja.

"Es gribēju ar jums runāt," viņš teic a.

"Ar mani runāt?" Keskarta kundze valšķīgi vaicāja. "Nē, droši vien ne ar mani!"

Tie varēja būt kā jaunas meitenes, tā zēna smiekli. Aiz nezināmiem iemesliem, ko viņštajābridī nespēja skaidri aptvert, Džilberts jutās pavisam slikti.

"Jā, es vēlējos ar jums runāt," viņš teica. "Šajās nopietnās dienās tas taču nav nekas pārsteidzošs." Viņš atkal pasmējās.

Viņa brīdinoši pacēla pirkstu.

"Jūs nedrīkstat raizēties un domāt par svētku dienas praktiskām lietām. Lūdzu, ļaujat tikai man par to gādāt. Pats redzēsiet, ka jums nebūs ne mazākā pamata par mani sūdzēties."

"Ak, es nedomāju par to," viņš steigšus sacīja. "Tas ir kas… kas…" Viņš samulsa. Viņš vēlējās, lai tā saprot, cik nopietna lieta viņam uz sirds. Un taisni tuvāk pievirzoties šim jautājumam, viņš neskaidri nojauta, cik grūts viņa stāvoklis. Kā gan viņš šai sievietei, kas pret viņu allaž bijusi tik laipna, lai spētu pateikt savas rīcības iemeslus, kas nedara godu ne viņa sirdij, ne prātam? Kā viņš lai sāk runāt par savu nabadzību ar sievieti, kas ne vienu vien, bet simtas reizes sacījusi, ka viņa spožās nākotnes izredzes un mantojuma stāvoklis ir vienīgais, kas var traucēt to, ko viņa sauca par ideālu laulību aiz mīlestības!

"Džilbert, es gandrīz vēlētos, kaut jūs būtu nabags," viņa mēdza sacīt. "Man liekas, ka bagātība ir ārkārtīgas briesmas diviem jauniem cilvēkiem, kāds esat jūs un Edīte."

Šīs bailes no viņa bagātības tā izteic a ne vienu reizi vien. Tomēr, atcerēdamies dažus nejaušus Lesleja vārdus, viņš šaubījās, vai viņas motīvi ir patiesi skaidri un tīri! Ar katru brīdi vairāk dusmodamies, viņš atcerējās, ka tieši Keskarta kundze visvairāk gādāja, lai viņš salaulātos; vienkārši un parasti domājošs cilvēks ietu vēl tālāk un saprastu, ka viņa Edīti tam kaklā uzmetusi. Lesleja aizdomām pamata bija diezgan daudz, viņš nodomāja, raudzīdamies uz lielā auguma eleganto sievieti. Viņš tikai bija nokaunējies, ka nebija vērā ņēmis šo neuzticības pilno aizrādījumu.

"Būtu jums kāds stundas ceturksnis brīvs…" viņš aprāvās; viņš gribēja teikt "pirms maltītes", bet apdomāja, ka pēc maltītes var vēl netrauc ētāk runāt.

"…pēc maltītes?"

"Ar lielāko prieku," viņa smaidot teica. "Ko gan jūs man labu pateiksiet? Vai sūdzēsiet kādus jaunības grēkus?"

Viņš mazliet saviebās un papurināja galvu.

"Varat būt pārliecināta, ka tādas lietas es jums nekad nestāstīšu," viņš teica.

"Nu tad es pēc maltītes ar jums parunāšu," viņa piekrita.

"Šovakar sanāks ļoti daudz ļaužu, nemaz nezinu, kā ar visiem darbiem galā tikšu. Jums, līgavaiņiem," viņa pārmetoši noglauda tā plecus ar savu vēdekli, "nav ne jausmas, kādas jukas jūs saceļat savu nelaimīgo nākošo radu mājās."

Edīte stāvēja nomaļus, gluži tāpat kā tad, kad Džilberts palaida vaļā viņas roku; ziņkāri viņa noskatījās, kas notiek, bet pati neteica ne vārda. Jau bieži Džilberts bija brīnīdamies novērojis, ka Keskarta kundzes klātbūtne uz viņas meitu atstāj sevišķi lielu iespaidu. Ne tādā nozīmē, ka viņas meita būtu ēnā palikusi vai pie malas nobīdīta; drīzāk šķita, ka uz skatuves uznākusi jauna aktrise un tā, kas līdz šim tēloja galveno lomu, jau nogājusi nost. Viņam likās, ka Edīte aiz kulisēm gaida otras aktrises gala vārdu, lai atkal var tikt pie tēlošanas, kļūt redzama un allaž tas bija iespējams tikai, kad viņas māte aizgāja.

"Džilbert, šovakar sanāks daudz jauku ļaužu," Keskarta kundze teica, skatīdamās papīra loksnē, ko turēja rokā. "Dažus no tiem jūs nepazīstat un par dažiem es ļoti gribētu, lai jūs ar tiem iepazītos. Esmu pārliecināta, ka ar mīļo doktoru Kasiliju jūs labi sapratīsieties…"

Viņas ausīs atskanēja nomākts izsauciens, un viņa skarbi paskatījās.

Bet Džilberta seja jau bija atkal mierīga: it nekas tur nebija pamanāms. Meitene brīnīdamās vēroja šo masku.

"Kas jums noticis?" Keskarta kundze vaicāja.

"Nekas," Džilberts aukstasinīgi teica, "jūs tikko runājāt par saviem viesiem."

"Es gribēju sacīt, ka jums jāiepazīstas ar doktoru Barklaju Seimoru, — tas ir apbrīnojams cilvēks. Man liekas, jūs taču nepazīstat viņu?" >

Džilberts papurināja galvu.

"Nu, to mēs panāksim," viņa teica. "Viņš ir mans labs draugs; kādēļ viņš nevada Herleja ielā klīniku, bet pieņem pacientus Lidā, par to man nav ne mazākās jēgas. Vīriešu izturēšanās un rīcība bieži nemaz nav saprotama. Un tad vēl…" Viņa lasīja vēl dažus vārdus, no kuriem Džilberts vienu otru pazina.

"Cik ir jau pulkstens?" viņa pēkšņi jautāja.

Džilberts paskatījās pulkstenī.

"Ceturksnis pirms astoņiem? Man jāiet," viņa teica. "Tūliņ pēc maltītes mēs parunāsimies."

Jau līdz durvīm aizgājusi, viņa vēlreiz, it kā vilcinādamās, atskatījās.

"Varbūt jūs gribat grozīt savu dīvaino nodomu?" viņa vaicāja, kāri atbildi gaidīdama.

Džilberts jau bija paspējis atgūt savu vienaldzību.

"Es nezinu, par kādu dīvaino nodomu jūs runājat," viņš teica.

"Par to, ka medusmēnesi gribat nodzīvot pilsētā," viņa atbildēja.

"Man liekas, to vajadzētu atstāt Džilberta izšķiršanai." To sacīja meitene; pirmo reizi viņa iejaucās sarunā. Viņas māte skarbi un asi uz viņu paskatījās.

"Šajāgadījumā, mana mīļā," viņa ledussalti teica, "esrunāju par jautājumu, kas uz mani attiecas vairāk nekā uz tevi pašu."

Džilberts pasteidzās meiteni pasargāt no vētras brāzieniem. Keskarta kundze ātri sadusmojās; kaut Džilberts vēl nekad nebija sajutis viņas mēles asumu, bet viņam bija ļaunas aizdomas, ka viņa nākošā sieva tai ne vienu reizi vien jau kritusi par upuri.

"Tajā laikā, par kuru jūs runājat, man nepieciešami jābūt pilsētā," viņš teica. "Es jūs lūdzu…"

"Atlikt kāzu dienu. Mans mīļais, man tas nav iespējams. Tas taču nebija nekāds nopietns lūgums, vai ne?"

Viņa tam uzsmaidīja bezgala saldi.

"Nedomāju vis," viņš nedroši atteica.

Un vairāk nekā viņš neteica, gaidīdams, kad viņa aizies un durvis aizvērsies; tad steigšus pagriezās uz meitenes pusi.

"Edīte," viņš aši teica, "izlūdzos vienu pakalpojumu no tevis."

"Tu lūdz no manis pakalpojumu?" viņa pārsteigta jautāja.

"Jā, mīļā. Man jāiet prom. Es lūdzu, izdomā, kā mani varētu tavas mātes priekšā attaisnot. Man ir kāda ārkārtīgi nopietna lieta, par kuru jau biju domājis, pirms…"

Viņš runāja ar zināmu īgnumu, jo nebija radis melot.

"Tev jāiet!" Tas vairāk skanēja kā pārsteigums, nevis kā vilšanās, viņš sirdīgi konstatēja.

"Tu nevari projām iet," viņa teica, kā izbailēs uz viņu lūkodamās. "Tad māte būs ļoti dusmīga. Ļaudis jau sāk ierasties."

Savā vietā sēdēdams, viņš ieraudzīja trīs divvietu auto, kas gandrīz vienā laikā piebrauca pie nama durvīm.

"Man jāiet," viņš izmisis teica. "Vai tu nevari mani pa kādām durvīm izlaist ārā? Es negribu tos ļaudis satikt; man ir ļoti nopietns pamats."

Vienu brīdi viņa šaubījās.

"Kur tava cepure un mētelis?" viņa jautāja.

"Priekšnamā, — vēl tu pagūsi tos paņemt," viņš teica.

Tūdaļ viņa devās priekšnamā un tai pašā mirklī bija atpakaļ ar visu mēteli; viņa to aizveda viesistabas viņā galā, izlaida pa mazām bibliotēkas istabas durvīm. No turienes bija ieeja garāžā un tālāk uz šķērsielu mājas viņā pusē.

Samulsusi viņa noraudzījās, kur aizsteidzas lielais, slaidais stāvs; kad vairs viņu neredzēja, tā aizslēdza bibliotēkas istabas durvis un nāca taisni atpakaļ viesistabā satikt savu māti.

"Kur Džilberts?" Keskarta kundze jautāja.

"Aizgāja," meitene teica.

"Aizgāja?"

Edīte lēni palocīja galvu.

"Viņam kāds ļoti svarīgs gadījums un visādā ziņā vajagot būt mājā."

"Bet viņš taču nāks tūliņ atpakaļ?"

"Es nedomāju, māt," viņa mierīgi teica. "Man šķiet, ka tā ir kāda ļoti steidzama lieta."

"Kas par muļķībām!" Keskarta kundze piec irta ar kāju. "Ļaudis, kurus ielūdzu, lai ar viņu iepazīstinātu, visi jau klāt. Tāds kauns!"

"Bet, māt…"

"Dieva dēļ, met reiz pie malas to savu — "bet māt"…" Keskarta kundze uzkliedza.

Viņas bija vienas vien, jo viesi bija sagājuši lielajā viesistabā, un tādēļ māte nemaz nepūlējās savas jūtas apvaldīt.

"Man liekas, tu esi viņu aizdzinusi," viņa teica. "Es viņam nekā nevaru pārmest. Kā tu domā kādu vīrieti saistīt, ja visus turi par sakņaugu tirgotājiem, kas lūdzas, lai tu ko nopērc?"

Meitene padevīgi klausījās, acis no gridsegas nenovērsdama.

"Es darīju, cik labi prazdama," viņa klusi teica.

"Ja to tu domā labi darījusi, cik bēdīgiem tad jābūt taviem sliktiem darbiem. Es no visiem spēkiem esmu pūlējusies tev dabūt vienu no bagātākiem jauniešiem Londonā, tad tu varēji vismaz pateikt, ka tu ļoti vēlētos, lai viņš paliek tavā tuvumā; nekas tev nav tik netīkams, kā ar viņu kopā būt, un nekad tu neesi tik dziļi apmierināta, kā kad viņš aiziet prom."

"Māt!" meitene teica, un viņas acīs spiedās asaras.

"Beidz jel to savu mūžīgo — "māt"!" Keskarta kundze sparīgi teica. "Līdz nāvei man jāskaistas par taviem untumiem un taviem aizspriedumiem. Ko tu, galu galā, īsti gribi pasaulē panākt? Kas vēl man priekš tevis būs jāsagādā?"

Dusmas un izmisumā viņa ieplēta rokas.

"Es nemaz negribu precēties," meitene klusi teica. "Mans tēvs nekad nebūtu mani spiedis precēties."

Tas bija pārdroši sacīts, tik lielu drosmi nekad līdz šim viņa nebija parādījusi, ar savu māti runājot. Bet kopš kāda laika jau viņas sirdī brieda apņēmība. Izmisums, kas visu laiku viņu māca, izaudzis par kaislu niknumu; kaut sarūgtinājumi tikai reti izpaudās, arvien pēc ļoti ilga laika, , pēc katra riskantāka brīža viņas drosme auga.

"Tavs tēvs!" Keskarta kundze nošņāca, aiz dusmām gluži bāla. "Tu gribi runāt par tēvu? Tavs tēvs bija āksts, vairāk nekas!" Tos vārdus viņa gandrīz izšņāca. "Viņš mani izputināja, tāpat arī tevi, jo viņš nespēja un neprata savu mantojumu noturēt. Es domāju, ka viņš ir prātīgs un apdomīgs cilvēks. Divdesmit gadus es viņu uzlūkoju kā visa laba, kā li ela gara un gudrības personific ējuriiu, un šajos divdesmit gados viņš paguvis visu savu bagātību izsvaidīt visdažādākās ākstīgās spekulācijās, kur viņu ievilināja nenosvērti laimes meklētāji. Viņš nebūtu tevi spiedis! Nē, patiesi gan, to viņš nebūtu darījis!" viņa rūgti pasmējās. "Viņš būtu tevi izprecinājis kuram katrm šoferim, ja vien tava sirds būtu ar mieru. Viss viņa raksturs ir laipna nevarība, nespējīga labsirdība. Es tavu tēvu ienīstu! Ikkatru reizi, kad man ar kādu šaubīgu starpnieku, jāspriež, lai no viņa piedzīvojumiem biržā kaut ko mācītos; es viņu ienīstu tādēļ, ka man jādzīvo tik ārkārtīgi taupīgi; es viņu nīstu vienmēr no jauna, kad saņemu savas nožēlojamās dividendes un redzu, ka viņa muļķības dēļ tās jāiztērē. Pielūko, ka nesāku ienīst arī tevi," viņa teica un brīdinoši paskatījās uz meiteni.

Edīti nomāca šo vārdu brāzma, bet viņas miruša tēva zaimošana viņas sirdī modināja jūtas, ka visas bailes izgaida un viņa vairs arī nebēdāja, ja mātes dusmu viesuļi sāktos no jauna.

Viņa saņēmās un sievietei, ko par šāvu māti sauca, skatījās taisni acīs; viņas seja bija bāla, tomēr zods spītīgi izstiepts.

"Par mani, māt, tu vari sacīt, ko gribi," viņa mierīgi teica. "Bet es neļaušu zaimot manu tēvu. Es visu darīju, ko tu prasīji: esmu ar.

inieru precēt cilvēku, kuru varu cienīt tikai kā laipnu un simpātisku cilvēku, bet kurš manai sirdij ir tikpat tuvs kā ikviens ielas gājējs, ko pretimnākam satieku. Tevis labā es uzņemos šo upuri. Bet neprasi, lai zaudēju ticību cilvēkam, ar kuru saistītas vienīgās mīļās atmiņas manā dzīvē."

Viņas balss mazliet tricēja, un viņas acīs mirdzēja asaras.

Keskarta kundzei tur bija bezgala daudz ko atbildēt, bet ienāca viens no kalpotājiem, un viņa nepaguva ne vārda pateikt.

īsu brīdi māte un meita klusēdamas stāvēja viena pretī otrai. Tad, ne vārda neteikusi, Keskarta kundze pagriezās un izgāja.

Meitene vēl brīdi gaidīja, tad iegāja atpakaļ bibliotēkas istabā, pa kuras durvīm Džilberts aizsteidzās. Viņa aizslēdza durvis un iededza gaismu, jo metās jau krēsla. Visi viņas locekļi drebēja un viņas ilgi apvaldītās jūtas lauzās ar varu no sirds. Aiz dusmām viņai gribējās skaļi raudāt. Pirmo reizi savā mūžā viņa bija ieskatījusies mātes sirdī. Līdzcietības un apdomības nesavaldīts, izlauzās gadiem ilgi krātais rūgtums. Viņai parādījās naids, kas visu laiku nomāca tās sirdi, un uzliesmojot spilgtā gaismā atsedza tēva un mātes attiecības, par kurām meitenei nebija ne jausmas.

Gan Edīte zināja, ka viņu attiecības nebija maigas un laipnas, bet viņas novērojumi sabiedrībā bija viņu mācījuši saprast, ka vīrieša un sievietes attiecības vispār ir diezgan vēsas. Viņa pazina daudzus laulātus pārus, kur starp laulātiem bija gandrīz tikai draudzības attiecības, tādēļ viņai likās, ka tas ir dabīgi un normāli. Viņa stipri dusmojās, ka tāda ir laulības dzīve; tomēr jau bērnībā viņa sajuta, ka tur nav kas kārtībā. Bet, no otras puses, šie novērojumi viņu mācīja samierināties arī, ja pašai bija jāprecas ar Džilbertu. Viņu kopdzīve nebūs sliktāka, bet droši vien tīkamāka nekā visu citu attiecības, ar kuriem viņa ik dienas satiekas.

Bet no viņas mātes bardzības tā pēkšņi saprata, kas bijis nepieciešams īstas laulības dzīvē. Nu viņa zināja, kādēļ viņas dižciltīgais tēvs no laipna, priecīga cilvēka, kas varēja tik sirsnīgi smieties un tik uzticīgs būt, tik pēkšņi pārvērtās par klusu, grūtsirdīgu vīru, kas bija vairs tikai viņa paša ēna un kura sabrukušo stāvu viņa rūpīgi glabāja savās atmiņās.

Nu viņas dzīves c eļā pēkšņi pavēries cits virziens; viņa ieraudzīja pavisam negaidītas iespējamības. Un viņa kļuva mierīgāka un paļāvīgāka. Viņa bija pārdomās grimusi, un, tukšā, pustumšā bibliotēkas istabā stāvot, pa restētiem logiem skatoties neglītā šķērsieliņā viņpus ķieģeļu sētas, viņas dvēselē nedaudzos mirkļos notika viens no tiem iekšējiem apvērsumiem, kādus cilvēki dažreiz piedzīvo.

īsā brīdī, viņa guva viedokli lietu novērtēšanai, jaunu mērogu attiecībās ar cilvēkiem; viņā pamodās jauns pasaules uzskats. Mazā istabiņa nu bija varenas pārvērtības lieciniece, kad meitene sacēlās pret pārdzīvotiem uzskatiem.

Viņa pati bija pārsteigta par to, cik mierīgi tā iegāja atpakaļ viesistabā un sāka sarunāties ar ļaudīm, kas tikko saradās. Viņa izbijās, sajuzdama, cik mierīgi un vienaldzīgi tā var noraudzīties uz savu māti, it kā viņām nebūtu nekā kopēja. Keskarta kundze skaidri redzēja meitenes lielo savaldību un viņa nejutās labi.

Cerēdama, ka izdosies meiteni samulsināt, pavisam negaidot viņa to uzrunāja, bet bija pārsteigta, cik mierīgi meitene uz viņu skatījās un cik vēsi viņa izteica iebildumus vecākās dāmas priekšlikumam.

Valdītkārai Keskarta kundzei tas bija kas jauns. Meitene, protams, varēja būt sliktā omā, bet tā bija pavisam jauna veida spītība, kādu Keskarta kundze piedzīvoja pirmo reizi.

Varbūt viņa bija dusmīga, bet nekā nevarēja manīt, varbūt apvainota—bet tad viņa sāktu raudāt. Keskarta kundzes piedzīvojusī ac s nekā no asarām nemanīja. Viņa bija pārsteigta un mazliet norūpējusies. Tas bija par daudz, — viņa nodomāja, —jāatkāpjas mazliet; tā būs labāk, nekā ķildu turpināt, tad meita lūgs piedošanu.

Viņa gan skaitās, ka nokļuvusi tādā stāvoklī, bet vispirms viņa bija labs taktiķis, un tā būtu slikta taktika, ja viņa tīšu prātu iekļūtu neizdevīgā pozīcijā. Labāk viņa vēlējās atjaunot "pirmskara" stāvokli, manīdama, ka ari šī iespēja viņai atņemta, tā jutās ļoti nepatīkami aizskarta.

Viņa cerēja, ka vakarā sanākušie ļaudis meiteni samulsinās un tā meklēs patvērumu zem viņas spārniem un viņa varēs pateikt dažu prātīgu vārdu; bet par lielu brīnumu Edīte sarunājās par savām kāzām pavisam brīvi, saprātīgi un veikli, bez kāda samulsuma, kā nekad vēl to nebija spējusi.

Kad vakara viesības jau gāja uz beigām, Edīte bija ieņēmusi visu kaujas lauku, bet mātei bija jāapmierinās ar pakļautu stāvokli.

Keskarta kundze gaidīja pēdējos viesus aizejam, tad ienāca mazajā viesistabā uzmeklēt Edīti, kas stāvēja pie kamīna un, domās grimusi, vēroja kādu lapu uz palodzes.

"Kas tevi tur tik ļoti interesē, mana mīļā?"

Meitene paraudzījās visapkārt, paņēma lapu un lēni salocīja.

"Nekas sevišķs," viņa teica. "Tavs doktors Kasilijs ir amizants • vīrietis."

"Viņš ir ļoti krietns vīrs,7 ' māte stingri atteica.

Viņa ārstiem neaprobežoti uzticējās un izturējās pret viņiem ar tādu cienību, kāda iedomājama pret pārcilvēcīgām^būtnēm.

"Vai tāds viņš ir?" meitene vēsi teica. "Es labprāt tic u. Kādēļ viņš dzīvo Lidā?"

"Patiesi, Edīt, tu sāc izšķilties no sava gliemežvāka," māte sacīja, piespiesti pasmaidīdama, it kā atzīstot viņas izturēšanos. "Nekad vēl nebiju manījusi, ka tu tik dzīvi interesējies par labāko aprindu ļaudīm."

"Nu sākšu daudz vairāk par cilvēkiem interesēties," meitene mierīgi atteica. "Visu savu miižu neesmu gandrīz nemaz parviņiem domājusi."

"Man liekas, tu esi mazliet nevērīga un skarba," māte teica, ar pūlēm dusmas valdīdama, "patiesi, tu esi ļoti nelaipna. Man šķiet, visas šīs muļķības ceļas, no tam, ka esi nepareizi sapratusi, ko teicu."

Meitene neteica ne vārda. "Es domāju, māt, man laiks iet gulēt," viņa beidzot sacīja.

"Ja jau nu esi sākusi spriest pati par cilvēkiem," Keskarta kundze sacīja, izskatīdamās pavisam mierīga, "varbūt varēsi man izskaidrot arī sava līgavaiņa izturēšanos. Doktors Kasilijs labprāt vēlējās ar viņu iepazīties."

"Nekā es tev nevaru izskaidrot," meitene atteica.

"Nesāc ar mani runāt tādā tonī," māte asi atcirta.

Meitene, jau pusceļu uz durvju pusi pagājusies, apstājās; viņa nemaz nepagriezās, bet ar māti sarunājās pār plecu.

"Māt," viņa mierīgi un noteikti sacīja, "es gribētu tev ko pateikt: ja vēl kādreiz gadīsies šāda ķilda un man atkal būs jācieš no tavas skarbās bardzības, es rakstīšu Džilbertam un atsaukšu saderināšanos."

"Vai tu pratu zaudējusi?" kundze iesaucas.

"Nē, bet esmu nogurusi," viņa teica, "daudzas lietas mani gurdi-

na.

Keskarta kundzei būtu daudz ko atbildēt, bet aizkavējusies gudrība lika mēli savaldīt, līdz meita aiziet un aiztaisa durvis. Tad viņa pasauca ķēkšu, kaut bija jau vēls, un veselu pusstundu dusmīgi izrunājās par galīgi neizdevušos Vol-au-vent pīrāgu.

Ceturtā nodala f-dur melodija

Džilberts Stendertons lēnām ģērbās sava spoguļa priekšā, kad ienāca Leslejs. Šim jaunajam cilvēkam bija burvīgi skaists izskats, kā klājas sena drauga kāzu lieciniekam.

Leslejs Frankforts bija laimes lutināts cilvēkbērns, kura ienākumi atļauj dzīves baudu neierobežot ar amata pienākumiem. Viņš bija viens no jaunākiem kādas pazīstamas biržas mākleru firmas līdzdalībniekiem Sitijā, un šī firma ielaidās tikai ļoti smalkos finansiālos darījumos. Viņš, tāpat kā Džilberts, bija klasiskās mūzikas draugs; taisni šī saite vispirms viņus abus tuvināja.

Viņš ienāca istabā, prātīgi nolika savu cilindru uz krēsla, apsēdās uz gultas malas un līgavainim izteica dažas kritiskas piezīmes.

"Starp citu," viņš pēkšņi teica, "vakar es atkal redzēju jūsu veco draugu."

Džilberts atskatījās.

"Jūs domājat mūziķi Špringu?"

Leslejs palocīja galvu.

"Viņš pēc teātra izrādes spēlēja kādai jautrai kompānijai, — tas ir viens smalks vīrs."

"Jā, patiesi gan," Džilberts izklaidīgi teica.

Viņš pabeidza ģērbties, paņēma no galda vēstules aploksni un sniedza Leslejam.

"Vai man jālasa?" Leslejs jautāja.

Džilberts palocīja galvu.

"īstenībā tur nekā nav ko lasīt," viņš teica, "tā mana tēvoča kāzu dāvana."

Jaunais cilvēks attaisīja aploksni un izvilka sarkanu naudaszīmi. Viņš paskatījās uz ciparu un klusi iesvilpās.

"Simt mārciņas," viņš teica. "Žēlīgais Dievs! Ar to jau jūs nevarat samaksāt sava auto uzturēšanu par trim mēnešiem. Domāju, jūs to būsiet pateicis Keskarta kundzei?"

Džilberts papurināja galvu.

"Nē," viņš īsi atteica. "Es gan gribēju viņai pateikt, bet nepateicu. Leslej, esmu c ieši pārliecināts, ka esam netaisni pret viņu. Viņa taču nepārprotami skaidri pateikusi, ko domā par naudas lietām. Galu galā neesmu taču nekāds nabaga velna puika," viņš smaidot teic a.

"Tas ir sliktāk, nekā nabagam būt," Leslejs nopietni sacīja. "Vīrs ar sešsimt mārciņām gadā ir nožēlojamākais radījums, kādu vien varu iedomāties."

"Kā tā?"

"Bez diviem tūkstošiem jūs nekad nevarēsiet apmierināt savas vajadzības, bet jūsu ienākumi nekad nebūs lielāki par sešiem simtiem — pie tam vēl jūsu stāvoklis ārlietu ministrijā, tas nozīmē vēl sešus simtus."

"Darbs," Džilberts teica.

"Darbs!" Leslejs zobgalīgi iesaucās. "Ar darbu nekad pie naudas netiksiet. Naudu var nopelnīt tikai ar spekulācijām un savus līdzc il vēkus izmantojot. Jūs esat par daudz labsirdīgs, mans draugs, tādēļ nekad nepratīsiet naudu nopelnīt."

"Man šķiet, jūs gan to protat," Džilberts teica, mazliet pasmaidīdams.

Leslejs enerģiski papurināja galvu.

"Savā mūžā neesmu ne santīma nopelnījis," viņš ar patiesu apmierinājumu apgalvoja. "Nē, es priec ājos, ka mūsu uzņēmumā ir ļoti darbīgi vecākie dalībnieki, skaidrām galvām un tie sagādā visu naudu. Es tikai noteiktos termiņos iekasēju savas dividendes. Bet man bija laime. Starp citu, kā jūs savu naudu izlietojat?"

Džilberts prātoja, kā uzsiet kravati. Mazliet pieri saraucis, viņš atskatījās.

"Ko jūs gribat sacīt?" viņš vaicāja.

"Es domāju, ja nauda ieguldīta drošos papīros, tie būs dzīvi arī pēc jūsu nāves."

Tikko manāma rieviņa starp Džilberta acīm ievilkās dziļāk.

"Nē," viņš īsi atteica. "Pēc manas nāves diezin vai tik paliks, lai gadā varētu ieņemt pusotra simta. No šiem drošiem kapitāliem es tikai saņemu mūža renti."

Leslejs sāka svilpot.

"Nu, vecais zēn, ceru, ka esat labi apdrošināti."

Džilberts nemaz nedomāja Lesleju pārtraukt, kad tas sāka runāt par ģimenes galvas pienākumiem un atbildību un izteikt savus uzskatus par apdrošinātiem un neapdrošinātiem cilvēkiem.

"Dažs labs mēdz būt tik neapdomīgs," viņš teica. "Es pazinu vienu cilvēku…"

Pēkšņi viņš apklusa, jo spogulī ieraudzīja Džilberta seju. Viņš izskatījās sagrauzts un saviebies kā cilvēks, kas izcieš nāves mokas. Leslejs uztrūkās stāvus.

"Dieva dēļ, kas jums noticis, mīļais draugs?" viņš iesaucās, steidzās pie viņa un uzlika roku uz pleca.

"Ak, nekas… nekas, Leslej," Džilberts atteica.

Viņš atvairījās, it kā gribētu ko briesmīgu aizdzīt prom.

Man šķiet, es esmu vieglprātīgs radījums. Iedomājieties tikai, es biju pārāk paļāvies uz sava tēvoča naudu. Man vajadzēja sevi apdrošināt."

"Bet tas taču nevarēja jūs tik ļoti uztraukt?" Leslejs izbrīnījies vaicāja.

"Tomēr tas uztrauc gan," Džilberts noskumis teica. "Nekad nevar zināt, vai ne…"

Rokas bikšu kabatās iebāzis un domās nogrimis, viņš stāvēja un raudzījās uz savu biedru.

"Es būtu priecīgs, ja būtu iespējams šīs kāzas atlikt."

Leslejs smējās.

"Ir pats pēdējais laiks, kad jums jāprecas," viņš teica. "Kas gan jūs esat par vienu nervozu radījumu!"

Viņš paskatījās pulkstenī.

"Labāk būtu, jajūs pasteigtos, citādi līgava jau gaidīs. Vispār tā nav īstā diena drūmām pārdomām, tā ir vislaimīgākā diena, mīļais draugs."

Viņš Džilberta acīs pamanīja maigu mirdzumu un bija apmierināts ar savu vārdu iespaidu.

"Jā, jums taisnība," Džilberts Stendertons klusi teica. "Es biju aizmirsis savu laimi. Lai Dievs viņu svētī!" viņš lēni sacīja.

Kad viņi izgāja uz ielas, Džilberts vaicāja:

"Man šķiet, jums ir vesels kāzu viesu saraksts?"

"Jā," Leslejs teica. "Keskarta kundze par visu parūpējusies."

"Vai būs ari doktors Barklajs Seimors?" Džilberts vienaldzīgi vaicāja.

"Barklajs Seimors—nē, viņš nebūs," Leslejs atbildēja, "tas ir tas vīrs no Lidas, vai ne? Vakar vakarā viņš no Londonas aizbraucis. Kas tās, galu galā, ir par baumām, ka jūs tajā vakarā aizbēdzis?"

"Man bija ļoti steidzama lieta," Džilberts steigšus atteic a, "man bija jāsatiek kāds cilvēks; es nedrīkstēju nokavēt…"

Leslejs nojauta, ka runājis par kādu grūtu un delikātu lietu, tādēļ sāka runāt par ko citu.

"Ak jā," viņš teica, "es ar Keskarta kundzi par naudas lietām nerunāšu, pirms viņas nebūs pārgājušas dzīvot pie jums."

"Arī es to nedarīšu," Džilberts dusmīgi teica.

Ejot uz baznīcu, viņš vēlreiz pārdomāja par visām rūpēm, kas viņu nomāca, un vīrišķīgi skatījās tām vaigā. Varbūt nebūs tik ļauni, kā viņam likās. Viņš bija radis savas grūtības arvien pārspīlēt un mocīties. Cik bieži jau viņš nebija paredzējis briesmas, bet vienmēr viņa bažas bijušas veltas. Par daudz ilgi viņš dzīvojis viens. Viņam vajadzēja apprecēties pirms trīsdesmit diviem gadiem. Un taisni tik vecs viņš bija kļuvis untumains. Domās nogrimis, viņš gāja, līdz klāt bija baznīca.

Sīs-sviņības bija kā sapnis: pārpildītie bažnīcas soli, ērģeles, dziedātāji baltās drēbēs, mācītājs ar saviem palīgiem, Edītes atnākšana; savā līgavas tērpā viņa izskatījās bezgala skaista; ceremonijas jautājumi un atbildes, ceļos krišana un piecelšanās; tas viss bija kā citas pasaules parādīšanās.

Viņš cerēja, ka tas uz viņu atstās neizdzēšamu iespaidu; viņš pūlējās izvēlēties viņam apsolīto mūzikas gabalu, par ko vairākas reizes sarunājās ar ērģelnieku. Bet, kad dievvārdi beidzās un kad viņš kā sapņodams gāja ģērbistabā, vairs nespēja nevienu motīvu atcerēties. Neskaidri, kā pa tumsu viņš atcerējās, ka virs altāra ir logs raibiem stikliem un viena rūts ir izsista un izņemta.

Kad viņi bija atkal mājās un apsēdušies pie puķēm rotātā galda, kā samulsis viņš dzirdēja runas un skaļus smieklus, tiklīdz kāds no runātājiem kaut ko asprātīgāku pateica: piecēlās arī viņš; viņš runāja bez pūlēm un veikli, bet viņš nevarētu pateikt, kādus vārdus izsacījis, vai ari, kādēļ ļaudis aplaudē un smejas.

Vienreiz savas runas laikā viņš paskatījās uz daiļo seju sev blakus, un viņam pretī raudzījās viņas acu svētsvinīgais mirdzums, šķita, ka šodien viņa nav tik bailīgi bikla kā agrāk. Viņš meklēja viņas roku, un viņa, juzdamās vēsi un vienaldzīgi, to saņēma savā rokā…

"Lieliska runa," Leslejs teica.

Pēc brokastīm visi sagāja viesistabā.

"Tu esi spīdošs runātājs."

"Vai tiešām?" Džilberts atteic a.

Pamazām viņš sāka atjēgties. Viesistaba bija reālā tiešamība, šie ļaudis bija reāli, tāpat viņu zobgalības, runas un joki, — tas viss liecināja, ka tā ir viņam pazīstama dzīve.

"Puh!" Viņš noslaucīja sviedrus no pieres un dziļi nopūtās. Viņš jutās kā cilvēks, kas pēc maz iespaidīgu narkotisku līdzekļu lietošanas atkal atgūst skaidru prātu. Tīkams un skaists pārdzīvojums, bet no pavisam citas pasaules un,—viņš savā nodabā nodomāja, —

tas nebija viņš, kas locīja ceļus altāra priekšā.

* * *

Oficiāli viņiem medus mēnesis bija jānodzīvo Herogetā, bet īstenībā viņi palika Londonā. Ļaužu dēļ viņi sēdās vilcienā un brauca līdz Kingkrasai.

Braucot viņi nerunāja neviena vārda. Džilberts sajuta savādu atturību, ko negribēja ne novērst, ne pārvarēt. Meitene aiz saprotamiem iemesliem neteica nekā. īstā vietā un īstā laikā gan viņa pagūs visu pateikt. Viņš redzēja, kā atkal viņas acīs rodas senā bailība, un to kaitināja viņas neapzinātā un negribētā satrūkšanās, kad viņš skāra viņas roku.

Kingkrosā viņi izkāpa no vilciena, paņēma auto un brauca uz namu Sen-Džonvudā. Tur neviena nebija, jo visi kalpotāji bija atvaļinājumā; tur bija ļoti glīti ierīkota neliela mājas saimniecība. Bija elektriski vārīšanas trauki un dažādas ērtības, kādas vien var izdomāt un kādas varētu iegādāties jauns cilvēks ar labām izredzēm un ne sevišķi stingriem uzskatiem par naudas vērtību.

Tas būtu viens no viņu medus mēneša priekiem, — Džilberts nodomāja. Viņa labprāt atteicās no savas apteksnes; viņš ar prieku gribēja visu darīt — vārīt, apkalpot, grūtākos darbus atstājot diviem kalpotājiem, ko viņš uz ritdienu bija pasūtījis.

Tomēr viņa sirdī nemodās prieka jūtas, kad viņš meiteni veda no vienas istabas otrā un rādīja viņai savas mājas bagātības. Viņš nojauta, ka būs jāiztur sāpes, tādēļ mēle neraisījās, viņš jutās nomākts un nebrivs.

Edīte bija nemāksloti vaļsirdīga. Viņa visu draudzīgi apbrīnoja ūn kritizēja, un vientiesīgi priecājās par mājas iekārtu. Bet satrauktās sajūtas nebeidzās; starp viņiem gūlās kāda ēna.

Viņa iegāja savā istabā pārģērbties. Ēst viņi gāja ārpus mājas. Leslejs Frankforts viņus redzēja Prinsa restorācijā un izlikās, ka viņus nepazīst. Pulkstens bija desmit, kad viņi pārnāca savā mazā mājiņā.

Džilberts iegāja savā kabinetā un kundze savā istabā, apsolīdamās kafijas laikā nonākt lejā. Kā īsti labi ievingrinājies Rahbada skolnieks, viņš ķērās pie darba un sāka vārīt divas tasītes moka kafijas. Tasītes viņš nolika uz galda pie dīvāna, kur viņa sēdīsies… Viņa ienāca.

Ātri viņš atmodās no sapņiem, un prāts atkal bija skaidrs. Reibonis, kurā viņš svinību laikā grima, bija izgaisis. Viņš piecēlās un pāris soļus gāja viņai pretim. Vismīļāk viņš to gribētu apskaut, bet šoreiz viņa patiesi turējās no viņa rokas tiesas attālumā. Stīvi viņa izstiepa roku un pieskārās pie viņa krūtīm. Viņš to uzskatīja par skarbi nelaipnu atraidīšanu, un viņam šķita, ka sirds sastingst un visas pagājušo dienu neskaidrās bailes kļūst par noteiktu un briesmīgu patiesību. Pirms viņa sāka runāt, viņš zināja visu, ko tā sacīs.

Pagāja daži mirkļi, līdz viņa atrada īstos vārdus; iesākums bija tik grūts.

"Džilbert," beidzot viņa teica, "es gribu darīt ko peļamu. Peļamu tikai tādēļ, ka tev to nepateicu jau agrāk."

Viņš lūdza viņu apsēsties uz dīvāna.

Šo brīdi viņš savāfantāzijābijaiztēlojieskākādu mazu romanci, kā sapņu pilnu ainu, kas nu nekad vairs nepiepildīsies. Nu visi sapņi izgaisa.

"Es negribu sēsties," viņa teic a, "man vajadzīgi visi spēki, lai tev pateiktu, kas man jāsaka. Nebūtu esbijusi tik nožēlojami bailīga, es to būtu jau vakar vakarā izdarījusi. Es gan biju nodomājusi to darīt," viņa turpināja, "bet tu. neatnāci."

Viņš nolieca galvu.

"Es zinu," viņš gandrīz nepacietīgi teica, "es nevarēju iet. Es negribēju — es nevarēju iet," viņš pārlaboja savus vārdus.

"Vai tu zini, ko gribu tev sacīt?" Viņa skatījās tam cieši acīs. "Džilbert, es tevi nemīlu."

Viņš atkal nolieca galvu.

"Es zinu," viņš teica.

"Nekad neesmu tevi mīlējusi," izmisusi viņa teica. "Visu laiku tevi turēju tikai par mīļu draugu. Bet…"

Viņa gribēja pateikt, kādēļ, bet godbijība pret māti spieda viņu klusēt. Viņa gribēja visu vainu uz sevis uzņemties, vai gan tad viņa nav pelnījusi visus pārmetumus? Vismaz taču par savu dvēseli, savām jūtām vajadzēja noteikt viņai pašai: būtu stiprāka viņas griba, viņa būtu stingrāk pretojusies.

"Es kļuvu tava sieva," viņa lēni turpināja, "jo… jo tu… bagāts… jo tu kļūsi bagāts."

Pēdējos vārdus izsakot, viņas balss sāka trīsēt. Viņas dvēselē norisinājās nikna cīņa. Viņa gribēja pateikt patiesību, tomēr arī nevēlējās, lai viņš ļaunu domātu par viņu.

"Manas naudas dēļ!" viņš izbrīnējies atkārtoja.

"Jā, es… es gribēju apprecēt vīru, kam ir nauda. Mums… ir ļoti grūti klājies."

Tikai.ar pūlēm viņa izteica atzīšanās vārdus; ikvienu teikumu viņa pārbaudīja, tikai tad to izteica.

'Tu nedriksti nekā mātei pārmest, es esmu tikpat vainīga; man tev vajadzēja to pateikt es gribēju teikt."

"Es saprotu," viņš mierīgi teica.

Ir taisni apbrīnojami, kādi spēka avoti grūtā brīdī mīt vīrieša dvēselē. Šajā briesmīgā krizē, šajā brīdī, kad visa viņa dzīves laime bija svaru kausos likta, kad visi viņa sapņi saira kā kāršu namiņš, viņš iespēja gandrīz flegmātiski bezpartejisks būt.

Viņš redzēja, ka viņa sāk grīļoties, un steidzās viņai palīgā.

"Apsēsties," viņš mierīgi teica.

Viņa tam bez pretošanās paklausīja. Viņš palīdzēja viņai uz dīvāna ērtāk ierīkoties, gandrīz zobgalīgi smīnēdams, aizlika spilvenus viņai aiz muguras un gāja atpakaļ pie kamīna.

'Tā, ak tad tu mani esi precējusi manas naudas dēļ," viņš teica un sāka smieties. Šajā situācijā netrūka komisma.

"Nudien, kas tā par komēdiju, īsti jautra komēdija!" Viņš atkal sāka smieties. "Mans nabaga bērns," viņš teica, bet viņa ironija nebijaīsta, "man ļoti žēl, bet tu neesi dabūjusi ne vīru, ne arī naudu!"

Viņa steigšus paskatījās viņam acīs.

"Ne ari naudu?" viņa atkārtoja.

• Viņas acīs viņš redzēja tikai interesi, bet ne mazāko vilšanos. Viņš labāk zināja, kāda ir patiesība, nekā viņa: tā nebija viņa, kas gribēja labu partiju taisīt, bet viņas māte, šī valdītkārā dāma, kas plašas dzīves ilgojās.

"Ne vīru, ne ari naudu," viņš griezīgi atkārtoja, kaut viņa sirds tik ļoti vēlējās viņu saudzēt.

"Vēl bēdīgāk…" aši viņš piegāja pie galda, kas viņus šķīra, un, cieši atspiedies pret to, noliecās un teica: "Ne vien tev nav ne vīra, ne arī naudas, bet…"

Viņš apklusa it kā lodes ķerts.

Meitene redzēja, ka sašķiebās viņa seja un kļuva gluži pelēka, redzēja, kā viņa acis mežonīgi apkārt maldījās un mute aiz traģiskām šausmām palika vaļā. Viņš steigšus piecēlās.

"Kas tev kait, kas tev kait?" viņa pārsteigta murmināja.

"Ak, Dievs!"

Viņa balss bija sagrauzta, it kā viņš justu nāves briesmas. Tā nolieca galvu un vērīgi klausījās. Diezin no kurienes pa logu plūda klusas, skumjas vijoles skaņas. Melodija, kaislu jūtu pilna, cēlās un grima, raudāja un trīsēja, spēlētāja brīnumdara rokas izburta. Viņa piegāja pie loga un paskatījās. Ielas malā spēlēja meitene, kuras brīnišķo skaistumu nespēja slēpt viņas nabadzīgās drēbes. Ielas laternas gaisma apspīdēja viņas bālo seju; viņas acis bija pavērstas pret logu, kur Džilberts stāvēja.

Edīte paskatījās uz savu vīru. Viņu sāka kratīt drudzis.

"F-dur melodija," viņš čukstēja. "Ak, Dievs! F-dur melodija-

— un manā kāzu dienā!"

Piektā nodaļa Vīrs, kas gribēja bagāts kļūt

Trīs vīrieši, starp viņiem Leslejs Frankforts, stāvēja pie augsta naudas skapja Verela un Berda firmas privātbirojā. Tur bija ko redzēt daudz interesanta un ievērības cienīga; uz grīdas bija nomesti visdažādākie rīki.

No paša skapja varēja redzēt, ka tas ar varu atlauzts. Apkārt atslēgai bija tērauda durvīs pusriņķī izdedzināti caurumi.

"To viņi izdarijuši ar sprāgstošām vielām,"viens no vīriem teica.

Viņš rādīja dažas tērauda c aurules, kas uz grīdas bija nomestas starp citiem rīkiem.

"Pamatīgi viņi rīkojušies, es tikai gribētu zināt, kas viņus iztraucējis."

Vecākais no vīriešiem papurināja galvu.

"Man liekas, būs uznācis naktssargs," viņš teica. "Kā jums liekas, Frankfort?"

"Es vēl nevaru apmierināties, cik izveicīgi viņi to izdarījuši," Leslejs teic a. "Visi viņu lietotie rīki vien būs divsimt mārciņu vērts."

Viņi paskatījās uz zemē nomestiem instrumentiem. Slepenpolicists noraudzījās pakaļ Lesleja pirkstam un pasmējās.

"Jā," viņš aukstasinīgi teica, "tie vīri savu amatu prot. Jūs sakāt, ka neesat nekā pazaudējuši?"

"Jā un nē," viņš apdomīgi teica. "Tur bija viena briljanta kaklarota, ko pagājušajā nedēļā deponēja viens no mūsu klientiem, un tā ir pazudusi. Bet es vēlētos, lai par šo zaudējumu pagaidām nekas netiek ziņots laikrakstos."

Slepenpolicists izbrīnījies uz viņu paskatījās.

"Tā ir diezgan savāda prasība," viņš smaidot teica. "Nav gan parasts, ka biržas mākleru birojā uzglabā briljanta kaklarotas, — ja drīkstu izteikt šādu kritisku piezīmi."

Verela kungs pasmējās.

"Katrā ziņā tas nav parasts," viņš teica, "bet viens no mūsu klientiem, kas pagājušajā nedēļā aizceļoja uz ārzemēm, atnāca pie mums taisni divdesmit minūtes pirms sava vilciena aiziešanas un lūdza, lai paņemam viņa dārglietas glabāšanā."

Verela kungs to pateica ar nevērīgu paviršību. Viņš slepenpolicistam negribēja izteikt, ka kaklarota ieķīlāta kā drošība par kādu ļoti lielu maksājuma iztrūkumu, kas klientam bija iekrājies; arī to viņš negribēja teikt, ka briljantus viņš glabājis savā birojā cerībā, ka klientam bijušas tikai nejaušas naudas grūtības un ka viņš vērtslietas drīz varēs izpirkt.

"Vai bez jums un jūsu kompanjoniem kāds zināja, ka briljanti te atradās?"

Verels papurināja galvu.

Verels papurināja galvu.

"Domāju, ka ne. Es to neesmu teicis nevienam cilvēkam. Varbūt jūs, Leslej?"

Leslejs vilcinājās.

"Nē, nevaru iedomāties, ka būtu to kādam teicis," viņš sacīja. "Ak jā, tomēr vienam, kurš nekādā ziņā nebūtu to citiem stāstījis."

"Kurš tas bija?" Verels jautāja.

"Džilberts Stendertons. Es viņam reiz to pateicu, kad abi runājām par naudas skapju lietām."

Vecākais no kungiem nolieca galvu.

"Nekādi nevaru iedomāties, ka viņš būtu vīrs, kas būtu spējīgs izlaupīt naudas skapi."

Viņš pasmējās.

"Dīvaina sagadīšanās," Leslejs domīgi teica, "mēs abi par šo noziedznieku bandu runājām pāris dienas pirms viņa kāzām. Man šķiet," pēkšņi viņš slepenpolicistam teica, "nav nekādu šaubu, ka to izdarījis jūsu pasaulslavenais draugs!"

Virsinspektors Goldbergs piekrītoši palocīja galvu.

"Ne mazāko šaubu, kungs," viņš teica. "Anglijā ir tikai viena banda, kas to var izdarīt; šodien pat es to varētu nogādāt drošā vietā, bet varu likt miljonu mārciņas pret vienu, ka man nebūtu iespējams sadabūt pierādījumus pret viņiem.

Leslejs dedzīgi piekrita.

. "To pašu es'teicu Džilbertam," viņš teica savam kompanjonam. "Vai nav savādi, ka divdesmitā gadsimtenī vēl notiek tādas lietas? Tur ir trīs vai četri vīri, kuri visiem zināmi — inspektora kungs, pēc viņu pēdējā nedarba jūs man pateicāt viņu vārdus — un tomēr policija nevar pierādīt, ka viņi vainīgi. Tas tiešām ir apbrīnojami, vai ne?"

Inspektors gan nejutās patīkami glaimots, tomēr viņš piespiesti laipni pasmaidīja.

"No otras puses, policijai allaž jārēķinās ar to grūtību, ka jāmeklē pierādījumi pret ļaudīm, kas rīkojas ar tik nepārspētu bezkaunību kā šie banku laupītāji. Es nekādi nevaru saprast," viņš teica, "kādēļ jūsu naudas skapim bijis uz viņiem tik liels iespaids. Šis otrais mēģinājums ir daudz ļaunāka lieta neka pirmais."

"Jā, šoreiz laupīšana tiešām izdevusies," Verela kungs teica. "Pagājušajā reizē viņi nebija tik pamatīgi sagatavojušies, kaut skapi attaisīt viņiem bija labāk laimējies."

pavisam nepieciešams," inspektors teica.

Verela kungs papurināja galvu, sacīdams — nē.

"Es vispār negribētu, ka laikraksti par to ziņo, iekams neesmu runājis ar savu klientu," viņš teica, "bet man tas jāatstāj pilnīgi jūsu izšķiršanai, un jūs, protams, darīsiet, ko atzīsiet par labāku."

"Ļoti labi," slepenpolicists teica. "Acumirklī, man šķiet, nebūs vajadzīgs ko ziņot. Ja reportieri sākumā ziņos dažādus sagrābstītus niekus, jo labāk. Bet ir iespējams, ka šo lietu nemaz neizpauž, jo jūs esat stājušies tiešā sakarā ar policiju."

Pagāja kāda pusstunda, kamēr polic ijas inspektors savāc a visus pierādījumu materiālus un tos atzīmēja. Pēc tam no policijas Oldžiri ielā atnāca vairāki slepenpolicisti aizvākt laupītāju pamestos instrumentus.

Acīmredzot laupītāji bija ielauzušies iepriekšējā vakarā pēc veikala slēgšanas un visu vakaru, varbūt līdz vēlai naktij, sekmīgi rīkojušies un naudas skapja atslēgu dabūjuši vaļā. Ka viņi savā darbā iztraucēti, to-liecināja pamestie instrumenti. Tā nebija viņu pirmā ielaušanās Londonas Sitijā. Pēdējos sešos mēnešos Sitiju uztraukuši vairāki pārdroši laupītāju iebrukumi, no kuriem lielākā daļa ari izdevušies.

Laupītāji neparasti labi zinājuši, kas zināmā dienā atrodas veikalu naudas skapjos, un šā iemesla dēļ policija izmeklēšanu virzīja pret trim šķietami nevainojamiem kādas mazāk pazīstamas mākleru firmas īpašniekiem. Tomēr, neraugoties uz visām pūlēm, nevarēja dabūt nekādus pierādījumus, lai konstatētu kaut attālu mākleru firmas īpašnieku sakaru ar noziegumiem.

Leslejs atcerējās, ka pa jokam ieteica Džilbertam Stendertonam nopelnīt lielo atalgojumu^ko divas firmas apsolījušas kaut par nolaupīto vērtību atdošanu.

"Galu galā," viņš toreiz teica, "jūs ar savu asprātīgo fantāziju varētu būt ideāls zagļu gūstītājs."

"Vai arī zaglis," Džilberts īdzīgi atbildēja.

Tā bija viena no viņa ļaunām dienām, kad viņu smagi nomāca pārgrozījušās nākotnes izredzes.

Kad Leslejs pa šaurām portāla durvīm iegāja Sitijas skatuves klubā, viņam pasniedza kādu telegrammu. Viņš to paņēma, kūtri atplēsa un izlasīja. Tad viņš aiz pārsteiguma sarauca pieri. Telegrammā bija rakstīts:

"Šodien pēcpusdienā man ar jums jārunā. Satikšanās četros Keringkrosas piestātnē. Džilberts."

Taisn i noteiktā laikā Lesi ej s bija dzelzc eļa piestātnē. Viņ š ieraudzīja Džilbertu pie pulksteņa turp un atpakaļ staigājot un bija pārsteigts par to, kāds viņš izskatījās.

"Dieva dēļ kas ar jums noticis!" viņš vaicāja.

"Kas ar mani noticis?" Džilberts īgni atteica. "Kas tad varētu ar mani notikt?"

"Vai gadījušās kādas nepatikšanas?" Leslejs norūpējies vaicāja. Viņš savu draugu patiesi mīlēja.

"Nepatikšanas?" Džilberts rūgti pasmējās. "Mans mīļais draugs, es netieku vaļā no savām rūpēm. Vai kādreiz man citādi klājies? Es gribētu jūs lūgt man vienā lietā palīdzēt," viņš turpināja. "Kādreiz jūs ar mani runājāt par naudas lietām. Es tagad esmu par savas dzīves traģiskiem apstākļiem skaidrībā. Man jānopelna nauda, pie tam tūliņ, nekavējoši."

Viņš runāja ar lielu dedzību un visai lietišķi, un Leslejs manīja ciešu apņemšanos, kādas īpašības agrāk viņa draugam nebija.

"Es gribētu dabūt ziņas par akcijām, vērtspapīriem un tamlīdzīgām lietām," Džilberts turpināja. "Jums vajaga mani pamācīt. Es nedomāju, ka jūs pats daudz no tām lietām saprotat," viņš pasmaidīja ar savu seno dienu humoru balsī, v 'bet, cik jūs ziniet, tas jums man jāizstāsta."

"Mans mīļais draugs," Leslejs vairījās, "kādēļ jūs savā medusmēnesī lauzāt galvu par tādām lietām? Pie joda! Starp citu, kur jūsu kundze?"

"Viņa ir mājā," Džilberts īsi atteica. Viņš nevēlējās par viņu runāt, un Leslejs, gan pabrīnīdamies, taktiski sāka runāt par ko citu.

"Es varu jums visu pateikt, ko šobrīd zinu, ja jums ar tādiem sīkumiem pietiek," viņš teica.

"Man vajadzīgas daudz svarīgākas zinašanas. Es interesējos par naudas ieguldīšanu. Pastāstiet man kādu iespējamību, kur var apmēram divpadsmit tūkstošus gadā nopelnīt."

Leslejs apstājās un skatījās uz Džilbertu.

"Vai jūs jau pavisam…?" viņš gribēja ko teikt.

Džilberts mazliet drudžaini pasmējās.

"Vai esmu pie pilna prāta?" viņš izteica, ko Leslejs gribēja vaicāt. "0, jā, mana apziņa vēl ir skaidra."

"Bet neaizmirstiet, ka jums vajag vairāk kā c eturtdaļmiljona, ja gribat tādu summu procentos nopelnīt."

Džilberts nolieca galvu.

"Man liekas, ka apmēram tik daudz man jāpelna. Es vēlētos, lai jūs šovakar vai rīt no rīta man iedotu drošu vērtspapīru sarakstu, kur varētu savu naudu ieguldīt; tiem jābūt pirmklasīgiem, lai tie man vai maniem mantiniekiem pilnīgi droši, — es to vēlreiz uzsveru, — dotu minēto summu."

"Vai tiešām," Leslejs sirdīgi teica, "jūs mani šajā karstajā jūnija pēcpusdienā atsaucāt uz šo briesmīgo laukumu, lai stāstītu par saviem fantastiskiem kapitāla ieguldīšanas projektiem?"

Bet Džilberta sejā viņš vēroja, ka jokot ar viņu nevar.

"Nopietni, vai tiešām jūs to vēlaties?" viņš vaicāja.

"Pavisam nopietni."

"Nu tad es jums to sarakstu nekavējoši sastādīšu. Bet kas noticis? Vai tēvocis atkal grozījis savu testamentu?"

Džilberts papurināja galvu.

"Nav domājams, ka viņš grozīs savu spriedumu," viņš teica. "Bet es šodien saņēmu viņa sekretāra paziņojumu, ka tēvocim veselības ziņā vairs neklājas labi. Man viņa ļoti žēl."

Viņa balsī bija nomanāma patiesa līdzjūtība.

"Viņš ir krietns vecs vīrs."

"Tas nav nekāds iemesls, lai viņš savu bagātību novēlētu tiem nolādētiem suņiem," Leslejs sadusmots teica. "Bet, mans draugs, kādēļ saucāt mani šurp, ja jūsu klubs ir tepat aiz stūra?"

"Jā, es zinu," Džilberts teica; "bet klubs ir… es jums teikšu taisnību… es no kluba izstājos."

"Izstājāties no kluba?" Viņš ieplēta kājas un nostājās savam garākam draugam priekšā. "Bet pasakāt man," viņš sparīgi teica, "pie joda, ko tas nozīmē? Jūs gribat izstāties no sava kluba, driz jūs, Krēza kungs, pametīsiet arī savu dienestu ārlietu ministrijā!"

Džilberts nolieca galvu.

"No ārlietu ministrijas es jau izstājos," viņš mierīgi teica. "Man vajaga daudz laika," viņš steigšus turpināja. "Man visu c auru dienu jādomā par manis paša nodomiem, par maniem privātiem veikaliem. To visu jūs, mans mīļais draugs, nevarat saprast," viņš uzlika roku Leslejam uz pleca, "bet ticiet man, ka man ļoti vajadzīgs katrs jūsu padoms un cita nekā es nojums nevēlos, tikai padomu,"

'Tas nozīmē, ka es jūsu darīšanās nedrīkstu savu degunu bāzt, līdz nebūšu saņēmis sevišķu ielūgumu, uz ļoti laba papīra iespiestu. Ļoti labi," Leslejs pasmējās. "Nu, nākat man līdz uz manu klubu. Ceru, ka jūs kā jaunlaulāts vīrs nesāksat klubus ienīsjt?"

Džilberts neatbildēja, un par iesākto jautājumu viņi sāka atkal runāt tikai, kad bija ērti ierīkojušies "Junior Terriers" tīkamā smēķēšanas istabā.

Viņi abi tur nosēdēja divas stundas, un visu laiku Džilberts noteikti un dedzīgi jautāja, atzīmēdams uz papīra loksnes, kas viņam šķita svarīgs. Leslejs atbildēja, un dažbrīd viņam bija tiešām grūti apmierināt sava drauga kvēlaino zinātgribu.

"Mān nebija ne jausmas, cik es maz zinu,"jaunais cilvēks grūtu sirdi atzinās, kad Džilberts atzīmēja sava pēdējā jautājuma atbildi.

"Cik daudzpusīgi jūs protat vaicāt! Jūs, Džilbert, esat dzimis eksaminētājs."

Džilberts nevarīgi pasmējās un iebāza papīra loksni kabatā.

"Starp citu," viņš teica, no kluba ārā ejot, "es šorīt uzrakstīju savu testamentu un gribētu jūs lūgt uzņemties testamenta izpildītāja pienākumus."

Leslejs nopūtās un atstūma cepuri uz pakauša.

"Jūs esat bēdīgākais putns, kādu sen nebiju redzējis," viņš kā izmisis teica. "Vakar bija jūsu kāzu diena, un šodien jūs klīstat apkārt ar tādu izteiksmi sejā, it ka būtu līķu apbedīšanas iestādes aģents, — es vani iedomāties, ka šādi interesanti un gleznaini indivīdi mīt Londonas Ostendē, — jūs gribat dabūt vērtspapīru sarakstu, kas jums nesīs kaudzēm naudas, runājat par kapitālu ieguldīšanu un rakstāt testamentu. Jūsesatnožēlojamsvelnavīrs!"

Atkal Džilberts pasmaidīja ar vēsu humoru; pie kluba durvīm viņš spieda jaunā cilvēka roku un pasauca auto.

"Es braukšu uz San Džonvudu; man šķiet, jums jāiet uz citu pusi?"

"Esmu apmierināts, ka braucat uz San Džonvudu," ar zobgalīgu pieklājību Leslejs atbildēja. "Es baidījos, ka nebraucat uz tuvāko krematoriju."

Mājās pārnācis, Džilberts savu sievu satika kabinetā. Viņa sēdēja lielā atzveltnes krēslā. No pagājušā vakara uztraukuma viņas daiļajā sejā nebija vairs ne vēsts. Viņa tam draudzīgi pasmaidīja. Neapzinoties viņi savā starpā bija nodibinājuši tādas attiecības, kas tādos apstākļos bija labākās, kādas vien varēja iedomāties. Jau šajā neilgā laikā viņa sāka pret viņu kļūt vērīgāka; viņš prata teic āiriPājEJValdīt savu izturēšanos, pat visbriesmīgākos brīžos, kas nesaprotamā kārtā atstāja iespaidu arī uz viņu. Nākošā rītā pie brokastīm viņš to jautri sveicināja; bet viņa nešaubījās, ka visu nakti viņš nemaz nebija gulējis, jo viņa acis bija nogurušas un smagas, viņš gan gribēja būt brašs, bet gurdā balss viņu nodeva; tā bija aizsmakusi, kāda nemēdz būt cilvēkam, kas nav pret dabu grēkojis.

Viņš tūdaļ gāja pie sava rakstāmgalda.

"Vai gribi viens būt?" viņa vaicāja.

Viņš satrūkās un paskatījās uz viņu.

"Nē, nē," viņš steigšus atbildēja; "es nevēlos viens būt. Man vēl mazliet jāpastrādā, bet tu mani netraucē. Starp citu, man tev jāsaka," viņš šķietami vienaldzīgi teica, "ka es atteicos no sava dienesta."

"No sava dienesta!" viņa atkārtoja.

"Jā, man liekas, man pašam pilnas rokas darba, bet ārlietu ministrija aizņem tik daudz laika, ka man bija jāatsakās no dienesta vai arī jādara kas cits…"

Viņš nepateica viņai, ko nozīmē vārdi — "jādara kas cits", un viņai arī nevarēja būt par to ne jausmas. Jau viņš tai sāka likties neuzminams; viņai pašai šķita savādi, ka viņa sāk par to interesēties. Ka viņa dzīvē ir kāda traģēdija, par ko viņa agrāk nekā nezināja, par to viņa nešaubījās. Viņš mierīgi un vaļsirdīgi viņai izstāstīja, kā viņš izslēgts no mantojuma; uz viņa vēlēšanos viņa to visu izteic a kādā vēstulē savai mātei. Viņa nesajuta ne sirdsapziņas pārmetumu, ne baiļu, gaidot nenovēršamo izrunāšanos, kaut arī Keskarta kundze par to būtu bezgala saniknota.

Aizlīmēdama vēstules aploksni, Edīte savā nodabā pasmējās. Taču bija tāda kā poētiska taisnība; varbūt viņai pašai visu mūžu būtu jācieš no mātes godkārīgiem nolūkiem. Viņa cerēja, ka uz viņas agri no rīta aizsūtīto vēstuli māte tūdaļ steigsies atbildēt, un izrunāšanās tad būtu galā, iekams vēl vīrs nebūtu pārnācis. Bet

Džilberts jau pusstundu kā bija mājā, kad iedrāzās bumba. Izdzirdusi priekšnamā zvanām, jaunā dāma satrūkās: visu laiku viņa satraukti bija gaidījusi šo zvanu atskanam.

Viņa steidzās pa trepēm lejā pati durvis atvērt.

Ienāca Keskarta kundze, neviena vārda neteikdama, un, kad jaunā dāma bija aizslēgusi durvis, viņa pagriezās pret to.

"Kur ir tavs dārgais laulātais draugs?" nomāktā balsī viņa jautāja.

"Mans vīrs ir savā kabinetā," jaunā dāma mierīgi atbildēja. "Māt, vai tev viņam kas sakāms?"

"Vai man viņam kas sakāms?" viņa gandrīz bez elpas atkārtoja.

Edīte redzēja dzirkstis viņas acīs, redzēja ari viņas sakritušos, kalsnējos vaigus. īsu mirkli viņai kļuva žēl šīs sievietes, jo viņas nākotnes sapņi vienā mirklī izgaisa, kaut visu laiku viņa tiem bija noteikti ticējusi.

"Vai viņš zin, ka es atnākšu?"

"Man liekas, viņš taisni gaida tevi," jaunā dāma sausi atteica.

"Es gribu viena runāt ar viņu," Keskarta kundze teica, kāpņu vidū pagriezdamās.

"Māt, vai nu tu runāsi ar mums abiem, vai arī nerunāsim nemaz," jaunā dāma atbildēja.

"Edīt, tu darīsi, ko tev lieku," Keskarta kundze atsaucās.

Jaunā dāma pasmējās.

"Māt," viņa maigi teica, "ir beigušās tavas tiesības man ko pavēlēt. Tu mani esi nodevusi cita sarga rokās, viņa tiesības ir lielākas kā tavas."

Tas nebija teicams sekojošās sarunas ievads. Dujrvis verot un māti ielaižot istabā, Edīte to skaidri saprata.

Ieraudzījis, kas ienāk, Džilberts piecēlās un mazliet palocījās. Roku viņš nesniedza. Šīs sievietes sajūtas viņš zināmā mērā varēja iedomāties.

"Vai nevēlaties apsēsties, Keskarta kundze?" viņš jautāja.

"Ievērojot to, kas man jums jāsaka, labāk palikšu stāvot," viņa iesāka. "Nu, ko tasīsti nozīmē?" Viņa izņēma Edītes vēstuli, ko bija daudzreiz izlasījusi, līdz gandrīz katru vārdu atcerējās. "Vai tas tiesa," viņa skarbi jautāja, "ka esat nabaga vīrs? Ka esat mūs piemānījis? Ka šo laulību esat dibinājis uz meliem un viltu…"

Viņš pacēla roku.

"Liekas, jūs esat aizmirsusi, Keskarta kundze," viņš pašlepni un ar cieņu teica, "ka mūsu attiecības ir jau noskaidrotas un ka jūs sevišķi uzsvērāt, ka bagātība un citas zūdīgas lietas jūs maz interesējot."

"Zūdīgas lietas!" viņa ņirgājās. "Ko jūs ar to gribat sacīt, Stendertona kungs? Vai tad jūs nedzīvojat zemes virsū? Vai nedzīvojat cilvēku būvētā mājā, vai neēdat maizi un sviestu, kas viss maksā naudu? Vai jums nav auto, kuru bez naudas nevar uzturēt? Cik vien ilgi es un jūs dzīvosim pasaulē, zūdīgas lietas arvien būs ļoti svarigas lietas. Es domāju, ka esat bagāts cilvēks, bet izrādās, ka esat ubags."

Viņš mazliet necienīgi pasmējās. s

'"Jūs mums esat smalku putru savārījis," viņa dzēlīgi teica. "Esat dabūjis sievu, kura jūs nemīl, man liekas, jūs to ziniet?"

Viņš palocījās.

"Keskartakundze, es zinu visu," viņš teica, "tas bija visļaunākais, kas man bija jādzird. Ka jūs šo laulību gribējāt panākt tikai cerībā, ka mantošu Džona Stendertona bagātību, tas man vairs nesāp, jo esmu mācījies pazīt daudzas tādas sievietes kā jūs…" viņš paraustīja plecus, "man tikai jāsaka, ka jūs iedomājos citādu nekā mūsu sabiedrības meitu mātes, piedodiet, ka atkal par to runāju. Bet jūs nemaz neesat labāka, varbūt pat vēl sliktāka," viņš teic a, svarīgi uz viņu lūkodamies.

Viņa skatā bija kas sevišķs, ko Keskarta kundze nespēja saprast. Kaut kur viņa Šo skatu jau bija redzējusi un negribēdama nodrebēja. Viņas dusmas vērtās bailēs.

"Es jūs lūdzu atlikt kāzas," viņš lēnā balsī turpināja. "Man bija sevišķs iemesls to darīt, ko patlaban vēl nevaru izteikt, bet pēc dažiem mēnešiem tas modinās jūsu interesi. Bet jūs baidījāties, ka nepazaudējat bagāto meitas vīru; toreiz es vēl skaidri nesapratu jūsu baiļošanos. Es apmierinājos," viņš vienaldzīgi teica, "ar to, ka jūs šīs labās partijas lietā sajutāt vairāk atbildības nekā es."

Viņš bija kļuvis pavisam c its cilvēks; to Keskarta kundze atzina, neraugoties uz savu vētraino niknumu: viņš pierādīja jaunas gara un rakstura īpašības, noteiktību, un — ko viņa sevišķi pamanīja — viņa acīs zvēroja viņai gluži sveša un briesmīga mežonība, kādēļ viņa seja izskatījās gandrīz nežēlīgi skarba.

"Jūsu meita apprec ējusies ar mani aiz maldīgām iedomām. Viņa jums visu izteikusi, ko es varētu viņai sacīt, — gandrīz visu," viņš pārlaboja, "un es jūsu apmeklējumu mierīgi sagaidīju. Nebūtu jūs atnākusi, es pats būtu jūs lūdzis to darit. Par sevi varu teikt, ka jūsu meita ir brīva ka dzidrais gaiss. Man liekas, jūsu izveicība un prasme attiecas ari uz likumu zināšanu? Viņa jau rit var pieprasīt laulības šķiršanu un to arī panāks bez kādām grūtībām un dižošanās."

Keskarta kundzes sejā pamirdzēja ceriba.

"Par to es nemaz nebiju domājusi," pa pusei savā nodabā viņa teica. Viņa bija sieviete, kas mīl drīzu izšķiršanos, tādēļ tajā pašā mirklī teica meitai: "Savāc savas mantas un brauc man līdzi."

Edīte palika vienaldzīga.. Viņa nostājās galda otrā malā, paskatījās uz savu vīru, tad uz māti.

"Klausies, ko Stendertona kungs saka," Keskarta kundze sirdīgi teica. "Viņš tev rādīja ceļu, kā tu vari atkal brīva kļūt. Un viņam taisnība. Šķiršanos var panākt bez kādām grūtībām. Nāc man līdzi, es likšu paņemt tavas drēbes."

Bet Edīte palika, kur bijusi.

Viņu vērodama, Keskarta kundze redzēja, kā viņas seja visu laiku mainās, lūpas savelkas smaidā; tad viņa atcirta galvuatpakaļ un istabā kā tīri zvaniņi atskanēja gaiši smiekli.

"Ak, māt!" Bezgalīga necienība, kas bija dzirdama viņas balsī, uz Keskarta kundzi atstāja pātagas cirtiena iespaidu. "Tu mani maz pazīsti! Iet atpakaļ, tev līdzi! No viņa sķirties? Tu esi prātu zaudējusi! Būtu viņš tiešām bagāts, tad es to darītu; bet ja salaulāti esam, kaut es viņu nemīlu, kaut nepārmetīšu, ne ari varu viņam pārmest, ja arī viņš mani nemīl, tomēr mans liktenis mani saista pie viņa un mana vieta ir te."

"Kas par aizkustinošu ainu," Keskarta kundze īgni teica.

"Keskarta kundze, šādās ainās ir ļoti daudz patiesības un ļoti daudz pieklājīgas krietnības," Džilberts sacīja.

Gluži bāla aiz dusmām viņa sievas māte palika vēl bridi stāvot, tad pagriezās, steidzās ārā no istabas, un viņi dzirdēja, ka viņa aizcirta ārdurvis.

īsu brīdi šis savādais laulātais pāris saskatījās, tad Džilberts izstiepa savas rokas.

"Es tev pateicos," viņš teica. .

Jaunā dāma nodūra acis.

"Tev nav man par ko pateikties," viņa vienaldzīgi teica. "Esmu pret tevi bijusi ļoti netaisna un ar tik nesvarīgu darbu nespēju izdzēst savas patmīlības iemītās pēdas."

Sestā nodaļa Naudas skapju veikals

Londonas Sitija, kā visai pasaulei zināms, ir pilna krāšņu un bagātu veikalu. 4

Tur ir neskaitāmas firmas, kuru cienīgie un svarīgie uzraksti liecina, ka šis veikals jau simtu gadu darbojas šai vietā un ka tālāk to vadīs viņa dibinātāju likumīgie mantinieki. Bet tur ir arī eleganti nami ar plašām telpām, tur ir akciju sabiedrības, sindikāti un citi tirdzniecības pasākumi, kurus pavasarī nodibina, bet kuri rudenī jau iznīkst, citas pēdas neatstājot, kā nesamaksātus rēķinus, un nama saimnieks var apmierināties vismaz ar to, ka savu īres naudu bija iekasējis avansa veidā.

Sitijas traģēdijas šī vārda plašākā nozīmē norisinās sevišķi ap biržas neglīto, neimpozanto namu; šīs biržas upuri meklējami to atsevišķo, bojā gājušo ļaužu vidū, kuri kā baigas ēnas klaiņo pa ielām drūmā nama apkārtnē.

