Volless Edgars

Cilvēks bez vārda

Edgars Volless

Cilvēks bez vārda

I nodaļa Almas dzīvokli

"Nu jūs viņu dabūjāt! Ko jūs tagad domājat par viņu?" Ogista Džavota plānās lūpas savilkās ciniskā smīnā, vērojot notiekošo. Mazā istaba bija nekārtībā, mēbeles sagrūstas pie sienām, lai dejotājiem būtu vairāk telpas. Dzērāja rokas salauzta, viena no elektriskajām sienas lampām bija galīgi zaudējusi savu agrāko izskatu, bet lielā porcelāna vāze ar baltiem ceriņiem bija nogāzta uz grīdas un pārvērtusies drumslu un samītu ziedu kaudzē. Istabas vienā galā mehāniskais pianīns raidīja metāliskas skaņas un kāds pusducis pāru, rēcošu smieklu un sieviešu histērisko spiedzienu pavadīts, grīļodamies kustējās tūstepa taktī.

Skaistā, jaunā sieviete, kas stāvēja blakus Džavotam, lika acīm slīdēt pār telpu, līdz viņas skatiens apstājās pie sasarkuša jauna cilvēka, kurš pašlaik pūlējās nostāties uz rokām, atspiežot kājas pret sienu. Šajā nodarbībā viņu ar griezīgiem svilpieniem pamudināja kāds cits, kurš likās ne mazāk iereibis kā jaunais "akrobāts".

Alma Trebizonde viegli sarauca uzacis un pagriezās, lai sastaptu Džavota skatienu.

"Nabagi nevar izvēlēties," viņa apmierināti piebilda. "Viņš nav visai nopietns, bet viņš ir Apvienotās Karalistes baronets ar ienākumu dokumentu par četrdesmit tūkstošiem mārciņu gadā."

"Un Tainvudas briljantu kaklarotu," nomurmināja Džavots. "Būs Joti interesanti redzēt briljantus simt tūkstoš mārciņu vērtībā ap jūsu daiļo kaklu, mana dārgā."

Jaunā sieviete dziļi ievilka elpu. Tā dara cilvēks, kurš ir iedrošinājies daudz un kura panākumi pārsnieguši pat vistrakākās cerības.

"Viss iznāca labāk, nekā es gaidīju," viņa sacīja un pēc brītiņa vēl piebilda: "Es nosūtīšu paziņojumu laikrakstiem."

Džavots uzmeta Almai asu skatienu. Viņš bija kalsna auguma, it kā sastingušiem sejas vaibstiem, kailu pakausi, un, raugoties jaunajā sievietē, viņa saltajās acīs pazibēja vanaga asais skatiens.

"Jūs ziņosiet laikrakstiem?" viņš jautāja, stiepdams vārdus. "Es domāju, ka jūs, Alma, esat mulķe!"

"Kāpēc?" viņa ātri iesaucās. "Man nebūt nav jākaunas — es esmu tikpat laba kā viņš! Un bez tam iekļūšana pēru kārtā nav nekas neparasts aktrisei ar manām spējām."

"Īstenībā tā nu gan nav pēru kārta," iesāka Džavots, "bet tā ir blakuslieta. Viņš jūs noteikti ir lūdzis turēt laulības slepenībā."

"Kādēļ gan lai es to darītu?" viņa prasīja.

Tik tikko manāms smīns pazibēja vīrieša acīs.

"Tam ir daudz iemeslu," viņš zīmīgi atteica, "un es varētu jums vienu no šiem iemesliem paskaidrot, ja tas būtu vajadzīgs. Alma, jūs taču neziņosiet laikrakstiem."

"Es to esmu jau izdarījusi," viņa dusmīgi atbildēja.

Džavots nepacietīgi sakustējās. v

"Iesākums ir slikts," viņš teica. "Sers Džeimss Tairivuds nebija piedzēries, kad piekodināja turēt laulības slepenībā divpadsmit mēnešus. Viņš runāja skaidrā prātā, un viņam bija savi iemesli, par to jūs, Alma, varat būt droša."

Ar ātru, nepacietīgu kustību Alma novērsās no viņa un aizsteidzās istabas otrā pusē pie jaunā cilvēka. Tas jau atkal stāvēja uz kājām, drebošā rokā turēdams šampanieša glāzi. Viņa biedrs pūlējās to piepildīt, lielāko daju šķidruma noliedams uz Almas viesistabas tepiķa.

"Es vēlos runāt ar jums, Džimij," viņa teica, ielikdama savu roku jaunā cilvēka elkonī.

Viņš pagrieza pret Almu sasarkušo, smaidošo seju.

"Uzgaidiet vienu minūti, dārgā," viņš atbildēja aizsmakušā balsī. "Man jāiztukšo vēl viena glāze ar mīļo, veco Marku."

"Jums tūliņ jānāk man līdzi uz vienu acumirkli," viņa neatlaidās, jaunais cilvēks noklakšķināja mēli un nosvieda glāzi uz grīdas, kur tā sašķīda sīkās drumslās.

"Esmu taču precējies?" viņš atkal klakšķināja. "Man jāklausa sievai!" 9

Alma aizveda jauno cilvēku pie Džavota.

"Džimij," viņa piepeši ierunājās, "es nosūtīju laikrakstiem sludinājumu par mūsu laulībām."

Pilnīgā neizpratnē viņa acu skatiens ieurbās runātājā un piere lēnām saraucās grumbās.

"Atkārtojiet vēlreiz!" viņš pavēlēja.

"Es nosūtīju sludinājumu, ka ievērojamā aktrise Alma Trebizonde ir apprecējusies ar seru Džeimsu Tainvudu no Tainvudčeisas," viņa vēsi atbildēja. "Es nevēlos turēt noslēpumā io notikumu, Džimij. Jums taču nav kauns no manis?"

Viņš bija atvilcis elkoni un stāvēja, pieri vēl arvien grumbās savilcis, kamēr tā roka, it kā domu meklēdama, jauca matus.

"Es jūs lūdzu to nedarīt!" viņš izsaucās piepešās dusmās. "Velns lai parauj, vai es neteicu jums, Alma, to nedarīt?"

Bet tad sera Džeimsa garastāvoklis piepeši mainījās, un viņš, galvu atgāzis, smieklos gandrīz vai ierēcās.

"Patiešām, tas ir tas labākais, ko esmu dzirdējis!" viņš iesaucās, plātīdams muti un slaucīdams asaras, kuras bija

saskrējušas acis no lieliem smiekliem. "Džavot, nāciet un iemetiet glāzīti!"

Bet Ogists Džavots noraidoši papurināja galvu.

' "Nē, pateicos, ser Džeims," viņš sacīja. "Ja jūs pieņemtu manu padomu…"

"Tfu!" īgni nospļāvās jaunais cilvēks. "Es tagad nepieņemu nevienu padomu. Esmu apprecējis Almu, un tā ir vienīgā lieta, kas mani interesē, vai ne, dārgā?"

Džavots, galvu kratīdams, noraudzījās pakal jaunajam cilvēkam, kad tas aizsoloja pāri istabai.

"Man gribētos zināt, ko viņa piederīgie sacīs," viņš lēni piebilda.

Jaunā sieviete pagriezās.

"Kāda tam nozīme, ko teiks piederīgie?" viņa jautāja. "Bez tam viņam nemaz nav radinieku, neskaitot jaunāko brāli, kurš ir Amerikā, un arī tas ir tikai pusbrālis. Džavot, kas jūs šovakar ir padarījis tik drūmu?" viņa īgni vaicāja. "Jūs bojājat man nervus."

Ne vārda neatbildējis, Džavots nosēdās uz dīvāna malas un ar acīm sekoja jaunajai sievietei, kad tā piebiedrojās savam vīram. Viņa domas nodarbināja tikai tas, kā šī avantūra beigsies.

Vispārējā jautrība bija sasniegusi augstāko pakāpi, kad notika kāds starpgadījums.

Almas dzīvoklis atradās lepnā blokēkā, un kalpones parādīšanās Almas dzīvokļa durvīs Džavotam nozīmēja tikai to, ka kāds no apakšējo dzīvokļu iemītniekiem bija žēlojies par troksni. Tā parasti gadījās ballītēs, kuras notika Almas dzīvoklī.

Šoreiz tomēr kalpones ziņa likās svarīga, jo Alma deva zīmi viesiem klusēt, un klusumā atskanēja sera Džeimsa balss:

"Pie manis?"

"Jā, ser," atbildēja kalpone. "Viņa vēlas ar jums runāt."

"Kas tā ir?" jautāja Alma.

"Kāda jauna sieviete, milēdij," atbildēja kalpone, ar pūlēm piespiezdamās uzrunāt Almu šajā neparastajā vārdā.

Alma iesmējās.

"Vai kāda no jūsu pielūdzējām, Džimij?" viņa vaicāja, un Džeimss Tainvuds atņirdza zobus platā smieklā.

"Laidiet viņu iekšā!" viņš uzsauca. Kalpone vēl vilcinājās, bet sers Džeimss uzbrēca, un tā nekavējoties pazuda.

Kad kalpone pēc kāda laiciņa atgriezās, viņai sekoja jauna meitene, kuru ieraugot Džavota acis iegailējās.

"Tā ir smuka meiča," viņš pie sevis nodomāja. Un patiešām viņa bija skaista.

Meitenes acis pārslīdēja telpai, apstādamās pie katras personas, un varēja redzēt, ka viņa šajā sabiedrībā jūtas ārkārtīgi neveikli.

"Sers Džeimss Tainvuds?" viņa jautāja maigā balsī.

"Tas esmu es."

"Man ir vēstule jums."

"Man?" atkārtoja jaunais cilvēks. "No kādas elles tad jūs nākat?"

"No "Vonss & Vonss"," atbildēja meitene. Dzirdot šos vārdus, sera Džeimsa Tainvuda seja krampjaini savilkās.

"Ak tā, no turienes," viņš stostīdamies noteica.

Džavotam likās, ka viņš dzirdējis bailes serā Džeimsa Tainvuda balsī.

"Es tiešām nezinu, kādēļ misters Vonss traucē mani šinī stundā." Ar manāmu nepatiku viņš paņēma no meitenes vēstuli un ilgi grozīja to rokās.

"Taisiet vaļā, Džimij!" Alma nepacietīgi iesaucās. "Jūs taču nevarat likt meitenei gaidīt."

Tievs jauneklis ar sarkaniem, izspūrušiem matiem panācās uz priekšu un, iekams jaunā meitene paspēja uzminēt viņa nodomu, sagrāba to ap vidu.

"Šī ir mana partnere, kuru es gaidīju!" viņš jautri sauca. "Sper vaļā mūziku, Billij!"

Lai gan meitene pretojās un pūlējās atsvabināties, viņa tika grūstīta un svaidīta, skanot vecā instrumenta dārdiem, un redzēja sev apkārt vienīgi piedzērušas, ņirdzīgas sejas.

"Laidiet mani!" viņa kliedza. "Lūdzu, laidiet mani vaļā! Jums nevajadzētu…"

"Dejojiet, mana dārgā, dejojiet!" uzmudināja jaunais cilvēks smiedamies, taču kāda stipra roka satvēra viņu aiz pleca.

"Laidiet vaļā šo lēdiju, Molton!" Tas bija Ogists Džavots.

"Nolādēts, rūpējieties pats par savām darīšanām!" dusmīgi brēca jaunais cilvēks, bet Džavots smaidīdams atbrīvoja meiteni.

"Man gaužām žēl," viņš tai klusi teica atvainodamies un vairs neievēroja uzmācīgo jaunekli.

Džeimss Tainvuds bija atplēsis vēstuli, un Džavots gribēja novērot Tainvuda seju, tādēļ viņš pavisam nedzirdēja jaunā cilvēka draudus. Viņš vēroja Tainvudu miglainām acīm raugāmies vēstulē un lasām tās īso saturu vārdu pa vārdam. Tad pēkšņi Tainvuda seja nobāla un apakšlūpa sāka drebēt.

"Kas noticis?" Alma asi vaicāja, jo arī viņa bija vērojusi Tainvuda sejas izteiksmi.

Tainvuds lēnām saburzīja vēstuli, un viņa seja kļuva ļauna.

"Nolādētais, viņš tomēr ir atgriezies!" Džeimss izgrūda aizsmakušā balsī.

"Kas tad ir atgriezies?"

Kādu laiku Tainvuds neatbildēja, tad izkliedza: "Cilvēks, kuru es ienīstu vairāk par visu pasaulē!"

Viņš pievērsās meitenei.

"Vai būs kāda atbilde?" tā bailīgi vaicāja. Viņa vēl aivien bija bāla un tik tikko turējās kājās.

"Jūs varat pateikt Vonsam, lai viņš brauc uz elli!" brēca sers Džeimss Tainvuds. "Ei, dodiet man iedzert!"

II nodala Vīrs no Pretorijas

Mārdžorija Stedmane, firmas "Vonss & Vonss" sekretāre, atstāja parka blokēku un jutās laimīga, ka varēja brīvi ieelpot pavasara vakara svaigo gaisu. Tad tas bija sers Džeimss Tainvuds! Līdz šim viņa bija to pazinusi tikai kā vārdu, kas uzrakstīts uz viena no aktu vākiem viņas darba devēja kantorī!

Sers Džeimss Tainvuds! Viņš nesa vecas, godātas dzimtas vārdu— vārdu, kas viņas gara acīs personificējās ar seno bruņniecismu. Un tomēr tas bija rupjš, paklīdis dzērājs, kas satikās ar izvirtušu sabiedrību.

Viņa nodrebēja, atcerēdamās notikušo.

Kad Mārdžorija atgriezās kantori Blūmsberijā, visi kantoristi jau bija aizgājuši. Sirmais misters Vonss sēdēja savā kabinetā un ar dedzīgas intereses pilnu skatienu sagaidīja meiteni.

"Mis Stedmane, vai nodevāt manu vēstuli?" viņš vaicāja.

"Jā, mister Vons."

"Tieši rokās pašam seram Džeimsam Tainvudam?"

Viņa atbildēja ar galvas palocīšanu. Advokāts vēroja jaunavu ar vēl lielāku interesi.

"Kas jums noticis? Jūs esat tik bāla. Vai jums atgadījusies kāda nelaime?"

Mārdžorija pakratīja galvu.

"Man gadījās diezgan nepatīkams piedzīvojums," viņa gausi atbildēja un izstāstīja visu notikušo.

Advokāts īgni kodīja lūpas.

"Man loti žēl, es. nedomāju, ka jūs sagaidīs tik rupja izturēšanās, citādi būtu sūtījis kādu no kantoristiem."

"Es saprotu, ka ziņa bija slepena," meitene piekrita, bet neteica ne vārda par to, ka viņa klusībā bija brīnījusies, kādēļ gan kāds no kantoristiem nevarēja aiznest vēstuli. It kā lasīdams viņas domas, advokāts piebilda:

"Kādreiz vēlāk jūs sapratīsiet, kādēļ es sūtīju tieši jūs, lai jūs redzētu seru Džeimsu Tainvudu. Esmu jums loti pateicīgs. Domāju, ka sers Džeimss nedeva jums nekādu atbildi."