Bet nelaimīgais spekulants nav nekāds izņēmums šajā pasaules pilsētā; šī vīra likteņa biedri, kas vienā dienā vai vienā stundā iegūst milzu bagātības un atkal tās pazaudē, atrodami katrā pasaules pilsētā, kur notiek biržas veikali.

īstās bēdu lugas norisinās simts mazos veikalos, kas dibināti ar priecīgu paļāvību, bet kas ātri aprij divu vai trīs cilvēku ietaupījumus, kas krāti vairākus gadus. Dažas firmas savu darbību sāk ar skaļu troksni. Citas savās veikala gaitās dodas klusi un izplešas gluži mīklaini.

Viens no šādiem veikaliem bija nodibināts Londonā, 1910. gadā, un telefona un adrešu grāmatā tas bija ierakstīts kā "Sv. Bridža seifu kompānija". Šis veikals tirgojās ar jauniem un lietotiem naudas skapjiem, tērauda kamerām un citām drošības ierīcēm.

Veikala logā bija izstādīti jauni un veci naudas skapji, angļu trauksmes signāli, lielas un mazas naudas kases un citas dzelzs un tērauda lieta s, kas kairināja profesionālo zagļu un laupītāju ziņkārību.

Veikala īpašnieks savu personālu, ieskaitot arī veikala vadītāju un pārdevējus, meklēja ar avīžu sludinājumu palīdzību, sasaucatos uz apspriedi, un veikala vadonim, kam bija nevainojamas apliecības kabatā, pilnīgā rīcībā ļāva lielāku naudas summu, kas bija vajadzīga veikala ierīcībai un darbības sākumam.

Rīcības kapitālam viņš saņēma aiz vien jaunas iemaksas; lai gan tirdzniecība veicās vāji, īpašnieks tomēr nenoskuma un turpināja maksāt augsto īri un personāla pieklājīgās algas.

īpašnieks bieži mt»dza apmeklēt veikalu, parasti tikai vēlu vakarā, jo, kā viņš teic a, viņa klātbūtne esot nepieciešama Birmingemas veikalā.

Kad viņš atnāca, tas pārbaudīja visus materiālus, visas atslēgas, un īpašnieks vienmēr izteica savu apmierinājumu un priecājās, ka veikals zeļ.

Veikala vadonis nekad nesaprata, kā viņa principāls šo pasākumu varēja turpināt; bet droši vien viņam bija lielas rezerves provincē, jo viņš varēja uzturēt lielu preču automobili ar visu šoferi, kas bieži vien parādījās pie veikala durvīm Bridža ielā, lai nokrautu un veikalā ienestu kādu naudas skapi vai pārdotās preces piegādātu jauniem īpašniekiem.

Veikala vadonis Timinga kungs, ļoti godājams pilsonis, varēja tikai iedomāties, ka veikala provinces nodaļai droši vien ir labs apgrozījums. Un smagais preču auto, kas vienmēr izskatījās tāds, it kā būtu nobraucis vairākas jūdzes, tādēļ radīja pārliecinošu iespaidu, ka Birmingemā veikalam jāattīstās ļoti labi.

Tas notika dienu pēc ievērojamā konflikta, kas aprakstīts pagājušajā nodaļā, kad Džilberts Stendertons nolēma iegādāties naudas skapi.

Tas viņam bija vajadzīgs savā mājā, un viņam bija svarīgi iemesli,.kādēļ šāda mēbele viņam bija tik vajadzīga. Senāk viņš nekad nebija jutis naudas skapja vajadzību. Bet tiklīdz viņam uznāca tāda vēlēšanās, viņš tūdaļ gribēja to piepildīt. Tā bija viņa nelaime vai laime, ka šis nodoms viņam radās taisni tad, kad lielākā daļa šādu veikalu jau beidza savas darba stundas. Pulkstens bija pāri sešiem, kad viņš nonāca Siti ielās.

Timinga kungs bija tovakar jau aizgājis prom, bet veikalā bija atstājis ārkārtīgi enerģisku vietnieku.

Pats īpašnieks todien mazliet agrāk bija iebraucis Londonā; Džilberts redzēja to pa stikla durvīm un uzlūkoja vislielākā izbrīnā. Kad viņš dzīrās durvis atvērt, tās bija aizslēgtas, bet īpašnieks pretim nāca ar laipnu smaidu un durvis atslēdza.

"Mums gan darbalaiks jau beidzies," viņš teica, "un man liekas, ka veikala vadītājs būs aizgājis jau mājās. Vai varētu jums pakalpot?"

Džilberts uzlūkoja viņu.

"Jā," viņš lēni teica, "es gribētu pirkt naudas skapi."

"Tur es varēšu jums pakalpot," labā omā teica kungs. "Vai nāksat iekšā?"

Džilberts iegāja, un durvis aiz viņa tika aizbultētas.

"Kādu skapi jūs vēlētos?" tas jautāja.

"Es gribētu mazu skapi," otrais atbildēja. "Es gribētu pat lietotu, ja jums tāds būtu."

"Man liekas, viens vēl noliktavā būs. Tas jums droši vien vajadzīgs jūsu birojam?"

Džilberts pakratīja galvu.

"Nē, tas vajadzīgs manam dzīvoklim," tas strupi atbildēja,"un man būtu ļoti patīkami, ja to tūdaļ varētu nogādāt manās mājās."

Viņš apskatījās vērtslietu glabāšanas ierīces un beidzot izraudzījās, kas viņam bija vajadzīgs.

Viņš gāja jau laukā, te pēkšņi veikala viņā galā ieraudzīja lielu naudas skapi. Tas bija diezgan pārsteidzošs, droši vien kādas astoņas pēdas augsts un apmēram tikpat plats. Skapja iekštelpas aizsargāja trīs dažādas atslēgas un turklāt vēl viena slepena atslēga.

"Tas nu gan ir varens skapis," iesaucas Džilberts.

"Jā, ir gan," otrais vienaldzīgi atbildēja.

"Cik tāds maksā?"

'Tas jau pārdots," atbildēja īpašnieks.

"Pārdots? Es ļoti gribētu viņā ielūkoties," teica Džilberts.

īpašnieks viņam uzsmaidīja un domīgi glaudīja savas augšup uzskrullētās ūsas.

"Man ļoti žēl, ka šajā ziņā jums nevarēšu pakalpot," viņš teica. "Un ļoti vienkārša iemesla dēļ, jo jaunais īpašnieks atslēgas paņēma līdz, tiklīdz pārdošanas līgums bija parakstīts.

"Ļoti, ļoti žēl," atbildēja Džilberts, "jo tas ir viens no interesantākajiem naudas skapjiem, kādus es savā mūžā esmu redzējis."

'Tur nav nekā sevišķa," otrais strupi atteica un pieklauvēja pie skapja sāniem. 'Taisnību sakot, tas ir diezgan dārgs prieks."

"Šo skapi redzot, tā vien jādomā, ka tas mūžīgi glabājas jūsu veikalā."

"Vai tiešām tāds tas izskatās?" tas izklaidīgi atsaucās.

"Jā, man tas bija jānoliek praktiski izdevīgā vietā."

Smaidīdams tas savu pircēju pavadīja veikala otrā daļā. Sākumā Džilberts gribēja samaksāt ar čeku, bet pēkšņa nojauta lika viņam to nedarīt. Viņš pameklēja savās kabatās un vajadzīgo naudu atrada.

No veikala viņu izvadīja ar lielu laipnību, un durvis aizvērās.

"Kur es tavu seju būtu jau redzējis?" klusībā jautāja īpašnieks.

Lai gan daudzējādā ziņā viņš bija ārkārtīgi izveicīgs cilvēks, bet savādais fakts tomēr paliek fakts, ka savu pircēju viņš varēja savā atmiņā iekārtot tikai pēc daudziem mēnešiem.

Septītā nodaļa Bankas laupītāji

Trīs vīri sēdēja kāda Sitijas biroja dibenistabā. Ārdurvis bija aizbultētas, bet durvis, kas savienoja biroja telpas ar šefa kantori, bija līdz kājai vaļā.

Visi vīri sēdēja pie galda, ēda vienkāršu azaidu, kas bija atnests no kaimiņu restorāna, un sarunājās klusinātās balsīs.

Džordža Valisa runas veids liecināja, ka viņš bija citu autoritāte un vadonis; viņš bija četrdesmit gadu vecs, vidēja auguma, ar tieksmi uz resnumu un viņa sejā nebija nekādas raksturīgas izteiksmes; viņam bija īsas, izspūrušas ūsas un melnas uzacis, kas viņa sejā viesa mazliet drūmu izteiksmi. Viņa acis vērās gurdeni un miegaini, bet stūrainais zods liecināja par milzīgu enerģiju. Un rokas, kas dīki rotaļājās ar spalvas kātu, bija mazas, bet stipras; tās bija mākslinieka rokas, un "Džordžs Valiss tiešām bija katrā kontinenta policijas iestādē pazīstams sava aroda mākslinieks.

Kalidino viņam blakus bija mazs, skaists un slaiks itālis. Redzot viņa garos matus, bija jādomā, ka drīzāk viņš ir sapņu pilns mūziķis nekā aukstasinīgs veikalnieks. Un tomēr šis skaistais itālis bija praktiskākais visā trijotnē, kas daudzus gadus baidīja visus Francijas banku direktorus.

Trešais bija Peršs, stalts vīrs laipnu, sārtu seju un kuplām jātnieka ūsām; neraugoties uz saviem miesas apmēriem, viņš bija ārkārtīgi izveicīgs. Ar savu bēgšanu no Velna salas un turpmāko braucienu laivā uz Austrāliju viņš pārsteidza visus avīžu lasītājus.

Viņi neslēpa savas personas un neizvairījās no neizpušķotiem jautājumiem, kas viņiem bija jāatbild, kad Siti polic ija bija sadzinusi viņiem pēdas un uzodusi šo "nevainīgo biržas mākleru" veikalu. Policijas kungi bija mazliet pārsteigti, atrodot pilnīgi likumīgi iekārtotu tirdzniecisku pasākumu. Vispārgalvīgākiem banku laupītājiem nekā nevar padarīt, ja viņi nodarbojas likumīgi atļautā veidā,lai šis veids būtu, cik aizdomīgs būdams. Kaut polic ija zināja, ka šī dīvainā veikala vadoņi ir lieli noziedznieki, viņi tomēr nekā nevarēja darīt, bija jāstāv malā un jānovēro, un jāapmierinās ar to, ka rokās nāca agrāk vai vēlāk iegūti pierādījumi.

"Viņiem būs krietni jāgaida," teica Valiss.

Ar jautru smaidu viņš ielūkojās apkārtnē.

"Vai šodien viņi bija?" jautāja Kalidino.

"Jā, bija gan," nopietni atbildēja Valiss. "Tie izokšķerēja mūsu grāmatas, mūsu galdus, mūsu drēbes un pat mūsu biroja krēslu kājas."

"Ļoti netaktiski kungi," jautrā garā teica Peršs. "Ko tad šie atrada, Džordž?"

Džordžs smaidīja.

"Viņi atrada visu, kas bija atrodams," tas atbildēja.

"Es varu derēt, ka viņus kājās sac ēlusi Garantiju bankas aplaupīšana, par ko es lasīju," teica itālis.

"Man ari tā liekas," vienaldzīgā nopietnībā piekrita Valiss. "Ir ļoti bīstami pa pasauli staigāt ar tādiem vārdiem, kādi ir mums. Taisnību sakot," viņš turpināja, "no policijas man nav lielas bailes, ari tad nē, ja viņa ko atrastu. Es nepazīstu vēl nēvienu policistu, kam būtu tik apķērīgs prāts, kā tam velnam ārlietu ministrijā, kuram man bija jāatbild daži jautājumi par Perša piedzīvojumiem Velna salā."

"Kā viņu sauc?" ieinteresēts jautāja Peršs.

"Pag, es atceros gan — Stendertons. Velna vīrs — otrā dienā es viņu satiku Epsomā," teica Valiss. "Viņš nemaz nestrādā ārlietu ministrijā, viņam ir cits darba lauks. Vai atceries, Perš, cik veikli un ātri viņš mani ietina tīklos?" Tas piekrītoši pamāja ar galvu. "Iekams es atģidos, esbiju jau atzinies, ka tajāpašā nedēļā, kad tika nozagtas lēdijas Perkintonas vērtslietas, es biju Hentingdonšīrā. Ja vēl piecas minūtes viņš būtu mani pratinājis, viņš droši vien būtu izdibinājis" — viņš sāka runāt čukstošā balsī —, "kur apslēptas visas vērtslietas, ko Anglijas policija meklē."

Visi trīs vīri sāka smieties, it kā būtu dzirdējuši labu joku.

"Kad jau esam sākuši runāt par aukstasinīgiem cilvēkiem," teic a Valiss, "tad es vēl atc eros to briesmīgo velnu, kas mūs apturēja Hetongardenā."

"Vai izdibināji, kas viņš tāds ir?" jautāja Kalidino.

Džordžs atkratīja galvu.

"Nē," viņš gausi atbildēja, "es no viņa drusku bīstos." Tāda atzīšanās no viņa lūpām bija retums.

Viņš pēkšņi grozīja sarunu tematu.

"Vai zināt," teica Valiss, "ka policija patlaban izgājusi lielās medībās? Nupat tā pamatīgi izvandījusi manu privātīpašumu."

Viņš nepārspīlēja. Policija tiešām enerģiski centās atrast kādus pieturas punktus, lai šos tris pazīstamos noziedzniekus saistītu ar pēdējā mēneša notikumiem.

Pēc pusstundas Valiss atstāja ēku. Viņš apstājās lielā biroja nama koridorā un aizkūpināja cigareti; to viņš darija ar tādu seju, kurā bija redzama viņa apmierinātība ar pasauli un ar cilvēci.

Kad viņš izgāja uz ielas, viņam klāt piegāja liels vīrs. Valiss ātri pacēla acis un viegli pamāja galvu.

"Jūs esat man vajadzīgi," saltā balsī teica lielais vīrs.

"Vai tiešām?" pārspīlētā ziņkārībā iesauc ās Valiss. "Un ko liksat man darīt?"

"Jūs nāksat man līdz un nepretosieties," teica lielais vīrs.

Viņš pasauca važoni un abi vīri ātri aizbrauca uz tuvāko policijas iecirkni. Valiss mierīgi smēķēja cigareti un neizpauda ne mazāko baiļu. Viņš labprāt būtu jautri tērzējis ar policijas ierēdni, kas viņu apcietināja, bet ierēdnis nebija jautras sarunas omā.

Viņuiegrūda izmeklēšanas istabā un nostādināja pie inspektora galda. Šis ierēdnis bija laipnāks nekā policists, kas viņu apcietināja.

"Nu, Valis," tas smaidot teica, "mēs gribētu no jums ievākt dažas ziņas."

"Jūs vienmēr no kāda gribat ievākt ziņas. Vai tad atkal notikusi kāda laupīšana?"

Inspektors pamāja ar galvu.

"Jā, jā," teica apcietinātais un izlikās līdzjūtīgs, "bet tad jums atkal lielas raizes, Vaitlinga kungs. Bet es ceru, ka vainīgo būsat atraduši," viņš teica mīlīgā balsī.

"Patlaban esmu atradis jūs," ātri attrauca inspektors.

"Un es nebūt nebūtu pārsteigts, ka līdz ar to būtu atradis ari vainīgo. Vai varat pierādīt, kur bijāt pagājušo nakti?"

"Ar lielāko prieku," atbildēja Valiss, "es kopā ar kādu draugu ēdu vakariņas."

"Un kā jūsu draugu sauc?"

Valiss paraustīja plecus. "Kā viņu sauc? Tā ir blakus lieta. Es kopā ar kādu draugu ēdu vakariņas, bet viņa vārds te nekrīt svarā. Lūdzu ierakstāt to protokolā, inspektora kungs."

"Un kur jūs ar savu nezināmo draugu šīs vakariņas ēdāt?" jautāja ierēdnis, nezaudēdams mieru.

Valiss minēja kādu restorānu.

"Cik bija pulkstens, kad ēdāt vakariņas?" pacietīgi jautāja inspektors.

"Starp astoņiem un deviņiem," atbildēja Valiss, "un to var pierādīt restorāna saimnieks."

Inspektors pasmaidīja; viņš pazina šo restorānu un viņa saimnieku, kura liecībai pie tiesas nebūtu liela nozīme.

"Vai jūs nevarētu minēt uzticamāku personu," viņš turpināja pratināt, "kas varētu pierādīt jūsu klātbūtni restorānā, kādu citu, atskaitot jūsu nezināmo draugu un senjoru Vilimči?"

Valiss pamāja ar galvu.

"Jā, ar visu pienācīgo cieņu es varu minēt seržantu Kolbruku no Skotlendjarda."

Viņš bija apburoši mierīgs un mīlīgs. Inspektors viņam uzmeta asu skatienu.

"Vai viņš varētu to apliecināt?" viņš svarīgi jautāja.

"Vismaz viņš mani visu laiku vēroja; viņš bija ģērbies galantā kungu uzvalkā. Vismaz viņš bija vakara uzvalkā un savā izskatā atšķīrās no sulaiņiem; viņš sēdēja pie galda kā viesis."

"Saprotu," teica inspektors un rakstīja protokolu.

"Man bija diezgan amizanta sajūta, zinot, ka mani apsargā šīs baigās mājas slepenpolicijas seržants," turpināja Valiss. "Bet man bija ļoti patīkami; es tikai baidījos, vai viņam šis joks neapniks ātrāk nekā man."

"Es atkārtoti jautāju," teica inspektors, "un prasu, vai jūs esat vakar vakarā novērots no astoņiem līdz '— ?"

Viņš apklusa un pētoši uzlūkoja Valisu.

"Līdz pusnaktij, ja gluži nemaldos;, līdz mūsu slepenpolicists vakara uzvalkā, kā īsts slepenpolicists ar traģisku seju, mani pavadīja gandrīz līdz mana dzīvokļa durvīm."

' "To es varu konstatēt minūtes laikā," teica inspektors. "Tikmēr ieejat uzgaidāmajā telpā."

Vienaldzīgiem soļiem Valiss iegāja minētā telpā, un inspektors tikmēr paņēma telefonu.

Pēc piecām minūtēm Valisu atkal ieveda pie inspektora.

"Jums taisnība," teica inspektors. "Uz jums vairs aizdomas nekrīt, Valis:"

"Ļoti patīkami dzirdēt," atbildēja Valiss. "Tas mani ļoti atvieglo!" viņš grūti nopūtās. "Tā kā es esmu sācis nodarboties ar veikalu, ko varētu dēvēt par likumīgi atļautu publikas apzagšanu, man ir ārkārtīgi patīkami zināt, ka manus pasākumus policija pilnīgi atbalsta."

"Mēs neatbalstām nevienu jūsu pasākumu," atbildēja inspektors.

Ļoti nepatīkams cilvēks, domāja Valiss, ne viņš zaudē vienaldzību, ne ari top rupjš.

"Jūs varat iet, man ļoti žēl, ka biju spiests jūs apgrūtināt."

"Nav vērts par to runāt," laipni atbildēja Valiss, viegli palocīdamies.

"Bet iekams aizejat," teica inspektors, "vai jūs nebūtu tik laipns un neienāktu man līdzi blakus istabā?"

Valiss iegāja viņam līdzi un inspektors aizslēdza durvis. Viņi bija divi vien.

"Jums droši vien būs zināms, Valis, ka par šīs laupīšanas līdzdalībnieku atrašanu izsolītas 12 000 mārciņas?"

"Pirmā dzirdēšana," atsaucās Valiss, uzraukdams uzacis.

"Tā jums nav nekāda jaunā ziņa," mierīgi turpināja inspektors, "īstenībā jums par šo lietu zināms daudz vairāk nekā man. Bet uzklausāt, ko jums teikšu: mēs esam izlietojuši visus līdzekļus, lai šo bandu sagūstītu, un nerimsimies, līdz tā būs mums rokā. Uzklausāt," viņš iegrūda tam krūtīs ar savu stipro, kaulaino pirkstu, "vai tad nav nekādu cerību uz vaļsirdīgu atzīšanos?"

"Vaļsirdīgu atzīšanos?" Valiss tēloja pārsteigtu nevainību.

"Vai jūs negribat būt kroņa liecinieks, kas var izkļūt no soda?" inspektors strupi teica.

"Es būtu ļoti laimīgs, ja varētu jums pakalpot," neziņā plecus raustīdams, atteica Valiss, "bet kā lai eju par kroņa liecinieku tādā lietā, par kuru ne velna nezinu? Jūsu atalgojums ir ļoti vilinošs. Mana sirdsapziņa ļoti ērti piemērojas visiem apstākļiem, bet šajā lietā es jums nevaru pateikt ne četri."

"Jūsu sirdsapziņa man vienaldzīga," nepacietīgi atbildēja ierēdnis. "Vai gribat atzīties, vai nē?"

"Man nav nekā, ko atzīties," atcirta Valiss.

Inspektors pagrieza galvu; Valiss vēlreiz palocījās un izgāja uz ielas.

Neviens nezināja labāk par viņu pašu, cik neatlaidīgi bija novērots katrs viņa solis. Viens ierēdnis šo novērošanu uzticēja otram, un modrās acis viņu vajāja no viena iecirkņa otrā, no viena pilsētas gala līdz otram. Un kamēr viņš gulēja, policija apsargāja viņa durvis, viņa dzīvokli. Viņš nevarēja spert ne soli, ko nezināja jau visa Londona.

Viņa dzīvoklis bija kāda nama augšdaļā virs tabakas veikala kādā šķērsielā. Savā dzīvoklī viņš iegāja mierīgiem soļiem, kurus paātrināt nevarēja, jo viņš zināja, ka no viņa savas acis nenovērš ne komivojažieris vienā ielas malā, ne smalkmaižu pārdevējs, kas izlikās mājās vedam savu preci. Nopircis cigāru, viņš beidzot uzkāpa savā dzīvoklī.

Mājīgi ierīkotā telpa liecināja par diezgan labu gaumi. Platie kluba sēdekļi istabai piedeva solīdu izskatu, un dažas gleznas pārsteidza ar savu izsmalcinātību.

Viņš necentās pārbaudīt savu istabu un pārliecināties, vai policija tur bijusi, vai nē. Ja policija bijusi, tad viņa bijusi. Ja nē, ari tas viņam bija vienaldzīgi. Atrast tā tik un tā nekā nevarēja. Tur viņam sirdsapziņa bija skaidra.

Viņš piespieda zvanu un pēc brīža ienāca veca sieva.

"Ienesiet man tēju, Skarda kundze," viņš teica. "Vai te kāds bija?"

Vecā sieva domīgi lūkojas griestos.

"Tikai kāds vīrs no gāzes iestādes," viņa atbildēja.

"Vīrs no gāzes iestādes?" Džordžs Valiss atkārtoja izbrīnā. "Vai viņš nebija pārsteigts, redzēdams, ka mūsu dzīvoklī gāzes nemaz

nav?"

'Vecā sieva uzlūkoja viņu, mazliet mulsdama.

"Viņš teicās nācis apskatīt gāzi," viņa stāstīja, "bet, redzēdams, ka mums gāzes nav, teicās apskatīt elektrisko gaismu. Pavisam jocīgs un izklaidīgs jauneklis."

"Tādi viņi ir gandrīz visi, Skarda kundze," maigi atbildēja istabas kungs. "Vai tad jūs nezināt, ka taisni šajā gada laikā viņi mēdz iemīlēties, un, ja viņu dvēselē pamostas jaukākas domas nekā par gāzi un kvēllampiņu, šis jaukums viņus mazliet mulsina. Es c eru, ka viņš nebūs jūs apgrūtinājis. Vai viņšneteica, ka jums manā istabā nav jāpaliek?" viņš palīdzēja tai atcerēties.

"Pareizi gan, ser," teica Skarda kundze. "Viņš teica, ka savu darbu padarīšot bez palīga."

"Un es varu derēt, ka viņš to padarījis," jautrā omā teic a Džordžs Valiss.

Nedomādams vairs par to, ka viņa dzīvokli bija izkratījis neatlaidīgs acīgs polic ists, viņš tomēr kādu stundu sēdēja savā istabā un lasīja Amerikas avīzi. Pulksten sešos ielā iebrauca auto un apturēja pie viņa mājas durvīm. Šoferis, drukns un bārdains vīrs, lūkojās augšup un meklēja mājas numuru; viens no abiem slepenpolicistiem, kuri visu laiku uzraudzīja māju, it kā netīši pārgāja pāri ielai un pienāca tam klāt.

"Jūs laikam meklējat numuru?" tas jautāja.

"Jā, es meklēju 43. numuru," atbildēja šoferis.

"Tas jau tepat ir," teica ierēdnis.

Viņš redzēja, ka šoferis piezvanīja, iegāja namā un durvis aizslēdza; tad viņš aizgāja atpakaļ pie sava biedra. "Džordžs laikam dosies mazā autobraucienā," viņš teica, "nu tad redzēsim, kur šis brauks?"

Vīrs, kas gaidīja otrā ielas malā, pamāja ar galvu.

"Es gan nedomāju, ka viņš brauks uz tādu vietu, kur būtu vērts viņam sekot, bet aiz ielas stūra man ir savs auto."

"Es braukšu "ina pēdās," rūgti teica otrais vīrs. "Vai dzirdējāt, ko vakar vakarā par mani teica inspektors Vaitlings no Siti policijas?"

Pirmais slepenpolicists ļoti ieinteresejās.

"Nē, bet es labprāt gribētu to dzirdēt."

"Nu tad klausieties," tas iesāka, bet pēkšņi atģidās.

"Hallo!" viņš pēkšņi iesaucās, kad 43. nama durvis atvērās, "tur jau nāk mūsu vīrs."

Viņš ātri pavērās un ieraudzīja, ka viņa auto, ko tas bija noīrējis šim mērķim, viņu gaidīja.

"Tur viņš nāk," viņš teica. Bet tas nebija gaidītais vīrs. Bārdainais šoferis iznāca viens pats un ar žestiem atvadījās no kāda, kas palika koridorā un nebija redzams. Un tā viņš iekāpa automobilī un lēni aizbrauca.

"Tātad Džordžs nekur nebrauks," teica slepenpolicists. 'Tas nozīmē, ka-mums še būs jāstāv dažas stundas ilgāk."

Četras ilgas stundas viņi vēl stāvēja savā postenī, un vismaz divas acis nenovērsās no vienīgām durvīm, pakūrām varēja iznākt Valiss. Viņi droši zināja, ka pa citām durvīm šo namu atstāt nevarēja.

Aiz nama pacēlās augsta siena, un, ja šis vīrs nebija nodibinājis noziedzīgus sakarus ar godājamo nama iedzīvotāju lielāko daļu, tad pēc visa cilvēciskā prāta aprēķiniem viņš nevarēja izkļūt no sava dzīvokļa.

Pusē vienpadsmitos pie nama durvīm piebrauc a tas pats auto un šoferis iegāja pa durvīm. Uz ilgu gaidīšanu tas nebija sataisījies, jo motoru neizslēdza; un tiešām viņa auto gaidīja tikai kādas trīsdesmit sekundes. Šoferis tūdaļ atnāca atpakaļ, iekāpa automobilī un aizbrauc a.

"Ko gan tas nozīmē?" mazliet pārsteigts, iesaucās slepenpolicists.

"Valiss droši vien ko pasūtījis," atbildēja otrais. "Man liekas,' mums būtu jāizpētī."

Pēc desmit minūtēm ielā iebrauca Skotlendjarda inspektors Goldbergs, izlēca no sava auto un piegāja pie abiem vīriem.

"Vai Valiss jau atpakaļ?" viņš ātri jautāja.

"Atpakaļ?" atkārtoja pārsteigtais slepenpolic ists. "Viņš vēl nekur nav izgājis."

"Nekur nav izgājis?" atkārtoja inspektors. "Pirms pusstundas redzēts kāds vīrs, kura izskata apraksts pilnīgi saskan ar viņa izskatu; tas iznācis no kāda Sitijas zeltlietu veikala. Tur izzagtas vērtslietas par divdesmit tūkstošiem mārciņu."

Brīdi visi klusēja.

"Nē, ser," īdzīgi teica zemākais ierēdnis, "es varu zvērēt, ka Džordžs Valiss šovakar nav atstājis šo māju."

"Pareizi, ser," apliecināja otrais vīrs. "Ne seržants, ne es — mēs abi neesam atstājuši savu posteni, kopš Valiss pārnāca mājās."

"Bet tam jābūt bijušam Valisam," iesaucās pārsteigtais inspektors. "Neviens to nebūtu tā izdarījis, tik veikli rīkoties prot tikai viņš."

• "Viņš tas navvarējisbūt,"nepiekāpīgi apgalvoja slepenpolicists. "Jā, bet kāds velns tad to būtu varējis?" izkliedza inspektors. Abi slepenpolicisti gudri atturējās izteikt savas aiždoihāš.

Astotā nodala Jaunā dāma, kas nemīl savu vīru

Verela kungs no Verela un Berda firmas labprāt vēlējās būt vīrs no labākām aprindām; kad nejauši gadījās mazliet palielīties, ko dažu labu reizi darīja ari cienījami vīri vidējos gados, viņš aplinkus aizrādīja, ka šad tad viņš jau bijis diezgan vārīgās situācijās. Pie tam no viņa vārdiem citiem vajadzēja saprast, ka viņš arvien ticis ar godu sveiks.

Katram biržas māklerim, kam ir plašāks un pazīstams veikals, agri vai vēlu jāuzņemas nepatīkamais uzdevums un nepacietīgam vai neapdomīgam spekulantam jāsaka, ka viņš savu bagātību ieguldījis nedrošā vietā un pārāk ātri cer pelnīt.

Verela kungam jau agrāk bija gadījies pirmām citiem pastāstīt neiepriecinošas ziņas par Keskarta kundzes neveiksmēm; viņš arvien mēdza to pateikt iespējami saudzīgāk. Bet līdz šim nekad viņam nebija gadījies piedzīvot situāciju, kas varēja radīt tik daudz nepatīkamu seku kā šī.

Eols, viņu saņemot, bija akmeņciets, viņa seja izstiepās bezgala gara, jo viņš zināja, ko šis apmeklējums nozīmē; dīvainā kārtā sulainis bija informēts par savu kungu dziļākiem noslēpumiem, un viņš zināja, ka, Verela kungam atnākot, arvien sākās taupīga ierobežošanās un pārmaiņas visā mājas saimniecībā.

"Cienījamā kundze jūs tūliņ pieņems," viņš atgriezdamies patei-

ca.

Pēc dažām minūtēm Keskarta kundze iedrāzās viesistabā. Viņas seja bija skarbāka kā agrāk—Verela kungs nodomāja, un brīnījās, kādēļ gan.

"Nu, Verel," viņaīsi teic a. "Ar kādām velnišķām tenkām nu esat atnācis? Lūdzu, sēstaties."

Viņš apdomīgi apsēdās; cepuri viņš nolika uz gridas un, lēni cimdus novilcis, tos ar pārspīlētu rūpību ielika cepures zīda oderē.

"Kas nu ir?" Keskarta kundze nepacietīgi jautāja. "Vai "Canadian PacifiĢ s" papīri atkal krituši?"

"Tie jnazliet cēlušies," Verela kungs smaidot atbildēja, gribēdams panākt glaimojošu un samierinošu iespaidu. "Man liekas, jūs "Canadian Pacific s" papīrus esat ļoti pareizi novērtējusi."

Viņš zināja, ka Keskarta kundzei par visu vairāk patīk, ja atzīst viņas spriešanas spējas, bet šoreiz viņa glaimos neklausījās, jo labi zināja, ka garo ceļu no Srogmortena ielas viņš nav šurp nācis pateikt laipnus vārdus par viņas asprātību.

"Es izteikšu visu, kas man ir uz sirds," Verela kungs turpināja, savus vārdus apsvērdams un pūlēdamies, piespiesti smaidot, visu taktiski izteikt. "Keskarta kundze, jūs mums esat parādā apmēram septiņsimt mārciņas."

Viņa nolieca galvu.

"Jums par to ir bagātīgi nodrošinājumi," viņa atbildēja.

"To es zinu," viņš piekrita, griestos raudzīdamies, "bet mēs vēlētos jūsu atbildi, vai starpību mums par labu jūs būtu ar mieru samaksāt skaidrā naudā."

"Par to nevar būt ne runa," viņa skarbi atteica, "man nav nekādas iespējas sadabūt septiņsimt mārciņas."

"Ļoti labi," Verela kungs sacīja, joprojām griestos skatīdamies, "ļoti labi, man būtu viens, kas gribētu jūsu kaklarotu nopirkt, — man liekas, tā bija tā vērtslieta, ko pie mums deponējāt, — samaksājot tūkstots mārciņas."

'Tā ir daudz vairāk vērts," Keskarta kundze asi teica.

'Tas var būt," viņš sacīja, "bet es negribētu, ka par to sāk avīzes rakstīt."

Nu bumba pārsprāga.

"Ko īsti jūs ar to gribat sacīt," viņa nepacietīgi jautāja un piecēlās. Viņa īdzīgi uz to paskatījās.

"Lūdzu, nepārprotiet mani," viņš steigšus sacīja. "Es pāris vārdos jums to pateikšu. Jūsu briljanta kaklarota no mana naudasskapja izzagta."

"Izzagta!" ;< \ .B oiol >

Viņa aiz šausmām gluži nobāla.

"Jā, izzagta," Verela kungs teica, "to izdarījusi kāda noziedznieku banda, kas jau divpadsmit mēnešus uztrauc Sitiju. Jūs redzat, mana mīļā Keskarta kundze,"viņš turpināja, "tā mums abiem ir ļoti vārīga situācija. Es nevaru ļaut pateikt maniem klientiem, ka no dāmām pieņemu vērtslietas kā drošību par maksājumu iztrūkumiem, un jūs," viņš bija diezgan cietsirdīgs cilvēks, tādēļ šos vārdus sevišķi uzsvēra, "un jūs, vismaz man tā liekas, taču nevēlēsieties, lai jūsu draugiem kļūst zināms jūsu sarežģīti grūtais stāvoklis, ka jums pat vērtslietas jāieķīlā." Viņš paraustīja plecus. "Protams, es varēju ziņot policijai un likt publicēt kaklarotas ārējo izskatu, tad apdrošināšanas biedrība būtu samaksājusi zaudējumu, bet tāds nebija marts nolūks."

Šis labais veikalnieks varēja piebilst, ka viņa apdrošināšanas polise tādus zaudējumus nebūtu segusi, jo, nosakot apdrošināšanas prēmiju par māklera biroja iespējamiem zaudējumiem, vērtslietu zādzība parasti netiek paredzēta.

"Esmu ar mieru uzņemties visus zaudējumus," viņš turpināja. "Tas nozīmē, ka esmu ar mieru, saprāta robežās turoties, zaudējumus atlīdzināt no manas paša kabatas, kas ir kā manās, tā ari jūsu interesēs. Pretējāgadījumājajūs manam priekšlikumam nepiekrītat, man nav citas izejas, kā visu notikumu ļoti, ļoti plaši, ļoti plaši," šo vārdu viņš sevišķi uzsvēra, "ziņot policijai un avīzēm. Nu, kojās sacīsat?"

Taisnību sakot, Keskarta kundzei būtu jāatzīstas, ka viņa nezin, ko vajadzētu darīt.

Kaklarota bija ļoti vērtīga, bez tam bija jāņem vērā ari šis tas cits.

Verelakungs acīmredzot domāja par rotas ideālo vērtību, jo viņš turpināja:

"Bet, ievērojot to, ka šādām vērtslietām ir sevišķa ģimenes vērtība, es gribētu izsacīt tādas domas, vai jūsu jaunais meitas vīrs nevarētu zaudējumu atlīdzināt."

Viņa skarbi pasmējās.

"Mans jaunais meitas vīrs!" viņa zobojās. "Žēlīgais Dievs!"

Verels pazina Stendertonu un turēja viņu par laimes lutekli, nešauboties par viņa finansiālo drošību.

Keskarta kundzes nicinošā balss viņu samulsināja, kā Sitijas vīru spēj samulsināt tikai slepus čukstēšana par neapšaubāmi uzticamu papīru drošību.

Vienu mirkli viņš pat aizmirsa, kādēļ bija atnācis.

Labprāt viņš biitu lūdzis tuvākus paskaidrojumus, tomēr sajuta, ka Keskarta kundzes māklerim aiz veikaliskiem iemesliem neklājas iztaujāt par viņas ģimenes lietām.

"Verela kungs, jūs esat mani ievilkuši ļoti nepatīkamā notikumā," viņa teica un piecēlās.

Piecēlās arī viņš, paņēma savu cepuri un izvilka cimdus ārā.

'Tiešām, vārīga lieta," viņš teica, "tikpat vārīga jums, kā man, mīļā Keskarta kundze. Droši vien jūs jutīsiet man līdzi šī nepatīkamā stāvokļa dēļ."

"Man ir diezgan nopietns pamats pašai līdzi just," viņa īsi teica.

Kad mākleris aizgāja, viņa palika viena istabā sēdot.

Ko viņai darīt? Jo vienu lietu Verels nezināja, proti, ka kaklarota nepiederēja viņai. Vecais pulkvedis lika to no jauna iekalt un testamentā novēlēja savai meitai.

Ja ģimenē ir tikai māte un meita, tad pa lielākai daļai visu bagātību izlieto abas, bet kuplākās ģimenēs tas būtu citādi. Edīte gan zināja, ka kaklarota pieder viņai, bet nekad viņa nepretojās, ja to valkāja māte un nekad nav pat aplinkus aizrādījusi, ka labāk viņa to gribētu glabāt vērtslietu kastītē kopā ar citām dāvanām.

Taču vienmēr to turēja par "Edītes kaklarotu".

Tā pati Keskarta kundze to vienmēr sauca, un tādēļ viss šis gadījums ar rotu un viņas nodošana biržas māklera glabāšanā bija nepatīkamas piedevas pie viņas attiecībām ar meitu.

Keskarta kundze paraustīja plecus; nekā vairs nevarēja darit, bija jāpadodas liktenim. Viņa nevarēja iedomāties, ka Edīte kādreiz pamanītu, ka kaklarotas vairs nav. Bet viņas vīrs bija nabags, un viņabija padevusies muļķīgai pienākuma sajūtai pret savu vīru, tādēļ ik bridi varēja notikt, ka viņa vienkārši aiz pārspīlētas vēlēšanās palīdzēt vīram varētu vaicāt, kur ir kaklarota. Bet diezin vai Edītei tas varētu ienākt prātā,—Keskarta kundze nodomāja; ar šādām domām apmierinādamās, viņa gāja augšā savā istabā.

Pusceļā viņa apstājās pagaidīt istabas meitu, kas nesa tikko atvesto pastu. Mazliet plecus paraustījusi, viņa uz virsējās vēstules ieraudzīja savas meitas rokrakstu un atplēsa to vaļā. Vēstule bija ļoti īsa.

"Mīļā māte!" viņa lasīja.

"Vai tu nebūtu tik laipna un neatsūtītu kaklarotu, ko tēvs man novēlēja? Es jūtu, ka man, kaut tikai mana vīra labā, atkal jāsāk rādīties sabiedrībā."

. Vēstule Keskarta kundzei izkrita no rokām. Kā cieši piekalta viņa stāvēja uz trepēm.

Edīte Stendertona vēl reizi apskatīja lenčam klāto galdu, tad ienāca viņas vīrs. Dzīve Sen-Džonvudas namā ritēja pavisam īpatnēji.

Neviens no abiem jauniem ļaudīm nebūtu varējis ne iedomāties, ka viņi tā varētu sadzīvot, kā tagad sadzīvoja: pilnīgā vienprātībā, savstarpējā simpātijā, tomēr, šķiet, bez mīlestības vai maiguma apliecinājumiem.

Salīdzinājums ar brāļa un māsas attiecībām diez vai pareizi izteiktu viņu draudzību. Jo viņiem nebija tādu kopēju interešu, ne arī intīmās uzticības kā brālim ar māsu. Viņi arī nepazina viens otra tikumus un trūkumus.

Viņi bijā sveši, un katru dienu tie dabūja kaut ko jaunu zināt viens par otru. Džilberts pārliecinājās, ka šai klusai meitenei, kuras grūtsirdīgās pelēkās acis izteica sāpes un ciešanas, nav svešs arī humors, ka viņa varēja smieties par katru nieku un pierādīja ļoti lielas cilvēku pazīšanas spējas.

Un viņa pārliecinājās, ka viņas vīrs ir dzīvības spēka pilns un var būt neatlaidīgs savu nodomu piepildīšanā, kādasīpašības pirms kāzām nekad nebija manījusi. Un dažreiz, kad viņi bija divi vien, viņš varēja kļūt pat neatturams. Viņš bija daudz ceļojis, bija redzējis Persiju, Arābiju un dažas mazāk pazīstamas Rītāzijas zemes.

Nekad viņa neieminējās par nepatīkamo kāzu vakaru. Šajā ziņā viņas aizdomas varbūt nebija īsti dibinātas. Viņa ieraudzīja ļoti skaistu vijolnieci un varbūt šai blakusparādībai pievērsa pārāk lielu uzmanību. Dziļi viņas vīra sirdī bija kāds noslēpums; viņa par šo noslēpumu varēja tikai jaust. Viņai šķita, tam sakars ar kādu sievieti — tur kļuva redzama viņas sievietes daba.

Tādēļ viņai nebija nepatīkamu jūtu ne pret vīru, ne arī svešo meiteni, kas vijoles trīsošām stīgām pauda savu vēstījumu.

Viņa savā nodabā tikai nodomāja, — tas ir tik "neparasti". Viņa bija ziņkāra tāpat kā visi citi veseli un jauni cilvēkbērni, tādēļ gribēja zināt, kas bijis. Ja viņa dabūtu zināt ko tādu, kas viņu sadusmotu un rastos neizdzēšama necienība pret vīru, kura vārdu tā nes, tad viņa vismaz gribēja zināt, kas tur bijis.

Pēc kāda laika viņa jutās mazliet saniknota, ka viņam var būt kādi noslēpumi — attiecībā pret viņu īpašajām attiecībām tas bija sevišķs rakstura izpaudums, tomēr ļoti saprotams.

Kaut starp viņiem abiem nebija vīra un sievas intīmo attiecību, tomēr sāka rasties draudzība, kas, pēc jaunās dāmas domām, — un viņa no tām neatteicās — labāk varēja nodrošināt pastāvīgu kopdzīvi nekā ļauna laulība. Viņiem bija draugu attiecības, kur daža laba lieta par sevi saprotama; viņa pieņēma, ka viņš to mīl; un, laulībā dodoties, viņai šķita, ka tas ļoti svarīgi. Tas bija drošs pamats draudzībai ar kuru katru sievieti.

Un viņš savukārt bija pārliecināts, ka viņas daba ir sirsnīgi vaļsirdīga, bez viltus, kaut viņas vaļsirdība tam dažreiz bija neiztei cami sāpīga. No tā viņš sprieda, ka viņa sajūt pret to neparastu cienību, kaut, objektīvāk visu apsverot, atzina, ka viņa arī pret katru citu vīrieti izturētos tikpat krietni.

Edīte šajā draudzībā ieauda sevišķu romantikas mirdzumu, bez dzimumu saitēm,—tādu viņa iedomājās ideālu, pēc kāda ilgojusies visu laiku jaunatne, kaut šiem centieniem nekad nav bijušas pārliecinošas sekmes.

Ņav pasaulē neviena vīrieša, ne sievietes, kas nedomātu, ka no miljoniem cilvēku taisni viņiem šī iespēja dota: nav neviena tik nedroša cilvēkbērna, kas neļautos neprātīgām iedomām, ka taisni viņa labā visuma likumi pielaidīs izņēmumu.

Kaut Platona domas par draudzību jau sen atzītas par nepareizām, kaut viņa uzskati uz visiem laikiem noraidīti un dabas mīlestības liesmās izkūpējuši; kaut tūkstoši liecinieku celtos un teiktu, ka bezjēdzīga ir divu dažāda dzimuma cilvēku draudzība, — tomēr pasaulē vienmēr radīsies kāds "tu" un "es", kas pretēji pieredzējumiem ar lielisku paļāvību centīsies pierādīt, ka pavisam citādi būs viņa panākumi, kad zināmi visi agrākie mēģinājumi.

Savā nodabā viņa runājās: ja viņa sajustu kaut sīkāko mīlestības dzirkstiņu pret jauno cilvēku, kas tik pēkšņi viņas dzīvē iedrāzās un savā ziņā tikpat brīvi to atstāja, bet tikai, lai citā veidā atpakaļ nāktu; ja viņas sirdī kaut drusciņ kvēlotu jūtas, ko sauc par mīlestību, tad viņa būtu greizsirdīga, kaut tikai mazdrusciņ greizsirdīga pret tām interesēm, kas ik vakaru viņu sauc prom no mājām, kur viņš bieži pārnāk tikai, kad austrumos jau pelēka gaisma svīst.

.Reiz viņa pa logu noraudzījās viņu aizejam, un viņai ienāca prātā savādas šaubas, ko viņš naktī ārā dara.

Vai viņš meklē neciešamā stāvokļa remdējumu? Bet no viņa nebija tāds iespaids, ka viņa stāvoklis būtu neciešams; Tā domādama, viņa apmierinājās.

Vai viņam bija — kāda cita?

Un viņa sarauca uzacis, viņa, sieviete, kam mīlestība bija pavisam sveša.

Reiz viņa sev par lielu brīnumu sajuta, ka, tā domājot, gandriz asaras saskrēja acīs. Viņa pārdzīvoja visas jūtas starp šaubām un skaidrību, starp dusmām un žēlumu, ko būtu pārdzīvojusi arī laimīgākā sieviete.

Kas bija tā skaistā vijolniece? Kāda bija viņas loma Džilberta dzīvē?

Viena lieta viņai kļuva skaidra: viņas vīrs spekulēja biržā. Sākumā viņai bija grūti saprast, ka viņam tik parastas gaitas. Arvien viņa bija domājusi, ka viņš ir vīrs, kam pretīga ikdienišķā naudas raušana. Savu vietu ārlietu ministrijā viņš atstājis un tagad piedalījās kādā veikalā, par ko viņi nekad agrāk netika runājuši. Viņa domu domas izdomāja; bet, kamēr viņa nebija uz vīra rakstāmgalda ieraudzījusi kādu līgumu ar biržas mākleri, viņai nebūtu radušās ne mazākās aizdomas, ka viņa patmīlību varētu apmierināt panākumi biržas spekulācijās.

Šajā līgumā, šķiet, bija runa par kādu milzīgu veikalisku darījumu.

Tur bija minētas akcijas par desmitiem tūkstošu. Viņa par biržas veikaliem saprata ļoti maz un atcerējās tikai dažas priekšpusdienas, kad viņas māte, cietusi zaudējumus, bija pavisam neciešama. Tad viņai ienāca prātā, ka viņa, ja viņš būtu veikalnieks — nenoteikts, nekā neizteic ošs nosaukums — spētu vairāk darīt, nekā mājās vien sēdēt un kalpotājus rīkot.

Viņa varētu arī citādi viņam palīdzēt. Veikalu ļaudīm labāk veicas, ja viņi sariko dinejas vai pēc teātra izrādes ielūdz viesus uz vakariņām; un daudzi vīri par panākumiem var pateikties savām sievām, kas šajā nozarē prot gudri palīdzēt.

Tā bija laba doma. Viņa pārraudzīja visus savus apģērbus un aizsūtīja vēstuli, kas tik ļoti iztraucēja viņas mātes dvēseles mieru.

Džilberts visu priekšpusdienu bija prom un, pārnākdams no Sitijas mājā, bija krietni noguris.

Viņi pasmaidīja viens otram, viens mazliet piespiesti un vēsi, otrs skumji un domīgi, — tas bija kļuvis viņu parastais sasveicināšanās veids; pie tam vēl viņi pavaicāja: "Vai labi gulēji?"

Viņi jau bija pa pusei paēduši, kad pēkšņi viņa jautāja:

"Vai būtu pareizi, ja mēs sarīkotu kādu dineju?"

Viņš izbrīnījies paskatījās.

"Dineju?" savām ausīm neticēdams, viņš atkārtoja; tad, redzēdams viņas pārsteigto seju un saprazdams, ka viņa varbūt grib uzupurēties ģimenes labā, piebilda: "Man liekas, tā ir lieliska ideja. Ko tu gribi aicināt?"

"Kas ir tavi draugi," viņa teic a, "to patiešām patīkamo Frankforta kungu, un ko tad vēl?" viņa vaicāja.

Viņš mazliet īdzīgi pasmaidīja.

"Man liekas, ar to patiešām patīkamo Frankforta kungu viss mans draugu pulks arī beidzies," viņš teica, mazliet smaidīdams. "Vēl varētu lūgt Verelu."

"Kas tas Verels ir? A-ā, es zinu," viņa teic a, "tas ir manas mātes mākleris."

Viņš ziņkāri paskatījās uz viņu.

"Tavas mātes mākleris?" viņš stiepdams atkārtoja. "Vai patiesi?"

"Kādēļ?" viņa vaicāja.

"Kā tā — kādēļ?" viņš izvairījās.

"Kādēļ tu to tik savādi vaicāji?"

"Es to nemaz nezināju," viņš pavirši teica, "grūti iedomāties tavu māti sakarā ar biržas mākleri. Taču jādomā, viņai šais laikos vajadzīgs savs aģents. Tev jāzin, ka viņš ir ari mans mākleris."

"Un ko vēl?" viņa vaicāja.

"Cik.varu savus pazīstamos atcerēties," viņš teica ar ņirdzīgu nopietnību, "vairs neviens nenāk prātā. Kā būtu ar tavu māti?…"

"Es varētu ielūgt vienu vai divus patīkamus cilvēkus," viņa turpināja, nevērodama viņa jautājumu.

"Kā būtu ar tavu māti?" viņš atkal jautāja.

Asarām acīs viņa paskatījās uz to.

"Lūdzu, neesi tik briesmīgs!" viņa teica. "Tu zini, ka tas nav iespējams."

"Bet pavisam nē," viņš jautri atteica, "mans priekšlikums bija pavisam nopietni domāts; man šķiet, tas ir ļoti labs. Galu galā nav arī nekāda pamata turpināt muļķīgo ķildu. Es neliedzu, viņa mani bija ļoti sarūgtinājusi: toreiz es arī jutu pret viņu rūgtumu."

Viņš neskatījās nedraudzīgi uz viņu.

"Rūgtums pamazām zūd," viņš teica.

Kaut arī viņš raudzījās uz jauno dāmu, vairāk runāja it kā savā nodabā.

Viņai likās, ka viņš grib sevi pārliecināt par kādu lietu, kam īsti labi netic.

"Savādi," viņš teica, "ka dažādi nieki, sīkas rūpes un nesvarīgi gadījumi, kas dzīvi dara nelaimīgu, izgaist, jāuznāk patiešām lielas bēdas."

"Kādas ir tavas lielās bēdas?" viņa jautāja, steigšus izlietodama viņai labvēlīgo situāciju.

"Man nav nekādu lielu bēdu," viņš teica. Viņš runāja skaļāk nekā parasti, gandrīz ietiepīgi. "Es runāju vispārīgi."

"Man citu bēdu nav, izņemot nenoliedzamās dzīves rūpes," viņš turpināja. "Kādu laiku tu biji manas bēdas, bet nu vairs nē."

"Es priecājos, ka tu to saki," viņa maigi sacīja. "Džilbert, es tiešām gribu tev draudzīga būt, es gribu tev krietns draugs būt. Baidos, vai neesmu tev daudz sāpes darījusi."

Viņa piecēlās no galda un stāvot raudzījās uz viņu.

Viņš papurināja galvu.

"Nedomāju vis," viņš teica. "Katrā ziņā ne tik daudz, kā tu esi iedomājusies. Bija apstākļi, kas draudēja iznīcināt to, kas šķita kā skaista nākotne. Ļoti žēl, ka mūsu laulība nav pilnīgi tāda, kā par to sapņoju; bet galu galā sapņi ir ļoti nedrošs pamats dzīves celšanai. Tu droši vien nemaz nevari iedomāties, ka es būtu bijis sapņotājs?" viņš aši teica, savdabīgi pasmiedamies, pie kam viņa acu kaktos savilkās smalkas grumbiņas. "Tu nevari mani iedomāties kā romantiķi, kaut man šķiet, es tāds biju."

"Tāds tu esi, tu gribēji teikt," viņa pārlaboja.

Uz to viņš neatbildēja.

Vēlāk viņi atkal sāka runāt par dineju, kad viņš taisījās aiziet.

'Tu ne visai labprāt gribi vēl brītiņu palikt ar mani parunāties," viņa kautrīgi bilda.

Viņš vilcinājās.

"Nekas man tā nepatiktu," viņš teica, "bet…" viņš paskatījās, cik pulkstens.

Viņa saknieba lūpas un brīdi sajuta, kā viņā saceļas veseli dusmu viļņi.

Protams, tas bija muļķīgi, jo viņš vienmēr ap šo laiku gāja prom, un tiešām nebija nekāda iemesla, kādēļ viņam būtu jāpaliek mājā.

"Varam par to citreiz parunāt," viņa Vēsi teica un aizgāja, neko vairāk nebilduši.

Viņš pagaidīja, kamēr durvis augšā aizveras, tad aizgāja, viegli smaidīdams, kas drīzāk likās pēc asarām, ne smiekliem.

Viņš aizgāja ļoti izdevīgā brīdī, būtu vēl piecas minūtes gaidījis, tad būtu saticis savu sievasmāti.

Keskarta kundze bija apņēmusies "savu sirdi izkratīt" un pati atnākusi atzīties. Likteni s viņai labvēlīgs, viņa nodomāja, jo Džilberta nav mājā; pārs minūtēs viņa pārliecinājās, ka viņš aizgājis, to viņa dabūja ļoti vienkārši zināt, pavaicādama Džilberta sulainim, vai kungs mājā.

Edīte nemaz nebija pārsteigta, ka māte atnākusi. Viņa nodomāja, ka Keskarta kundze atnākusi nodot kaklarotu likumīgajai īpašniecei. Kāpdama zemē sveicināt māti, viņa mazliet sajuta sirdsapziņas pārmetumus; vai kaklarotas prasīšana nebija nevajadzīgs asums! Viņai bija maiga sirds, un pret vecāko dāmu viņa sajuta dabīgu c ieņu. Viesistabas durvis vērdama, viņa sajuta ko nepatīkamu, baiļodamās, vai tikai nebūs viņas sirdi apbēdinājusi un vai šīs bēdas nebūs manāmas viņu sarunā.

Keskarta kundze bija vēsas savaldības paraugs. Nemaz nevarētu tic ēt, ka abas šīs dāmas kādreiz tā ķildojušās, ka ne viena, ne otra to ne labprāt mīl atcerēties. Viņas šo to parunāja par bijušiem laikiem, par ko Edīte ļoti priecājās.

Viņa nebūt negribēja pret māti izturēties nedraudzīgi. Viņa ļoti labi saprata savu māti un zināja, kādēļ viņas tā atvēsinājušās, bet būtu abām labāk, ja viņas nodibinātu kaut šķietami draudzīgas attiecības.

Keskarta kundze tūdaļ sāka runāt par savas atnākšanas iemeslu.

"Tu vari iedomāties, kādēļ atnācu," viņa teica, tikko bija sasveicinājušās.

"Man liekas, tu atnesi manu kaklarotu," jaunā dāma smaidot teica. 'Tu taču nedomāsi, ka tas bija pārāk neglīti, ka to lūdzu, bet man liekas, man Džilberta labā kas jādara."

"Vai tu gan nevarēji savai pirmai vēstulei citādu mērķi lemt," večākā dāma īdzīgi teica. "Bet…"

Edīte neatbildēja. Nebija nozīmes ar māti strīdēties.

Keskarta kundzei bijakādaīpašība, kas gan starp cilvēkiem nav nemaz tik reta, — citiem cilvēkiem pārmest netaisnību.

"Jo vairāk man ir žēl," Keskarta kundze atkal sāka savu runu, "ka nespēju tavu kaklarotu atdot."

Jaunā dāma izbrīnījusies skatījās uz savu māti.

"Kā tā? Māt, ko tu īsti domā?" viņa jautāja.

Keskarta kundze tīši viņas skatu vairījās.

"Es biržā cietu zaudējumus," viņa teica. "Man liekas, tu zini, ka tavs tēvs vairāk nekā neatstāja, lai mirstam badā, un par visām ērtībām un prieku, ko esi baudījusi, es esmu rūpējusies? Es ļoti daudz naudas pazaudēju ar "Canadian Pacifics" papīriem," viņa vaļsirdīgi teica.

"Nu, un tālāk?" jaunā dāma ziņkāri jautāja, gaidīdama, ko vēl māte pateiks, sataisīdamās uz visļaunākām ziņām.

"Vienā mākleru firmā es pazaudēju septiņsimt mārciņas," Keskarta kundze turpināja, "un tavu kaklarotu atdevu firmai kā drošību."

Jaunā dāma dziļi nopūtās.

"Protams, es gribēju to atkal izpirkt, bet notika jauna nelaime, — firmas naudas skapis atlauzts un kaklarota nolaupīta."

Edīte Stendertona cieši raudzījās uz savu māti.

Par kaklarotas zaudējumu vien viņa daudz nebēdāja, bet šajā brīdī viņa sajuta, ka tā viņai bijusi daudz svarīgaka, nekā pati bija iedomājusies. Tā būtu noderējusi kā glābiņš grūtā brīdī, kas var pavisam negaidot pienākt, ja Džilbertam ir taisnība.

"Tur nekā nevar darīt," viņa teica.

Viņa mātei nekā nepārmeta un neteica arī ne vārda par to, cik nepareizi ir par parādiem ieķīlāt citiem piederošas mantas.

Muļķīga būtu katra kritika.

"Nu," Keskarta kundze vaicāja, "ko tu teiksi?"

Jaunā dāma paraustīja plecus.

"Ko lai es tur saku, māt? Rota pazaudēta, jāapmierinās. Vai firma piedāvā kādu atlīdzību?"

Viņa to jautāja, nekā nedomādama; viņai tikai ienāca prātā, ka vēl varētu šai avārijā kaut ko paglābt.

Keskarta kundze aši uz viņu paskatījās.

Vai tas nolādētais Verels viņai kaut ko pateicis? Viņa zināja, ka Verels ir Edītes vīra labs paziņa. Būtu ļoti neglīti, ja viņš to būtu izstāstījis.

"Par atlīdzību tika gan runāts," viņa pavirši atteica, "bet piesolījums pavisam nepietiekošs; lieta vēl nav nokārtota, bet es tev ziņošu, kā veiksies."

"Cik lielu atlīdzību tad viņi piedāvā?" Edīte jautāja.

"Tūkstots mārciņas," mazliet vilcinādamās, Keskarta kundze teica.

"Tūkstots mārciņas!" jaunā dāma bija augstākā mērā pārsteigta, viņai nebijā ne jausmas, ka rota bijusi tik vērtīga.

"Protams, tas nozīmē," Keskarta kundze steigšus centās paskaidrot, "septiņi simti mārciņas no manas kabatas un trīs simti no māklera."

Jaunā dāma savā sirdī pasmējās. Septiņi simti mārciņas no manas kabatas, — tas nozīmēja tu prasīsi, lai visu samaksāju, tad tu būsi mani aplaupījusi.

'Tātad pāri paliktu vēl trīssimt mārciņas. Man liekas, es ar tām apmierināšos."

"Pagaidi vēl drusciņ," Keskarta kundze teica, "varbūt kaklarotu vēl izdosies atrast; tiks publicēts sīks viņas apraksts. Ko tu par to domā?"

Jaunā dāma papurināja galvu. "Man liekas, man tas nebūtu patīkami," viņa mierīgi teica. "Sāktu vēl prašņāt un taujāt, un es negribētu, lai ļaudis zin, ka kaklarota piederējusi man, ne arī to, ka mana māte to ieķīlājusi kā drošību par saviem parādiem."

Te Edītesjaunaisrakstursvispilnīgākizpaudās. Keskarta kundze gluži pārsteigta uz viņu paskatījās.

"Edīte," viņa stingri teica, "tas izklausās mazliet nekautrīgi."

'Tas var būt, māt," jaunā dāma atteica, "bet ko lai daru? Ko lai saku? Mēs abas skaidri redzam, kas noticis: kaklarota nozagta un ļoti var būt, ka to nekad vairs neredzēsim; iespējamas ceribas dēļ, ka nozagto rotu, kam varbūt jau visi akmeņi izņemti un pati izkausēta, varētu atpakaļ dabūt, es negribu ļaudīm paust ne par savu zaudējumu, ne tavām grūtībām."

"Tu proti smalki spriest par vērtslietām un viņu zagļiem," māte zobgalīgi teica. "Vai Džilberts tavas zināšanas papildinājis?"

"Jā, cik savādi, tiešām viņš," viņas meita mierigi atteica, "mēs runājām par dažādām dīvainām lietām."

'Tad tu jūties tiešām tīkami kopā ar viņu?" vecākā dāma sausi teica. Viņa piecēlās un paskatījās, cik pulkstens. "Žēl, ka nevaru ilgāk palikt," viņa teica, "esmu ielūgta viesībās. Tu jau droši vien labprāt negribēsi līdzi nākt? Pavisam brīva sabiedriba;īstenībā arī tu esi ielūgta."

"Un Džilberts?" jaunā dāma vaicāja. Otra pasmējās.

"Nē, uz Džilbertu ielūgums neattiecas," viņa teica. "Es diezgan skaidri izteicu vēlēšanos, ka ielūgumus pieņemšu tikai tad, ja viesībās nebūs tavs vīrs."

Jaunā dāma pēkšņi uztrūkās, un vecākā viņas acīs pamanīja negaisu tuvojamies.

"Es tevi īsti labi nesaprotu. Vai ar to tu gribi sacīt, ka staigā pa Londonu un visādi zaimo manu vīru?"

"Tiešām es to darīju," Keskarta kundze taisni acīs pateica. "Protams, nevar būt ne runa, ka es staigātu apkārt pa Londonu, bet esmu to teikusi ļaudīm, ko turu par saviem intīmiem draugiem un, protams, kas daudzmaz par manu dzīvi interesējas."

"Tev nav nekādas tiesības to darīt," jaunā dāma dusmīgi atteica. "Man negribas tic ēt, ka tu to būtu darījusi. Tu esi maldījusies un par sekām pašai jāatbild. Arī es biju maldījusies un labprāt padodos savam liktenim. Ja tev sāp, ka esmu kļuvusi tāda vīra sieva, kas mani pietiekoši neciena, cik tad daudz vairāk tas nesāpētu man, vai ne?"

Keskarta kundze pasmējās. "Es tev varu apgalvot," viņa smiedamās teica, "ka rūpju pilnas domas laupa manu naktsmieru, bet ka tavs vīrs tevi nemīl, par to es maz bēdājos; ar briesmīgām jūtām es uztrūkstos no miega, domādama, ka viņš nav bagāts cilvēks, par ko biju pārliecināta, bet viņam nav ne plika vērdiņa. Kas tā par neprātīgu iedomu atteikties no vietas ārlietu ministrijā?"

"To labāk paprasi viņam pašam," jaunā dāma nikni teica. "Pēc pāris minūtēm viņš pārnāks."

Pietika šo pāris vārdu, Keskarta kundze tūdaļ sāka posties, un Edīte palika viena.

* * *

Edīte vakariņas ēda viena. Sākumā viņa šīs vientuļās vakariņas sajuta kā nebeidzamu atvieglojumu. Viņa bija sieviete ar skaidru prātu un nākotnē raudzījās bez jebkādām ilūzijām.

Viņa varēja vienīgi iedomāties, ka pienāks laiks un viņi ar Džilbertu dzīvos pilnīgā saskaņā, kaut nebūs īstu tuvu attiecību, kas saista vīru un sievu. Viņa bija ar mieru pārbaudījuma laiku izturēt viena pati, un tas viņai šķita jo vieglāk iespējams tādēļ, ka vārīgās stundās starp vakariņām un gulētiešanu viņus šķīra veikali vai izpriecas.

Bet šajā vakarā viņa pirmoreiz jutās vientuļa.

Viņa sajuta vēlēšanos pēc viņa un viņa gaišā dzīvības spēka.

Dažreiz viņš bija starojoši laimīgs un valodas plūda, kādu viņa to pazina Viņa labākos laikos. Bet bija ari briesmīgi un nomācoši brīži, kad viņa to vairs nepazina, kad viņš ieslēdzās savā kabinetā un viņa tikai nejauši paguva uz viņu paskatīties. Viņa sēdēja pie vakariņu galda, brīžiem lasīdama, brīžiem pārdomādama.

Uz galda līdzās bija nolikta grāmata, bet tālāk viņa to nešķīra. Ienāca kalpone aiznest pirmo ēdienu, un Edīte kā izbijusies paskatījās.

"Kas tur ir?" viņa teica.

"Kur, godājamā kundze?" meitene jautāja.

Arā aiz loga Edīte izdzirda mūzikas skaņas, glāstoši maigus toņus, klusi žēlu sēru melodiju.

Viņa piecēlās no galda, piegāja pie loga un attaisīja slēģus. Ārā kāda meitene spēlēja vijoli. Laternas gaismā Edīte viņu pazina, tā bija tā pati, kas spēlēja F-dur melodiju.

Devītā nodala edīte mācās pazīt vijoles spēlētāju

Edīte pagriezās un kalponei, kas gaidīja, mierigi teica:

"Ejat tūliņ un pasaucat to meiteni iekšā!"

"Kādu meiteni, cienījamā kundze?" istabas meita brīnīdamās jautāja.

"Meiteni, kas spēlē vijoli," Edīte pateica. "Lūdzu, ātrāk, citādi viņa aizies."

Viņa pēkšņi apņēmās šo noslēpumu izzināt. Kaut viņa pret savu vīru varbūt rīkojās nepiedodami, tomēr visas bažas šajā ziņā viņa aizbildināja ar to, ka varbūt var vīram arī ko labu darit.

Istabas meita pēc īsa brīža atgriezās un istabā ieveda meiteni.

Jā, tā bija tā pati meitene, ko viņa redzēja savā kāzu vakarā. Nu viņa stāvēja istabas durvīs un ar vaļsirdīgu ziņkāri raudzījās uz namamāti.

"Vai negribat nākt tuvāk?" Edīte teica. "Vai vakariņas esat jau ēdusi?"

"Daudzreiz pateic os," meitene atbildēja, "parasti mēs vakaros nemaz neēdam un pusdienā es labi paēdu."

"Vai neesat ar mieru kādu brītiņu pasēdēt?"

Daiļi galvu palocīdama, meitene pieņēma uzaicinājumu.

Viņas vārdos nemaz nebija manāma ārzemnieces izloksne, kā Edītei likās. Bez šaubām, viņa bija angliete, un no runas varēja spriest, ka meitene daudz labāk izglītota, nekā Edīte domāja.

"Droši vien jūs brīnāties un nevarat saprast, kādēļ liku jūs pasaukt?" Edīte Stendertona vaicāja.

Meitene pasmaidīja, un kļuva redzamas divas rindas baltu, līdzenu zobu.

"Ja mani kāds sauc," viņa ironiski atteica, "tad vai nu samaksāt par spēlēšanu, vai arī aizmānīt, lai vairs nespēlēju."

Viņas sejā bija redzama patiesa jautriba, tā staroja smaidā un viss viņas izskats pārvērtās.

"Es gribētu darīt abas šīs lietas," Edīte teica, "un bez tam vēlētos vēl ko vaicāt: vai jūs pazīstat manu vīru?"

"Stendertona kungu," meitene teic aun palocīja galvu. "Jā, esmu viņu diezgan bieži redzējusi un priekš viņa spēlējusi."

"Vai atceraties kādu vakaru jūnijā," Edīte vaicāja, un, to atminoties, viņas sirds sāka straujāk pukstēt, "kad jūs stāvējāt tepat lejā," viņa vilcinājās, "un spēlējāt zināmo melodiju?"

Meitene piekrītoši palocīja galvu.

"O, jā,"viņa pārsteigta iesaucās, "protams,ka šo sevišķo vakaru atceros."

"Kādēļ sevišķo?" Edīte aši vaicāja.

"Nu, jums jāzin, ka mans vectēvs vienmēr priekš Stendertona kunga spēlē, bet tajā vakarā viņš saslima. Skriešanas sacīkstēs viņš ļoti saaukstējās, — uznāca negaiss, un mēs salijām gluži slapji, — tādēļ man bija jānāk šurp viņa vietā. Man tajā vakarā nemaz negribējās nākt ārā," rūgti smaidot, viņa atzinās, "un es nīstu šo melodiju, bet tas bija tik noslēpumaini un romantiski."

"Sakāt man, lūdzu, kas tur bija tik "noslēpumaini" un "romantiski"?" Edīte vaicāja.

Tajā brīdī ienesa kafiju, un vienu tasi viņa ielēja viešņai.

"Kā jūs sauc?" pēc tam viņa jautāja.

"Maija Vinga," meitene pateica.

"Nu, Maija, stāstāt man visu, ko zināt," Edīte turpināja un ielēja arī pati sev tasi kafijas, "un ticat man, ka to nejautāju tikai aiz parastās ziņkārības."

"Labprāt gribu jums visu izteikt," meitene teica, galvu noliekusi. "Es to dienu sevišķi labi atceros, jo biju mūzikas akadēmijā uz stundu, —jūs varbūt domājat, ka mēs to nespējam, bet vectētiņš noteikti grib, lai es mācos. Mājās pārnācu diezgan nogurusi. Vectēvs apgūlās uz dīvāna. Mēs dzīvojam Hokstonā. Viņš, šķiet, bija mazliet uztraukts. "Maija," viņš teic a, "es ļoti vēlētos, lai tu šovakar ko izdari priekš manis." Protams, es labprāt apņēmos un priec ājos, ka varu viņam pakalpot."

Pēkšņi meitene apstājās.

"Ak, cik jauki," viņa teica, "man liekas, man kabatā ir pierādījums, kā mans stāsts ir patiess."

Pie jostas viņai bija piešūta kabata no tādas pašas drēbes, kā kleita, to viņa attaisīja vaļā un kaut ko meklēja.

Viņa izņēma vēstules aploksni.

'To es jums vēl nerādīšu," viņa turpināja, "bet stāstīšu tālāk, kas notika. Kā jau teicu, vectēvs bija ļoti uztraukts un vaicāja, vai neesmu ar mieru priekš viņa ko izdarīt; protams, viņš labi zināja, ka to apņemšos. "Es saņēmu vēstuli, no kuras nekādi netieku gudrs," viņš teica un parādīja man vēstuli."

Meitene viņai sniedza vēstules aploksni.

Edīte to paņēma un izvilka kādu vizītkarti.

'Tas jau mana vīra rokraksts!" viņa iesaucās.

"Jā," meitene apliecināja.

Uz vēstules bija Donkestras pasta zīmogs, un tā bija ļoti īsa. Vēstule bija adresēta vecajam mūziķim un tur bija rakstīts:

"Pielieku pasta čeku par vienu mārciņu; kad to būsiet izpircis, tad starp pulkstens pusastoņiem un astoņiem ejat, nostājaties pie Stendertona kunga nama un spēlējat Rubinšteina F-dur melodiju. Pārliecinieties, vai viņš ir mājā; ja nav, tad nākat otrā vakarā un spēlējat to pašu gabalu tai pašā laikā."

Tas bija viss.

"Es nesaprotu," Edīte samulsusi teica. "Ko tas nozīmē?"

Vijolniece pasmaidīja.

' "Es pati labprāt gribētu zināt, ko tas nozīmē. Redzat, esmu tikpat ziņkāra kā jūs, jo man lif;kas, tā ir visu sieviešu vājība."

"Un jūs nezināt, kādēļ šis uzaicinājums jūsu vectēvam piesūtīts?"

"Nē."

"Ne arī, ko tas nozīmē?"

Meitene atkal papurināja galvu.

Edīte vēroja vēstules aploksni un vēlreiz apskatīja zīmogus.

Vēstule bija nosūtīta divdesmit ceturtā maijā.

"Divdesmit ceturtā maijā," viņa savā nodabā atkārtoja. "Acumirkli pagaidāt," viņa teica un iegāja guļamistabā.

Drudžainā steigā viņa atslēdza rakstāmgalda atvilktni un paņēma savu dienasgrāmatu sarkanā sējumā, kur atzīmēja visus sīkos notikumus, kad dzīvoja Portlendskvērā. Viņa atšķīra divdesmit ceturtā maija lapu. Tur bija atzīmēti divi notikumi. Pirmais par jaunas kleitas nodošanu šuvējai, bet otrs ļoti nozīmīgs:

"G.S. atnāca septiņos un palika uz vakariņām. Bija ļoti izklaidīgs un acīmredzot noraizējies. Aizgāja desmitos. Vakars bija nomākts."

Atkal viņa paskatījās uz aploksni.

"Donkestra 7.30," bija uzspiests zīmogs.

Tatad vēstule zīmogota simt astoņdesmit jūdzes no Londonas, pusstundu pēc Džilberta ierašanās Portlandskvērā.

Samulsusi viņa iegāja atpakaļ ēdamistabā, tomēr meitenes klātbūtnē apvaldīja savu uztraukumu.