Meitene vilcinājās.

"Viņš deva atbildi, kuru man nepatiktos atkārtot, jo tā nebija glaimojoša jums, mister Vons," viņa pasmaidīdama sacīja.

Advokāts papurināja galvu.

"Slikti," viņš uzsāka pēc ilgāka klusuma brīža. "Vai jūs esat droša, ka sers Džeimss vairāk neko neteica?"

"Man ne," atbildēja meitene. "Kāda lēdija prasīja, kas vēstulē ziņots, un viņš atbildēja, ka cilvēks, kuru viņš ienīst, esot atgriezies."

"Cilvēks, kuru viņš ienīst!" atkārtoja advokāts ar vieglu, zēnisku smaidu.

Tad, plecus paraustījis, viņš piecēlās.

"Slikta padarīšana," viņš atkārtoja, sniegdamies pēc sava mēteļa, kas karājās uz vadža pie sienas. Tad, piepeši mainīdams sarunas tematu, vaicāja: "Tātad nedēļas beigās mēs , jūs pazaudēsim, mis Stedmane?"

"jā, mister Vons, man ir žēl iet prom. Esmu jutusies šeit laimīga."

"No egoistiskā redzesviedokla arī man ir žēl jūs atlaist," runāja advokāts, vilkdams mēteli. "Bet jūsu dēļ es esmu priecīgs. Vai jūsu krusttēvs ir atradis to zelta dzīslu, kuru viņš meklēja?"

Meitene smaidīja.

"Nē, bet, dzīvodams Dienvidāfrikā, viņš ir sakrājis lielu naudu un ir loti labs pret manu māti un mani. Jūs taču nepazināt krusttēvu Zālamanu, vai ne?"

"Es sastapos ar viņu pirms divdesmit gadiem," atbildēja advokāts. "Jūsu tēvs reiz atveda viņu šeit kantorī, un viņš piesaistīja manu uzmanību kā cilvēks ar stingru raksturu."

Viņš aizgāja līdz durvīm un apstājās, it kā gaidīdams, lai mis Stedmane izietu pirmā.

"Vai jums vēl kas darāms šodien?" advokāts pārsteigts prasīja, redzēdams, ka viņa negrasās atstāt kantori.

Mis Stedmane pasmaidīja.

"Pirms aiziešanas man vēl jāuzraksta Džeimsa Vesona tiesību apstiprinājums."

To dzirdēdams, misters Vonss nepacietīgi iesaucās:

"Kāds muļķis es esmu! Man nevajadzēja jūs sūtīt ar vēstuli. Bet vai tas nevarētu palikt uz rītu, mis Stedmane?" viņš nedroši vaicāja, labi zinādams, ka apstiprinājumam jābūt gatavam steidzami.

Mis Stedmane smiedamās papurināja galvu.

"Mister Vons, man tiešām nav nekas pretī palikt drusku ilgāk," viņa runāja. "Man šovakar nekas nav darāms, un apstiprinājums prasīs tikai pāris stundu. Es labāk padaru to šodien nekā nāku loti agri no rīta."

"Loti labi," noteica misters Vonss. "Ar labvakaru, mis Stedmane. Man ir vairs tikai tik daudz laika, lai nokļūtu uz Braitonas vilcienu. Es piezvanīšu rīt, un jūs man pateiksiet, vai ir kāda svarīga ziņa."

Viena palikusi, mis Stedmane izgāja kantora priekštelpā, un drīz vien rakstāmmašīnas klikšķi liecināja par to, ka sekretāre pūlas atgūt nokavēto.

Mārdžorija bija tikusi jau līdz garā un monotonā tiesību apstiprinājuma ceturtajai lapaspusei, kad viņai piepeši likās, it kā kāds būtu klaudzinājis pie kantora ārdurvīm. Mis Stedmane apstājās un ieklausījās. Klauvējiens atkārtojās, un viņa piecēlās, brīnīdamās, kāds klients gan varētu ierasties tik vēlā vakara stundā.

Viņa atvēra durvis, cerēdama ieraudzīt telegrāfa izsūtāmo zēnu, bet loti pārsteigta ieraudzīja savā priekšā stāvam vīrieti. Tas bija slaida auguma, tērpies apdilušā, pelēkā uzvalkā. Savādā, intuitīvā veidā, kādā cilvēki parasti iegūst pirmos iespaidus par svešiniekiem, viņa ievēroja, ka svešajam vīrietim nebija ne apkaklītes, ne ari kaklasaites. Mīksts, balts krekls, kura augšējās podziņas bija atpogātas, un pakausī atstumta šķība, pelēka Stetsona platmale piešķīra vispārējai ainai pēdējos vilcienus. Vīrieša kalsnā, patīkamā seja bija iedegusi tumša magoņkoka krāsā un pelēkās, možās acis droši raudzījās meitenē.

"Vai misters Vonss ir kantorī?" viņš strupi vaicāja, taču Mārdžorija ievēroja, ka svešais noņēma cepuri, uzsākdams sarunu.

"Nē, misters Vonss aizgāja pirms desmit minūtēm."

Svešinieks iekoda lūpā.

"Vai jūs nezināt, kur es viņu varētu sastapt?"

Mis Stedmane noraidoši pakratīja galvu.

"Citās dienās es jums to varētu pateikt," viņa smaidīdama atbildēja, "lai gan nav parasts dot apmeklētājiem mistera Vonsa privātadresi. Bet šodien viņš aizbrauca uz Braitonu pavadīt sestdienu kopā ar kādu draugu un neatstāja adresi."

Viņš klusēja. Pēc īsa laiciņa sekretāre vaicāja:

"Varbūt jūs varētu man pateikt savu vārdu?"

Taču svešais vilcinājās. "Vai jums būs iespējams sazināties ar misteru Vonsu?"

Viņa pamāja ar galvu.

"Rīt no rīta viņš pa telefonu prasīs, vai kantori nav kāda lieta, kurā būtu vajadzīga viņa klātbūtne," mis Stedmane paskaidroja. "Es tad varētu viņam pateikt jūsu vārdu."

Svešinieks vēl arvien stāvēja koridorā. Iedomādamās, ka šis cilvēks neglītajā uzvalkā varētu izrādīties svarīgs klients, mis Stedmane atvēra kantora durvis plaši vajā.

"Ienāciet un apsēdieties!" viņa uzaicināja. "Varbūt jūs vēlaties kaut ko uzrakstīt misteram Vonsam?"

Svešinieks gausi ienāca kantorī un brīdi stāvēja, stīvi raudzīdamies krēslā, kuru meitene viņam piedāvāja.

"Nē, es neko negribu rakstīt," viņš teica pēc brīža. "Bet, kad Vonss rit piezvanīs, esiet tik laipna un pasakiet, ka misters Smits ir atbraucis no Pretorijas."

Viņš runāja loti nopietni.

"Vai jūs atcerēsieties— misters Smits no Pretorijas. Un sakiet viņam, ka es vēlos to tūlīt sastapt."

"Misters Smits no Pretorijas," viņa atkārtoja, atzīmēdama šo vārdu uz papīra lapas, un domās mēģināja novērtēt, cik ievērojams klients šis Pretorijas Smits varētu būt.

Meitene manīja, ka, lai gan svešā acis nenovērsās no viņas, viņš tomēr to neredzēja. Maza grumba šā cilvēka pierē liecināja par to, ka viņa domas ir pilnīgi aizņemtas ar kaut ko citu. Mārdžorijai bija tāda sajūta, it kā svešinieks raudzītos viņai cauri.

Kādu brīdi svešais klusēja, stīvi raudzīdamies galdā.

"Es tomēr gribu kaut ko uzrakstīt," viņš teica. "Vai jūs nevarētu man iedot papīru un rakstāmspalvu?".

"Papīrs un rakstāmspalva ir uz galda jūsu priekšā," viņa norādīja un negribot iesmējās. Tumšs sārtums saskrēja svešinieka brūnajos vaigos.

"Atvainojos," viņš stostījās, "es šodien neko nevaru saskatīt."

"Ari es to esmu ievērojusi," piebilda meitene, un šī piezīme izsauca svešā vīrieša mutes kaktiņos tik tikko manāmu smīnu.

Mis Stedmane aizgāja istabas tālākajā galā, lai svešais nedomātu, ka viņa noskatās tā rakstītajā. Bet drīz vien viņa atklāja, ka svešiniekam grūti nācās dabūt vārdus uz papīra. Viņš labu laiku sēdēja, spalvaskāta galu kodīdams.

"Nē, es tomēr negribu rakstīt," viņš beidzot teica, nolika rakstāmspalvu uz galda un piecēlās. "Pasakiet misteram Vonsam tikai to, ka misters Smits no Pretorijas ir ieradies. Es domāju, ar to pietiks. Viņš zina, kur mani sastapt."

Koridorā piepeši atskanēja steidzīgi soli, kantora durvju rokturis pagriezās, un durvis spēji atvērās. Nācējs acīmredzot pārāk steidzās, lai klauvētu pie durvīm.

"Kur ir Vonss?" ienācējs jautāja. Tas bija sers Džeimss Tainvuds, izspūrušiem matiem un sarkanu seju.

"Misters Vonss ir aizgājis," atbildēja mis Stedmane, bet sers Džeimss to vairs nedzirdēja. Viņa skatiens gluži vai ieurbās apdilušajā uzvalkā tērptajā vīrā no Pretorijas.

"Mans Dievs!" viņš stenēja drebošām lūpām. "Tu, Džot!"

Raudzīdamies viens otrā, viņi tā kādu laiku stāvēja — piedzērušais jaunais baronets un vīrs no Pretorijas, un svešā vīra seja bija sastingusi necaurredzamā maskā. Klusums, kas iestājās, meitenei bija nepanesams. Mārdžorija nojauta traģēdiju šo divu vīru starpā, un intuīcija lika viņai līdzjūtībā nostāties Dienvidāfrikas vīra pusē.

"Vai jūs pazīstat seru Džeimsu Tainvudu?" viņa nedroši ievaicājās.

Pretorijas Smita seja lēnām pievērsās viņai. Drūms smaids atvēra viņa lūpas, tā ka kļuva redzami viņa baltie zobi.

"Jā, es pazīstu seru Džeimsu Tainvudu loti labi," viņš atbildēja meitenei un tad, pagriezies pret ienācēju, bargā balsī sacīja: "Mes satiksimies rītvakar Čeisā, ser Džeims Tainvud!"

Jaunajam cilvēkam drebēja visi locekli, viņa seja bija pelnu pelēka, galva nodurta.

"Mēs satiksimies rīt," viņš tikko dzirdami izdvesa un izstreipuļoja no istabas.

III nodaļa Pārsteidzošie paradi

"Esmu pārliecināta — jums kaut kas ir noticis, dārgā. Jūs agrāk nekad neesat bijusi pret mani tik asa," žēlojās misis Stedmane. Viņa pastāvīgi kurnēja un sūdzējās par visu, tādēļ meitene bija pie tā pieradusi un nocietinājusies pret šo runasveidu. Abas sēdēja pie brokastgalda savā glītajā Brikstonas dzīvoklī, un misis Stedmane, kura, neraugoties uz to, ka viņa bieži mēdza pareģot sev agru nāvi, bija paspējusi ieturēt krietnas brokastis, neapmierināti raudzījās pāri brillēm uz savu meitu.

"Ar mani nav nekas, māt," mierīgi atteica Mārdžorija Stedmane. "Vakar kantorī bija uztraukumu pilna diena. Notika kaut kas neparasts."

"Un jūs nevarat to pastāstīt savai mātei!" pārmetumu pilnā balsī jau trešo reizi atkārtoja misis Stedmane.

"Vai jūs nesaprotat, māt," nepacietīgi izsaucās meitene, "ka mana darba devēja darīšanas man ir svētas vai tām vismaz būtu jābūt tādām un es nevaru runāt par to."

"Pat ne ar jūsu māti?" vaicāja misis Stedmane, galvu šūpodama. "Mārdžorij, es jums vienmēr esmu dāvājusi vislielāko uzticību un esmu atkārtoti lūgusi jūs griezties pie manis ar visām jūsu rūpēm un darīšanām."

"Labi, bet tās nemaz nav manas rūpes un darīšanas," smaidīdama, atbildēja meitene. "Tās ir citu cilvēku rūpes, kuras neattiecas uz mani un kurām nevajadzētu interesēt arī jūs, mīļo māt."

Misis Stedmane smagi nopūtās.

"Es ļoti priecāšos, kad jūs reiz tiksiet prom no tā nejēdzīgā kantora," viņa teica. "Jaunai meitenei nav labi rakņāties visās noziedzībās, laulību šķiršanās un citās briesmu lietās, par kurām var lasīt svētdienas avīzēs."

Mārdžorija garāmejot uzlika savu roku mātei uz pleca.

"Mīļo māt, esmu jums vairākkārt teikusi, ka misteram Vonsam nav nekas kopīgs ar noziedzībām. Mēs savā kantorī neesam redzējuši noziedznieku jau simt gadus!"

"Apžēlojieties, mana dārgā, nesakiet taču — "mūsu kantoris"," vaimanāja misis Stedmane. "Tas taču izklausās tik prasti! Un, kad mēs aizbrauksim uz laukiem, mūsu pašu aprindās lūdzu nebilst ne vārda par jūsu dienestu advokāta kantorī. Ja cilvēki dabūtu zināt, ka jūs esat nodarbojusies ar…"

"Ak, māt, kādas muļķības jūs runājat!" nepacietīgi izsaucās meitene. 'Tikai tādēļ vien, ka krusttēvs Zālamans sūta mums pietiekami daudz naudas, lai mēs varētu ērti dzīvot uz laukiem, mēs taču nekļūsim uzpūtīgas un nesatiksimies ar tādas kārtas cilvēkiem, kuri jutīsies apkaunoti par to, ka esmu bijusi mašīnrakstītāja advokāta kantorī!"

"Sekretāre," izlaboja misis Stedmane stingrā balsī. "Es prasu, lai jūs būtu sekretāre. Es nevaru atļaut jums, mana dārgā, saukties par mašīnrakstītāju. Es teicu visiem maniem draugiem, ka jūs studējat jurisprudenci."

"Ak debess!" meitene ievaidējās.

"Tas vēl nav viss," misis Stedmane loti apmierināta turpināja. "Pēc gada, kad jūsu krusttēvs kjūs loti bagāts, mēs atkal atgūsim skaisto māju, kurā es esmu dzimusi, — Stedmaņu dzimtas lauku muižu."

Stedmaņu lauku muiža sastāvēja no lieliska parka un dārza trīsarpus akru platībā, un Mārdžorija bija jau reiz ceļojusi uz Tainvudu.

Tainvuda! Tai taču vajadzēja būt sera Džeimsa Tainvuda muižai! Mārdžorijai ļoti gribējās to izpētīt, un viņa nolēma pie pirmās izdevības apjautāties par to misteram Vonsam.

No rīta, iedama uz darbu, meitene vēlreiz domās pārskatīja vakardienas piedzīvojumu. Viņas domas nemitīgi grozljās ap to, kāda vara pār seru Džeimsu Tainvudu ir šim svešiniekam no Dienvidāfrikas. Viņai neizgāja no prāta baroneta bālā seja, kad tas ieraudzīja vīru pelēkajā uzvalkā. Baroneta sejā atspoguļojās bailes, bet svešinieka sejas izteiksme pauda nosodījumu. Vai tikai svešais nebija kāds laupītājs, kas gribēja izspiest naudu? Varbūt svešinieks zināja kādu no sera Džeimsa pārkāpumiem un tas tagad deva viņam varu pār baronetu?

Grūti bija ticēt šai varbūtībai. Pretorijas Smita sejā bija savāda izteiksme, kas nepieļāva tādu izskaidrojumu. Ja godīgums un krietns nolūks jebkad ir bijis redzams cilvēkā, tad tas nenoliedzami mirdzēja Pretorijas Smita acīs.

Viņa sasniedza darbavietu pusstundu agrāk nekā parasti, jo steidzās, lai nenokavētu mistera Vonsa zvanu. Misters Vonss piezvanīja tieši pulksten vienpadsmitos.

"Vai viss kārtībā, mis Stedmane?" viņš vaicāja un tūliņ arī dabūja zināt par svešo apmeklētāju.

"Smits?" atsaucās mistera Vonsa balss neparasti asi. "No Pretorijas? Negaidīju viņu tik ātri. Es tūliņ došos uz pilsētu."

"Viņš neatstāja adresi," piebilda mis Stedmane.

"Es zinu, kur viņu atrast," atbildēja misters Vonss. "Vai viņš kaut ko teica?"

"Itin neko, izņemot to, ko es jums jau teicu. Sers Džeimss Tainvuds ieradās, kad svešais vēl bija šeit."

Mis Stedmane dzirdēja pārsteiguma izsaucienu.

"Viņi sastapās kantorī? Un kas notika?" vaicāja advokāts dedzīgā ziņkārē.

"Nenotika itin nekas, izņemot to, ka sers Džeimss izskatījās ļoti uztraukts un tūlīt aizgāja."

Sekoja ilgs klusums. Meitene jau gribēja nolikt klausuli, kad advokāts atkal ierunājās:

"Es ieradīšos ar vilcienu pulksten 11.45 un būšu kantorī īsi pirms vieniem. Pabrokastojiet agrāk. Vai jūs lasījāt šodienas avīzes?"

"Nē," viņa pārsteigta atbildēja. Tas bija pavisam neparasts jautājums. "Vai kas noticis?"

"Nekas, atskaitot to, ka sers Džeimss Tainvuds apprecējis aktrisi Almu Trebizondi," teica advokāts ar īgnumu balsī. "Es paredzu lielas nepatikšanas Tainvudu ģimenē."

Tajā dienā meiteni gaidīja viens pārsteigums pēc otra. No rīta kantorī ieradās kāds svešinieks — resns, smīnīgs ebrejs. Jaunie klienti parasti tika sūtīti pie kantora vadītāja, bet, tā kā vadītājs atradās atvaļinājumā, apmeklētājs šoreiz bija jāpieņem sekretārei.

"Cik saprotu, jūs esat mistera Vonsa sekretāre?" viņš vaicāja. "Vai iespējams runāt ar misteru Vonsu šodien?"

Mis Stedmane noraidoši papurināja galvu un paskaidroja:

"Misters Vonss iebrauks pilsētā kādas loti svarīgas darīšanas dēj, un es domāju, ka viņam nebūs iespējams jūs pieņemt. Vai varu kaut ko darīt jūsu labā?"

Svešais rūpīgi nolika savu smalko platmali uz galda un izvilka no kabatas lielu piezīmju grāmatu, no kuras izņēma kādu dokumentu.

"Labi, mis, tikai tas ir noslēpums," viņš iesāka. "Man jāsastop misters Vonss vēl līdz pirmdienai, bet, ja tas nav iespējams, tad, lūdzu, pasakiet viņam, ka misters Hokss no kredītfirmas "Hokss & Fergusons" vēlas runāt ar viņu sakarā ar Džeimsa Tainvuda parādiem."

"Sera Džeimsa Tainvuda parādiem?" viņa izbrīnā atkārtoja, un svešais apstiprinoši pamāja ar galvu.

"Jaunais džentlmenis man ir parādā 20 000 mārciņu, kuras viņš aizņēmās pret vekseli, un es sāku uztraukties par šo summu. Viņš turpina parakstīt vekseļus un aizņemas aizvien vairāk, bet, pirms es dodu turpmākos aizdevumus, man gribētos runāt ar misteru Vonsu."

"Bet sers Džeimss Tainvuds taču ir bagāts!" teica pārsteigtā meitene.

"Bet es esmu loti nabadzīgs," atbildēja svešais. "Tādēļ es vēlos dalu no aizdotās naudas dabūt atpakaļ."

"Vai jūs jau agrāk esat runājis ar misteru Vonsu?"

Apmeklētājs noraidoši papurināja galvu.

"Nē, sers Džeimss mani lūdza slēpt šo darījumu no viņa advokātiem, bet lieta ir aizgājusi pārāk tālu. Esmu komersants, mis, un man nav nekāda respekta pret tituliem, jo esmu demokrāts. Vienīgie tituli, kuri mani interesē, ir īpašuma dokumenti. Es slēpu šo darījumu no "Vonsa & Vonsa", cik ilgi vien varēju, bet tagad man jādabū atpakaļ vismaz dala. Redziet, jaunkundz, esmu naudas aizdevējs," viņš turpināja draudzīgā tonī, "un naudas aizdevējs parasti loti labi pārzina citu darīšanas un materiālos apstākļus. Man zināms, ka sers Džeimss ir aizņēmies krietnu žūksni naudas no "Krū & Jakobsena" un no Bedsonu sabiedrības, bez tam ari no kāda pusduča citu firmu; vēl vairāk — viņš ar plašu vērienu uzdzīvo Vestendā. Viņš ir parādos pa labi un pa kreisi — jā, viņš nav samaksājis pat par auto, kuru viņš uzdāvināja Almai Trebizondei. Kad es šorīt izlasīju sludinājumu, ka viņš apprecējies, es teicu sev — tagad ir laiks ari man dabūt kādu mazumiņu no laulības kontrakta naudas!"

Runātājs noklakšķināja mēli par šo joku un klusā balsī turpināja:

"Redziet, mis, es esmu darījumu cilvēks tāpat kā jūs. Teikšu jums atklāti, ka man līst baiļu sviedri šīs naudas dēļ, un, ja jūs varētu aizlikt labu vārdu misteram Vonsam, lai manas prasības tiktu apmierinātas pirmām kārtām, jūs dabūtu smuku starpniecības naudiņu!"

"Es neesmu paradusi pieņemt starpniecības naudu no klientiem," meitene vēsi atteica. "Man pat nav tiesību pieņemt jūsu draudzīgo uzticību. Es neticu, ka misters Vonss būs sevišķi priecīgs, dzirdot, ka jūs esat man atklājis savus noslēpumus."

Ar to pietika, lai izbeigtu negribēto interviju un Mārdžorijas Stedmanes iepazīstināšanu ar firmu "Hokss & Fergusons". Kad misters Vonss atgriezās, viņa atstāstīja notikušo sarunu, un advokāts atbildēja ar neparastu nopietnību.

"Naudas aizdevēji?" viņš it kā pie sevis runāja. "Es jau paredzēju kaut ko tamlīdzīgu. Telegrafējiet misteram Hermanim, lai viņš nekavējoties ierodas kantorī."

Misters Hermanis bija viņa kantora vadītājs.

"Es negribētu jūs apgrūtināt ar šo lietu. Lai misters Hermanis apmeklē naudas aizdevējus un uzzina, cik lielas summas šis muļķa puika ir parādā."

"Mister Vons, vai tad sers Džeimss nav loti bagāts?" meitene nenocietās.

"Loti," atskanēja mistera Vonsa sausā atbilde.

Lai gan bija sestdiena, kantorī šajā pēcpusdienā cilvēki nāca un gāja. Misters Hermanis ieradās un taksometrā apbraukāja sera Džeimsa kreditorus, vismaz tos, kuri bija sastopami šajā darījumiem pavisam nepiemērotajā nedēļas dienā.

IV nodaļa Kas notika Tainvudčeisā

Pēc Vonsa lūguma mis Stedmane uzkavējās kantori līdz vēlai pēcpusdienai. Darba viņai nebija, bet meitene noprata, ka agri vai vēlu tās pakalpojumi būs vajadzīgi, un nebija maldījusies. Pulksten piecos atskanēja zvans, un viņa iesteidzās mistera Vonsa kabinetā. Viņš pašlaik aizzīmogoja lielu aploksni, kura acīmredzot saturēja viņa šīs pēcpusdienas darba rezultātus. Aiztaisījis vēstuli, advokāts iemērca spalvu tintē, gribēdams rakstīt adresi, bet tad it kā pārdomādams apstājās.

"Hm," viņš norūca. "Tas ir nejauki." Pēc brīža viņš tomēr uzrakstīja vārdu.

"Seram Džeimsam Tainvudam, baronetam," mis Stedmane lasīja pār advokāta plecu, un viņu sagrāba nelabas nojautas, jo meitene saprata, ka tās uzdevums būs šo vēstuli nogādāt adresātam. Viņa nevarēja aizmirst pagājušās reizes piedzīvojumu.

Tad, viņai par lielu izbrīnu, advokāts paņēma no papīru turētāja vēl lielāku aploksni, ielika tanī iepriekšējo vēstuli un atkal aizzīmogoja aploksni. Šoreiz viņš uzrakstīja vārdu, kurš viņai bija pilnīgi svešs, — "Dr. Fordhamam, Tainvudčeisā, Tainvudā."

Kādu laiciņu viņš sēdēja, dziļi iegrimis domās, tad, viegli smaidīdams, pacēla skatienu uz jaunavu.

"Mis Stedmane," viņš teica. "Es vēlos, lai jūs uzņemtos ceļojumu uz laukiem. Vai jūs zināt Tainvudu?"

Viņa palocīja galvu.

"Tainvuda ir Dortšīrā," viņš paskaidroja. "Jūs varat braukt ar vilcienu no Pedingtonas pulksten 5.45 un nokļūsiet Tainvudā vēl pirms astoņiem. Tuvākā stacija ir kādas trīs jūdzes no Tainvudčeisas, un es telegrafēšu "Sarkanās lauvas" viesnīcai, lai tā atsūta auto, — es ceru, ka šolaiku viesnīcām ir automobilis pasažieru pārvadāšanai," viņš smiedamies piebilda. "Katrā ziņā jums nebūs nekādu grūtību ceļā uz turieni. Jums jābūt atpakaļ šovakar pulksten vienpadsmitos. Vilciens no turienes atiet ap deviņiem. Jūs saprotat, ka jums jānogādā šī vēstule doktoram Fordhamam tieši rokās."

Viņa palocīja galvu.

"Vēl vienu lietu es jums gribētu teikt, mis Stedmane," turpināja Vonss it kā vilcinādamies. "Kamēr jūs esat manā dienestā, jūs esat dzirdējusi daudz ne visai pievilcīgu noslēpumu, kuri, es ceru, pie jums ir pilnīgā drošībā. Bet sera Džeimsa Tainvuda noslēpums ir neglītākais no visiem." Viņš apklusa, lai pēc kāda laiciņa piebilstu: "Es varu tikai cerēt, ka jūs šo lietu nepētīsiet bez manas palīdzības. Bet, ja jūs to darāt, mis Stedmane, es lūdzu jūs visu to, ko dzirdējāt un redzējāt pagājušajā reizē, uzskatīt par neaizskaramu un neizpaužamu noslēpumu."

"Saprotams, mister Vons," viņa atbildēja. "Bet…" viņa apklusa.

"Kas par "bet"?" viņš asi jautāja.

"O, tam nav nekāda sakara ar šo lietu," viņa steidzīgi atbildēja. "Es tikai gribēju zināt, vai es nevarētu aizsūtīt mātei ziņu, ka būšu mājās vēlu vakarā. Viņa mani gaidīs jau divos."

"Es aizsūtīšu zēnu, bet varbūt telegrammu?"

Meitene iesmējās.

"Telegrammas vienmēr uztrauc māti," viņa atteica, nepaskaidrodama, ka skumju sagrauztā misis Stedmane bija gatava sagaidīt brīnumu no katra durvju klaudziena, bet vēlāk tās garastāvoklis kļuva vēl drūmāks, ja atnākusī vēsts nesaturēja rožainas ziņas.

Ceļojums līdz Dilmotas dzelzceļa mezglam likās bezgalīgs, lai gan mis Stedmane bija apgādājusies ar grāmatu un avīzēm. Izejot Dilmotā uz lietus samērcētās platformas, viņa atviegloti uzelpoja.

Misters Vonss acīmredzot bija telegrafējis, jo kāds vecs, čīkstošs auto meiteni jau gaidīja.

Par laimi, automobilis bija slēgts, jo lija stiprs lietus. Kamēr vecā mašīna ar milzīgu troksni brauca pa tumšajām gatvēm, jaunavai likās, ka šī ir tā vieta, kur viņa pēc mēneša pārnāks dzīvot. Lai gan vecā mašīna gausi vilkās kalnup un trokšņoja, braucot no kalniem lejā, tā tomēr dūšīgi traucās uz priekšu, un drīz vien mis Stedmane jau atradās uz ciema galvenās ielas. Viņa lūkojās ārā pa lietus lāšu izraibinātajiem logiem, redzēja kādu pusduci veikalu, bet tad automobilis atkal iebrauca tumsā.

"Tai jābūt Tainvudai," viņa domāja un nebija maldījusies.

Šinī acumirkli auto apstājās. Nolaidusi logu, mis Stedmane ieraudzīja augstus dzelzs vārtus. Šoferis neganti taurēja, līdz beidzot vārtiem tuvojās tumšs stāvs lietusmētelī.

"Kas tur ir?" atskanēja balss. "Es nevaru jūs ielaist parkā."

Jaunava izliecās pa logu un sacīja:

"Es esmu no advokāta Vonsa, man ir svarīga vēstule doktoram Fordhamam."

Bez vārda runas vārti atvērās, un automobilis aizsteidzās pa garu, līkloču braucamo ceļu, kuram abās pusēs auga lieli koki. Drīz mašīna atkal apstājās.

Jaunava lūkojās ārā. Lielā ēka gulēja tumsā. Vienīgais gaišums nāca no pusapajā loga virs plašajām durvīm, pie kurām auto bija apstājies.

Viņa izkāpa no auto, likdama vedējam gaidīt, un automobiļa spuldzes staru gaismā uzmeklēja vecmodīgo zvana rokturi. Zvans izdeva vāju skaņu, un bija ilgi jāgaida, līdz viņa sadzirdēja steidzīgus solus uz mājas koridora akmens plāksnēm. Ķēdes nožvadzēja, durvju atslēga noklikšķēja, un durvis drusku pavērās.