"Es sajūtu par savu pienākumu mākslai drusciņ upurēt," viņa smaidot teica, paņēma naudas gabalu un iedeva Maijai.

"Ak, pateicos," mazā vijolniece atteicās.

"Nē, lūdzu, ņemat. Jūs man devāt daudz vielas pārdomām. Vai Stendertona kungs pēc tam par šo gadījumu ir kādreiz runājis?"

"It nekad," meitene atbildēja. "Pēc tam neesmu viņu redzējusi, izņemot vienu reizi, kad braucu, uz autobusa jumta sēdēdama."

Pēc pāris minūtēm meitene atvadījās un aizgāja. Tas bija auglīgs avots viņas fantāzijai, Edīte nodomāja.

"Ko tas varētu nozīmēt?" viņa savā nodabā vaicāja. "Kāds noslēpums tur mīt?"

Nu, atminēdamās dažus sīkākus apstākļus, viņa atcerējās, ka Džilberts tajā vakarā bija ārkārtīgi izklaidīgs; viņš bija tik nervozs, ka viņa pamanīja tā rokas drebot un stāstīja mātei par viņa gara stāvokli.

Bet ja viņš gaidīja muzikantu atnākam un ja viņš pats izvēlējās mūzikas gabalu, kas tam jāspēlē, kādēļ tad spēle uz viņu atstāja tik satriecošuiespaidu?Viņšnebijacilvēks,kasmīl pozas. Viņa raksturā nebija nekā teatrāla.

Viņš bija mūziķis un mūziku mīlēja vairāk par visu pasaulē.

To atcerēdamās, viņa sajuta maigumu sirdī.

Tajā laikā viņš mīlējis viņu, kaut tagad viņa jūtas citādas kļuvušas, bet stipra vīrieša mīlestība tik ātri nedziest, ar vienu vārdu to nevar iznīcināt.

Kopš kāzām viņš savas klavieres vēl nav atvēris. Agrāk viņš nepalaida nevienu notikumu mūzikas dzīvē, bet pēc kāzām viņš nav bijis nevienā koncertā, ne operas izrādē.

Viņai likās, ka, spēlējot F-dur melodiju, viņš noslēdzis kādu skaistu savas dzīves posmu.

Reiz viņa to aicināja iet uz konc ērtu, kur būs kopā visa muzikālā Londona.

"Varbūt tu iesi viena pati, ja vēlies," viņšīsi atteica. "Man liekas, ka šovakar būšu ļoti aizņemts veikala lietās." Un tas bija tas pats vīrietis, kurš ne vienu vien, bet desmitiem reižu centās pierādīt, ka ikvienu jūtu un nojautu mūzikā viņš saprot skaidrāk nekā vārdos.

Ko gan tas nozīmēja? Viņa sajuta nepacietības pilnu enerģiju, neatvairāmu vēlēšanos izzināt pašu lietas būtību, — viņa gribēja daudz vairāk viņa dzīvē dalīties. Kāds sakars šai melodijai ar pēkšņām pārvērtībām viņa dzīvē? Kas kopējs viņam ar viņa pēdējā laika trauksmaino dzīvi? Kā lai viņa izskaidro viņa atteikšanos no darba ārlietu ministrijā un izstāšanos no kluba?

Viņa bija cieši pārliecināta, ka kādai sakarībai tur vajag būt, un apņēmās to visādā ziņā izzināt.

Kamēr viņa taustījās pa tumsu, viņa nespēja tam palīdzēt. Instinktīvi viņa sajuta, ka vaic āt viņu pašu nebūtu nozīmes. Viņš ir no tiem cilvēkiem, kas ne labprāt ļauj savās kartēs ieskatīties.

Viņa bija viņa sieva un sajuta, ka viņai ir kādi pienākumi pret to. Viņa ienesusi nelaimi viņa dzīvē un nu tai visiem spēkiem jāc enšas viņam palīdzēt; bet tad viņai vajadzīga nauda.

Viņa apsēdās un norakstīja mātei īsu vēstuli: viņa gribētu saņemt māklera piedāvātās trīssimt mārciņas; viņa pat aizrādīja, ka pati gribētu aiziet pie Verela un panākt ar viņu vienošanos, ja mātei neizdotos visu nokārtot.

Rīta avīzē viņa izlasīja kāda privātdetektīva sludinājumu un gribēja to pieņemt savā dienestā. Bet kādas gan sevišķas-spējas varētu būt tādam detektīvam, kādu nebūtu viņai pašai. Nav vajadzīgas nekādas speciālas zināšanas, lai darbotos smadzenes un dzirkstītu asprātība.

Viņa atradusi vienu no savas dzīves uzdevumiem — izzināt noslēpumu, kas viņas vīru ietin kā mākoņos.Par to domādama, viņa sajuta prieku.

"Tev vajadzētu rast kādu darbu," Džilberts teica atturīgi kā arvien.

Viņa pasmējās un savā nodabā vaicāja, ko gan viņš domātu, ja

dabūtu zināt, kādu darbu viņa izvēlējusies.

* * *

Mājiņa, kur dzīvoja Maija ar savu vectēvu, bija nelielā, bet solīdā Hokstonas ielā, kur lielāko tiesu dzīvoja mākslinieki ar savām ģimenēm. Dzīvoklis gan bija mazs un vienkāršs, bet ierīkots ar ļoti skaistu gaumi. Mēbeles bija vecas tajā nozīmē, ka viņas bija vērtīgākas un smalkākas.

Vec ais Vinga kungs sēdēja atzveltņu krēslā pie ugun s, telpā, kas reizē bija virtuve un ēdamistaba. Maija strādāja rokdarbus.

"Mans mīļais bērns," vec ais vīrs teic a savā patīkamā balsī, "man liekas, būs labāk, ja šovakar tu vairs nekur neiesi."

"Kādēļ nē, vectētiņ?" meitene jautāja, darbu turpinādama.

"Nu, varbūt tā mana savtība," viņš teica, "bet es negribētu viens mājā palikt. Es gaidu kādu atnākam."

"Kādu atnākam?"

Tas bija kas neparasts, ja Pertonielā Nr. 9, Hokstonā, kāds atnāca. Vienīgais, kas allaž tur nāca, bija īres iekasētājs, ik pirmdienas ierazdamies ar vienmēr vienādu noteiktību.

"Jā," kavēdamies vectēvs teica, "man liekas, tu atcerēsies to kungu, nesen tu viņu redzēji."

'Tas tak nebūs Stendertona kungs?"

Vecais vīrs papurināja galvu.

"Nē, Stendertona kungs tas nebūs," viņš teica, "bet tu, jādomā, atcerēsies to patīkamo kungu, kas pēc Epsomas sacīkstēm tev palīdzēja tikt ārā no ļaužu drūzmas?"

"Es atceros," viņa teica. *

"Viņu sauc Valiss," vecais teica, "nejauši viņu satiku, ar iepirkumiem mājā nākot."

"Valiss," viņa atkārtoja.

Vecais Vings laiciņu klusēja, tad vaicāja:

"Vai tu, mans mīļais bērns, piekristu, ja mēs pieņemtu līdziedzīvotāju?"

"Ai, nē," meitene protestēja. "Lūdzu, neņem."

"Man liekas, īres maksu ļoti grūti nopelnīt," vectēvs sacīja, galvu purinādams, "un Valisa kungs ir ļoti kluss, es domāju, viņš mūs nemaz netraucēs."

Meitene vēl negribēja piekrist.

"Man patiktu daudz labāk, ja mums tas nebūtu jādara," viņa teica. "Esmu pārliecināta, ka varam nopelnīt, cik vajadzīgs, lai vārtu iztikt bez citu piepalīdzības. Tāds līdziedzīvotājs vienmēr rada visādas nepatikšanas. Es ari nedomāju, ka Gamaža kundze būs ar mieru."

Gamaža kundze bija paveca kaimiņiene, kas ik pirmdienas piepalīdzēja saimniecībā.

Redzēdama vec ā vīra vilšanos, viņa piegāja klāt un uzlika savas rokas tam uz pleciem.

"Mīļais vectētiņ, neuztraucies," viņa teica, "ja gribēsi līdziedzīvotāju, tad pieņemsim. Man liekas, tev būtu ļoti patīkami, ja kāds būtu, ar ko tu varētu patērzēt, kad es nebūšu mājā."

Pie durvīm klauvēja.

"Droši vien tas viņš," viņa teica un gāja durvis atvērt. Viņa pazina šo cilvēku.

"Vai drīkstu ieiet?" viņšjautāja. "Man jārunā ar jūsu vectēvu par dažām praktiskām lietām. Man liekas, jūs esat Vinga jaunkundze."

Viņa palocīja galvu.

"Lūdzu, ienākat," viņa teica un ieveda viņu virtuvē.

"Es jūs ilgi netraucēšu," Valisa kungs teica. "Nē, pateicos, es tāpat pastāvēšu. Es labprāt vēlētos sameklēt klusu guļasvietu savam draugam. Vismaz," viņš turpināja," tas ir cilvēks, kuru varu ļoti ieteikt, patiesi, kluss, atturīgs cilvēks, un gandrīz caurām dienām, bet dažreiz ari naktīm, viņš nemaz nebūs mājā." Viņš pasmējās.s "Viņš ir…" viņš vilcinājās. "Viņš ir auto šoferis. Bet viņš gan negrib, lai to izpaustu, jo … viņš… kādreiz redzējis labākas dienas."

"Mums tikai viena neliela istaba, ko varētu jums piedāvāt," Maija teica, "varbūt apskatīsat?"

Viņa to ieveda mazajā guļamistabā, ko viņa ļoti reti lietoja, viņu nedaudziem viesiem kur pārnakšņot. Istabiņa bija ļoti glīta un tīra un Džordžs Valiss piekrizdams palocīja galvu.

"Ļoti labprāt gribētu to pats sevīm noīrēt," viņš teica.

Viņš pats piedāvāja augstāku cenu, nekā viņam prasīja, un apņēmās samaksāt katru mēnesi uz priekšu.

"Es tam cilvēkam teicu, lai atnāk, viņš varētu būt jau klāt; ja jūs atļausat, es varētu viņu pagaidīt."

Nebija ilgi jāgaida, jo pēc dažām minūtēm atnāca jaunais līdziedzīvotājs. Tas bija patīkams cilvēks, kuplu, melnu, īsi apcirptu bārdu; ka viņš pārāk maz runāja, tā drīzāk bija viena no tāda līdziedzīvotāja labākām īpašībām.

Valiss atvadījās no vecā vira un viņa dēla meitas, un abi ar svešo vīrieti, ko viņš nevērīgi stādīja priekšā par Smitu aizgāja līdz ielas galam.

Viņam bija kas sakāms, pie tam kas ļoti svarigs.

"Smit, to istabu es sameklēju priekš tevis," viņš teic a, lēni soļojot pa Hokstonas Haija ielu, "jo tie ir klusi un pilnīgi droši cilvēki. Viņi ir cienījami ļaudis, un neviens tevi tur netraucēs."

"Mani iztraucēt nav nemaz tik viegli, vai ne?" teica par Smitu nosauktais cilvēks.

"Vēl jau nu nē," otrs atbildēja, "bet es gan nevaru pateikt, kasīsti notiks. Esmu ļoti norūpējies."

"Par ko tad?"

Džordžs Valiss mazliet nevarīgi pasmējās.

"Kādēļ tu tik muļķīgi jautā?" viņš labsirdīgi, bet mazliet īdzīgi teica. "Vai tad tu nezini, kas noticis? Ir kāds, kas zin visu, ko mēs darām."

"Nu kādēļ tad nemetam visu pie malas?" otrs aukstasinīgi teica.

"Kā lai visu atmetam? Mans mīļais, labais draugs, divpadsmit mēnešos esam sakrājuši tik daudz kustamās mantas, ka varētu dzīvot mierigi un bez rūpēm; bet neviens no mums šajā brīdī nevar nekur aizlaisties, paies vēl otri divpadsmit mēneši, līdz savu laupījumu pienācīgi paslēpsim."

"Es pat īsti labi nezinu, kur tas atrodas," Smits teica, klusi pasmiedamies.

"To nezin neviens pats, tikai es," Valiss atteica, mazliet pieri saraukdams, "un tādēļ es tā uztraucos. Mani nomāc lielā atbildība. Smit, tiešām mūs kāds uzmana."

Otrs pasmējās.

'Tas jau nav nekas neparasts," viņš teica. Bet Valiss bija ļoti nopietns.

"Ko tu turi aizdomās?" Smits vaicāja. Otrs tūdaļ neatbildēja.

"Man nav nekādu aizdomu, es skaidri zinu," viņš pateica. "Pirms dažiem mēnešiem, kad mēs ar Kāliju Hatongardenā bijām darbā, mūs iztraucēja kāds noslēpumains džentlmenis, kurš noskatījās, kā es uzlaužu naudas skapi un drizi pēc tam nozuda. Toreiz viņ š, šķiet, nebija mums nelabvēlīgs, ne ari viņam bija kāds noteikts mērķis pret mums. Bet tagad dažu iemeslu dēļ, kurus viņš pats vislabāk zinās, viņš sāk rīkoties pret mums. Un tas vīrs mums jādabon rokā."

"Bet kā?"

"Jāieliek avīzē sludinājums," otrs zobgalīgi teica. "Kungs, kas seko Valisa kungam, lai ir tik laipns un pasaka, kas viņš ir, pēc kam vairāk nekas nenotiks."

"Bet saki man nopietni…" otrs teica.

"Mums jāizzin, kas viņš tāds. Jātiek pie izdevīga gadījuma, kā viņu ievilināt lamatās; bet vienīgais, ko varam darīt, — tas man jādara manis paša drošības labā, — mums jāsanāk visiem kopā un jāizdala salaupītā manta. Būtu labi, ja mēs tūliņ norunātu."

Smits palocīja galvu. "Kad?"

"Šovakar," Valiss atteica, "satiksimies…" Viņš minēja kādu restorāciju netālu no Reģenta ielas.

Ļoti dīvainā kārtā tā bija tā pati restorācija, kur Džilberts Stendertons vienmēr viens pats ēda vakariņas.

Desmitā nodaļa kaklarota

Keskarta kundze, saņēmusi ielūgumu uz vakariņām, bija glaimoti pārsteigta. Torit viņa savai meitai bija nosūtījusi čeku par trīssimt mārciņām, ko saņēma no sava māklera; bet abas vēstules bija patlaban ceļā, tādēļ ielūgumam ar čeka sūtīšanu nevarēja būt sakara.

Viņa vēl šaubījās, vai ielūgumu pieņemt. Vēl viņa skaidri nezināja, uzturēt vai izbeigt līdzšinējās attiecības ar meitas vīru.

Lai kādas kļūdas būtu viņas raksturā, tomēr viņa bija laba stratēģe, — atraidot ielūgumu, nekas nebūtu panākts, bet, to pieņemot, varētu gūt dažu labumu.

Viņa bija pārsteigta, ka ielūgts bija ari Verela kungs, pārsteigta un mazliet apmulsusi; bet meita jau visu zināja, tādēļ nebija nekāda pamata justies nepatīkami.

Viņa, Verela kungu apsveikusi San-Džonvudas nama mazajā viesistabā, to pa savam paradumam tūdaļ apstāja un gandrīz vairs vaļā nelaida.

Tābija tīksmi omulīga dineja. Džilberts bija apbrīnojams namatēvs; šķiet, viņā bija pamodies kaut kas no senās jautrības. Verels, atc erēdamies, ko Keskarta kundze viņam sacījusi, bija visai vērīgs, bet starp laulātiem draugiem nemanīja nekādas nesaskaņas; vispirms viņš bija veikalnieks un tādēļ jo cītīgāk centās saskatīt, cik pamatoti ir Keskarta kundzes aizrādījumi par Džilberta ne visai teicamām attiecībām.

Ari Leslejs Frankforts bija starp viesiem, un viņa kompanjons tam jautāja par šīm lietām, gribēdams kliedēt visas šaubas savās krūtīs, bet nekā nepaguva izdibināt.

Dzīvespriecīgais Leslejs Frankforts par visu to zināja tikpat maz kā viņa kompanjons. Bet viņa sirds bija mierīga, jo viņš redzēja, ka drauga mājā nav redzams nekas no draudošā bankrota.

Dineja izdevās teicami, ēdieni bija ļoti labi un tos bija izvēlējies īsts epikurietis, jo Džilberts visu laiku savai kundzei bija palīdzējis.

Viņi tērzēja par dažādiem paviršiem niekiem, kā allaž šādās dinejās; runāja par to pašu, par ko Anglijā pie galda runā tūkstoši citu kungu un dāmu. Protams, visi sāka runāt arī par Londonas pēdējā laika pārdrošiem ielaušanās gadījumiem. Jo saprotamākas šādas valodas bija tādēļ, ka Keskarta kundze ļoti pārdroši sāka par to runāt, sevišķi attiecībā uz Verela firmu.

"Nē, patiesi," Verela kungs teica, galvu purinādams, "diemžēl man jāsaka, ka vēl neesam nekādas pēdas sadzinuši. Visu uzņēmās policija, bet man liekas, ka to vīru vai vīrus, kas noziegumā vainīgi, nekad nenotversim."

"Man šķiet, jums nekāda sevišķa labuma nebūtu, ja viņus notvertu," Džilberts mierigi teica.

"Es nezinu," Verels piebilda. "Varbūt mēs dabūtu atpakaļ savas vērtslietas."

Džilberts Stendertons pasmējās, bet pēkšņi aprima.

"Vērtslietas?" viņš jautāja.

"Džilbert, laikam neatceraties," Leslejs iejaucās sarunā. "Es jums sacīju, ka naudas skapī bija kaklarota, vienas mūsu klientes, kādas spekulējošas dāmasīpašums, kura mūs pagodināja ar saviem veikaliem."

Viņa kompanjona brīdinošos skatus pamanīdams, viņš apklusa. Pati spekulējošā dāma nosarka kā biete un nikni paskatījās uz indiskrēto jauno cilvēku.

"Kaklarota piederēja man," viņa skarbi teica.

"Oh!" Leslejs iesaucās un saprata, ka saruna viņam vairs nekā interesanta nesola. Džilberts nebūt nesmējās par sava drauga neērto situāciju.

"Kaklarota?" viņš izteica. "Cik dīvaini, — ak tā piederēja jums?"

"Jā, man," Keskarta kundze teica. Drošības dēļ to noliku pie Verela. Brīnišķīga drošība, kā to nupat piedzīvojām," viņa piebilda.

Verels bezgala atvainojās, kā vien prazdams. Aiz daudziem iemesliem tā viņam bija vārīga lieta. Viņš patiesi ļoti sadusmojās uz indiskrēto jauno cilvēku, kurš par savu izcilo stāvokli firmā vairāk varēja pateikties tēva akciju skaitam nekā savam prātam vai rosībai.

"Kāda veida rota tad tā bija?" Džilberts turpināja. "Neesmu viņas aprakstu nekur lasījis."

"Nekāds apraksts ari nav publicēts," Verela kungs sacīja, palīdzēdams savai klientei, kura, kā viņš no dažām neapšaubāmām pazīmēm manīja, gandrīz vairs nespēja savaldīties.

"Mēs vēlējāmies, lai par lietu neviens, izņemot mūs, nedabū zināt, tādēļ avīzēm neko neziņojām."

Edīte ļoti taktiski novirzīja sarunas uz citām lietām, un pēc dažām minūtēm visi jau dedzīgi sprieda par kādu jautājumu, kas allaž modina vislielāko interesi, proti, par baznīcas dziļo problēmu.

Šajā sakarā jāpiebilst, ka Keskarta kundze spēlēja diezgan redzamu lomu kā zināmu aprindu vadone un bija liela anglikāņu baznīcas piekritēja.

Verela kungs aizstāvēja brīvāku virzienu, un Leslejs klaji apliecināja savu piekrišanu brīvdomībai, tātad bija pietiekošs pamats stridiņam, kas mazāk izglītotā sabiedrībā būtu kļuvis diezgan skarbs un ass.

Lai strīds būtu beidzies šā vai tā, bet Edīte jutās atvieglota un labāk bija ar mieru piekrist Velsas un, ja vajadzīgs, arī Anglijas baznīcas šķiršanai no valsts, nekā ciest viņas mātes muļķības.

Neraugoties uz vārdu karu, uz Keskarta kundzes negrozāmiem uzskatiem, Lesleja dedzīgām runām un Verela labsirdīgo toleranci, neraugoties uz to, ka ļoti grūti bija šo karu pārtraukt, tomēr dineja noritēja tīkami un pēc tam viesi gāja augšā, mazajā viesistabā.

"Liekas, man vajadzēs nojums atvadīties," Džilberts teica.

Pulkstens bija gandrīz desmit, un viņš jau iepriekš bija savai sievai pateicis, ka viņam norunāta satikšanās.

"Man šķiet, vecais Džilberts ir kļuvis par žurnālistu," Leslejs teica. "Nesen kādu vakaru es jūs redzēju Fetielā, vai ne?"

"Nē," Džilberts strupi atteica.

"Tad tas būs bijis jūsu dubultnieks," Leslejs sacīja.

Edīte negāja viesiem līdzi augšā; īsi pirms dinejas Džilberts, mazliet vilcinādamies, lūdza, lai viņa tam iesaiņo sviestmaizes.

"Varbūt man būs jāpaliek gandrīz līdz rītam," viņš teica. "Kāds cilvēks grib kopā ar mani braukt automobilī uz Bridžtonu, kur mums jāsatiekas veikala lietās."

"Vai tad tu visu nakti nebūsi mājā?" viņa mazliet nemierīgi jautāja.

Viņš papurināja galvu.

"Nē, ap četriem būšu mājā."

Viņa gan nodomāja, ka tas gluži neparasts satikšanās laiks, bet nekā vairs neteica.

Kad viesi bija uzgājuši augšā, viņa atcerējās par maizītēm, tādēļ iegāja virtuvē paraudzīt, vai ķēkša tās ietinusi.

Viņas tās ievīstīja un ielika lēzenā bundžā; tad atpakaļ priekšnamā.

Viņa mētelis karājās pie drēbju knaģa; bāžot sviestmaižu bundžiņu kabatā, tā ieķērās kādā avīzes lapā; viņa to izvilka un sataustīja tur ko slīdošu un vaļīgi ietītu.

Viņa pasmējās par vīra izklaidību un iebāza roku kabatā, lai to izvilktu.

Viņa skatījās ar lielu ziņkāri.

Kas tas bija?

Viņas pirksti satvēra nezināmo priekšmetu un garkabatas malu izvilka ārā.

Un uz viņas delnas, elektriskās gaismas apspīdēta, mirdzēja viņas briljanta kaklarota!

Vienu mirkli viss priekšnams, šķiet, sagrīļojās, bet viņa savaldījās.

Viņas kaklarota!

Nebija ne mazāko šaubu — drebošiem pirkstiem viņa to grozīja no vienas puses uz otru.

Kā rota nokļuvusi pie viņas vīra? Kā tas noticis?

Viņai galvā iešāvās kāda doma, bet tā bija pārāk briesmīga, lai to līdz galam domātu.

Džilberts būtu to nozadzis! Muļķības. Viņa velti mēģināja pasmaidīt. Gandrīz nevienu vakaru viņš nebija mājā. Un arī taisni tajā naktī, kad notika ielaušanās.

Viņa dzirdēja uz kāpnēm soļus un kaklarotu iebāza aiz dekoltē.

Tas bija Džilberts. Viņš nepamanīja, kāda viņas seja, tad viņa teica:

"Džilbert!" viņas balss skanēja tik savādi, ka viņš kļuva vērīgs.

Viņš pagriezās un paraudzījās uz viņu.

"Kas ir?" viņš jautāja.

"Vai neienāksi vienu brītiņu ēdamistabā?" viņa teica. Viņas balss skanēja kā no tāluma; viņai likās, ka runā nevis viņa pati, bet kāds trešais.

Viņš pavēra ēdamistabas durvis un iegāja. Uz galda vēl bija no dinejas palikušie, ēdieni. Griestu lampas rožainie vizuļi daiļi atspīdēja pret puķēm, sidraba un kristāla traukiem.

Viņš aizvēra durvis.

"Nu, kas ir?" viņš vaicāja.

"Šis te," viņa miengi teica un izvilka kaklarotu.

Viņš paskatījās. Neviens nervs viņa sejā nepakustējās.

'Tas?" viņš teica. "Nu un tad?"

"Mana kaklarota!"

"Tava kaklarota?" viņš dobji atkārtoja. "Vai tā ir tā pati kaklarota, ko tava māte pazaudēja?"

Viņa tikai palocīja galvu, jo viņai nebija spēka izteikt kaut vienu vārdu.

'Tas taču bezgala savādi!"

Viņš sniedza roku, paņēma kaklarotu un apskatīja briljantu.

"Un tā ir tava kaklarota?" viņš teica. "Nu, tā nu gan ir pavisam reta sagadīšanās."

"Kā tu pie viņas tiki?" viņa jautāja.

Viņš nekā neatbildēja, tikai cieši uz viņu paskatījās, bet nemanīja viņas acīs ne nemierīgas domas, ne arī ko labu.

"Kur es to dabūju?" viņš mierīgi teica. "Kas tev teica, ka es to dabūjis?"

"Es to atradu tavā kabatā," viņa atbildēja, gandrīz vairs elpot nejaudādama. "Ak, Džilbert, nav vērts noliegt, ka rota bija tavā kabatā un ka tu to labi zināji. Kur tu to ņēmi?"

Atkal klusums, tad viņš atbildēja:

"Es to atradu."

Atbilde bija nevarīga un nepārliecinoša, to viņš pats saprata.

Viņa atkārtoja savu jautājumu.

"Man'nav iespējams tev to pateikt," viņš mierīgi atbildēja. "Varbūt tev šķiet, ka esmu to nozadzis? Laikam tu iedomājies, ka esmu laupītājs?"

Kaut viņa pasmai dīja, bet saviebtās lūpās bija manāms kaut kas skarbs.

"Es to lasu tavās acīs," viņš turpinājā. "Ka neesmu mājā, ka izstājos no ārlietu ministrijas, to tu droši vien izskaidro ar to, ka esmu izvēlējies ienesīgāku amatu."

Viņš skaļi pasmējās.

'Tā arī ir," viņš teica. "Tas gan nav tīri laupītāja amats. To varu droši tev apgalvot," viņš turpināja ar zobgalīgu nopietnību, "ka nekad mūžā neesmu naudas skapjus atlauzis. Mans godavārds, ka nekad neesmu arī nevienam nekā nozadzis," viņš pārtrauca, varbūt var izteikt par daudz. Bet Edīte kāri pieķērās pie salmiņa, ko viņš tai sniedza.

"Ak, vai patiesi tā ir, jā?" viņa dedzīgi jautāja, rokas uz krūtīm salikdama. "Vai tiešām? Es zinu, es biju neprātīga, briesmīgi netaisna, tā domādama. Tik šausmīgas aizdomas uz tevi, bet tā varēja likties, vai ne, tā varēja likties?"

"Tā varēja likties," viņš tai nopietni piekrita.

"Vai tu man nevari pateikt, kā rota nokļuva pie tevis?" viņa centās izdibināt.

"Es jau teicu, es to atradu — tā ir patiesība. Es nedomāju…" atkal viņš pārtrauca. "Es to pacēlu uz ceļa, ārpus pilsētas."

"Bet vai tu nebiji ārkārtīgi pārsteigts par tādu atradumu un neziņoji policijai?"

Viņš papurināja galvu.

"Nē," viņš teica, "es nebiju pārsteigts un neziņoju policijai. Es biju nodomājis to atdot, jo, galu galā, vērtslietām priekš manis nav nekādas nozīmes, vai ne?"

"Džilbert, es īsti labi nesaprotu." Viņa, mazliet samulsusi, papurināja galvu. "Vispāri tam nav nekādas vērtības, kas pašam nepieder?"

"Tas taisnība," viņš mierigi teica. "Bet šajā sevišķā gadījumā es tev varu apgalvot, ka paņēmu rotu uz mājām līdzi, gribēdams to ielikt kādā mazā kastītē un nosūtīt uz policiju. Vari ticēt vai neticēt. Tādēļ arī pie galda tik savādi izturējos, jo jūs runājāt par tavas mātes nozudušo kaklarotu Un es vienu tādu biju atradis."

Viņi abi saskatījās; kā svērdams viņš turēja kaklarotu uz delnas un mehāniski to kratīja.

"Nu, ko tagad lai darām?" viņa neizpratnē jautāja. "Es nekā vairs nesaprotu." Kā vilcinādamās viņa turpināja: "Es lieku priekšā darīt, kā biji nodomājis un nosūtīt to uz policiju."

"O-o!" netīkami uztraukta viņa atcerējās, "es… es esmu netaisni piesavinājusies trīssimt mārciņas."

"Trīssimt mārciņas?" viņš vērtēja kaklarotu.

"Tā ir vairāk nekā trissimt mārciņas vērta."

Dažos vārdos viņa tam pateica, kā rota pazudusi un kā tā pie Verela ieķīlāta.

"Man patīkami dzirdēt, ka tava māte atzīst savu vainu. Es jau nodomāju, ka esi sākusi spekulēt."

"Vai tas tev nepatiktu?" viņa aši jautāja.

"Jā, tomēr nē," viņš atteica; "pietiek, ja viena daļa ģimenes spekulē."

"Vai tu, Džilbert, daudz spekulē?" viņa nopietni jautāja.

"Drusciņ," viņš teica.

"Tas nav drusciņ vien," viņa pārlaboja. "Biržas veikali ir spekulācija."

"Es gribu tev sapelnīt naudu," viņš skarbi teica.

Tie bija skarbākie vārdi, ko "iņš neilgā laulības laikā viņai teicis, un viņš redzēja, cik viņa ļoti aizskarta.

"Piedod man," viņš maigi teica. "Es zinu, es biju rupjš, bet es negribēju tevi sāpināt. Tikai mana apziņa saceļas pret likteņa netaisnību. Vai rotu ņemsi tu, vai paturēt man?"

"Es paņemšu," viņa teica. "Bet vai tu policijai neziņosi, kur to atradi? Varbūt tuvumā atradīs arī citas nolaupītās mantas!"

"Nav mana daļa," viņš atteica, viegli pasmiedamies. "Nav man nekādas patikas uz sava kakla dabūt šīs bandas naidu. Es zinu labi, ka tie ir bīstamākie un pārdrošākie laupītāji, kādi vien var būt. Bet ir jau gandrīz pusvienpadsmit," viņš teica, "man steigšus jādodas prom."

Viņš tai sniedza savu roku, un viņa to saņēma, paturot mazliet ilgāk savā rokā nekā parasti.

"Dzīvo sveiks," viņa teica. "Daudz laimes, lai būtu tavs darbs, kāds būdams."

"Es tev pateicos," viņš atteica.

Lēniem soļiem viņa gāja atpakaļ pie saviem viesiem. Viņa nebija gudrāka kļuvusi par visu, kas noticis. Viņa ticēja savam vīram, tomēr viņa vārdi bija atturīgi un viņa saprata, ka viņš varētu daudz vairāk pateikt, ja vien gribētu.

Viņa nešaubījās par vīra vārdiem, ka viņš nekad nevienam nav nekā nozadzis. Ciešāk kā jebkad viņa apņēmās mīklu atminēt un, kad viesi aizgāja, viņa steigšus sāka rakstīt vēstules. Vēlu viņa tajā naktī devās pie miera un, tikko taisījās iet gulēt, tā uz kāpnēm izdzirda viņa soļus; viņa mierigi klausījās.

Garāmiedams viņš pieklauvēja pie viņas istabas durvīm un pateica: "Ar labu nakti."

"Ar labu nakti," viņa atbildēja.

Viņa dzirdēja, kā viņš klusi aiztaisa savas istabas durvis un vēl kādu pu sstundu gaidīja, bet, dzirdēdama elektriskās gaismas izslēdzēju notarkšķam, saprata, ka viņš aizgājis gulēt un izslēdzis gaismu.

Tad viņa piecēlās no gultas, uzvilka rīta svārkus un klusi kāpa lejā. Varbūt priekšnamā bija viņa mētelis.

Tā bija fantastiski mežonīga ideja, varbūt rastos kādi aizrādījumi, kas varētu palīdzēt izzināt patiesību; bet kabatas bija tukšas.

Uz piedurknēm viņa sajuta kaut ko slapju un nodomāja, ka ārā lijis lietus. Tad devās atpakaļ savā istabā, klusi aiztaisīja durvis un piegāja pie loga palūkoties ārā uz ielas. Bija dzidrs rīts, un ielas bija sausas. Viņa paskatījās uz savām rokām. Un ieraudzīja asinis!

Atkal viņa nokāpa lejā un priekšnamā aizdedza uguni.

Jā, piedurknes bija asinīm notašķītas; ari uz kāpnēm bija sīkas asinspilītes. No lejas līdz pašai augšai; noteiktiem soļiem viņa piegāja pie viņa istabas durvīm un pieklauvēja.

Viņš tūdaļ atbildēja.

"Kas tur ir?"

"Es, es gribu ar tevi runāt."

"Esmu ļoti noguris," viņš teica.

"Lūdzu, ielaid, man jārunā ar tevi."

Viņa mēģināja durvis atvērt, bet tās bija aizbultētas. Tad nobrikšķēja gulta. Pēc viena brīža bulta atšāvās, un pa logu virs durvīm atspīdēja gaisma.

Viņa pamanīja, ka viņš bija gandrīz pavisam apģērbies.

"Kas tavai rokai noticis?" viņa jautāja.

Tā bija rūpīgi pārsieta.

"Mazliet ievainoju. Nekas sevišķs."

"Ķā tas notika?" viņa nepacietīgi jautāja.

Viņai gandriz vai pēdējie spēki zuda. Būtu tikai pateicis, ka notikusi auto sadursme vai nelaimes gadījums uz ielas, kas pilsētniekiem atgadās! Bet viņš neteica nekā.

Viņa lūdza, lai parāda ievainojumu. Viņš to negribēja darīt, bet viņa neatlaidās. Beidzot viņš atraisīja pārsienamo un parādīja mazu, bet nelāgu vaļēju brūci rokas apakšējā stilbā. Tā bija stipri robaina un nelīdzena, tātad ne no naža dūriena vai sasista stikla šķēpeles.

Pie elkoņa viņa ieraudzīja vēl vienu brūci franka lielumā.

"Tā ir kā šāviena brūce," viņa teica. "It kā rokā iešauta un pie elkoņa izskrējusi ārā."

Viņš neteica ne vārda.

Viņa no mazgāšanās istabas atnesa siltu ūdeni, nomazgāja roku, savā istabā paņēma kādu atvēsinošu smēri un apsēja, kā nu prazdama.

Vairs viņa nedomāja par to, kā viņš ievainots. Nebija ne tā vieta, ne ari laiks par to runāt.

"Tu būtu ļoti laba žēlsirdīgā māsa," viņš teica, kad viņa bija brūci apsējusi.

"Man liekas, tu būtu ļoti labs vīrs," viņa klusi atteica, "un man gandriz jādomā, ka tas nav noticis manas vainas dēļ."

"Lūdzu, met pie malas tādas domas," viņš gandrīz rupji teica. "Vīrietis ir tas, ko viņš grib no sevis izveidot. Tu zini sakāmvārdu: "Ja divi kopā ļaunu darbu dara, tad abiem jāc ieš"; un ja tev uz manu dzīvi būtu bijis ļauns iespaids, tomēr galu galā tad atbildīgs esmu es.

"Es gan par to neesmu pārliecināta," viņa teica.

Viņa apsēja viņam ap kaklu lakatiņu, kur turēt roku.

"Tu mani apprecēji, jo mīlēji mani; tu visu man dāvāji, ko vien dabīgi jūtoša sieviete varētu turēt vērtīgu un svētu, un gaidīji no manis to pašu. Bet es tev nedevu nekā. Jau pašā sākumā es tevi pazemoju, teikdama, kādēļ tevi apprecēju. Tev bija diezgan apšaubāmais gandarījums, ka man ir tavs vārds. Varbūt tu šaubījies, vai iespējams dzīvot kopā ar sievieti, kas visu tavu rīcību un tavus nodomus nebeidzami kritizē. Vai man nav nekāda atbildība jāsajūt?"

Labu laiku abi klusēja, tad viņa teica: "Prasi no manis, ko gribi, es to darīšu."

"Es tikai vēlos, lai tu būtu laimīga, vairāk nekā," viņš atbildēja.

Viņa balsī bija tā pati cietā metāla skaņa, kādu tā bija jau senāk dzirdējusi.

Viņa mazliet pietvīka. Šos vārdus viņa izteica ar lielām pūlēm, bet viņš tos noraidīja.

Viņa aizgāja un redzēja viņu tikai otrā rītā pie brokastīm. Pāris vārdiem sasveicinājušies, abi sāka lasīt avīzes. Edīte savējo lasīja, ne vārda neteikdama, divas reizes viņa izlasīja vienu sleju, kurai priekš viņas bija ļoti liela nozīme, tad nolika avīzi uz galda.

"Es nupat lasīju," viņa teica, "ka pagājušā naktī laupītāji atkal iebrukuši Ziemeļu provinces bankā."

"Arī es to izlasīju," viņš teica, acis no avīzes nenovērsdams.

"Un vienu no viņiem apbruņotais bankas sargs sašāvis."

"Ari to es lasīju," viņas vīrs teica.

"Sašāvis," viņa atkārtoja un paskatījās uz viņa pārsieto roku.

Viņš palocīja galvu.

"Man liekas, mana avī:.e iznākusi vēlāk nekā tava," viņš laipni teica. "Sašautais no dabūtiem ievainojumiem miris. Viņa līķis atrasts kādā automobilī. Viņa vārds gan nav ziņots, bet es zinu… aiz nejauša gadījuma, ka tas bija tiešām smalks un dižens kungs, vārdā Peršs. Nabaga vīrs," viņš domīgi teica, "tā bija zināma poētiska taisnība."

"Kā tā?" viņa jautāja.

"Tas gulstas uz viņa sirdsapziņas," Džilberts Stendertons teica — neganti smaidīdams viņš rādīja savu roku.

Vienpadsmitā nodaļa Ceturtais

Tajā vakarā, kad Džilberts Stendertons rīkoja dineju, melnīgsnējais šoferis, kas savā laikā bija apmeklējis māju Čeringkrosa ielā, atkal piebrauca pie nama Nr. 43 durvīm; viņu novēroja dežūrējošais detektīvs. Viņš iegāja namā, palika piec as minūtes un atkal iznāca,iesēdās automobilī un aizbrauca.

Pēc desmit minūtēm ieradās trīs Skotlendjarda kriminālkomisāri, kas bija saņēmuši detektīva ziņojumu, un šoreiz viņiem izdevās pilnīgi noskaidrot šofera noslēpumu.

Iegājuši augšējā stāva dzīvoklī, Dzordža Valisa vietā viņi ieraudzīja melnīgsnējo šoferi, kas, ļoti omulīgi iekārtojies, lasīja kādu romānu.

"Lieta ļoti vienkārša," inspektors Goldbergs teica, "kad šoferis nāk iekšā, Džordžs Valiss jau gaida saģērbies gluži tāpat kā viņš. Tikko šoferis aizver durvis, Valiss nāk ārā, sēžas automobilī un aizbrauc. Bet piekrāptais detektīvs domā, ka aizbraucis tas pats šoferis."

Viņš paskatījās uz apcietināto.

"Nu, ko domājat ar mani iesākt?" bārdainais šoferis jautāja.

"Liekas, nekā nevarēsim ar jums iesākt," Goldbergs nožēlodams sacīja. "Vai jums šofera apliecība ir?"

"Labprāt jums pakalpoju," šoferis jautri sacīja un izvilka apliecību.

"Es varētu jūs apcietināt, jo jūs pabalstāt noziedzniekus."

"Tas nu gan būs grūti pierādāms apgalvojums," bārdainis teica. "Un yēl grūtāk būs panākt, lai mani notiesāj bez tam ļoti iespējams, ka tā jūs vēl vairāk apgrūtināsat Džordža notveršanu."

'Tas tiesa," Goldbergs teica; "vismaz es papētīšu, kur jūsu auto, tā varēšu ietupināt Džordžu, jo viņš brauc bez šofera apliecības."

Bārdainis pakratīja galvu.

"Man ļoti žēl, ka esmu spiests izjaukt jūsu c erības," viņš ironiskā nožēlā teica, "arī Džordžam ir šofera apliecība."

"Velns lai parauj," nepatīkami pārsteigts inspektors iesaucās.

"Jocīgi, vai nav tiesa?" bārdainis sacīja. "Jā, Džordžs ir rūdīts zellis."

"Nu sakiet taču, Smit, ko jūsīsti esat sākuši," detektīvs draudzīgi jautāja. "Kāda jūsu loma šajā lietā?"

"Kādā lietā?" šoferis vientiesīgi jautāja.

Goldbergs saprata, ka no viņa nekā neizzinās. Viņš zināja, ka Valiss savus līdzdalībniekus izvēlējās ar sevišķu rūpību.

"Vismaz mēģināšu atrast Džordža auto," viņš teica. "Man šķiet, par viņa šofera apliecību jūs nebūsiet gluži pareizi informēts. Kad būšu viņu dabūjis aiz restēm, varbūt noskaidrosies arī daža laba cita lietiņa."

'To varat pamēģināt," šoferis nopietni sacīja, "šovakar ap pusvienpadsmitiem viņš būs Haimarketas auto laukumā."

"Jā, to es zinu," detektīvs ņirdzīgi sacīja.

Apcietināšanas ordera viņam nebija, bet bija uzdots pārmeklēt namu, kas viņam deva tiesības izkratīt dzīvokli.

Šoferi Smitu palaida, bet vienam detektīvam uzdeva viņam sekot.

Kādi panākumi bija šai sekošanai, var spriest no tam, ka pusvienpadsmitos vakarā inspektors Goldbergs atrada minēto auto un, kā par brīnumu, taisni tajā vietā, kur Smits teica. Pie stūres sēdēja bārdainais šoferis, it kā visu dienu viņš būtu cītīgi strādājis.

"Nu, Džordž," inspektors zobgalīgi teica, "kāpjat nu ārā un ļaujat ieskatīties jūsu šofera apliecībā; ja tā nebūs uz jūsu vārda, tad vajadzēs jūs aizturēt."

Bet šoferis mierīgi sēdēja savā vietā, iebāza roku kabatā un izvilka mazu burtnīciņu ādas sējumā.

Inspektors pāršķirstīja to.

"Ahā," viņš uzvaras priekā iesaucās, "es jau domāju. Apliecība ir uz Smita vārda."

"Es taču esmu Smits," šoferis mierīgi teica.

"Kāpiet ārā," inspektors pavēlēja.

Bārdainis paklausīja. Par viņa personību nebija nekādu šaubu.

"Redziet," viņš paskaidroja, "kad pamanīju, ka jūsu kleinkāji man seko, nodomāju, ka nav vērts Džordžu apgrūtināt. Par savu drošību gan viņš pratīs gādāt, bez tam viņa šofera apliecība ir uz viņa paša vārda, tādēļ šajā ziņā es jums ieteiktu vairs nepūlēties."

"Tikko manīju, ka jūs man neticiet," viņš pārmetoši sacīja, "es Oksfordas ielā jūsu cītīgajiem puišiem sajaucu pēdas un izmuku, atnācu šurp un sēdos Džordža vietā.

"Kur tad viņš patlaban ir?" Goldbergs jautāja.

"Viņš ir savā dzīvoklī, varbūt jau gultā," bārdainis cienīgi sacīja.

.Inspektoram te vairs nebija ko darīt. Viņš devās uz namu Čeringkrosa ielā un tiešām tur bija Džordžs Valisa kungs, gan ne gultā, bet ērtā nakts mētelī un zīda pidžamā.

"Cienījamais draugs," viņš inspektoram dusmīgi teica, "vai jūs mani nevarētu reiz likt mierā? Vai tad nekad netikšu vaļā no jūsu aizbildniecības? Jūs taču zināt, ka visiem spēkiem cenšos dzīvot godīgi, kā valsts prasa no saviem pilsoņiem?"

"Džordž, metat šādas valodas pie malas," Goldbergs norūca. "Jūs meklējot, es visu vakaru skraidīju kā bez elpas. Kur jūs īsti bijāt?"

"Es biju kinematogrāfa," Džordžs mierigi sacīja, "un ar lielu interesi vēroju kāda nabadzīga, bet godīga bankas ierēdņa cīņu par viņa bagātā un nekrietnā principāla meitu. Bez tam redzēju kovbojus, kas šāva vienā šaušanā, un policistus, kas kā ārprātīgi auļoja pa laukiem un mežiem. Es pārdzīvoju visas gara noskaņas un pakāpes, ko labs kino spēj cilvēkā radīt."

"Jūs pārāk daudz pļāpājat," inspektors teica.

Lai velti netērētu laiku, inspektors atvadījās no Valisa kunga, kas acīmredzot ar pūlēm valdīja žāvas; bet, tikko durvis aizvērās, Valiss nosvieda nakts mēteli un pidžamu un pēc pāris mirkļiem jau bija pilnīgi saģērbies. Viņš pa logu vēroja, ka slepenpolicisti apspriezdamies lēni iet uz ielas stūri; pēc tam vienam no viņiem vajadzēja iet atpakaļ un sargāt, bet viņi vēl nebija tikuši līdz stūrim, jau Džordžs bija prom un aizsteidzās uz otru pusi.

Lai maldinātu detektīvus, viņš istabā atstāja uguni degam; viņam bija jādomā ari, kā tikt atpakaļ. Viņš steidzās uz tuvāko apakšzemes dzelzceļa staciju un, vairākas reizes pārsēdies, pēc stundas c eturkšņa jau bija Hempstīdas apkārtnē. Kājām viņš devās līdz Belzicas parkam, tur sēdās automobilī. Apakšzemes dzelzceļa stacijā viņš jau paguva trīs vietās runāt pa telefonu.

īsi pēc vienpadsmitiem viņš Čokfermas stacijā satikās ar saviem biedriem. Līdz šim inspektoram Goldbergam par Valisa šāvakara gaitām bija kaut neskaidras un paviršas ziņas. Bet no šā brīža visas pēdas izgaisa.

Viņš varēja divreiz uzmanīgāks būt, — putniņš tomēr būtu aizlaidies.

Kad Ziemeļu provinces bankas sargs ap pusnakti apstaigāja savu iecirkni un patlaban gāja augšā pa pagraba velves akmens kāpnēm, viņam uzbruka trīs vīri, neticami ātri aizbāza muti un sasēja rokas un kājas. Ar lietpratēju veiklību viņi padarīja to nekaitīgu, ieslēdza mazā istabā, tad ķērās pie darba pagraba telpās.

"Darbs nebūs viegls," Valiss teica un ar elektrisko laternu apgaismoja tērauda žogu, aiz kura bija naudas skapis.

Spēcīgais Peršs, kas stāvēja viņam blakus, mierinoši pamāja ar galvu.

"Ar žogiem mums lielu grūtību nebūs," viņš teica, "gan es tos dabūšu vaļā."

"Apskati, vai nav kāda signāla ierice, Kalidino," Valiss sacīja.

Mazaisitālietis.smalkslietpratējstrauksmes ierīču lietās, vērīgi aplūkoja durvis.

"Nekas nav manāms," viņš noteikti sacīja.

Peršs, vislabākais atslēgu atmūķētājs pasaulē, ķērās pie darba, un pēc stundas ceturkšņa treliņu durvis bija vaļā. Aiz tām koridora dibenā bija gludas zaļas durvis, kurām, kā sākumā likās, ar mūķīzeriem nekādi nevarēja piekļūt. Beidzot izrādījās, ka atslēga nebija pašās durvīs, bet mazā tērauda nišā virs durvīm. Tātad vispirms bija jālaiž darbā lodējamā lampa. Valiss bija ļoti rūpīgi miniatūrā uzzīmējis masīvās tērauda durvis un vajadzīgo vietu uzreiz atrada. Viņi bija nostrādājuši jau pusotras stundas, te Peršs pēkšņi uztrūkās.

"Kas tas?" viņš teica.

Ne vārda neteikdami, visi trīs vīri devās prom pa koridoru, atpakaļ uz kāpnēm; Peršs skrēja pirmais.

Tikko viņš nokļuva kāpņu telpā, norībēja šāviens, un viņš sagrīļojās. Viņam likās, ka sienas ēnā stāv kāds cilvēks, un viņš izšāva.

"Muļķis," Valiss iesaucās, "nu viņi ielenks visu māju."

Atkal norībēja šāviens, vairs nebija šaubu, ka notiek uzbrukums. Valiss pagrieza laternas spožo gaismu pret biroja durvīm. Tur ar revolveri rokā stāvēja sargs, ko viņi iedomājās labi sasējuši. Valiss aši izdzēsa lampiņu, un sargs izšāva trešo reizi.

"Prom no šejienes, ātri!" viņš iesaucās.

Viņi aizsteidzās pa kādu blakus eju, līdz izkļuva uz ielas cauri kādam zeķu veikalam, pakuru bija iekļuvuši namā. Kaut Peršs bija nāvīgi ievainots, tomēr saņēma pēdējos spēkus un steidzās līdzi c itiem. Viņi redzēja ļaudis skrējām uz banku un dzirdēja policistus svelpjam; tomēr visi mierīgi izgāja uz ielas kā trīs pieklājīgi kungi, no kuriem tikai viens, šķiet, bija drusku par daudz iedzēris.

Valiss pasauca auto un mierīgā balsī, labi pārdomāti teica šoferim, kur braukt, bet Kalidino palīdzēja Peršām iekāpt. Kad auto sāka braukt, Peršs sabruka uz sēdekļa.

"Vai esi smagi ievainots?" Valiss norūpējies jautāja.

"Šķiet, man beigas, Džordž," Peršs čukstēja.

Džordžs savas lampiņas gaismā viņu vērīgi izmeklēja; tad nopūtās un izbāza galvu pa lodziņu.

"Ko tu tur dari?" Peršs gurdi jautāja.

"Likšu braukt uz slimnīcu," Valiss atbildēja.

"Nedari to," Peršs gārdzošā balsī teica. "No Dieva puses, manis dēļ jūs nedrīkstat doties briesmās. Es tev jau teicu, man beigas. Es nevaru…"

Viņa balss aprāvās, muskuļi atslāba, un viņš kā nedzīva masa sabruka uz gridas.

Viņi to piecēla.

"Mans Dievs," Valiss teica, "viņš ir miris."

Peršs, sirsnīgais, spēcīgais Peršs tiešām bija miris.

* * *

"Par ielaušanos Ziemeļu provinces bankā aizvien vēl satraukti runā Sitijas aprindas," rakstīja avīzes "Daily Monitor" ziņotājs.

"Policija paveikusi daudzus interesantus atklājumus. Vairs.nav nekādu šaubu, ka noziedznieki izbēguši pa…" — sekoja diezgan pareizs viņu bēgšanas apraksts. — Tomēr polic iju visvairāk interesē tas, ka bankā ielaušanās laikā vēl kāds bijis, un viņa izturēšanās visai neizprotama. Šķiet, šis ceturtais laupīšanā nav piedalījies un tur atradies, laupītājiem nezinot. Mūsu ziņotāja šorīt iztaujātais bankas sargs maizes tēvu interesēs, protams, runāja diezgan atturīgi, tomēr apstiprināja baumas, ka šis ceturtais, lai viņš būtu, kas būdams, vismaz pret viņu, t.i., sargu, neesot bijis naidīgs. Bez tam zināms, ka laupītāji sargu ļoti steidzīgi sasējuši tin aizbāzuši muti, kaut varbūt laupītāji to nav gribējuši, bet sargam draudējušas nopietnas briesmas, viņš varējis nosmakt."

"Un kad viņš jau bijis tuvu nāvei, nācis šis ceturtais, viņu atbrīvojis. Tātad tas nav bijis laupītāju bandas līdzdalībnieks."

"Iespējams, ka tajā naktī divas atsevišķas bandas gribējušas ielauzties bankā. Lai būtu, kā būdams, bet nevar noliegt šī ceturtā cilvēcīgo izturēšanos."

* * *

"Ak tad tā!" Valiss izlasīja rīta avīzes ziņojumu, nekā nepatīkama nesajuzdams. Kaut nākts bija beigusies nelaimīgi, tomēr kaut kas viņu mierināja. "Es nekad nevarētu sevim piedot, ja būtu nogalinājuši sargu," viņš savam biedram teica.

Viņa acis bija nogurušas un seja neparasti bāla. Viņi sēdēja savas "bankas" birojā un sarunājās tikai ar Kalidino.

"Man gandrīz liekas, ka Peršs mūs nodos," viņš teica.

"Kā tā?" otrs jautāja.

"Šoferis pateiks, ka mēs viņu aizvedām. Man brinums, ka vēl neviens nav pēc mums nācis. Bet ari bēgt nav nekādas jēgas. Tev jāziri," viņš pēkšņi sacīja, "ka angļu policijai nevar izbēgt neviens, ko viņa pazīst. Daudz prātīgāk neielaisties nepatikšanās un ļaut, lai lieta iet savu gaitu."

"Man šķiet, tu biji policijā," Kalidino teica.

"Kā tad," Valiss atbildēja. "Vispirms, protams, es gāju ziņot par Perša nāvi. Nebija nekādas jēgas liegt, ka viņu pazīstu. Mums tikai jāpierāda savs alibi. Es biju gultā un gulēju."

"Vai tad neviens tevi nemanīja pārnākam?" Kalidino jautāja.

"Nē," Valiss pakratīja galvu, "kāds vīrs gan te staigāja no vienas puses uz otru. Bet es viņam soļoju aiz muguras un izdevīgā brīdī ieslīdēju pa durvīm."

Novērošana ir ārkārtīgi nogurdinošs darbs, un tikai retais saprot, kādas pūles vajadzīgas, lai vērīgi sekotu zināmai personai, visu laiku stāvot vienā un tajā pašā vietā. Visrūdītākais policists tādos gadījumos var maldīties, un Valiss pareizi teica, ka viņam nebija sevišķi grūti nepamanītam iekļūt mājā. Vienīgās briesmas bija tās, ka, prom esot, kāds varēja viņu meklēt.

"Bet kā ar tevi?"

Kalidino pasmaidīja.

"Mans alibi ir sarežģītāks, bet arī vienkāršāks," viņš teica. "Mani mīļie tautieši zvērēs par rnani. Šie neapolieši melo labprāt."

"Vai tu arī neesi neapolietis?"

"Sicīlietis," Kalidino pasmaidīja. "Neapolietis! Ko tu domā?"

Valiss jautri pasmējās, cik nicinoši Kalidino to izteica.

"Bet kas ir tas ceturtais?" Kalidino pēkšņi jautāja.

"Kāds noslēpumains svešinieks, par to man nav nekādu šaubu," Džordžs Valiss nikni teica. "Bet kas viņš tāds ir? Savā mūžā vēl neesmu nogalinājis neviena cilvēka, bet šoreiz būs jālieto visārkārtīgākie līdzekļi, lai savu ziņkārību apinierinātu."

"Būsjāsadala laupījums," pēc brīža viņš teica, "vēl šodien ķeršos pie darba. Peršām jau būs kādi radi, meita vai māsa, kas saņems viņa daļu. Sausorkā ir kāds kaktu advokāts, kas šo lietu uzņemsies; tad būs jāliek mirt kādam tēvoc im.

Kalidino piekrītoši palocīja galvu.

"Bet mani," viņš piec ēlās un izgrozījies teic a, "jau sen vilina vīna dārzi dienvidos. Es uzcelšu vasarnīcu Montekatini un dzeršu vecus vīnus, otru pie Madžiore ezera un tur peldēšos. Mūža otrā pusē gribu tikai ēst, dzert un peldēties."

"Tās ir pavisam ērmīgas iedomas," Valiss atbildēja.

Viņš par ceturtā vīra noslēpumu domāja vairāk, nekā atzinās. Tas viņu uztrauca. Ar policiju viņš prata iztikt; viņš bija pietiekoši uzmanīgs un prata ari cīnīties; bet šis c eturtais bija tikpat viltīgs kā viņi; viņš zināja viņu plānus, sekoja viņiem un arvien tos novēroja. Kādēļ? Kāds viņa mērķis? Viņš nešaubījās, ka tas bija tas pats, kas Hatongardenā viņus novēroja.

Ja tas bija savādnieks, tad tomēr tik ērmots, ka drizāk šķita kāds ārprātīgais. Bet, ja tas bija noteikts mērķis, kādēļ tad viņš to nepilda?

"Kā varētu viņu dabūt rokā?" viņš paklusu jautāja.

"Ievieto avīzē sludinājumu," Kalidino teica.

Valiss gribēja ļoti asi atbildēt, bet savaldījās. Galu galā padoms nemaz nebija tik peļams. Varbūt tiešām avīzes slejas varēja līdzēt.

Divpadsmitā nodaļa laupījumu glabātava

"Vai Hatongardenas nelūgtais viesis negribētu nodibināt sakarus ar vīru, kas gulēja zemē un kuram ir kāds projekts. Viņš apsola, ka nelūgto viesi neviens neaizskars."

Džilberts Stendertons, brokastis ēdot, lasīja šo sludinājumu, un lūpu kaktos rotājās viegls smaids.

Edīte pamanīja šo smaidu.

"Par ko tu priecājies, Džilbert?" viņa jautāja.

"Brīžiem gadās ļoti jocīgi sludinājumi."

Viņa ievēroja, kurā vietā viņš lasīja un gaidīja izdevīgu bridi pārliecināties, par ko viņš smaidīja.

"Starp citu," viņš piebilda, "šodien es uz tava vārda bankā noguldīju drusku naudas."

"Uz mana vārda?" viņa jautāja.

Viņš palocīja galvu.

Jā, pēdējā laikā man biržā laimējās, — uz amerikāņu dzelzceļa akcijām vinnēju divpadsmit tūkstošus mārciņu."

Viņa cieši skatījās uz viņu.

"Vai tu runā nopietni?"! viņa jautāja.

"Kādēļ tad nē," viņš atbildēja. "Amerikāņu dzelzceļu akcijas pēdējā laikā labi cēlušās, un es tiku pie naudas."

Viņš atkal pasmaidīja. "Es tās nopirku, kad kurss bija zems, un pārdevu, kad tās bija cēlušās. Tāds ir māklera darbs."

Viņš tās izvilka no kabatas un pāri galdam sniedza viņai.

"Man liekas," viņš šķietami ironiskā balsī teica, "tev vajadzētu zināt, ka visus manus ienākumus nedod mans tumšais amats."

Viņa neatbildēja. Viņa zināja, kas bija ceturtais vīrs. Kādēļ viņš turp gāja? Kāds nolūks viņam bija?

pūtu viņš detektīvs vai ari rīkotos valsts uzdevumā, tad viņš visu izteiktu. Viņas sirds pukstēja, lasot avīzē par ceturtā vīra uztraucošo drošsirdību.

Viņš bija otrs laupītājs.

Šādas domas šaudījās pa viņas galvu, kamēr viņš nolika papīru viņas priekšā uz galda.

'Tu redzi, ka visu neesmu noguldījis uz tava vārda," viņš jokoja, "šis tas paliks ari man."

"Džilbert," viņa teica, "tu kaut ko no manis slēp."

"Ko es no tevis varētu slēpt?" viņš atbildēja.

"Kādēļ tu man neteici, ka aizvakar, šausmīgā notikuma naktī, tu biji bankā?"

Viņš bridi klusēja.

"Es tev to pateicu," \iņš pēkšņi sacīja. "Varbūt negribot, tas jāatzīst, tomēr pateicu."

"Ko tu tur darīji?" viņa jautāja tālāk.

"Es sekoju savai laimes zvaigznei," viņš svinīgi teica. Bet viņa neatlaidās.

"Ko tu tur darīji?" viņa atkal jautāja.

"Es novēroju trīs interesantus laupītājus viņu darbā," viņš teica, "kā jau vairākkārt esmu tos novērojis. Man šajā ziņā ir sevišķas spējas. Pēc dabas arī man vajadzētu kļūt par laupītāju, bet mana iedzimtība, audzināšana un zināma cieņa pret likumu mani attur. Esmu diletants: es nedaru noziegumus, bet ārkārtīgi par tiem interesējos. Es cenšos izdibināt, kāds valdzinājums ir noziegumam normāla cilvēka izjūtās; bez tam man ir sevišķs iemesls izzināt, c ik un kādas vērtslietas šie cilvēki pievāc."

Viņas sejā bija apmulsums, viņam kļuva viņas žēl; viņš negribēja to uztraukt, bet nu viņa jau zināja tik daudz, ka bija jāstāsta tālāk.

Viņš gribēja visu slēpt, bet, ja divi cilvēki dzīvo kopā, tie nespēj viens otram visu slēpt.

"Vienu lietu es nespēju saprast," viņa samulsusi sacīja.

"Ko tu nevari saprast?" viņš jautāja.

"Es nevaru saprast, kādēļ tu tik pēkšņi atteicies no savām ierastām izpriecām, kādēļ atstāji darbu ārlietu ministrijā, kādēļ pameti mūziku, un par visām lietām, kādēļ šī pārmaiņa tavā dzīvē nāca taisni pēc tam, kad tu dzirdēji F-dur melodiju?"

Viņš bridi klusēja, un, kad atkal sāka runāt, viņa balss skanēja klusu, kā apmulsusi.

"Gluži pareizi tavi novērojumi nav," viņš teica. "Es par noziedzniekiem interesējos jau tad, kad šī melodija vēl nebija spēlēta." Viņš atkal klusēja. "Es tomēr sajutu, ka agri vai vēlu spēlēs F-dur melodiju pie mana loga, un šo baigo dienu es gaidīju ikkatru brīdi. Tas ir viss, ko varu tev teikt," viņš nobeidza.

"Saki man vēl tikai vienu," piecēlusies viņa teica, "ja es tevi mīlētu un būtu tev viss, ko tu vēlies, vai ari tad tu būtu šo c eļu gāji s?"

Viņš bridi domāja. "To es nevaru pateikt," viņš beidzot atbildēja, "varbūt ari nē. Jā," viņš teica, palocīdams galvu, "es būtu darījis to pašu, ko tagad, tikai man būtu bijis daudz grūtāk, ja tu mani mīlētu. Tā tas ir," viņš paraustīja plecus.

Drīz pēc tam viņš aizgāja; viņa paņēma avīzi, ko viņš bija lasījis, un atrada meklēto sludinājumu.

Tātad viņš bija Hatongardenas nelūgtais viesis un viņš bija teicis patiesību. Viņš bija šos ļaudis novērojis, un viņi to bija pamanījuši.

Galva viņai dega, un viņa apsēdās sakārtot noslēpuma pavedienus. Beidzot viņai aiz noguruma bija no šī nodoma jāatsakās, un

viņa netika tuvāk atrisinājumam.

* * *

Džilberts nebūt negribēja vakaros iet prom no mājas. Viņš saprata, ka sieva būs norūpējusies un noraizējusies, tādēļ zināmā mērā pieķērās ģimenes dzīves tīksmei; bet, ja ari viņa tagadējā dzīve bija neparasta, tad tomēr viņa bija ari valdzinoša un pievilcīga.

Domādams, ka viņš to katru ritu var sastapt, dienām ar viņu runāties un aizvien vairāk iedraudzēties, viņš izjuta sevišķu prieku.

Viņš devās uz savu mazo biroju Čipsaidā, kādas mājas trešā stāvā, ko bija noīrējis, jo viņam bieži bija darīšanas Sitijā.

Viņš atslēdza mazās istabiņas durvis, iegāja iekšā un durvis atkal aizvēra. Uz galda bija dažas vēstules, rakstītas viņam kā biroja īpašniekam; tā bija sīka veikalnieciska korespondence.

Viņš apsēdās pie rakstāmgalda uzrakstīt īsu vēstuli uz māju; viņš gribēja paziņot, ka šovakar vēlu būs mājās. Kaut viņš nemēdza savai sievai stāstīt par savām gaitām, tomēr viņai bija svarīga vieta viņa dzīvē un viņai bija tiesības prasīt, lai tas viņu informētu par saviem tuvākiem nodomiem.

Tikko viņa spalva skāra papīru, pie durvīm kāds klauvēja.

"Iekšā," drusku pārsteigts, Džilberts teica.

Tikai reti ļaudis pie viņa te nāca. Varēja gadīties kāds sludinājumu vācējs; bet vīrs, kas nupat ienāca, bija diezgan neparasts viesis. Džilberts viņu pazina, tas bija Valisa kungs, sabiedrisks un sirsnīgs cilvēks.

"Lūdzu, sēstaties," viņš sacīja, nemaz nebrīnīdamies.

"Es vēlētos ar jums runāt, Stendertona kungs," Valiss atbildēja, bet palika kājās stāvot. "Vai jūs nebūtu ar mieru nākt man līdzi uz manu biroju?"

"Man šķiet, mēs varētu tepat izrunāties," Džilberts mierigi teica.

"Man būtu patīkamāk sarunāties ar jums manā birojā," Valiss sacīja. "Tur mūs neviens netraucētu. Jums taču nebūs bailes nākt man līdzi?" viņš teica, tikko smaidīdams.

"Sevišķi liela prieka iet jums līdzi man gan nav," Džilberts pasmaidīja. "Bet mans birojs ir ļoti mazs un nav piemērots plašiem domu lidojumiem, tad iešu jums līdzi. Jums laikam man kas sevišķs uzticams?"

Viņš to dīvaini uzlūkoja, un Valiss palocīja galvu.

Viņi aizgāja, un Džilberts bija tiešām ziņkārīgs, ko Valiss viņam teiks.

Pēc desmit minūtēm viņi bija Sen-Braida ielā pie ievērojamās naudas skapju tirgotavas, kas pēdējā laikā bija lieliski paplašinājusies.

Džilberts Stendertons paraudzījās apkārt. Veikalā bija veikalvedis, krietns un cienījams vīrs. Viņš laipni palocījās Valisam un varbūt bija mazliet pārsteigts, viņu ieraugot, jo naudas skapju tirgotavas īpašnieks bija rets viesis Sen-Braida ielā.

"Iesim manā birojā," Valiss teica.

Kad viņi bija iegājuši, viņš aizslēdza durvis.

"Bet nu sakāt gluži atklāti, ko jūs īsti vēlaties?" Džilberts jautāja.

"Vai nevēlaties cigāru?" Valisa kungs viņam sniedza cigāru kasti.

Džilberts pasmaidīja.

"No tā jums nav jābaidās," Valiss teica, acis mirkšķinādams. 'Tur nekā šaubīga nav, mana paša marka."

"Es cigārus nesmēķēju," Džilberts teica.

'Tie ir pirmie meli," Valiss jautri atteica. 'Tas ir daudzapsološs sarunas iesākums, kur vajadzīga uzticība. Nu, Stendertona kungs, būsim pilnīgi vaļsirdīgi, vismaz es pret jums tāds būšu. Es ceru, jūs atbildēsiet ar uzticību, jo man šķiet, es to pelnu. Jūs par mani ziniet tik daudz, bet es pārjums tik maz, ka būtu tikai taisnīgi un pareizi, ja mēs šīs attiecības izlīdzinātu." ,

"Man sevišķu iebildumu nav," Džilberts sacīja, "un, ja man šajā ziņā ir dažas priekšrocības, tad varat būt pārliecināti, ka rīkošos saskaņā ar jūsu priekšlikumu."

"Pirms dažiem mēnešiem," Valiss teica, lēni kūpinādams cigāru un vērīgi lūkodamies griestos, "es kopā ar savu draugu biju sācis piepildīt kādu savu nodomu."

Džilberts palocīja galvu. "Darbā mūs iztraucēja kāds kungs,kas savu seju visai apdomīgi bija slēpis maskā, aiz kādiem iemesliem, to viņš pats zinās vislabāk."Viņš paraustīja plecus. "Kaut man tas ļoti nepatika, tomēr negribu slēpt, ka šī kunga klusēšanamani visai iepriecināja. Pēc tam," viņš turpināja, "manu biedru centienus pēc bagātības vairākkārt traucējis un izjaucis šis pats kungs. Dažreiz redzējām viņu tuvumā, dažreiz tikai, kad darba lauku jau bijām atstājuši. Jā, Stendertona kungs, varbūt šim kungam ir dibināti iemesli tā rīkoties, bet viņam jāzin, ka viņš mums rada nopietnas briesmas."

"Kas ir šis kungs?" Džilberts Stendertons jautāja.

"Šis kungs," Valiss teica, acis no griestiem nenovērsdams, "esat

jūs pats."

"Kā jūs to zināt?" Džilberts apmulsis jautāja.

"Es to zinu," Valiss smaidīdams atbildēja,"un ar to pietiek. Brīnišķā kārtā es spēju to pierādīt, kaut arī jūs nekad neesmu pazinis." Viņš pabīdīja kādu tintes pudelīti. "Vai jūs nebūtu tik laipni un nevēlētos sava pirksta nospiedumu atstāt uz šīs lapas?" viņš tam priekšā nolika papīra loksni.

Džilberts smaidīdams pakratīja galvu.

"Es neredzu nekāda iemesla, kādēļ man tas būtu jādara," viņš vēsi teica.

"Gluži pareizi. Ja jūs to darītu, mēs salīdzināšanai atrastu kādu citu, ļoti interesantu pirksta nospiedumu. Manā noliktavā," Valisa kungs turpināja, "ir liels naudas skapis, kas pie mums stāv jau vairākus mēnešus."

Džilberts palocīja galvu.

"Tas pieder kādam pircējam, kam bija savas atslēgas," viņš teica.

"Gluži pareizi," Valiss sacīja, "jūs atc eraties, kā es par to meloju. Šim skapim ir trejādas atslēgas un viena šifra atslēga. Es teicu trīs," viņš piebilda, "patiesībā ir četras. Es biju ļoti neuzmanīgs, naudas skapja atslēgas pirms trim nedēļām atstādams birojā svārku kabatā."

"Man jāatzīst," viņš smaidot teica, "es nedomāju, ka jūs tik labi zinātu manas gaitas un manus noslēpumus. Muļķīgo rīcību atcerējos tikai vienpadsmitos tajā pašā vakarā un atnācu paņemt aizmirstās atslēgas. Tās bija turpat, kur atstāju, bet arī kāds cits tās bija atradis un paņēmis viņu nospiedumu vaskā. Un šis otrs," viņš pieliecās Džilbertam tuvāk un viņa balss kļuva d9bjāka,"no tā laika kādu iemeslu dēļ sācis nākt šurp. Vai jums šie iemesli zināmi, Stendertona kungs?"

"Varbūt viņš grib izvēlēties naudas skapi?" Džilberts ironiski jautāja.

"Viņš nāk nolaupīt mūsu darba augļus," Valiss teica; viņš smaidīja, jo no dabas bija humorists.

"Tas ir kāds cilvēks, kam sirdsapziņa vai raksturs liedz kļūt par profesionālu laupītāju, un viņš nu atradis brīnišķu iespēju — aplaupīt laupītājus. Citiem vārdiem, no mana skapja izņemtas divdesmit tūkstoš mārciņas skaidrā naudā."

"Aizņemts, par to nav šaubu," Džilberts Stendertons sacīja un, sabāzis rokas kabatās, atspiedās pret krēsla atzveltni, stingri lūkodamies pretimsēdētājā.

"Ko jūs ar to gribat teikt — aizņemts?" Valiss pārsteigts jautāja.

"Aizņēmies kāds cilvēks, kam nauda bijusi sevišķi vajadzīga, kas biržas spēli saprot daudz labāk nekā tie, kas to pēta; cilvēks, kura zināšanas tam atļauj ielaisties vislielākās spekulācijās, vismazāk riskējot, bet kas tomēr baidās nejaušas neizdošanās dēļ radīt zaudējumus nelaimīgam māklerim."

Viņš atspiedās rokām pret zodu un skatījās uz Valisu. Viņš dzirdēja veikala durvis aizslēdzam un saprata, ka viņi tagad bija vieni un ka Valiss to bija paredzējis.

"Man nauda bija vajadzīga visādā ziņā," viņš sacīja. "Es varēju to vienkārši nozagt. Es pat gribēju to darīt. Novēroju jūs kādu mēnesi, kā citus noziedzniekus esmu vērojis gadiem ilgi. Es zinu tikpat daudz šī amata paņēmienus kā jūs. Vai neatceraties, ka es ārlietu ministrijā strādāju taisni tajā nodaļā, kurai galvenā kārtā bija darīšanas ar ārzemju blēžiem, un patiesībā es biju policijas ierēdnis, kaut man bija citi uzdevumi."

"Es to visu zinu," Valiss teica.

Viņš bija ziņkārīgs un vēlējās visu zināt, lai izmantotu to savā praksē un lai ari paplašinātu savas plašās zināšanas cilvēku raksturu pētīšanā.

"Es tiešām esmu zaglis, bet iemesls lai paliek mans noslēpums."

"Vai tam nav kāds sakars ar F-dur melodiju?" Valiss mierīgi jautāja.

Džilberts Stendertons uztrūkās kājās.

"Ko jūs ar to gribat teikt?" viņš jautāja.

"Taisni to, ko saku," Valiss atbildēja, viņu cieši uzlūkodams. "Man šķiet, jums bija sevišķa vēlēšanās dzirdēt šo melodiju spēlējam. Kādēļ? Jāatzīstas, es esmu ziņkārīgs."