Svešs vīrietis stāvēja durvju iekšpusē.

"Kas tur ir?" viņš strupi prasīja.

"Es nāku no mistera Vonsa," atbildēja Mārdžorija Stedmane. "Man ir svarīga vēstule doktoram Fordhamam."

"Es esmu doktors Fordhams," balss runāja. "Vai jūs neienāksiet iekšā?"

Viņš aizvēra durvis aiz meitenes un paņēma vēstuli.

"Apsēdieties, lūdzu," doktors teica, un viņa apsēdās uz viena no lielajiem ozolkoka krēsliem, kuri stāvēja halles abās pusēs.

"Tā ir seram Džeimsam," viņš teica, atvērdams pirmo aploksni. "Uzgaidiet vienu acumirkli."

Istabas vidū viņš piepeši apstājās un atkal pienāca pie jaunavas.

"Vai jums nekas nav pretī uzgaidīt šeit? Tas nu gan nav ļoti ērti, bet diemžēl es nevaru jums neko labāku piedāvāt. Ceru, ka jūs esat ēdusi pusdienas, — šeit nav neviena, kas jums varētu pasniegt ēdienu. Neviena no kalpotājiem nav

mājās."

Mārdžorija nebija pusdienojusi un jau sāka just, ka maltīte nemaz nebūtu lieka. Tomēr viņa smaidīdama atbildēja:

"Tas nekas, es neesmu izsalkusi."

"Jūs taču nekustēsiet no vietas?" viņš atkal vaicāja.

"Protams, ne," atbildēja jaunava mazliet aizskarta. "Vai es varu tagad doties uz dzelzceļa piestātni? Ārā mani gaida vedējs."

"Pagaidiet acumirkli!" teica Fordhams un iesteidzās kādā no blakusistabām.

Viņš aizvēra durvis, bet atslēga acīmredzot nebija kārtībā. No sava sēdekļa mis Stedmane varēja redzēt, ka durvis lēnām atslīdēja vaļā, un viņa skaidri dzirdēja balsis runājam.

"Sā vai tā— es esmu iznīcināts," sacīja kāda balss ar rūgtumu. Mis Stedmane pazina, ka runātājs bija sers Džeimss Tainvuds. "Ak, mans Dievs, kāds muļķis es esmu bijis, kāds muļķis!"

"Jums tiek dota iespēja griezt visu par labu," kāda cita balss teica, un arī tā jaunavai likās pazīstama. "Es dodu jums šo iespēju, un jūs būsiet nejēga, ja to nepieņemsiet."

"Kā es to varu!" sers Džeimss gandrīz kliedza. "Vai jūs domājat, ka es drīkstu rādīties Londonā šā pūla priekšā? Vai jūs domājat, ka varu viņiem sacīt…"

Šeit viņu pārtrauca nesaprotama murmināšana. Acīmredzot tas bija doktors. Mis Stedmane dzirdēja aploksnes uzplēšanu un papīru čaukstēšanu. Iestājās klusums, kuru šad un tad pārtrauca lapu šķirstīšanas troksnis. Un tad atskanēja sauciens:

"Jūs ārprātīgais, jūs ārprātīgais!"

Labu laiciņu atbildes nebija.

"Kas tur ir?" vaicāja sers Džeimss zemā, aizsmakušā balsi. Atkal iestājās klusums.

Jaunavai likās, ka vēstule tika pasniegta citam, un kādas divas minūtes viņa nedzirdēja ne vārda. Tad stieptā balss sacīja:

"Es gribu visu nokārtot ar jums…"

Apdullinošs šāviens pārtrauca runātāju. Jaunava uzlēca kājās. Viņas seja bija līķa bālumā. Klusums, tad balss atkal sacīja:

"Mans Dievs! Es esmu viņu nonāvējis!"

Mis Stedmane pieskrēja pie durvīm un atvēra tās. Sers Džeimss Tainvuds gulēja uz grīdas asiņu pejķē, un kāds vīrs bija pārliecies pār viņu, turēdams rokā revolveri. Dzirdot durvis atveramies, viņš uzlēca kājās — tas bija Pretorijas Smits!

V nodala Mistērija

Vienā acumirklī Fordhams bija izstūmis mis Stedmani no istabas. Viņš saķēra meiteni aiz elkoņa un vilka uz durvīm.

"Jums ir vedējs ārā, vai ne?" viņš vaicāja.

"Kas ir noticis?" viņa ar mokām izdvesa.

Doktors neatbildēja, bet, durvis atvēris, izstūma viņu ārā vējainajā naktī, pats sekodams un cieši aiztaisīdams durvis. Viņš deva norādījumus vedējam, bet Mārdžorija tos nevarēja sadzirdēt.

"Kāpiet iekšā!" viņš nepacietīgi uzsauca.

"Kas noticis?" jaunava atkal prasīja. "Vai jūs iesiet pēc policijas?"

Arī šoreiz viņas jautājumi palika bez atbildes. Viņi brauca pa ciemu un apstājās tā visattālākajā galā, un tikai tagad doktors Fordhams iesāka runāt.

"Jaunā lēdij," viņš teica," jums jābrauc atpakaļ pie mistera Vonsa. Pirms neesat viņu satikusi, jūs nedrīkstat teikt nevienai dzīvai dvēselei ne vārda par to, ko esat redzējusi. Vai jūs saprotat?"

Jaunava bija apmulsusi, tuvu raudām, un viņas drebošās lūpas ar mokām izdvesa:

"Jā."

"Es piezvanīšu misteram Vonsam. Viņš gaidīs jūs savā kantorī, tā viņš teica savā vēstulē."

"Vai sers Džeimss ir miris?"

"Nedomāju vis," īsi atbildēja doktors. Ar šiem vārdiem viņš atstāja jaunavu.

Mārdžorijai bija liels pārsteigums, ieraugot misteru Vonsu uz perona, kad vilciens pienāca Pedingtonas stacijā. Kaudamās ar domām, viņa nemaz nebija ievērojusi laiku, un ceļojums likās pārāk īss. Tikai tad, kad sasniedza Londonu, viņa juta, cik izsalkusi bija.

"Doktors teica, ka jūs neesot ēdusi pusdienas," misters Vonss griezās pie viņas. "Tūliņ aizvedīšu jūs ieturēt maltīti, un tad mēs varēsim parunāties."

"Jūs jau runājāt ar doktoru Fordhamu?"

Viņš palocīja galvu.

"Vai… Vai sers Džeimss…"

"Tagad jums nav jājautā nekas, pirms nebūsiet paēdusi," misters Vonss pārtrauca, pūlēdamies jokot, lai gan viņam nebūt nebija jautri. "Es aizvedīšu jūs uz savu dzīvokli Gravenora laukumā."

Tiklīdz viņa bija apmierinājusi izsalkumu un, Vonsa pamudināta, izdzērusi pusglāzi portvīna, viņš sāka runāt par seru Džeimsu Tainvudu un tam uzbrukušo nelaimi.

"Pirmām kārtām ļaujiet man jūs pārliecināt, ka sers Džeimss Tainvuds nav miris."

"Paldies Dievam!" iesaucās jaunava ar atvieglojuma nopūtu. "Es loti baidījos, ka…"

"Tas bija tikai tāds viegls ievainojums, no kura viņš ātri atveseļojās. Patiesību sakot," advokāts apdomīgi un ar uzsvaru teica, "viņš tagad ir tik spirgts, ka jau rīt var doties uz ārzemēm."

Jaunava iepleta acis izbrīnā.

"Vai sers Džeimss brauc uz ārzemēm?"

Vonss apstiprinoši pamāja ar galvu.

"Vai viņa sieva, lēdija Tainvuda, arī brauc līdzi?"

"Viņa sieva nebrauks," atbildēja Vonss.

"Bet es… Es nesaprotu."

"Šinī lietā ir daudz kas, ko jūs gadiem ilgi nesapratīsiet," atbildēja misters Vonss. "Bet tomēr — ticiet man. Viņš dosies ceļā ar tvaikoni "Karlsbrukas pils", kurš atstāj ostu rit pēcpusdienā."

Meitene skumji pakratīja galvu.

"Man liekas, ka neesmu spējīga atrisināt mīklas," viņa teica un pēc brīža jautāja: "Kur ir misters Smits no Pretorijas? Vai arī viņš aizceļo?"

Advokāts izņēma cigāru no mutes un labu bridi to rūpīgi pētīja.

"Misters Smits no Pretorijas pavada seru Džeimsu ceļojumā," viņš beidzot lēnām atbildēja. "Un tagad mans auto jūs aizvedīs mājās."

Mārdžorija Stedmane jau no rīta bija mazrunīga, bet vakarā viņa atgādināja sfinksu, un ziņkārīgā misis Stedmane, visiem spēkiem nopūlējusies izdabūt no meitenes, kas gan viņu aizturējis tik vēlu un kādēļ viņa bijusi tik uztraukta, izmisusi un bez elpas beidzot atmeta šo nodomu.

Tainvudčeisas notikumu noslēpumam Mārdžorijas prātā bija lemts vēl vairāk sarežģīties. Kad meitene kā parasti pirmdien ieradās darbā, viņa ievēroja, ka misters Vonss, likās, visus sestdienas notikumus galīgi aizmirsis. Pēc tā, ko viņa bija redzējusi šajā drausmīgajā Tainvudas drāmā, parastais kantora darbs viņai šķita tukšs un neinteresants. Advokātu viņa daudz neredzēja, jo tas piespieda zvana pogu uz sava galda tikai tad, kad sekretāre viņam bija nepieciešama. Ievērojot mistera Vonsa profesiju, kantora kārtība prasīja, lai darbinieki ne ar ko netraucētu misteru Vonsu, un, ja kāds jautājums bija izšķirams viņam personīgi, tad tas tika darīts, telefoniski iepriekš apvaicājoties, vai misters Vonss ir brīvs.

Bet misters Vonss izklaidībā bieži piespieda zvana podziņu arī tad, kad sekretāre viņam nebija vajadzīga. Gandrīz katru dienu atgadījās, ka mis Stedmane, atsaukdamās uz viņa zvanu, iegāja kabinetā un izrādījās, ka misters Vonss viņu patiesībā nemaz nav saucis. Tā tas notika arī šinī pirmdienas pēcpusdienā. Kad viņa jau bija sagatavojusies aiziet, piepeši skali ieskanējās zvans un viņa, papīru un zīmuli paķērusi, steigšus atvēra mistera Vonsa kabineta durvis.

Kāds vīrietis sēdēja galda pretējā pusē. Tas bija doktors Fordhams. Viņu ieraudzījusi, mis Stedmane izbrīnījusies apstājās durvīs, jo noprata, ka advokāta izklaidīgie pirksti piespieduši zvana pogu, viņam pašam par to nedomājot. Ne Fordhams, ne arī misters Vonss neievēroja sekretāri, jo bija dziji iegrimuši sarunā. Atkāpdamās atpakaļ pie durvīm, viņa dzirdēja Vonsu sakām:

"Tātad viņš ir beigts. Nabaga nelaimīgais zēns!"

"Miris," atbildēja Fordhams. "Es domāju, ka jums jau telefonēju par to, ka nav nekādu cerību uz viņa izveseļošanos."

Mis Stedmane ātri atgriezās savā istabā un, klusām aiztaisījusi durvis, labu bridi stāvēja, krampjaini satvērusi durvju rokturi.

Miris! Sers Džeimss Tainvuds miris! Kādēļ gan advokāts meloja? Un kā roka nonāvēja Almas Trebizondes vīru?

VI nodaļa Dienvidāfrikā

Kalahari tuksneša malā netālu no akas notika apspriede starp fingo cilts nēģeri Vilhelmu un bušmeni Džanu. Šī apspriede attiecās uz Zālamanu Stedmani, kurš zilām, sakaltušām lūpām, tik tikko vairs elpodams, gulēja nedaudz solus atstatu no dzīvinošā ūdens.

Saruna notika taal izloksnē, kas ir lauzīta dāņu valoda, kādā parasti runā mulatu ķēķameitas un fermu strādnieki.

"Man liekas, baas mirs ap saules rietu," sacīja Vilhelms, "un tad mēs viņa savādos rīkus aiznesīsim Vriklūfas maģistrātam, bet naudu paturēsim sev. Viņa atrasto mazo raktuvi ņemsim savā īpašumā un kļūsim bagāti. Tad es iešu atpakaļ uz Tsimo un nopirkšu lopus un sievas."

"Tu esi muļķis," atbildēja vienmēr vienaldzīgais Džans. "Iedzimtajiem šinī zemē nav tiesības iegūt raktuves savā īpašumā. Mēs ļausim viņam nomirt un paņemsim viņa naudu."

Vecais Zālamans dzirdēja to visu, un viņā stiklainās acis dusmīgi pavērās uz neuzticīgo kalpu pusi.

"Es neesmu muļķis," atbildēja fingo nēģeris, "jo esmu kristīts un protu uzrakstīt savu vārdu. Man ir pazīstams kāds nabadzīgs baltais vīrs, kurš uzņemsies īpašuma tiesības. Viņš dzīvo ar kādu man agrāk pazīstamu sievieti no matabele cilts."

Šīs runas pārtrauca Pretorijas Smits. Tā kā viņš jau agrāk bija pētījis šo apgabalu, ūdens aka viņam bija pazīstama. Vīrieša seja ilgāku laiku nebija redzējusi bārdasnazi, un viņš pats likās drūms un dzīvi apnicis. Tuksneša smiltis grauza Smita kaklu. Mugurā viņam bija smaga nasta, kura tomēr nebija tik smaga kā viņa sirds, jo naktīs to nemitīgi mocīja murgi par mirušo zēnu Tainvudčeisas lielajā zālē.

Pie jostas divas collas platā makstī Pretorijas Smits nesa garu, bīstamu ieroci, kura stobrs vietām spoži mirdzēja.

Kādu sekundi baltais cilvēks stāvēja, aplūkodams grupu, līdz viņš ieraudzīja arī mirstošo vīru.

"Jūs mierīgi ļaujat kungam nomirt aiz slāpēm?" viņš asi prasīja. Sāļā tuksneša smilts bija padarījusi tā balsi griezīgu.

Džans, mulats būdams, bija loti bailīgs. Vilhelms, kā jau fingo cilts pārstāvis, bija dzimis ar verga dvēseli. Abi viņi paredzēja, ka lieta var kļūt ārkārtīgi Jauna, un tādēļ mēģināja novērst gaidāmās nepatikšanas.

"Baas," teica Vilhelms, "šis vīrs ir atradis labu dzīslu, kura rāda zeltu klintī, tā ka jūs varat to izņemt ar naža galu. Ja viņš nomirs, mēs visi…"

Revolveris acumirklī tika izvilkts no maksts, ar baiļu kliedzienu abi vīri metās pacelt Zālamanu Stedmani un aiznest viņu pie ūdens, pagriezdami mirstošo vīru tā, ka viņa sausās lūpas skāra brīnišķīgo, dzīvinošo šķidrumu.

Zālamans Stedmanis atguva balsi un spēkus tikai pēc pāris stundām. Savas atgūtās runasspējas viņš pirmām kārtām izlietoja, lamādams visus bušmeņus, kafrus un citus Dienvidāfrikas aborigēnus.

Pretorijas Smits, kurš pa to laiku bija aizdedzis ugunskuru un pašlaik graizīja biltongu mazajā vārāmajā katliņā, klusu smaidīja.

"Ja tu, puis, nebūtu gadījies," sacīja vecais vīrs, "es tagad gulētu beigts un Stedmaņa dzīslu piesavinātos kāds cits zelta meklētājs. Jūs taču neesat zelta meklētājs, vai ne?" vecais aizdomīgi vaicāja.

"Mēs visi esam meklētāji," mierīgi atbildēja Pretorijas Smits. "Bet, ja jūs domājat, ka es meklēju zeltu, tad varu jūs atbrīvot no šīm aizdomām. Es to nedaru."

Vecais vīrs aplūkoja Smitu ar caururbjošu skatienu.

"Nē, jūs neesat zelta meklētājs, jūs esat džentlmenis, vai ne?" runāja vecais. "Bet es varu derēt, ka jūs neesat iesācējs!"

"Ne gluži," atbildēja Smits, atgriezdams konservētu dārzeņu kārbu un iztukšodams tās saturu ēdiena katliņā. "Esmu mētājies krustām šķērsām pa šo zemi jau no tā laika, kad biju septiņpadsmit gadus vecs puika. Jā, tūliņ pēc tam, kad atstāju ītonas skolu." Parasti Pretorijas Smits nebija tik runīgs, bet vecais vīrs iedvesa uzticību.

"Kara laikā es biju Vācijas Rietumāfrikā un Vācijas Austrumāfrikā," Smits turpināja. "Patiesību sakot, kopš puikas gadiem neesmu bijis prom no šā elles kontinenta ilgāk par sešiem mēnešiem pēc kārtas."

"Kurp jūs dodaties tagad?" vaicāja vecais.

Pretorijas Smits paraustīja plecus.

"Man ir vienalga, kurp," viņš vienaldzīgi atteica.

Pa maltītes laiku vecais vīrs bija loti domīgs un sēdēja pie uguns, cītīgi sūkdams savu pīpi un stīvi raudzīdamies dejojošās liesmās. Tad, sparīgi izdauzījis pelnus no pīpes, vaicāja:

"Vai jūs gribat kļūt bagāts?"

Pretorijas Smits, iztraucēts no savām dziļajām domām, ātri pacēla acis uz sarunu biedru.

"Ko jūs ar to domājat?" viņš prasīja.

"Es esmu atradis Kalahari dzīslu," lēnām atbildēja vecais vīrs.

"Jods lai parauj jūsu dzīslu!" izsaucās Pretorijas Smits. "Es domāju, ka tā ir tikai viena no Āfrikas leģendām. Ieaudis gan runā, ka Kalahari tuksnesī esot tāda dzīsla, bet tā nekad nav tikusi atrasta."

"Es esmu to atradis!" triumfējoši izsaucās Zālamans Stedmanis. "Nu, ko jūs sakāt?"

"Par ko?"

"Par iešanu kopā ar mani. Man vajadzīgs jaunāks cilvēks,

un bez tam es esmu jums parādā par to, ko jūs šodien izdarījāt."

"Neesiet muļķis," jautri atbildēja Pretorijas Smits. "Kas gan nepasniegs mirstošam cilvēkam ūdeni? Negribu nekādu pateicību par to. Ari bagātība man nav vajadzīga. Man pietiek iztikai."

Zālamans Stedmanis platām acīm vērās runātājā.

"Manā mūžā jūs esat pirmais, kurš nedzenas pēc naudas," . vecais nokrekšķinājās. "Varbūt man vajadzēja jums piedāvāt darbu? Atrastā dzīsla ir jāpārbauda un jāpēta, un tas nozīmē nopietnu darbu veselam gadam. Bez tam nauda man vajadzīga raktuves izmantošanai, kura atkal prasīs darbu."

Pretorijas Smits kasīja savu neskūto zodu.

"Darbs mani valdzina vairāk nekā bagātība," viņš smaidīdams atbildēja, un Zālamans saprata, ka viņa piedāvājums ir pieņemts.

Vecais vīrs stāstīja par savu dzīvi, par cīņām bagātības dēļ, bet Pretorijas Smits klusēja, ne vārda par sevi nestāstīdams.

"Ņemiet vērā," vecais teica, "pat ja man laimējas ar šo dzīslu, man nav neviena, kam manu bagātību atstāt. Anglijā gan ir viena meitene, mana brāļameita — viņš bija padumjš, šis mans Freds, un viņa ir mana vienīgā radiniece visā plašajā pasaulē. Viņas vārds ir Minnija, nē, Margareta, nē…" Viņš iegrūda roku kabatā un izvilka veselu paku vēstuļu, no kurām paņēma vienu. "Mārdžorija, lūk, tas ir pareizais vārds," viņš teica, iekniebdams degunā vecu pensneju. "Mārdžorija. Viņa ir kārtīga meitene. Viņa man raksta jau no pašām bērnu dienām."

"Patiešām!" Pretorijas Smits pieklājīgi piebilda. Viņš nebija visai ieinteresēts Zālamana Stedmaņa radurakstos un ar lielāku patiku vēroja šā rupjā vīra sakņupušo stāvu ar šķībi uzspraustajām brillēm uz deguna.

"Viņa ir labi izglītota, jauna lēdija," galvu šūpodams, runāja Zālamans Stedmanis. "Mans brālis Freds ari bija labi skolots, tikai, kā tikt uz priekšu dzīvē, to viņš nezināja un pastāvīgi iztērēja desmit procentus vairāk nekā pelnīja. Vai jūs Anglijā kādreiz neesat dzirdējis par Stedmaņiem?"

"Neatceros, ka būtu kādu sastapis," smējās Pretorijas Smits. "Bet, protams, Anglijā ir daudz laužu, kurus es nepazīstu, un mani arī pazīst tikai daži."

"Jau gadiem ilgi es uzturu mana brāļa atraitni," pašapmierināti lielījās vecais vīrs. "Jūs saprotat — dažas mārciņas mēnesī saimniecībai. Pēdējā laikā man radās iespēja viņai aizsūtīt krietnāku summu, un, ja dzīsla izrādīsies derīga, manu zēn…"

Nevarēdams atrast vārdus, viņš tikai pakratīja galvu sajūsmā par šīm lieliskajām izredzēm.

Zālamans Stedmanis nebija pārspīlējis sava uzņēmuma grūtības un darba smagumu. Sešus mēnešus svelmainajā Āfrikas saulē abi vīri ceļoja un pētīja, raka lielas bedres tuksneša smiltīs, lasīja kvarcu; kuru bieži vien nācās nest divdesmit jūdžu tālu līdz tuvākajam ūdenim skalošanai. Šajos sešos mēnešos Pretorijas Smits aizmirsa daudzas lietas, kuras viņš nepavisam nevēlējās atcerēties. Dzīsla tika izmēģināta dažādās vietās, un nebija šaubu par tās piemērotību.

Eksperti inženieri ieradās no Johannesburgas, raktuvju ierīkošanas lietpratēji svinīgi atbrauca no Keiptaunas; koncesijas tika vērtētas un maksātas; un divpadsmit mēnešus pēc abu vīru sastapšanās pirmo rūdas malamo dzirnavu pērkongrāvieni atskanēja tieši tajā vietā, kur Zālamans Stedmanis bija izglābies no nāves.

Pa šo laiku draudzība abu vīru starpā bija stipri augusi. Lai gan Zālamans mēdza lielīties ar savu gudrību, tomēr viņam nebija izdevies uzzināt neko vairāk par savu biedru. Pretorijas Smits bija loti atturīgs, bet tas draudzību vairāk stiprināja nekā kavēja. Viņi strādāja kopā jau vairākus gadus. Pirmo dzirnavu vietā dižojās vairākas citas, un ap tām bija nodibinājusies vesela pilsētiņa— Stedmanvila. Plašā ūdensvada iekārtošana un elektriskās spēkstacijas izbūve bija prasījusi visu Pretorijas Smita uzmanību, un viņš ar pilnām tiesībām varēja dalīties ar veco vīru priekā par lielajiem ienākumiem.

Divi gadi bija pagājuši, kad kādu dienu Zālamans sastapās ar savu jaunāko līdzdalībnieku pie galvenās raktuves.

"Vai atceraties manu brāļasievu?" viņš vaicāja. Misters Stedmanis bija tajos gados, kad cilvēki neskaitāmas reizes atkārto vienu un to pašu, tādēļ Pretorijas Smitam bija maz izredžu aizmirst nelaimīgo lēdiju, kuru Zālamans pastāvīgi aprakstīja kā "vienu nekam nederīgu sievišķi".

"Izrādās, ka viņai atradies kāds brāļa vai māsas dēls, kuru viņa sūta šurp."

"Lieliski!" izsaucās Pretorijas Smits. "No kurienes tad viņš ieradīsies?"

"No Anglijas, pats par sevi saprotams," atbildēja Zālamans. "Nākamajā nedēlā viņš jau būs šeit. Mana brāļasieva ziņo, ka tāda kā saderināšanās pastāvot starp šo puisi un Liliju… Margarētu…"

"Mārdžoriju," iesmiedamies pateica priekšā Pretorijas Smits. "Kāds aizmāršīgs velna vecis jūs esat!"

"Tiešām?" iesaucās Zālamans, sajūsminādamies pats par sevi, un turpināja: "Šis jaunais zellis un mana brāļameita esot kā ieēdināti viens uz otru."

"Zālaman, Zālaman," pārmeta Pretorijas Smits, galvu šūpodams, "jūs esat vulgārs, vecs vīrs! Un kādēļ gan viņš nevarētu būt kā ieēdināts uz jaunavu? Tādi taču ir jaunieši, Zālaman. Mūs, vecus vīrus, vairs neinteresē tādas lietas."

"Veci!" nicīgi atrūca Zālamans. "Bet jūs taču esat tīrais bērns!" Vēstulē ieskatījies, Zālamans atkal atgriezās pie uzsāktās sarunas: "Viņa vārds ir Lanss Kelmans."

"Patiešām jauks vārds!" izsaucās Smits, draudzīgi sizdams uz sava kompanjona pleca. "Vai jūs vēlaties, lai atvedu džentlmeni mūsu fordā vai viņš nāks kājām?"

Zālamanam acīmredzot būtu paticis, ja Smits brauktu uz Kimberliju sagaidīt atbraucēju, bet Smits šo priekšlikumu noraidīja. Par to viņš varēja tikai priecāties vēlāk, kad kādā pavasara rītā ieraudzīja misteru Lansu Kelmanu ar pusduci milzīgu saiņu izkūņojamies no Bulaveijas vilciena un neapmierināti aplūkojam vienmuļo apkārtni.

Tas bija skaists, jauns cilvēks, ģērbies lieliskā tērpā, kāds, pēc viņa domām, likās visvairāk piemērots ceļojumam mežoņu zemēs. Augšā platās, bet ap ceļiem apkniebtās bikses bija eleganta piegriezuma, baltais krekls no smalka zīda un bez mazākā traipiņa, bet skaisti piegrieztie svārki cieši piegūla jaunā cilvēka viducim. Vienīgais cilvēks, kuru Kelmans piebraukdams ieraudzīja, bija Pretorijas Smits, kas lielo bagāžas kaudzi aplūkoja ar ziņkāri un godbijību. Ieraudzījis tā garo stāvu, misters Kelmans tūliņ pamāja ar galvu un, apkārt raudzīdamies, skali uzsauca:

"Es prasu, kā lai noklūstu līdz mistera Zālamana Stedmaņa raktuvēm? Esmu viņa radinieks."

"Jūs varat sasniegt raktuves manā necilajā automobilī," bija Pretorijas Smita atbilde. "Pēc bagāžas es atsūtīšu vēršu pajūgu."

"O, jūs esat atbraucis pretim, vai ne?" augstprātīgi izsaucās misters Kelmans. "Labi, pasakiet šiem zeļļiem, kā lai rīkojas ar manu bagāžu, līdz jūsu rati ierodas. Protams, dažas lietas es gribēšu paņemt tūliņ līdzi."

"Automobilī pietiks vietas jūsu skaistumkopšanas ieriktēm," labsirdīgi teica Pretorijas Šmits, paķerdams labi pulētu tualetes piederumu kasti un stiepdams to uz automobili. "Pārējo kravu saņemsiet vakarpusē."

Jaunais atbraucējs uzmeta runātājam niknu, aizdomīgu skatienu.

"Esmu mistera Zālamana Stedmaņa tuvs radinieks," viņš ar uzsvaru atkārtoja.

"To jūs jau pirmīt paziņojāt," vēsi atbildēja Pretorijas Smits. "Vai tas nozīmē, ka jums labāk patiktu braukt vēršu ratos?"

"Nu, nu, draugs, nepalieciet bezkaunīgs!" sacīja Lanss Kelmans paceltā balsī.

Smits noklakšķināja mēli.

Brauciens līdz raktuvēm noritēja svinīgā klusumā. Kelmana uzpūtīgā izturēšanās nemainījās pat tad, kad Pretorijas Smits tika stādīts viņam priekšā kā uzņēmuma līdzīpašnieks.

"Ko jūs domājat par manu radinieku?" vecais vīrs vaicāja Smitam, kad jaunais cilvēks bija novietots kādā no būdām, kura tika nodota tā lietošanā, kamēr vien viņš uzturēsies Āfrikā.

"Viņš ir loti smuks," uzmanīgi un it kā izvairīdamies atbildēja Smits. "Tātad šis ir tas jaunais cilvēks, kurš saderināts ar jūsu brāļameitu?"

"Nu jā, es neko nezinu par saderināšanos. Bet vai jums viņš patīk?"

"Ja ļaundabīgu angīnu liekam pirmajā vietā, tad viņš ir nākamā visaizraujošākā parādība, ar kādu man jebkad nācies sastapties," atbildēja Pretorijas Smits.

VII nodala Zālamana plāns

Mistera Kelmana triju mēnešu ilgā uzturēšanās Āfrikā ne ar ko īpašu neizcēlās. Bez mitēšanās viņš varēja augstprātīgi cildināt "veco pasauli", norādot uz tās brīnumiem un priekšrocībām pret šo "mežonīgo nomali". Abi vīri visu to noklausījās, nopietni klusēdami.

"Šķiet, ka man tūlīt vajadzēs braukt uz Angliju," vienkārši teica Pretorijas Smits. "Tā, liekas, ir brīnišķīga zeme."

"Saprotams, jūs Anglijā jutīsieties kā pazudis," tēvišķīgi runāja misters Kelmans. "Bet, ja jūs kādreiz atbrauksiet, tad nāciet pie manis, es jums parādīšu šo zemi."

"Vai jūs pazīstat arī Angliju?" Pretorijas Smits vaicāja godbijības pilnā balsī, kas lika Kelmanam neizpratnē apmulst.