"Aiztaupiet savu ziņkārību savām darīšanām," viņš asi atteica. "Kā jūs to dabūjāt zināt?" viņš jautāja, bet Valiss smējās.

"Mums ir ziņu avoti," viņš lielīgi teica.

"O, jā," Džilberts palocīja galvu, "protams, jūsu draugs Smits dzīvo pie Vingiem. To biju aizmirsis."

"Mans draugsSmits, — man šķiet, jūs runājat par manu šoferi."

"Es runāju par jūsu biedri, c eturto jūsu bandas locekli, kas jūsu gājienos nekad nepiedalās, bet, dažādi pārģērbdamies, izpētī nākošās nozieguma vietas apstākļus. O, tas viss man labi zināms," viņš teica, rādīdams uz biroju. Man zināma lieliska ideja par naudas skapju tirgotavu. Tiešām laba ideja, tikai nav vairs oriģināla. Man šķiet, pirms dažiem gadiem tā jau izmantota Itālijā. Jūs piedāvājat naudas skapjus par smieklīgi lētām cenām; jums ir atslēgas un kuru katru bridi varat doties, kur skapi esat pārdevuši, jo droši zināt, ka tur būs vērtslietas un nauda."

Valiss palocīja galvu. "Gluži pareizi, mans draugs," viņš teica. "Bet man nav vajadzīgas nekādas pamācības. Vai jūs nebūtu tik laipns un nevēlētos sīki attēlot, kā visu izdarījāt? Vai domājat, ka varat saukties par godīgu cilvēku?"

"To nedomāju," Džilberts atbildēja. "Manas darbības morāliskai pusei ar pašu lietu nav nekāda sakara. Tajā ziņā man nav nekādu ilūziju."

"Jūs esat laimīgs cilvēks," Džordžs Valiss piekrītoši teica. "Bet vai jūs nevarētu pateikt, kādēļ šad un tad no mūsu skapja ņēmāt lielākas naudas summas un nesāt savā slepenā glabātavā? Kā attaisnojat savu ricību?"

"Es to neattaisnoju," Džilberts sacīja. Viņš piecēlās un sāka staigāt pa mazo biroju, un Valiss visu laiku viņā cieši raudzījās.

"Es atzīstos, ka esmu zaglis, bet man ir noteikts plāns."

Viņš pagriezās pret Valisu.

"Man ir skaidri zināms, cik jūs katrā ielaušanās gadījumā ieguvuši. Nav neviena dārgakmeņa, ko esat nolaupījuši un kura īpašnieku un īsto vērtību es nezinātu. Jā," viņš palocīja galvu, "es zinu arī, ka neesat nekā pārdevuši un ka viss noglabāts jūsu naudas skapī. Ja man laimēsies, es ne vien atdošu jums visu, ko esmu paņēmis, bet atmaksāšu pēdējo santīmu, ko esat nozaguši."

"Ko jūs ar to gribat teikt?" Valiss jautāja.

"Es atmaksāšu cietušiem īpašniekiem," Džilberts mierigi paskaidroja.

"Man iespējams pateikt: te ir aproce, kas nolaupīta lēdijai Dainšīrdai, četri tūkstoši mārciņu vērtībā, par to es jums pieklājīgi samaksāšu, teiksim, vienu tūkstoti, — tas ir daudz vairāk, nekā jūs iegūtu, to pārdodot, un mēs to atdosim viņas īpašniecei. Es jums teikšu: "No jūsu glabātuves paņēmu desmittūkstoš mārciņas zeltā un franču banknotēs, šo summu atdodu jums pašam un šo ļaudīm, kam tā nolaupīta. Man rūpīgi atzīmēts ik santīms, ko esat nozaguši kopš tā laika, kad es kā ārkārtējs līdzdalībnieks darbojos sakarā ar jūsu bandu."

"Mans mīļais Don Kihot," Džordžs Valiss neticīgi teica, "jūs esat uzņēmušies neiespējamu uzdevumu."

Džilberts pakratīja galvu.

"Nē, tiešām nē," viņš atbildēja. "Biržā es vinnēju daudz vairāk naudas, nekā varēju iedomāties."

"Vai jūs neatbildētu uz vienu jautājumu," Valiss teica. "Kā radās jūsu piepešās tieksmes pēc bagātības, ja nemaldos,tās radās pēkšņi?"

"Par to nejcā jums nevaru teikt," Džilberts sacīja, un viņa balsī skanēja cieša apņemšanās.

Abi brīdi klusēja, tad Džordžs Valiss pēkšņi piecēlās.

"Man šķiet, vislabāk tagad visu noskaidrot," viņš teica. "Jūs esat no mums paņēmis divdesmittūkstoš mārciņas, — šie divdesmit tūkstoši mums zuduši."

Džilberts atkal pakratīja galvu.

"Nē, jums nav zudis ne santīms. Es jau teicu, es paturēju to kā rezerves kapitālu ārkārtējam gadījumam. Tagad man tā vairs nav vajadzīga," viņš pasmaidīja. "Es jau šovakar jums varētu to atdot."

"Es jums būtu ļoti pateicīgs, ja jūs to darītu," Valiss atbildēja.

Džilberts paraudzījās uz viņu.

"Jūs man tiešām patīkat, Valis," viņš teica. "Jūs var apbrīnot, tik liels blēdis jūs esat."

"Lieli blēži mēs esam," Valiss pārlaboja. "Jums vispār nav ilūziju, tad neradāt tās ari šai jautājumā!"

"Jums taisnība," Džilberts skumji atbildēja.

"Kā tad salīgsim?" Valiss jautāja. "Kad norēķināsimies? Vai savu augstsirdīgo lomu gribat turpināt, kamēr pastāvēs mans uzņēmums?"

Stendertons pakratīja galvu.

. "Nē," viņš atbildēja, "jūsu uzņēmums šovakar likvidēsies."

"Mans uzņēmums?" Valiss pārsteigts jautāja.

"Jā, jūsu uzņēmums," Džilberts atbildēja. "Jūs esat jau diezgan naudas sarausis, beidzot varat doties pie miera. Es esmu ieguvis tik daudz naudas, ka varu atpirkt visus jūsu vērtslietu krājumus," — viņš atkal pasmaidīja — "un varu atmaksāt pēdējo santīmu, ko esat nozaguši. Tādu priekšlikumu es pats tuvākās dienās būtu jums ziņojis."

"Un jūs domājat, ka šovakar viss jābeidz?" Valiss domīgi teica. "Mans mīļais draugs," viņš jautri sacīja, "šovakar — taisni tad, kad man padomā vislieliskākaisķēriens! Jūs smietos, ja jums izstāstītu, ko šoreiz esmu izvēlējies par savu upuri."

"Jau labu laiku es vairs nespēju smieties," Džilberts atbildēja. "Kas viņš ir?"

' "To pateikšu citā reizē," Valiss atbildēja.

Sabāzis rokas kabatās, viņš piegāja pie biroja durvīm, bridi stāvēja, apbrīnodams varenu naudas skapi un svilpodams modernas dejas motīvu.

"Vai mana ideja nav varena?" viņš it kā nejauši teica ar īstu priekšpilsētnieka lepnumu, kad tas rāda savu ģimenes dārziņu, "ideja par šo naudas skapi?"

"Jā, tā ir apbrīnojama."

"Uzņēmums strādā labi," Valiss teica, it kā nožēlodams. "Tā būtu liela nelaime, ja viņš tagad būtu jālikvidē, jo viņa dēļ esam izcietuši tik daudzas nepatikšanas. Vai zināt, varbūt gada laikā nepārdosim ne pusduci, bet, ja pārdotu kaut vienu vienīgu, tad izdevumi būtu atmaksājušies! Lieta taču tik vienkārša," viņš teica.

"Starp c i tu, vai jums nav nozudusi vērtīga kaklarota, kas nodota policijai? Nē, netaisnojieties!" viņš pacēla roku. "Es saprotu, tā ir ģimenes darišana. Man ļoti žēl, ja manis dēļ jums bijušas kādas nepatikšanas."

Viņa ironiskā laipnība Džilbertu darīja jautru.

"Tā nebija ģimenes rota," viņš teica. "Es nemaz nezināju, kam tā pieder; kāds bijis ļoti neuzmanīgs… Es kaklarotu atradu zemē pie naudas skapja. Laikam steigā gribējis dārgumus ielikt glabātavā, un rota izkritusi."

"Esmu jums lielu pateicību parādā," Valiss teic a. "Jūs cienījamo Timinga kungu glābāt no liela kārdinājuma."

Viņš izņēma no kabatas atslēgu un atvēra skapi. Pirmā brīdī .nemaz nevarēja spriest, ka tā ir Londonas slavenākā zagļa mantu glabātava. Katrs priekšmets bija rūpīgi iesaiņots. Viņš to rūpīgi aizslēdza.

'Tā ir tikai puse no dārgumiem," viņš teica.

'Tikai puse, — ko jūs ar to gribat teikt?"

Džilberts bija tik pārsteigts, ka Valiss negribot ironiski pasmaidīja.

"Es jau domāju, ka jūs būsiet ļoti pārsteigts," viņš teica. "Jā, tā ir tikai puse. Es jums ko parādīšu. Ja jau jūs tik daudz zināt, kādēļ nezināt visu?"

Viņš atkal iegāja birojā, piegāja pie citām durvīm, tās atslēdzā, un abi ar Džilbertu iegāja mazā istabiņā, kurai nebija logu, b$t gaisma krita no augšas. Istabas vidū bija kā liels būris. Īstenībā tās bija tērauda restes naudas skapju aizsardzībai, ko izgatavo dažas franču firmas.

"Skaists būris," Valiss lepni teica.

Viņš atslēdza šaurās tērauda durtiņas un iegāja būrī; Džilberts sekoja.

"Kā to dabūjāt iekšā?" Džilberts ziņkārīgi jautāja.

"Viņu ienesa izjauktu, tad sastatīja kopā, lai varētu rādīt pircējiem. Viņu ļoti viegli var atkal izjaukt, un pāris mehāniķi vienā dienā var viņu aizgādāt projām."

"Vai tā ir jūsu otrā glabātava?" Džilberts sausi jautāja.

"Savāziņā jā,"Valiss teica,"es jums to tūdaļ parādīšu. Ja ieiesat kaktā un pirmo bulti pavilksat uz leju, ieraudzīsiet, ko varbūt nekad neesat redzējuši."

Džilberts gāja kaktā, bet pēkšņi aiz muguras izdzirda ko nokrakšķam. Viņš veikli apgriezās, bet taisni pret viņa krūtīm bija vērsts revolvera stobrs.

. "Rokas augšā, Džilbert Stenderton," Džordžs sauca. "Varbūt jūsu norēķini bija izdomāti krietni un godīgi, es tomēr nolēmu, ka šovakar man vēl jāizved kāds nodoms, iekams likvidēju savu uzņēmumu un nododos mierīgai dzīvei. Varu sacīt, ka šajā gadījumā būs maza poētiskas taisnības pieskaņa. Jūsu tēvocis…"

"Mans tēvocis!" Džilberts teica.

"Jūsu tēvocis," Valiss palocīdamies atbildēja. "Cienījams, bet apbrīnojami vecs kungs, kas vienā no mūsu labākiem naudas skapjiem glabā dārgumus apmēram par ceturtdaļmiljona mārciņām, slavenos Stendertonu briljantus, ko jūs, man šķiet, reiz mantosiet."

"Vai tā nav poētiska taisnība," viņš jautāja, atmuguriski iedams laukā nobūra un turēdams pistoli pret gūstekni, "taisni jūs mazliet aplaupīt? Ir taču iespējams," viņš ar ņirdzīgu humoru turpināja, "ka arī man ir sirdsapziņas pārmetumi, un varbūt es centīšos naudu, ko šonakt jums nolaupīšu, kādreiz atmaksāt."

Viņš aizcirta durvis, divreiz apgrieza slēdzeni atslēgas c aurumā un devās uz biroju.

"Jūs paliksiet šeit četrdesmit astoņas stundas," viņš sacīja, "pēc tam jūs atbrīvošu, —'dodu savu goda vārdu. Bez šaubām, jums tas ļoti nepatīkami, bet dzīvē gadās vēl nepatīkamāki pārsteigumi, kas tomēr jāpārcieš. Es atstāju jūs jūsu labvēlīgā likteņa gādībā."

To teicis, viņš aizgāja. Džilberts jau nodomāja, ka viņš pavisam aizgājis, bet pēc stundas ceturkšņa viņš atkal atnāca, nesdams lielu kafijas krūzi, divas mirdzošas jaunas termosa pudeles un divas paciņas, kurās, kā vēlāk izrādījās, bija sviestmaizes.

"Es taču nevaru ļaut jums nomirt badā," viņš teica. "Jums pašam jārūpējas, lai kafija neatdziest. Tik ilgi gaidot, jums varētu mesties salti, tādēļ vēl ko atnesīšu."

Viņš iegāja birojā, atnesa divus biezus mēteļus un pa restu spraugu pasniedza Džilbertam.

"Jūs esat ļoti laipns," Džilberts sacīja.

"Nav vērts par to runāt," džentlmeniskais Valiss atbildēja.

Džilbertam nebija nekāda ieroča, bet, ja arī būtu bijis, tas nebūtu līdzējis.

Valiss neizlaida revolveri no rokām un pat tajā bridī, kad caur restēm sniedza ēdienu, turēja rokā ieroča spalu.

"Novēlu tīkamu vakaru. Ja jūs gribētu sievai nosūtīt nevainīgu aizbildināšanās vēstuli, piemēram, ka neatliekamu veikala darīšanu dēļ nevarat mājā tikt, man ļoti patiktu, ja jūs man uzticētu vēstules nosūtīšanu."

Viņš Džilbertam iedeva papīra loksni un pildspalvu. Tā bija smalkjūtīga uzmanība, ko Džilberts prata pienācīgi novērtēt.

Viņš ātri uzrakstīja pāris atvainošanās vārdus, salocīja vēstuli, ielika aploksnē un to aizlipināja, tikai tad apķerdamies, ka vīrs, kas viņu turēja gūstā, varbūt gribēja zināt vēstules saturu.

"Ļoti atvainojos," viņš sacīja, "bet jūs jau varat to attaisīt, jo līme vēl nav sakaltusi."

Valiss pakratīja galvu.

"Ja jūs apgalvojat, ka neesat rakstījis vairāk, nekā lūdzu vai ko es varētu sagaidīt, tad man pietiek," viņš sacīja.

To teicis, viņš Džilbertu atstāja, un viņam nu bija diezgan laika vientulībā visu pārdomāt.

Trīspadsmitā nodaļa tēvoča testaments

Ģenerālis Džons Stendertons bija nelaipns un viegli aizvainojams vīrs. Viņam par attaisnojumu varētu sacīt, ka viņš sava mūža lielāko daļu bija nodzīvojis Indijā, par kuru stāsta, ka tā spējot notrulināt vismaigāko raksturu. Viņš bija vecpuisis un dzīvoja vientulīgi, ja neskaita viņa nedaudzos kalpus. Pirms divdesmit gadiem pirkto muižu viņš bija citādi nosaucis: visā plašā apkārtnē to sauca par "Rezidenci", kurā ģenerālis bija atjaunojis īstu feodālisma iekārtu.

Viņa ienaidnieki apgalvoja, ka kalpus viņš turot tikai tādēļ, lai aizvien būtu kāds, ko viņš varētu izlamāt, bet tas droši vien būs skauģu pārspīlējums. Stāstīja arī, ka viņš katru gadu pieņemot jaunu advokātu, un bija zināms, ka bankas viņš mainīja neparasti bieži.

Kādu ritu Leslejs Frankforts, abi ar savu brāli, sēdēja pie brokastu galda mazajā Meiferas mājā.

Džeks Frankforts bija daudzapsološs jauns advokāts un strādāja tajā birojā, kas mūsu stāsta laikā pārvaldīja sera Džona Stendertona uzņēmumus.

"Šodien pēc pusdienas," Džeks Frankforts sacīja, "gribu apmeklēt tavu vecu draugu."

"Kādu draugu?"

"Stendertonu."

"Džilbertu?"

Džeks Frankforts pasmaidīja.

"Nē, Džilberta briesmīgo tēvoci; mums patlaban ar viņu šis tas nokārtojams."

"Par ko tad tu gribi ar viņu runāt?"

"Par testamentu, zēn, mums jāsastāda testaments."

"Cik daudz testamentu gan vecais vīrs jau sastādījis?" Leslejs domīgi jautāja. "Nabaga Džilberts!"

"Kādēļ nabaga Džilberts?" Džeks jautāja un ielika šķīvī marmelādi.

"Kā, viņš taču minūtes desmit bija sava tēvoča mantinieks."

Džeks pavīpsnāja.

"Kurš katrs kādreiz minūtes desmit bijis vecā Stendertona mantinieks. Man tiešām liekas, ka pēdējo divdesmit gadu laikā viņš par savu mantinieku iecēlis katru slimnīcu, katru suņu vai kaķu patversmi, katru visdīvaināko iestādi, kāda vien pasaulē iespējama, un šodien viņš atkal grib sastādīt jaunu testamentu."

"Pasaki kādu vārdu Džilberta labā," Leslejs teica.

"Man jau nebūs iespējams ko iebilst viena vai otra labā. Vecais Tomlins, kam pēdējā laikā bija ar viņu darīšanas, stāstīja, ka gandriz neesot iespējams sastādīt testamentu vecajam vīram pa prātam, jo nākošā bridī viņš jau izdomājis ko jaunu. Patlaban atkal viņu apsēdusi ideja par jaunu testamentu, un man nu jābrauc to sastādīt. Vai tu nebrauksi līdz? Tu taču veco vīru pazīsti?"

"Es nebraukšu," Leslejs noteikti sacīja. "Es viņupazīstu ļoti labi, un arī viņš pazīst mani! Viņš zin, ka mēs ar Džilbertu esam labi draugi. Es reiz kopā ar Džilbertu viņa mājā nodzīvoju divas dienas. Dieva dēļ, nestāsti, ka tu esi mans brālis, citādi viņš izvēlēsies citu advokātu."

Pēcpusdienā Džeks Frankforts aizbrauca uz Hentingdonu. Dzelzceļa kupejā viņš iepazinās ar kādu patīkamu kungu un sāka ar to dzīvas sarunas, jo ne viens, ne otrs no viņiem nebija kā caurmēra anglis, kam riebīgi iepazīties ceļojot.

Svešais kungs bija apbraucis puspasaules un pazina daudzus c ilvēkus, kas bija ari Džekam pazīstami. Veselu stundu viņš stāstīja par svešām malām, un, kad vilciens pieturēja mazajā stacijā, kur Džekam bija jāizkāpj, arī viņa ceļabiedrs izkāpa.

"Kāda brīnišķīga sagadīšanās," svešinieks sirsnīgi sacīja. "Te arī mans ceļa mērķis; patīkama ligzdiņa, vai nav tiesa?"

Tiešām, tā bija gluži jauka pilsētiņa. Viņas viesnīca, kur jaunie paziņas apmetās viens otram kaimiņos, bija viena no omulīgākajām visā Anglijā.

Džeks Frankforts cerēja tikt ar savu uzdevumu galā jau tās pašas dienas vakarā, lai arnakts vilcienu varētu braukt atpakaļ uz Londonu; tomēr saprata, cik lielas grūtības var radīt vecā kunga ātrā un mainīgā daba.

Bija pagājis tikai stundas ceturksnis, kopš viņš ieradās viesnīcā, un jau pienāca ziņa no "Rezidences", ka sers Džons agrāk par desmitiem vakarā neesot runājams.

"Tātad nav ko domāt, ka šovakar varētu tikt atpakaļ Londonā," Džeks vīlies sacīja.

Pie maltītes viņš atkal satika savu ceļabiedru.

Kaut viņš sera Džona ieradumus nepazina, tomēr bija zināms, ka viena no viņa vājībām ir vēlās vakariņas; viņam nebija nekādas patikas badoties, tādēļ viņš lika sniegt ēdienu pusstundu agrāk.

Par to viņš laipniem vārdiem atvainojās sava omulīgā pretimsēdētāja priekšā, kad abi tiesāja labi ceptu tītaru.

"Tas ari man pa prātam," viņš atbildēja, "jo man vēl šodien pilsētiņā jānokārto vairākas lietas. Jums jāzin, ka esmu naudas skapju firmas īpašnieks."

"Naudas skapju firmas īpašnieks?" Džeks izbrīnījies atkārtoja.

Svešinieks palocīja galvu.

"Kaut jums liekas dīvaini, bet tas ir ļoti plašs uzņēmums," viņš sacīja. "Londonā mums diezgan liela noliktava, bet es negrēkošu pret pieklājību," viņš pasmaidīja, "un nemēģināšu ari jums uzmākties ar saviem piedāvājumiem."

Frankforts pavīpsnāja.

"Naudas skapju tirgotava," viņš sacīja. "Es nemaz nevaru iedomāties, ka ar katru tādu preci var ari ko nopelnīt."

"To jau nevar iedomāties nevienā tirdzniecības nozarē," svešinieks atbildēja. "Visienesīgākie uzņēmumi ir tie, kur asprātība-un apķērība top par skaidru naudu."

"Piemēram?"

"Piemēram, advokāta darbs," viņš pasmaidīja. "O, jā, es zinu. Jūs esat advokāts, tas redzams nojāšu ārienes, es to būtu uzminējis, pat neredzēdams aktu piebāzto portfeli un nezinādams jūsu vārdu."

Džeks Frankforts pasmējās.

"Jūs esat tik apķērīgs, ka pats varētu kļūt par advokātu," viņš piebilda.

"Tādu komplimentu jūs pats esat pelnījis," svešinieks atbildēja.

Kad Džeks mazliet vēlāk sēdās važonī braukt uz "Rezidenci", viņš ieraudzīja ar brezentu pārvilktu smago auto ar uzrakstu sānos: "Sen-Braidas naudas skapju sabiedrība."

Viņš pamanīja arī savu ceļabiedru, kas bija grimis dziļās sarunās ar melnīgsnējo šoferi.

Brīdi vēlāk smagais auto devās ceļā un pa pilsētiņas šaurajām ielām aizbrauca uz Londonas pusi.

Džekam Frankfortam nebija laika interesēties, vai naudas skapju fabrikantam veikals labi veicas tik mazā pilsētiņā, jo pēc piecām minūtēm viņš jau sēdēja sera Džona Stendertona kabinetā.

Vecais ģenerālis bija no tiem cilvēkiem, ko bieži attēlo humoristiskos žurnālos. Viņš bija liela auguma, sarkanu seju, baltu bārdu un kuplām, garām ūsām. No vieniem deniņiem līdz otriem šaurs matu vainags, bet galvas vidus kails. Viņa runa bija kā veselas šāviņu rindas eksplodēšana. Kad jaunais cilvēks ienāc a kabinetā, vecais vīrs to bargi uzlūkoja un noskatīja viņu no galvas līdz kājām.

Viņš bija pie advokātiem pieradis, ar tiem labi iepazinies un dalīja tos divās šķirās—blēži vai muļķi. Starp šiem diviem pretstatiem viņš nevarēja atrast citas pakāpes un nešaubījās, ka Džeks Frankforts, gudra izskata jauns cilvēks; pieskaitāms pirmai šķirai. Viņš nelaipni to lūāza sēsties.

"Es gribēju runāt par savu testamentu," viņš teica. "Jau labu laiku esmu nodomājis grozīt sava īpašuma sadalīšanas kārtību."

Tā bija viņā parastā formula, kurai bija jāatstāj tāds iespaids, ka viņš pie šī nodoma nonācis pēc ilgas un rūpīgas pārdomāšanas un ka testamenta sastādīšana ir nopietns un svarīgs uzdevums, pie kura cilvēks ķeras reizi vai, lielākais, divi reizes mūžā.

Džeks palocīja galvu.

"Labi, ģenerāļa kungs," viņš teica. "Vai jums jau ir testamenta uzmetums?"

"Man nav nekāda uzmetuma," ģenerālis atteica. "Man ir gan viens agrāk sastādīts testaments, te viņa noraksts."

Viņš pasvieda norakstu advokātam.

"Vai esat jau iepazinušies?"

"Man šķiet, viens man ir portfelī," Džeks Frankforts sacīja.

"Pie velna, ko jūs ar to gribat teikt, ka manu testamentu vadājat

līdzi portfelī?" ģenerālis norūca.

"Es nezināju, kur citur to varētu ielikt," jaunais cilvēks mierīgi sacīja. "Jums taču nebūtu patīkami, ja es to nēsātu bikšu kabatā, vai nav tiesa?"

Ģenerālis viņu cieši uzlūkoja.

"Jūs kļūstat nekaunīgs, jaunais cilvēk," viņš draudoši teica.

Tas nebija patīkams iesākums, bet Džeks zināja, ka pret ģenerāli varēja lietāt visdažādāko taktiku,—no glaimiem līdz patētikai, tomēr nevienai nebija nekādu panākumu, un visu advokātu pūliņu sekas bija tās, ka ģenerālis izbeidza ar viņiem sakarus un meklēja jaunu upuri.

•Viņš būtu diezgan ienesīgs klients, ja būtu iespējams viņu ilgāku laiku savaldzināt. Bet neviens advokāts vēl nebija atradis īsto metodi, kā piekļūt vecā vīra sirdij.

"Nu labi," ģenerālis beidzot sacīja. "Lūdzu, atzīmējiet visas manas vēlēšanās, tad sastādiet testamenta uzmetumu. Vispirms pasludinu par nederīgiem visus iepriekšējos testamentus."

Džeks ar papīru un zīmuli rokā atzīmēja visu pēc punktiem.

"Otrkārt, jums skaidri jāizteic, ka nevienu santīmu no mana īpašuma nedrīkst izmaksāt Dr. Hendla suņu patversmei. Tas vīrs pret mani izturējās ļoti nekaunīgi, un es suņus neieredzu. Tāpat nevienu santīmu manas naudas nedrīkst izdot kādai slimnīcai vai vispār labdarības iestādei."

Vecais grēcinieks to aiz gandarījuma izteica pacilātā balsī.

"Kādreiz es gribēju lielāku summu novēlēt vienai slimnīcai," viņš teica, "bet kad valdība tik nekrietni izturējusies…"

Džeks jau gribēja jautāt, kāds sakars šim konfliktam ar jebkāda pabalsta atraušanu nabagu apgādāšanai, bet apdomība lika klusēt.

"Nekādas labdarības iestādes."

Vecais vīrs runāja lēnām un pie katra vārda svarīgi uzsita uz galda.

"Simts mārciņas novēlu Karavīru atturības biedrībai, kaut, taisnību sakot, tā ir viena idiotiska iestāde. Simts mārciņas Elderšotas kareivju namam, kas paaugstināmas uz tūkstots mārciņām, ja šai iestādei vairs nav viņas konfesionālais raksturs." Viņš pavīpsnāja un piebilda: bet tas piederēs Anglijas baznīcai līdz pastardienai, tādēļ tā nauda ir droša. Un neviena santīma šejienes sanatorijai. Tas ārprātīgais, stulbais ārsts kopā ar citiem gribēja panākt, lai pa manu zemi ietu jaunais ceļš. Gan es viņam parādīšu ceļu," viņš nikni iesaucās.

Veselu pusstundu viņš minēja tos, ko viņa testamentā nedrīkstēja pieminēt, un šajā laikā mēreno novēlējumu kopsumma nepārsniedza tūkstots mārciņas.

Beidzot viņš paskatījās uz jauno advokātu, un viegls humora mirdzums pavīdēja viņa aukstajās acīs.

"Man šķiet, esam visus minējuši," viņš sacīja, "bet nekādi lielāki novēlējumi nav izdarīti. Vai jūs pazīstat manu brāļadēlu?" viņš pēkšņi jautāja.

"Es pazīstu kādu jūsu brāļadēla draugu."

"Vai neesat radinieks tam ņirdzīgajam idiotam Leslejam Frankfortam?" vecais vīrs uzkliedza.

"Viņš ir mans brālis," Džeks mierīgi sacīja.

"Hm," ģenerālis norūca. "Es jau domāju. Vai esat kādreiz tikušies ar Džilbertu Stendertonu?" viņš pēkšņi vaicāja.

"Esmu pāris reizes ar viņu ticies," Džeks Frankforts vienaldzīgi sacīja, "tāpat kā jūs satiekaties ar ļaudīm tikai pavaicāt: "Kā klājas?" un tamlīdzīgi."»

"Es nekad nesatiekos ar ļaudīm, tikai lai pavaicātu: "Kā klājas?"" vecais vīrs elsdams protestēja. "Kāds cilvēks viņš, pēc jūsu domām, ir?"

Jaunais cilvēks atcerējās Lesleja lūgumu iebilst kādu vārdu Džilberta labā.

"Man šķiet, viņš ir ļoti krietns cilvēks," viņš sacīja. "Varbūt mazliet atturīgs un sevī noslēdzies."

Vecais vīrs zibošām acīm paskatījās.

"Mans brāļadēls sevī noslēdzies?" viņš iesaucās. "Protams, viņš ir atturīgs. Vai domājat, ka Stendertoni ir kāda pasaules marka? Visi Stendertoni, paldies Dievam, ir atturīgi, rezervēti. Es esmu visrezervētākais cilvēks, kādu jūs savā mūžā esat redzējuši."

'Tāds tu izskaties," Džeks nodomāja, bet neteica ne vārda. Viņš mēģināja ar viltību piekļūt ģenerālim no citas puses.

"Viņš ir no to c ilvēku sugas, kuriem n au du dot ir lieka izšķērdība."

"Kādēļ?" ģenerālis jautāja, kļūdams aizvien niknāks.

Džeks paraustīja plecus.

"Redziet, viņš maz tiekas ar ļaudīm un necenšas Londonas sabiedrībā tikt redzamākā stāvoklī. Viņš pret šo sabiedrību izturas, it kā būtu augstāks par to."

"Tā arī ir," ģenerālis iesaucās. "Mēs visi esam kas labāks nekā sabiedrība. Vai domājat, ka man kaut drusciņ rūp, ko šejienes sabiedrība par mani domā? Vai domājat, ka lords Tauers un lēdija Grendža man imponē? Un tie dažādie jaunizc eptie dižciltīgie iznireļi, kas sarodas kā — kā — lauku peles? Nē, ser! Man rodas uzticība pret brāļadēlu, ja viņš domā tāpat. Tagadējā sabiedrība nav sevišķi augstu vērtējama!" Pēkšņi viņš sita knipi Džeka vienaldzīgā sejā. "Jā, tāds ir mans lēmums," ģenerālis noteikti sacīja un aizrādīja Džekam uz piezīmēm viņa priekšā uz galda. "Savu pārējo mantu novēlu Džilbertam Stendertonam. Lūdzu, pierakstiet."

Divas reizes mūžā viņš jau bija izteicis tos pašus vārdus un divas reizes atkal savu lēmumu mainījis. Ļoti iespējams, ka arī šoreiz lēmums nav galīgs. Ja baumām par viņu bija pamats, tad viņš savu nodomu varēja grozīt jau otrā rītā.

"Paliekat līdz ritam šeit," viņš šķiroties sacīja. "Brokastlaikā atnesat man uzmetumu."

"Kad?" Džeks laipni jautāja.

"Brokastlaikā," vecais uzkliedza.

"Kad jūs brokastojat?"

"Kad katra cilvēcīga būtne," ģenerālis pamācīja. "Divdesmit piecas minūtes pirms vieniem. Un kad jūs brokastojat?"

"Divdesmit minūtes pirms vieniem," Džeks lēnprātīgi atbildēja un, projām ejot, bija ļoti apmierināts, ka tā izturējies.

Tajā vakarā viņš savu ceļabiedru vairāk neredzēja, bet satika viņu otrā rītā pabrokasta laikā, pusdeviņos.

Šķiet, pa to laiku bija noticis kas sevišķs, jo aizvien jautrais un omulīgais svešinieks bija nerunīgs un drūms. Džeks nodomāja, ka īdzīgais garastāvoklis radies no neveiksmēm veikala darīšanās, jo tiešām tas nebijaīstais laiks naudas skapju pārdošanai. Tādēļ viņš nerunāja par veikaliem, bet brokastojot viņi viens otram pateica tik dažus vārdus.

Kad Džeks atkal bija "Rezidencē", viņš bija ļoti pārsteigts, ka vec ais vīrs savu vakardienas lēmumu nebija mainījis. Viņa nodoms bija tas pats, pat, šķiet, vēl stingrāks, un Džekam tikai ar lielām pūlēm izdevās pierunāt, lai atstāj kādai nabaga aptiekai novēlētās simts māciņas, ko viņš gribēja strīpot.

"Visai naudai jāpaliek mūsu ģimenē," ģenerālis īsi teica; nav nekādas jēgas to izdalīt pa simt mārciņām uz visām pusēm. Protams, šī nauda viņa rīcībā būs tikai pēc dažiem gadiem, bet apdomība ir mūsu ģimenes galvenais tikums."

Šo cildeno domu aizvien vairāk apsvērdams un par to aizvien vairāk sajūsminādamies, viņš beidzot lika no testamenta strīpot visas pabalstu summas un īsākajā dokumentā, kādu viņš jebkad bija parakstījis, visu kustamo un nekustamo īpašumu bez jebkādiem atvilkumiem novēlēja "savam mīļajam brāļadēlam".

"Viņš ir precējies, vai nav tiesa?" ģenerālis iejautājās.

"Man šķiet gan," Džeks Frankforts sacīja.

"Jums šķiet! Kas man tur tiek," vecais vīrs iekaisa. "Jūs esat mans advokāts un jūsu pienākums ir visu zināt. Izziniet, vai viņš ir precējies, kas ir viņa sieva, no kādas ģimenes, un piesūtiet viņiem ielūgumu ierasties pie manis viesos."

"Kad?" pārsteigtais advokāts jautāja.

"Šovakar," vecais vīrs sacīja. "Šovakar pie manis būs ari kāds kungs no Jorkšīras, mans ārsts; būs jautra sabiedrība. Vai viņa ir skaista?"

"Man šķiet, jā."

Uz šo jautājumu Džeks atbildēja diezgan nedroši — viņam nebija nekādu ziņu, jo viņš ļoti maz pazina Džilbertu un viņa dzīvi.

"Ja viņa ir skaista un cienījama dāma," vecais ģenerālis lēni teica, "tad es likšu izgatavot sevišķu pilnvaru uz viņas vārda."

Džeks izbijās. Vai tad vēl būs jāsastāda jauns testaments? Lai būtu kā būdams, telegrammu viņš nosūtīja.

Edīte saņēma savējo un izbrīnījusies to izlasīja.

Džilbertam adresētā palika ēdamistabā uz galda; jo viņš ne pagājušajā naktī, ne ari šajā dienā bija mājā nācis.

Jaunās kundzes saraudātās acis skaidri liecināja, cik daudz tai jācieš viņa dēļ.

Četrpadsmitā nodala stendertonu ģimenes briljanti

Edīte Stendertona steigšus iesaiņoja vakara tualeti un taisījās braukt uz Hentingdonu kopā ar savu istabmeitu. Bija ļoti nepatīkami, ka viņai bija jābrauc vienai bez Džilberta, bet viņa sajuta pienākumu darīt visu sava vīra labā un, ja, pie vecā ģenerāļa braucot, viņa varēja ko panākt, tad viņa to labprāt uzņēmās.

Viņa paspēja nokļūt stacijā,taisni pirms vilciena atiešanas.

Vecais kungs viņai parādīja sevišķu godu, personīgi ierazdamies stacijā sagaidīt.

"Kur Džilberts?" viņš vaicāja, kad abi bija iepazinušies.

"Gluži negaidot viņam bija jāaizbrauc dienesta darīšanās," viņa atbildēja. "Viņš būs ļoti satriekts, kad dabūs zināt par jūsu laipno ielūgumu."

"Es tā gan nedomāju," vecais ģenerālis pavīpsnāja. "Tad gan vajadzētu notikt kaut kam ārkārtīgam, lai Džilbertu satriektu, — katrā ziņā tai jābūt daudz svarīgākai lietai par miera derībām ar veco tēvoci. Bet ko es te runāju," viņš turpināja, "nekāda miera līgšana nav vajadzīga; man tikai liekas, ka katram, ko es izsvītroju no sava tfestamenta, es esmu nāvīgākais ienaidnieks."

"Lūdzu, nekad nepieminat mani savā testamentā," viņa smaidot teica.

"To nevaru droši apsolīt," viņš atbildēja un galanti piebilda: "Kaut man šķiet, daba jūs apbalvojusi tik bagātīgām dāvanām, ka no tik pasaulīgām lietām kā nauda varat mierīgi atteikties."

Viņa koķeti pasmaidīja.

Viņš bija sajūsmināts, ka viņa tik apburošs sarunu biedrs, ari Edīte Stendertona pūlējās viņam patikt.

Viņa prata tik brīnišķi izturēties pret vecākiem cilvēkiem, ka viņiem šķita, ka tie tikpat jauni kā viņa. Es nezinu, vai vārdos var izteikt, kā viņa izturējās. Viņas apburošā būtne ātri un droši uzvarēja veco savādnieku. Edīte nezināja, kādēļ viņas vīram atkal laime smaida. Vispār viņa maz zināja par viņa dzīvi, tikai to, ka šādu vai tādu iemeslu dēļ, bet bez viņa vainas, vīram atrauts mantojums. Viņapatnezināja, ka tas bija atkarīgs tikai no vecā vīra garastāvokļa.

"Jums drīzumā vēl būsjāatbrauc pie manis,abiem ar Džilbertu,"

ģenerālis sacīja, kad abi gāja pārģērbties vakariņām. "Man būs liels prieks jūs abus kopā redzēt."

Laimīgā kārtā viņa ne apmulst, ne atbildēt nepaguva, jo ģenerālis pēkšņi pietrūkās kājās.

"Man ir kas, ko jūs labprāt gribēsat redzēt," viņš sacīja, "jūs labprāt vēlētos redzēt Stendertonu briljantus?"

Viņa nemaz tik ļoti nevēlējās redzēt Stendertonu briljantus, jo viņa pat nezināja, ka tādi ir, bet vecais vīrs acīmredzot ļoti sajūsminājās, ka varēs tos viņai parādīt, un arī kā sieviete viņa bija ar mieru apskatīt vērtīgos dārgakmeņus, kaut nebija gandrīz nekādu cerību, ka tie kādreiz varētu viņai piederēt.

Viņi iegāja bibliotēkā, Džeks Frankforts sekoja.

'Tur viņi ir," vec ais vīrs lepni teic a, rādīdams kādu lielu naudas skapi istabas kaktā.

'Tas nesen pirkts," viņš pašapmierināti turpināja, "un nelieši ir tie aģenti! Nopirku par trīsdesmit. Kā jums skapis patīk?"

"Man šķiet, viņš diezgan skaists," Džeks atbildēja, jo nekas labāks viņam neienāca prātā.

Vecais vīrs ātri uz viņu paskatījās.

"Skaists!" viņš norūca. "Vai domājat, ka "skaistas"lietas der manā bibliotēkā?"

Viņš izņēma atslēgu saišķi, atslēdza skapja durvis, izvilka atvilktni un izņēma lielu, ar smalku ādu pārvilktu kārbu.

'Te viņi ir!" viņš lepni sacīja, un tiešām viņš ar savu krājumu varēja lepoties.

Ar tīri sievišķu interesi Edīte laida krāšņos dārgakmeņus pa saviem pirkstiem. Akmeņu slīpējums bija vecmodīgs, bet taisni tajā laikā veclaiku briljanti bija modē, tos visur atdarināja. Akmeņi mirdzēja un laistījās, it kā katrā būtu maza kvēllampiņa, kas apstaro viņu zaļo, zilo un rožaino mirdzumu.

Pat Džeks Frankforts, kas nebija nekāds dārgakmeņu cienītājs, uz īsu brīdi jutās valdzināts.

"Patiešām, ser," viņš sacīja, "šo dārgakmeņu vērtība būs vismaz simttūkstoš mārciņas."

"Vairāk," vec ai s vīrs teic a, "te man kāda kaklarota," viņš izvilka citu atvilktni. "Paraugāt! Skapī esošo dārgakmeņu vērtība ir gandrīz divreiz simttūkstoš mārciņas."

"Skapī, kas maksā trisdesmit mārciņas," Džeks neuzmanīgi izteica.

Vecais kungs pagriezās.

"Sešdesmit mārc iņas," viņš asi pārlaboja. "Vai tad es neteicu, kā to nelieti apstrādāju? Lūdzu piedošanu, mana mīļā." Viņš pasmējās, it kā ko atminoties, nolika dārgakmeņus atpakaļ atvilktnēs un aizslēdza skapi. "Viņš prasīja sešdesmit mārciņas. Ienāca kā īsts Londonas frants, — cilindrā un lakkurpēs. Tas ir skandāls, kā šie ļaudis uzstājas! Pēc uzvešanās viņuvarējanoturētpar džentlmeni."

Džeks apskatīja skapi; mazliet viņš saprata šādu lietu vērtību.

"Es nevaru saprast, kā viņš skapi par šo cenu varēja pārdot," viņš sacīja. "Skapis maksā vismaz divsimt mārciņas."

"Ko?" vec ais ģenerālis, augstākā mērā pārsteigts, pagriezās pret advokātu.

Džeks palocīja galvu.

"Man nāk prātā, ka taisni tāds pats skapis ir manā birojā," viņš sacīja. "Tās pašas konstrukcijas un maksā divi simti divdesmit mārciņas."

"Viņš prasīja tikai sešdesmit."

"Tas ir savādi. Vai jūs nebūtu tik laipni, viņu vēlreiz neatslēgtu? Es gribētu apskatīt bultu."

Ģenerālis labprāt atslēdza un atvēra masīvās durvis.

Džeks apskatīja stiprās tērauda bultas, — tās bija gluži jaunas.

"Es nevaru saprast, kā šo skapi varēja piedāvāt par sešdesmit mārciņām. Jums gan laikam bija ļoti jākaulējas, lai nopirktu to par trīsdesmit," viņš sacīja.

"Es domāju gan," ģenerālis pašapmierināts atbildēja. "Starp citu, es šovakar vakariņās gaidu vēl kādu kungu," viņš turpināja, kad iegāja viesistabā, "kādu Jorkšīras ārstu… Barklaju Saimoru. Vai viņu pazīstat?"

Džeks viņu nepazina, bet jaunā kundze iesaucās:

"0 jā, viņš man vecs paziņa."

"Viņš ir diezgan liels muļķis," ģenerālis sacīja, turēdamies pie sava parastā cilvēku iedalījuma divās grupās.

Edīte pasmaidīja.

"Esmu dzirdējusi, ģenerāļa kungs, ka pēc jūsu domām esot tikai divas c ilvēku šķiras, — blēži un muļķi. Būtu ļoti interesanti zināt," viņa šķelmīgi jautāja, "kurai šķirai jūs mani pieskaitāt?"

Vecais kungs sarauca uzacis un domīgi raudzījās jaunās kundzes skaistā sejiņā.

"Priekš jums man būs jāatrod trešā šķira," viņš sacīja. "Nē, jūs pati būsat šī jaunā šķira. Bet sievietes lielāko tiesu ir muļķes…"

"Nu, pagaidāt tikai!" viņa pasmējās.

'Tādas viņas ir!" viņš teica. "Paskatāties uz mani! Ja sievietes nebūtu muļķes, vai tad es nebūtu apprecējies? Ja kādai skaistai un gudrai dāmai būtu vajadzīgā neatlaidība, es nebūtu vecpuisis, kas savu naudu novēl ļaudīm, kuri…" viņš gribēja teikt ko asu, bet apdomājās un savus vārdus mīkstināja — "kas nemaz neinteresējas, vai esmu miris vai dzīvs. Vai jūsu vīrs doktoru pazīst?"

Jaunā kundze pakratīja galvu.

"Man šķiet, nē," viņa sacīja. "Reiz kādās viesībās viņi būtu gan iepazinušies, bet taisni toreiz Džilberts kādas norunas dēļ nevarēja ierasties."

'Tomēr Džilbertam ar viņu jāiepazīstas," vecais vīrs palika pie sava. "Es ar viņu bieži esmu runājis par Barklaju Saimoru, kas, blakus minot, varbūt tomēr nav tik liels muļķis kā citi ārsti. Agrāk gan es par viņu labāk domāju," viņš teica, "gandriz baidos, vai neesmu Džilbertam Barklaju Saimoru vairāk salielījis, nekā viņa veiklība un gudrība to pelna. Vai viņš jums ir ko stāstījis?"

Jaunā kundze pakratīja galvu.

"Nepateicīgais zeņķis!" ģenerālis gluži neloģiski iekaisa.

Šajā brīdī istabā ienāca sulainis un pasniedza telegrammu.

"Kas tad nu?" sers Džons jautāja, uzlika brilles un drūmi skatījās uz savu kalpu. "Kas tas ir?"

'Telegramma, ser Džon," sulainis atbildēja.

'To es pats redzu, ka tā ir telegramma, ēzeli! Kad viņa pienāca?"

"Pirms pāris minūtēm, ser."

"Kas to atnesa?"

'Telegrammu iznēsātājs, ser Džon," nesatricināmā mierā sulainis atbildēja.

"Kādēļ tūlīt nesacīji?" ģenerālis pārmetoši nošņāca. Edītei visiem spēkiem bija jāvalda smiekli, jo šī saruna bija ļoti komiska.

Vecais kungs atplēsa telegrammu, lēnām izlasīja un sarauca pieri. Izlasīja otrreiz.

"Mans Dievs, ko tas nozīmē?" viņš iesauc ās un sniedza telegrammu jaunajai kundzei.

Viņa lasīja:

"Izņem Stendertonu briljantus no naudas skapja un nekavējoši jau šovakar noglabābankā. Ja tas vēlā laika dēļ nav vairs izdarāms, tad liec tos labi apsargāt."

Parakstījis bija Džilberts Stendertons.

Piecpadsmitā nodala Ārsta stāsts

Ģenerālis vēlreiz izlasīja telegrammu; neraugoties uz savu ekscentrisko dabu, viņš bija gudrs, saprātīgs vīrs.

"Ko tas nozīmē?" viņš domīgi jautāja. "Kur ir Džilberts? Un no kurienes viņš telegrammu sūtījis?"

Viņš paņēma telegrammas blānku un pārliecinājās, ka tā pieņemta Londonas galvenā pastā 6.35 pēc pusdienas.

Bija ceturksnis uz desmitiem, kad ēdamistabas gongs sauca Edīti Stendertonu vakariņās.

Viņa bija ļoti norūpējusies, jo nevarēja saprast, ko nozīmē Džilberta telegramma. Kas viņu pamudinājis to sūtīt? Būtu viņa zinājusi vairāk kā to, kas notic is vakar pēc pusdienas, viņa būtu vēl vairāk brīnījusies, kā Džilberts vispār varējis telegrammu nosūtīt.

Ģenerālis brīdinājumu ņēma nopietni, tomēr izvēlēties citu vietu dārgakmeņu glabāšanai viņš negribēja, jo tik traģiska tā lieta viņam nelikās. Tiešām, naudas skapi viņš bija īstā laikā pircis; neskaitot mājas pārvaldnieka skapi, kur glabājās sidrablietas, kas īstenībā nebija nekāda droša vieta, citas vērtslietu glabātavas nebija.

Vēlreiz pārskatījis dārgakmeņus un smagās durvis cieši aizslēdzis, viņš vienam no kalpiem pavēlēja to apsargāt un bez viņa atvēlēs no bibliotēkas istabas nekādā ziņā neaiziet.

Kad Edīte nonāca lejā, gaidītais viesis jau bija ieradies un apsveica viņu, sirsnīgi un laipni smaidot.

"Kā jums klājas, doktora kungs?" viņa vaicāja. "Nav nemaz tik sen, kad mātes mājās ar jums iepazinos. Vai atceraties?"

"Atceros ļoti labi," Dr. Barklajs Saimors atbildēja.

Tas bija liela auguma kalsnējs vīrs, plānu tēraudpelēku bārdu un augstu pieri.

Viņa mazliet izklaidīgā runa uz citiem atstāja tādu iespaidu, it kā viņam arvien būtu jāpārdomā kas svarīgāks par sarunām. Viņš bija viens no slavenākiem provinces ārstiem. Toreiz viņš bija atstājis savu kurmja alu un devies tik tālā ceļā atjaunot agrāko pazīšanos ar Edīti un viņas māti. Keskarta kundze dzīvoja ar Barklajiem sirsnīgā draudzībā, jo visi kopā bija uzauguši.

"Jūsu māte ir lieliska dāma," Dr. Barklajs Saimors sacīja, vezdams jauno kundzi pie galda, "ļoti augstu vērtējama dāma."

Edīte tikko savaldīja kārdinājumu — pavaicāt, cik tad augstu viņš to vērtē. Būtu viņa to darījusi, tas būtu nepiedodami; bet nevienam cilvēkam nekas tā nebija kutinājis mēli, kā viņai šis jautājums.Vakariņu omulību mazliet traucēja ģenerāļa Džona Stendertona pārliecīgā nervozitāte, kādēļ visu garastāvoklis bija diezgan nomākts. Divi reizes viņš sūtīja kalpu pārliecināties, vai bibliotēkas istabā viss kārtībā un vai sargs savā vietā. Nekas aizdomīgs vēl nebija manīts.

"Es nesaprotu, ko nozīmē Džilberta telegramma. Esc eru, ka par muļķi viņš mani vēl netur," viņš sacīja.

Laipnu, kaut nopietnu seju, viņš pagriezās pret Edīti.

"Vai pēdējā laikā viņš neļaujas mistiskām tieksmēm?"

Edīte pasmaidīja.

"Nekas Džilbertam nav tik tāls kā mistiskas tieksmes un citi tādi nieki," viņa atbildēja.

"Tomēr ļoti dīvaini, ka viņš sūtījis šo ziņu," ģenerālis neapmierināts turpināja. "Es nemaz īsti nezinu, ko iesākt. Varētu atsaukt policistu, bet vietējie kārtībnieki ir briesmīgi idioti. Būs jāienes gulta bibliotēkas istabā un pašam tur jāpārguļ."

Šī ideja viņam, šķiet, ļoti patika, kaut viņš jau bija tajā vecumā, kad gulēšana neierastās telpās ir jau varoņdarbs.

Pēc vakariņām mazā sabiedrība iegāja viesistabā.

Ģenerālis likās ļoti nervozs un nemierīgs; kaut Edīte pūlējās būt mierīga un, sēdēdama pie klavierēm, dziedāja franču mīlestības dziesmiņu, tomēr ari viņas nervozitāte brīžam kļuva manāma.

"Es jums teikšu, ko darīsim," sers Džons pēkšņi sacīja, "iesim visi bibliotēkas istabā. Tā ir jauka, omulīga istaba, sevišķi, ja jūs, mīļā, atļausiet mums smēķēt."

Tas bija brīnišķīgs priekšlikums, un visi ar lielāko prieku tam piekrita. Edīte, kopā ar seru Džonu kāpjot augšā, teica, ka šovakar viņa ir vienīgā dāma.

Ģenerālis aši paskatījās uz viņu.

"Ārstu arvien esmu turējis par derīgāko sargu katrai dāmai," viņš jautri sacīja, šķiet, tas viņam patika.

Pēc tam viņš asprātīgo piezīmi vēl atkārtoja, skaļā balsī spriezdams par sieviešu dabu, līdz doktora un Džeka Frankforta ierašanās sarunu pārtrauca.

Lielā bibliotēkas istaba bija sevišķi ievērojama ar to, ka sera Džona literārisko interesi apliecināja vienīgi daudzie "Britu enciklopēdijas" sējumi un viens plaukts ar Ruffa "Vadoni hipodromā".

Tā bija priežu koka istaba, lielām logu nišām terases pusē, kā sers Džons paskaidroja.

"Aizvelc aizkaru, Viljam," sers Džons sulainim teica, "tad vari iet. Parūpējies, lai kafiju pasniedz te."

Sulainis aizvilka smagos samta aizkarus, sakārtoja krēslus un aizgāja.

"Lūdzu, atvainojiet," sers Džons sacīja.

Viņš piegāja pie lielā naudas skapja un, to atvēris, pārliecinājās, ka viss ir kārtībā.

"Ā," viņš vieglāk uzelpoja, sajuzdams apmierinājumu. "Tā Džilberta telegramma mani padarījusi gluži nervozu," viņš teica, it kā atvainodamies. "Kādēļ, kāda velna dēļ viņš telegrafeja? Vai tikai viņš nav no tiem ļaudīm, kas nevīžo aizlipināt vēstules aploksni un tādēļ katra nieka dēļ sūta telegrammas?"

Edīte pakratīja galvu.

"Es tāpat brīnos, kā jūs," viņa sacīja, "bet to varu sacīt, ka nieka dēļ Džilberts nekad nesacels traci."

, "Kā jūs ar viņu satiekat?" viņš jautāja.

Jaunā kundze pietvīka.

"Satiekam ļoti labi," viņa atbildēja un mēģināja runāt par kaut ko citu. Bet visi zināja, ka seru Džonu samulsināt nevienam vēl nav izdevies.

"Un arī citādā ziņā esat laimīga?" viņš jautāja.

Edīte tikai palocīja galvu un visu laiku raudzījās sienā aiz ģenerāļa krēsla.

"Jūs taču viņu mīlat?"

Edītei šī saruna nepatika, ko sajuta ari abi pārējie viesi, bet sers Džons nebija vienīgais, kas domāja, ka ārstiem ir maz jēgas par pieklājīgu uzvešanos un advokātiem nav ne mazākās saprašanas par smalkjūtību. Saruna tomēr bija jāpārtrauc, jo ienesa kafiju, par ko jaunā kundze bija ļoti priecīga.

"Es gribētu, lai jūs paliekat pie manis, kamēr atbrauks Džilberts," vec ais kungs pēkšņi teica. "Es ceru, jums tas zināms, bet varbūt arī nezināt, ka jūs esat pirmā no jūsu dzimuma, kas šajā mājā ciesta."

Viņa pasmējās.

"Eš runāju patiesību," viņš nopietni sacīja. "Es ar sievietēm nevaru saprasties; viņas nesajēdz, ka mani var gan viegli aizkaitināt, tomēr esmu labsirdīgākais cilvēks pasaulē. Es nevaru teikt, ka viņas pret mani būtu rupjas ^ai nekaunīgas, bet nevaru ciest viņu vārgās nelaimīgo cietēju sejas. Ja kāda dāma man saka, lai vācos pie velna, tad skaidri zinu, kā jāizturas. Es vēlos īstu, nepūderētu patiesību bez komēdijām. Es mīlu arī visrūgtākās zāles dzert bez cukura."

Doktors pasmējās.

"Tad jūs neesat kā vairums ļaužu, ser Džon. Es pazīstu c ilvēkus, kurus kaila patiesība dara trakus."

"Tas tikai liecina, cik viņi lieli muļķi," sers Džons sacīja.

"Tā es gluži negribētu teikt," ārsts atbildēja. "Es drīzāk sajustu simpātijas pret cilvēku, kas labprāt negribētu, lai visu īstenības rūgtumu viņam uzsviež kā akmeni uz galvas; protams, ir gadījumi, kad patiesība nepieciešama, lai izvairītos no nevajadzīgām nepatikšanām," viņš grūtsirdīgi piebilda. Likās, viņš atcerējās kādas nepatīkamas atmiņas. "Es jums pastāstīšu par neparastu un dīvainu gadījumu," viņš domīgi sacīja.

"Kas tas?" ģenerālis pēkšņi iesaucās.

"Man šķiet, zem gridas kaut kas iegrabējās," Edīte sacīja.

"Un man likās, tas bija logs," ģenerālis norūca, mazliet nokaunējies, jo baidījās, ka citi pamanījuši viņa nepamatoto uztraukumu.

"Lūdzu, turpiniet savu stāstu, doktor."

"Pirms dažiem mēnešiem," doktors Saimors turpināja, "pie manis atnāca jauns cilvēks. Viņš bija no labākās sabiedrības, bet es viņu nepazinu. Viņš teica, ka braucis no Londonas lūgt padomu. Viņam bija izpuvis sānu zobs un ar savu aso malu saskrāpējis aukslējas. Viņš bija ļoti uztraucies, sevišķi tādēļ, ka ievainojums nedzīst. Kā gandrīz mums visiem, arī viņam bija nepārvaramas bailes no vēža." Viņš turpināja dobjākā balsī, kā ārsti bieži dara, kad runā par šo drausmīgāko no visām slimībām. "Viņš gribēja iet pie sava mājas ārsta, bet man šķiet, viņam nemaz nebija sava uzticības ārsta. Un es viņu izmeklēju. Es jau pašā sākumā nešaubījos, ka viņam nekas nekait, tomēr, lai viņu mierinātu, izgriezu niecīgu membrānas gabaliņu mikroskopiskai izmeklēšanai."

Jaunā kundze nodrebēja.

"Lūdzu, piedodiet," ārsts aši teic a, "nekādu šausmu vairs nebūs. Es apsolīju nosūtīt izmeklēšanas rezultātus un tādēļ lūdzu atstāt savu adresi. Tomēr viņš to neteica. Viņš bija ļoti, ļoti nervozs. "Es zinu, esmu morālisks zaķapastala," viņš sacīja, "bet es negribētu dzirdēt kailās patiesības asos, nežēlīgos vārdus; ja manas bailes būtu pamatotas, tad es gribētu, lai baigo ziņu dzirdu mani vismazāk uztraucošā veidā."

"Un kāda bija šī patiesība?" sers Džons, ļoti ieinteresēts, jautāja.

Ārsts dziļi ievilka elpu.

"Man šķiet," viņš sacīja, "viņš bija kas līdzīgs mūziķim." Edīte uztrūkās, sažņaudza rokas un stīvi vērās ārstā. "Viņš bija kas līdzīgs mūziķim, tas ir, viņš ļoti mīlēja mūziku. Un viņa sazināšanās veids bija savā ziņā vienīgais, vismaz es savā mūžā nebiju neko līdzīgu dzirdējis. Viņš man iedeva divas kartes un vienu vēstules aploksni ar kāda veca Londonas muzikanta adresi, ko viņš protežēja.

Edītei likās, ka visa istaba grīļojas, bet ar lielām mokām viņa savaldījās. Viņas seja bija sniega balta, un viņa cieši satvēra krēsla atzveltni.

"Kā jau teicu, viņš uzdeva sava vecā drauga adresi; pie tam abu karšu saturs bija vienāds, izņemot vienu vietu. Vienā bija rakstīts apmēram tā: "Aizejat tajā un tajā laukumā un nospēlējat F-dur melodiju", otrā bija tas pats, tikai mūzikas gabala nosaukums bija "Pavasara dziesma", te nu ir tā traģēdija." Viņš pacēla pirkstu. "Ja izrādītos, ka viņš slimo ar vēzi, man bija jānosūta F-dur melodija."

Bridi bija dziļš klusums, un varēja dzirdēt tikai jaunās kundzes ātro elpošanu.

"Un, nu…?" Edīte čukstēja.

"Un," doktors uz viņu skatījās savām aukstajām acīm, "es nosūtīju nepareizo karti. Otru iznīcināju, pirms biju pamanījis, ka esmu pārskatījies."

'Tātad viņš neslimo ar vēzi!" jaunā kundze čukstēja.

"Nē, bet es nezinu, kur viņš dzīvo, un nevaru viņam to paziņot," Barklajs Saimors sacīja. "Savā ziņā tas bija ļoti traģiski. Man šķiet, viņš man stāstīja, ka gribot precēties; viņš bēdājās, ka jauno sievu vajadzēšot atstāt vienu nabadzībā. Beidzot viņš man kaut ko savādu jautāja," doktors piebilda. "Viņš man sacīja: "Vai jūs nedomājat, ka uz nāvi notiesātais drīkst darīt visnekrietnākās lietas, pat noziegumu, ja viņš grib glābt no posta savu iemīļoto, kurai jāpaliek bez gādnieka?"

"Nu es visu skaidri zinu," Edīte sacīja. Viņas balss skanēja dobji, * it kā no liela tāluma.

"Kas tas?" ģenerālis iesaucās un uztrūkās kājās.

Vairs nebija nekādu šaubu. Džeks Frankforts ātri pieskrēja pie priekškara, kas sedza vienu no nišām, un to atrāva. Tur stāvēja Džilberts Stendertons, bāls kā spoks, stingu skatienu, rokas drebēja.

"Nepareizā karte!" viņš sacīja. "Ak, Dievs!"

Sešpadsmitā nodala vilcienu saraksts

Vienu mēnesi pēc šiem notikumiem Džilberts Stendertons kādu dienu ieradās no ārlietu ministrijas savā mazajā mājiņā SenDžonvudā.

"Džilbert, tevi gaida kāds kungs, viņš grib ar tevi runāt," viņa sieva sacīja.

"Varu iedomāties, kas tas ir," viņš atbildēja, "tas ir manas bankas prokūrists."

Ar jautru smaidu viņš apsveica stalto kungu, kas, viņam ienākot, piecēlās.

'Tātad, Brauna kungs," viņš sacīja, "es gribētu jums sīki paskaidrot, ko lūgtu jūs izdarīt. Amerikā ir kāds vīrs, — viņš tur dzīvo jau otro vai trešo nedēļu, — kam esmu lielāku summu naudas parādā, — apaļos skaitļos astoņdesmittūkstoš mārciņas, — gribēju jās lūgt parūpēties, lai būtu pietiekoši brīvas naudas un varētu viņam nosūtīt."

"Jūsu rīcībā ir vairāk nekā vajadzīgs, Stendertona kungs," prokūrists atbildēja, "to varam izmaksāt tūlīt, nemaz nepārdodot jūsu drošās akcijas."

'Tas labi; te būs sīkāki aizrādījumi," Džilberts sacīja, sniegdams viņam salocītu papīra loksni. 'Tā ir kāda personīga lieta, t.i., nauda jānosūta diviem kungiem —Tomam Blekam un Džordžam Smitam.

Lai tad viņi paši nokārto rēķinus ar citiem; es gribu teikt, ka ir vēl citi veikala biedri, kam varbūt ari ir kādas prasības."

"Man līdz šim vēl nav bijusi izdevība jums, Stendertona kungs, izteikt savu atzinību," prokūrists sacīja, "par jūsu brīnišķīgo pakalpojumu pilsētai. Jums vienīgam jāpateicas, ka pēdējais santīms, ko nolaupījusi noziedzīgā Valisa banda, ir cietušiem atmaksāts."

"Liekas, tas tā būs gan," Džilberts mierigi sacīja.

"Par to nesen lasīju avīzēs," prokūrists turpināja. "Tas bija ļoti laimīgs gadījums, ka noziedznieku ipitekļu tuvumā izcēlās ugunsgrēks." f

"Tā bija laime, ka uguni pamanīja, pirms liesmas pārņēma visu naudas skapju sabiedrības namu," Džilberts sacīja. "Laimīgā kārtā ugunsdzēsēji mani bija pamanījuši pajumta logu. Tad lieta kļuva diezgan vienkārša, kaut tikai ar lielām pūlēm izdevās mani atsvabināt."

"Vai jūs kādreiz to Valisu ari redzējāt?" prokūrists ziņkārīgi jautāja.

"Vai avīzēs par to neko nelasījāt?" Džilberts, viegli smaidīdams, jokoja.

"Tur bija sacīts, ka jūs dabūjis zināt noziedznieku nodomu aplaupīt jūsu tēvoci; jūs steigušies turp un pamanījuši Valisu taisni zem bibliotēkas loga, uz kādas piebūves."

"Uz terases," Džilberts sacīja. "Drīzāk varētu teikt, ka mana ierašanās viņu pamudināja bēgt. Es vēl skaidri nezināju, vai viņš kaklarotu jau piesavinājies vai ne, tādēļ ielēcu pa logu istabā, nemaz nemanīdams, ka tur ir ļaudis. Biezo aizkaru dēļ gaisma nebija redzama. Kamēr es tur stāvēju, viņš bija aizmucis, tas ir viss."

Vēl viņš pateic a dažus aizrādījumus par naudas nosūtīšanu, tad pavadīja prokūristu līdz durvīm un devās pie Edītes. Viņa to saņēma, mīļi smaidot.

"Kā tu jūties ārlietu ministrijas darbā?" viņa jautāja.

"Sākumā man bija drusciņ savādi ap sirdi, jo aizvien atcerējos savas tumšās gaitas."

Viņš pasmējās.

"Nekad nebūtu domājusi, ka seram Džonam tik liels iespaids un ka viņš spēs tevi atkal iedabūt vecā vietā."

"Viņam daudz lielāks iespaids, nekā tu domā," viņš sacīja. "Ari citi apstākļi man nāca par labu. Manas tumšās darbības laikā man pāris reižu radās izdevība ārlietu ministrijai izdarīt dažus pakalpojumus, un tagad man tas bija liels atbalsts."

Viņa domīgi raudzījās uz savu vīru.

"Vai nu neiesim atpakaļ, kur mūsu attiecības sākās?" viņa jautāja.

"Kur tad viņas sākās?" viņš vaicāja.

"Es nezinu, vai mēs vispār esam kur sākuši," viņa domīgi atbildēja.

Kad viņš ienāca istabā, Edītei patlaban rokā bija vilcienu saraksts; viņa atkal to paņēma un lēnicšķirstīja.

"Vai tevi kas interesē tajā vilcienu sarakstā?"

"Jā," viņa atbildēja, "ļoti. Man jānoskaidro viens jautājums."

"Kāds jautājums?" viņš vaicāja.

"Kur… kur nodzīvosim savus medus mēnešus," viņa čukstēja.

Beigas

CETURTAIS MĒRIS

Romāns

Prologs

Deviņdesmit kilometrus uz dienvidiem no Florences un rietumiem no Romas uz trim pakalniem paceļas vecā Toskānas pilsēta Siēna.

Te dzīvoja vecā, kaut ari panīkušā Festīni ģimene, kas varēja atskatīties uz lielu un tālu pagātnē sniedzošos ciltskoku.

Kad tās vārdu minēja sabiedrībā, muižniecības priekšstāvji rādīja vienaldzību. Ja to slavēja, tie pieklājīgi piebalsoja, bet, kad apjautājās, kādu stāvokli tā ieņem sabiedrībā, pēkšņi sāka runāt par citām lietām.

Festīni ģimene vēl arī tagad turējās pie vecajām Polomeja, Salvāni, Ponci un Fortegueri tradīcijām un metodēm. Vec ais Salvāni Festīni bija gājis vēl tālāk: viņš stāvēja sakaros ar slepenu apvienību, kuras mērķis bija gāzt Itālijas valdību. Kaut aktīvi viņš tajā nepiedalījās, tomēr tai simpatizēja.

Kādā karstā 1899. gada jūnija pēcpusdienā Festīni palaco tumšajā ēdamistabā ēda pusdienas kāds vecāks kungs un divi jaunieši.

Vecais, kas sēdēja galda galā, nevērojot viņa vecumu, izskatījās vēl visai dzīvs un spēcīgs. Sirmas matu cirtas apņēma viņa izteiksmīgo seju, un sirma bārda krita pār viņa melno samta vesti. Nevērojot viņa patriarhālo izskatu, viņa grumbainajā sejā bija kaut kas drūms un draudīgs, sevišķi aukstajās, mirdzošajās acīs, kas slēpās zem biezām, sarainām uzacīm.

Viņš klusēdams ēda un tikko atbildēja uz jautājumiem, kas bija pret to vērsti.

Viņam labajā pusē sēdēja skaists, gadus septiņpadsmit vecs jauneklis. Viņa tumšā āda un skaistie sejas vaibsti spilgti raksturoja itāliešu muižniecību. Dzīvās, gandriz degošās, melnbrūnās acis, labi veidotā mute un maigais zods bija sevišķa Festīni cilts pazīme.

Jauneklis, kas sēdēja tam pretim, bija četrus gadus vecāks. Atskaitot viņa dziļo acu tumšo izteiksmi, viņa sejai nebija sevišķa skaistuma, bet tā izpauda lielu enerģiju. Viņš bija slaids, kalsns un viņa vaigi bija mazliet iekrituši.

"Bet, tēt," sacīja jaunākais, "kādēļ tu domā, ka valdība tevi tur aizdomās par sakariem ar "Sarkano Roku"?"

Viņa brālis klusēdams raudzījās tēvā.

Salvāni Festīni piepeši saslējās. Bija redzams, ka viņa domas stipri koncentrējas ap šo jautājumu.

"Kā tu to domā?"

Viņa balss skanēja rupji, kaut arī ne nelaipni. Neapzināts lepnums slēpās viņa skatā, raugoties uz jaunāko dēlu, tas viņa sejas cieto izteiksmi darīja maigāku.

"Esmu par šo faktu informēts," viņš negribēdams atbildēja. "Tu zini, ka vienmēr esmu skaidrībā par stāvokli. Karabinieri turpina savus novērojumus, un izmeklēšanas vadība atrodas" — viņš pagriezās pret vecāko dēlu — "tava sasodītā drauga rokās."

Uzrunātais pasmaidīja.

"Kurš tas varētu būt?" viņš nevainīgi jautāja.

Tēvs uzmeta dēlam neuzticīgu skatu.

"Tillicīni, tas vecais nerrs! Labāk viņš būtu krāmējies ar savām grāmatām un priekšlasījumiem!"

"Man viņš izrāda vienmēr lielu pretimnākšanu un laipnību," dēls domīgi atbildēja. "Man žēl, ka tu uz viņu dusmojies, bet viņa amats tak taisni ir — noziegumu atklāšana."

"Kā tu drīksti pie mana galda tā runāt?" vecais tam uzkliedza. "Tu esi mans dēls — kā tu drīksti "Sarkanās Rokas" darbību nosaukt par noziegumu?"

Antonio Festīni bija pie līdzīgām sadursmēm ar tēvu pieradis un daudz par to nebēdāja. Jaunākais brālis Simons turpretim bija tēva mīlulis.

Antonio Festīni bija daža laba īpašība, kādu vispār viņa tautiešiem trūkst. Piemēram, viņa miers līdzinājās gandrīz flegmatismam.

Viņš zināja, ka viņa tēvs ienīst veco antropoloģiskās kriminoloģijas profesoru Florencē, jo Festīni vēl vienmēr turpināja seno siēniešu naidu pret florenciešiem.

Arī Siēnā bija laba augstskola, slavena ar saviem tiesību zinātniekiem un ārstiem.

Simons studēja tur, un, kas bija labs Simonām, ar to vajadzēja apmierināties ari Antonio.

Vecākais dēls tomēr bija izšķīries par Florenci. Jau no agrās bērnības viņš vienmēr bija rīkojies pēc savas gribas; tā arī tagad bija aizgājis studēt uz Florenci.

Un slavenaife kriminālists un tiesību zinātnieks Tillicīni jaunekli bija pieņēmis, protežējis un padarījis par savu mīļāko skolnieku.

Tillicīni savā speciālajā laukā bija liela autoritāte, jo viņš ārkārtīgi smalki pazina cilvēka dabu. Viņš izpildīja slepenpolicijas uzdevumus, un runāja, ka svarīgos gadījumos viņš palīdzot arī citu valstu valdībām.

Zinātnieks bija uzstādījis par savu uzdevumu iznīcināt "Sarkano Roku", kas jau daudzus gadus terorizēja visu Dienviditāliju.

Un, neraugoties uz visiem pretcentieniem, viņa pūles vainagojās ar sekmēm. Uz viņa ierosinājumu apcietināja slaveno un vareno romiešu advokātu Matteo degli Orsini, kasjau ilgu laiku bija vadījis "Sarkanās Rokas" darbību.

Vecais Salvāni Festīni slepenībā baidījās šī slavenā kriminālista, bet viņš pārāk cienīja ģimenes tradīcijas, lai to izrādītu. Un patiesībā tās bija vienīgi bailes, kas to tā dusmoja.

"Antonio, tavs draugs Tillicīni tev ir sagrozījis galvu, bet pagaidi vien, kādu dienu tu par viņu vēl ko dzirdēsi. Tad viņu atradīs līķa veidā ar dunci sirdī vai ari varbūt ar pārgrieztu rīkli vai lodi galvā — kas to lai zina. "Sarkanā Roka" neļauj ar sevi jokoties."

Ilgi un caururbjoši viņš lūkojās dēlā.

Simons atbalstīja zodu rokā un uzmanīgi vēroja brāli.

"Ko Tillicīni par mani zina?" vecais jautāja. "Ko tu esi viņam stāstījis?"

Antonio pasmaidīja.

"Tas tak ir neiespējams jautājums. Tu tak nedomāsi, ka es ar senjoru Tillicīni sarunāšos par tevi!"

"Kāpēc ne? O, es tevi pazīstu! Tevī slēpjas kaut kas no tavas mātes. Tie Bonīči bija bezrakstura ģimene — savas sievas tie būtu pārdevuši par simts lirām!"

Pat šis intīmais viņa mātes ģimenes apvainojums nespēja jaunekli saviļņot. Viņš tikai palieca mazliet galvu un mierigi raudzījās tēvā.

Ilgi viņi skatījās viens otram acīs. Simons pārmaiņus uzlūkoja te vienu, te otru.