Arī par Mārdžoriju atbraucējs runāja mierīgā īpašnieka tonī, kas Pretorijas Smitam radīja vēlēšanos sagrābt viņu pie skausta un krietni sapurināt. Attiecībā uz mis Stedmani Kelmans lietoja tādus izteicienus kā "Mārdža" un "mana mazā skuķīte", pie tam tādā tonī, kas Mārdžorijas Stedmanes matiem liktu šausmās sacelties stāvus.

Kādu mēnesi pēc atbraukšanas viņš atklāja sava ceļojuma nolūku. Jauneklis lika saprast, ka tuvā radniecība ar veco Zālamanu dod viņam tiesības uz zināmu dalu no vecā vīra bagātības, bet vecais Zālamans šo mājienu uzņēma ar ledainu klusuciešanu. Kelmans izteica gatavību ieņemt augsti algota ierēdņa posteni uzņēmumā; visvairāk viņam labpatiktos reprezentēt uzņēmumu Londonā, taču Zālamans ne domāt nedomāja izpildīt jaunā cilvēka vēlēšanos. Beidzot, abiem vīriem par lielu postu, jauneklis saslima ar masalām. Tas prasīja siltumnīcas augļus un rūpīgu kopšanu. Pretorijas Smits uzņēmās slimnieka kopšanu, bet, tā kā citu augļu nebija, slimniekam vajadzēja apmierināties tikai ar gataviem banāniem.

"Paldies Dievam, nu viņš ir prom!" atviegloti izsaucās Zālamans, kad Pretorijas Smits atgriezās no viesa pavadīšanas.

Pretorijas Smits atbildēja ar ilgiem, apmierinātiem smiekliem, bet vecajam vīram jautrība nenāca ne prātā, jo viņa aprēķinos bija radusies kāda jauna problēma. Vairākus mēnešus viņš staigāja kluss un domīgs.

Kādā griezīgi aukstā maija dienā (maijs Dienvidāfrikas klajumos ir ziemas mēnesis) vecais Zālamans sēdēja savā mazajā kantorī, kura sienas bija nokārtas ar zili apdrukātiem papīriem un zemes slāņu kartēm. Kuplās uzacis bija sarauktas pavisam zemu, un rupjie pirksti knaibīja zodu. Šo acīm redzamo apjukuma pazīmju iemesls bija vēstule, kuru misters Stedmanis patlaban lasīja.

Viņš atlika vēstuli sāņus un pakasīja galvu. Šinī momentā Pretorijas Smits nedzirdamiem soliem ienāca kantorī, garu, spīdošu pīpeskātu baltajos zobos iekodis. Zelta adata, kas saturēja krekla apkakli, bija viņa lielo bagātību vienīgā lieciniece.

"Klau, Smit, nāciet iekšā!"

"Esmu te," lakoniski atbildēja Smits, uz ko vecais vīrs atņurdēja:

"Nu tad palieciet te, nolādēts! Saņēmu vēstuli no manas brāļameitas."

'<Man vēl arvien grūti noticēt, ka jums ir arī daudzmaz respektējami radinieki," teica Pretorijas Smits.

"Viņa ir mana jaunākā brāļa meita — viņš pats jau pirms vairākiem gadiem miris, un tas arī bija labāk viņam, esmu pārliecināts," filozofēja vecais Zālamans. "Un Margarete, Minnija, Megija… piķis un zēvele, kas tas ir par vārdu šīs lappuses beigās?"

Ar šiem vārdiem viņš pasniedza vēstuli savam darbabiedram, bet tas, pat skatu neuzmetis vēstulei, atdeva to vecajam atpakaļ un nevērīgi atteica:

"Mārdžorija."

"Ak jā, Mārdžorija. Protams, Mārdžorija; viņa taču mēdza man rakstīt, vēl šūpulī gulēdama! Mārdžorija, kā tad! Mārdžorija ir viņas vārds."

"Tā tas varētu būt," pacietīgi atbildēja Smits. "Bet sakiet taču — kas ar viņu ir?"

"Viņa ir mana vienīgā radiniece visā plašajā pasaulē!"

Lai pastiprinātu savu vārdu iespaidu, viņš pakasīja aso, neskūto vaigu.

"Vai jūs atceraties to vareno zelli, kurš atbrauca pagājušajā gadā šeit meklēt zelta raktuves?"

Pretorijas Smits piekrizdams palocīja galvu. Viņš vēl nebija paspējis aizmirst šo jaunekli. Nekaunīgā uzpūtība, augstprātīgā izturēšanās pret visu vietējo, kā arī gara tukšums un muļķība bija īpašības, kuru dēļ jaunais cilvēks palika dziļi Smita atmiņā. Smita acīs viņam nebija lielāka vērtība kā tai jaunajai lopu sērgai, kurai par upuri bijā krituši desmit transporta vērši vienā nedēlā.

"Nu, kas tad ir ar eleganto Lansu?" prasīja Pretorijas Smits. "Priekš vīra jūsu lielajos gados jums vēl ir ellišķīga duka!"

"Lieliski!" vecais Zālamans pamirkšķināja. Pretorijas Smits pieļāvīgi iesmējās un izkratīja pelnus no pīpes.

"Labs ir! Bet vai drīkstu jautāt, kas ir ar Lansu?"

"Jūs zināt, ka Mārdžorija ir iemīlējusies viņā," iesāka vecais Zālamans. "Viņa pati man neko nav teikusi, es to zinu no tā, ko viņas muļķa māte man rakstīja, — es sūtu viņai četrus tūkstošus mārciņu gadā, Smit. Savā pēdējā vēstulē Moda raksta par viņu: "dūšīgs zēns… briesmas… šausmīgs ceļojums pāri tuksnesim…" — un tā tālāk tādā pašā garā."

"Viņš brauca Bulaveijas luksusa vagonā un ēda zemenes. Es vizināju viņu jaunajā limuzīnā. Bet, atzīstos, es nepalīdzēju viņam iekāpt gultiņā," sacīja Pretorijas Smits. "Patiesību sakot, tam vairs nav nekādas nozīmes, jo viņš jau ir mājās."

Pēc visām pazīmēm Pretorijas Smits sprieda, ka Zālamana smadzenēs radusies brīnišķa ideja.

"Pretorij," vecais virs aši iesāka, "jūs un es — mēs esam bijuši pietiekami labi draugi. Es nekad neesmu aizmirsis, ko jūs manā labā darījāt todien pie akas."

"Muļķības," atrūca Smits, "ja es to nebūtu darījis, tad es būtu slepkava."

"Mēs esam labi draugi," turpināja Zālamans, un Pretorijas Smits saprata, ka šis fakts būs par pamatu visam nākamajam. "Jūs esat bagāts, un es esmu bagāts, Pretorij. Vienu otru ziemu es vēl dzīvošu, ja tas Kimberlijas dakteris nav melis; viņam nevajadzētu melim būt, ja spriež pēc tās naudas, ko es viņam samaksāju par vizīti. Tātad man laikam jārūpējas par to, kas notiks ar manu mantu pēc nāves."

"Jūs, velna vecis!" izsaucās Smits, mīļi apķerdams veco vīru ap pleciem. "Jums vajadzētu parūpēties par to, kas notiks ar jums pašu pēc nāves!"

"Ar mani viss ir kārtībā," teica vecais Zālamans ar apbrīnojamu labpatiku. "Es ceru izkļūt cauri sveikā. Bet nauda — tā dara rūpes. Varētu to atstāt jums vai arī Kimberlijas hospitālim, bet es negribu. Jūs esat vairāk vērts nekā vesels miljons mārciņu. Tagad es nonāku pie paša svarīgākā punkta. Vai jūs esat precējies?"

Nekad viņš nebija vērsies ar tādu jautājumu pie sava darbabiedra, tādēļ rieva Pretorijas Smita pierē lika viņam nodrebēt.

"Nē," atbildēja Smits. "Nekad neesmu bijis traks uz sievietēm un arī tagad par viņām neinteresējos. Jau sen esmu gribējis jums, veco Zālaman, pateikt, ka mans īstais vārds nav Smits."

"Jūsu vārds ir tik loti "neparasts", ka es domāju — tas varētu būt arī īstais," atbildēja Zālamans. "Tātad jūs esat kādu laiku dzīvojis Pretorijā?"

Smits piekrītoši pamāja ar galvu un pēc kāda laiciņa vaicāja:

"Kādu priekšlikumu jūs man gribat izteikt?"

Misters Stedmanis sūkāja lielu piparmētru konfekti un nekustīgi raudzījās ārā pa logu.

"Brauciet un appreciet Mārdžoriju!" viņš beidzot izdvesa. Mazajā kantorī iestājās nāves klusums.

Bet tad Pretorijas Smits sajūsmināts iesaucās: "Ak jūs, vecais savedēji Un ko lai es daru ar Lansu — vai nožņaugt?"

"Lanss!"

Vecā Zālamana izsaucienā bija tik daudz nicinājuma, ka Pretorijas Smits nokrekšķinājās.

"Vēl viens punkts," teica Pretorijas Smits, kurš nebūt neatteicās no šīs lietas apspriešanas, jo tā bija jauna un interesanta. "Ko par to teiks Mārdžorija?"

Stedmaņa zelta dzīslas īpašnieks paņēma otru konfekti.

"Ar Mārdžoriju viss ir kārtībā," viņš izvairīdamies atteica. "Viņa darīs visu, ko es viņai teikšu. Es rakstīšu viņai."

Pretorijas Smits atspiedās pret augsto krēslu un drūmi lūkojās lejup uz veco viru.

"Es baidos, ka viņa pamanīs manu glīto izskatu, jaunos gadus un citas loti patīkamās īpašības," viņš sausi piebilda.

"Jūs neizskatāties slikti," protestēja vecais vīrs.

"Par vecu, lai uzrunātu jūs par krusttēvu," bija Pretorijas Smita noteiktā atbilde.

"Jums taču vēl nemaz nav trīsdesmit vai varbūt tikai drusku pāri trisdesmitiem. Nedariet man raizes, Pretorij. Es tā gribu, un viss. Man ir nojauta, ka taisni priekš tā es esmu savu naudu krājis. Ir vērts pūlēties, ja par šīm pūlēm var iegūt lielisko baudu, ka esi panācis to, pēc kā centies. Ja tas tā nenotiks, es aiziešu no šīs pasaules nelaimīgs."

"Bet, mīļais Zālaman," lūdzās Smits, "jūs taču nedomājat nopietni visu šo lietu? Es ticu, ka jaunava pati smiesies par šo trako ideju. Vai es apprecos vai ne — tas man neko nenozīmē. Es nodotu jaunavai fermas vadību līdz ar mežiem un nekad viņu ne ar ko neapgrūtinātu."

"Tas nav mans nodoms," atteica Zālamans, acis uz Smitu paceldams. Viņa kuplās uzacis bija sarauktas. "Jums jāturpina mana dzimta. Tas ir pareizais vārds. Jums jārada bērni."

"Zālaman, jūs esat tirāns," atbildēja Pretorijas Smits. "Bet tagad apspriedīsimies par raktuvi nr. 3, kurā ir bojājumi, un es domāju…"

"Jods lai sasper raktuvi nr. 3 un nr. 1, 2, 5 un 6!" Zālamans vienaldzīgi pārtrauca Smitu. "Ņemiet vērā to, ko es jums teicu. Vai brauksiet uz Angliju, sastapsieties ar Mārdžoriju un bildināsiet viņu? Ja viņa sacīs "nē" — nu, tad jūs esat brīvs, Smit. Es tomēr nevaru ļaut viņai apprecēt tādu ēzeli, kāds ir tas ķēms no puikas!"

Pretorijas Smits piebāza savu pīpi no jauna, aizdedzināja to un sēdēja labu bridi, ar pirkstiem knibinādams dzelteno, smalko bārdu.

"Labs ir," viņš beidzot atteica, "bet man labāk patiktu, ja jūs būtu nolēmis par savu naudu uzcelt bāriņu patversmi."

"Jūs Mārdžoriju izglābsiet no Lansa," piebilda Zālamans. "Tas ir vēl viens punkts, kuru es biju piemirsis."

"Jā, gandrīz ir vērts ceļot," iesmējās Pretorijas Smits. "Bez tam var gadīties, ka es izglābju Lansu no viņas."

"Viņa ir mana brāļameita!" nicīgi izsaucās Zālamans.

"Tas jau ir tas, par ko es domāju," Smits atbildēja. "Starp citu," viņš runāja, jau iedams ārā no kantora, "kur jūsu nesalīdzināmā brāļameita dzīvo?"

"Tainvudā."

"Žēlīgais Dievs!" iesaucās Pretorijas Smits un nobāla.

Viņš atkrita tuvākajā krēslā, un Zālamans raudzījās viņā izbaiļu pilnām acīm.

"Jūs devāt savu vārdu, Pretorij," vecais vīrs ar pūlēm izteica, un Smits pamāja ar galvu.

Galu galā Tainvudai Pretorijas Smits bija svešs.

VIII nodala Pavele preceties

"Esmu vecs vīrs, kuram grūta dzīve aiz muguras un nāve var atnākt katru acumirkli. Es nevaru atstāt savu sūri grūti pelnīto naudu, lai kāds jauns mulkis — jūsu vīrs — to izšķiestu. Es gribu, lai jūs nekavējoties precaties un ņemat par vīru manu līdzdalībnieku — Pretorijas Smitu. Jums viņš var likties drusku par prastu, bet viņš ir krietns un godavīrs. Grūti man nācās viņu pierunāt, bet, tā kā viņš mīl savu veco darbabiedru, tad beidzot arī piekrita. Kad šī vēstule sasniegs jūs, ari viņš jau būs ceļā. Paziņojiet jūsu lēmumu pa telegrāfu. Ja jūs, Mārdžorij, sakāt "nē", es uz vietas pārtraukšu lielo naudas summu sūtīšanu jūsu mātei. Es pilnīgi atteikšos no jums.

Jūs mīlēdams, krusttēvs Zālamans Stedmanis."

Mārdžorija Stedmane atkal un atkal lasīja šo vēstuli, bet vārdi viņas acu priekšā lēkāja, līdz saplūda nesaprotamā juceklī.

Jaunavai bija lielas, pelēkas acis, un tās seja izstaroja laipnību un pievilcību. Mazās kājas un rokas lieliski saderēja ar slaido, graciozi veidoto stāvu. Pasaulē nebija daudz tik skaistu sieviešu kā Mārdžorija Stedmane, kura, sākot no zeltmatainās galvas līdz pat mazo kurpīšu purngaliem, varētu pilnīgi apmierināt pat visaugstākās seno grieķu skulptoru prasības. Tīrās sejas krāsas jaunavīgo svaigumu papildināja rožainas un vilinošas lūpas.

Viņas maigi baltajai sejai pārlija tumšs kauna un sašutuma sārtums un skaistās acis zvēroja bezspēcīgās dusmās.

"Kā viņš iedrošinās!" jaunava gandrīz iekliedzās, un krūšu smagā viļņošanās skaidri liecināja, kādas jūtas vēstule viņā bija modinājusi.