Beidzot vecais novērsās; Antonio noliecās pār galdu un noplūca dažas ogas no ķekara, kas atradās sudraba traukā. Viņa roka bija pilnīgi mierīga, un varēja redzēt, ka viņš nav ne mazākā mērā uztraukts.

Tēvs pagriezās pret jaunāko dēlu.

"Jau šodien vai rit varam gaidīt ierodamies žandarmus; viņi meklē zināmus dokumentus, un šie nelietīgie nelieši nu ložņās pa mūsu māju. Tu gan domā, ka uzaicināšu tavu draugu Tillicīni pusdienās, kad viņš te ieradīsies ar saviem kurtiem?" viņš zobgalīgi jautāja otram.

"Šai lietai nevaru tev padomu dot, tēvs. Ja tu tomēr būtu pret viņu laipns un pieklājīgs, tas man darītu lielu prieku."

'To vgru iedomāties," Salvāni sarkastiski sacīja, "un ja es ari zinātu, ka viņš aizrijies ar kaulu, ari tad es nelūgtu to pie galda. Pazīstu tavu Tillicīni pārāk labi. Hā, ko šis Paolo Tillicīni grib!" viņš asi iesmējās.

Antonio piecēlās, salocīja savu servjeti un rūpīgi novietoja to starp divām venēciešu glāzēm.

"Atļausi, ka es aizeju?" viņš jautāja un oficiāli palocījās.

īss vecā galvas mājiens bija vienīgā atbilde. Antonio palocījās arī pret brāli, izgāja no ēdamistabas, devās pa lielām marmora plāksnēm izliktajiem koridoriem un pa lielo monumentālo portālu atstāja palaco.

Žilbinoša' saule saņēma viņu ārā, un karstums akmeņiem bruģētajā ielā bija nepanesams.

Pēcpusdienā tam nebija nekā prātīga, ko darīt. Tomēr viņš visādā ziņā apņēmās izsargāties no turpmākām sadursmēm ar tēvu. Lai gan viņš nepiekrita tēva sakariem ar slepenām savienībām, tomēr viņš centās izvairīties no skandāliem, kas ar to varēja būt saistīti.

Viņš pats domāja auksti un skaidri, jūtām viņš neļāva sevi vadīt. Mūžīgās sadursmes ar tēvu un brāli beidzot bija novedušas pie tā, ka viņš nejuta pret tiem neko radniecisku, jo arī Simons tikai gaidīja laiku, kad varēs pilnīgi nostāties tēvam līdzās.

Nebija nekāds brinums, ka viņa soļi mehāniski novirzījās uz Piacca del Kampo pusi. Visa Siēna izteicās šai vēsturiskajā, vēdekļveidīgajā laukumā. Agrāk šeit pilnīgi atklāti noturēja tiesas procesus, un šeit pilsēta bija svinējusi savus senos svētkus un uzvaras.

Nogrimis dziļās domās, viņš stāvēja laukumā un nevēroja ziņkāros skatus, kādiem to aplūkoja, jo, neraugoties uz lielo karstumu, te bija sapulcējusies vai visa Siēna.

Būtu viņš mazāk nodevies savām domām, pabrīnītos, kāpēc siēnieši šai stundā tik lielā skaitā sapulcējušies, jo šai laikā tie parasti atpūtās.

Pēkšņi viņš izdzirda aiz muguras klusu saucam savu vārdu un pagriezās atpakaļ.

Viņš tūlīt norāva no galvas plato, balto platmali, smaidīja un izstiepa roku.

"Nebiju sagatavojies jūs te ieraudzīt, sinjor Tillicīni."

Bet pirmo apsveicināšanās prieku drīz apēnoja atziņa, ka profesora apmeklējumam var būt kāds sakars ar viņa tēvu. Profesoram Tillicīni bija astoņdesmit gadu, bet viņš gāja ar jaunekļa vingrumu. Divi degošas acis atdzīvināja viņa novītušo seju, kurā atspoguļojās šī retā cilvēka cēlais raksturs.

Viņš saņēma savu skolnieku aiz rokas un lēnītēm gāja pār laukumu.

"Ierados šeit tāpēc, ka valdība grib ievākt zināmas ziņas," viņš laipni sacīja. "Jūs jau zināt, lai gan neesmu jums to teicis, ka mēs interesējamies par zināmu savienību darbību, kas apdraud valsts mieru un kārtību."

Tillicīni piepeši apstājās un uzmanīgi pavērās jaunekļa sejā.

"Antonio," viņš lēnām sacīja, "mans apmeklējums domāts galvenām kārtām jūsu tēvam."

Antonio palocīja galvu. "Zinu to."

"Priecājos, ka tas nav jums nezināms." Tillicīni atviegloti nopūtās. "Tas man sagādāja lielas raizes. Jau agrāk gribēju jums teikt, ka tādi soļi no valdības puses gaidāmi, bet tas nebija savienojams ar maniem amata pienākumiem."

Antonio skumji pasmaidīja.

'Tam nav lielas nozīmes, sinjor. Mans tēvs arī to zina un jūs visu laiku gaidīja."

Tillicīni palocīja galvu.

"To jau domāju. Un, ja gribu būt atklāts, tad arī cerēju, ka tā būs, jo policija vienmēr ierodas velti, ja to jau gaida."

Gabaliņu viņi gāja klusēdami.

"Vai esat par savu lietu pilnīgi droši un pārliecināti, ka mans tēvs tik smagi noziedzies pret likumu?" Antonio jautāja.

"Vai ari jūs iekšēji neesat par to pārliecināts?"

Festīni cilts pēcnācējs neatbildēja.

Klusi saprazdamies, tie sāka runāt par citu tēmu.

Profesors gaidīja polic ijas.un ierēdņu ierašanos, Antonio vismaz tā noskārta.

Viņi sarunājās par Florenc es universitāti, kopējiem paziņām un draugiem, un pamazām profesors atkal piegriezās savam mīļākajam tematam, kam bija ziedojis visas savas studijas.

"Nu jau esmu tik tālu ticis, un žēl, ka drīzi man būs savu darbu jāatstāj. Ak, kaut man būtu vēl otrs mūžs priekšā!

Tad viņš smaidīdams paraustīja plecus.

"Bet ja patiesi notiktu tāds brīnums, pēc otrā mūža izbeigšanās es atkal vēlētos trešo, un tā tas ietu līdz bezgalībai. Tas jau gudri iekārtots, ka mūsu vēlēšanās šai virzienā nevar piepildīties. Es jau arī neko nesacītu, ja man būtu dēls, kas manu darbu varētu turpināt. Bet ari to liktenis nav man novēlējis. Jā, savās studijās esmu aizmirsis apprecēties. Katrs grēks zemes virsū atriebjas."

Piepeši viņš apstājās, kad kāds liela auguma oficieris karabinieru uniformā devās pār Piacca del Kampo uz viņu pusi. Antonio instinktīvi pagāja sānis.

Abi brīdi sarunājās, tad profesors jauneklim pameta ar galvu un kopā ar virsnieku devās uz Festīni palaco pusi.

Antonio noraudzījās tiem pakaļ, līdz viņi pazuda, tad viņš bez mērķa klīda pa laukumu.

Pa to laiku profesors ar savu pavadoni bija sasnieguši palaco vārtus un pavilka bronzas zvanu. Vārti tūliņ atvērās.

Viņu ieveda lielajā pieņemšanas zālē ar visu pienācīgo cieņu.

Zāle bija vēsa un tukša, griestu gleznojums izbālējis. Dažās vietās marmora flīzes bija nodrupušas, un neviens nebija papūlējies tās izlabot. Pāris grieztu krēslu un ovāls galds pie vienas sienas likās pilnīgi pazuduši šajā plašajā telpā.

Drīz ienāca pats grāfs Festīni melnā samta svārkā un vestē, jātnieka biksēs un ādas kamašās. Viņš un viņa jaunākais dēls gandrīz vienmēr gāja tādā apģērbā, jo abi bija kaislīgi jātnieki.

Viņš īsi palocījās Tillicīni, kas atņēma sveicienu.

"Atrodos jūsu augstības rīcībā," viņš ar formālu pieklājību sacīja.

"Grafa kungs," profesors atteica, "esmu ieradies pie jums nepatīkamā misijā."

"Man ļoti žēl," grāfs īsi atteica.

"Mans pienākums ir apskatīt jūsu personīgos papīrus un dokumentus. Lūdzu jūs man to atļaut un nelikt šķēršļus ceļā."

"Šāda rīcība, protams, runā pretī likumam."

Festīni bija mierīgs. Virsnieks nervozi rotaļājās ar signālsvilpi, ar ko tūliņ varēja pieaicināt palīgus, ja grāfs izrādītu pretestību.

"Man negribētos šo apmeklējumu padarīt nepatīkamāku, nekā tas jau ir. Lūdzu, uzskatiet mani tāpēc par savu draugu, kas grib atsvabināt jūs no nepatīkamām aizdomām…"

"Lūdzu, neturiet tik garas runas. Es pazīstu jūs, Paolo Tillicīni. Turēju jūs par goda vīru, kam var uzticēt sava dēla audzināšanu, bet nu izrādās, ka jūs atrodaties policijas dienestā. Nožēlojami, ka muižniecības loc ekļi tik tālu nonākuši, jo ari jūs esat c ēlies no vec ās Bunsiņoru dzimtas…"

Tillicīni palocījās.

"Jaunākā laikā mūsu muižniecības naudas apstākļi šķiet ievērojami pasliktinājušies, bet naudas tāpat vajadzīgs, ko dot meitām pūrā līdzi."

"Uz mani tas nevar zīmēties."

Tillicīni runāja mierigi un apvaldīti, lai gan katrs gala vārds tam bija nāvīgs apvainojums. Viņš izturējās tāpat, kā Festīni atcerējās izturamies savu vecāko dēlu.

"Ko jūs nupat izteicāt," profesors turpināja, "varbūt nožēlojami, bet ir muižnieki, kas grimuši vēl dziļāk un ar savu darbību liek iejaukties viņu privātdzīvē valsts varai."

Arī to viņš izteica vienaldzīgā balsī, bet grāfs nosarka.

"Lūdzu, dariet savu pienākumu, mans nams atrodasjūsu rīcībā. Te ir atslēgas."

Viņš izvilka no kabatas riņķi, kur bija kāds ducis atslēgu.

Tillicīni tām nepiegrieza vērības.

"Ja jūs ievedīsiet mani savā guļamistabā, es īsi apskatīšu to un jūs vairs neapgrūtināšu."

Ac umirkli grāfs Festīni vilcinājās un tikko manāmi sarāvās, bet tad viņš ar žestu norādīja kādas durvis.

Viņš sekoja profesoram un oficierim pa kāpnēm augšup. Viņa istaba atradās ielas pusē un bija visai plaša, bet tikpat nabadzīgi iekārtota kā pārējais nams.

Tillicīni aizvēra durvis, un oficieris aizsprostoja izeju.

"Te manas atslēgas."

Atkal Festīni pacēla atslēgu saišķi.

"Pateicos, man viņu nevajag. Bet varbūt būs labi, ja pateikšu jums visu, ko zinu. Priekš četrām dienām apcietināja kādu cilvēku brīdī, kad tas gatavojās nolikt bumbu uz dzelzceļa sliedēm starp Romu un Florenci. Varēja domāt, ka tas nav vecs slepenās savienības loc eklis, bet izmeklēšanā izrādījās, ka viņš ir iespaidīgs loc eklis Florences grupā, kas ietilps : jūsu sabiedrībā."

Festīni uzmanīgi klausījās un neatbildēja.

"Šis cilvēks atklāja dažu labu noslēpumu, kas pēc "Sarkanās Rokas" ieskata nedrīkstēja izpausties atklātībā. Domājams, viņš bija kādas augstākas personas sekretārs. Lai nu būtu kā būdams, viņš nopratināšanā izteicās, ka šai namā atrodas kompromitējoši papīri. Šiefakti rada aizdomas pret jums, Festīni, un pretdaudziem citiem pazīstamiem vīriem Itālijā."

"Atslēgas ir jūsu rīcībā. Jūs jau varat pārliecināties, vai tā vīra izteicieni saskan ar īstenību."

Arī tagad Tillicīni vēl nepiegrieza atslēgām vērības.

'Tas vīrs zināja pat vēl vairāk, nekā es tikko jums pateicu," viņš turpināja. "Piemēram, viņš man uzdeva paslēptuvi, kas zināma tikai jums un savienības vadonim." Viņš devās uz sienu, kurā bija iemūrēti četri lielie ielas logi. Starp otro un trešo karājās glezna smagā zelta rāmī. Pārlaidis pirkstus izgriezumiem, viņš drīz atrada meklēto un nospieda podziņu. ,

Un daļa platā rāmja atvērās kā atvilktne.

Festīni nekustēdamies raudzījās profesorā, kas izņēma no slepenās atvilktnes papīru vīstokli.

Tillicīni tos īsumā pārskatīja pie loga, tad iebāza kabatā un uzmeta Festīni ilgu, nopietnu skatienu. Bet, pirms viņš paguva ko sacīt, atsprāga durvis un istabā iedrāzās Simons Festīni.

Viņš ātri piegāja tēvam.

"Ap ko lieta grozās?" viņš jautāja un naidīgi uzlūkoja profesoru.

"Nekas svarīgs, mans dēls."

Grāfs uzlika roku jauneklim uz pleca un pasmaidīja.

"Ej lejā un pagaidi, kamēr mūsu saruna būs galā."

Jauneklis vilcinājās.

"Kāpēc man jāiet?"

Jauneklis nojauta briesmas un negribēja tik ātri padoties. Viņš raudzījās te vienā, te otrā.

"Ja kas notiktu, Simon, tu redzēsi, ka esmu par tevi bagātīgi rūpējies. Vairāk nekā nauda sver vienādi noskaņotu cilvēku draudzība un aizsardzība, kuri tev palīdzēs. Bet tagad tev jāiet."

Viņš noliecās un noskūpstīja jauneklim vaigu.

Simons aizgāja. Viņa sejā nepakustējās ne vaibsts, un tomēr viņš visu bija sapratis. Lejā viņš sastapa brāli, kas tikko bija pārnācis.

"Nāc līdzi, Antonio," viņš nopietni sacīja.

Viņi iegāja ēdamzālē, kur vēl priekš stundas visi bija sēdējuši.

"Mūsu tēvs, cik saprotu, patlaban apcietināts," Simona balss skanēja mierigi un auksti, it kā ziņotu kādu vienaldzīgu, mazsvarīgu notikumu. "Un man liekas, ka arī zinu, kādas tam būs sekas. Tāpēc tagad jautāju tev, kā tu izturēsies, ja es tēva darbu turpināšu?"

Viņa acis uztraukumā mirdzēja. Lielā atbildība, ko tas uzņēmās, padarīja to piepeši daudz gadus vecāku.

Antonio skumji lūkojās viņā.

"Simon, es iešu ceļu. ko man rādīs gods un skaidra apziņa."

"Labi, tad mūsu ceļi, ja nenotiek brīnums, šķiras. Tev jāpilda savu likteni, man savu."

Viņš piepeši aprāvās un nobāla. Antonio redzēja, ka viņam uz pieres parādās sviedri.

"Kas tev kaiš?" viņš jautāja un tuvojās Simonām, bet tas viņu atgrūda.

"Nekas, tas nav nekas."

Ar mokām viņš turējās kājās un stīvu skatu raudzījās izbalējušos griestos.

Caur daudzajām durvīm un sienām Simons bija izdzirdis pistoles šāvienu, gluži klusu un apspiestu. Bet viņš zināja, ka tas nozīmē grāfa Festīni galu.

Profesors steidzās pa trepēm lejā, lai paziņotu abiem dēliem bēdīgo vēsti un atrada tos pilnīgi mierīgus.

"Pateicos jums," Simons atteica. 'To jau zināju. Jūs nedzīvosiet pietiekoši ilgi, lai redzētu, kādas sekas būs jūsu šīsdienas solim. Bet ja jūs tomēr dzīvotu ilgāk, tad bīstieties atriebības. Esmu vēl jauns, un visa dzīve man vēl priekšā."

Tillicīni neatbildēja, bet nospiestā garastāvoklī atgriezās Florencē.

Trīs mēnešus vēlāk viņš atkal ieradās Siēnā, un tur to uz Via

Kavūr gaišā dienas laikā nošāva kāds maskojies vīrietis, kam izdevās izbēgt. Un viņa kriminoloģijas katedru Florences universitātē ieņēma viņa pēctecis.

1.

Nevarētu taisni teikt, ka šis process būtu arī izrēķināšanās ar "Sarkano Roku", jo šī organizācija lietā nespēlēja nekādu lomu, cik tālu tas zīmējās uz pašu iebrukumu.

Tas bija visiem zināms noziegums. Uz apūdzēto sola sēdēja pazīstams noziedznieks no Burboro. Kādu rītu vēl pirms gaismas tas bija atrasts kādā namā. Sētniekam, kas to notvēra, viņš nevarēja dot nekādu paskaidrojumu. Viņš izstāstīja neticamu stāstu par kādu noslēpumainu itālieti, kas to iesūtījis šai namā. Prāvā nemaz nepieminēja šo ārkārtīgi bīstamo slepeno organizāciju, kas turēja uztraukumā visus Anglijas iedzīvotājus.

Nevarēja ari pārmest laikrakstiem un viņu reportieriem, ka tie šo prāvu izkliedza par faktisku izrēķināšanos ar "Sarkano Roku". Prāvas gaitā tiešām bija minēts kāds itālietis, kas it kā stāvot sakarā ar noziedzniekiem — un tas bija pietiekošs iemesls laikrakstiem safabricēt tik kliedzošas lietas.

Tiesas zāle bija piepildīta, jo šis gadījums sacēla vairāk nekā parasto interesi. Ļaudis bija saplūduši no visām valsts malām. Lēdija Mort-Menneri apsēdās pie lielā galda, kur sēdēja ari tiesas ierēdņi. Arī viņas daudzie paziņas bija ieradušies un ari dabūjuši labas vietas — par lielu nepatiku tiesas ierēdņiem un preses pārstāvjiem, kas par šādu traucēkli nebija sevišķi sajūsmināti.

Sers Ralfs Mort-Menneri bija tiesas priekšsēdētājs. Viņu asa kritika nebaidīja, jo viņš reprezentēja ieskatu, ka presei šādā lietā nav tikpat kā nekādas nozīmes.

Advokāts Hilerijs Džordžs ar saviem kolēģiem arī piedalījās prāvā, bet tikai klausītāja lomā. Viņš gribēja redzēt, kā sers Ralfs prāvu vadīs. Šī vīra bargos spriedumus apelācijas instance vairākkārt atcēla, un viņš varbūt bija visienīstākais cilvēks visā valstī. Mātes apklusināja savus neapmierinātos bērnus, piedraudēdamas ar seru Ralfu; tādas pašas bailes viņš iedvesa klaidoņiem un malu medniekiem. Viņš bija samērā neliela auguma, slaids un kaulains. Lai gan viņš ģērbās ļoti rūpīgi, drēbes vienmēr it kā nokarājās no tā.

Viņa ovālā, bālā seja izskatījās neparasti nopietna un svinīga, lūpu kaktiņi ar skumju melanholiju nokārās lejup. Zelta degunkniebis atradās tik tālu uz viņa deguna, ka tam bez pūlēm varēja redzēt pāri. Viņa ne sevišķi bagātais matu skaits bija baltas krāsas, viņš nēsāja vaigu bārdu un viņa balss bija raudulīga un pārmetumu pilna. Tūliņ varēja manīt, ka pret apsūdzēto tam bija personīga antipātija, jo tas viņu bija piespiedis atstāt grezno bibliotēku un ierasties šai pārpildītajā tiesas zālē.

Sers Ralfs varēja būt sešdesmit gadus vecs, bet viņa sieva melnajā samta mētelī un elegantajā cepurē izskatījās daudz jaunāka un simpātiskāka. Viņa varēja būt par to gadus trīsdesmit jaunāka un dūrās acīs ar savu majestātisko izskatu. Kad tā nerunāja, viņas lūpas bija taisnas un plānas, un ne sevišķi pievilcīgas. Tomēr viņa bija skaista sieviete. Bet viņa bija vīlusies. Pirms pieciem gadiem tā bija apprecējusies ar seru Ralfu Mort-Menneri c eribā, ka nu vairs nebūs jākaujas ar rūpēm un naudas trūkumu kā jaunībā. Viņas mātei bija smieklīgi mazi ienākumi, taču viņas godkārība spieda to grozīties sabiedrībā. Bet sers Ralfs bija skopulis un dzīvoja pārliecībā, ka tam jātaupa katrs penijs, lai gan bija liela īpašuma mantinieks.

Jā, trispirmajos laulības gados tai atkal nāc ās vest grāmatas kā agrāk un visu pierakstīt. Viņas vīrs smalki pārzināja kartupeļu un citu pārtikas līdzekļu cenas un čakli uzmanīja savas mājsaimniecības izdevumus.

Ziņkārīgi viņa paskatījās uz savu vīru. Lai gan viņa spriedumi daudzreiz bija atcelti, tas viņu neietekmēja ne mazākā mērā. Viņš asi nosodīja visus noziedzniekus, itīpaši tos, kas bija aizskāruši citu cilvēku privātīpašumu.

Tagad viņš sakārtoja pierādījumu ķēdi, bet visi, kas pazina lietas tuvākos apstākļus, zināja, ka tā nav stipra. Uz apsūdzēto sola sēdēja bāls cilvēks drebošām rokām. Viņu apvainoja, ka tas mantkārīgā nolūkā ielauzies paša sera Ralfa namā.

"Mani zvērināto kungi! Apsūdzētais jums ir teicis, ka kāds noslēpumains itālietis uzdevis tam ielauzties namā, kur kāds to it kā gaidīs un nodos tam zināmu paciņu. Ja klausās viņā, liekas pat, ka viņam nemaz nav bijis nodoma zagt. Viņš izpildījis tikai šī mistiskā svešinieka pavēles. Pēc viņa izteicieniem, viņu nabadzība spiedusi ap pusnakti doties uz Hailovnu, kur tas caur virtuvi iekļuva namā un gaidīja, līdz nāks kāds maskējies cilvēks garā mētelī un nodos tam paciņu. To tad viņam vajadzētu dabūt prom. Viņš apgalvoja, ka tam nav bijis nolūka aplaupīt nama īpašniekus. Viņš bijis tikai kādas citas personas palīgs."

Izteicis to, sers Ralfs ar bezgala ironisku smaidu atliecās atpakaļ.

"Mani zvērināto kungi, ja ari jūs tam ticētu, tomēr jums būtu apsūdzētais jāatzīst par vainīgu, jo viņš ir piedalījies noziegumā. Namā atrodas ļoti vērtīga dārglietu kolekc ija, un aizstāvis nenoliedza, ka apsūdzētais gribējis to piesavināties. Tas tak pieņemams daudz ticamāk nekā tas, ka viņš bijis tikai nevainīgs starpnieks."

Tādā garā viņš turpināja savu runu.

Kad viņš bija beidzis, zvērinātie atstāja zāli un sākās vispārējas sarunas. Gūsteknis sarunājās ar savu sievu, kas varēja būt tikai septiņpadsmit gadu veca un visu laiku nobālusi bija klausījusies dažādo cilvēku runās.

"Tur nu nevarēs neko darīt," viņš sacīja. Viņš bija strādnieku kārtas cilvēks, bet viņa valoda likās neparasta, atgādināja gandrīz zinātnieku.

Sieva drebošām lūpām raudzījās viņā un nespēja atbildēt. Viņa zināja, ka viņš bija sacījis patiesību. Nabadzība to dzina gandrīz izmisumā, bet viņa cieti ticēja viņa nevainībai.

Piecas minūtes vēlāk zālē ienāca zvērinātie. Izsaucot vārdus, tie atbildēja īsi un izvairījās skatīties uz apsūdzēto.

"Kā skan spriedums?" jautāja sekretārs. "Vai jūs turat apsūdzēto par vainīgu vai nevainīgu?"

"Vainīgs," priekšstāvis paziņoja augstā, nervozā balsī.

Sers Ralfs atzinīgi palocīja galvu un ari paskatījās uz apsūdzēto, kad sekretārs deva tam pēdējo vārdu.

Apsūdzētais uzmeta ātru skatienu sabrukušajai sievai, kas bija zaudējusi samaņu. Kāds labsirdīgs policijas ierēdnis taisījās iznest to ārā.

"Manis atstāstītais notikums," viņš skaidrā balsī sacīja, "pilnīgi atbilst patiesībai. Man nebija ne mazākā nodoma jūsu namu aplaupīt, ser Ralf. Biju tur tikai kāda cita uzdevumā. Domāju, ka lieta grozās ap kādu intrigu. Visādā ziņā viņš gribēja, lai tas notiktu slepeni."

Viņš pārlaida skatu tiesas ierēdņiem pie lielā galda un sastapa

Mort-Menneri skatienu. Viņa bija mierīga un vienaldzīga, un tomēr tam likās, ka šī sieviete spēj kaut ko darīt viņa labā.

"Stāvu tiesas priekšā pirmo reizi. Neesmu pat ar policiju nekad konfliktā sanāc is un, lai gan zvērinātie mani atraduši par vainīgu, tomēr ceru, ka jūs, ser Ralf, sodu mīkstināsiet. Nevis manis, bet manas sievas dēļ." To sakot, viņa balss drusciņ ietrīcējās.

Sers Ralfs saīdzis palocīja galvu, apsūdzēto apklusināja un nostādīja savu pensneju pareizā stāvoklī. Tad viņš paskatījās pa labi un kreisi, prasīdams saviem kolēģiem padomu.

"Jūsu nodarījums, Džordž Mensingēm, ir man sevišķi nepatīkams. Te navnozīmes apstāklim,kaiebrukumsnoticismanānamā. Personīgas jūtas mani nevada, un apstāklis, ka tai naktī neatrados mājā, dod man iespēju raudzīties uz šo lietu pilnīgi objektīvi."

Viņš apskatīja dokumentus, kas atradās tā priekšā, tad pacēla galvu.

"Jums piespriests septiņu gadu cietumsods."

Bija skaidri dzirdams, ka klātesošie pārsteigti sačukstējās. Hilerijs Džordžs piecēlās, bet atkal apsēdās. Apsūdzētais bija kā apstulbis.

"Septiņi gadi," viņš atkārtoja un kratīja galvu, it kā nespēdams to saprast. Tad viņš apgriezās un devās pa kāpnēm lejā uz kamerām.

Hilerijs Džordžs bija korpulents kungs platu, dzīvu seju un tumšām acīm. Uzmetot tam paviršu skatu, varēja nodomāt, ka viņš vēl pavisam jauns. Monoklis ne visai labi iederējās viņa jauneklīgajā sejā, tomēr viņam bija liela prakse advokatūrā. Viņš savā arodā bija spīdošs spēks.

Viņu uzskatot, varētu domāt, ka to nebūtu grūti pierunāt kaut ko darīt. Viņam bija samērā pavisam nevainīgs izskats. Kad viņš mazliet pavēra lūpas un parādīja divi rindas baltu zobu, viņa izskats bija mazliet pārsteigts un laipns. Bet vēl nevienam nebija izdevies pierunāt Hileriju Džordžu darīt kaut ko pret savu pārliecību vai vēlēšanos.

Nu viņš stāvēja uz tiesas ēkas pakāpēm un izskatījās ļoti nopietns. Lēnām viņš aizpogāja savus ādas cimdus un paskatījās pulkstenī. Šai acumirklī no nama iznāca lēdijas Mort-Menneri sabiedrība. Pati lēdija gāja mazliet priekšā citiem, viņai ar vairākiem viesiem sekoja sers Ralfs.

"Vai brauksiet kopā ar mums lielajā vāģī?" sers Ralfs laipni jautāja. Viņš sajuta lielu cienību pret Hileriju Džordžu, jo advokāti tam vienmēr sagādāja nepatikšanas, bet to viņš mēdza vienmēr apslēpt ar labu humoru.

"Nē, es neatgriezīšos uz jūsu māju," Hilerijs Džordžs mierigi atbildēja.

"Kā jūs to domājat?" sers Ralfs sarauca uzacis.

"Braukšu uz pilsētu."

"Kāpēc? Kas tad noticis? Jās taču gribējāt piedalīties medībās."

"Iemeslu es negribētu atklāt," paskaidroja Hilerijs. "Lūdzu, pasakiet manam sulainim, lai tas nogādā manas mantas stacijā — gribu vēl kādu stundu uzkavēties Burboro."

"Bet es patiesi neredzu tam nekāda pamata," sers Ralfs stūrgalvīgi neatlaidās. "Vai esat saņēmis kādas ziņas, vai kādi citi apstākļi jūs spiež atgriezties pilsētā?"

Hilerijs domīgi nobraucīja zodu.

"Teikšu, kāpēc to daru. Jūs kādam cilvēkam piespriedāt septiņus gadus cietuma."

"Jā, bet kāds tam sakars?" sers Ralfs pārsteigts jautāja.

'Tas bija absolūti nekrietns spriedums, pilnīgi netaisns. Negribu ilgāk dzīvot tāda cilvēka mājā, kas spējīgs uz tādām lietām. Jā, pat vairāk," viņš turpināja, "es nerimšos, līdz šis spriedums nebūs atcelts. Es iesniegšu apelācijas sūdzību."

"Bet kā jūs drīkstat to darīt?" sers Ralfs uztraucās.

'Tas bija ļoti nelietīgs spriedums. Lūdzu, nemēģiniet man iestāstīt pretējo. Neesmu iesācējs un savu arodu pazīstu noteikti labāk pārjums. Jūs ietekmēja personīgi motīvi, un šo jauno cilvēku, kurš pirmoreiz pārkāpis likumu, jūs notiesājāt ar tik bargu sodu." Advokāts bija aiz dusmām piesarcis.

To es jums nepiedošu, Hilerij," sers Ralfs iesaucās neparasti skaļi. "Jūs mani apvainojat, labi zinādams, ka es vienmēr esmu atzinis ilgus sodus par labākiem."

"Man gluži vienalga, ko jūs atzīstat par labāku un pareizāku. Bet nu no jums gribu atvadīties. Sveiki!"

Viņš piegāja pie lēdijas Mort-Menneri, kas šo scēnu bija novērojusi.

"Man ļoti žēl, milēdij," viņš mazliet formāli sacīja. "Bet es vairs neatgriezīšos pie jums. Man jābrauc uz Londonu svarīgas darīšanās."

Viņa konvencionāli atbildēja, ka ari viņai ļoti žēl. Šāds lietu risinājums pavisam nebija patīkams. Viņa bija maldījusies, jo arī bija cerējusi Hileriju viegli ietekmēt.

"Kāpēc viņš aizbrauc?" viņa jautāja vīram, kad tie lielajā limuzīnā brauc a pa Burboro ielām.

Sers Ralfs vēl vienmēr bija ļoti uztraukts, tāpēc viņa atbilde nebija visai laipna.

"Kā lai es to zinu! Kādēļ tu uzstādi tik smieklīgus jautājumus? Viņš ir ļoti nesavaldīgs cilvēks ar sliktu raksturu! Starp citu, viņš mani arī nekaunīgi apvainoja, to es viņam neaizmirsīšu."

Visu dienu viņš nekur nebija lietojams, jo vēl arvien domāja par apvainojumu, kas tam nodarits.

Lēdija Vera vairākkārt mēģināja to apmierināt. Viņai bija ļoti svarigi, lai tā garastāvoklis būtu labs, jo viņa gribēja no tā šo to izdabūt. Bet tagad viņš tās lūgumus bez vārda runas noraidītu. Un viņai ari neizdevās to nomierināt.

"Es vēlētos, lai tu tik daudz neklejotu pa māju," viņš rūca, kad viņi iegāja bibliotēkā, lai novietotu pāris grāmatas, ko visi bija pametuši savā istabā.

"Panāc šurp," viņš sacīja, kad tā gribēja iziet no istabas. "Te ir koloniālveikala rēķins. Cik paku auzu miltu mēs pasūtījām pagājušā nedēļā?"

"Diemžēl esmu piemirsusi."

"Sešas," viņš sašutis sacīja. "Agrāk mēs izlietājām daudz, ja četras."

"Misters Džordžs vienmēr pieprasīja sev tādas brokastis," viņa atbildēja.

'Taisni viņš!" viņš sašutis iesaucās. "Manā klātbūtnē vairs nekad nemini šo vārdu. Un te gaļas rēķinā ari redzu ko, kas nevar būt pareizs. Vērša gaļas cena par daudz augsta. Turpmāk ņem pie cita miesnieka. Patiesi tev vajadzētu vairāk interesēties par savu saimniecību."

Dusmīgs skats izšāvās no viņa kuplo uzacu apakšas.

Tu rikojies tā, it kā manas kabatas būtu neizsmeļamas. Saņemies un esi taupīgāka. Pirms tu apprecējies ar mani, katru šiliņu tev vajadzēja trīsreiz apgrozīt pirkstos. Varēja tak domāt, ka tas tevi būs pieradinājis pie taupības."

Viņa paraustīja plecus un izgāja no istabas. Šādā omā viņš bija taisni pretīgs. Viņa iegāja dzīvojamā istabā un pārdomāja, kā izteikt vīram savas vēlēšanās. Kad Vera iegāja, pie loga sēdēja kāda jauna dāma, kas smaidīdama pacēla galvu.

"Ak, cik nepatīkami! Nupat dzirdēju, ka misters Džordžs.atgriezies pilsētā. Un viņš tak tik lieliski spēlēja tenisu. Kāpēc viņš aizbrauca?"

Viņa piecēlās un nolika grāmatu. Skaistajai meitenei bija slaids augums un svaiga sejas krāsa, sarkanblondi mati, bet tumšas uzacis. Vīrieši viņu apbrīnoja, pat sers Ralfs, kas parasti citiem cilvēkiem piegrieza maz vēribas.

, "Briesmīgi, ja cilvēks ir tikai nabaga radinieks." Viņa draudzīgi uzlika roku lēdijai Verai uz pleca. "Tāds, saprotams, nevar iespaidot savus bagātos radus. Tev vajadzēja sacīt Hilerijam Džordžam: "Jūs nedrīkstat braukt uz Londonu, lai jums tur būtu kaut divreiz tik svarīgas darīšanas, jo manai māsīcai Merdžerijai jūs esat vajadzīgs kā tenisa partneris"."

Vera viegli atbīdīja viņas roku.

"Ak, Merdžerij, nerunā niekus," viņa nopietni sacīja. "Ralfs uz viņu bija ļoti saskaities. Hilerijs to smagi apvainojis."

Meitene sacēla uzacis.

"Kaut tu tā nerunātu, Vera. Vienmēr izturos pret tevi laipni un pieklājīgi, bet tu esi pret mani nepieklājīga, tiklīdz tam rodas izdevība."

Vera iesmējās un piegāja pie klavierēm.

"Nezināju, ka izturos pret tevi nepieklājīgi," viņa sacīja, paņēma no plaukta notis un apsēdās.

Merdžerija piegāja viņai aiz muguras.

"Vera, vai tu mani neieredzi?"

Uzrunātā pārsteigta apgriezās.

"Mīļais bērns, neuzstādi tik ērmotus jautājumus. Nekad neesmu teikusi, ka tevi neieredzu."

"Bet tomēr tu nevari mani ciest, esmu to bieži novērojusi. Pat tieši pierādījumi man par to ir, un tas mani dara mazliet nelaimīgu." Viņa pievilka krēslu un ari apsēdās pie klavierēm.

"Lūdzu, nespēlē, gribu reiz ar tevi izrunāties."

"Bet man tas nemaz nepatīk. Tikko sarunājos ar vīru par kartupeļu cenām. Saki, kā to jauno cilvēku sauc?"

"Džillingfords — Franks Džillingfords."

'Tev viņš patīk, ko?"

"Ceru, ka arī es viņam patīku," Merdžerija atteica.

"Kas viņš ir? Inženieris vai kas tamlīdzīgs?" Vera jautāja, pārlaizdama taustiņiem pirkstus.

"Jā, kaut kas tamlīdzīgs." Merdžerija sāka runāt par citu. "Vai tēvocis to nelaimīgo cilvēku — es domāju apsūdzēto — nenotiesāja pārāk bargi?"

"Ak, to iebrucēju?"

Merdžerija palocīja galvu.

"Pēc manām domām, tas saņēma pilnīgi pelnītu sodu."

"Vai tu arī domā, ka viņš gribēja nozagt kolekciju?"

"Jā, kādēļ ne," Vera vienaldzīgi atteica. "Tā ir ļoti vērtīga. Daži medaljoni tur būs savas trīs vai četri simti mārciņas vērti. Viens priekšmets pat maksā pāri par tūkstoti. Jā, viņš būs gribējis tos nozagt."

"Nu, bet ko viņš ar tiem būtu iesācis?" .

Vera paraustīja plecus. "Tu prasi, lai es izskaidroju visus iebrucēja rīcības motīvus, bet tam es neesmu noskaņota."

Merdžerija piegāja pie loga un raudzījās ārā. Bija sācis līt lietus. Koki dārzā stāvēja skumji un melanholiski, un no zemākām vietām cēlās migla.

"Ja gribi zināt, griezies pie tēvoča. Ar to tu vislabāk varēsi aprunāties par viņa sprieduma motīviem," Vera pār plecu atbildēja. "Viņš ļoti noskaities. Domājams, tāpēc arī viņš saskrējās ar Hileriju Džordžu."

Meitene neatbildēja. Vera vienmēr tai bija bijusi mīkla. Protams, viņa zināja, ka tās laulība nav laimīga. Vera ar to bija cerējusi iemantot bezrūpīgu dzīvi un tā vietā bija kļuvusi par iepriekšējās saimniecības vadītājas pēcteci, ko sers Ralfs bija atlaidis.

Vera bija godkārīga sieviete. Ar šīm precībām tā c erēja pavērt sev durvis uz lielo pasauli. Un nu tai nācās vadīt skopa un nepatīkama cilvēka saimniecību.

Klavieru spēle apstājās, un Merdžerijas domas pārtrūka. Iestājās brīdis klusuma.

"Kur lai dabūju pieci simti mārciņas?" jautāja Vera.

2.

Merdžerija apgriezās.

"Pieci simti mārciņas?" viņa atkārtoja.

Vera palocīja galvu.

"Šī summa man vajadzīga zināmam mērķim, bet to saku tev tikai tāpēc, ka tev uzticos."

"Saprotams. Bet tā tak ļoti liela summa. Vai nevari palūgt tēvocim Ralfam?"

"Ak, tas ir tik skops, viņš man nedotu ne pieci simti kartupeļu. Ja es pieprasītu no viņa pieci simti mārciņu, viņš ierosinātu pret mani laulības šķiršanas prāvu."

Viņa jautri iesmējās, un Merdžerija domīgi sarauca pieri.

"Es arī nezinu neviena, kas tev varētu šo naudu aizdot," viņa lēnām sacīja.

Tālāko sarunu padarīja neiespējamu sera Ralfa ienākšana.

Likās, viņš bija pilnīgi aizmirsis, ka nesen vēl bija ar sievu strīdējies.

"Vera, vai ievēroji šodien tiesas zālē kādu neparastu c ilvēku, kas izskatījās pēc ārzemnieka?"

Viņa mirkli padomāja.

"Jā, šķiet gan. Viņš sēdēja netālu no…" gandrīz viņa izteica "netālu no Hilerija Džordža," bet apdomājās un minēja kāda cita advokāta vārdu.

"Kādu iespaidu viņš uz tevi atstāja?"

"Varētu teikt, nekāda iespaida," viņa pasmaidīja. Viņa pūlējās uzjautrināt tā gara stāvokli. "Es viņu labi aplūkoju un domāju, ka tas ir tas pats. Viņš izskatījās ļoti cienījams cilvēks ar gludi skūtu, domīgu un grumbotu seju."

Sers Ralfs palocīja galvu.

"Jā, tas ir tas pats. Nezināju, ka viņš ir Burboro. Tas ir slavenais Tillicīni."

To viņš izteica ar zināmu uzsvaru, jo tagad visi Anglijas iedzīvotāji runāja par slaveno kriminālistu."

'Tillicīni?" viņa jautāja un piemiedza acis.

Viņš pamāja.

"Jā. Kāds no iekšlietu ministrijas sekretāriem man jau darīja zināmu, ka viņš ieradīšoties. Bet patiesi nesaprotu, kādēļ šī mazā ielaušanās vērsusi uz sevi viņa uzmanību. Viņš man piesūtīja karti, ka dzīvojot Džordža viesnīcā. Es ielūdzu viņu šovakar vakariņās."

Viņa mazliet saviebās.

"Viņš laikam ir kāds augstāks policijas ierēdnis, vai ne?"

"Jā, viņš ir daudz vairāk nekā detektīvs."

Sers Ralfs vienumēr saskaitās, ja tūliņ nepiekrita viņa ieskatiem. "Tu tak būsi lasījusi avīzes," viņš turpināja. "Kā tu varēji neievērot viņa vārdu? Viņš ir cilvēks, ko angļu valdība aicinājusi kā padomdevēju, lai ierobežotu noziegumu skaitu., kas pēdējā laikā aug augumā."

"Esmu par to kaut ko dzirdējusi," viņa vienaldzīgi atteica. "Avīzē daudz bija rakstīts par kādu "Melno Roku" vai "Sarkano Roku", krāsu esmu piemirsusi."

Sers Ralfs sarauc a pieri.

"Nerunā par šo lietu tik frivoli, Vera," viņš auksti sacīja. ""Sarkanā Roka" ir ļoti bīstama organizācija, kas apdraud mūsu valsts mieru. Katram, kas grib sargāt šīs organizācijas upurus, mums jābūt bezgala pateicīgiem."

Vera ienīda savu vīru šo morālisko sprediķu dēļ. Viņa vairāk zināja par "Sarkano roku" un viņas darbību, nekā vīram teica.

Bet lielais itāļu kriminālists šai mirklī interesēja to tikai tik daudz, cik tas attiecās uz viņas mājturību.

'Tad man jāpasaka Parkeram, lai sagatavo galdu."

"Ja viņš vispār ielūgumu pieņems," Merdžerija piezīmēja.

Vera sarauca uzacis.

"Nerunā muļķības, Merdžerij. Saprotams, ka viņš pieņems. Kāds tad ir viņa tituls? Inspektors, seržants?" viņa pagriezās pret vīru.

"Sauc viņu par. Dr. Tillicīni," sers Ralfs stingri noteica. Viņš ir kriminoloģijas profesors Florences universitātē un no ļoti augstas dzimtas. Sagaidu, Vera, ka tu ari attiecīgi pret viņu izturēsies."

Merdžerija bija piegājusi pie loga, apsēdusies un atkal paņēmusi grāmatu. Kad sers Ralfs taisījās iet, viņa piecēlās.

'Tas būs ļoti interesanti. Vai viņš patiesi ieradīsies, tēvoc?"

Sers Ralfs palocīja galvu.

"Jā, ceru. Tomēr viņš vienmēr ir tik aizņemts un nodarbināts, ka, iespējams, aizbrauc vēl šovakar uz Londonu. Lai būtu, kā būdams, esmu drošs, ka viņš pilnīgi piekrīt spriedumam, kādu šodien pasludināju tam noziedzniekam. Tiešām skandāls, ka Hilerijs Džordžs varēja tā izteikties."

Viņ š vēl bija ļoti sašutis par sava bijušā drauga ieskatu. Tad viņš savā veidā pastāstīja, kas starp viņu un Hileriju Džordžu pie tiesas nama noticis. Ja viņu dzirdēja runājam, varēja noskārst, ka viņš šai lietā spēlējis sevišķi varonīgu lomu. Viss tas izskaidrojams ar to, ka Hilerijs būs kļuvis nervozs un zaudējis pašsavaldīšanos.

Tā beidzot viņš bija izteicis visu, kas nospieda tā sirdi.

"Hilerijs Džordžs to vēl nožēlos," viņš nobeidza ar tādu uzsvaru, it kā nupat būtu noslēdzis līgumu ar likteni par ļaunā Hilerija Džordža sodīšanu.

Merdžerija gribēja iziet no istabas reizē ar tēvoci, bet Vera ar skatu lūdza to palikt. Viņa nogaidīja, līdz tās vīrs aizvērs durvis.

"Merdžerij," viņa maigi sacīja, "gribētu tevi lūgt izdarīt man pakalpojumu."

"Ar lielāko prieku," meitene atbildēja.

"Gribētu, lai tu kaut ko pavisam sevišķu izdarītu manā labā. Protams, es zinu, ka varu tev uzticēties un tu nevienam neteiksi, ko šodien runājām par naudu. Tagad tev jāpalīdz man mazā viltībā. To itāļu profesoru, kas šodien ieradīsies, es nevēlos satikt. Detektīvus un spiegus es ienīstu; tie zina runāt tikai par noziegumiem un tamlīdzīgām lietām. Vispār" — viņa vilcinājās — "es tak varu tev pilnīgi uzticēties?"

"Jā," meitene nopietni atteica un ar interesi gaidīja tālāko.

'Tu tak zini, ka esmu kāda Londonas kluba locekle?" Vera lēnām iesāka. "Tas ir kāds sieviešu klubs. Adrešu grāmatā tas nav atzīmēts, tomēr policijā ir pieteikts un reģistrēts. Priekš diviem vai trim mēnešiem man atgadījās nepatīkams notikums. Mēs — mēs — sacīšu tev visu taisnību," viņa pasmaidīja. "Klubā piepeši ieradās policija un ne bez iemesla. Mēs spēlējām diezgan augstu un neapmierinājāmies ar bridžu vien, kāda no dāmām — viņas vārdu esmu piemirsusi — lika priekšā spēlēt bakarā, un mums bija arī rulete." Viņa paraustīja plecus. "Tas bija ļoti interesanti — daudz varēja vinnēt un paspēlēt. Un kādu vakaru pilnīgi negaidot ieradās policija.

Laimīgā kārtā man izdevās izbēgt no savas neuzmanības kļūmīgajām sekām— es uzdevu nepareizu vārdu. Nākamā ritā mani kopā ar citām dāmām veda policijas tiesas priekšā Bovstrītā.

Toreiz šī lieta izsauca diezgan lielu sensāciju, bet ar galvojumu mani palaida brīvā, un bez tevis neviens cits par to neko nezina. Neviens mani nepazina."

Viņa aprāvās un pašķielēja uz Merdžeriju.

"Tev nav jābaidās, lieta nav tik ļauna. Tikai viens apstāklis nepatīkams — šis Tillicīni bija toreiz pie nopratināšanas, un tagad viņš var mani pazīt.

"Tas patiesi ļoti nepatīkami, Vera. Bet saki, ko es tavā labā varu darit?"

'Tu mani pabalstīsi, kad es seram Ralfam stāstīšu, ka nejūtos pietiekoši labi, lai saņemtu Tillicīni. Es tūliņ iešu gulēt, un tev būs šovakar manā vietā jāspēlē namamātes loma."

'Tas pats par sevi saprotams," Merdžerija smaidīdama atteica. "Sers Ralfs neies tevi blamēt viesu klātbūtnē un būs pieklājīgs."

"Ralfs patiesi ir nepatīkams, reti sīkumains cilvēks; viņš pat grib pats pārzināt virtuvi."

Merdžerija juta līdzi šai sievietei, kas bija tikai septiņus gadus vec āka par viņu un vēl vēlējās baudīt dzīvi.

"Darīšu visu, ko varēšu." Viņa atkal uzlika roku tai uz pleca.

"Lūdzu, neaizskar mani," Vera piepeši dusmīgi sacīja. Merdžerija atkāpās.

Vera redzēja to un uztraukta mēģināja savu asumu izlabot.

"Esmu šodien uztraukta un nervoza, tādēļ neņem ļaunā. Satikdama šo cilvēku…"

Šai acumirklī atvērās durvis un parādījās virssulainis Viljems.

"Profesors Tillicīni," viņš pieteica.

3.

Merdžerija redzēja, ka, to dzirdot, Vera sarāvās.

Viņa gaidīja, ka nu tā ies un viesi apsveiks, bet tā kā tas nenotika, nosprieda, ka jārīkojas pašai.

Cilvēks, kas parādījās durvīs, bija liela, slaida auguma. Viņ š bija ģērbies melnā no galvas līdz kājām. Rokā viņš turēja melnu filca platmali. Virssulainis gribēja to paņemt, bet Tillicīni nepiegrieza tam vērības.

Viņa seja bija samērā gara un kalsna un atstāja drūmu iespaidu.

Daudzas grumbas bija to izvagojušas. Tillicīni bija lielas, izteiksmīgas acis ar neparasti mierigu un drošu skatienu. Merdžerija ar interesi vēroja viņu. Nevarētu sacīt, ka viņš skaists, bet arī riebīgs viņš nebija. Viņa vaibsti bija ārkārtīgi pievilcīgi, jo tajos izteicās liels, stiprs raksturs. Viņa lūpas bija diezgan pilnīgas un mīkstas, kas liecināja par viņa juteklību, rokas bija šauras un skaistas.

Viņš uzmeta abām dāmām ātru skatu.

"Piedodiet, ka traucēju." Viņš runāja bez akcenta.

"Gribēju apmeklēt seru Ralfu — vai viņš izgājis? Ak, pareizi, to jau dzirdēju." Viņš negaidīja atbildes, bet tūlīt turpināja runāt.

"Laipnā kārtā viņš ieaicināja mani vakariņās, bet man bezgala žēl, ka nevaru palikt. Pēc vienas, vēlākais, divām stundām, man jāatgriežas Londonā, kur jāpiedalās vēl dažās svarīgās konferences.

Smaidot viņa vaibsti kļuva gaišāki. Visa viņa būtne un izskats pārvērtās, jo parasti atstāja drūmu iespaidu.

Merdžerija atrada, ka smaidot viņš kļūst arī skaistāks. Sarunā viņš pasmaidīja vairākas reizes, un katru reizi it kā saule iznira no mākoņiem.

"Jūs esat mis Merdžerija Mega un jūs, madame, lēdija MortMenneri," viņš piebilda un palocījās. Tikai biežā palocīšanās liecināja, ka viņš nav audzināts Anglijā.

Vera piespiedās pasmaidīt. Iesākumā tā bija cerējusi aiziet savā istabā bez iepazīšanās, aizbildinoties ar galvas sāpēm.

"Redzēju jūs tiesas zālē," Tillicīni ātri sacīja. "Interesants gadījums — tas nabaga vīrs patiesi nožēlojams."

Viņa dzīvais žests apstiprināja viņa vārdus.

"Nezinu, kāpēc jūs viņam simpatizējat," Vera atbildēja.

"Septiņi gadi cietumā ir ilgs laiks." Tillicīni pakratīja galvu. "It īpaši tāpēc, ka tas cilvēks ir nevainīgs."

Atkal viņš paraustīja plecus un nervozi pagāja dažus soļus.

"Jūs tak dzirdējāt, viņš ieradies šai namā, lai sastaptos ar kādu citu, kas tam nodotu kādu paciņu."

"Bet jūs tak tādām pasakām neticēsiet," Vera nicīgi sacīja.

"Tomēr es tam ticu," Tillicīni mierīgi un nopietni paskaidroja. "Kāpēc lai neticētu? Visa šī cilvēka izturēšanās, katrs viņa vārds pierādīja, ka viņš runā patiesību."

"Jus patiesi ticat tam noslēpumainajam itālietim?" Vera jautāja.

"Ak, vai tu neatceries?" Merdžerija jautaja. "Dienu pirms iebrukuma mēs tak te redzējām vienu itālieti. Neatceries?Tas bija mazs vīriņš garā skotu mētelī. Mēs braucām automobilī pa Berklejrodu, un es tev vēl'teicu, ka tam jābūt spānietim vai itālietim, jo viņš tik savādi turēja cigareti."

"Nu, redziet!"

Tillicīni bija augstākā mērā ieinteresēts.

"Viņš bija neliela, drukna auguma, ģērbies tumšā uzvalkā," Merdžerija paskaidroja.

"Vai viņam bija arī ūsas?" Tillicīni jautāja.

Meitene pakratīja galvu.

"Viņš bija gludi skūts."

"Jūs braucāt tai pašā virzienā?"

Meitene atkal palocīja galvu un pasmaidīja par itālieša dedzību.

"Vai viņš turēja seju pret jums vai bija aizgriezies?"

"Cik spriežams, viņš negribēja savu seju rādīt."

"Bet Merdžerij, tās tak ir muļķības," Vera to dusmīgi pārtrauca. "Es neko nevaru atcerēties. Te jau skraida apkārt visādi ērģelnieki ar mērkaķiem un ēzeļiem. Tava fantāzija tevi viļ."

Merdžerija bija pārsteigta. Viņa šo gadījumu atcerējās ļoti skaidri. Turklāt vēl tajā pašā vakarā viņa bija ar Veru par to runājusi.

"Bet tev tak vajaga to atminēties!"

"Nē," Vera īsi atteica. 'Tu dari ļoti nepareizi, misteram Tillicīni rādīdama nepareizas pēdas. Nav nekādu šaubu, ka šis Mensingēms ielauzās mūsu namā tikai tāpēc, lai nozagtu sera Ralfa dārglietas."

"Bet tas notika tā itālieša uzdevumā," Tillicīni piezīmēja. "Ak, šausmīgi, ja iznāk darīšanas ar angļiem. Tāpat arī ar jums. Jūs baidāties no visa neparastā, jūs vienmēr gribat atrast vienkāršu, iespējami prozaisku atrisinājumu."

Viņš rezignēti pakratīja galvu. Katra cita mutē tas būtu nepiedodams apvainojums, bet Tillicīni bija retās dāvanas atkal saprasties ar visiem cilvēkiem. Pat Verai, kas nebija pret viņu visai labvēlīgi noskaņota, viņš likās diezgan simpātisks.

Viņš paskatījās pulkstenī.

"Man vēl būtu jārunā ar seru Ralfu. Kur varu viņu atrast?"

Vera nojauta, ka sers Ralfs būs nogājis pie miesnieka, kas pārāk dārgi bija aprēķinājis mārciņu gaļas.

"Viņš atgriezīsies kuru katru acumirkli."

Tillicīni asi pavērās viņā.

"Man šķiet, ka esmu jūs redzējis jau kur agrāk,' lēdija MortMenneri," viņš ātri sacīja. "Nesaprotami tikai, ka nevaru tūliņ atcerēties, kur tas bijis."

"Jūs domājat?" jautāja Vera tādā balsī, kas liecināja, ka tā vairāk par šo lietu neinteresējas. "Dažreiz tā izliekas, bet nu jums mani jāatvaino, jo man sāp galva. Jau priekš jūsu ierašanās biju nodomājusi iet gulēt. Mis Mega jums pakavēs laiku, līdz atgriežas sers Ralfs."

Viņš atvēra tai durvis un atkal palocījās. Tad atgriezās pie Merdžerijas.

"Kur tas varēja būt?" viņš jautāja un, zodu berzēdams, nopietni raudzījās jaunajā dāmā.

Viņa smējās.

"Diemžēl nevaru jums to pateikt, jo neesmu nekāds Delfu orākuls."

'To es arī nedomāju," viņš laipni pasmaidīja. Tad piesita pie pieres. "Bet nu atceros. Policija bija atklājusi spēļu ellīti, ko turēja kāds mans tautietis. Es tur biju, kad lieta nāca policijas tiesā."

"Ceru, ka jūs to aizmirsīsiet, profesor Tillicīni," Merdžerija mierigi sacīja. 'Tā, protams, bija liela vieglprātība no lēdijas MortMenneri puses, bet ceru, ka jūs nebūsiet tik negants…"

Viņa aprāvās, ieraudzījusi tā pārsteigto seju.

"Jums nav jādomā, ka lēdija Mort-Menneri būtu bijusi apcietināta. Tā bija tikai parasta nopratināšana, un es tur ierados, interesēdamies par dažiem noziedzniekiem, kas pēdējā laikā saistīja manu uzmanību. Šai nopratināšanā piedalījās arī lēdija MortMenneri, bet misters Kertīns, kāds augstāks Skotlendjarda ierēdnis un sera Ralfa radinieks, viņu bija uzaicinājis."

Merdžerija bija apjukusi. Kāpēc Vera nupat tai bija melojusi? Kāpēc viņa nevēlējās ar Tillicīni runāt?

'Tur nāk sers Ralfs," viņa piepeši sacīja. "Drikstu jūs mirkli atstāt vienu, lai viņam paziņotu jūsu ierašanos?"

Viņš palocīdamies atvēra tai durvis.

Hallē viņa sastapa seru Ralfu un pateica, ka ieradies Tillicīni.

"Kur tad Vera?" viņš jautāja.

"Viņa aizgāja savā istabā, jo cieš galvassāpes."

Sers Ralfs paklusu nolādējās.

Galvas sāpes bija viņas parastais ierocis. Ar to viņa izvairījās no saviem pienākumiem. Jo lielākas dusmas viņā sacēla apstāklis, ka pie miesnieka bija konstatējis, ka viņa pati ar to vienojusies par augstāku cenu. Miesnieks triumfēdams bija rādījis tās vēstuli.

Satiekoties ar Tillicīni, viņš tāpēc nebija labvēlīgi noskaņots Verai.

Apmēram uz stundas c eturksni abi iegāja bibliotēkas istabā un tur sarunājās. Pēc tam viņi atkal atgriezās dzīvojamā istabā, kur Tillicīni atvadījās no meitenes. Sers Ralfs pavadīja viesi līdz automobilim.

Merdžerija redzēja, ka tēvocis bija ļoti uztraukts. Seja tam bija sarkana, mati sajukuši — zīme, ka viņš bija dusmojies.

Turpretim itālietis nelikās nemaz pārvērties.Viņš kā vienmēr bija auksts, pieklājīgs un pārvaldīja situāciju.

"Kādu dienu mēs vēl tiksimies," viņš sacīja, sniegdams Merdžerijai roku. Viņa bija pārsteigta par tās spēcīgo spiedienu. "Iesākumā nebiju domājis tik ātri aiziet, bet sers Ralfs laipnā kārtā man deva atļauju vēl pirms aizbraukšanas parunāties ar Mensingēmu."

"Pēc manām domām, jūs velti nopūlaties," sers Ralfs saīdzis piezīmēja. "Jūs neko no viņa neizdabūsiet— viņš jums tikai sastāstīs visādus pātarus."

Tillicīni atmeta ar roku. "Taisni tas kriminologu visvairāk interesē. No tā var daudz vairāk mācīties nekā no aukstiem, kailiem faktiem."

Seram Ralfam šī-loģika bija par augstu.

"Jūs esat itālis, tāpēc piegriežat tādām lietām vērību. Šeit, Anglijā, mēs turamies tikai pie faktiem, ar to aiztaupām daudz lieku pūļu un nepatikšanu. Ziņas par visādām slepenām organizāc ijām varam izlasīt tīri labi kriminālromānos. Varu jums apgalvot," viņš uzlika savu smago roku uz jaunākā pleca, "pie mums, Anglijā, tādu sabiedrību nav."

Viņi stāvēja pie loga. Krēsloja, un spuldzes vēl nebija iedegtas. Tai pašā acumirkli rūts Tillicīni galvas augstumā sašķīda, un mājas tuvumā noskanēja trīs viens otram sekojoši šāvieni.

4.

Sers Ralfs juta gaisa vēsmu, ar kādu lode aizšalca garām tā galvai un, viņam par lielām dusmām, ieurbās skaistā gleznā pie pretējās sienas. Drebēdams viņš atlēca atpakaļ. Tillicīni ātri nobīdīja meiteni drošā vietā.

Nākamā acumirklī viņš noliecās un ātri piegāja pie loga, uzmanīgi atvēra to un paskatījās ārā. Izvilcis brauniņu, viņš divreiz izšāva un gaidīja. Kad nekas nenotika, viņš ar mierīgu smaidu atgriezās pie citiem.

"Ser Ralf, jūs nupat sacījāt, ka tādas lietas Anglijā nenotiekot."

Viņš izvilka no kabatas lakatiņu un noslaucīja no deniņiem asinis.

"Kas tad noticis?" sers Ralfs iztrūcies jautāja. 'Tas būs bijis malu mednieks vai kāds cits klaidonis. Tie velni ienīst mani kā mēri."

"Malu mednieki nešauj ar mauzera pistolēm," Tillicīni mierīgi atbildēja. "Un tad man arī jāaizrāda, ser Ralf, ka šie šāvieni nebija domāti jums, ser Ralf, bet man." Viņš domīgi paraudzījās pa logu. "Žēl,ka viņam netrāpīju. Un tomēr redzēju viņu starp kokiem ļoti skaidri."

"Kas tas bija?" sers Ralfs bailīgi jautāja.

Tillicīni viltīgi pavērās viņā.

"Kas viņš bija? Pēc manām domām — itālietis, kas iesūtīja Mensingēmu jūsu namā."

"Bet ar kādu nolūku?"

"Arī to kādu dienu dabūsim zināt."

*

Sers Ralfs aizbrauca uz staciju, lai atvadītos no Tillicīni. Viņš bija ziņkārīgs, kā norisinājusies viņa saruna ar Mensingēmu.

Viņš bija tāda autoritāte, ka cietuma ierēdņiem bija jāpadodas tā priekšrakstiem. Itālietim bija ļoti plašas iekšlietu ministra pilnvaras, un viņa sarunām ar Mensingēmu varbūt pat nebūtu vajadzējis sera Ralfa atļaujas.

Tiesnesis bija ieminējies, ka labprāt būtu pie šīs sarunas klāt, bet Tillicīni nelikās to dzirdam.

Piecas minūtes pirms vilciena atiešanas Tillicīni automobilis piebrauca pie stacijas. Tillicīni smēķēja tievu cigāru un, pēc sera Ralfa novērojuma, likās ļoti apmierināts.

"Nu, kā gāja?" tiesnesis ziņkārīgi jautāja. "Kādus faktus Mensingēms minēja savam attaisnojumam?"

"Bez jums jau zināmiem vairāk neko," Tillicīni jautri atteica. "Bez stāsta par noslēpumaino itālieti viņš pateica man arī dažus sīkumus, kas gan mani var vairāk interesēt nekā jūs."

"Un kas tie ir par sīkumiem?" sers Ralfs jautāja.

"Viņš pasacīja, ka kļūmīgā paciņa bijusi tik liela, ka to varētu iebāzt vestes kabatā."

Sers Ralfs ironiski pasmaidīja.

"Manā kolekcijā dučiem priekšmetu, ko var iebāzt vestes kabatā. Nē, ko es saku! Vismaz piecdesmit! Neesat manu kolekciju redzējis?"

Tillicīni pakratīja galvu un jautri smaidīja.

'Tas, pēc manām domām, būtu arī bez nozīmes. Pazīstu katru jūsu priekšmetu, ser Ralf, viņa lielumu, izcelšanos un cenu,ko esat par to samaksājis."

Tiesnesis pārsteigts raudzījās viņā.

"Bet kā tas iespējams? Man tikai ir rakstīts privātkatalogs, un ārpus mana nama no tā nav neviena noraksta."

"Nu labi, ja neticat, uzskaitīšu jums atsevišķus priekšmetus. Numurs viens ir ēģiptiešu medaljons no Kaliciti, zelta ar neslīpētiem rubīniem, cena pieci simti divdesmit mārciņu. Numurs divi — Tanagras reljefs zelta rāmī, kurā ierakstīti daži sīriešu vārdi. Numurs trīs — kristāla medaljons, ko Napoleons paņēma līdz no Neapoles. Mugurpusē Beatričes d'Estes ģīmetne, priekšpusē II Moro, Mailandas hercoga, iegriezums — seši simti mārciņu. Otrā numura cenu nepateicu, jo to nezinu. Numurs četri — venēciešu burvju amulets harfas veidā…"

"Bet to tak nedrīkst zināt neviens cilvēks," sers Ralfs bez elpas sacīja.

"Kā redzat, man tas tomēr zināms."

Pa to laiku bija pienācis vilciens. Tillicīni atvēra tukšas kupejas durvis un iekāpa. Tad atvēra logu un izliecās ārā.

"Jā, cilvēkam daudz kas jāzina. Starp cilvēku, kurš noslēpumu glabā, un cilvēku, kurš to tomēr zina, ir vēl viens trešais, kas pirmajam noslēpumu izvilina, lai to nodotu otrajam."

Sers Ralfs vēl pārdomāja šos vārdus, kad tālumā jau izdzisa vilciena ugunis.

Palicis viens, Tillicīni aizvēra abas kupejas durvis un nolaida priekškarus. Viņš zināja, kāds nolūks cilvēkiem, kas to vienmēr novēroja, kopš tas bija atstājis Londonu. Viņš nevēlējās, lai kāds pa vaļējo logu to nošauj.

Tas bija Burboro — Londonas pasažieru ātrvilciens, kas pirmo reizi pieturēja Londonbridžā. Viņš apsēdās vidējā sēdeklī, nolika kājas uz pretējā, brauniņu līdzās un sāka lasīt. Aktu mapē viņš bija paņēmis līdzi kādu pusduci Londonas laikrakstu.

Vienu viņš bija izlasījis jāu šurpbraucot un tagad paņēma citu. Visuzmanīgāk viņš izlasīja sludinājumus.

Vienu pēc otra viņš pārlasīja ar lielu rūpību un nu nonāca pie nodaļas "Vietu piedāvājumi". Beidzot viņš tos bija izlasījis, bet neko sevišķu neatrada un paņēma citu avīzi.

Ar to viņam bija vairāk laimes. Viņa uzmanību saistīja sīks sludinājums, ko acīmredzot bija ievietojusi kāda namamāte.

"Meklē ķēkšu, priekšroka itālietei. Ģimene sastāv no četrām personām. Piektdienās, ne ceturtdienās, kā agrāk sludināts. Vēlams kandidātei minēt summu, ko tā ar mieru piemaksāt."

Adresei bija uzdota cita sludinājumu aģentūra. Viņš vēlreiz to izlasīja, tad izvilka spalvu nazīti un izgrieza.

Sludinājums dažā ziņā bija savāds. Vispirms viņam dūrās acīs: "Piektdienās, ne ceturtdienās, kā agrāk sludināts."Uz ko tas varētu zīmēties? Vai tā varētu būt ķēkšas brīvdiena?

Bet vislielākā pretruna bija pēdējos vārdos. Ķēkšai taču maksā zināmu algu. Nebija parasts, ka par visu darbu tā vēl maksātu klāt.

Tillicīni domīgi raudzījās kupejas griestos. Šodien bija pirmdiena. Uz ceturtdienu tātad kaut kas bija norunāts. Tagad tas atlikts uz nākošo dienu. Viena partija jautāja otrai, kādu cenu tā par kaut ko mierā maksāt.

Šīs rindas viņš nebūt nesaistīja ar pēdējiem Hailovnas notikumiem. Tajos slēpās kāds lielāks plāns. Šīs drausmīgās organizācijas aģenti, kuras varu gribēja iznīcināt visas nācijas, droši vien arī sēdēja šai vilcienā. Bet viņš bija tā pieradis justies novērots, ka nepiegrieza tam lielu vērību. Katru acumirkli viņš bija gatavs rīkoties un labi zināja, ka viņa ienaidnieki grib to nomaitāt.

"Sarkanā Roka" tam nekad nepiedos viņa darbību Amerikā. Tur viņš tās darbību bija pilnīgi izbeidzis.

Tā nebija viņa vaina, ka bandas locekļi izmantoja Anglijas mīksto ieceļošanas likumu un apmetās Anglijā.

Viņš laikrakstu atkal ielika mapē. īsi pirms vilciena ienākšanas Londonbridžā viņš atkal atvilka aizkarus.

Ārā bija tumšs un lija nepatīkams lietus. Stacijā viņš neizkāpa.* Cik viņš zināja, tā nebija visai droša vieta.

Aiz Voterlo piestātnes Tillicīni atkal aizvilka priekškarus. Tcr visu viņš darija jau automātiski, ievērodams to pašu uzmanību, ar kādu gājējs pāriet dzīvu ielu.

Līdztekus dzelzc eļa tiltam, kas Čeringkrosas tuvumā ved pār upi, ir arī gājēju kājceliņš.

Trīs vīri lielākos atstatumos tur šovakar bija novietoti, lai novērotu Burboro vilcienu iebraucam stacijā. No savām vietām tie varēja pārredzēt vagonu iekšieni un viegli nošaut ikvienu, kas tur parādītos. Tillicīni to nezināja, bet bija nojautis.

Čeringkrosas dzīvajā stacijā viņš jutās pietiekami drošs. Turklāt viņš sastapa divus detektīvus, kas visu pēcpusdienu bija novērojuši piestātni. Abi sagaidīja viņu pie biļešu kontroles.

Vienu viņš apsveica ar tikko manāmu galvas mājienu. Tikai tāds, kas būtu raudzījies sevišķi asi, būtu šo kustību ievērojis.

Abi Skotlendjarda ierēdņi, kuru uzdevums bija viņu apsargāt Londonā, sekoja tam un uz ielas pagaidīja, līdz tas iekāpa automobilī.

5.

Antonio Tillicīni bija slavens visā pasaulē, it īpaši pēc tam, kad Londonas zinātnieku sabiedrībā bija noturējis ievērojamo runu par kriminālistiku. Par tematu viņš bija izvēlējies soda likumu nepilnības un licis priekšā tos labot. Vēlāk vakarā viņš atzinās, ka savā ilgajā prakses laikā tam nācies nogalināt desmit noziedznieku. Vairāk par to viņš neko neteica. Bet šī atzīšanās viņam neko nekaitēja. Tāpat viņš sagājās ar labākajam aprindām kā agrāk.

Bez tā valdība bija lūgusi viņa padomu dažās svarīgās lietās, it sevišķi, kad "Sarkanās Rokas" noziegumi sāka parādīties Anglijā.

Ap viņa daudzminēto, noslēpumaino personību saistījās dažādas leģendas. Runāja, ka viņš zinot Bordžiju noslēpumus, un daži ļaudis pat ticēja, ka viņš nodarbojoties ar melno maģiju un buršanu. Visvairāk šādas baumas izplatījās Londonas itāļu kolonijā.

."Sarkanā Roka" ilgus gadus bija turējusi uztraukumā visas Ziemeļamerikas Savienotās Valstis, un vienīgi Cincinati policijas inspektora Terna apdomībai un enerģijai bija jāpateicas, ka viņas darbība Amerikā kļuva neiespējama. Tās apkarošanai bija izdoti bargi likumi. Amerikāņi jau no laika gala izrāda tendenci piegriezties trešajam grādam; bet ar sevišķu rīkojumu bija atļauts pret šīs bandas locekļiem izturēties ar tādu nežēlību, ka viņu nopratināšanas metodes gandriz pilnīgi līdzinājās Spānijas inkvizīcijas paņēmieniem. Bet tas bija nepiec iešams, lai salauztu bandas pretestību. Toreiz tās darbība aprobežojās vai vienīgi ar izspiešanu un slepkavībām.

Kad Pitsburgā septiņi noziedznieki bija nosēdināti uz elektriskā krēsla, "Sarkanās Rokas" darbība" atslāba un beidzot pavisam apklusa.

Jau ilgu laiku par to vairs neko nedzirdēja. Tikai 1921. gada decembrī kāds bagāts itālis Karlo Gatīni, kas dzīvoja Kromvelskvērā Londonā, saņēma ar mašīnu rakstītu vēstuli, kurā bija uzaicināts zem noteikta sola Haidparkā nolikt tūkstots mārciņu. Bija noteikts ari datums un stunda. Paraksta vietā ar gumijas spiedogu bija uzspiesta sarkana roka.

Misters Gatīni par to tikai pasmaidīja un nodeva vēstuli policijai.

Uz viņas pamudinājumu tas "Times" ievietoja piekrītošu atbildi. Zem apzīmētā sola nolika viltotu banknošu paciņu, un Skotlendjarda slepenpolicisti visu vakaru gaidīja bandas sūtni, bet tas nerādījās. Jādomā, tas bija saodis briesmas. Ar to policija turēja lietu par izbeigtu, bet nākošā rītā Gatīni saņēma otru vēstuli.

"Dodamjums vēl vienu izdevību," tā skanēja. "Ja vēlreiz iesiet uz policiju, jūs mirsiet. Par sodu jūsu nepaklausībai nolieciet divi tūkstoši mārciņas banknotēs zem pirmā krūma jūsu dārzā pa kreisi."

Gatīni pārbijies griezās pie policijas. Tur viņu nomierināja un apgalvoja, ka viņš var būt pilnīgi mierīgs. Namā un dārzā novietoja slepenpolicistus. Citi ierēdņi novēroja dārza ieeju mājas otrā pusē. Bet sūtnis atkal nerādījās. Un arī Gatīni vairs nesaņēma nevienas vēstules.

Ziemsvētku vakarā misters Gatīni atgriezās mājās. Viņš bija atraitnis un dzīvoja viens. Namā bez viņa dzīvoja tikai četri cilvēki — vecāka sieviete, kas pārzināja virtuvi, istabas meita un divi sulaiņi.

Pusastoņos vakarā sulainis devās uz sava kunga istabu, lai tam pateiktu, ka maltīte galdā. Durvis bija aizslēgtas. Sulainis pieklauvēja, bet nesaņēma atbildes.

Viņš atgriezās kalpotāju istabā un paziņoja, ka kaut kas noticis. Kopā ar šoferi viņi izgāja uz ielas un ielūkojās pa logu mistera Gatīni istabā.