Viņai jāprecas pēc pavēles! Viņai, kuru atbaidīja katra doma par precēšanos; viņai, kura tikai gara acīm mīļoto cilvēku bija skatījusi kā abstraktu, meitenes sapņu aizplīvurotu, dievišķu būtni; viņai, kurai laulības šķita drīzāk ideāls nekā reāla iespējamība, — viņai vajadzēja precēt Pretorijas Smitu!

Izrunājot šā vīra vārdu, arī viņa tēls atgriezās jaunavas atmiņā. Pretorijas Smits! Trīsarpus gadu laikā viņai ar lielām pūlēm bija izdevies izmest no prāta briesmīgo nakti Tainvudčeisā. Lai gan viņa tagad dzīvoja netālu no vecās Tainvudu ģimenes muižas un Alma Tainvuda, pateicoties neizdibināmā likteņa savādajai spēlei, viņas mājā bija ikdienišķa apmeklētāja, jaunava tomēr neatlaidīgi atgaiņāja no sevis atmiņas par Pretorijas Smitu. Vai šis bija tas pats Smits? Pretorijā taču bija daudz Smitu. Tas varēja būt kāds vulgārs, neglīts pusmežonis, kuru vecais Zālamans Stedmanis sadabūjis viņai Āfrikas džungļos. Viņas krusttēvs bija pavadījis smagu, cīņu pilnu dzīvi, iegūdams tādu reputāciju, par kuru viņas tēvam nekad nepatika runāt. Viņš bija nogalinājis cilvēkus, un jaunības dienās viņam vajadzējis izciest sodu katorgā par kādu noziegumu. Mārdžorija nekad nebija krusttēvu redzējusi, jo visu savu dzīvi viņš bija pavadījis tālās zemēs — Amerikā, Austrālijā, Dienvidāfrikā.

Un tomēr…

Kad pirms četriem gadiem viņam uzsmaidīja laime, tā pirmā doma bija par mirušā brāļa bērnu. Viņš bija ne tikai izrāvis meiteni no kantora dienesta notrulinošās vienmuļības, bet ari izvilcis viņas māti no priekšpilsētas dzīvokļa un nopircis veco ģimenes māju, kurā viņas māte bija dzimusi. Mārdžorija bija jutusies laimīga un gandrīz aizmirsusi… Grāfistes aristokrātija bija pieņēmusi viņu savā vidū, un rit vajadzēja notikt mielastam viņai par godu.

Vecā Zālamana nauda visu to bija panākusi, jaunava domāja, un viņas sašutums pret veco vīru mazinājās.

Viņa atkal ieskatījās vēstulē.

"Grūti man nācās viņu pierunāt," meitene lasīja, un karstas pazemojuma asaras saskrēja viņai acīs.

Tātad viņa bija pērkama un pārdodama: nopirkta par Zālamana naudu un pārdota viņa darbabiedram, un pircēju pēc tam nācās pierunāt saņemt savu pirkumu!

Jaunava uzlēca kājās, degdama taisnīgās dusmās, bet tad viņu piepeši pārņēma it kā reibonis. Viņa atkrita uz akmens sēdekļa un, seju rokām aizklājusi, lāva asarām vaļu.

Tās bija viņas jaukās dzīves beigas — viņai jādodas atpakaļ pie nejaukā kantora darba. Pie pārpildītajiem metro vagoniem un pārblīvētajiem autobusiem, atkal lietū un miglā, atpakaļ pie bālajiem rītiem un skumjajiem vakariem, pie nedaudzajām, grūti pelnītajām brīvdienām kaut kur jūrmalas pansijā.

"Diezin ko teiks māte?" jaunava pati sev vaicāja, acis slaucīdama.

Kādu laiku viņa sēdēja, raudzīdamās pāri gludi nopļautajam zālienam iemīļotās, skaisti būvētās un vīteņaugiem greznotās mājas priekšā. Tur bija puķu dobes, kur dažādās krāsas sacentās skaistumā; turpat netālu dīķī peldēja pīles, nenojauzdamas, ka tuvojas diena, kad meitene, kura viņas tik mīli baroja, uz drūpošās dīķa malas stāvēdama un sava slaidā stāva atspoguļojumu klusajā ūdenī mezdama, aizies un nekad vairs neatgriezīsies.

Ar dziju nopūtu Mārdžorija piecēlās. Nekas te vairs nevarēja līdzēt. Vecā vīra kaprīze, kura viņas ielika paradīzē, viņas arī izdzīs no tās. Soļojot pāri zāles laukumam, meitenes domas kavējās pie mātes. Ar viņu ies visgrūtāk. Jaunavas sirds sāpēja mātes dēj. Māti viņa loti mīlēja, lai gan itin skaidri redzēja tās kļūdas un trūkumus.

Bet tad pēkšņi viņa it kā atdzīvojās. Pēdējos trijos gados viņas bija saņēmušas vairāk nekā četrus tūkstošus mārciņu gadā. Katrā ziņā naudai vajadzēja būt ietaupītai, tā ka viņām vieglāk nāksies pārciest pārmaiņas.

"Es negribu precēt Pretorijas Smitu," viņa pie sevis runāja, atvērdama vienu no stiklotajām durvīm, kas veda viesistabā.

Savas domas Mārdžorija laikam bija izteikusi pārāk skaļi, jo abas sievietes, kuras pašlaik atradās viesistabā, pagriezās uz viņas pusi, vēl pirms roka bija paspējusi pieskarties durvju rokturim.

Bija vēl par agru apmeklētājiem, un Mārdžorija, agrīno viešņu ieraudzījusi, labprāt vēlējās atkāpties un aizbēgt, bet bija jau par vēlu, tādēļ viņa ienāca viesistabā smaidīdama, lai gan pati juta, ka šis smaids ir mākslots.

"Labrīt, lēdij Tainvuda," jaunava pieklājīgi sveicināja.

Alma Tainvuda nekad nebija varējusi pilnīgi noslēpt savu nepatiku pret Mārdžoriju. Bet tagad šim naidam bija pavisam cits iemesls, un viņas lūpas, kuru sarkanumam zināmā mērā bija jāpateicas kosmētikas mākslai, savilkās ļaunā smīnā.

Misis Stedmane, kādreiz skaista, bet tagad novītusi sieviete, likās uztraukta par meitas negaidīto ierašanos.

"Mana dārgā, es domāju, ka jūs esat izjājusi."

"Es izjāšu pēcpusdienā," bija jaunavas atbilde.

"Bet Lanss teica, ka jūs esot apsolījusies izjāt šorīt kopā ar viņu."

"Mīļo māt, man šorit bija daudz darba," jaunava pacietīgi atbildēja. "Es jāšu pēcpusdienā, ja Lanss tad būs aizņemts, es varu iztikt viena." Ar neapmierinātu nopūtu misis Stedmane apklusa.

"Nebūtu domājusi, ka jums atliek laiks ari vēl jāšanai," sacīja lēdija Tainvuda, nepatīkami iesmiedamās. "Mana dārgā, vai tad jums nav caurām dienām jāgatavojas runai, kuru jums vajadzēs teikt rītdien?"

"Nekādas runas es neteikšu," īsi atbildēja Mārdžorija, "jo esmu pārliecināta, ka neviens negribēs klausīties. Manuprāt, komiteja taisa lielu brēku par neko un pārspīlē manus pakalpojumus grāfistes hospitālim. Tiesa, es esmu savākusi piecdesmit tūkstošus mārciņu, bet tas bija mans uzdevums, jo biju fonda sekretāre. Jebkurš cits ari varēja izdarīt to pašu."

"Neviena no dāmām nav tik pievilcīga kā jūs, mis Stedmane," sacīja lēdija Tainvuda ar jūtamu nepatiku balsī. "Ja es būtu vīrietis un jauna, jums līdzīga meiča ierastos manā kabinetā un saldiem vārdiem lūgtu naudu, es nekavējoties atvērtu savu čeku grāmatiņu un ļautu jums noteikt summu pēc jūsu patikas. Starp citu, man tika stāstīts, ka jūs esot saņēmusi tūkstoš mārciņas par vienu skūpstu."

"Tie ir salti meli," mierīgi atbildēja jaunava, "tas jums zināms labāk kā nevienam citam."

"Mārdžorij!" māte apsauca jaunavu pārmetumu pilnā balsī.

"Mana dārgā, šādas runas klīst apkārt…"

"Un jūs tās palaidāt," pārtrauca Mārdžorija, "labi zinādama, ka tas ir nekrietns izdomājums. Lēdij Tainvuda, es šo to zinu par jums un jūsu pagātni, un ir pilnīgi ticams, ka jūs apgrozījāties tādās aprindās, kurās skūpstus pirka un pārdeva un ne pircējs, ne pārdevējs netika nosodīti."

Viešņas seja kļuva tumši sarkana un acis meta zibeņus. Tomēr balss skanēja apvaldīti.

"Aprindas, kurās es grozījos," viņa, degunu saraukdama, uzpūtīgi sacīja, "jums, protams, ir svešas, lai gan es piekrītu, ka tās nebija tik rafinētas kā tās, kurās jūs būsiet rit."

Jaunava iekoda lūpā un neatbildēja ne vārda, izlikdamās aizņemta ar dokumentiem uz galda, kamēr misis Stedmane izmisusi raudzījās apkārt.

"Vai tā ir jūsu griba, ka grāfistes hospitāļa dineja rītvakar tiek sarīkota pie atsevišķiem galdiem?" vaicāja lēdija Tainvuda, tik tikko slēpdama savas ārkārtīgās dusmas. "Un ka es netieku sēdināta pie tā galda, kur sēdēs viņa karaliskā augstība — ar jums pie labās rokas, domājams?" viņa šņāca.

"Tas ir loti iespējams," vēsi atteica jaunava, "bet katrā ziņā es varu jūs nomierināt, ka tā nebija mana, bet gan lorda Vodama griba. Man nebija nekādas daļas par viesu nosēdināšanu, un tas fakts, ka jūs nebūsiet pie prinča galda, nav uzskatāms par manas rīcības rezultātu."

"Tā jūs tikai tagad sakāt," dzēlīgi sacīja viešņa.

"Es nevaru cerēt, ka spēšu jūs pārliecināt," atbildēja Mārdžorija, "lai gan nevaru atcerēties, ka jebkad būtu melojusi. Es taču paskaidroju jums, lēdij Tainvuda, ka nesalīdzināmi lielāka autoritāte nekā es nevēlējās, lai jūs sēdētu pie šā galda."

"Kur tad man īsti būs jāsēž?" vaicāja lēdija Tainvuda, nevarēdama vairs valdīt savas dusmas. "Starp lauku večiem, dakteriem un Bilingemas sīko muižnieku dēliem?"

Jaunava vienaldzīgi paraustīja plecus.

"Mana dārgā," bailīgi ierunājās misis Stedmane, "vai jūs nevarētu iespaidot komiteju, lai tā atļauj lēdijai Tainvudai sēdēt pie hercoga galda? Galu galā viņa taču pieder pie grāfistes, un Tainvudi ir vecākā un cienījamākā ģimene no visām Dortšīras dzimtām."

Mārdžorija neatbildēja.

"Klau," asi iesaucās Alma Tainvuda, "vai jūs nedzirdējāt, ko māte jums jautāja?"

"Es atbildēšu savai mātei, kad būsim vienas," skanēja jaunavas atbilde, "un paskaidrošu viņai tos iemeslus, kādēļ jums jāsēž starp lauku večiem."

Lēdijas Tainvudas lūpas sakniebās.

"A, es saprotu," viņa sacīja. "Sazvērestība?"

"Sazvērestība, par kuru es neko nezinu," atbildēja Mārdžorija, un viņas seja kļuva sārta un acis draudoši spīdošas. "Bet to gan varu jums, lēdij Tainvuda, pasacīt — ja viņi būtu nosēdinājuši jūs pie mana galda, es nebūtu ar jums kopā sēdējusi."

Alma Tainvuda dziji ievilka elpu un, pamājusi nelaimīgajai misis Stedmanei, steidzās uz durvju pusi.

'"Kādu dienu, skuķīt, es tev likšu nožēlot šos vārdus!" viņa caur zobiem izgrūda un izsteidzās ārā, aizcirzdama durvis.

IX nodala Misis Stedmanes raizes

Misis Stedmane saīgusi raudzījās savā meitā.

"Mana dārgā, jūs iemantojāt ienaidnieci lēdijas Tainvudas personā," viņa mazliet dusmīgi teica. Viņa bija vāja rakstura sieviete, pavisam nepiemērota mātes pienākumiem un atbildībai. Viņa piederēja pie tām daudzajām mātēm, kuras nav spējīgas audzināt un vadīt savus bērnus, un saprast viņu dvēseles.

"Tam taču nav nekādas nozīmes," rezignēti atteica Mārdžorija. "Lēdijas Tainvudas ienaids mani nemaz neuztrauc."

"Viņa bija mums laba draudzene," neatlaidās misis Stedmane. "Esmu pārliecināta, ka jūsu krusttēvam nepatiks, ka jūs esat apvainojusi titulētu lēdiju."

"Ak, māt," iesaucās jaunava tuvu asarām. "Vai šī titulētā lēdija nav tikai sieviete, kura apprecējusies ar cilvēku, kas mantojis kāda cita nopelnu rezultātus? Vienīgie vērtīgie tituli ir tikai tie, kurus viņu valkātāji tiešām ir nopelnījuši."

"Mana dārgā, tas manām ausīm skan kā sacelšanās pret valsts iekārtu," ar lielu nopietnību sacīja māte. "Es noteikti vēlos, lai jūs neņemat galvā tādas sociālistiskas idejas."

Lai gan jaunavai bija bēdīgs garastāvoklis, viņai gribot negribot bija jāsmejas.

"Māt, nerunāsim par tituliem," viņa sacīja. "Man ir daudz svarīgākas lietas, ko apspriest." Jaunava nezināja, kā iesākt.

Pēc kāda brīža viņa mēģināja runāt: "Māt, vai jūs mīlat šo māju?"

"Jā, mana dārgā," atbildēja māte, domādama, ka Mārdžorija grib mainīt sarunu kāda cita iemesla dēļ. "Bet es jums saku, ka lēdija Tainvuda…"

"Atstāsim lēdiju Tainvudu uz kādu mirkli," laipni sacīja Mārdžorija. "Bet es domāju, māt, ka ir lietas, kuras jūs mīlat vairāk nekā šo māju un tās ērtības, kādas mēs baudām!"

"Saprotams," nenoteikti atteica misis Stedmane, "ja cilvēka domas kavējas debesīs…"

"Es pat nedomāju par debesīm, bet gan par taustāmām zemes lietām — par lietām, ar kurām mums jārēķinās," jaunava pārtrauca mātes vārdus. "Es domāju, piemēram, par jūsu meitas godu un laimi."

Misis Stedmane uzmeta viņai asu skatu.-

"Manas meitas gods?" viņa atkārtoja. "Mans Dievs, Mārdžorij, jūs taču nebūsiet izšķiedusi naudu, kuru savācāt hospitālim?"

Ar izmisuma pilnu žestu jaunava piecēlās.