Iekšā bija tumšs.

Nejauši garām gāja kāds Skotlendjarda ierēdnis, kam sulainis pastāstīja ērmoto atgadījumu. Visi tris viņi vēlreiz pieklauvēja pie durvīm un tad tās ielauza.

Iededzinot gaismu, viņi iesākumā neko neredzēja. Likās, ka istaba ir tukša…

Bet tad viņi ieraudzīja, kas noticis.

Sēdot savā frizēšanās krēslā, misters Gatīni bija no mugurpuses nodurts. Duncis vairs nebija atrodams, bet sekcija noskaidroja, ka Gatīni miris acumirklī, neizdodams ne skaņas.

Tā bija pirmā slepkavība — turpmākās sekoja. Sers Kristoforo Angēli, bagāts baņķieris, kas tikko bija ieguvis Anglijas pavalstniecību, uzņēma draudu vēstuli tikpat vieglprātīgi kā Gatīni… Kādu pēcpusdienu viņu nošāva, kad viņš piegāja pie sava dzīvokļa loga. No slepkavas nebija ne pēdu.

Tad noziegumi it kā aprimās. Policija pielika vislielākās pūles, lai atrastu kādu pieturas punktu. Skotlendjards bija pārliecināts, ka šis atslābums nebūt nenozīmē noziegumu galīgu izbeigšanos. Banda jo intensīvāk turpināja savu darbu. Un ar panākumiem. Londonas iedzīvotājus tā bija iebaidījušas abas iepriekšējās slepkavības, ka viņi labāk samaksāja, bet neziņoja policijai. Kad visi bagātākie itāļu kolonijas locekļi bija izputināti, organizācija paplašināja darbību un meklēja citus upurus.

Henrijs S. Grēns, bagāts Čikāgas biržas vīrs, kas bija apmeties Londonā un visā pasaulē bija pazīstams ar savu lielo mākslas kolekciju, arī saņēma pazīstamo draudu vēstuli. Viņš tūliņ piezvanīja Skotlendjardam, un uz Fica viesnīcu, kur miljonārs bija apmeties, tūliņ devās labākie ierēdņi.

"Man nenāk ne prātā maksāt kaut centu," misters Grēns paskaidroja. Viņš bija ļoti enerģisks cilvēks ar cietu seju un asu, stūrainu zodu. Ierēdņi redzēja, ka viņš nepadosies "Sarkanās Rokas" noteikumiem. "Jūsu uzdevums ir mani apsargāt .un raudzīties, lai mani nenogalina. Dariet visu, ko ieskatāt par pareizu. Bet es izsolu divdesmit tūkstošus dolāru gratifikāciju tam, kas apcietinās kādu šīs bandas locekli vai viņu vadoni."

Pēc tam iesākās nikna cīņa. Kādu dienu Fica viesnīcas jumta dārzā Grēnam uzbruka slepkava, tomēr miljonāram izdevās uzbrucēju pievārēt. Drīz pēc tam viņš nošāva Antonio Ferino, kas bija paslēpies viņa guļamistabā, un tad sabiedrības uzmanību saistīja dinamīta uzbrukums viņa viesnīcai. Un tad kādu rītu Skotlendjarda tuvumā Temzā atrada Henrija S, Grēna līķi, pēc kam valdība griezās pie Tillicīni.

*

Atgriezies no Burboro Londonā, Tillicīni tai pašā vakarā sēdēja savā dzīvoklī piē rakstāmgalda un strādāja pie grūtās problēmas atrisināšanas.

Viņa darbistaba bija plaša un augsta. Atskaitot mazu akvareli, ar ozola paneli apsistās sienas bija kailas.

Pie vienas sienas atradās grāmatu skapis. Logi bija šauri un gari ar skaistiem, sarkaniem aizkariem. Biezs, mīksts tepiķis sedza grīdu, blakus kamīnam stāvēja ērti ādas krēsli, bet uz kamīna tikšķēja mazs, skaists pulkstenis.

Tillicīni lasīja un pūta cigaretes dūmus gaisā.

Piepeši viņš aizvēra grāmatu, piecēlās un paskatījās pulkstenī, lai gan labi zināja, cik tas rāda.

Viņš piegāja pie loga un raudzījās uz Temzas krastu. Viņam pretī spīdēja kāda gaismas reklāma, kas ieteica slimnieku vīnu. Tālāk pie liela torņa līgojās gaismas punkti, kas slavēja zināmu viskija šķirni.

Piepeši Temzas otrajā krastā parādījās spožs gaismas stars, kas tūdaļ pazuda. Tad tas uzliesmoja un nodzisa otrreiz. Tillicīni atkāpās no loga un izņēma no atvilktnes savādu lampu ar garu elektronisko vadu. Izslēdzis istabā gaismu, viņš nostājās pie loga un gaidīja. Drīz atkal parādījās spožais gaismas stars.

Tillicīni piespieda podziņu, un lampa izplūdināja zilu gaismas konusu. Divreiz viņš deva šo signālu, tad no Temzas krasta balta gaisma sāka kaut ko telegrafet Morzes zīmēm.

Tillicīni īsi atbildēja. Angļu valodu viņš pārvaldīja tikpat labi kā itāļu, tāpēc saprata gaismas signālus tikpat viegli, kā kad tie būtu uzrakstīti viņam priekšā uz papīra.

Pēc brītiņa gaismas signāli Temzas krastā nodzisa. Tillicīni aizvēra logu, ielika signālspuldzi rakstāmgalda atvilktnē, aizvilka logiem priekškarus un iededza gaismu.

Tad viņš atzīmēja saņemtās telegrammas saturu. Viņš to atzīmēja stenogrāfījā, ko pats bija izstrādājis, un tikai pats prata lasīt. Tikko viņš bija beidzis, kā atskanēja elektriskais zvans.

Viņš piespieda pogu zem galda, ielika piezīmju grāmatiņu atvilktnē un pagriezās pret durvīm.

Sulainis ieveda kādu apmeklētāju.

"Inspektors Krokss no Skotlendjarda."

Ierēdnis bija neliela, drukna auguma, ar ļoti patīkamu seju. Viņa galva bija kaila un spīdoša kā biljarda bumba, īsā ķīļbārda iesirma. Kaut ari viņš atstāja stipri mietpilsonisku iespaidu, Tillicīni zināja, ka tas visai kārtīgs ierēdnis.

"Lūdzu, sēdieties, inspektor. Drikstu piedāvāt cigareti?"

Inspektors pasmaidīja.

"Labāk smēķēju savu putu pīpi," viņš sacīja.

"Nu labi, smēķējiet tad to. Kādas ziņas nesat?" Tillicīni jautāja, kamēr ierēdnis bāza pīpē tabaku.

"Jūsu tautieši nav sevišķi runātīgi, no viņiem neko nevar izdabūt. Es pat gribētu sacīt, ka…"

"Jūs domājat, ka melo vienīgi itāļi? Visi ļaudis melo, ja tie baidās, un varu jums apgalvot, ka šie nabaga velni ir tik stipri nobijušies, ka jūs to nemaz nespējat saprast. Mazāk sevis kā savu bērnu, sievu, vecāku un citu piederīgo dēļ."

Profesors piecēlās un pastaigājās pa istabu.

"Šie noziedznieki, ko jūs gribat notvert, ir nesaudzīgi un nežēlīgi, un jūs nezināt, cik drausmīgi var būt itālieši." Tillicīni rūgti iesmējās. "Anglijā nemaz nav jēgas, ko briesmīgums nozīmē. Bet neko par to jums nestāstīšu, citādi jums naktī nebūs miera."

Detektīvs pavīpsnāja.

"Ari es mazliet ko zinu," viņš mierigi atbildēja un izpūta pīpes

dūmus, domīgi vērojot, kā tie izklīst.

"Jūsu nolūks ir šos noziedzniekus noķert. Labi, dariet to. Un, ja būsiet tos notvēruši, jums pret tiem būs jāsavāc pierādījumi.Tas nenāksies pārāk grūti. Pēc manām domām, tie ir īsti briesmoņi un nesaudzīgi iznīcināmi, bez kādiem gariem pātariem."

Viņa balss bija mierīga. Nekas neliecināja, ka viņš būtu uztraukts, un tomēr Krokss, kas nebūt nebija noskaņots sentimentāli, notrīcēja.

"Saprotu, ko jūs domājat," viņš, piespiesti smaidīdams, sacīja. "Bet pie mums nav iespējams tā rīkoties. Ja jūs izdarītu kaut ko tamlīdzīgu, jūs sanāktu nopietnā konfliktā ar iestādēm. Jā, iespējams pat, ka jūs nostādītu tiesas priekšā un apsūdzētu slepkavībā."

Profesors iesmējās. Viņš noglauda ar roku matus un apsēdās pie rakstāmgalda. «

"Nu?" viņš draudzīgi jautāja. "Ko esat izzinājis?"

Detektīvs kratīja galvu.

"Neko," viņš sacīja. "Neko, par ko būtu vērts runāt. Pie īstajiem noziedzniekiem,vbandas 1 oc ekļiem, mēs nevaram tikt—c ilvēki, kas mums varētu sniegt kādas ziņas, cieš klusu. Vai nu viņi bīstas, vai ir ar "Sarkano Roku" uz vienu roku. Esmu mēģinājis gan ar draudiem, gan ar piekukuļošanu, viss velti."

Tillicīni atkal klusu iesmējās.

"Un vai "Sarkanā Roka" ir likusi par sevi kaut ko dzirdēt?"

Detektīvs izvilka no kabatas papīru vīstokli, no kura izņēma kādu vēstuli.

"Šoreiz lieta grozās ap Bolīvijas sūtni. Šis raksts atšķiras no parastajiem ar to, ka šoreiz viņi apdraud bērnu."

"Bērnu?" Tillicīni ļauni sarauca pieri.

'Tas ir viens no viņu galvenajiem trikiem," viņš lēnām sacīja. "Brīnījos jau, kāpēc viņi to nedara līdz šim. To sagaidīju katru acumirkli. Kāds draudiem saturs?"

"Vispirms piedraudēts nolaupīt un, ja neizmaksās izpirkšanas naudu, nonāvēt."

Tillicīni paņēma vēstuli un uzmanīgi izlasīja. Tad viņš piebīdīja to tuvāk gaismai.

"Tie ir tie paši vīri, kas bija Amerikā. Domāju, kā esam tos iznīcinājuši, bet acīmredzot visa organizācija bijusi daudz lielāka, nekā es pieņēmu."

Zvanīja atkal.

Tillicīni klausījās. Zvans noskanēja otrreiz.

Profesors palocīja galvu. Pie galda stāvēja liela, melna kaste. Tillicīni atslēdza to, un viņā parādījās trīs kristāla pudeļu rindas.

Tillicīni paņēma vienu no pirmās rindas, iebāza kabatā un tad nospieda podziņu zem galda.

Durvis atvērās, un ienāca sulainis, kam sekoja jauns, ziedoša izskata cilvēks, kas acīmredzot piederēja strādnieku šķirai. Krokss tūliņ redzēja, ka tas ir anglis. Viņš brīnījās, kā šie abi cilvēki iepazinušies. Tillicīni lūdza jauno cilvēku apsēsties.

"Nu, mans draugs," profesors laipni sacīja, "vai patiesi esat nolēmuši šo lietu turpināt?"

"Jā," uzrunātais apņēmīgi atbildēja.

Tillicīni palocīja galvu.

"Jūsu ziņojumu saņēmu," viņš sacīja un pagriezās pret inspektoru. "Šo cilvēku sauc par Karteru," viņš īsi paskaidroja. "Viņš ir bezdarbnieks, pēc profesijas instalators, bez ģimenes. Tāpēc viņš šo risku uzņēmās. Jūs tak esat bijis karadienestā?"

Jaunais cilvēks pamāja.

"Es ievietoju avīzē sludinājumu," Tillicīni turpināja. "Meklēju cilvēku, kas gatavs likt savu dzīvību uz spēles. Maksāju par to viņam divi simti mārciņu."

"Kāds tad būs viņa darbs?"

'To viņš pats arī nezina," Tillicīni atbildēja.

Jaunais cilvēks apjucis smīnēja.

"Izpildu tās pavēles, ko saņemu. Par to līdz šim esmu saņēmis jau simts mārciņu."

"Mister Kroks, viņš dzīvo Soho, bet nu viņš pārcelsies kādā kuģu būvētavā upes otrā pusē." Viņš norādīja ar roku virzienu. "Un katru vakaru ap šo laiku viņš ar stipru spuldzi signalizēs man ziņojumu: Pēc tam viņš lēnām pār Vestminsterbridžu dosies uz manu namu."

Tillicīni lieliem soļiem staigāja pa istabu.

"Viņš, protams, riskē ar savu dzīvību. Es viņam jau aizrādīju, ka to var nogalināt, bet tas viņu neatbaida."

"Šinīs grūtajos laikos jāapmierinās ar to, kas ir," jaunais c ilvēks paskaidroja. "Labāk lai cilvēku nogalina pie savu pienākumu izpildīšanas, nekā kad tas nomirst badā. Un pēdējos divpadsmit mēnešos neesmu dabūjis neko nopelnīt."

"Viņš saņem divi simti mārciņu,"Tillicīni turpināja, "pusi esmu jau izmaksājis, un otru pusi viņš saņems šovakar, tāpat ari savus izdevumus. Varbūt viņam izdosies tikt cauri ar zilu aci, ko patiesi no sirds novēlu."

Tad viņš pagriezās pret jauno cilvēku. "Nolieciet visus savus papīrus, kas jums klāt, uz šī galda."

Jaunais cilvēks izvilka piezīmju bloku, kabatas grāmatiņu un vēl dažus papīrus.

Tillicīni izņēma no kabatas kristāla pudeli un atkorķēja. Asa, gandriz nepatīkama smaka piepildīja telpu. Ar stikla korķa apslapināto galu viņš pieskārās katram priekšmetam, ko jaunais cilvēks bija nolicis uz galda.

"Pie šīs smakas ātri pieradīsiet — pēc laiciņa to nemaz nemanīsiet."

"Kas tas ir par šķidrumu?" Krokss jautāja.

"Divkārt koncentrēta rožeļļa; savā tagadējā stāvoklī tai ir riebīgākā smaka pasaulē. Šīs pudeles vērtība ir ne mazāka par divdesmit piecām mārciņām."

Kad Tillicīni bija beidzis, Karters atkal savāca savas lietas.

"Vai jums ir revolveris?" Tillicīni jautāja.

"Jā, vēl vakar Vemblijā pavingrinājos mērķī šaušanā."

"Cerams, ka jums nevajadzēs to izlietot savai aizsardzībai," Tillicīni piezīmēja.

Viņš piespieda podziņu, un parādījās sulainis.

"Dodiet misteram Karteram vakariņas."

Ar galvas mājienu viņš atlaida jauno cilvēku.

"Ko tas nozīmē?" jautāja Krokss.

"To drīz dabūsiet zināt."

"Patiesi nesaprotu, kāpēc jūs maksājat viņam tik lielu algu, lai viņš vakaros raida kaut kādus mazvērtīgus signālus."

Tillicīni apsēdās pie rakstāmgalda.

"Mister Kroks," viņš iesāka, "es maldītos, ja domātu, ka mana dzīves vieta "Sarkanai Rokai" nav nemaz zināma. Katru manu soli uzmana. Visu, ko es daru, viņi izpēta, jo baidās, ka tas nav vērsts pret viņiem. Organizācija zina, ka katru vakaru signalizējos ar kādu vīru .otrā krastā, un šim noslēpumam tā piešķir sevišķu nozīmi. Jau otrā vakarā viņi bija atklājuši signāla raidītāju un sekojuši tam līdz pat manam dzīvoklim.

Piepeši detektīvs saprata.

"Tātad Karters ir āķis, uz kura tiem jāuzķeras?"

"Jā, viņš zina, kādas briesmas tam draud. Par laimi viņš ļoti labi pārvalda Morzes alfabētu un var man signalizēt par visu, kas notiek otrā krastā. Saprotams, vēl nekas nav noticis, par ko vērts būtu runāt."

"Viņi to nogalinās."

"Mazākais mēģinās," Tillicīni mierīgi atteica. "Bet viņš ir cilvēks, kas prot aizstāvēties. Ceru, ka tam nenotiks nekas ļauns. Un tie vīri drīz redzēs, ka tādā ceļā man neko nevar padarīt. Hallo, kas tad nu?"

Atsprāga durvis un istabā iesteidzās sulainis.

"Piedodiet, ka traucēju," viņš stostījās.

"Kas noticis?" Tillicīni pietrūkās. "Vai ar misteru Karteru kaut kas noticis?"

"Nē, viņš ir virtuvē. Dzirdēju, ka pie durvīm zvana, atvēru — iekrita jauna dāma — ko lai es ar viņu daru?"

"Ko, iekrita?" Tillicīni steidzās pa platajām kāpnēm lejup.

Sulainis bija bijis pietiekoši apķērīgs, pēc savādā notikuma aizslēgdams nama durvis.

Priekšnamā uz grīdas gulēja kāda sieviete. Tillicīni, kas bija sagatavojies visādām savu pretinieku viltībām, uzmanīgi tuvojās viņai. Viņa gulēja taisni zem kroņluktura. Apdomīgi viņš to pacēla un nesa augšā.

Krokss stāvēja durvīs.

"Kas viņai kaiš?" viņš jautāja.

Tillicīni neatbildēja un nolika sievieti uz kušetes.

"Kā tas notika?" viņš jautāja sulainim.

"Dzirdēju zvanu, nogāju lejā, domāju, ka tas…"

'Tas mani neinteresē. Stāsti īsi!"

"Atvēru durvis. Viņa laikam nesamaņā atbalstījās pret tām. Man vēl atlika taisni laiks viņu uzķert un noguldīt uz paklāja."

"Vai arī kādu redzēji?"

"Nē."

"Jūs darījāt prātīgi, atkal aizslēgdams durvis," Tillicīni atzinīgi teica, "ar laiku no jums iznāks tīri lietojams cilvēks, Tomas."

Profesors izņēma no kabatas mazu pudelīti un apslapināja ar tās saturu savus pirkstgalus. Ar tiem viņš pieskatās meitenes lūpām.

"Vina tikai uz laiciņu zaudējusi samaņu."

Viņa līdzeklis iedarbojās pārsteidzoši ātri. Gandrīz tūliņ viņa atvēra acis, apskatījās un ieraudzīja Tillicīni.

"Nerunājiet," viņš laipni sacīja. "Vēl pagaidiet. Dabūšu jums drusku vīna, kas jūs darīs spēcīgāku."

Viņa mēģināja piecelties, bet viņš to atturēja, r p.mi

"Palieciet mierīgi laiciņu guļam. Šis kungs ir Skotlendjarda ierēdnis, jums nav no viņa jābaidās."

"Jūs esat profesors Tillicīni?"

Viņš palocīja galvu.

"Mans vīrs — vai redzējāt viņu?" viņa klusu jautāja.

"Jā, viņš ir tas, ko Burboro notiesāja."

Viņas sejā parādījās sāpīga izteiksme.

"Jā, viņu notiesāja," viņa vāji atteica.

"Viņš bija nevainīgs, tomēr tam sodu piesprieda."

Asaras parādījās viņas acīs.

Tillicīni atkal apslapināja tās lūpas ar šķidrumu.

Viņa savilka uzacis.

"Kas tas? Tik jauki smaržo."

Profesors pasmaidīja.

"Jā, smaržo jauki, un drīz jums arī palīdzēs."

Viņa pareģojums piepildījās, jo pēc pāris minūtēm viņa varēja piecelties.

"Dzirdēju, ka jūs apmeklējis cietumā manu vīru, un gribēju ar jums runāt. Bet jūs bijāt jau aizbraucis. Tad gribēju jums rakstīt. Pašlaik iesāku vēstuli, kad istabā parādījās kāds vīrietis…"

"Kas viņš bija?"

"Kāds itālis. Tas bija tas pats, kas lika manam vīram braukt uz Hailovnu. Zinu noteikti, ka mana vīra nolūks nebija seru Ralfu apzagt. Mēs gan esam nabagi, bet ne tik dziļi grimuši."

Tillicīni pasmaidīja.

Tātad jūsu istabā ienāca itālis? Ko viņš gribēja?"

"Viņš iedeva man naudu un apsolīja gādāt, lai manu vīru atsvabina. Biju viņam ļoti pateicīga, jo zināju, ka viņš ies pie sera Ralfa un tam visu izstāstīs. Un tad Džordžs būtu brīvs."

Viņa patiesi bija ļoti naiva. Inspektors un Tillicīni ar pūlēm apspieda smaidu.

"Bet tad viņš prasīja no manis kaut ko šausmīgu."

Iedomādamās to, viņa sarāvās.

"Man vajadzēja darīt to pašu, ko viņš prasīja no mana vīra."

"Ak tā —jums bija jāiet sera Ralfa namā?"

"Jā."

"Un jāsaņem tur maza paciņa?"

Viņa pamāja.

"Un to jums vajadzēja darīt piektdienas vakarā?"

"Jā, kā jūs to zināt?"

Viņa kļuva bikla, jo nespēja visas šīs intrigas pārredzēt.

"Es to zinu," Tillicīni sacīja.

Sabāzis rokas kabatās, viņš pastaigājās pa istabu.

"Tagad jūs to vairs nevarēsiet darīt. Jūs esat novērota, ka ienākat manā namā. Vai ieradāties pie manis šā iemesla dēļ?"

"Jā, bīstos no šiem cilvēkiem."

Tillicīni mirkli padomāja, tad noņēma telefona klausuli un nosauca kādu skaitli. Pēc tam viņš īsi sarunājās ar kādu itāliski un klausuli atkal uzkāra.

"Drīz ieradīsies kāda dāma, kas jūs uzņems pie sevis. Nedomāju, ka šie ļaudis jums vēl darīs kādas nepatikšanas."

Viņš pagriezās pret Kroksu.

"Varbūt varat izsaukt pāris cilvēkus no Skotlendjarda, kuri jauno dāmu ceļā apsargās."

Krokss palocīja galvu.

To varu izdarit pats. Nebūs par daudz sacīts, ka esmu vērts tikpat daudz, cik divi mani apakšnieki!"

6.

Deptfordā vēl ir dažas vecas mājas, kas tur stāvēja jau Pētera Lielā laikos, kad viņš tur strādāja kā kuģu puika. Viņām visām augstas ģēveles un šauras fasādes, un agrāk tajās mēdza dzīvot bagāti rēderi un kuģu īpašnieki.

Tagad šie nami sadalīti mazos dzīvoklīšos.

Vienas šādas mājas augšējā stāvā trīs vīrieši sēdēja ap apaļu galdu. Viņu priekšā stāvēja liela pudele chianti, un dzīvokļa īpašnieks pielēja glāzes. Logiem bija aizvērti slēģi un nolaisti priekškari. Arī durvis bija apsistas ar filcu, lai no ārpuses sarunas nevarētu noklausīties. Trepju galā sēdēja cilvēks, kas uzmanīja, lai neviens netraucē šo triju vīru konferenci.

Dzīvokļa īpašnieks bija liela auguma cilvēks īsiem, melniem matiem un grumbotu seju, ko pa pusei aizsedza melna bārda. Viņa pavērtais krekls atklāja spēcīgas, spalvainaskrūtis. Atlocītās krekla piedurknes rādīja varenus muskuļus. Šim cilvēkam bija pārdabīgs spēks, tādēļ arī viņa pavārds bija "II Bue", kas nozīmē tikdaudz kā "Vērsis". • r.-iu

Viņa draugi to sauca tikai šajā vārdā, lai gan viņa seja bija ļoti inteliģenta. Turklāt viņa kustības bija visai lokanas un slaidas.

Cilvēks, kas sēdēja viņam pa kreisi, bija mazs un drukns ar mazām, melnām ūsiņām. Savas korpulences dēļ viņš mazliet cīnījās ar elpas trūkumu.

Ilam Bī pretī sēdēja jauns cilvēks, kas no citiem atšķīrās ar to, ka bija ģērbies sevišķi rūpīgi un eleganti.

Viņš bija vidēja auguma, slaids un skaists, olīvkrāsas seju, augstu pieri un mazām, melnām ūsiņām. Viņa melno zīda kravati saturēja skaista pērle. Viņa vecumu varēja vērtēt ap divdesmit gadiem, bet patiesībā viņš bija daudz vecāks.

Abos biedros viņš klausījās smaidīdams un brīdi pa brīdim aplūkoja savus ovālos nagus, it kā tie viņu interesētu vairāk par sarunu, lai gan tā grozījās ap visai svarīgām lietām.

Mazais, druknais pašlaik izklāstīja savu piedzīvojumu.

"Es pats būtu dabūjis to rotaslietu," viņš pārmetoši sacīja, "ja nebūtu ievērota pārliecīga uzmanība, kas mani tikai aizkavēja."

Viņš pārmaiņus griezās te pie Ila Bī, te pie otra.

"Kāpēc vispār vajag šai lietā ievilkt vēl citu personu, kā, piemēram, to neveiklo Mensingēmu, kas izturējās ļoti trokšņaini un tūliņ pamodināja kalpotājus, kuri to apcietināja. Jau tā bija kļūda, tādēļ nav jēgas atkal ņemt šo jauno sievieti."

Jaunais cilvēks pasmaidīja.

"Ak, to jūs vienkārši nesaprotat!"

Viņi sarunājās itāliski, un elegantā cilvēka balss bija mīksta un melodiska.

"Va,i mums jau nav pietiekoši bēdīgu piedzīvojumu?"

Jaunais cilvēks saskaitās.

"Nekritizējiet mūsu ricību, jo jūs tak to nesaprotat. Kas jums liekas viegls un vienkāršs, tāds nebūt nav arī mums. Tāds tak ir mūsu "draugu" likums, ka tas, kas priekšmetu nozog, nedrīkst pazīt to, kuram viņš to nodod. Turklāt nepieciešams, ka medaljonu saņem divi mūsu savienības brāļi, nevis viens pats."

Viņš pasmaidīja.

"Atkārtoju — neviens to nedrīkst saņemt viens pats."

Viņš paskatījās vispirms uz Ilu Bī, tad uz otru.

"Arī priekš diviem gadiem mēs gribējām iegūt savā īpašumā kādu vērtīgu priekšmetu. Tas bija medaljons, viens no tiem, kas palīdzēja mums tikt pie varas un bagātības. Mēs sūtījām mūsu savienības locekli; kas šādās lietās piedzīvojis, šo rotaslietu nozagt. Vēlreiz uzsveru, mīļo Pjetro, ka cilvēks, kas pietiekoši gudrs un glums, lai šādu priekšmetu nozagtu, vēl nebūt nav piemērots viņa uzglabāšanai. Pie ielaušanās mums vajadzīgi tikai speciālisti. Tādam mēs uzdodam rotaslietu nozagt, pēc tam izbīdām divus savus piedzīvojušus cilvēkus, kas to saņem un nogādā drošībā. Viņiem abiem viens otru jāuzmana. Vai saprotat, ko gribu ar to sacīt?"

Mazais negribēdams palocīja galvu.

"Cilvēks, kas viens pats saņēma savienībai nepieciešamo priekšmetu, nozuda. Viņš neturēja savu zvērestu, un, lai gan vēlāk mēs viņu atradām, dārgo medaljonu vairs nevarējām atgūt."

To sacīdams, viņš izvilka zelta etviju un aizsmēķēja cigareti.

"Un ja arī mēs šo neuzticīgo locekli būtu notiesājuši, tas nebūtu mums devis gandarījumu. Laimīgā kārtā viņš šīs pūles mums aiztaupīja un pats nonāvējās. Bet ari tad dārgo rotaslietu mēs neatradām. Savā panikā viņš nodevis to kādam citam, un to nu mēs beidzot esam atraduši."

Viņš saskatījās ar Ilu Bī, kas piekrizdams palocīja galvu.

"Vai mēs viņu atgūsim, to rādīs nākotne. Mums jābūt sevišķi uzmanīgiem, apejoties ar šiem priekšmetiem, jo tie mums ir sevišķi vērtīgi. Cik daudz pūļu nav pielikts pie viņu uzmeklēšanas un iegūšanas, to jūs zināt."

Viņš paskatījās pulkstenī.

"Man vairs nav daudz laika. Gribu beidzot redzēt, kas jums te

ir."

Lielā auguma cilvēks piecēlās un smagi pārgāja pār istabu. No savas gultas spilvena apakšas viņš izvilka iegarenu, zemu kasti, atslēdza to un pasniedza jaunajam cilvēkam.

Kastē atradās dīvaini medaljoni. Citi bija zelta, citi sudraba, nefrīta vai kristāla. Bija ļoti vērtīgi priekšmeti, izlikti dimantiem, rubīniem un smaragdiem.

Jaunais cilvēks apskatīja tos vienu pēc otra, apskatītos nolikdams uz galda. Beidzot viņš bija ar apskati galā.

"Visi viņi ļoti vērtīgi, bet meklētais nav viņu starpā. Mums jāstrādā tālāk. Domāju, ka medaljons, kas pieder šim stulbajam Mort-Mennerī, ir tas, ko mēs meklējam. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku un taupīt pūļu."

Viņš izvilka no kabatas ādas etviju un izņēma no tās kādu skici.

"Tāds tas izskatās."

Viņš pasniedza lapu druknajam vīram.

"Ievērojiet dīvainos ornamentus abās pusēs, amoru un velnu ar zirga kājām. Tāds ir lielā meistara darbs."

Viņš kļuva eksaltēts; acumirklī visu pārējo bija aizmirsis.

"Pasaulē ir divi šādi medaljoni; vienu mēs dabūsim jau šovakar, otru nākošo piektdien. Katrā gadījumā mums jābūt ļoti uzmanīgiem. Ja būtu vajadzīgs, gribu pat braukt uz Burboro, lai pats saņemtu to medaljonu. Pēc manām domām, citā virzienā mēs savu darbību tagad varam ierobežot. Visa uzmanība mums jākoncentrē ap Burboro. Cik jums naudas vajadzīgs?"

'Tūkstoš mārciņu," druknais paskaidroja. Otrs iesmējās.

"Velnišķīgs numurs prasīt tūkstoš mārciņu par kaut ko, kam mums nav nekādas vērtības. Jums viņai jāapsola—kur viņa vispār ir?"

"Viņa ieradīsies šovakar, sinjor," Pjetro atteica.

Jaunais cilvēks palocīja galvu.

"Viņa par mums visai sajūsmināta. Šī Liza tomēr ir dīvaina sieviete," viņš sacīja un piecēlās.

Ils Bī pietrūkās un palīdzēja tam uzvilkt mēteli.

"Varbūt viņa šovakar mums varēs daudz līdzēt."

"Kāpēc tad neuzdodat viņai atnest to medaljonu?" Ils Bī jautāja.

Jaunais cilvēks pasmaidīja.

"Ja jau brālim nevar uzticēties, kur tad vēl… Nē," viņš sacīja, stāvēdams jau pie durvīm, "šo risku es nevaru uzņemties. Mans tēvs mani ir brīdinājis no šādām pārgalvībām, bet esmu šos biedinājumus atstājis bez ievērības. To esmu dārgi samaksājis. Kas sēž ārā?" viņšjaiepeši jautāja.

"Bepo," Ils Bī atteica.Tzmeklēju cilvēku, uz kuru var paļauties, un Bepo labi redz tumsā."

'"Riebīgs tips," jaunais cilvēks atzina.

Viņi atvēra durvis, un Ils Bī gāja ar laternīti pa priekšu. Uz kāpnēm sarāvies sēdēja kāds cilvēks.

"Nu, tas gan ir labs sargs — viņš jau guļ!" Ils Bī noliecās un sagrāba vīru aiz apkakles.

"Augšā, lupatu sainis!" viņš izdvesa caur zobiem."Vai…"

Viņš piepeši aprāvās, jo vīra galva bezspēcīgi nokārās lejup, no viņa krūtīm rēgojās dunča spals. Pietiekošs iemesls, lai būtu kluss kā kaps.

Te nu gulēja cilvēks, ko divu zemju policija meklēja par slepkavībām. Pārējie trīs pārsteigti raudzījās viņā.

Tikai jaunajam cilvēkam tas nelikās nekas sevišķs. Viņš mierīgi aizpogāja cimdus.

"Tikai viens uz to ir spējīgs," viņš domīgi sacīja, "un tas ir Antonio Ticillīni!"

7.

"Sinjor —Dieva dēļ!"

Dzīva kustība šai laikā valdīja jūrmalā un daudzi staigātāji baudīja lielisko laiku.

Franks Džillingfords steidzās uz staciju, jo sešos trīsdesmit atgāja ātrvilciens uz Burboro. Bet dzīvajā drūzmā viņš ļoti lēnām tika uz priekšu. Pa ielu nevarēja iet, jo tur draudēja briesmas no satiksmes līdzekļiem. Pašlaik laboja vienu ielas pusi, tādēļ otrā pusē valdīja vēl lielāka drūzmēšanās.

Franks Džillingfords, vienmēr gāja gabalu pa ielns vidu, tad atkal pa trotuāru un ar lielu veiklību šaudījās starp daudzajiem sīktirgotājiem, kas uz ielas izsauca savas preces.

Ar lielām mokām izbēdzis automobiļu riteņiem, viņš sadūrās ar visādiem gājējiem, kas tam nāca pretī.

Piepeši viņš sajuta, ka kāds to satver aiz mēteļa.

"Sinjor, Dieva dēļ un svētās jumpravas vārdā!"

Uzruna bija itāliska.

Franks apstājās un nepacietīgi atskatījās.

Kas bija tas, kas šajā drūzmā uzrunāja viņu itāliski un zināja, ka viņš šo valodu saprot?

Uztrauktais cilvēks aiz viņa patiesi izskatījās pēc itālieša. Viņa garā, bālā seja bija apaugusi bārdas rugājieņn., no saraino uzacu apakšas raudzījās divas tumšas acis. ,

Šai acumirklī Franks aizmirsa vilcienu. Šie itāļu vārdi pamodināja viņā atmiņas. Acumirklī viņš atkal redzēja Itālijas zilās debesis un Venēcijas muižniecības bālās marmora pilis.

"Nu, ko gribat, draugs?" viņš laipni jautāja.

"Šeit nevaru ar jums runāt," otrs klusu atbildēja. "Vai varat atcerēties, sinjor? Romāno, jūsu priekšstrādniekā TKŠtaro ostas, darbnīcās." taj'irv-

Franks atcerējās un uzlika tam roku uz pleca.

"Atc eros jūs ļoti labi, Miguelo!" viņš smiedamies sacīja. "Jūs tak bijāt tas, kas izpeldēja jūrā, kad man krampji savilka muskuļus — jā, toreiz jūs man izglābāt dzīvību!"

Viegls smaids atplaiksnījās mazā itāļa sejā, bet tūliņ viņa acīs atgriezās baiļu izteiksme.

"Sekojiet man!"viņš čukstēja. "Jūs nezināt un acumirklī ari nesapratīsiet, kāpēc."

Bez turpmākiem paskaidrojumiem itālietis pazuda drūzmā, un Franks Džillingfords tam sekoja.

Romāno nogriezās ap tuvāko stūri. Tā bija stāva, maza ieliņa, kas veda uz Adelfi viesnīcu.

Te satiksme nebija tik dzīva. Daudzi nezina šoīsāko c eļu, kas ari ved uz staciju. Abi tāpēc bija samērā vientuļi.

Kad tie bija apmēram piecdesmit soļus nogājuši, itālis apstājās starp divām laternām, kur gaisma krita vismazāk.

"Sinjor,"viņš ātri sacīja. "Jūs tak mani pazīstat. Esmu mūrnieks un ierados Londonā strādāt jaunajā restorānā Redžentparkā. Man nav neviena drauga, ne pazīstama, un atrodos neapskaužamā stāvoklī." Viņš lauzīja rokas, viņa balss drebēja. "Tad es ieraudzīju jūsu seju. Jūs esat tik stiprs, sinjor, tik mierīgs un varens kā svētais, sinjor…"

Dzīvojot Itālijā, Franks jau bija pieradis pie itāļu komplimentiem, tie viņam nebija nekas jauns.

"Sevišķi svēts nu gan es nejūtos, Miguelo," viņš sacīja un tikai tagad iedomājās, ka ir nokavējis vilcienu.

"Uzklausiet mani, sinjor. Priekš daudz gadiem, kad biju vēl jauns un strādāju Ņujorkā, es joka pēc — zvēru, sinjor, ka tā bija tikai jaunības vieglprātība — kļuvu par kādas slepenas organizācijas locekli. DeVu'āri zvērestu — un neko par to nedomāju. Tad atgriezos Itālijā, vēlāk aizbraucu uz Dienvidslāviju un Albāniju, atgriezos atkal dzimtenē un no turienes atbraucu uz Londonu. Un sinjor, šī savienība nu mani ir atradusi un spiež man darīt šausmīgas lietas — briesmīgi!"

Viņš aizsedza seju ar rokām un ievaidējās. Franks bija pārsteigts. Par šo slepeno organizāciju viņš daudz ko bija jau dzirdējis. Kad viņš kā inženieris vadīja darbus Adrijā, ļaudis dažkārt nesaprotamu iemeslu dēļ streikoja. Bet nopietnākus, šausmīgākus gadījumus viņš nebija pieredzējis. Viņš pieskārās itāļa rokai.

"Mans draugs, jums nav ko raizēties —jūs atrodaties Anglijā — te nekas tamlīdzīgs nevar notikt. Ja jūs apdraud, griezieties pie policijas!"

"O, nē," itālis, šausmu pārņemts, protestēja. "To jūs nesaprotat. Mana vienīgā cerība vēl ir kaut kur aizbēgt. Ja es aizbrauktu uz Argentīnu — nāciet, nāciet!"

Viņš aizvilka Franku pie laternas un meklēja kaut ko kabatā.

"Es jums ko parādīšu!"

Viņam mugurā bija smags mētelis, kādus valkā itāļu strādnieki. Kabatu stūri bija izšūti ar melnu samtu un izrakstīti. No šādas kabatas viņš izvilka nelielu kārbiņu, kas atgādināja juveliera etviju. Tā bija samērā mazlietota. Drebošiem pirkstiem Romāno pūlējās atspiest vāka atsperi, un tas viņam arī izdevās. Parādījās mazs medaljons uz tumšzila samta.

"San-Antonio," itālis klusā balsī sacīja.

Tas bija brīnišķīgs priekšmets. Pamatā bija likts mazs dimantu lauks, uz kura reljefa pacēlās svētais Jēzus ar bērnu uz rokas. Tas nebija liets vai spiests, bet īsts meistara kalums.

"Sinjor," sacīja Miguelo, "priekš viena mēneša pie manis atnāca kāds draugs un man to atnesa. Kā viņš to dabūja, nevaru pasacīt. Viņš lūdza mani to uzglabāt. Vēlāk man to bija atkal viņam jāatdod…"

Šai mirklī pa ielu tuvojās kāds automobilis. Itālis bailīgi atskatījās.

"Ņemiet to!"

Viņš iegrūda etviju Džillingfordam rokā un aizspieda tās vāku.

"Bet…"

"Ņemiet to!"

Automobilis apstājās taisni līdzās Romāno, kas stipri izbijās, kad atvērās tā durvis.

Izkāpa divi vīrieši un skaista, slaida dāma. Franks neredzēja tās seju, jo to sedza plīvurs. Bet viņas balss bija visai melodiska.

"Tas ir tas pats," viņa norādīja uz pārsteigto itāli.

Abi vīri pieskrēja Romāno klāt un sagrāba to aiz rokām.

Nākamā acumirklī viņi bija uzlikuši tam važas,

"Ko tas nozīmē?" Džillingfords jautāja, lai gan iedomājās, ka Romāno var apcietināt kādas zādzības dēļ. '

"Šis c ilvēks man ir nozadzis kadu rotaslietu," dama paskaidroja.

"Ko viņa saka?" jautāja itālis.

Saruna notika angliski un Franks pārtulkoja dāmas vārdus.

'Tie ir meli!" Romāno iekliedzās un izmisumā mēģināja atsvabināties, kad abi vīri vilka to uz automobili. "Glābiet mani — debesu vārdā, sinjor!"

Franks Džillingfords vilcinājās, jo viņam ļoti nepatika iejaukties citu cilvēku savstarpējās attiecībās. Un viņš zināja, ka iecirknī tas būs drošs no jebkādām briesmām. Cik bija noģiedams, viņš patiesi bija vainīgs, tādēļ tam nebija ko palīdzēt. Acīmredzot viņš tam bija sastāstījis kādu pasaku.

"Kur jūs viņu vedīsiet?" 1

"Uz policijas iecirkni Mārlborstritā," viens no viņiem rupji atteica.

"Brauciet mierīgi līdzi, Miguelo," Franks drošināja. "Es sekošu!"

Romāno vairs nebija spēka pretoties. Viņi iecēla to automobilī un iekāpa arī paši. Sieviete vēl mirkli pagaidīja, un Franks redzēja, ka pirmajam pakaļ brauc is vēl viens automobilis, kas nu apgriezās. Vāģa iekšpusē viņš dzirdēja niknas balsis. Miguelo atkal bija atguvis samaņu un raudzīja izbēgt. Nākamā acumirklī viņš parādījās pie vaļējā loga.

"Sinjor!" Viņa balss aiz uztraukuma bija aizsmakusi. "Pasakiet sinjoram Tillicīni…"

Smaga roka aizklāja tam muti un atrāva viņu atpakaļ. Automobilis straujā gaitā aizbrauca.

Franks stāvēja apjucis. Viņš gandriz sagaidīja, ka sieviete to uzrunās. Bet tad viņam iešāvās prātā, ka viņa to droši vien turēja par apcietinātā draugu, ja ne par līdzzinātāju, un nosarka.

Viegliem soļiem tā devās uz otru automobili un iekāpa.

Tas neapgriezdamies devās pa ielu lejup.

Šai acumirkli Franks atcerējās, ka medaljons atrodas viņa kabatā. Un ja nu viņš tieši zaglis nebija, tomēr bija kļuvis par zagtu lietu slēpēju.

Automobilispašlaiksākakustēties, un viņšuzlēcauzpakāpiena. "Madame!" viņš sacīja, "vienu acumirkli! Man jums kas jāsaka!

Man..

Pa vaļējo logu viņš redzēja, ka dāma apgriezās.

"Man ar jums jārunā," viņš iesāka, bet tai pašā momentā ieraudzīja pazibam dunča asmeni un atlēca sānis.

Taisni īstā laikā, jo duncis ieurbās loga rāmī. Franks apstulbis paklupa uz netīrās ielas un auto ātri aizbrauca ap tuvāko ielas stūri. Pēdējā momentā viņš bija redzējis dāmas roku, kas aptvēra dunča spalu. Un viņas pirkstā tas bija pamanījis gredzenu ar četrstūrainu, tumšu opālu.

Viņš lēnām piecēlās un bija ļoti sašutis. Varbūt viņa bija noturējusi to par laupītāju. Ar kabatas lakatiņu viņš rīvēja no ceļgaliem netīrumus un spēcīgi lādējās.

Neticami! Viņš tak bija jauns, prātīgs inženieris, kas atrodas ceļā uz Burboro pie savas saderinātās, un nu viņš bija piedzīvojis šādu dēku visdzīvākajā Londonas kvartālā!

'Tas tāpēc, ka ielaižas ar itāliešiem," viņš īgni nosprieda un devās atpakaļ uz krastmalu, kur pasauca taksometru.

"Uz Marlboro policijas iecirkni!!"

Viņš gribēja nodot medaljonu kādam ierēdnim, lai viņam neko nevar pārmest.

Seržants īsi atņēma sveicienu un uzmeta neuzticīgu skatu viņa netīrajai ārienei.

"Romāno? Nē, te nevienam nav tāda vārda."

"Daži jūsu ierēdņi viņu nesen apcietināja," Franks atteica.

"Mums nav bijis apc ietināšanas pavēles ar šādu vārdu," seržants apgalvoja. "Pagaidat acumirkli, piezvanīšu Bovstrīta iecirknim."

Viņš iegāja blakus istabā un Franks dzirdēja telefona zvanu.

Pēc britiņa ierēdnis atgriezās.

"Ne Bovstrītā, ne Vainstritā par to neviens neko nezina."

Nu Franks īsumā pastāstīja, ko bija piedzīvojis, bet noklusēja, ka medaljons atrodas viņakabatā, lai pats neiekultos nepatikšanās. Ja Romāno būtu šeit, viņš būtu tā izteicienus apliecinājis, un arī dāma būtu sazīmējusi savu rotu. Bet bez viņiem tā lieta bija grūta. Un viņš arī vēlējās šai enerģiskajai dāmai personīgi paskaidrot savus godīgos nolūkus.

"Nē, mans kungs," seržants teica, "starp apcietinātiem nav neviena itālieša; agrāk gan mums to bija daudz sakarā ar "Sarkanās Rokas" darbību. Bet, kopš misters Tillicīni strādā Skotlendjardā, noziegumi ievērojami samazinājušies."

"Tillicīni?" Franks piepeši uztraukts iesaucās. ^ r

"Jā, viņš pats," ierēdnis apmierināts atbildēja. "Ja gribat kaut ko izzināt par itāļu noziedzniekiem, tad griezieties pie viņa. Viņš dzīvo Adelfi terasē Nr. 108. Varat vēlāk pie mums vēl apjautāties. Ļoti iespējams, ka tie bija Skotlendjarda ierēdņi. Tie rīkojas neatkarīgi no vietējās policijas."

Frankam vēl šis tas bija nokārtojams. Viņš nosūtīja seram Ralfam telegrammu un paēda kādā Pikadilli restorānā vakariņas.

Pulkstenis sita desmit, kad viņš atkal kāpa pa Marlboro iecirkņa kāpnēm.

Seržants nebija viens. Vienā kaktā sēdēja vēl tris vīri biezos mēteļos un sarunājās.

"Tur viņš nāk," sacīja seržants, un visi tris vīri pagriezās pret jauno inženieri.

"Kāds bija tā itālieša vārds, par kuru jūs apjautājāties?"

"Miguelo della Romāno," Franks atteica. "Vai viņu atradāt?"

Ierēdnis nopietni pamāja.

"Priekš vienas stundas tas atrasts apstādījumos."

"Un kur viņš ir tagad?" Franks apjautājās.

"Morgā. Viņš sabadīts divdesmit pieciem dunča dūrieniem."

8.

Merdžerija Mega sēdēja ar savu tēvoci pie brokastīm. Sers Ralfs bija neparasti sliktā garastāvoklī. No rīta viņš jau izlamājās par sievas nolaidīgo saimniekošanu un slikto ēdienu.

Piepeši viņš pārtrauca avīzes lasīšanu.

"Patiesi nevēlos, ka Vera vienmēr brauc uz pilsētu."

Lai gan mājās viņš spēlēja tirāna lomu, tak mazliet bijās savas jaunās sievas. Jau tris reizes tā bija uzstājusies pret viņu atklāti, un katru reizi viņš bija zaudējis daļu pašlepnuma.

"Vera tak studē teātri, īpaši drāmu. To tev jāņem vērā, tēvoc. Ja viņai izdosies uzrakstīt labu gabalu, tai būs pašai savi ienākumi."

Šo iespēju Vera bija atklājusi priekš diviem gadiem. Toreiz viņa uzrakstīja mazu ludziņu, ko uzveda kādos labdarības svētkos un kas sacēla diezgan lielu ievērību. Pat lieli kritiķi par to atsaucās labi.

Lai gan šajā giņā seram Ralfam viņa sievas studijas varēja tikai patikt, tomēr viņš par tām visai dusmojās, jo tās vienmēr prasīja tikai jaunus izdevumus. Viņa sieva bieži brauca uz Londonu, un teātra biļetes maksāja naudu. Londonā vajadzēja turēt ari dzīvokli un vismaz vienu sulaini.

Sers Ralfs atkal paņēma avīzi, bet nolika to no jauna.

"Un tas nelietis, tas Mesingēms! Taisni neticami, kādas vāverites ļaudis sapūš."

Apelācijas tiesas eksistence to dusmoja par visu vairāk pasaulē. Viņš bija par to rakstījis "Times", lai remdinātu savu sašutumu. Bet viņa rakstus neviens nebija licis vērā.

"Neticami! Tas ir apvainojums augstākiem tiesas ierēdņiem un tiesnešiem, kuru uzdevums tak ir šādus noziedzniekus sodīt."

Viņš meklēja visādus iemeslus, par ko izgāzt savas dusmas.

"Un tad jaunais Franks Džillingfords arī neieradās vakar. Nav vairs jaunatnei manieru, Merdžerij."

"Viņš tak atsūtīja telegrammu, ka aizkavēts pilsētā," viņa protestēja.

"Ak, tā tikai izruna. Merdžerij, es esmu pasaules cilvēks, un tas mani vairs nespēj maldināt. Dodu tev padomu jau iepriekš visas ilūzijas mest pie malas, ja gribi laulībā būt laimīga. Viņš ir jauns cilvēks, kas pamazām sāk iedzīvoties Anglijā, kamēr agrāk ilgus gadus dzīvoja barbaru zemē…"

"Bet, tēvoc, viņš tak uzturējās Itālijā! To tak tu nevari saukt par barbarisku…"

"Pilnīgi,"viņš iesaucās. "Katru dienu var lasīt par slepkavībām, ko pastrādājuši itālieši. Šodien pat veselas divas."

Viņš pavēdināja lapu, lai piešķirtu saviem vārdiem lielāku svaru.

"Saprotams, ka tas ir barbariski! Pēc ilgas prombūtnes viņš atgriezās civilizētā zemē, tāpēc viņam vajadzētu atgriezties ari pie savas līgavas. Atzīstu bez iebildumiem, ka tu esjekaista, Merdžerij," viņš pašapzinīgi sacīja, it kā par to būtu atbildīgs. ^Viņam vajadzēja steigties šurp, cik ātri vien iespējams. Kad es vēl biju jauns, tad tā darīja. Tu tak esi ar viņu saderinājusies! Bet ko viņš dara? Viņš vienkārši savu ceļojumu pārtrauc pilsētā! Tas ir nepiedodami!"

Viņa neaizstāvēja savu līgavaini, jo nebija nozīmes ar tēvoci šādās lietās strīdēties. Viņš nekad nepiekāpās, bet sevišķi brokastlaikā nē.

Turpinot ēšanu, viņš laiku pa laikam aiz savas avīzes kaut ko norūc a, un viņa neviļus iedomājās suni, kas grauž kaulu. Šad un tad viņš izteica ari kādu nesakarīgu piezīmi.

Piepeši viņa izdzirda ārā automobiļa troksni un uzlēca kājās. Paskatījusies pa logu, tā izskrēja no istabas.

Viņš pārsteigts noraudzījās tai pakaļ. Pēc pāris minūtēm tā atkal atgriezās kopā ar slaidu, jaunu cilvēku. Viņa seja bija saulē nodegusi, un viņš nedroši smaidīja, baidīdamies izskaidrošanās ar seru Ralfu.

'Tas ir misters Džillingfords, tēvoc," viņa sacīja. Tu tak agrāk esi viņu redzējis."

Tā bija, bet sers Ralfs bija uz to saskaities un negribēja viņu • redzēt. Tagad viņš nebija tādā garastāvoklī, lai iepazītos ar svešiem cilvēkiem. Franks Džillingfords vakar nebija sekojis viņa ielūgumam, tāpēc viņš to apsveica ļoti vēsi.

"Priecājos, ka jūs sastopu," Franks sacīja un sniedza misteram Ralfam roku. "Man ari jāatvainojas, ka vakar neierados."

Sers Ralfs nolieca galvu. Saprotams, ka viņam bija jāatvainojas.

"Piedzīvoju mazu dēku," Franks turpināja un izstāstīja savu vakarnakts piedzīvojumu.

Lai gan sers Ralfs jau pašā sākumā bija apņēmies nepielaist nekādu izrunāšanos, tomēr klausījās ar interesi. Arī Merdžerija bija pilnīgi stāsta varā.

"Ak, Frank, tas tak šausmīgi! Vai viņi to noslepkavoja?"

Franks palocīja galvu.

"Man bija saruna ar to slaveno detektīvu — kā viņu tak sauca?"

"Vai domājat Tillicīni?"sers Ralfs jautāja.

"Jā, tāds bija viņa vārds. Patiesi, ļoti ievērojams cilvēks. Medaljonu es nodevu policijai un Tillicīni paņēma to pie sevis."

'Tas patiesi ārkārtīgs gadījums," sers Ralfs atzina un domīgi sarauca pieri. "Jūsu medaljona apraksts skan tā, it kā tas būtu viens no manas kolekcijas."

Piepeši to sagrāba paniskas bailes. Galu galā šis priekšmets viņam būs vēl nozagts!

"Atvainojiet acumirkli mani," viņš ātri sacīja.

Pusceļā līdz durvīm viņš vēl atgriezās. "Vai jūs, lūdzu, mani nepavadītu? Varbūt varat aprakstīt medaljonu sīkāk. Gandrīz baidos…"

Bet tad viņš pakratīja galvu.

Tu tak nedomā, ka tas ir tavs, tēvoc?" Merdžerija jautāja.

"Nezinu."

Sers Ralfs bija ļoti uztraukts, un viņi pārsteigti sekoja tam. Vec ais kungs izņēma no rakstāmgalda tērauda atvilktnes vecmodīgu atslēgu un kāpa pa trepēm augšā.

Viņš bija vairāk nekā parastais kolekcionārs. Kaut arī kā jurists un tiesnesis viņš lieti nederēja, tomēr viņam bija lielas zināšanas mākslas lietās. Mort-Menneri kolekcija bija tālu pazīstama, kaut nebija necik plaša, un seram Ralfam bija sevišķs prieks laiku pa laikam parādīt to lietpratējam, kas tās slavu nesa tālāk.

Vislielākās rūpes savas pils pārbūvēšanā viņš pielika kolekcijas zāles ierīkošanai un nocietināšanai. Viens vienīgs liels logs vienā pusē deva pietiekoši gaismas, bet bija aizrestots smagām dzelzs restēm. Visur bija iestiprināti elektriski trauksmes signāli. Grīda, sienas un griesti sastāvēja no dzelzsbetona. Istabas vidū stāvēja liela vitrīna, kur dažādās nodaļās bija novietoti mākslas priekšmeti. Caurmēra c ilvēkam tas nebija nekas interesants. Vienīgi lietpratēji nonāca ekstāzē, redzot skaisto medaljonu rindas. Sers Ralfs atvilka vienu atvilktni pēc otras un rūpīgi pārbaudīja to saturu.

Pagāja labs brīdis, līdz viņš visu bija izskatījis.

"Nē," viņš pēc tam sacīja, "nekas nav zudis. Pēc jūsu apraksta jau domāju, ka mans slavenais medaljons nozagts.. ."Viņš turpināja runāt par savu kolekciju, un viņa acis sajūsmā mirdzēja. Drebošām rokām viņš atslēdza kādu atvilktni un izņēma mazu zelta medaljonu.

Franks bija pārsteigts.

Tas tak ir pilnīgi tāds pats, kādu man iedeva tas itālis."

Sers Ralfs pasmaidīja.

"Tas nav iespējams," viņš atbildēja. "Pilnīgi neiespējami. Šādi medaljoni ir tikai divi, bet viens ir neatgriežami zudis."

Vārīgi viņš turēja rokā dārgo priekšmetu.

"Abus medaljonus uzmetis lielākais mākslinieks, kāds dzīvojis pasaulē—Leonardo daVinči. Domājams, ka tas bija 1487. gadā. Jūs jau zināt, ka viņš bija ļoti vispusīgs mākslinieks un ģēnijs. Reizē viņš bija gleznotājs, tēlnieks un arhitekts, tāpat zinātnē — fiziķis, ķīmiķis un inženieris. Un pēc lielā mēra Mailandē 1486.gadā viņš uzmeta šos abus medaljonus, no kuriem šis ir viens. Vienu viņš iedāvināja Frančesko Sforcam, sauktam II Moro^ Mailandes valdniekam, otru vēlāk pasniedza Cezaram BordžijaЈņ.:Šos medaljonus viņš uzmeta par atmiņu tam, ka viņa valdnieks atveseļojās no mēra slimības. Aplūkojiet mugurpusē šīs figūras — tās ir alegorisks veidojums. Te tas mazais ir velns," viņš parādīja ar pirkstu. "Tas ir mēra simbols, kas toreiz piemeklēja Itāliju. Un redzat eņģeli? Tas simbolizē neuzvaramos valdnieka sargu garus. Ko cits nozīmē, es nezinu," viņš smaidīdams nobeidza.

Merdžerija pārsteigta klausījās, jo šai apkārtnē viņš bija kļuvis pavisam cits cilvēks. Tādu viņa to nekad nebija redzējusi. Te viņš likās gluži cilvēcīgs.

"Otru medaljonu," sers Ralfs turpināja, "izzaga no Dublinas muzeja. Zaglim sekoja un beidzot to atrada uz tvaikoņa, kas devās pār kanālu starp Harviču un Heku van Holland. Uz kuģa bijuši daži viņa palīgi, jo nakti kabīnēs atskanējis drausmīgs kliedziens. Detektīvi, kas to novēroja, redzēja, ka tas skrien pār klāju un divi citi tam seko. Pirms viņi spēja to apcietināt, viņš pārlēca pār bortu, jādomā, ar visu medaljonu.

"Ko tas nozīmē?" jautāja Franks.

Sers Ralfs pakratīja galvu.

To mēs nezinām. Toreiz pieņēma, ka viņš dārgo priekšmetu nozadzis un gribējis to nodot kādam citam. Cilvēki, kas tam sekoja, deva ticamu izskaidrojumu. Viņi to turējuši par ārprātīgu un domājuši, ka tas grib izdarīt pašnāvību."

Viņš vēlreiz apskatīja medaljonu, tad nolika to atpakaļ uz samta spilventiņa.

"Medaljons, ko nelaimīgais itālietis jums iedeva, nekādā ziņā nevar būt mana dubultnieks."

Kad sers Ralfs bija no šīs telpas izgājis, viņš atkal bija vecais — auksts, ciets un nelaipns. Bet Merdžerija bija atklājusi viņa īsto raksturu un saprata, kāpēc viņš tik bargi notiesāja Mensingēmu. Šī kolekcija viņam bija vairāk nekā sieva vai bērns.

Viņš paskatījās pulkstenī un sarauca pieri. Piepeši tam bija ienācis prātā kaut kas nepatīkams.

"Vera vēl nav atgriezusies. Viņa tak varēja braukt ar to pašu vilcienu, ko jūs."

"Biju vienīgais pasažieris, kas izkāpa Burboro, cik varu atcerēties," sacīja Franks. Sers Ralfs atkal paskatījās pulkstenī.

"Bet pašlaik, tagad ir jābūt pienākušam vēl vienam vilcienam."

Tikko viņš bija to izteicis, tā lejā atskanēja Veras balss, kas sarunājās ar kalpotājiem.

"Ak, tur jau jūs esat," viņa sauca no lejas.

Ieraudzījusi Franku, tā likās mazliet pārsteigta.

"Neesi agrāk misteru Džillingfordu redzējusi?" Merdžerija jautāja, tos iepazīstinādama.

"Priecājos ar jums iepazīties," Vera jautri sacīja.

Viņa bija priecīga, ka ir vēl kāds un nav vienai jāpanes vīra untumus. Ka sers Ralfs atkal ir sliktā garastāvoklī, to viņa pieņēma bez vārda runas. Tā tas bija vienmēr, kad tā pārradās mājās.

Viņš vispirms paskatījās pulkstenī, tad viņā un viņa saprata, ko tas nozīmē.

"Žēl," viņa vienaldzīgi sacīja, "nokavēju ātrvilcienu, vajadzēja braukt ar parasto. Brauciens bija ļoti garlaicīgs. Varbūt arī mans pulkstenis nepareizs."

Veras balss bija dziļa un melodiska.

"Vai redzējāt mūsu lielisko kolekciju?" viņa jautāja.

Sers Ralfs norūca kaut ko pie sevis. Viņš dusmojās, ka arī Vera atsaucas uz kolekciju. Vera to zināja, tādēļ viņa ar nolūku skaļi jautāja, tā atmaksādama viņa pirmītējo izturēšanos.

"Labāko kolekcijas daļu jūs vēl nemaz neredzējāt. Jums vajadzētu aplūkot dārgās jostas un to sprādzes."

"Kolekcija vēl nav noslēgta," sers Ralfs stīvi ierunājās. "Tā jums nesagādātu nekāda prieka. Atsevišķie priekšmeti nav pareizi sakārtoti. Gribētu tevi lūgt, Vera, turpmāk nejaukties šai lietā."

Viņš iegāja bibliotēka.

Vera iesmējās.

"Dažreiz patiesi ar viņu grūti satikt," viņa sacīja kā pati sev.

Tad viņa griezās pie Merdžerijas, kas priecājās, ka izklīdusi vakardienas saspīlētā atmosfēra. Vera bija ļoti mīļa, viņas acis mirdzēja.

Viņa sāka ar Franku sarunāties par Itāliju, it kā ar viņu pazītos jau ilgi.

Piepeši Franka seja kļuva pelēka. Viņš ievaidējās un pagāja soli atpakaļ.

"Kas noticis?" Merdžerija izbijusies jautāja.

Viņš pārlaida roku acīm.

'"Tu esi slims?"

Viņš pakratīja galvu.

"Nē, tikai acumirkļa vājums," viņš klusu sacīja. Vismīļāk viņš būtu šo telpu atstājis.

"Piemirsu, ka esi pārlaidis nemierīgu nakti," Merdžerija sacīja. "Paskatīšos, vai tava istaba sagatavota. Kad pāris stundas atpūtīsies, tev atkal būs labāk."

Viņš pamāja un redzēja, ka Vera to ziņkārīgi uzlūko.

"Piedodiet manu piezīmi —jums pirkstā savāds gredzens," viņš sacīja.

Viņa nobāla un salika abas rokas uz muguras, bet bija par vēlu. Viņš jau bija ieraudzījis četrstūraino, tumšo opālu —jau otrreiz pēdējo divdesmit četru stundu laikā.

9.

'Tas tak lieliski, mis Mega, ka jūs satieku."

Merdžerija satrūkās un apgriezās…

Viņa pašlaik nāca no Viktorijas piestātnes un bija apstājusies pie kioska nopirkt pāris žurnālus. Viņa bija apmeklējusi IduMensingēmu, notiesātā sievu, kas gulēja slimnīcā, jo bija pārcietusi smagu nervu sabrukumu, bet par viņu labi rūpējās Hilerijs Džordžs un Tillicīni.

Jauns cilvēks stāvēja viņas priekšā. Viņa baltie zobi mirdzēja smaidā.

"Pasakaini! Nebiju jūs redzējis divus mēnešus. Kur tad bijāt ielīdusi?"

Mazliet samulsusi, tā sniedza viņam roku. Pēdējo reizi šķiroties no grāfa Festīni, viņa nebija cerējusi, ka vēl kādreiz varēs draudzīgi ar to satikties, jo toreiz tas kaislos vārdos bija tai atklājis savu mīlu. Viņš bija ieradies Īrijā medībās, no pirmā skatiena viņā iemīlējies un tūliņ nāca ar savu priekšlikumu.

Kad viņa to noraidīja, viņš mežonīgi dusmojās un trakoja. Šis ārēji tik elegantais un korektais jauneklis bija trakojis kā mežonis.

Un nu viņš stāvēja tās priekšā, it kā nekas nebūtu noticis.

"Darīju visu iedomājamo, lai dabūtu zināt jūsu dzīves vietu." Viņš raudzījās viņā savām tumšajām, skaistajām acīm. Viņam nebija ārzemnieka akcenta un kā vienmēr viņš bija ģērbies nevainojami.

"Ilgi biju kontinentā," viņa ātri sacīja.

Viņa gaidīja Franku, kuram bija tūliņ jānāk, un gribēja redzēt, kādu seju itālis taisīs, kad viņa šo lielo, mierigo angli tam stādīs priekšā par savu līgavaini.

"Un es biju spiests uzturēties Londonā. Ak, šī lielā pilsēta briesmīgi krīt uz nerviem. Iebraucot viņā tikai uz laiku, tā liekas skaista, bet vēlāk kļūst par smagu nastu."

Viņš atmeta ar roku.

Acīmredzot viņš atkal bija k|uvis prātīgs. Pašlaik viņš vēl izturējās pilnīgi korekti.

Piepeši viņai iešāvās kas prātā, un viņa pasmaidīja.

"Vai jūs smejaties par mani?" viņš jautāja un mirkšķināja acis.

"Pašlaik iedomājos, cik savādi, ka man vienmēr iznāk darīšanas ar itāļiem — pēdējās dienās man vienmēr atgādināta itāļu renesanse.

Viņš piepeši kļuva nopietns.

"Tas ir ērmoti," viņš mierīgi sacīja. "Es varētu sacīt to pašu. Kuri itāļi tad ir tie, kas bauda skaistāko Anglijas dāmu sabiedrību?"

Viņa noraidoši pacēla roku.

"Lūdzu, aizmirsīsim to," viņa klusu sacīja.

"O, es'to nevaru aizmirst!"

Viņš runāja pietiekoši mierigi, lai tā nesamulstu.

"Esmu samierinājies ar nenovēršamo un atmetis visas cerības." Gandriz nemanāmi viņš paraustīja plecus. "Visu pasaulē jau nevar iegūt. Mani laime ir apveltījusi vairāk nekā dažu citu — nu, tagad man ir tas liegts. Un tā ir tāda maza izlīdzināšanās!"

Viņš atkal pasmaidīja. ,,

"Bet jūs vēl vienmēr neesat man atbildējusi."

Viņa vilcinājās, jo negribēja par Tillicīni runāt. Tas bija tik noslēpumains cilvēks, un viņa uzdevums ar tādu nozīmi, ka viņa personības pieminēšana tai šķita kā nodevība. Bet tad viņa mierināja sevi, ka tāda doma ir pārspīlēta.

"Viens itālietis, ko es satiku, ir profesors Tillicīni," viņa atklāti teica.

Viņš pašlaik tuvināja mutei cigareti. Dzirdot šos vārdus, viņa roka apstājās pusceļā.

"Ak, jūs esat redzējusi sinjoru Tillicīni? Tas ir interesanti. Ko tad lielais profesors teica? Vai viņš nelūdza jūsu pirkstu nospiedumu, asiņu paraugu, neizmērīja jūsu galvaskausu?"

"Ak, nē," viņa smiedamās atteica. "Neko tamlīdzīgu viņš nedarīja. Vai jūs viņu pazīstat?"

"Jā, nejauši ar viņu iepazinos," viņš atteica. "Katrs cilvēks Itālijā pazīst Tillicīni, es domāju, ka Anglijā drīz būs tāpat. Kur jūs ar viņu iepazināties?"

"Burboro. Viņš apmeklēja manu tēvoci."

"Burboro?"

Viņa ievēroja, ka viņš dīvaini uzsvēra šo vārdu.

Viņš to aplūkoja pētoši un asi, tomēr manīja, ka tas ir neuzmanīgi, un šo iespaidu mēģināja dzēst ar smiekliem.

"Jūs varbūt ieskatāt manus jautājumus par uzmācīgiem, bet viss tas mani ļoti interesē. Jūsu tēvoci es līdz šim vēl nepazīstu. Nemaz nezināju, ka jums ir tādi radinieki, bet tas nav svarīgi. Lai būtu, kā būdams, nu es vismaz zinu, kur jūs uzturaties. Man tikai jāizzina jūsu tēvoča dzīves vieta. Nu tad jābrauc uz Burboro!" Viņš jokodams pacēla pirkstu. "Iešu pa visām mājām un jautāšu, vai kāds nav redzējis mis Merdžerijas tēvoci? Domājams, tas izsauks nelielu sensāciju."

"Mans tēvocis ir sers Ralfs Mort-Menneri."

'Tā! To jau domāju."

"Kā jūs varējāt tā domāt?"

"Nu, viņš ir ievērojams cilvēks; pēdējā laikā par viņu daudz dzirdēts. Tiesnesis un turklāt arī mākslas pazinējs. Viņam tak pieder slavena kolekcija."

Viņa ieraudzīja tuvojamies Franku un nosarka.

"Gribu tevi iepazīstināt ar Festīni — mans līgavainis misters Franks Džillingfords."

Viņa lūkojās Frankā, tāpēc neredzēja, ka Festīni saknieba lūpas un novērsa skatu zemē.

Džillingfords, kas bija veselu galvas tiesu lielāks par itālieti, sniedza tam roku un bija pārsteigts par tāenerģisko spiedienu. Viņš atcerējās Tillicīni, kas ari tāpat spieda roku.

Franks bija tipisks anglis, liela auguma, platiem pleciem, iegareņu seju un pelēkām, atklātām acīm. Viņš priecājās iepazīties ar labu Merdžerijas paziņu.

"Vēlētos tikai, ka jūs varētu mums atdot mazliet jūsu skaistās Itālijas saules, grāf. Tā būtu ļoti noderīga Londonā, kur tik daudz slepkavību…"

"Ko tu ar to domā?" viņu pārtrauca Merdžerija.

"Nelaimīgo itālieti, ko nodūra. Šodien man jāuzstājas kā lieciniekam līķa apskatē.'

"Ap ko lieta grozās?" grāfs ar interesi jautāja.

"Ap cilvēku, ko atrada apstādījumos."

"Ahā!"

Tas bija tikai īss izsauciens, bet Franks pārsteigts raudzījās itālī.

"Vai jūs viņu pazināt?"

"Nē, lasīju par to laikrakstos," Festīni mierīgi atteica. "Vai jūs nepastāstītu, mister Džillingford, kā jūs ar to lietu nācāt sakarā?"

"Biju pēdējais pie viņa, kad viņu aizveda, un es jau taisu sev pārmetumus. Būtu palicis pie viņa, varbūt būtu izglābis tam dzīvību."

"Bet varbūt arī jūs būtu noslepkavots," grāfs iebilda. "Šiem ļaudīm viena dzīvība vairāk vai mazāk nav nekas. Jūs jau Itālijā esat dzīvojis un zināt, ka tur cilvēka dzīvībai nepiešķir tādu nozīmi kā Anglijā."

"Cilvēka dzīvību nemaz nevar pietiekoši augstu novērtēt," Franks nopietni sacīja.

Grāfs paraustīja plecus.

"Tā ir garšas lieta, tomēr es tā nedomāju. Dzīvībai es nepiešķiru pārmērīgi lielu vērtību. Dzīve ir kā kāda liela gramofona plate, kurā iedziedātas visas balsis un visi jaukie un nejaukie trokšņi. Visumā tā ir liela disharmonija. Melodijas un īstā mūzika ir nosmacētas un citu toņu pārskanētas. Tīru melodiju es atzīstu par daudz skaistāku."

"Un kas tā tāda ir?"

"Labāks par dzīvi ir miegs," Festīni rūgti sacīja. "Vai vēl labāk — nāve, kas patiesībā jau ir tas pats."

Grāfs, laipni smaidīdams, sniedza tiem roku.

"Es jūs nevajadzīgi aizturu. Kur jūs vēl kādreiz varēs satikt, mis Mega?"

"Nākamo mēnesi vēl palikšu pie tēvoča."

Festīni pamāja ar galvu, apgriezās un ātri aizgāja.

Pie kāda cigāru pārdevēja viņš apstājās un raudzījās, kā tie lēnām 'aiziet. Kad tie bija izgājuši pa lielo piestātnes izeju, viņš aizgriezās. Viņa sejā vairs nebija no laipnības ne pēdu. Tā bija cieta un nežēlīga, un acis dusmīgi spīdēja. Viņš iegāja kādā tālruņa cellē. Kad viņš pēc piecām minūtēm iznāca, viņš atkal bija apmierinājies un savaldījies.

Tas viss norisinājās ceturtdienas vakarā, pirms jaunā plāna izmēģināšanas. Ja medaljonu nevarēs tādā veidā dabūt rokā, mēģinās citādi. Viņam tas bija arī patīkamāk. Viņš tikai šaubījās, vai tad varēs turēties pretī zināmam kārdinājumam. Vai viņa interese par medaljonu būs stiprāka nekā kaisle pret šo auksto, skaidro anglieti?

Viņš zināja, ka otrs medaljons pašlaik atrodas Tillicīni rokā. Profesors dzīvoja namā, kas gan bija labi piemērots iebrukumam, bet, kamēr viņā dzīvoja Tillicīni, pietika ar viņa vārdu, lai visi tumšie elementi ietu tai apkārt ar lielu līkumu.

Tillicīni pietika parādīt cilvēkiem, kas to gribēja nogalināt, savu kalsno, neparasto seju; tie tūlīt no viņa aizbēga.

Pavisam citādi bija ar Festīni, kas nekā nebaidījās. Viņš bija c ēlies no vecas ģimenes, kas gadu simteņiem bija vadījusi slepenorganizācijas darbību. Festīni ģimene vēl pieturējās pie senajām tradīcijām un zināja, ka visvieglāk no ienaidnieka atsvabināties, to nonāvējot.

Šis uzskats bija pārgājis tam asinīs. Neraugoties uz viņa jaunību, tas kādreiz bija savienības vadonis Ziemeļamerikā.

Tillicīni ar vietējās policijas palīdzību bija "Sarkanās Rokas" darbību paralizējis. Festīni bija labas spriešanas spējas un tāls skats. Viņš tūliņ zināja, ka cīņa Amerikā zaudēta un ka nav jēgas ar galvu skriet mūrī. Jau ilgi viņš apsvēra iespēju nodibināt šādu bandu Anglijā. Tur likumi nebija tik stingri, tādēļ pavērās plašs darba lauks. Gandrīz no visām Eiropas valstīm "Sarkanā Roka" bija padzīta, un bija tikai laika jautājums, vai ari Anglija nerevidēs šai ziņā likumdošanu.

Bet pirms tam Festīni vēl gribēja piepildīt savu plānu, lielāko un nelietīgāko, kādu bija savā mūžā izdomājis. Tas nezīmēsies uz atsevišķiem cilvēkiem — šoreiz vajadzēja izspiest veselu tautu. Bet vispirms tam bija jādabū medaljons.

Viņš iznāca no piestātnes, paņēma taksometru un nobrauca uz mazu ieliņu Soho. Tur viņš iegāja restorānā, kur parasti šai laikā uzturējās Ils Bī. Viņš nedrīkstēja zaudēt ne mirkli.

Meklētais vēl nebija ieradies. Festīni nosēdās pie galdiņa, gaidīja un pasūtīja š^īvi zupas, ko ķelneris klanīdamies atnesa. Drīz pēc tam ienāca atlētiskais itālis.

"Cik iespējams, runājiet angliski,"sacīja Festīni.

'Tas vīrs ir brālis," otrs atbildēja.

'Tam nav nozīmes! Runājiet angliski. Vai esat aizsūtījuši uz Burboro cilvēkus?"

Ils Bī pamāja.

"Jā. Cilvēki, ko es nosūtīju, atgādināja angļus. Nevarētu domāt, ka tie itāļi; viņi ir labākie, ko varēju sadabūt."

"Vai viņiem var ticēt?"

Ils Bī viltīgi pasmaidīja.

"Viņiem ūdens jau līdz šejienei," viņš parādīja ar attiecīgu žestu.

Festīni smaidīja.

"Cerams, ar viņiem grūtību nebūs. Ja dabūjat medaljonu, tūliņ atnesiet man. Jūs pagaidīsiet Burboro piestātnē. Medaljonu tūlīt ļaudīm noņemiet. Ātrāk nerimstiet, pirms tas neatrodas drošā jūsu glabāšanā. Es gaidīšu Deptfordā. Bet ko iesāksim ar Tillitīni?"

Ils Bī bailīgi pavērās Festīni sejā.

'Tillicīni?" viņš atkārtoja un nemierīgi pagrozījās uz krēsla.

"Jā," Festīni nepacietīgi sacīja. "Vai jums no viņa bailes? Ari viņš tak ir tikai c ilvēks. Viņš guļ lielajā istabā, kuras logi iziet uz Temzu. Vai varat viņu nomaitāt?"

Ils Bī strauji pakratīja galvu.

"Sinjor, tā lieta neiet," viņš nopietni sacīja. "Nezinu neviena c ilvēka, kas to iedrošinātos. Jūs tak zināt, ka Tillicīni nav parastais cilvēks — viņš ir velns! Atceraties Bepo Ferosti? Viņš to nodūra uz trepēm. Un tad viņš noklausījās, ko mēs runājām. Tillicīni ievilināt lamatās nav iespējams. Daudzreiz jau tas ir velti izmēģināts. Atceraties Ņujorku. Toreiz mēs piekukuļojām viesnīcasķelneri,lai tas iedod viņam miega zāles, tad mēs nakti iebrukām viņa guļamistabā, ietinām viņu lielā palagā un iesviedām lifta šabtā — astoņus stāvus dziļā!

Un, kad nosteidzāmies lejā, atradām, ka tas ir gluži cits cilvēks — Antonio Barači —, kas visu šo plānu bija izstrādājis. Tumsā iepriekš nebijām viņa seju redzējuši un uguni mēs nedrīkstējām degt. Un zināt, kā klājās tam vīram no Florences, ko izļsūtījām viņu nogalināt? Par to vairs neko neesam dzirdējuši. Vēlāk tikai Tillicīni man atsūtīja pa pastu nogrieztu pirkstu. Pirkstā vēl bija gredzens ar brāļu pazīšanās zīmi. Nosūtītājs nebija miņēts, paka nodota Parīzē. Nē, ar Tillicīni mēs nevaram cīnīties — viņš nav parastais cilvēks!"

Festīni klausījās ar ironisku smaidu.

"Bet noteikti tak viņš ir cilvēks ar miesu un asinīm," viņš maigi sacīja. 'Tikai viņš ir gudrāks un viltīgāks par tiem, ko mēs pret viņu sūtām. Lieku tāpēc priekšā, ka es pats ar Tillicīni noslēgšu rēķinus. Visiem mūsu aģentiem pēc kārtas esmu devis šo uzdevumu, bet neviens to nav izpildījis. Nu man jādara ari sava daļa. Tillicīni ir bīstams cilvēks, kas var iznīcināt visus mūsu plānus. Kamēr šovakar mūsu draugi noskaidros apstākļus Burborā, es strādāšu uz savu roku."

"Vai man jāiet jums līdzi?" Ils Bī jautāja. "Sinjor, jūs zināt, ka jums es esmu ar mieru darīt visu."

Spēcīgais itālietis patiesi bija uzticīgs Festīni.

Grāfs pasmaidīja.

"Strādāšu viens pats." Viņš uzlika roku tam uz pleca. "Lieta jātaisa ļoti apdomīgi, ja gribam gūt panākumus."

Festīni nogrima domās. Ils Bī pacietīgi gaidīja un apbrīnodams raudzījās viņā. Visu savu mūžu viņš bija kalpojis grāfa ģimenei.

'Tur ir vēl kāds vīrs," Festīni sacīja, "tas ir Tillicīni palīgs vai aģents, to pirms jādabū nost no ceļa."

Ils Bī palocīja galvu.

'To lietu es nokārtošu jau šovakar."

Festīni acumirkli padomāja.

"Nē, es tā nedomāju. Nenokaujiet viņu, bet atvediet pie manis mājā. Jūs zināt, kur tā atrodas."

Otrs pamāja.

"Kad tas būs izdarīts, nosūtiet Tillicīni vēstuli, ka esam sagūstījuši viņa cilvēku. Un pieprasiet izpirkšanas naudu — sacīsim kaut pieci simti mārciņu. Pārējo atstājiet man."

Ils Bī saslējās.

"To lietu tūliņ nokārtošu, sinjor. Un novēlu jums labas sekmes."

Ar šiem vārdiem viņš atstāja lokālu.

10.

Tillicīni sēdēja savā darbistabā un aplūkoja uzņēmumus, ko šorīt bija saņēmis no Florences.

Sulainis ienesa vēstuli. Tās saturs bija īss:

"Mēs esam sāgūstījuši jūsu spiegu. Ja samaksāsiet mums pieci simti mārciņu, mēs viņu atlaidīsim.

Sarkanā roka."

Viņš atkal salocīja vēstuli.

"Vai sūtnis vēl gaida?"

"Nē. Vēstuli atnesa mazs zēns."

Tillicīni vēlreiz izlasīja paziņojumu un pasmaidīja. Viņš piegāja pie telefona un lika savienot ar numuru, kas grāmatā nebija atrodams un bija zināms tikai augstākiem valsts ierēdņiem. Inspektors Krokss tūdaļ atsaucās.

"Viņi sagūstījuši Karteru. Vismaz viņi tā apgalvo vēstulē, ko nupat saņēmu. Domāju, ka tas ari būs taisnība. Viņi pieprasa pieci simti mārciņu izpirkšanas naudas."

"Ko jūs darīsiet?"

"Viņu atsvabināšu. Bet šaubos, vai viņi to naudu dabūs."

Pēc pāris minūtēm viņš inspektoru sagaidīja pie Skotlendjarda, un abi aizbrauca uz Kartera dzīvokli. Saimniece atbildēja uz visiem jautājumiem. Pēc stundas viņš atrada ari to vietu krastmalā, kur Karters bija sagūstīts. Kā jau viņš paredzēja, Karters tam bija sūtījis signālus no kuģu būvētavas. Viņš'ievēroja pazīmes, ka te notikusi cīņa. Beidzot daži bērni viņam pastāstīja, ka redzējuši

četrus vīrus, kas nesuši kādu piedzērušos uz lielu automobili.

*

Sobo ir kāds klubs, kur sastopas ļaudis ar kreisi radikāliem uzskatiem. Klubs atvērts tikai no vienpadsmitiem vakarā līdz pieciem rītā.

Ceturksni priekš divpadsmitiem tur ieradās Pjetro, kas bija piedalījies apspriedē ar Ilu Bī un Festīni. Aplūkojis visus viesus, viņš atkal izgāja.

Viņš devās uz nabadzīgo Totenhemkortroda rajonu. Tur viņš atslēdza kādas durvis un iegāja savā istabā, kas atradās pagraba stāvā. Viņš aizslēdza atkal durvis un taisījās iedegt uguni. Tikko Viņš uzvilka sērkociņu, tā to apspīdēja spoža gaisma.

"Nekustieties," itāliski sacīja kāda balss, "citādi jūsu vairs nebūs."

"Uguni jūs varat aizdedzināt," nepazīstamais mierīgi turpināja.

Pjetro iededzināja gāzes spuldzi. Tillicīni!" viņš pārbijies iesaucās. . . u,

"Jā, tas es esmu," otrs vienaldzīgi atteica. "Durvis jūs tātad esat aizslēdzis, logus aizvēris. Apsēdieties."

Pjetro drebēdams paklausīja. Profesors katru viņa kustību pavadīja ar revolvera stobru.

"Kur jūs šovakar bijāt?"

"Gar to jums nav daļas," Pjetro stūrgalvīgi atteic a. "Jums nav arī tiesību ielauzties manā dzīvoklī. Ko esat man nozadzis?"

"Nerunājiet tādas muļķības," Tillicīni mierīgi sacīja. "Piecelieties un salieciet rokas uz galvas."

Viņš pārmeklēja to: no bikšu kabatas izvilka revolveri un no jostas dunci. Izņēmis patronas, viņš abus ieročus nolika uz galda.

"Pasniedziet labo roku — izstiepiet to uz priekšu."

Pjetro vilcinādamies paklausīja, šausmu pilnām acīm raudzīdamies profesorā.

Tillicīni apostīja roku un tūdaļ saoda rožeļļas smaržu, ar ko bija apslacījis Kartera mantas.

"Jā, jūs esat tas, ko es meklēju."

Pjetro kļuva aizvien nemierīgāks.

"Ko jūs ar to gribat sacīt?" viņš bailīgi jautāja.

"Gribu atdabūt to cilvēku, ko jūs šodien palīdzējāt sagūstīt. Ja jūs akurāt nepalīdzējāt pie šī darba, tad vismaz pārmeklējāt viņa mantas," Tillicīni draudzīgi sacīja.

Tie ir meli," Pjetro uztraucās. "Neko nezinu par cilvēku, kas sagūstīts."

"Es domāju to cilvēku, ko jūs šovakar pārmeklējāt," Tillicīni aizrādīja. "Jūs izlasījāt visus viņa papīrus. Kur viņš tagad ir?"

Pjetro kļuva vēl nedrošāks un bailīgāks.

"Kā jūs to zināt?" viņš šausmās vaicāja.

"Zinu to. Ar to pietiek."

Bet, lai gan Pjetro no Tillicīni bija šausmīgas bailes, tomēr bailes no biedriem bija vēl lielākas.

"Nevaru jums neko pasacīt — neko," viņš drūmi atteica.

"Tad jūs atnāksit man līdzi. Gaisma lai paliek degot. Piecelieties."

Viņš atmuguriski piegāja pie durvīm un tās atslēdza.

"Tā, ejiet ārā pirmais."

Iela bija tukša un vientuļa. "Pa labi!" Tillicīni pavēlēja.

Pjetro paklausīja. Tillicīni aizslēdza durvis. Gūsteknis brīnījās, ka šoferis nekādu tālāku instrukciju nesaņēma. Bet viss jau laikam bija norunāts iepriekš. Kad auto ripoja pa Temzas «.rastu, Pjetro zināja, ka viņi brauc uz Tillicīni dzīvokli. Viņš ar pūlēm saņēmās, jo bija tuvu sabrukumam. Tad viņš iedomājās, ka Tillicīni varbūt Londonā viņu nemocīs, j j viņš pats tak atradās valdības dienestā.

Auto pieturēja pie nama durvīm.

"Izkāpiet!"

Pjetro darīja, kā pavēlēts.

Tillicīni piezvanīja, un sulainis atvēra durvis. Abi iegāja priekšnamā.

"Vai kāds bijis?" profesors jautāja.

"Nē, tikai kāds kungs atstāja jums paciņu."

Tillicīni domīgi raudzījās sulainī.

"Vai tā liela?"

"Nē, samērā maza. Man bija jāparaksta pavadzīme."

"Saprotu. Jūs viņ u atstājāt pie durvīm, kamēr uzmeklējāt zīmuli."

Sulainis pasmaidīja.

"Nē, durvis es netiku atstājis."

Tillicīni lūpas raustījās. Paciņai, kas atradās uz galda, viņš nepiegrieza vērības, bet uzmanīgi aplūkoja grīdu. Viņš atvēra arī durvis un apskatīja Jelsa slēdzēju. No tā viņš izvilka divus diegu galus. Visu laiku ar otru roku viņš turēja kabatā revolveri. Sulainis nekā nemanīja.

"Labi, Tomas," viņš sacīja un aizvēra durvis, "varat iet. Nu, uz priekšu, mans draugs," viņš griezās pie gūstekņa.

Pjetro kāpa pa platajām trepēm augšup, un Tillicīni tam uz pēdām sekoja.

"Pa šīm durvīm," viņš klusu sacīja.

Kad itālis satvēra durvju tverekli, Tillicīni uzsauca Tomam skaļā balsī:

"Uznesiet to paciņu augšā."

Viņš iebīdīja Pjetro istabā, kas atradās pilnīgā tumsā.

» Acumirkli gūsteknis vilcinājās uz sliekšņa, un Tillicīni gaidīja aiz viņa. Piepeši atskanēja viens pēc otra četri šāvieni, un Pjetro uz sejas nogāzās zemē.

Tillic īni atlēca sānis. Trepēs skanēja sulaiņa steidzīgie soļi. Lejā atradās ieslēdzējs. Tillicīni pavēlēja to ieslēgt un istabā uzliesmoja spuldzes.

Viņš noliecās pie zemē guļošā cilvēka, kas locījās sāpēs. Istaba bija tukša, tajā neviens nevarēja paslēpties. Viņam arī nevajadzēja tālāku norādījumu — vaļējais logs rādīja ceļu, pa kuru uzbrucējs bija aizbēdzis.

Tillicīni atkal izdzēsa gaismu un piegāja pie loga. Pie smagā rakstāmgalda bija piestiprināta virve, kuras otrs gals šūpojās vējā.

Iela bija tukša. Viņš aizvēra logu un telefonēja policijai.

Pjetro bija ievainots tik smagi, ka tam vairs nevarēja palīdzēt. Tillicīni nometās pie viņa ceļos un redzēja, ka agonija nebija tālu. Ar Tomasa un atsauktā policista palīdzību viņš noguldīja to kušetē.

Tillicīni atvēra savu zāļu kasti un visiem līdzekļiem izmēģinājās Pjetro uzturēt dzīvu. Pamazām tas ari nomierinājās un atvēra acis. Ieraudzījis Tillicīni, viņš vāji pasmaidīja.

"Sinjor," viņš sacīja itāliski, "ja es to būtu zinājis… Tā jūs daudzus no mums esat ievilinājis slazdos. Man bankā ir nauda," viņš nosauca firmas vārdu, "un es lūgtu to izmaksāt manai māsai. Viņa ir atraitne Secori."

"Es parūpēšos, lai to viņai nosūta, Pjetro."

"Kā jūs zināt manu vārdu?" mirstošais jautāja.

"0, es jūs pazīstu ļoti labi."

"Kādu dienu," Pjetro pēc ilgāka klusuma brīža vājā balsī sacīja, "mūsu savienība jūs tomēr iznīcinās, sinjor."

Viņš apskatījās un ieraudzīja policistu, kas itāļu valodu nesaprata.

"Sinjor, gribu jums kaut ko teikt," viņš čukstēja. Bija grūti saprast viņa balsi.

Mirstošais saņēma visus spēkus. Kad Tillicīni bija noliecies tam tuvu klāt, Pjetro sakustināja roku.

"Un tas ir jums!" viņš čukstēja.

Bet Tillicīni bija ātrāks. Viņš cieti satvēra Pjetro elkoni, un mirdzošs duncis nokrita zemē. Tillicīni smaidīdams atliecās.

"Tas bija nekrietni, Pjetro!"

Mirstošais nenožēloja izdarīto; viņš nenožēloja nevienu savu ļauno darbu. Bet nu viņš savām dziestošajam acīm redzeja, ka Tillicīni nicīgi pagriež muguru.

*

Stundu vēlāk Tillicīni sēdēja inspektora Kroksa birojā Skotlendjardā. 4t9<-'

"Tātad vēlreiz esat ticis cauri ar veselu ādu," inspektors apbrīnodams sacīja.

"Pat divas reizes."

"Pirmā reize droši vien bija visbīstamākā."

"Pēc manām domām, otra būtu bijusi bīstamāka, jo duncis bija saindēts. Es to tūliņ konstatēju."

"Saindēts?"

"Tā bija ļoti nepatīkama inde — tetāns."

"Deviņi pērkoni," inspektors pārbijies iesaucās, "tā ir inde, kas izsauc stinguma krampjus."

Tillicīni pamāja.

"Pareizi. Viņi man gribēja sagādāt vieglu nāvi. Viņi izlieto šim nolūkam visjaunākos zinātnes sasniegumus. Zināju, ka cilvēks, kas nodeva paciņu, ir uzlīdis augšā un gaida mani. Tas ir vecs numurs un plaši iemīļots."

Inspektors palocīja galvu.

"Kad Tomass aizvēra durvis, mūsu draugs iebāza starp atslēgu gabaliņu audekla papīra. Aizslēgs aizķērās gan, bet papīrs palika starpā. Kad viņš domāja, ka gaisam jābūt tīram, viņam vajadzēja tikai pavilkt, lai durvis būtu vaļā."

"Jā, zinu šo triku," inspektors sacīja.

"Es jau kaut ko nojautu. Sevišķi lielas aizdomas man radīja tā paciņa. Un tad es iedomājos, ka Kartera aizvešana var būt tikai viltība, lai dabūtu mani laukā no mājas un pēc tam jo silti sagaidītu."

"Vai uzbrucēju noķērāt?"

"Nē. Bet par to nav jārūpējas, varbūt jau ritu viņš būs drošībā."

"Es jau izsūtīju ierēdņus, bet ar šiem itāļiem ļoti grūti tikt galā."

Tillicīni pasmaidīja.

"Jā, tie nav caurmēra cilvēki. Ja jūs kādreiz atbrauktu Florencē, inspektor, es jums parādītu savu kriminālistikas muzeju. Salīdzinot visādu zemju noziedznieku galvaskausus, mēs varētu konstatēt, kāpēc dienvidnieki ir bīstamāki. Un, ja jums būtu pacietība klausīties, es varētu jums arī pastāstīt, kā var daudzmaz noteikt cilvēka raksturu."

"Citiem vārdiem," inspektors labsirdīgi piezīmēja, "jūs sāktu mani apmācīt melnajā maģijā."

"Apmēram."

Vēl pusstundu Tillicīni apspriedās ar Kroksu un policijas prezidentu. Atkal bija izdarīts noziegums, kas bija ierakstāms "Sarkanās Rokas" kontā.

Profesors piecēlās un paraudzījās pulkstenī. Bija gandrīz divpadsmit. Krokss sekoja viņa piemēram.

"Kurp jūs tagad iesiet?"

"Uz savu dzīvokli. Nāksiet līdzi?"

"Jā, man vēl stundā laika. Man pie jums ļoti patīk. Var mierīgi atpūsties. Ja netraucēju, es jūs pavadīšu."

"Nu tad iesim," Tillicīni sacīja.

Viņi izgāja no Skotlendjarda. Dežūrējošais uzraugs godbijīgi sveicināja itāli.

Lēnām viņi nostaigāja līdz Tillicīni namam. Viņš piezvanīja, lai gan pašam bija klāt atslēga.

Neviens neatsauc ās. Piezvanījis vēlreiz, viņš atslēdza un iegāja iekšā. Abas spuldzes priekšnamā dega, bet no Tomasa nebija ne pēdu.

Tillicīni aizvēra durvis. Parasti Tomass uzturējās pagrabstāvā. Profesors aizgāja līdz koridora galam, pārliecās pār margām un sauca. Bet ari tad atbildes nebija. Tad viņš ieraudzīja uz galdiņa rakstu un uzreiz saprata, kas par lietu. Raksts bija adresēts pašam Tomasam.

"Esmu apcietināts sakarā ar šīs dienas notikumiem. Lūdzu, atnesiet man uz Bovstrita iecirkni mēteli."

Paraksts: Antonio Tillicīni.

Viņš klusēdams pasniedza telegrammu inspektoram.

"Drīz jau dabūsim zināt vēl ko vairāk," viņš sprieda un kāpa pa trepēm augšup.

Viņš neņēma līdzi revolveri, jo zināja "Sarkanās Rokas "metodes un to, ka tagad mājā nav neviena šīs bandas locekļa. Turklāt Tomass bija prom jau kādu pusstundu, un šī laika bija pietiekoši, lai tie izpildītu savu uzdevumu.

Viņš atvēra darbistabu un bez bailēm iegāja iekšā. Iededzis gaismu, viņš redzēja, ka tā vislielākā nekārtībā. Viss bija pārmeklēts. Rakstāmgalda atvilktnes bija atlauztas un zemē gulēja papīra gabali un rožu koka šķembas.

Pat krēslus un kušeti tie nebija saudzējuši. Polsteri bija pārgriezti un astri izmesti laukā.

Krēslu kājas bija vai nu noskrūvētas, vai nolauztas. Turpretim zāļu kaste, kas stāvēja uz galda, bija pilnīgā kārtībā. Jādomā, iebrucējiem bija respekts pret Tillicīni zināšanām. Tomēr viņš redzēja, ka dažas pudelītes bija izņemtas un novietotas atpakaļ. Acīmredzot, viņi bija apmierinājušies ar uzrakstu izlasīšanu.

Profesors noliecās zemē, atvilka grīdsegu un izņēma grīdas gabalu. Šo paslēptuvi viņš pats bija ierīkojis.

Viņš iebāza roku padziļinājumā un izvilka kādu papīru.

"Pateic amies par medaljonu," viņš lasīja. "Drīz jau atkal dzirdēsiet par mums, Tillicīni."

Itālietis salika rokas uz muguras un nostājās istabas vidū.

"Ko, viņi nozāguši medaljonu?" inspektors satrūcies jautāja.

Tillicīni neatbildēja.

Drīz pēc tam pie durvīm pieklauvēja, un parādījās Tomass-. Rokā tas turēja kunga mēteli.

"Kā tas… vai jūs…?" viņš iesāka.

Tillicīni pamāja tam klusēt.

'Tomas, es tak jums pieteicu nekādos apstākļos neatstāt māju. Ka jūs šoreiz esat iekritis, galu galā izskaidrojams ar to. ka neesmu devis jums pietiekošu instrukciju. Rītu parādīšu jums mana paraksta slepenu zīmi, uz ko jums katru reizi vispirms jāskatās."

"Man bezgala žēl," sacīja sulainis. Tillicīni to negribēja dzirdēt.

"Man patiesībā jāatvainojas jums, Tomas. Jums tak ir mazs zēns?"

"Jā."

"Un jūs nēsājat viņa ģīmetni medaljonā pie sevis?"

"Jā," Tomass piekrita. "Nesen to jums iedevu apskatīšanai."

"Man patiesi žēl, Tomas, un es ļoti atvainojos, jo esmu šo medaljonu nozaudējis. Cerams gan, ka to vēl atradīsim."

"Ak, tam nav tik liela nozīme. Varu dabūt citu. Tas maksās tikai pusotra šiliņa."

Tillicīni izņēma no kabatas revolveri un piespiedakādu atsperi.

Spalā atvērās mazs caurums, no kura Tillicīni izkratīja mazu, papīrā ietītu priekšmetu. Viņš pasniedza to inspektoram.

"Lūdzu, uzglabājiet to Skotlendjardā, lai gan man šķiet, ka viņi vairs nemēģinās ielauzties namā."

Tas bija medaljons ar svētā Antonija bildi,

"Žēl tikai, ka viņi nozaga to otro. Man patiesi-žēl Tomas!"

Sulainis pasmīnēja.

'Tam nav nekādas nozīmes."

Kad abi "Sarkanās Rokas" vadoņi mazajā dzīvoklītī atvēra medaljonu, tie ārkārtīgi sašuta, ieraudzīdami veselīga, spēcīga zēna portreju.

11.

Sers Ralfs Mort-Menneri izņēmuma kārtā bija samērā ciešamā garastāvoklī. Lieta tā, ka franču laikrakstā viņš nupat par sevi kā kolekcionāru bija izlasījis visai glaimojošu rakstu. Viņa labā oma nepalika bez iespaida arī uz viņa viesiem. Nospiestā jutoņa, kas namā valdīja pēc Mensingēma notiesāšanas, bija izklīdusi.

Notiesātais no cietuma bija izlaists. Apelācijas instance bija sera Ralfa spriedumu atc ēlusi, atrazdama, ka tas taisīts zem stipra personisko jūtu spiediena.

Par visu to visvairāk bija jāpateic as Hilerijam Džordžam, bet tas bija pārāk korekts, lai atklāti priecātos par savu uzvaru. Ar nākošo vilcienu tas nobrauca uz Burboro un personīgi pavēstīja to seram Ralfam. Iesākumā bibliotēkā abi bija sastrīdējušies diezgan asi, bet vēlāk atkal izlīguši.

Galu galā arī pats sers Ralfs bija ieskatījis savu kļūdu un atrada par labāku izlīgt.

Vakariņās sers Ralfs vairākas reizes iztukšoja glāzi uz sava "ienaidnieka" veselību.

"Hilerij," viņš jokoja, "jūs pašlaik nākat no Londonas. Ko dara "Sarkanā Roka"? Ja var ticēt avīzēm, tā banda nogalina tikpat daudz cilvēku kā autobusi."

"Jā, "Sarkanās Rokas" darbība ir visai bīstama. Tie ļaudis ir spīdoši organizēti un nekā nebaidās."

"Vai jau rtoškaidrots, kāpēc tie aplaupa kolekcionārus?" Merdžerija jautāja.

Hilerijs kratīja galvu.

"Diemžēl neko par to nezinu, bet kādam āķim tur jābūt. Negribētu jūs nevajadzīgi uztraukt," viņš griezās pie sera Ralfa, "bet vai jums nav ienācis prātā, ka ielaušanās jūsu namā varētu būt "Sarkanās Rokas" darbs?"

"Tas man liekas neticami," tas atteica.

"Dzirdēju, ka viņi aizveduši kādu Tillicīni asistentu. Bet nākošā ritā tas atkal pārradies sveiks un vesels. Viņš varējis visai maz pastāstīt, kur bijis. Viņi padarījuši to dullu, iedodot kādu līdzekli, kas neļauj zināmus notikumus atcerēties. Viņš atrasts agrā rīta stundā un visu šo laiku atrodas pusnemaņas stāvoklī."

"Ļoti interesanti," sacīja Franks, kas sēdēja līdzās Merdžerijai. "Tamlīdzīgus gadījumus esmū novērojis Itālijā. Tas ir kāds opija preparāts."

"Viņš nekā nevar atcerēties," Hilerijs turpināja. "Tikai…" viņš piepeši aprāvās.

"Ko gribējāt teikt?" Vera jautāja.

Šovakar tā izskatījās sevišķi skaista, tērpusies zeltu izšūtā zaļa samta kleitā.

"Piemirsu atkal," Hilerijs sacīja, atcerēdamies, ka šos faktus nedrīkst izpaust. "Es jūs nesen redzēju pilsētā."

Vera savilka skaistās uzacis.

"Kur?"

"Oksfordstritā. Jūs brauc āt ļoti elegantā vāģī. Vai tas nepieder grāfam Festīni?"

Viņa to cieši uzskatīja.

"Kāpēc lai tas piederētu grāfam?"

"Man liekas, ka redzēju jūs kopā ar Festīni."

"Ja jūs domājat grāfu Festīni, kas apgrozās labākajā sabiedrībā un kā vārds visai pazīstams, tad to es nemaz nepazīstu. Un turklāt pa Oksfordstrītu neesmu braukusi kopš tās reizes, kad ziemsvētkos ar seru Ralfu braucām uz kādu teātra izrādi."

"Tad būšu maldījies, piedodiet."

Vera tūliņ sāka runāt par ko citu. Viņa bija laba namamāte, tomēr tikko varēja slēpt dusmas par šo starpgadījumu.

"Pastāstiet vēl, ko jūs zināt par "Sarkano Roku". Dzird, ka tā gatavojoties lieliem nodomiem."

"Neviens neko tuvāku nezina," Hilerijs atteica. Pat Tillicīni. Viņš tāpat taustās tumsā kā mēs."

"Ļaudis kļūst pārāk nervozi," sers Ralfs sprieda.

Šai acumirklī Vera piecēlās un devazīmi abām pārējām dāmām. "Šorīt laikrakstos bija garš artiķelis. Policijaapsargāvisasiestādes un ministrijas, lai uz tām neizdarītu atentātu."

'To varu apstiprināt," Franks piezīmēja un aizdedzināja cigareti. "Valdība uzdevusi vairākiem pazīstamiem inženieriem pārbaudīt tiltu stāvokli."

Sers Ralfs un Hilerijs piecēlās un aizgāja. Viņi gribēja apskatīt slaveno kolekciju.

Parunājusi bridi ar Merdžeriju un Džillingfordu, Vera saldi nožāvājās aiz rokas un smiedamās atvainojās.

"Nedomājiet, ka jūsu klātbūtnē garlaikojos, bet beidzamās naktis esmu slikti gulējusi. Kur jūs būsiet?"

"Biljarda istabā. Gribu ar Merdžeriju izspēlēt kādu partiju," Franks atteica.

Vera palocīja galvu.

"Un es mazliet pārbaudīšu savus saimniecības rēķinus." Viņa saviebās. 'Tas man šausmīgs uzdevums."

"Vai varu palīdzēt?" jautāja Merdžerija.

Vera pakratīja galvu.

"Cerams, ka tavs nākošais vīrs tevi tā nemocīs," viņa piezīmēja, atvadījās un izgāja no istabas.

Pēc pāris minūtēm tā atkal atgriezās, it kā būtu kaut ko aizmirsusi. Bet ēdamistaba bija tukša. Viņa devās uz biljarda istabu, kur spēle pašlaik bija iesākusies. Viņi tātad būs nodarbināti vēl mazākais stundu.

Viņa palūkojās savā dimantiem izgreznotajā rokas pulkstenī, kas rādīja bez piecām desmit, izgāja hallē, uzkāpa pa kāpnēm augšā un pagāja garām telpai, kurā atradās kolekcija. Pa puspievērtajām durvīm viņa dzirdēja, ka Ralfs pašlaik notur runu par renesanses māksliniekiem, kas nodarbojušies ar sīkām lietiņām un zeltkaļa darbiem. Arī viņiem tātad sarunu temats vēl bija ilgākam laikam. Vera paātrināja soļus.

Koridora galā atradās viņas pašas greznā istaba.

Iegājusi viņa ieslēdzās. No istabas stikla durvis veda uz balkonu. Viņa atkal paskatījās pulkstenī, tad atvilka priekšistabas durvīm smagos priekškarus.

Viņa iededza gaismu, uzmanīgi pavēra stikla durvis un izgāja uz balkona.

Bija jauka, patīkama nakts. Mēness bija paslēpies aiz mākoņu sienas, bet bija pietiekoši gaišs, lai dārzā atšķirtu kokus un krūmus. Viņa uzmanīgi paskatījās uz visām pusēm, bet nevarēja neko ieraudzīt. Tad viņa atkal atgriezās istabā un gaidīja. Šai acumirklī kaut kur pulkstenis nosita desmit un dārza krūmos kaut kas sakustējās.

Viņa piegāja pie kumodes un izņēma zīda virves trepes. To vienā galā bija piestiprināts stiprs āķis, ko viņa uzmeta uz balkona margām.

Tad viņa uzmanīgi nolaida kāpnes lejup. No ēnas iznira tumšs stāvs un uzrāpās augšā. Pārkāpis pāri margām, cilvēks uzvilka virves trepes un nolika tās uz balkona grīdas.

Viņa saņēma to aiz rokas un ieveda istabā, aizvēra logu, aizvilka priekškarus un iededza ugunis. Tad viņa atgriezās pie svešā un lūkojās tam sejā.

"Ak, pateicos, ka ieradies pats. Baidījos jau, ka tu sūtīsi kādu no tiem šausmīgajiem ļaudīm."

Festīni smaidīja un noglāstīja viņai vaigus.

"Jā, man bija jānāk pašam. Bet nav nemaz tik ilgs tas laiks, kamēr redzējāmies."

"Divi dienas!" viņa pārmetoši iesaucās.

Viņš pamāja.

"Vai manu vēstuli saņēmi?"

Atbildes vietā tā izņēma no kleitas izgriezuma salocītu papīru.

"Tev vajadzēja to sadedzināt," viņš sacīja. "Vēstules ļoti bīstami uzglabāt, kaut arī tās būtu visai nevainīgas."

"Vai esi viens?"

Viņš pamāja. Viņas roka kaisli drebēja viņējā.

"Es tā pēc tevis ilgojos, tevis man tā trūka! Es ienīstu šo māju!" viņa uztraukta iesaucās. Tā ir kā briesmīgs cietums." Viņa uzlika tam rokas uz pleciem. "Tu nesaproti, ko šī pelēkā dzīve man nozīmē."

Tā būs vēl tikai īsu laiciņu, bērns!"

Viņa bija par to vecāka, tomēr viņš ar to apgājās visai tēvišķi.

"Drīz mēs šo nelāgo zemi atstāsim. Itālijā ir daudz skaistāk, tur debess nekad neapmācas un saule zeltī vīna dārzus un olīvu birzes.

Viņš to noskūpstīja, lai gan vislabprātāk tūliņ būtu sācis runāt par darīšanām. Neviens nezināja viņu tuvākās attiecības, jo Festīni savu noslēpumu sargāja. Pat slepenorganizācijas padomē viņa bija pazīstama tikai kā pilnīgi sveša persona.

"Ak, es gribētu kaut kur aizbēgt," viņa gurdeni sacīja. "Pagājušajā gadā gribēju satikt tevi Īrijā, bet tu jau zini, ka pēdējā acumirklī Ralfs mani nelaida."

Piepeši viņa strauji pagriezās pret viņu.

"Tu tomēr tur būsi saticies ar Merdžeriju."

"Merdžeriju?" viņš nevainīgi jautāja.

"Viņa aizbrauca viena, lai gan es visādi nopūlējos tikt tai līdzi."

Viņa skumji kratīja galvu.

"Nedrīkstēju tev sūtīt vēstuli, jo citādi tev būtu bijis iemesls sākt ar Merdžeriju flirtēt," viņa jokoja.

"Nevaru viņu atcerēties," viņš mierīgi sacīja. "Kāda vina izskatās?"

"Bet viņa tevi atceras ļoti labi, un es vai zaudēju prātu, kad viņa pastāvīgi runāja par tevi. Bet man bija prieks, ka viņa tevis nevar ciest."

Festīni pasmaidīja.

"Lielākā daļa cilvēku nav par mani sevišķi sajūsmināti."

Viņš atsvabinājās no tās un nolika mēteli.

"Vai mēs te esam pilnīgi droši, vai neviens mūs netraucēs?"

"Nē, vari būt bez rūpēm."

"Nu, tad kādas piecas minūtes apspriedīsimies."

Viņi nosēdās viens otram blakus. No piecām minūtēm iznāca desmit. Festīni runāja ātri, un viņa īsi atbildēja.

Viņa lūgums tai nenozīmēja nekā. Vera būtu upurējusi vēl vairāk nekā sava vīra īpašumu, lai tikai viņam izdarītu pa prātam. Visi likumi pasaulē, ko ir izdevuši cilvēki, sievietei nenozīmē nekā, ja viņa mīl. Ticība, gods un visi principi paliek neievēroti. Viņai ir tikai viena vēlēšanās — patikt un kalpot mīļotam vīrietim.

"Vislabāk, ja tu to plānu izpildīsi starp trijiem un četriem. Es būšu dārzā un tevi gaidīšu. Tuvumā būs motocikls, un uz Londonas ceļa mani gaidīs automobilis.

"Ak, man tev vēl kas jāatzīstas," viņa piepeši sacīja. "Man ļoti žēl, ka neveicās, es darīju visu, kas manos spēkos."

Viņš zināja tūliņ, par ko viņa runā.

"Ak, tu domā naudu? Par to nerūpējies. Esmu atkal sadabūjis līdzekļus. Pēdējā laikā mums bija maz laimes. Tas sasodītais Tillicīni bija mums nogriezis visus ienākumu avotus, bet pagājušo nedēļu mums tomēr viena lieta palaimējās, un nākošo mēnesi būsim bagāti."

Viņa vaibsti sastinga.

"Angļu valdība gan par to nebūs iepriecināta!"

Drīz Festīni izskatījās atkal jautrs un bez rūpēm kā parasti.

"Par naudu tev nav ko rūpēties. Acumirklī mums tās diezgan. Jau pašā sākumā domāju, ka tu nevarēsi sadabūt pieci simti mārciņu."

Viņš piecēlās, un viņa palīdzēja tam uzvilkt mēteli.

"Tava māsīca — kā tak viņu sauca?"

"Merdžerija."

"Jā, jā, atceros. Kur viņa tagad ir?"

Viņš to jautāja ļoti vienaldzīgā balsī.

"Šinī namā."

"Dīvaina sagadīšanās. Vai viņa par mani kaut ko izteikusies?"

Vera kratīja galvu. Festīni bija ienācis prātā, ka Merdžerija varbūt kaut ko izteikusies par viņu satikšanos stacijā.

"Ak, cik es tomēr esmu aizmāršīgs," viņš piepeši sacīja, "vēl pirms pāris dienām viņu redzēju. Tagad atceros ļoti labi — viņa ir ļoti liela un izskatās veselīga un robusta."

Šis spriedums nebija Merdžerijai visai glaimojošs, bet Veru tas ļoti apmierināja. Viņa bija greizsirdīga uz visu, par ko viņš interesējās."

"Nu, šāds atzinums gan viņu neiepriecinātu," viņa smaidīdama sacīja.

"Tagad atceros — viņa bija kāda jauna cilvēka pavadībā."

"Ari tas te tagad dzīvo."

Viņš domīgi raudzījās viņā.

"Ak tā, viņš arī te dzīvo?" viņš atkārtoja.

Viņa domāja, ka viņš noguris, un piegāja pie loga. Viņa paslēpās biezajā aizkarā un gaidīja viņu. Ar laimīgu nopūtu viņa metās tā skaujās.

"Ak, kā es pēc tevis ilgojos," viņa laimīgi sacīja. "Nezinu, kā turpmāk varēšu bez tevis iztikt. Tu nevari iedomāties, kā es ciešu…"

Viņš smējās klusi un apdomīgi, tad pāris reizes viņu noglāstīja.

"Man tagad jāiet," viņš čukstēja, "citādi mani var noķert. Man jābūt ļoti uzmanīgam."

Ne'gribēdama viņa atvēra logu. Kādu sekundi viņš stāvēja uz balkona un raudzījās parkā.

Nekas nebija redzams. Nākošā acumirklī viņš pārlēca pār margām un bez trokšņa noslīdēja lejā.

12.

*

Viņa nogaidīja, līdz tas bija pazudis koku ēnā, tad uzvilka trepes un uzmanīgi ieslēdza tās kumodes atvilktnē.

Viņš bija tai devis ļoti pamatīgus norādījumus, ko viņa domās atkārtoja.

Medaljonu viņa pazina ļoti labi, jo viņai bija tā zīmējums. Tas bija viņas dzīves degpunkts, ap ko saistījās visas viņas domas.

Viņa apskatījās, vai istabā nav atlikušas kādas apmeklējuma pēdas, tikai tad atslēdza durvis un izgāja ārā.

Kad viņa gāja garām mazajam muzejam, no tā iznāca sers Ralfs ar savu viesi un pārsteigts raudzījās viņā.

"Hallo, Vera, domāju, ka esi lejā pie citiem."

"Es sakārtoju savus mājturības rēķinus," viņa atbildēja un saviebās.

Sers Ralfs bija ļoti labā garastāvoklī un smējās.

Kad viņš gribēja aizslēgt muzeja durvis, viņa satvēra tā roku.

"Es labprāt vēl apskatītu tavu kolekciju."

Seram Ralfam tas patika ārkārtīgi, viņš jutās ļoti glaimots. Pēc viņa domām, Vera līdz šim bija par to pārāk maz interesējusies.

'Tas ir lieliski! Nāc līdzi, apskatīsim.vēlreiz. Tikai nesaki nekā, ja Hilerijs atkal sāk ar mani disputēt par mākslu. Šinī ziņā tam pavisam mietpilsoniski uzskati."

Viņš atkal priecīgi nosmējās sevī.

Vera apskatīja vitrīnas ar lielu interesi. Viņa gan bija kolekciju redzējusi jau biežāk, bet sers Ralfs to nezināja. "Sarkanās Rokas" darbība bija viņas vīru padarījusi nervozu. Jau vairākkārt tas bija teicis, ka pārmainīšot visas atslēgas. Nu tā gribēja pārliecināties, vai tas jau noticis. Bet pietika viena skata, lai redzētu, ka viss palicis pa vecam. Ari pašu kolekciju viņš nebija pārkārtojis.

'Tiešām lieliski!" viņa apbrīnodama teica.

Patiesībā kolekcija to interesēja visai maz.

"Ar laiku ari tu iedzīvosies šinī pas,aulē," sers Ralfs sajūsmināts paskaidroja, "es tevi vēl iztaisīšu par lietpratēju, Vera."

Tad viņi devās pa trepēm lejā, un Vera intensīvi domāja.

Ap pusnakti mazā sabiedrība devās pie miera.

Franks bija viens no pēdējiem, kas uzkāpa augšā. Iedams gar dzīvojamo istabu; tas redzēja, ka Vera novāc šaha figūras. Sers Ralfs bija ar Hileriju spēlējis.

Dīvainas sajūtas spiests, viņš apstājās.

"Labu nakti, lēdija Mort-Menneri," viņš sacīja.

"Labu nakti, mister Džillingford."

Viņš vēl acumirkli pastāvēja.

"Gribētu jums kaut ko sacīt, kas man nedod miera," viņš rimti sacīja.

"Jūsu vietā es labāk to nedarītu," viņa mierigi atteica. "Atstājiet visu kā ir un esiet mierīgs."

Viņa runāja ļoti draudzīgi.

"Ir kāds vārds, kas izskaidro vispretrunīgākās, pat ārprātīgās parādības. Vai zināt to?"

"Varbūt tas ir "mīla"," viņš klusu atbildēja.

Vera pasmaidīja.

"Jā, tas viņš ir," viņa sacīja un atkal noliecās pār galdu.

Viņš vēl acumirkli pastāvēja, tad devās pa kāpnēm augšā.

*

Vera sēdēja pie kamīna savā guļamistabā un lasīja, tomēr no izlasītā atcerējās maz. Viņa paskatījās uz mazo pulksteni, kas tikšķēja uz kamīna. Tas rādīja ceturksni pāri trim.

Viņa piecēlās un uzvilka virs rītakleitas garu, tumšu lietusmēteli. Atvērusi rakstāmgalda atvilktni, tā izņēma sarkanas marokēna ādas etviju.

Viņa prātīgi atvēra to un piespieda kādu atsperīti. Kastītes dibens atvērās, un uz samta spilventiņa parādījās trīs smalkas atslēdziņas.

Viņa izņēma tās, etviju aizvērā un izdzēsa gaismu.

Pie durvīm viņa apstājās un klausījās. Tad viņa izgāja tumšajā koridorā. Biezais tepiķis apslāpēja viņas soļu troksni. Visa māja gulēja dziļā mierā. ; , > ,

Viņa izdzirda sīku troksnīti. Kāda pele laikam grauza. Viņa uzmanīgi tuvojās muzeja durvīm. Tur viņa apstājās un sekundi paklausījās.

Sprs Ralfs gulēja istabā, kas atradās koridora otrā galā, un viņam bija ļoti veselīgs miegs. Hilerijs apdzīvoja pretimesošo istabu.

Viņa uzmanīgi ielika atslēgu caurumā un atvēra rožkoka durvis. Tās bez trokšņa pagriezās virās. Viņa iegāja un tās uzmanīgi aizvēra. No iekšienes durvis nebija aizslēdzamas, bet šai darbā nekādi traucēkļi nebija paredzami. Un ja arī kāds ietu pa koridoru, tas nevarētu nojaust, ka viņa atrodas muzejā.

Ar kabatas laternu tā apgaismoja vitrīnas un drīz atrada pareizo. Izņēmusi no tās medaljonu, viņa pamatīgi aplūkoja to un vēlreiz pārliecinājās, ka ir izņēmusi īsto.

Klusu viņa izslīdēja pa durvīm un tās aizslēdza.

Tad viņa devās uz savu istabu.

Bet viņa vēl nebija pagājusi ne trīs soļus, kad šausmās sastinga, jo ieraudzīja sev priekšā tumšu stāvu.

Koridors nebija pietiekoši apgaismots, bet viņa pazina, ka tas ir Hilerijs Džordžs.

"Kas tur?" viņš klusu jautāja.

Aiz bailēm tā nespēja tūliņ parunāt. Viņas mēle bija kā sasieta.

"Kas tur?" viņš atkārtoja skaļāk.

Ar pārcilvēcīgām pūlēm tā mēģināja sakopot domas.

"Es tā esmu," viņa čukstēja.

"Lēdija Mort-Mennerī? Ak, piedodiet, es domāju, ka dzirdu kaut ko dārzā. Tāpēc piecēlos un sāku klausīties. Bet tad vairs nekā nedzirdēju un tas mani padarīja nervozu."

"Viss kārtībā, es nāku no sera Ralfa istabas. Ieņēmu tur mazliet veronāla, jo nevaru gulēt."

Viņš klusu atvainojās.

Viņa raudzīja atcerēties, vai muzejā nav trokšņojusi. Vai viņš būtu redzējis viņu iznākam no turienes?"

Viņa nākošie vārdi to apmierināja.

"Neredzēju, no kurienes jūs nākat. Cerams, ka neesmu jūs sabaidījis?"

"Ak, nē," viņa atviegloti nopūtās.

Viņš atgriezās savā istabā. Viņa pagaidīja, līdz tas aizslēdz durvis.

Tad viņa ātri devās uz savu istabu. Kad bija drošībā, tā aizslēdza durvis un aizvilka smagos priekškarus. Tad viņa pagrieza slēdzi.

Viņa nedrikstēja vilcināties. Svarīgākā uzdevuma daļa vēl priekšā.

Hilerijs bija kaut ko dzirdējis dārzā — tas būs bijis Festīni. Viņa atvilka logu un izgāja uz balkona. Krūmu ēnā tā pamanīja tumšu stāvu.

Kad viņa atradās pie margām, tas pienāca klāt.

"Še , uzķer!" viņa klusu sauca.

Viņš izstiepa roku un viņa nometa medaljonu.

Viņš to uzķēra, un, neteikdams ne vārda, pazuda tumsā.

Bridi tā stāvēja vīlusies. Viņas darbs tak bija vismaz pateicības vērts. Kad tā gribēja griezties atpakaļ, viņa izdzirda lejā balsi.

Viņa izbijās tik ļoti, ka nespēja pakustēties. Viņš bija atnācis.

Viņa redzēja lejā tumšu stāvu.

"Vai dabūji?" viņš čukstēja.

"Kā! Es tak nometu viņu tev lejā!"

"Nē, tu neesi nometusi!" viņa balss bija rupja. 'Tu tak neko neesi nometusi. Gaidu te jau pusstundu."

Viņa pieķērās margām. Ko tas nozīmēja?

"Saki tak, ko tu esi izdarījusi?" Festīni nepacietīgi sacīja. "Kam tu viņu atdevi?"

'Tas bija kāds vīrietis," viņa vāji atbildēja.

"Kādā virzienā viņš aizgāja?"

'Taisni — uz krūmu pusi."

Festīni aizsteidzās norādītajā virzienā.

Viņai bija vēl tik daudz spēka, ka spēja atgriezties istabā un aizslēgt durvis. Tad viņa bez samaņas nokrita uz grīdas.

Festīni kā pantera līda pa tumsu. Nogājis apmēram piecdesmit soļus, viņš svešo ieraudzīja.

Viņam nebija laika ilgi kavēties.

Festīni bija savu plānu grozījis un ieradies nevis ar motociklu, bet ar automobili, kas sānielā to gaidīja.

Tikko viņš skaidri varēja redzēt vīrieti, viņš pacēla revolveri un divreiz izšāva.

Vīrs bez samaņas saļima.

Festīni nevarēja to izmeklēt pamatīgāk. Viņš tikai manīja, ka tas vēl dzīvs.

Tomēr medaljonu pie viņa tas neatrada.

Ar apspiestu lāstu viņš piecēlās. Te viņš ieraudzīja, ka virs bija krampjaini savilcis vienu roku. Viņš atlieca to vaļā un patiesi atrada meklēto.

Šāvieni bija uzmodinājuši nama iedzīvotājus. Telpās parādījās gaisma.

Arī Vera atdabūja samaņu, izdzirdot pie durvīm klaudzienus.

Viņa lēnām piecēlās. Viņa bija vēl visai nespēcīga un, iedama uz durvīm, streipuļoja.

"Kas tur?" viņa aizsmakusi jautāja.

"Es!" sers Ralfs atsaucās. "Atver! Vai tev kas kaiš — esi ievainota?"

Atri viņa novilka lietusmēteli un iesvieda to kaktā, tad apslapināja seju ar aukstu ūdeni. Ar vienu roku slaucīdamās, ar otru tā atvēra durvis.

"Kas noticis?" viņa jautāja.

Viņa saņēma visus spēkus, jo ari bija neskaidri dzirdējusi divus šāvienus.

Sers Ralfs bija rīta svārkos.

"Kur šāva?"

"Neko neesmu dzirdējusi," viņa klusu atteica.

"Kāds tak dārzā šāva," sers Ralfs uztraukts sacīja.

Šai brīdī koridorā atskanēja Hilerija balss.

"Vai jums kas noticis, lēdija Mort-Menneri?"

"Nē, nekas," viņa atteica. "Kas noticis?"

Viņas balss skanēja nedabīgi, bet uztraukumā neviens to neievēroja.

Dārzā bija atskanējuši divi šāvieni — kas bija nošauts? Viņas sirds šausmās sarāvās.

"Vai kāds trāpīts?" viņa pusnemaņā jautāja.

"Kāds cilvēks dārzā, kas gribēja ielauzties namā," Hilerijs sacīja.

Sers Ralfs izgāja uz balkona. Divi sulaiņi jau pārmeklēja dārzu.

"Vai esat ko atraduši?" Ralfs tiem uzsauca.

"Nošauts kāds cilvēks krūmos, ser Ralf," šoferis atbildēja. "Viņš nav mums pazīstams."

Viņa lauzīja rokas un gaidīja.

"Kāds viņš izskatās?" jautāja sers Ralfs.

"Viņš gludi skūts un loti liela auguma. Liekas tikai smagi ievainots."

Vera uzelpoja. Festīni tas nevarēja būt. Viņa klausījās un izdzirda kādu balsi, kas sacīja:

"Viss kārtībā, ser Ralf."

Viņa pazina šo balsi un sakoda zobus. Līdz tās ausīm atlidoja atsevišķas sentences.

Lode caururbusi deniņus… jau otro reizi viņiem nav izdevies.

Tas bija Tillicīni.

Viņa ievainojums nebija bīstams. Lode to bija trāpījusi pie auss un slīpi deniņos iznākusi ārā. Viņš stipri asiņoja. Džillingfords, kam bija nelielas medicīniskas zināšanas, asiņošanu apturēja.

"Atbraucu automobilī no Londonas, jo dabūju zināt, ka jūs grib aplaupīt. Tagad varu braukt atpakaļ."

Viņš piecēlās.

"Vispirms lūgtu atļaut apskatīt muzeju, lai redzētu, kas nozagts."

"Nav iespējams, ka būtu kas zudis," Ralfs pārliecināti sacīja. "Visiem logiem ir elektriski trauksmes signāli."

"Bet durvīm?" Tillicīni jautāja.

Sers Ralfs bija pārsteigts.

Tas tak nemaz nav vajadzīgs."

Viņš gāja un atvēra muzeja durvis. Citi viņam sekoja.

Šai acumirklī Vera redzēja, ka ir pieļāvusi lielukļūdu. Uz vienas vitrīnas bija palikusi viņas elektriskā laterna ar zelta etviju.

Tillicīni to ieraudzīja tūliņ un bija pie tās ātrāk nekā Vera.

Kad sers Ralfs apgriezās, aizdomīgais priekšmets bija pazudis.

"Dārgākais medaljons pazudis!" viņš sauca. "Viņi paņēmuši Leonardo da Vinči medaljonu!"

To tūliņ domāju," Tillicīni mierigi sacīja. "Un cerēju arī, ka jums izglābšu, bet tas diemžēl neizdevās."

"Kā tas iespējams?" sers Ralfs pavisam apjucis runāja. "Neviens tak nevarēja ienākt!"

Zaudējums ļoti satrieca.

"Viņu nevar nekas atvietot. Tas bija vienīgais. Bet, sinjor Tillicīni, ko tas lai nozīmē? Kas aiz tā slēpjas? Jums to jāizskaidro — man to vajaga zināt!"

Viņš lamājās un kliedza, it kā Tillicīni būtu atbildīgs par viņa zaudējumu. Pagāja labs laiciņš, pirms tas apmierinājās, bet ari tad izzināja no profesora visai maz.

Vera gaidīja. Lai kas noticis, Festīni bija drošībā.

Tai acumirklī, kad Tillicīni uzlika savu roku uz elektriskās laternas, viņa zināja, ka noslēpums atklāts. Vai viņš to nodos? Viņa jutās ļoti atvieglota, kad viņš par to nebilda ne vārda.

Un tomēr viņš izskatījās ļoti norūpējies — bet tas nebija šī notikuma dēļ. Viņam darīja raizes briesmas, kas draudēja visai zemei.

Viņš staigāja pa halli šurp un turp, tad izvilka no kabatas kādu rotaslietu un vērīgi to aplūkoja.

Sers Ralfs kļuva uzmanīgs.

"Tas tak mans medaljons!" viņš piepeši iesaucās.

Tillicīni kratīja galvu.

"Nē, tas ir jūsējā dubultnieks. Slavenais medaljons, ko nozaga Dublinas muzejam un kas, pēc ļaužu domām, tagad atrodas jūras dibenā."

Tillicīni piespieda un medaljons atvērās.

Sers Ralfs bija pārsteigts.

"Nekad nezināju, ka to var atvērt," viņš izbrīnījies sacīja.

"Ari man nepatīk, ka tas ir iespējams," Tillicīni norūca.

Viņš uzpūta pirkstiem elpu un izņēma no medaljona četrus apaļus papīrīšus. Tie bija aprakstīti bezgala sīkiem burtiem.

"Vai saprotat itāliski?" jautāja Tillicīni.

"Mazliet," sers Ralfs atteica.

"Apskatāt labi. To ir rakstījis lielākais ģēnijs, kāds pasaulē dzīvojis."

Viņa vārdos skanēja apbrina, pat godbijība.

"Tas nav neviens cits, kā lielais Leonardo da Vinči."

"Un ko tas nozīmē?" jautāja Franks. "Kā redzu, viņš rakstīja no labās uz kreiso pusi."

Viņš pamatīgi aplūkoja mikroskopisko rakstu.

Tillicīni pasmaidīja.

"Slavenais meistars rakstīja ar kreiso roku no labās uz kreiso pusi. Tā — tagad varat lasīt."

Viņš izvilka no kabatas spogulīti.

Franks novietoja papīriti pret spoguli. Tad viņš sarauc a pieri un pēkšņi pacēla galvu.

"Tur jau rakstīts par lielo mēri!"

Tillicīni palocīja galvu.

"Pareizi. Vēsturē to nosauc par ceturto sodību. Vispirms tas izcēlās Itālijā un pēc tam izplatījās pa visu Eiropu. Tā ir slimība, ko mūsu modernie ārsti vēl nav izpētījuši. Vienīgais, kas to pazina, bija Leonardo da Yiņ$Ļ, Jūs jau zināt, ser Ralf, ka viņš bija ne tikai liels mākslinieks, betj &rīļiels zinātnieks. Viņš jau būvēja lidmašīnas un karakuģus. Viņš bija inženieris, ķīmiķis, vārdu sakot — vispusīgs ģēnijs."

Viņš gurdeni atmeta ar roku.

"Visas viņa personības puses es nevaru attēlot, bet viņš bezgala tālu pārsniedza sava laika cilvēkus. Pat tagadējā paaudze nevar viņam stāvēt klāt. Viņš vienīgais saprata ceturtās sodības iemeslus."

"Saprotams, arī šim mērim ir savs bacilis. To Leonardo da Vinči nevarēja zināt, jo toreiz mikroskopu vēl nebija. Bet viņš to nojauta — ar savu dievišķo intuīciju."

Tillicīni seja mirdzēja.

"Ko jūs ar to domājat?" sers Ralfs jautāja.

"Mūsu higiēniskajā sistēmā gandrīz izslēgts, ka varētu pati no sevis izcelties mēra epidēmija, bet Leonardo atrada, ka var radīt apstāk|us, kuros mēra bacili var kultivēt. Ir seši augi, kas sastopami Anglijā un kuriem zināmos apstākļos jāsapūst. Šis process ir pārāk sarežģīts, lai es to varētu jums izskaidrot, bet uz šiem četriem papīrišiem tas ir uzrakstīts."

"Bet debesu vārdā," Franks iesaucās, "jūs tak negribēsiet sacīt, ka šādu mēri atkal varētu izsaukt?"

Tillicīni palocīja galvu.

"Tomēr, tas jau ir taisni tas,ko Leonardo atklāja. Bettaslīdz šim bija viņa noslēpums."

Viņš pacēla papīrišus gaisā.

"Dažus gadus vēlāk eksperimentēdams Leonardo atkal negribot izsauca jaunu mēra epidēmņu. Šai reize nomira ari Mona Liza."

"Ak, tā sieviete, kuru viņš gleznoja un kuras portrets karājas Luvrā?" Merdžerija jautāja.

"Jā, vienīgā sieviete, ko Leonardo mīlēja. Šai mīlā viņa ugunīgais gars atrada mieru. Savu pētījumu rezultātus viņš uzrakstījis uz šīm lapiņām, medaljonus viņš lika izstrādāt pēc sava uzmetuma. Viens…" .vvle^ c!šor

"Es zinu viņu vēsturi," sers Ralfs viņu pārtrauca. "Vēl nesen to stāstīju misteram Džillingfordam. Cik savādi, ka šīs sen pagājušās lietas atkal iegūst tādu nozīmi."

"Bet kāpēc "Sarkanā Roka" cenšas šos medaljonus iegūt savā īpašumā?" Merdžerija jautāja.

"Viņai vajadzīgs tikai viens," Tillicīni atteica. "Nozaguši to sera Ralfa kolekcijai, viņi jau rīt var ķerties pie darba, lai radītu mēra bac iļus. Tie ir šausmīgi draudi Londonai—visai Anglijai — Eiropai — pat visai pasaulei!"

Viņi palika bez valodas aiz šausmām. Tikai tagad viņi saprata nozieguma apmērus. Tillicīni izdzirda aiz sevis smagu nopūtu.

Vera streipuļoja un bez samaņas nogāzās zemē.

13.

Divi nedēļas pēc iebrukuma Hailovnā Mensingēms, jautri svilpodams, devās uz darbu. Sarkanā lakatiņā viņš nesa sev līdzi pusdienas, līdzās tam karājās termosa pudele ar karstu tēju. Saule vēl nebija uzlēkusi.

Hilerijs Džordžs bija parūpējies, lai viņš pēc atvainošanās dabū darbu kādā mazā fermā. Sers Ralfs, vēlēdamies izlabot savu kļūdu, nodeva Mensingēmam un viņa sievai mazu namiņu dzīvoklim.

Mensingēms sasniedza fermu. īpašnieks un viņa dēls arī jaubija kājās.

Austrumos debesis sārtojās, un parādījās saules ripa. Bet Mensingēms bija pārāk nodarbināts, lai to ievērotu. Pusdeviņos viņš apsēdās un iebaudīja brokastis, vispirms pakārdams arī zirgiem auzu kules galvā. Viņš bija laukā gluži viens. Ātri paēdis, viņš izvilka no kabatas grāmatu un lasīja, līdz zirgi bija iestiprinājušies. Merdžerija bija viņam šo grāmatu iedevusi, lai palīdzētu tam turpināt izglītību. Viņš bija tā nodziļinājies, ka nemanīja to nākot pār lauku.

Viņš izdzirda savu vārdu un pacēla galvu. Tūliņ viņš uzlēca kājās un to sveicināja.

Viņa nāc a no Burboro piestātnes, kur bija nopirkusi laikrakstus. Mensingēms ieraudzīja trekniem burtiem iespiestu virsrakstu; lieta atkal grozījās ap "Sarkano Roku".

"Šausmīgi," viņš sacīja. "Mūsu laikos tas tak neliekas pavisam iespējams! Vai kaut kas jauns šorīt laikrakstos?"

Viņa nopietni pamāja.

""Sarkanā Roka" griezusies ar uzsaukumu pie ministru prezidenta. Viņi pieprasa no valdības desmit miljonu mārciņu, turklāt visu organizācijas locekļu amnestiju, neaizskaramību un brīvu izceļošanu no Anglijas."

Viņš neticēdams raudzījās viņā.

"To viņi nepanāks, tas jau ir pret visiem prāta likumiem. Nevar jau nemaz zināt, vai viņu apgalvojumiem ir kāds pamats. Varbūt, ka viņiem nemaz nav mēra baciļu."

Viņa kratīja galvu.

"Par to nav ko šaubīties. Misters Džillingfords zina, ka tas ir pareizi. Viņu varā patiesi tagad atrodas visa Anglija."

Visa Eiropas prese bija uztraukumā. Telegrammas skrēja visos pasaules virzienos. Iesākumā par šo prasību zobojās, bet augstākie ierēdņi zināja, ka šī problēma prasa ātru atrisinājumu.

"Sarkanā Roka" ātri stājās pie darba. Desmit dienas pēc sera Ralfa medaljona pazušanas kādu nakti pie visiem Londonas mūriem, sētām un stabiem bija izlīmētas "Sarkanās Rokas" proklamācijas. Tad Anglija pamodās un tikai tagad redzēja, kādas briesmas tai draud. Šie ļaudis bija nodomājuši izdarīt gandrīz fantastisku noziegumu. Proklamāciju saturs bija šāds:

"Londonas un Anglijas iedzīvotājiem!

Mēs, "Sarkanās Rokas" vadoņi, uzaicinām Anglijas valdību:

1. Izmaksāt mums desmit miljonus mārciņu.

2.   Visus apcietinātos savienības "Sarkanā Roka" locekļus amnestēt par visiem pagājušiem darbiem un nodrošināt to neaizskaramību.

3. Atļaut"SarkanāsRokas"locekļiem brivi un netraucēti aizceļot no Anglijas.

Ja desmit dienu laikā valdība nedos savu piekrišanu, Londonā izcelsies briesmīga slimība, kas pazīstama kā ceturtā sodība. 1487. gadā ar to nomira miljoniem cilvēku. Mūsu īpašumā ir šīs slimības baciļi, ko mēs varam ražot mākslīgā ceļā.

Londonas pilsoņi, iespaidojiet valdību, lai tā mūsu prasības izpilda, citādi mēs būsim spiesti šos briesmīgos draudus pārvērst darbos!"

Proklamācijām nebija paraksta.

Tas ir šausmīgi," Mensingēms atkal sacīja, "un es baidos, ka viņi nejoko."

Merdžerija palocīja galvu.

Viņš pavadīja to līdz lielceļam.

Bija lielisks pavasara rits. Koki stāvēja svaigā zaļumā, un visur pļavās ziedēja puķes. Merdžerija nokratīja drūmās domas par draudošajām briesmām. Ātriem soļiem tā devās pa ceļu un dūca kādu dziesmiņu.

Mensingēms, atgriezdamies pie darba, atrada, ka viņai izkritusi avīze, un steidzās tai pakaļ. Līdz mājai tai bija divdesmit minūtes, ko iet. Izdzirdusi aiz muguras motora troksni, viņa piegāja tuvāk malai, lai palaistu garām, un pagrieza atpakaļ galvu, lai redzētu braucēju. Šai mirklī automobilis apstājās viņai blakus un jauns cilvēks putekļu mētelī izlēca ārā.

"Grāfs Festīni!" viņa pārsteigta iesaucās.

" "Jā, jūs nemaldāties," viņš ar laipnu smaidu atteica. "Gribējujūs apciemot. Drīkstu lūgt jūs iekāpt? Braucu uz Hailovnu."

Viņa mirkli vilcinājās. Daudz mīļāk tā būtu gājusi kājām, bet noraidīt viņa piedāvājumu būtu ļoti nepieklājīgi. Viņa apņēmīgi iekāpa mašīnā. Tai pašā mirklī Mensingēms aizelsies pārlēca pār sētu.

"Bet tas ļoti ērmoti," Merdžerija sacīja, kad Festīni apsēdās tai līdzās, bet šoferis iedarbināja motoru.

"Kas ērmoti?"

Ka tik lieliskā dienā jūs nolaižat aizsargu. Domāju, ka jūs kā itālis mīlat sauli."

"Jūs arī nemaldāties. Bet mēs mīlam silto sauli, nevis briesmīgos vējus, kas allaž plosās Anglijā."

Viņš aizvilka priekškarus, un viņa vairs neredzēja ne šoferi, ne ceļu, pa ko brauc. Viņa nezināja, ko tas nozīmē, tikai atrada to pilnīgi lieku. Kad Festīni aizvilka priekškarus arī abiem logiem un šoferis attīstīja lielu ātrumu, viņa kļuva nemierīga. Nu jau mājai vajadzēja būt sasniegtai; patiesi, viņi jau bija aizbraukuši tai garām.

Mensingēms redzēja, ka Merdžerija iekāpj, un, nezinādams, ko citu darīt, uzlēca uz automobiļa bagāžas turētāja. Viņš gribēja nobraukt līdz mājai un atdot viņai laikrakstu.

"Kāpēc jūs to darāt?" viņa auksti jautāja. "Lūdzu, atveriet atkal logus."

"Tūliņ. Tikai mirkli pagaidat."

"Es prasu, lai tas notiek tūliņ," viņa asi iesaucās. "Jums nav tiesību tā darīt!"

Viņa nosarka aiz dusmām, saprazdama, ko viņš izdarījis.

"Vēl vienu acumirkli," viņš atkārtoja.'Tagaidām atstāsim pfiekškarus vēl nolaistus, ja jums nav nekas pretim."

Viņa raudzījās viņā.

"Vai esat pie pilna prāta?" viņa jautāja.

"Jūs izskatāties ļoti skaista, kad uztraucaties," viņš sacīja un pasmaidīja.

Šī nekaunīgā piezīme to pilnīgi samulsināja. Turklāt viņa zināja, ka jau sen aizbraukusi mājai garām.

"Lieciet vāģi apturēt!" viņa enerģiski pieprasīja.

'Tas tūliņ notiks," viņš to apmierināja. "Pa to laiku," viņš satvēra viņu aiz elkoņa, kad tā mēģināja atvērt durvis. "Pa to laiku, lūdzu, uzlūkojiet sevi kā manu gūstekni."

"Ko tas nozīmē?" viņa nobāla.

"Jūs esat manā varā un mana gūstekne," viņš smaidīdams paskaidroja. "Es pieprasīšu par jums izpirkšanas naudu. Vai tad jūs nezināt…" Viņa acis iemirdzējās. "Vai tad jūs nezināt, ko jūs man nozīmējat? Pēdējās dienās man izdevās labs ķēriens, un es drīz būšu ļoti bagāts. Bet tas man neko nenozīmē. Un zināt, kāpēc? Ilgojos pēc jums par visu vairāk pasaulē."

Viņš to turēja tā, ka viņa nevarēja ne pakustēties.

"Ilgojos pēc jums, jūs nozīmējat man vairāk nekā viss cits pasaulē. Jūs nenācāt pie manis labprātīgi, tādēļ man vajadzēja izvēlēties citu ceļu."

Viņa mēģināja saukt palīgā, bet balss neklausīja. Festīni vēroja viņu mirdzošām acīm.

"Vai zināt, ko es darīšu?" viņš jautāja. "Zināt, ko es riskēju jūsu dēļ? Vai neredzat, kādas briesmas ar jūsu aizvešanu es sagādāju sev un slepenorganizācijai, kuras priekšgalā es stāvu? Bet gribu jūs iegūt, jums jāpieder man!"

Viņa bija tik tālu saņēmusies, ka atkal spēja parunāt.

"Jūs esat ārprātīgs un šausmīgs nelietis, jo esat zaudējis prātu!"

Viņš palocīja galvu.

"Jums taisnība," viņš drūmi atteica. "Bet es rīkojos, klausīdams savu kaislību balsij. Tas ir likums, kam paklausa visa cilvēce. Es zinu, ka jūs esat tā sieviete, kas man noteikta. Un es paklausu nevaldāmai dziņai. Vai tas ir ārprāts? Tad jau visi cilvēki ir ārprātīgi."

Nu viņu sagrāba prieks, ka tā atrodas viņa varā. Viņa pretojās un kliedza, bet automobiļa troksnis noslāpēja viņas balsi. Nākamā acumirklī viņš to bija apskāvis, un viņa juta tā karstās lūpas uz sejas, uz'mutes. Bet viņš redzēja šausmas un ienaidu viņas acīs un bāls atrāvās atpakaļ.

"Man ļoti žēl," viņš aizsmacis sacīja, "jūs —jūs sacījāt, ka esmu ārprātīgs — to dara jūsu klātbūtne."

Viņa garastāvoklis mainījās kā aprīļa laiks. Viņš nometās ceļos un lūdzās viņu, tad viņš zvērēja, ka atlaidīs viņu brīvu — viņš pat izstiepa rok u, lai dotu šoferim zīmi, bet tai pašā mirklī nožēloja savu augstsirdību.

Viņš runāja ātri un dedzīgi un tēloja viņas likteni, kāds to sagaida, ja viņa tam nepadosies. Tai acumirklī viņam ienāca prātā Franks; greizsirdība pavairoja viņa ienaidu, un beidzot viņš noguris atslīga sēdeklī. Auto nogriezās no lielceļa. To viņa nomanīja no nelīdzenās braukšanas. Pēc desmit minūtēm tas apstājās.

Viņš atvēra durvis un izlēca, palīdzēdams viņai izkāpt.

Vēss, svaigs vējš pūta tai pretim, divi simti metru attālumā mirdzēja jūra. Viņa neredzēja māju, bija tikai kāda būda. Tās tuvumā stāvēja trīs vīrieši. Merdžerija priecīgi iekliedzās un steidzās tiem klāt. Festīni iesmējās, un viņa atkal apstājās.

"Jums nav pašai jāstādās priekšā, par to parūpēšo^'es," viņš ironiski sacīja.

Tad viņa apgriezās un skrēja uz ūdens pusi. Bet viņš to panāca un satvēra aiz rokas. Tai pašā acumirklī viņa ieraudzīja lielu roku, kas Festīni sagrāba aiz kakla. Ieraugot Mensingēmu, tā acis ļauni iemirdzējās.

Jaunais cilvēks bija spiests izturēt visu ceļu un ar labi mērķētu sitienu viņš notrieca itālieti zemē.

Merdžerija bija tā pārsteigta, ka nespēja pakustēties. Mesingēms to atkal atsauca īstenībā.

"Šurp!" viņš iesaucās.

Viņš to pacēla kā mazu bērnu un pārlēca pār kādu grāvi.

"Skrieniet, cik ātri varat," viņš sacīja, nolikdams to atkal zemē. Viņš nojauda, ka tie trīs vīri piederēja organizācijai. Viņa saņēma visus spēkus un aizsteidzās kā vējš. Mensingēms skrēja tai cieši blakus.

Vējš atnesa viņu vajātāju balsis. Noskanēja šāviens, un lode nosvilpa gar to galvām. Bet tad vairs nešāva.

Pusjūdzes attālumā Mensingēms ieraudzīja sarga mājiņu.

Piepeši Merdžerija paklupa. Mensingēms apstājās un palīdzēja tai uzcelties. Tikmēr viņus bija panākuši divi vajātāji. Viņi apdraudēja tos revolveriem. Mensingēms sitās kā saniknots mežakuilis, bet tad piesteidzās palīgi un viņš saļima, kāda itālieša naža ķerts. Aizelsies pieskrēja Festīni; viņa seja bija dusmās saviebta, zods uztūcis.

"Ja jūs mēģināsiet kliegt vai kā citādi saistīt ļaužu uzmanību, jūsu draugs mirs un varbūt ari jūs," viņš ļauni sacīja.

"Nedariet viņam neko," viņa sacīja, rādīdama uz Mensingēmu, kas pašlaik nāca pie samaņas.

Festīni neatbildēja; viņš bija atturīgs un katru apvainojumu neaizmirsa ilgi.

"Aiznesiet viņu," tas pavēlēja.

Viņš ar diviem saviem ļaudīm palika.

"Vislabāk pataisīsim viņu aukstu, sinjor," Ils Bī sprieda.

'Tas var nākt mums par sliktu," Festīni atteica, "pa krastu te jādelē patruļas, tās līķi atradīs un izmeklēs visu apkārtni."

Viņš piegāja pie klinšu malas un paraudzījās ūdenī, kas atradās sešdesmit metru dziļumā.

'Te diezgan dziļš, viņš pilnīgi varēs noslīkt."

Viņi aiznesa Mensingēmu, kas bija atguvis samaņu, pie malas, sašūpoja aiz kājām un rokām un palaida vaļā. Viņš kūleņodams krita lejā. Festīni novēroja drausmīgo ainu. Tad uzšļakstēja ūdens un Mensingēms nogrima.

Viņš vēl bridi pagaidīja, bet, kad tas neparādījās, devās mājup.

14.

Ultimāts, ko "Sarkanā Roka" bija uzstādījusi valdībai, drīz notecēja. Vēl tai bija četras dienas ļaika izšķirties.

Premjerministrs noturēja Dauningstrītā ār Tillicīni konferenci.

"Tātad miss Merdžerijas pazušanu jūs turat par "Sarkanās Rokas" noziegumu?"

"Jā."

"Un ko domājat par Mensingēmu?"

"Arī viņa nozušana nav citādāk izskaidrojama. Viņi abi bija laukā, kur Mensingēms strādāja. Vēlāk atrada viņa žaketi. Viņi kopā aizgāja līdz sētai, kas ierobežo ceļu. Kāds cits strādnieks drīz pēc tām redzējis, ka viņš pac ēlis no zemes kādu priekšmetu. Varbūt jaunā dāma bija nozaudējusi rokassomiņu vai piezīmju grāmatiņu. Tad viņš skrējis tai pakaļ. No tā acumirkļa par abiem nav nekas zināms. Kāda sieva, kas dzīvo ceļmalā, stāsta, ka apmēram ap to laiku aizbraucis garām liels automobilis."

"Ļoti grūti visus šos apstākļus loģiski apvienot."

"Bet kādēļ viņiem vajadzēja ņemt līdzi arī Mensingēmu? Un vispār, ko viņi var sasniegt ar Merdžerijas aizvešanu?"

Tillicīni raudzījās pa logu Grinparkā. Pa ielu aizgāja karaspēka nodaļa. Nekas vairs nespēja Angliju glābt no nelaimes, ne lielā flote, ne varonīgā armija.

Viņš atkal pagriezās pret premjerministru.

"Savā ziņā šī aizvešana nevar mums nākt par ļaunu, ja vien viņiem nekas nenotiek. Ari es nezinu, ko viņi ar to grib sasniegt, bet šis atriebības akts var būt organizācijai liktenīgs."

"Vai jūs patiesi domājat, profesor, ka "Sarkanās Rokas" draudi ņemami nopietni?

"Saprotams. Jūs taču zināt, ka no viņas bakterioloģiskajam institūtam piesūtītajiem baciļiem dzīvnieki nobeidzas ar ceturtās sodības pazīmēm."

"Bet mes tak nevaram viņiem šo naudu maksat, vai tad to neredzat, profesor?"

Tillicīni palocīja galvu.

'Tad jau būs gals visai likumībai," ministrs turpināja. "Labāk lai izmirst visa Anglija, bet ne padodas "Sarkanai Rokai". Tāds mans ieskats. Esmu ari mierā nest par šādu soli pilnu atbildību. Vienīgā cerība mums ir atrast laboratoriju, kur baciļus ražo. Protams, tā ir tikai cerība. Zinu, ka jūs darīsiet visu, kas būs jūsu spēkos, Tillicīni," viņš sacīja, "un Skotlendjards…"

"Policija strādā spīdoši. Skotlendjarda organizācija taisni apbrīnojama."

Tillicīni piecēlās.

"Četras dienas vēl ilgs laiks." ,

"Jūs darīsiet visu, ko atradīsiet par pareizu sabiedrības interešu sargāšanai?"

"Varat uz to paļauties!"

"Esmu dzirdējis, ka jūs savu mērķu sasniegšanai dažkārt rīkojaties arī, likuma vārdiem runājot, noziedzīgi?"

"Agrāk nekad nevilcinājos tā rīkoties."

"Gribu jums aizrādīt, ka arī šinī gadījumā jums pilnīgi brīvas rokas un ka visus jūsu soļus atzīšu par labiem."

Tillicīni īsi palocījās.

"Pateicos jūsu augstībai par pilnvarām. Bet varu apgalvot, ka neko nedarīšu, par ko jūs mani nespētu attaisnot."

Ministrs pārsteigts pacēla galvu.

"Nesaprotu jūs labi."

"Manus noziegumus nekad man nevar pierādīt," itālis, laipni smaidīdams, izgāja no istabas.

Uz ielas to gaidīja inspektors Krokss.

"Man jums ir dažas telegrammas. Pēdējā laikā sāku ievērojami tuvināties jūsu sekretāra lomai."

Tillicīni pasmaidīja. Atplēsis formulārus, viņš divreiz izlasīja un iebāza kabatā. Vēstules, ko Krokss sniedza pēc tam, viņš iebāza kabatā nelasītas.

"Telegrammas nerādīju jums tādēļ, ka tās ir šifrētas," viņš sacīja un pastāstīja saturu.

'Tagad iešu atkal dārzā."

"Vai viņš vēl dzīvs?" inspektors pārsteigts jautāja.

"Priekš pāris minūtēm viņš vēl dzīvoja," Tillicīni atbildēja.

Inspektors zināja, ka Tillicīni nejoko.

"Es pagādāju viņam nodarbošanos," itālis pēkšņi sacīja. "Viņš tagad ir nesējs Viktorijas piestātnē. Tur viņam daudz izdevības satikties ar visādiem ļaudīm un ievākt man ziņas."

Viņi izšķīrās. Inspektors devās uz Skotlendjardu, bet Tillicīni

paņēma taksometru un aizbrauca uz Londonas dienvidiem.

*

Pusvienos Viktorijas piestātnē ieradās Burboro vilciens. Vera Mort-Menneri bija pirmā, kas izkāpa. Viņa ātri izgāja caur kontroli un uzmeta skatu stacijas pulkstenim. Festīni nebija. Viņa kā bez mērķa nogāja pie kāda kioska un sāka aplūkot izliktās grāmatas. Drīz pēc tam viņai ātriem soļiem pagāja garām Festīni.

Viņa tam sekoja. Uz ielas tas pasauca taksometru, pagaidīja, kamēr pienāk viņa, un abi iekāpa.

Viņi klusēdami nobrauca līdz Haidparkam.

"Kur Merdžerija Mega?" viņa piepeši jautāja.

Viņš sarauca pieri.

"Merdžerija Mega? Tu tak negribēji mani satikt, lai to jautātu?"

"Kur Merdžerija Mega?" viņa atkārtoja.

"Kā lai es to zinu!"

"Festīni," viņa lūgdamās sacīja, "būsim tak atklāti. Merdžeriju aizveda "Sarkanā Roka", un tu tak esi tās vadonis."

"St!" viņš iesaucās. "Neizkliedz to visai pasaulei."

Viņa izturēšanās pret to bija stipri pārvērtusies, ko arī viņa nomanīja.

Viņa saknieba lūpas un brīdi klusēja.

"Kādi tev ar viņu nolūki?" pēc briža viņa atsāka.

"To nevaru tev teikt. Vai netici vairs man?"

"Kā tu vari tā jautāt?" viņa rūgti iesmējās. "Vai npesmu tev diezgan ticējusi? Tev gan es varētu tā jautāt. Tu man sen netici un nesaki man visu, Festīni."

"Ir lietas, ko tev nevar teikt."

"Kāpēc? Vai ir kāds "Sarkanās Rokas" noslēpums, ko es vēl nezinātu?"

Viņš nervozi pasmaidīja.

'Tu nekā nezināji par ceturtā mēra sagatavošanu," viņš klusu atbildēja.

"Par to arī nežēlojos. Tas bija par daudz liels un svarīgs plāns. Bet tagad es runāju par Merdžerijas Megas aizvešanu."

Viņš paraustīja plecus.

"Nevaru tev nekā pateikt. Iemeslus tu acumirklī vēl nesapratīsi."

'Tos saprotu pārāk labi," viņa uztrauc ās. "Tu mīli Merdžeriju — tu aizvedi viņu, lai to iegūtu. Nestrīdies, lasu to tavā sejā, tu, melis!"

Festīni viņas nebaidījās. Viņš bija pieradis pretestības un prata to salauzt. Viņas jūtas tas saprata, bet viņas nepaklausība to sakaitināja. Un dusmās viņš pateica vairāk, nekā vajadzēja.

"Jā, tev pilnīga taisnība," viņš ledaini atbildēja. "Es mīlu viņu — kādēļ to liegt? Bet tādēļ nemīlu tevi mazāk. Viņa ir citāda, tu — atkal citāda."

Vera strauji elpoja. Šis pazemojums viņu satrieca tā, ka tā nespēja parunāt.

Tāds bija gals! Gals viņas sapņiem, atalgojums par viņas nodevībām!

Viņš aplūkoja to no sāniem.

"Saprotu," viņa saņēmusies sacīja. 'Tavs plāns ir tik tālu, ka manis tev vairs nevajag."

"Vera, nerunā tā!"

Viņš jutās atvieglots, ka viņa uzņēma visu tik aukstasinīgi.

'Tu maldies, Vera," viņš turpināja. "Tu esi man neaizvietojama. Tikai lielais darbs mani aizkavēja tev uztic ēties. Un par Merdžeriju — tev tak j āsaprot…"

"O, saprotu pārāk labi," viņa gurdeni atbildēja. "Vai tad tu kādreiz esi bijis uzticīgs, Festīni? Vai kādreiz esi turējis vārdu?"

Viņa cieši raudzījās viņā.

"Zvēru tev…" viņš iesāka.

"Nē, labāk nezvēri. Domāju, ka saprotu visu." Viņa pasmaidīja. "Gribu izkāpt. Iešu gabalu kājām, lai apmierinātos. Kaut sen biju greizsirdīga, tomēr necerēju, ka manas aizdomas piepildīsies."

Viņš mēģināja to pierunāt vēl palikt, bet viņa palika pie sava.

Izkāpjot tā sniedza viņam roku.

"Dzīvo vesels, Festīni."

Viņš piemiedza acis.

"Man tevi jāsatiek atkal. No manis tā nevar atvadīties," viņš sacīja. "Es tev teic u, ka esi man neaizvietojama—un tā ari domāju."

Viņa neatbildēja, pagriezās un aizgāja.

Viņš noraudzījās tai pakaļ. Vai tai varēja ticēt? Viņš labi pazina cilvēkus, bet it īpaši sievietes. Bridi padomājis, viņš nosprieda, ka tā viņu vēl nenodos.

Smaidīdams viņš paraustīja plecus un lika šoferim braukt uz kādu elegantu restorānu. Pat lieli noziedznieki nevar bez ēšanas dzīvot.

Oksfordstritā viņš lika pieturēt un nopirka vakara laikrakstu. Tas viss bija pierakstīts ar dažādām baumām un minējumiem par ceturto mēri. Festīni gribēja jau nolikt avīzi, kad ieraudzīja īsu ziņojumu.

"Nelaimīgais misters Mensingēms, kas pazuda reizē ar mis Merdžeriju Megu, bija lielisks peldētājs. Burboro peldēšanas kluba gada sapulcē vakar viņu pieminēja sevišķā runā."

Festīni sarauca pieri. Tā taisni vēl trūka! Tātad tīrais neprāts bija to sviest ūdenī. Tomēr viņam bez tā bija vēl smags ievainojums, un nu jau trīs dienas par viņu nekas nebija dzirdēts.

Festīni bija apjautājies un izzinājis, ka krastā pēdējās dienās nav atrasts neviens līķis. Tādēļ nebija jēgas par šo notikumu lauzīt galvu, tomēr viņu nelika mierā doma, ka Mensingēms varbūt ir izglābies.

Festīni samaksāja, iedodams ķelnerim bagātīgu dzeramnaudu, hallē nopirka ārzemju cigārus un izgāja uz ielas. Vāģis, kura šoferis bija uzticams sabiedrības loceklis, sekoja tam nelielā attālumā. Pikadilli cirka tuvumā viņš piepeši sastapa Franku Džillingfordu.

Anglis neizskatījās labi. Pēdējo dienu uztraukumi un līgavas nozušana bija atstājuši uz to visai lielu iespaidu. Visu laiku viņš nebija gulējis. Viņa ļaudis meklēja Merdžeriju visās malās, bet velti.

Viņi apstājās un mirkli saskatījās. Tad Festīni, laipni smaidīdams, sniedza roku.

"Kā klājas, mister Džillingford?" viņš jautāja.

Franks nebija tādā garastāvoklī, lai dzirdētu līdzjūtības vārdus. Viņš atbildēja kādu konvencionālu frāzi un aizgāja. Taču viņš nepagāja ne desmit soļus, kad kāds aizskāra viņa roku.

Viņam blakus gāja liela auguma cilvēks. Iesākumā viņš to nepazina, bet, kad tas sāka runāt, atcerējās.

"Ejiet Festīni pakaļ un raugiet to panākt," Tillicīni ātri sacīja. "Parunājiet ar viņu par kaut ko. Jums viņu tikai pāris minūtes jāuzkavē."Viņipagriezās atpakaļ. "Un,kadnonāksietSt. Džēmstritā, nogriezieties pa labi. Ielu pašlaik labo. Mēģiniet viņu aizvilināt pēc iespējas tālu."

"Bet kāpēc?"

"Nejautājiet iemeslus," Tillicīni nepacietīgi atmeta ar roku. Dariet, ko lieku."

Franks palocīja galvu. Lai gan viņam visa šī būšana nepatika, viņš paātrināja soļus un Festīni panāca. Tillicīni novēroja, kā viņi satikās un itkābez mērķa iegriezās St. Džēmstritā. Festīni automobilis mēģināja sekot, beļ iela bija uzplēsta un šoferis nezināja, ko darīt. Kāds policists tam māja griezties atpakaļ.

Šoferis lēnām apgrieza lielo luksusvāģi. Braucot atpakaļ Pikadilli virzienā, tas atkal apstājās kādā ielas stūrī.

Tillicīni redzēja pienākušu sengaidītu izdevību. Viņš izlauzās c aur drūzmu un, iedams Festīni automobilim garām, iespieda kaut ko viņa pakaļējā riteņa riepā.

Viņš vēl paskatījās atpakaļ un vēlreiz apskatīja, vai uzspiestais priekšmets droši turas, tad pagāja dažus soļus pa Redženstrītu un redzēja atgriežamies Franku ar Festīni. Pēdējais ātri atvadījās un devās uz savu automobili.

Tillicīni smaidīja. Viņš nemēģināja satikt Franku, bet pieaicināja taksometru un aizbrauca uz Skotlendjardu.

Vakarā visa Anglijas policija saņēma rīkojumu, un no rīta policisti jāšus, vai uz divriteņa pārmeklēja visas ielas un ceļus, meklēdami kāda automobiļa pēdas..

15.

No sava loga Merdžerija varēja redzēt platu, netīru upi, kas atradās apmēram divi simti metru attālumā. Tās ziemeļu krasts likās staigns un purvains.

Piespiežot seju rūtij, varēja saskatīt arī nelielu mājiņu ar zemu papes jumtu, kas tur nesen bija uzc elta. Ap to staigāja dažādi ļaudis baltos darba apģērbos.

Nams, kurā viņa atradās, bija diezgan vec s. Telpas bija augstas un mazliet mitras. Ari šajā istabā tapetes bij a atplīsušas un kamīns, ko itāliete ar nežēlīgo seju bija iekūrusi, nespēja padarīt uzturēšanos šeit patīkamu.

Naktī, pašai nemanot, tā bija pārvesta no būdas pie klintīm šai mājā Temzas krastā.

Apziņa, ka vakar tai ēdienā bijisiedots miega līdzeklis, Merdžeriju ļoti sabaidīja.

Nākamā dienā tā liedzās ēst. Tikai, kad itāliete pati nogaršoja ēdienu, arī viņa tam pieskārās.

Par laimi, viņa mazliet saprata itāliski un varēja pavingrināties šai mēlē. Bet, lai cik viņa jautāja, nekādu pietiekošu ziņu tā nedabūja. Festīni nebija vairs redzēts; viņa balsi tā gan bija dzirdējusi diezgan bieži. Viņa nojauta, ka mazajā namiņā ar melno jumtu ražoja šausmīgās slimības baciļus.

Festīni darīja visu, ko spēja, viņas dzīves vienmuļības novēršanai. Viņš to apgādāja ar grāmatām un laikrakstiem, pieņēma pat labu itāļu pavāru.

Vienīgais, ar ko viņa bija runājusi, bija Ils Bī. Viņš bija diezgan noslēgts un atbildēja īsi un negribēdams.

Vispirms viņš ieradās istabā pārliecināties, vai logu restes pietiekoši stipras. Toreiz viņa vai slima palika aiz bailēm.

Bija tr^šā diena pēc viņas aizvešanas. Viņa sēdēja pie loga un

mēģināja lasīt, bet piepeši izdzirda, ka atveras durvis, un uztrūkās.

Ārā dzirdēja Festīni balsi. Driz pēc tam viņš ienāca istabā un aizvēra durvis. Brīdi viņi raudzījās viens otrā.

"Nu, "kā klājas?" viņš smaidīdams jautāja. "Ceru, ka jums nekā netrūkst."

Viņa ar atbildi vilcinājās.

"Gribu atdabūt savu brīvību," viņa sacīja.

"Man ārkārtīgi žēl, ka nevaru jūsu vēlēšanos izpildīt. Manai veselībai un drošībai nepieciešams, lai jūs vēl laiciņu paliekat tepat. Un vēlāk esmu nolēmis jūs padarīt par bagātākā Eiropas cilvēka laulāto draudzeni."

"Tas jums neizdosies," viņa noteikti sacīja. "Tad labāk kļūstu par jūsu mēra upuri."

Viņš sarāvās.

'Tas nav jums pazemojums," viņš augstprātīgi sacīja. "Esmu cēlies no vecas itāļu ģimenes, un jūs varat justies pagodināta, ja piedāvāju jums roku."

Viņa bija pārsteigta, jo ar šādu lietas virzienu nebija rēķinājusies.

'Tātad ar vislielāko nopietnību piedāvāju jums savu roku," viņš ar uzsvaru sacīja un nevainojami palocījās. "Jūs atzīsiet, ka es jūs ne tikai pagodinu, bet arī esmu visai augstsirdīgs. Jūs te esat pilnīgi manā varā. Te dzīvo vīrieši un sievietes, kas necels ne ausu, lai ko es ar jums darītu un cik nedzirdēta kāda rīcība jums liktos. Vai mani saprotat?"

Viņa saprata pārāk labi. Tādēļ viņa nolēma izturēties pret viņu pieklājīgi, lai iegūtu laiku.

Liekas, viņš nojauta, ko tā domā.

"Gribu jums aizrādīt, ka jūs nevarat citādi atgūt brīvību, kā mani apprecot. Būšu ar jums ļoti pacietīgs, tāpat kā līdz šim. Rītu ieradīsies priesteris, kas mūs salaulās pēc manas baznīc as rituāla."

"Rītu?" viņa aizturēja elpu.

"Jā, rītu," viņš mazliet zobgalīgi atteica. "Vai tas jums par agru, jums nav vēl pūra?"

Viņš atmeta ar roku.

"Par to jums nav jāraizējas. Atļaujiet, ka piesēžos."

Viņš pievilka pie galda krēslu. "Domāju, nebūs slikti darīts, ja jums mazliet uzticēšos," viņš draudzīgi sacīja. "Jūsu draugu — laikam Mensingēmu — izglābusi kāda zvejnieku laiva. Fakts nu ir tas, kā viņš dzīvo, un tikpat droši tas, ka viņš neturēs muti."

Redzēdams cerības staru viņas acīs, tas pasmaidīja.

"Viņš patiesi var mani nodot, ka esmu jūs aizvedis. Laime, ka man šai apkārtnē jāuzturas vairs tikai dažas dienas. Plāns jau nokārtots tik tālu, bet tālākos darbus var turpināt mani aģenti. Ja jūsu te nebūtu, es ne par visu Anglijas zeltu neuzturētos šādā drūmā apkārtnē."

Viņa vārdi to uztrauca. Viņš prata visneticamākās lietas izteikt ar lielu pārliecību.

"Nesen satiku misteru Džillingfordu," viņš sacīja," un izteicu līdzjūtību, ka viņš jūs pazaudējis."

"Jūs, nelietis!" viņa iesaucās. "Kājās varat vēl par mani zoboties!"

"Jūs man bezgala patīkat, kad uztraucaties," viņš apbrīnodams sacīja. "Mani kairināt kairina pret jums tā izturēties. Varu jums arī visai mierīgi pateikt, ka viņš izskatās visai sanīcis."

Viņš iesmējās.

"Jāsaka, viņš samērā neveikls. Būtu viņš itālis, viņš tūliņ būtu redzējis, ka vainīgais esmu es. Bet angļi jau ir visai flegmātiski. Vispār jums nav par viņu ko lauzīt galvu," viņš pieceldamies turpināja. "Pēc gadiem diviem viņš apprecēsies ar kādu pievilcīgu anglieti un apmetīsies uz laukiem nodarboties ar fazānu audzēšanu."

Viņa nevarēja neko atbildēt. Viņš izgāja un aizslēdza durvis.

Leja viņš sastapa Ilu Bī un citus, kas nāca no laboratorijas.

"Nu, kā iet?" viņš vienaldzīgi jautāja, nosēzdamies galda galā.

"Iet pēc programmas, viss vislabākā kārtībā," viens atbildēja. "Mūsu kultūra ir vēl spēcīgāka un darbīgāka nekā tā, ko nosūtījām bakterioloģiskajam institūtam."

Festīni palocīja galvu.

"Rītu "Times" būs valdības atbilde."

"Kādu atbildi jūs gaidāt?" Ils Bī jautāja.

Festīni paraustīja plecus.

"Noteikti nevar pasacīt, tomēr domāju, ka pēdējā acumirklī viņa manus noteikumus pieņems."

Viens no asistentiem bija zems, drukns cilvēks ar nepatīkamu seju. Tas sarunās nepiedalījās. Kad apspriede bija beigusies, viņš pacēla galvu. '

"Kas notiks ar to sievieti, sinjor Festīni?"

Uzrunātais cieši paskatījās viņā.

"Kas — ar kādu sievieti?" viņš mierīgi jautāja. "Nezinu, par ko jūs runājat."

Asistents parādīja uz augšu.

"Ar to tur," viņš norūca.

Festīni lēnām piecēlās.

"Gregorio," viņš centāsrunātlaipni,"nākotnētunekad nerunāsi par šo dāmu tādā veidā. Jā, iešu pat tālāk — tu vispār viņu vairs nepieminēsi."

"Starp savienības brāļiem nav nekādu noslēpumu," otrs neatlaidās. "Mums visiem jāzina, kas ar to notiks."

Bez vārda runas Festīni sagrāba to aiz rīkles un iespieda krēslā. Neraugoties uz viņa trauslo izskatu, Festīni tomēr bija gandrīz pārdabīgs spēks.

"Tu, suns!" viņš šņāca tam sejā. 'Tu domā, ka man tev jāatbild par visu, ko daru?"

Vīrs pretojās, kā varēdams, bet nākamā mirklī viņam acu priekšā iemirdzējās duncis. Festīni vilcinājās, tad palaida to vaļā. Gregorio nedroši piecēlās.

"Piemini to — visu mūžu. Tas tev nenāks par ļaunu."

Stiprajam vīram drebēja visi locekļi.

"Atvainojos, sinjor," viņš pazemīgi sacīja. "Tā bija neapdomība no manas puses, negribēju jūs apvainot."

Ar galvas mājienu Festīni to atlaida. "To saku jums visiem — es

necietīšu, ja jūs neliksiet miera nākošai grāfienei Festīni."

*

Džordžs Mensingēms bija atkal izniris, un Tillicīni zināja, ko jau agrāk bija paredzējis. Londonā Festīni vairs nedrīkstēja rādīties, tādēļ viņam bija jāapmierinās ar Temzas drūmo apkārtni. Viņa plāna intereses to prasīja.

Arī viņš uzvilka baltu ķiteli un kopā ar asistentiem iegāja baltajā namiņā. Viņu sagaidīja Ils Bī un citi asistenti.

Pirms atvēra smagās, dzelzs apsistās durvis, Ils Bī apvilka gumijas mēteli un uzlika sejai antiseptisku masku. Citi sekoja viņa piemēram.

Ils Bī atvēra, un viņiem pretī iesitās saldena smarža. Gari galdi stiepās gar sienām, uz tiem atradās porcelāna šāles, apsegtas ar stikla kupolu. Festīni tos ar interesi aplūkoja. Bija gandrīz neticami, ka šie nevainīgie preparāti slēptu sevī nāvi.

"Tātad tas būtu viss," viņš sacīja.

"Jā, viss sinjor," Ils Bī atteica.

"Bet ar vienu vienīgu dūres sitienu es varētu tādu kupolu sasist drumslās!"

Asistents viņā sāniski pavērās.

'Tad jūs drīz mirtu, sinjor."

Apgājis visai telpai, viņš atstāja istabu. Nogaidījis, līdz Ils Bī noslēdz durvis, novilka ķiteli, noņēma masku un tad izgāja ārā. Viņam bija tāda sajūta, it kā tikko būtu izmucis nāves nagiem. Viņš aizgāja savā istabā un sāka lasīt preses izgriezumus par "Sarkano Roku" un viņas draudiem.

Ap desmitiem galvenajā miteklī ieradās divi cilvēki. Par vienu Festīni interesējās sevišķi, tas bija priesteris.

Tillicīni izskaidroja Festīni vēlēšanos salaulāties ar vecu tradīciju atlikumu. Varbūt viņam bija taisnība, jo viņš vislabāk pazina Festīni.

Jaunais grāfs bija priesteri lielā steigā izsaucis no Itālijas. Arī viņš Itālijā bija tiesāts par sakariem ar "Sarkano Roku", bet ar nepareizu zvērestu bija sodam izbēdzis.

Festīni saņēma to ne sevišķi laipni, tomēr tā, kā pienākas uzticīgam katoļu baznīcas dēlam, un deva rīkojumu labi par viņu parūpēties. Pēc īsas sarunas viņš priesteri atstāja vienu.

Ap pusnakti viņš ielikās saliekamā gultā, lai pāris stundu nosnaustos. Rīta agrumā bija sagaidāma ministru prezidenta atbilde. Viņš iekrita nemierīgā miegā, ko traucēja ļauni sapņi.

Pie durvīm pieklauvēja, un, kad Festīni atvēra, parādījās Ils Bī.

"Kas ir?" grāfs jautāja.

"Ieradies kāds mūsu brālis. Viņš ļoti uztraucies. Viņš savā postenī vēroja ceļus un saka, ka no Londonas izejot karaspēka daļas."

Festīni nepacietīgi atmeta ar roku.

"Vai tiešām mani modināji, lai to pastāstītu? Tu tak esi pietiekoši ilgi Anglijā, lai zinātu, ka armijai nav nekā kopīga ar policiju. Mēs atrodamies Anglijā, nevis Itālijā. Ej un saki viņam, lai atgriežas uz savu posteni. Un kaneivjus lai viņš nevēro, bet Tillicīni un viņa draugus."

Viņš atkal iegāja istabā un apgūlās. Bet nemiers neļāva tam aizmigt. Pēc briža viņš atkal piecēlās un izgāja ārā. Pie durvīm stāvēja sargs.

"Aizejiet pie Katrīnas un pasakiet, lai tā man uzvāra tasi šokolādes."

Drīz pēc tam Katrina ienesa tam kūpošo tasi un nolika uz galda. Viņš īsi pateicās. Piepeši viņš ko iedomājās.

"Katrin, ko augšā dara dāma?"

"Viņai iet labi. Redzēju viņu priekš divi stundām, kad tā taisījās iet gulēt."

Viņš palocīja galvu.

"Paskaties, ko viņa dara tagad. Bet esi uzmanīga — pag, es iešu līdzi."

Viņš paņēma elektrisko laternu un lika Katrīnai iet pirmajai.

Kamēr sieviete atslēdza durvis un iegāja, viņš palika ārā. Pēkšņi tas izdzirda neskaidru kliedzienu.

"Patron!"

Viņš iesteidzās istabā un tūliņ ievēroja, ka gulta tukša. Logs stāvēja vaļā un triju smago dzelzs restu trūka. Merdžerija Mega bija izbēgusi.

16.

■ Lai gan pusnakts jau bija cauri, lieli cilvēku bari drūzmējās ielās. Starp Vaitbollu un Viktoristritu bija salasījušies ap trīsdesmittūkstoš cilvēku. Tomēr policijai neradīja grūtības kārtības

uzturēšana.

Pirmo reizi garajā parlamenta vēsturē tas bija sanācis uz slepenu apspriedi. Ap vienpadsmitiem prezidents bija licis izraidīt no galerijas publiku.

Piecas minūtes pēc divpadsmitiem Vaithollai ātri tuvojās liels automobilis. Polic isti to neaizturēja, bet c entās drūzmā pašķirt tam ceļu. Kad tas bija piebraucis pie nama, no tā izkāpa slaids cilvēks, ko sagaidīja parlamenta loceklis Hilerijs Džordžs un policijas inspektors Krokss.

Visi trīs iegāja mazā sēžu kabinetā, kas bija sagatavots Tillicīni saņemšanai.

"Nu, kā ir?" inspektors nervozi jautāja.

Tillicīni novilka lielo, smago mēteli un piegāja pie kamīna. Apsildījis rokas, viņš apgriezās.

"Esmu organizācijas sēdekli atradis."

Krokss uzelpoja.

"Vai nav nekādu šaubu?" Hilerijs jautāja.

Tillicīni pakratīja galvu un izņēma no piezīmju grāmatiņas dažādus avīžu izgriezumus. Tie bija pagājušās nedēļas sludinājumi.

, "Nezinu, vai esat šos te ievērojuši."

Viņi noliecās pār galdu un lasīja.

"Nevaru atrast nekāda sakara," Hilerijs šacīja. "Te viens piedāvā labu cenu par baložiem. Citi sludinājumi līdzīgi."

"Jā, visos" trīs sludinājumos rakstīts par vienu un to pašu," Tillicīni mierīgi atteic a. "Bet vai jums neduras acīs, ka tas vīrs grib pirkt vecus baložus."

Hilerijs palocīja galvu.

"Viņš uzdevis savu adresi Londonā un, saprotams, saņēmis tūkstošiem atbilžu. Cik zinu, viņš arī visu uzpirka, ko tam piedāvāja. Visu nedēļu no visām malām plūda šie putni, bet "Sarkanās Rokas" aģenti tos saņēma un nodeva Festīni."

"Bet kādēļ viņam tie vajadzīgi?" Krokss pārsteigts jautāja.

"Viņš tak nedomā sarīkot baložu šaušanu," Hilerijs piezīmēja.

Tillicīni smējās.

"Jūs varat man ticēt vai nē, bet es jau ilgi gaidīju šos sludinājumus. Kā tad citādi "Sarkanā Roka " varētu slimību izplatīt? Paši viņi tak negrib saslimt."

"Deviņi pērkoni!" Hilerijs iesaucās, sapratis sakarību.

"Rītu agri," Tillicīni turpināja, "ja premjerministra atbilde viņus neapmierinās, tie palaidīs šos baložus, kas aiznesīs slimības dīgļus uz visām debess pusēm. Varēja ari izplatīt slimību ar pastu, bet tas ir riskantāk. Šī metode gan nav vienkāršāka, tomēr romantiskāka un fantastiskāka. Tā vairāk atbilst Festīni garam. Šodien pēc pusdienas apcietināju vienu cilvēku, kas baložus vācis. Domājams, arī tas ir "Sarkanās Rokas" loceklis, lai gan to stipri noliedz."

"Jā, bet ko nu mēs darīsim?" Hilerijs jautāja. "Vislabākais, ja jūs tūlīt parunātu par to ar premjerministru." . Tai acumirklī atvērās durvis un ienāca jauns cilvēks.

"Vai šeit ir profesors Tillicīni?"

Hilerijs parādīja meklēto.

"Vai jūs nebūtu tik laipns tūlīt nākt līdzi? Ministru prezidents liek lūgt jūs parlamentam sīki attēlot pašreizējo stāvokli."

Tillicīni palocīja galvu un sekoja savam vadonim apakšnamā. Garas solu rindas pacēlās viena aiz otras. Pie kāda galda piecēlās cilvēks un uzrunāja sapulces prezidentu. Tad priekšsēdētājs ar žestu lūdza Tillicīni nākt tuvāk.

Dziļš klusums valdīja visā telpā.

Itālis apsēdās uz mīksta polstera līdzās ministru prezidentam un uzmanīgi vēroja zāli. Drīz pēc tam piecēlās ministrs un uzrunāja prezidentu.

"Ievērojot neparastos apstākļus, kādos sī sapulce sasaukta, man saskaņā ar kārtības rulli būtu jāuzņemas priekšsēdētāja pienākumus. Mēs tagad izvēlētu komisiju, kam jāsarga valsts labums. Komisijas sēdē varētu piedalīties arī kāds autsaiders.

Bet laiks spiež un stāvoklis ir tik nopietns, ka lūdzu jūs turpināt sapulces vadīšanu un dot vārdu profesoram Tillicīni. Viņš parlamenta locekļus informēs par pašreizējiem lietas apstākļiem."

Premjerministrs piecēlās, un sapulces priekšsēdētājs pameta Tillicīni ar galvu.

Profesorsīsos vilcienos attēloja "Sarkanās Rokas" vēsturi, ka tā izveidojusies no pazīstamās noziedznieku organizācijas "Trīs pirksti". Viņš īsi apskatīja lielākos noziegumus Eiropā un Amerikā. Visus sīkumus viņš zināja no galvas, jo pats bija ar šo lietu ļoti daudz nodarbojies.

"Nezinu, ko parlaments nolēmis darīt, lai zemi atsvabinātu no šīs bīstamās organizācijas varas. Bet nekādi līdzekļi nevar būt par asiem. Šo savienību jāiznīcina līdz pēdējam vīram. Visiem viņas locekļiem ir nieka lieta iznīcināt kaut miljoniem cilvēku dzīvību. Ticiet man, šie cilvēki bez vilcināšanās izpildīs savus draudus. Mēris izplatīsies visā Anglijā, ja jau nākošās stundās nespersiet noteiktus soļus pret šo organizāciju. Anglijā nav likuma, kas pienācīgi nosoda šādus noziegumus. Tāpēc jums jāpapildina sodu likums. Augstajam namam jāizšķiras nedaudzu stundu laikā, lai novērstu zemei draudošās briesmas. Lai ari šo ļaužu sodīšana būtu briesmīga, tomēr tas ir vienīgais pareizais ceļš.

Ja es gribētu," Tillicīni vāji pasmaidīja, "jau šonakt es varētu apcietināt apmēram piecdesmit organizācijas locekļu un, ja papūlētos vairāk, es pat varētu noslepkavot Festīni."

Viņš runāja tik lietišķi, it kā tas būtu sīkums.

"Jūs neieredzat vārdu "slepkavība" tāpat kā es. Lietoju to tikai tāpēc, lai labāk raksturotu angļu likuma viedokli. Visiem bīstamu noziedznieku pilnīgu iznīcināšanu es atzīstu par visai pareizu. Vispārības labumam tas ir pat pilnīgi nepieciešami. Viltību var a'pkarottikai ar viltību un noziegumu arpretnoziegumu. Katrainde prasa pretindi. Likumdošana Anglijā klibo, palikusi iepakaļ. Zinātnes un tehnikas progress tagad atļauj izdarīt noziegumus, kas likumā nav paredzēti. Pasaules parlamenti šiem noziegumiem līdz šim vēl nav piemērojuši sodus. Tāpēc visas pasaules sodu likumi pārstrādājami."

Viņš pastāstīja savus vēlākos atklājumus, cik to atrada par vajadzīgu savas runas iespaida pastiprināšanai. Tillicīni neieredzēja masas. Arī parlaments viņam nebija nekas vairāk.

Kad Tillicīni pastāstīja par baložiem, zāle sakustējās. Tas meta spožu gaismu uz stāvokļa nopietnību.

Tillicīni tad spilgtās krāsās atainoja briesmīgās sekas, kādas būs šo draudu piepildīšanai. Viņš pareģoja, ka visas ārvalstis tūliņ slēgs savas ostas Anglijas kuģiem un Anglijas precēm.

"Ja jūs uz vietas neatradīsiet tos visasākos līdzekļus, lai šos noziedzniekus iznīcinātu līdz pat matu galiem, ļaudis Anglijā mirs ne vien no mēra, bet ari badā, jo neviens ārvalstu kuģis nepiestās Anglijas ostās."

Kad viņš atkal apstājās, deputātu rindās bija dzirdama piekrītoša balsu rūkoņa. Viņš vēl pārmija dažus vārdus ar priekšsēdētāju, tad kopā ar ministru prezidentu atstāja sēdi. Viņi iegāja kādā konferences istabā.

"Ārkārtējais likuma papildinājums stāsies spēkā vēl šonakt. Augšnams jau ari ieradies, un, tiklīdz papildinājums tiks pieņemts apakšnamā, ari augšnamā to apspriedīs ātri, tā, lai līdz rīta gaismai viss būtu jau kārtībā. Pa to laiku ari jūs varat pāris stundas nogulēties."

Tillicīni kratīja galvu.

"Es tagad nevaru gulēt."

Viņš paskatījās pulkstenī, kas rādīja ceturksni pēc divpadsmitiem.

Sulainis ienesa karstu kafiju, un, kad tas bija aizgājis, ministru prezidents jautāja:

"Vai piekrītat rīcībai, kādu mēs projektējam?"

Profesors palocīja galvu.

"Esmu par to pārliecināts."

"Šonakt jau atrodas trauksmes stāvoklī viena kājnieku brigāde. No Kolčesteras pieprasīta kavalērija un artilērija."

"Un torpēdlaivas?"

"Tās jau šovakar ieradušās Četemnā un nu saņēmušas pavēli lēnā gaitā doties pa straumi uz augšu."'

Tillicīni atkal palocīja galvu.

"Viena laiva gaida Tilberijā jūs. Jūs jau izteicāt tādu vēlēšanos."

Pāris minūtes vēlāk itāļa lielā mašīna atkal aizbrauca no parlamenta ēkas. Viņš devās uz Trafalgerskvēru un no turienes uz krastu. Kad šoferis palēnināja gaitu, lai apbrauktu kādu smago auto, uz Tillicīni vāģa pakāpēm uzlēca kāds cilvēks. Viņš bija nabadzīgi ģērbies itālis vidējos gados.

"Vai jūs esat sinjors Tillicīni?" viņš jautāja.

"Jā," profesors atteica.

Viņš neatbildēja, bet zibeņātri iegrūda roku kabatā. Tomēr, pirms paspēja izvilkt revolveri, Tillicīni ar veiklu džiudžitsa paņēmienu ievilka to vāģī. Ļaudis uz ielas nepaguva ne apskatīties, kad uzbrucējs jau gulēja automobilī uz grīdas. Tillicīni atņēma tam ieroci un aizspieda ar kāju rīkli.

"Esiet gluži mierīgs," viņš sacīja. "Paceliet rokas! Tā!"

Uzbrucējs paklausīja un vaidēja aiz sāpēm. Nākošā mirklī Tillicīni uzlika tam roku dzelžus.

"Tagad varat piecelties."

Viņš uzrāva to sēdus un atbalstīja vāģa kaktā. Tad viņš apgaismoja ar kabatas laternu tam seju.

"Šķiet, mēs pazīstamies — esam jau agrāk redzējušies."

Tas bija viens no daudzajiem "Sarkanās Rokas" aģentiem.

"Ko jūs darīsiet ar mani, sinjor?"

"To dabūsiet zināt vēlāk."

Īst-India-Dok Rodā Tillicīni apturēja pie policijas iecirkņa un nodeva gūstekni ierēdņiem. Inspektors sākumā nesaprata, kas par lietu un liedzās to pieņemt, bet pietika ar vienu profesora vārdu.

"Pārmeklējiet viņa kabatas!"

Viņš noņēma tam roku dzelžus un divi policisti ieslodzīto pārmeklēja. Viņi atrada lielu naudas summu, bet nekādu papīru, ne personības apliecību, tad vēl zīmuli, divas pastmarkas un vairākus telegrammu formulārus.

Pēdējos Tillicīni rūpīgi pārbaudīja. Vienā bija nospiedumi, kas liecināja, ka rakstīta kāda cita telegramma tai virsū. Ar aci burti nebija izlasāmi, tāpēc viņš paņēma mīkstu zīmuli un ļoti viegli sastripoja papīra lapu.

Adrese bija nesalasāma, bet divi itāļu vārdi parādījās ļoti skaidri:

"Līza aiziet."

Viņš pavērās apcietinātajā.

"Kas ir Līza?" viņš jautāja, bet, pirms gūsteknis pakratīja galvu, Tillicīni jau zināja, kas ar to domāts. Viņš nevarēja apspiest pārsteiguma saucienu.

Vera bija nogājusi pie sava mīļākā uz upes krastu. Tas, saprotams, izsauca dažas komplikācijas.

17.

Merdžerija bija aizgājusi gulēt vienpadsmitos. Viņa bija metusi pie malas durvju aizbarikādēšanu, jo itāliete viņu no tā brīdināja, un turklāt viņa ar to tāpat nesasniedza savu mērķi.

Namam bija tikai divi stāvi. Viņas istaba atradās augšstāvā sētas pusē. Tā arī bija vislabāk apdzīvojamā telpa pussakritušajā mājā. Turklāt no šejienes nevarēja novērot "Sarkanās Rokas" locekļu darbību.

Nakts bija neparasti skaidra. Pusstundu pavārtījusies pusmiegā, Merdžerija atkal piecēlās, lai izbēgtu domām un ļaunajiem sapņiem. Viņa piegāja pie loga, atbalstījās uz palodzes un domīgi raudzījās upes mirgainajās ugunīs.

Ne mazākais troksnītis netraucēja klusumu; ari mājā valdīja pilnīgs miers. Viņa bridi stāvēja, tad nodrebinājās, jo bija diezgan vēss.

Festīni bija viņai pagādājis garu, melnu mēteli. Viņa ietinās tajā. Pašlaik aizpogāja pēdējo pogu, kad asa, metāliska skaņa no loga lika tai apgriezties.

Nekas nebija redzams. Gandriz veselu minūti viņa klausījās, tad skaņa atkārtojās. Likās, kāds bija ārā pie loga… Bet tad viņa sacīja sev, ka tās ir haluc ināc ijas. Tomēr viņa klusu piegāja pie loga un atvēra to. Restes tai neļāva redzēt, kas atrodas apakšā.

Pēs brīža viņa izdzirda šņāc ienu. Viņa atkāpās, jo iedomājās, ka nepazīstamais grib ar to viņu biedināt. Tad kaut kas nokrita pie viņas kājām.

Viņa noliecās un sataustīja nelielu akmeni, pie kā bija piesiets pavediens. Pavelkot to, izrādījās, ka tālāk seko stipra virve.

Nu viņa saprata, ko tas nozīmē, un dedzīgi ķērās pie darba. Viņai bija stipri jānopūlas, lai uzvilktu augšā diezgan lielo smagumu. Tā bija smaga kaņepāju tauva, kuras viens gals bija iestiprināts zemē.

Viņas rokas drebēja, kad tā sēja tauvas galu pie vienas restes.Tad vīrietis apakšā paraustīja to, pārbaudīdams mezgla izturību. Viņai par lielu apmierinājumu, tas neraisījās vaļā.

Tauva sastiepās. Piepeši gluži bez trokšņa pie loga parādījās kāda vīrieša galva. Viņš pieķērās pie restēm, uzvilkās augšā un nosēdās uz ārpuses palodzes.

"Neiztaisiet troksni," viņ š Čukstēja, ķerdamies pie darba. Dzelzs restes bija no ārpuses skrūvēm piestiprinātas pie koka rāmjiem.

Viņa nevarēja tā seju redzēt, un balss arī bija pārāk klusa, lai to varētu pazīt. Bet tas bija Tillicīni, to viņa zināja. Viņš rīkojās ar ārkārtīgu veiklību, nezaudēdams ne acumirkli. Cilvēkam, kura rīcībā skrūvgriezis, restu atvēršana bija nieka lieta.

Tillicīni strādāja ar drudžainu ātrumu. Desmit minūtēs restes bija vaļā.

Viņš pasniedza tās Merdžerijai istabā, un viņa klusu nolika tās gultā. Tad ain viņš iekāpa un virves galu piestiprināja pie kādas vēl atlikušas restes. Otru galu viņš apsēja tai apkārt un palīdzēja viņai izkāpt pa logu.

"Palieciet lejā, līdz es ieradīšos," viņš sacīja.

Viņai nevajadzēja ilgi gaidīt. Kamēr tā vēl raisījās no tauvas vaļā, ari Tillicīni jau bija lejā.

"Pagaidāt," viņš čukstēja.

Viņš pazuda tumsā mazā namiņa virzienā. Visapkārt tam atradās liels daudzums baložu būru. Viņš steigšus devās no viena pie otra un visiem atvēra duvis. Drīz bija jāsvīst gaismai, tad baloži pamodīsies un tūliņ dosies atpakaļ uz savu dzimteni.

Viņš atgriezās pie Merdžerijas.

"Ejiet lēnām un uzmanīgi!" viņš brīdināja. "Un sekojiet man!"

Viņi noliecās un līda pār lielo pagalmu. Ar lielām pūlēm tie sasniedza līdzenumu, kas atradās starp upes krastu un mājas ārējo iežogojumu. Tillicīni vēl vienmēr gāja noliecies. Merdžerija bija nogurusi un brīnījās, kāpēc tas vēl rāpo, jo nekādas briesmas tak vairs nedraudēja.

Viņa rokām un kājām iegrima mīkstajā, purvainajā zemē. Mu-

gura tai sāpēja, krūtīm trūka elpas. Viņai likās, ka nemaz vairs nevar pakustēties uz priekšu, it kā stundām būtu rāpojusi pazemi. Beidzot Tillicīni piecēlās un pamāja viņai darīt to pašu.

"Palieciet šeit," viņš čukstēja.

Plašajā līdzenumā bija redzami daži izciļņi un nelieli pauguri. Viņš uzmanīgi tuvojās vienam no tiem.

Viņai likās, ka uz viena šāda paugura sēžkāds cilvēks, bet tumsā fantāzija izspēlē dažu labu joku. Debesis aizklāja mākoņi, tādēļ bija diezgan tumšs. Jau iepriekš tai bija licies, ka redz šur tur tumsā iznirstam pa stāvam, bet viņa bija domājusi, ka maldās.

Šoreiz tomēr tā bija redzējusi pareizi. Uz paugura patiesi tupēja kāds cilvēks. Viņš bija uzvilcis lielu aitādas kažoku un turēja rokā revolveri. Tas bija Gregorio, kam šonakt bija iekritis sargāt šo posteni.

"Sarkanās Rokas" vadība mājas apkārtnē bija ierīkojusi daudz posteņu, lai būtu droša pret pārsteigumiem, un no šīs vietas Gregorio varēja redzēt ikkatru cilvēku, kas no upes puses tuvotos mājai.

Viņš bija pilnīgi modrs un labās rokas rādītāja pirkstu turēja uz revolvera gaiļa. Visu to Tillicīni nojauta, kaut redzēt nekā nevarēja. Viņam vajadzēja vīram uzbrukt negaidīti un to uz vietas nogalināt, lai neizc eltos ne vismazākais troksnītis. Citādi viņam un Merdžerijai ceļš bija slēgts.

Tillicīni piecēlās visā augumā un uzmanīgi soļoja pa mīksto, purvaino zemi.

Gregorio to izdzirda un uzlēca kājās.

"Kas tur?" viņš klusu jautāja.

"Es tas esmu, brāli," Tillicīni itāliski atbildēja un nožāvājās.

"Vai kaut kas nav kārtībā?" Gregorio prasīja un mēģināja tumsā saskatīt Tillicīni seju.

Tillicīni atkal skaļi nožāvājās kā cilvēks, kas nupat piecelts no salda miega. Un viņš turpināja žāvāties, līdz bija piegājis postenim pavisam klāt.

Gregorio nenojauta nekā ļauna. Viņš atlaida revolveri un piekāra to pie sāniem.

"Kas tad…" viņš iesāka.

Kā zibens Tillicīni metās lam virsū un sagrāba viņu aiz rīkles. Ar kreiso roku viņš izrāva tam ieroci. Gregorio pielika visus spēkus, lai tikai tiktu vaļā, un viņi abi nogāzās zemē.

Gregorio mēģināja saukt palīgā, bet Tillicīni dzelzs pirksti tam aizžņaudza kaklu.

Merdžerija, kas atradās apmēram desmit metru attālumā, sabruka c eļos. Viņa sastinga šausmīgās gaidās, dzirdot cīņas troksni. Pēc neilgas gārgšanas viss atkal apklusa. Pēc dažām sekundēm atgriezās Tillicīni.

"Varat piecelties," viņš klusu sacīja. "Mums vairs nav tik ļoti jāuzmanās."

Viņš pasniedza tai roku un palīdzēja iet. Upes malā atradās maza kanādiešu kanu laiva. Viņš palīdzēja viņai iekāpt, iesēdās pats, satvēra airi un spēcīgiem vilcieniem izairēja laivu straumē.

18.

Festīni kā triekas ķerts raudzījās atvērtajā logā. Viņš redzēja piesieto virvi un zināja, ka nu viņa dienas skaitītas.

Merdžerija bija atsvabināta no ārpuses. Nākamā mirklī viņš gultā ieraudzīja izņemtās restes un nikni lādēdamies izskrēja no istabas.

Viņš sacēla trauksmi visā mājā. Telpā, kas atradās zem Merdžerijas istabas, gulēja kāds ducis "Sarkanās Rokas" cilvēku. Pārējie apsargāja ceļus un posteņus.

"Viņi vēl nevar būt tālu aizgājuši," Festīni sacīja un izsūtīja savus ļaudis bēgļus gūstīt. Pats viņš kopā ar vēl kādu vīru devās uz upi, domādams, ka viņi būs nodomājuši bēgt ar laivu. Viņš labi zināja visus posteņus, kur bija izlikti sargi. Steidzīgiem soļiem viņš devās uz pauguru, kur stāvēja Gregorio. Gregorio bija visuzticamākais no visiem, kas šonakt sargāja.

Festīni piegāja pie mazā paugura un klusu iesaucās. Gregorio neatbildēja. Grāfs izņēma no kabatas laternu un apgaismoja apkārtni. Gregorio viņš ieraudzīja nekustīgi guļam zemē.

"Apgriežiet viņu," viņš mierīgi pavēlēja. Ieraudzījis mirušā seju, viņš tomēr atzina, ka ir cīņu zaudējis. Neteikdams ne vārda, viņš apgriezās un lēnām devās atpakaļ uz māju.

Katrs solis purvainajā zemē likās tam saucam: "Tillicīni! Tillicīni! Tillicīni!"

Beigas bija, to viņš zināja. Bet par bēgšanu viņš nedomāja. Viņš gribēja vēl kaut ko izdarīt, ko ilgi būs atcerēties.

Valdība bija viņa ultimātu noraidījusi.

Viņam nevajadzēja labākas vēsts. Tillicīni bija policijai paziņojis galvenā mitekļa un laboratorijas atrašanās vietu, tas bija skaidrs. Kā viņš to izzinājis, to Festīni nezināja, bet "Sarkanā Roka" savu pēdējo trumpi vēl nebija izspēlējusi. Viņam tak vēl bija baciļi! Viņa vajātāji būs pirmie šīs šausmīgās epidēmijas upuri.

Viņš brīnījās, kāpēc Tillicīni nebija mēģinājis noslēgt ar viņu personīgus rēķinus. Vai viņš par savu uzvaru bija tik drošs? Festīni paraustīja plecus. Viņš savu ienaidnieku pazina un zināja, ka līdzjūtības vai citādi sentimentāli jēdzieni viņam sveši.

Tad viņam ienāca prātā Merdžerija. Tillicīni tak, protams, vispirms gādās par viņas drošību.

Grāfs savilka sardzi tuvāk ap māju, lai nevarētu iziet neviens nepamanīts starp atsevišķiem posteņiem. Tad viņš atgriezās istabā un izskatīja savas lietas, atrada dažus rakstus, kas nedrīkstēja ienaidnieka rokās krist, sadedzināja tos un apsēdās pie loga rakstīt vēstuli.

Tā viņu atrada Ils Bī, kas ienāca istabā.

"Mūsu ļaudis atraduši kādu sievieti."

"Sievieti?" Festīni pārsteigts iesaucās un uzlēca kājās.

"Bet tā nav tā dāma, kas bija šeit," Ils Bī paskaidroja, un vadoņa interese tūdaļ pazuda.

"Kur viņa atrasta un ko viņa darījusi?"

"Viņa nākusi uz mājas pusi."

"Vediet viņu iekšā."

Dažas minūtes vēlāk Ils Bī atkal atgriezās ar sievieti.

"Vera!" Festīni iesaucās un stīvi raudzījās viņā.

Viņa uzmeta skatu nabadzīgajam istabas iekārtojumam un, nenovērsdama acis, tuvojās viņam.

"Izsūti savus ļaudis," viņa sacīja.

Festīni izsūtīja Ilu Bī laukā.

"Kāpēc esi ieradusies un kā tas tev izdevās? Kā tu zināji, ka es te atrodos?"

Viņa klusēdama novilka dārgo mēteli.

"Esmu atnākusi," vfņa pēc ilgas pauzes sacīja,"lai pēdējā acumirklī būtu pie tevis."

Viņš sarauca pieri.

"Kā tu to domā?"

"Tavs liktenis ir apzieģelēts, Festīni. Dabūju to zināt vakar vakarā. Sers Ralfs saņēmis no valdības pavēli pasludināt tavu nāves spriedumu."

"Nāves? Nesaprotu. Kad tad tam jānotiek?"

"Vēl šodien," viņa cietā balsī atteica.

"Bet — kāpēc tad tu nāci?"

Viņa neatbildēja tūliņ.

"Esmu tev labi kalpojusi," viņa lēnām teica. "Atļauj man kalpot tev līdz beigām."

"Bet tas tev var kļūt bīstami!"

"Tas arī būs bīstami."

"Nē, nevaru tam piekrist. Ej atpakaļ pie saviem draugiem un atstāj mani vienu, lai varu sagatavoties cīņai."

Viņa smaidīdama pakratīja galvu.

"Festīni, šo cīņu mēs izcīnīsim kopā. Esmu atnākusi, lai pie tevis paliktu. Valdībai tava uzturēšanās vieta zināma. Tu esi izsekots."

"Vai tas bija Tillicīni?" viņš neuztraukdamies jautāja.

Viņa palocīja galvu.

"Viņš redzējis pilsētā tavu automobili. Jau sen viņš tur tevi aizdomās. Viņš piestiprināja tev pie riteņa zīmi. Pēc tam policisti tavas pēdas izsekoja."

"Saprotu. Un kas tagad notiks?"

"Māja no visām pusēm ielenkta."

"Kā tā?" viņš mierīgi jautāja. Šī ;ziņa likās to nebaidām. Pat otrādi, viņš likās notiekošajā sevišķi ieinteresēts.

"Ko tu vēl zini par viņu rīcību?"

Viņa pieveda to pie loga, pa kuru bija redzama plaša apkārtne. Migla, kas bija naktī sakāpusi, bija pazudusi, laiks bija mierīgs un kluss. Pie horizonta bija redzama pakalnu ķēde.

Mazajā ciemā, kas atradās apmēram divu jūdžu attālumā, Festīni ieraudzīja ugunis. Vēl citas parādījās lielceļa virzienā.

Viņi klusēdami raudzījās mierīgajā nakts ainavā. Piepeši starp citām uzliesmoja apžilbinoši balta gaisma. Trīsreiz tā uzliesmoja un atkal nodzisa. Pēs brīža citas ugunis no dažādām vietām tai atbildēja.

"Saprotu, ko tas nozīmē. Gaismas signāls. Vai viņi mums tik tuvu?"

Viņa palocīja galvu.

"Tns pulki ielenkuši mūs pusriņķi."

"Kājnieki?"

"Jā, bet kavalērija arī. Redzēju, ka no Vaithemas atveda ari ložmetējus."

"Bet upes puse tak vēl ir brīva?"

"Upē iebraukušas torpēdlaivas. Tās vakar ieradās no Četemas."

Viņš aizgāja mājas otrā pusē, bet iesākumā neko neredzēja. Tad viņš iegāja savā istabā, paņēma nakts tālskati un vēroja upi. Viņa acīm parādījās garie, slaidie karakuģu silueti, kas izmeta enkuru otrā pusē. Klāji atradās tumsā.

Viņš lēnām nolieca galvu.

"Saprotu. Nāc!"

Viņš aplika tai roku ap pleciem. Tikai tagad viņai ienāca prata Merdžerija. Viņš to nojauta, pirms viņa sāka runāt.

"Merdžerija ir izbēgusi. Tillicīni viņu atsvabināja. Viņš atvēra arī baložu būrus."

Viņš izstāstīja, kas noticis.

"Domāju, ka tā arī ir labāk," viņa nopietni sacīja.

Viņa tam nepārmeta, ka viņš to bija nodevis, un ari viņš šai scēnai nepieskārās ne ar vārdu. Abiem bija puslīdz vienāds raksturs. Notikušus faktus viņi pieņēma kā nenovēršamu likteni.

"Vai valdība nav izsludinājusi kādus manus padošanās noteikumus?"

Viņa pakratīja galvu.

"Nav vairs ne piedošanas, ne padošanās noteikumu. Valdība nolēmusi "Sarkano Roku" iznīcināt pilnīgi. Viņi neiedrošinās pieņemt gūstekņus, jo baidās no mēra."

'Tur viņiem taisnība. Bet es domāju…"

"Varbūt…" viņš atkal iesāka, tad paraustīja plecus.

Stingriem soļiem viņš devās uz durvīm, pasauca Ilu Bī un izskaidroja tam lietas stāvokli."

"Uznesiet no pagraba ieročus un izdaliet visiem munīciju. Mēs cīnīsimies, kaut mums nav nekādu cerību. Bet mēs tā cīnīsimies, ka to vēl ilgi pieminēs."

Kad Ils Bī bija aizgājis, viņš atgriezās pie Veras.

"Mīļā," viņš to apskāva, "tev jāgriežas atpakaļ."

"Nē, es palikšu. Mart nekas cits labāks neatliek."

Viņš brīdi raudzījās viņā, tad saņēma tās seju rokās un kaislīgi noskūpstīja.

"Kā gribi. Tas man dod spēku vairāk nekā viss cits."

Viņš to noskūpstīja atkal, un viņa jutās bezgala laimīga. Lai

dzīve tai bijusi kāda, tā nobāla šo laimīgo minūšu priekšā.

*

Stundu priekš rīta svīdas Festīni uz bridi atstāja Veru vienu un aizgāja pārbaudīt posteņus.

Gregorio vietā bija nostādīts cits sargs. Festīni drīz atgriezās un mierīgiem soļiem pastaigājās pa plašo istabu. Piepeši to iztraucēja no domām telefons.

Viņš piegāja un paņēma klausuli. Vai viņi patiesi būtu aizmirsuši pārgriezt vadus? Vai viņam vēl nebija iespējams sazināties ar Londonas biedriem? Agrāk viņam šī doma nebija ienākusi prātā. Bet, izdzirdis klausulē balsi, viņš ironiski pasmaidīja.

"Ak jūs tur esat, Festīni?"

"Jā. Un tur, liekas, mans draugs Tillicīni?"

"Pareizi. Vai jums nav nekā man ko sacīt?"

Festīni bridi cieta klusu.

"Nē," viņš atbildēja. "Man nav ko sacīt. Jūs esat uzvarējis, es pazaudējis. Tur neko nevar grozīt."

"Un vairāk nekā?"

Festīni dzirdēja, ka viņa balsī bija skumjas.

"Vairāk nekā," viņš cieši noteica. "Ko lai es vairāk saku? Es pazaudējuun nejūtu nožēlas. Šajā ziņā jau bieži esmu izteicis savus ieskatus. Arī tagad, kad klāt vislielākā krize manā dzīvē, es neko nenožēloju."

Tillicīni piepeši iesmējās. Bet tie bija dīvaini, izmisuma smiekli.

"Jā, jūs šai ziņā esat palicis sev uzticīgs/"

"Jūs tak nebūsiet cerējis, ka griezīšos pie jums ar kādiem padošanās noteikumiem? Jūs tad mani nicinātu tāpat kā es jūs, ja jūs vēl atstātu man kādu izeju. Pieņemu, ka jūs runājat no kādas drošas vietas."

"Runāju no improvizētas centrāles. Nupat ar patruļu atkal savienojām vadu galus."

"Tātad iepriekš tie bija pārgriezti?" Festīni auksti jautāja.

"Jā. Kā klājas Verai?"

"Par viņu es negribētu runāt," Festīni augstprātīgi atteica.

"Vai viņa pie jums?"

"Jā, viņa ir šeit," Festīni vilcinādamies atteica. "Tomēr patiesībai par godu jāsaka, ka esmu mēģinājis to pierunāt, lai iet prom. Varu bez grūtībām to aizvadīt līdz priekšposteņiem."

"Un viņa atteicās?"

"Jā, viņa atteicās iet, un man šķiet, ka tā arī ir labāk."

Iestājās ilgs klusums.

"Vai jūsu filozofisko izdomu un daudzo zinību pilnajā galvā kādreiz ir ienākusi doma, cikbrinišķīgabūtne ir sieviete? Acumirklī nedomājiet par tiem muļķīgajiem mērķiem, kam dzenamies savā dzīvē pakaļ. Atgriezīsimies pie visvienkāršākajiem. Vai ir vēl kāda būtne, kas tik nesavtīgi sevi atdod? Man šķiet…" Tillicīni dzirdēja jautrus smieklus," ka visas lielās pūles un centieni, visi mani plāni —jūs sacīsit noziegumi — tomēr ir šī panākuma vērti. Tas ir mans atalgojums. Daudz lielāks un krāšņāks nekā tie desmit miljoni, ko pieprasījām no jūsu valdības. Vai nu beidzot esat uzņemts par Anglijas pilsoni?" viņš zobgalīgi jautāja.

"Atrast sievieti, kas saprot, ir liela laime."

"Tas ir viss," Festīni balss ietrīcējās. "Bez viņas visa filozofija paliek auksta, un dzīve aizrit bez mērķa."

Atkal abi ilgāku laiku klusēja. "Un vairāk jums nekas nav man ko teikt?" Tillicīni vēlreiz jautāja.

"Vai nepietiek ar to, ko jau esmu pateicis? Jums nekad nav diezgan. Ko tad vēl vēlaties? Vai man jāizplūst asarās un nožēlošanā? Vai man jāatzīst savus daudzos grēkus un ļaunumu?" Viņš iesmējās." To tak jūs patiesi negaidāt, mans draugs?"

"Nē. Vispār nezinu, vai esmu ko gaidījis no šīs pēdējās mūsu sarunas. Domāju, ar to esam izteikuši visu."

"Tad uz redzēšanos," Festīni gandrīz jautri paskaidroja.

"Dzīvojiet veseli."

Iestājās ilgāka pauze, un Festīni domāja, ka Tillicīni jau nolicis. Viņš taisījās darīt to pašu, kad Tillicīni vēlreiz ierunājās.

"Un laimīgu ceļu!"

Festīni smējās, un abi stobriņi vienā laikā sasniedza dakšiņas.

19.

Pār Eseksu pletās pelēks rīts. Seru Ralfu Mort-Menneri, kas savā lielajā siltajā kažokā automobilī bija iesnaudies, uzmodināja kāda balss.

Jauns virsnieks atvēra durvis, kamēr kāds cits piedāvāja karstu kafiju.

"Bīstos, ka tas nav daudz, ser Ralf, bet tas diemžēl ir viss, ko varu jums piedāvāt."

"Jā, tas acumirklis ir tuvu."

Sers Ralfs izdzēra kafiju un pasniedza tasi atpakaļ. Tad viņš izkāpa ārā un lūkojās pa ceļu uz priekšu. Pa labi un pa kreisi stāvēja kareivji ar pielādētiem ieročiem rokā. Tālāk nost atradās dažas lielgabalu baterijas. Upē bija manāmi daži iznīcinātāji. Un lauka vidū stāvēja liela māja, tai līdzās zems šķūnis ar garu, melnu jumtu. Nebija manāma ne mazākā dzīvības zīme, tikai no skursteņa cēlās gaisā tieva dūmu strūkla.

Divi virsnieki atdrāžas automobilī un pieturēja pie sera Ralfa.

"Labrīt, ser Ralf! Citi tiesneši jūs gaida pie tiesnešu galda."

Sers Mort-Mennerī devās pa c eļu lejup, kur tā vidū bija uzstādīts garš, zaļu drānu klāts galds. Daudz dažādu krēslu bija salikti apkārt. Tie bija salasīti tuvējā ciemā.

Kāds kungs cilindrā un zvērādu mētelī gaidīja seru Ralfu un to sveicināja.

"Ser Ralf Mort-Mennerī," viņš mierīgi paskaidroja, "esmu Viņa Majestātes Anglijas karaļa valdības sūtīts nodot jums tiesas sēdes noturēšanas pilnvaras, ko nolēmis parlaments un augšnams, un apstiprinājis Viņa Majestāte karalis."

Viņš pasniedza seram Ralfam dokumentus, kurus tas saņēma, viegli palocīdamies.

Tiesnesis atvēra aizzīmogoto aploksni un izņēma četras aprakstītas lapas. Pārlasījis viņu saturu, viņš ieņēma savu vietu. Pārējie tiesneši piecēlās kājās.

Sers Ralfs noņēma cepuri un pacēla acis uz drūmo māju lauka vidū.

Nolasot rakstu skaļi, viņa balss bija mazliet piesmakusi un nedroša. Franks Džillingfords un Tillicīni stāvēja mazliet nomaļus un novēroja šo neparasto scēnu ar lielu interesi.

Baigi skanēja tiesneša vārdi:

"Es, Ralfs Mort-Mennerī, Viņa Majestātes karaļa īpaši iecelts komisārs, ar šo piešķiru visām personām, kas pašlaik' atrodas un dzīvo uz zemes gabala un ēkā, kas pazīstama ar vārdu Fellija būvētava Eseksas grāfistē!, putna brīvību. Tās apvaino smagā noziegumā un vakar ar valdības izdoto likumu notiesātas uz nāvi.

Es, būdams karaliskais komisārs un tiesnesis, izpildu ar šo spriedumu pret tiem, kas vispār vai sevišķi noziegušies pret valsti, saskaņā ar izdoto sevišķo likumu, un nosaku, ka tie nošaujami un viņu līķi sadedzināmi…"

Viņa balss skanēja bēdīgi, un viņa lūpas vēl kustējās pēc raksta izlasīšanas. Šai acumirklī atskanēja ložmetēja tarkšķis. Šāvieni nāca no aplenktās mājas.

Sers Ralfs pārkrita pār galdu — miris.

Festīni bija šo ceremoniju novērojis un nopratis viņas nozīmi. Viņš tūliņ deva zīmi šāvējiem.

Septiņpadsmit minūtes ilga cīņa. Kājnieki izmetās ķēdē un tūlīt atskanēja pirmie lielgabalu šāvieni. Drīz mājas aizsargmūrī parādījās lieli caurumi. No kāda mājas loga verda uguns un dūmi. Kājnieku ķēde lēnām virzījās uz priekšu.

Piepeši Franks saķēra Tillicīni aiz rokas.

"Skatieties!" viņš šausmās iesaucās..

Uz jumta parādījās divi cilvēki, vīrietis un sieviete. Vīrietis raudzījās lejup uz kareivjiem, kas lēnām tuvojās. Franks pacēla tālskati un redzēja, ka sieviete uzlikusi vīrietim roku uz pleca.

'Tā ir Vera," viņš iesauc ās."Jā, viņai stiprāks raksturs, nekā biju domājis."

Vairāk viņš neko neteica.

Abi stāvēja pilnīgi taisni un labi saredzami. Bet sievietes klātbūtne kareivjus samulsināja. Festīni izaicinoši pacēla roku. Bet piepeši viņš sagrīļojās. Liekas, kāds šāviens to tomēr bija trāpījis. Vera aptvēra viņu, pievilka pie sevis.

No šīs puses aina bija labi saredzama, bet no upes ne, jo tur atradās priekšā augstāki jumti. Torpēdlaivas arī iejaucās kaujā un atklāja uguni. Kāds šrapnelis sprāga tieši virs mājas jumta, un šķembas nopļāva abus cilvēkus. Tai pašā acumirklī nogāzās degošās mājas jumts.

Franks pagriezās pret Tillicīni. Tas bija bālāks nekā parasti un plaši ieplestām acīm raudzījās baigajā ainavā. Viņš tikko spēja parunāt un ar trīcošu roku noslaucīja sviedrus no pieres.

"Anglija jums parādā lielu pateicību, profesor Tillicīni," Franks sacīja, gandrīz ar godbijību uzlūkodams neparasto cilvēku.

Tillicīni neatbildēja.

Vēlāk to pieņēma ministru prezidents, apsveikdams ar panākumiem. Bet profesors izskatījās visai noguris un nobēdājies.

"Mums jāpateicas jums par slepenās organizācijas atklāšanu un bīstamāko Eiropas bandītu iznīcināšanu. Jūs esat padarījis šo ļaužu plānus nekaitīgus. Liekas, ka jūs visu laiku iepriekš būtu zinājis, ko Festīni uzņemsies."

"Par to navko brīnīties," Tillicīni atteica. "Pazinu viņu ļoti labi, pat zināju viņa domu gājienu un ar tām saistīto rīcību. Pazīstu viņu jau no bērnības, pazīstu viņa vecākus un zinu, kā viņš uzaudzināts."

Vecajam Festīni bija divi dēli. Vecāko viņš ienīda, bet jaunākais bija viņa mīlulis. Tam viņš visur deva priekšroku un ar to viņu samaitāja. Grāfi Festīni vienmēr bijuši šīs organizācijas vadoņi. Jā, runā pat, ka viņu ģimene veselus divsimt gadus turpinājusi kādu vendetu. Tēvs beidzot to izbeidza, nogalinādams pēdējo pretinieka ģimenes dēlu.

"Cilvēkam, kas sadega Fellija būvētavas ugunīs, nevar daudz pārmest, " viņš klusu turpināja, "ka viņš tāds iznācis. Viņš tā audzināts un no laika gala darbojās "Sarkanajā Rokā", līdz kļuva par tās vadoni."

"Un kur palika vecākais brālis?" ministru prezidents ieinteresēts jautāja.

"Tas esmu es," Tillicīni ar rūgtu smaidu atbildēja.

Nodoti salikšanai 13.06.91. Parakstīts iespiešanai 01.Q7.91. Formāts 60X84/16. Avīžu papīrs. Ofsetiespiedums. 15 urskaites iespiedloksnes. Metiens 40 000. līgumcena. SIA «Tapals». Reģistr. apliec. Nr. 2-0115. Iespiests tipogrāfijā «Rota». 226011, Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40. Pasūtījuma Nr. 586-5.

Content

Volless Edgars Nāves melodija Ceturtais mēris

NĀVES MELODIJA

Pirmā nodaļa Amatieris — naudas skapja okšķeris

Otrā nodaļa Sjenstera lielā skriešanās

Trešā nodaļa Džilberts pēkšņi aizsteidzas

Ceturtā nodala f-dur melodija

Piektā nodaļa Vīrs, kas gribēja bagāts kļūt

Sestā nodaļa Naudas skapju veikals

Septītā nodaļa Bankas laupītāji

Astotā nodala Jaunā dāma, kas nemīl savu vīru

Devītā nodala edīte mācās pazīt vijoles spēlētāju

Desmitā nodaļa kaklarota

Vienpadsmitā nodaļa Ceturtais

Divpadsmitā nodaļa laupījumu glabātava

Trīspadsmitā nodaļa tēvoča testaments

Četrpadsmitā nodala stendertonu ģimenes briljanti

Piecpadsmitā nodala Ārsta stāsts

Sešpadsmitā nodala vilcienu saraksts

CETURTAIS MĒRIS

Prologs

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.