"Es tiešām nezinu, vai raudāt vai smieties," viņa teica un piegāja pie loga.

"Dieva dēļ, smejieties taču!" iesaucās misis Stedmane, sakārtodama savas brilles un paņemdama kādu žurnālu. "Smejieties, jo es esmu loti nospiestā garastāvoklī."

"Māt, pieņemsim, ka mums šī māja jāatstāj un jāatgriežas vecajā dzīvē."

"Ak, nerunājiet par tādām briesmīgām lietām!" lūdzoši izsaucās misis Stedmane nodrebinādamas. "Es tad vairs pat nedēļu neizturētu. Paldies jūsu dārgajam krusttēvam par viņa laipnību un augstsirdību, ka mums vairs nav jābaidās no trūkuma, mana mīļā!"

"Bet pieņemsim, ka mums tomēr būtu jābaidās," izmisusi turpināja jaunava.

"Es neko tik briesmīgu negribu iedomāties," atcirta misis

Stedmane. "Es redzu, Mārdžorij, jūs loti nopūlaties ar mani, lai gan zināt, ka mana sirds ir loti vāja. Vai jūs gribat padarīt mani pavisam slimu? Es cerēju atrast pie jums līdzjūtību," viņa sāpīgā balsī sūrojās. "Man jums kaut kas sakāms."

"Sakāms man?" lēnām atkārtoja jaunava ar piepešu, baigu nojautu. "Varbūt būtu labāk, ja es teiktu pirmā?" turpināja jaunava. "Māt, cik daudz naudas mēs esam ietaupījušas pēdējos četros gados?"

"Ietaupījušas?" gandrīz iekliedzās misis Stedmane. "Ietaupījušas? Mārdžorij, jūs esat jukusi!"

Jaunava bez elpas un plati ieplestām acīm lūkojās mātē.

"Vai tas nozīmē, ka mums nav nekādu ietaupījumu?" viņa stingri prasīja. "No četriem tūkstošiem mārciņu gadā — četros gados sešpadsmit tūkstoši mārciņu? Ne rente mums jāmaksā, ne saknes vai augļi jāpērk, itin nekādu izdevumu kā tikai kalpones alga un maksa par gaļu un oglēm. Vai tiešām jūs neko nevarējāt ietaupīt?" viņa prasīja ar bailēs drebošu sirdi.

Misis Stedmane mēmi pakratīja galvu, un divas asaras noritēja pār viņas vaigiem.

"Nē, mana dārgā," viņa elsoja. "Neesmu neko ietaupījusi. Bankā esmu izņēmusi jau pieci simti mārciņu vairāk, nekā ir mūsu rēķinā." Viņa sāka skaļi raudāt.

"Un?" jaunava bez žēlastības uzstāja. "Sakiet man to visļaunāko, lūdzu!"

Viņas seja bija nāves bālumā un roka, ar kuru viņa atbīdīja matus no pieres, krampjaini raustījās.

"Esmu parādā tūkstošiem mārciņu," histēriski izgrūda misis Stedmane.

Mārdžorija atkrita tuvākajā krēslā.

"Neskatieties uz mani ar tādu skatienu!" viņas māte vaimanāja. "Ak Dievs, es daudzreiz vēlos, kaut man nebūtu bijis bērnu! Jūs man nekad neesat bijusi mierinājums, kad man tas visvairāk vajadzēja."

Beidzot ari jaunava atguva spēku runāt, lai gan viņas balss drebēja.

"Mīļo māt, kam tad jūs esat parādā tūkstošiem mārciņu?"

"Lēdijai Tainvudai," šņukstēja misis Stedmane, "bet es nesaprotu, kādēļ jūs man uzdodat jautājumus. Esmu jūsu māte, un tā ir necieņa no jūsu puses. Tas runā pretī visām Svēto Rakstu mācībām, ka jūs pratināt savu miesīgo māti par viņas pašas naudu!"

Jaunava lūkojās ārā pa logu. Tad lūk, ko nozīmēja šie misis Stedmanes garie apmeklējumi Almas Tainvudas mazajā muižā! Tātad tādēļ lēdija Tainvuda tik bieži sūtīja savu auto pēc šīs ļoti bagātās dāmas!

"Tātad jūs spēlējāt bridžu ar lēdiju Tainvudu un Ogistu Džavotu," jaunava, izlikdamās mierīga, runāja. "Bet kas bija ceturtais?"

"Mums nebija ceturtā," skali šņukstēdama, misis Stedmane atbildēja. "Mēs spēlējām trijatā. Mārdžorij, kāda man bija laime sākumā! Vinnēju gandrīz tūkstoš mārciņu. Bet tad veiksme mani pameta, un es zaudēju un zaudēju bez gala. Bet dārgā Alma bija pārāk laipna, Mārdžorij. Jums nevajag viņu tiesāt, jo viņa vienmēr ir bijusi laba draudzene. Nekad viņa nav ierunājusies man par parādu samaksu, lai gan es zinu, ka viņas ienākumi nav visai lieli."

Mārdžorija piecēlās un pienāca pie mātes. Viņas drebošā roka maigi glaudās pie mātes pleca, bet lūpas lūdza:

"Māt, nespēlējiet vairs, jo mēs to nevaram atļauties."

"Es drīz vien atgūšu visu naudu atkal atpakaļ!" dedzīgi iesaucās misis Stedmane. "Jums nav ne mazākās sajēgas, kādas šausmīgas kārtis man vienmēr trāpās."

"Man tomēr ir sajēga," sacīja jaunava ar rūgtu smaidu, "jo tieši Alma Tainvuda spēlēja ar jums."

Vai teikt mātei par krusttēva vēstuli? Ko tas līdzētu? Kādu atbalstu un mierinājumu viņa varēja gaidīt no šīs sievietes, kura pati slāpa pēc atbalsta un mierinājuma kā smiltis pēc ūdens? Tūkstošiem mārciņu! Un ja nu viņu ienākumi izbeigtos nākamajā nedēļā? Viņai bija skaidrs, ka māte to nepārdzīvotu. Tas nozīmētu tikpat kā iedurt nazi viņai sirdī. Jaunava apslapināja savas sausās lūpas un kādu laiku raudzījās uz drebošo stāvu, kurš, krēslā sakņupis, raudāja.

"Neraudiet, mīļo māt," viņa maigi sacīja. "Galu galā mēs kaut kā izkulsimies. Šī māja taču arī maksā labu summu."

"Māja? Kādas nejēdzīgas muļķības jūs runājat!" izsaucās misis Stedmane, sašutumā aizmirsdama savu bēdīgo pozu. "Jūs taču nedomājat, ka māja jāpārdod vai jāieķīlā? Pie tam esmu to jau apgrūtinājusi ar parādiem," viņa ātri piebilda.

Jaunava gandrīz saļima.

"Jūs to jau esat ieķīlājusi?" viņa tikko dzirdami izdabūja pār lūpām. "Bet, dārgā, māja taču nepieder jums, bet gan krusttēvam!"

"Viņš mums to iedeva!" gandrīz brēca misis Stedmane. "Viņš iedeva to man! Man ir tiesības darīt ar to visu, ko es gribu! Jūs esat ļoti nejauka, Mārdžorij, un tieši tad, kad es gribēju jūs lūgt rakstīt krusttēvam, kurš jūs tik Joti mīl, lai viņš mums aizdod kādu drusciņu. Jūs viegli varējāt viņam pateikt, ka jūs gatavojaties precēties vai kaut ko tamlīdzīgu."

"Precēties!" atkārtoja jaunava, histēriski smiedamās.

Piepeši viņa, mātei par lielu izbrīnu, izskrēja no istabas. Misis Stedmanes ausīs atskanēja viņas steidzīgie soli uz kāpnēm un guļamistabas durvju troksnis. Notinkšķēja atslēga, durvis aizslēdzot, un viss apklusa.

X nodala Mārdžorija suta telegrammu

Jaunais cilvēks, kurš elegantā jātnieka tērpā stāvēja pie durvīm uz braucamā ceļa, bija skaists, taču pārāk sievišķīgs. Viņa gaišie, ar breolīnu stipri ieziestie mati bija rūpīgi saglausti atpakaļ. Nagi bija skaisti manikirēti un rokas, ar kurām viņš ārkārtīgi lepojās, baltas un graciozas. Jauneklis pacēla cepuri ar slaidu žestu, kad Mārdžorija, tērpusies ielas kostīmā, iznāca ārā.

"Hallo, Mārdžorij!" viņš galanti izsaucās. "Es gaidīju, ka jūs šorīt izjāsiet."

Lanss Kelmans bija viņas mātes brāļadēls. Viņš bija jauns cilvēks ar neierobežotu pašpaļāvību, kuru viņš gribēja uzspiest ari Zālamanam Stedmanim, — Lanss bija uzņēmies avantūrisko ceļojumu uz Dienvidāfriku, cerēdams dabūt vai nu labu, bagātīgi atalgotu vietu, kur darbu padarītu citi, vai arī krietnu naudas žūksni.

Šajās cerībās Lanss pamatīgi vīlās. Viņa domas par Zālamanu Stedmani nebūt nebija glaimojošas, to Mārdžorija zināja. Mārdžorija nebija agrāk mēģinājusi runāt ar brālēnu par šo lietu, bet tagad juta neatvairāmu vajadzību pēc šādas sarunas.

Viņa ilgojās pēc atbalsta šajā kritiskajā dzīves momentā.

"Jā, jā," viņa steidzīgi atteica, "es izjāšu pēcpusdienā."

"Gribēju jūs aizvest uz Tainvudčeisu," viņš teica.

Jaunekļa runasveids bija tāds, it kā viņš būtu visa apgabala īpašnieks un laipni atļautu citiem apskatīt savu īpašumu. Šodien jaunā cilvēka uzpūtība neuzjautrināja jaunavu, kā tas parasti notika.

"Es nezinu, vai man šodien gribēsies redzēt lietas, kas saistītas ar Tainvudiem," viņa atteica. "Vai jūs nāksiet uz rītdienas dineju, Lans?"

Viņš piekrītoši pamāja, bet tūliņ ari sarauca pieri grumbās.

"Es brīnos, ka jūs nepapūlējāties nosēdināt mani pie jūsu galda, Mārdžorij," viņš īdzīgi sacīja. "Es nebūt nekāroju draudzīgi saskandināt glāzītes ar karalisko augstību, man tikai patiktu būt kopā ar jums. Un kas noticis lēdijai Tainvudai?" viņš ātri ievaicājās. "Vai jūs atkal esat sastrīdējušās?"

"Es strīdu neesmu uzsākusi. To darīja viņa," atbildēja Mārdžorija, "un turklāt par to pašu lietu— par vietu pie hercoga galda rītdienas dinejā."

"Vai tad arī viņai nav vietas pie šī galda?" prasīja Lanss.

"Nē, nav!" īsi atcirta jaunava, kuras nervi draudēja sabrukt. "Es par to priecājos. Man nav nekādas daļas par viesu izvietošanu pie galdiem."

Ari Lanss ļoti uzbudinājās par notikušo galdu sadalīšanu un aizstāvēja lēdiju Tainvudu.

"Viņa tiešām nav slikta, ticiet man," viņš runāja. "Viņa ir ļoti inteliģenta sabiedrības dāma, un es viņu ļoti augsti cienu. Tomēr šīs manas jūtas pret viņu nav līdzīgas tām, kuras es glabāju jums, dārgā, to ņemiet vērā," viņš piezīmēja.

"Es tagad iešu uz ciema pusi, Lans," jaunava nepacietīgi teica. "Vai jūs būsiet brīvs ap pulksten diviem? Jūs izskatāties tik skaists savā jātnieka tērpā," viņa smaidīja. Ari jaunais cilvēks pašapmierināti pasmaidīja.

"Labs ir, pulksten divos. Bet vai es nevarētu jūs pavadīt uz ciemu?"

Viņa noraidoši papurināja galvu.

"Nē, man jāiet uz pastu nokārtot kādu lietu," viņa atbildēja, "un es labprāt gribētu iet viena."

Viņa neklausījās jaunā cilvēka vārdos, bet, pamājusi ar galvu, steidzīgi aizsoļoja lejup pa ceļu, kurš veda uz plašo Tainvudas ciemu.

Tainvuda, Tainvuda! Kā viņai riebās šis vārds, lai gan viņa bija jutusies laimīga šinī apkārtnē! Almas Tainvudas klātbūtne saindēja dzīves jauko saldumu, un tagad šī sieviete turēja viņas māti savās ķetnās un piespieda ari viņu darīt to, pret ko sacēlās visa viņas būtība. Šajā mirklī viņa ienīda lēdiju Tainvudu kā nekad agrāk.

Todien viss likās sazvērējies pret jaunavu. Kad viņa, domās iegrimusi, soļoja pa šo ielu, miesnieks Perkinss izsteidzās no sava veikala viņai pretim un atvainodamies paraustīja cepuri.

"Atvainojos, ka traucēju jūs, mis Stedmane," viņš teica, "esmu pagājušās divas nedēļas velti pūlējies jūs sastapt."

"Mani sastapt?" pārsteigta jautāja Mārdžorija. "Kādas lietas dēļ jums vajadzēja mani sastapt?"

"Mis," mīņājās miesnieks, juzdamies neveikli, "man nebūt nepatīk apgrūtināt tādu pircēju kā jūs, sevišķi ņemot vērā to, ka jūs esat grāfistē augsti godāta un cienīta, bet es vēlētos, lai jūsu mātes kundze nokārtotu savu mazo rēķinu pie manis."

Mārdžorijai sirds krūtīs iedrebējās.

"Vai viņa jums ir daudz parādā?" viņa vaicāja.

"Simt divdesmit mārciņas, mis," atbildēja miesnieks. "Viņai tas ir nieks, bet tādam vīram kā es tā ir vesela bagātība. Kamēr šis rēķins nav nokārtots, es tiešām bieži nonāku lielās naudas grūtībās."

Mārdžorija kodīja lūpas.

"Labi, mister Perkins," viņa atbildēja. "Es papūlēšos, lai šis parāds tiktu samaksāts."

Mārdžorija nebija paguvusi noiet ne desmit solus, kad ieraudzīja mazo misteru Greinu.

Misters Greins bija vietējais namdaris.

"Mis Stedmane," viņš iesāka, tikpat nedroši mīņādamies kā gaļas tirgotājs. "Vai jūs nebūtu tik laipna un neatgādinātu savai mātei, ka mans rēķins vēl līdz šim nav samaksāts? Jūs taču atceraties, pagājušajā vasarā es izdarīju daudzus remontdarbus jūsu mājā un krāsoju to arī no ārpuses."

"Vai rēķins ir liels?" nedroši vaicāja jaunava.

"Apmēram simt astoņdesmit mārciņas, mis. Es rakstīju jūsu mātei atgādinājumu, bet viņa neatbildēja."

"Es parūpēšos par to, mister Grein," jaunava atbildēja. "Māte pēdējā laikā ir loti aizņemta, tādēļ rēķins viņai būs izkritis no prāta."

Viņai palika nelabi, iedomājoties, ka ikviens no šiem sīkajiem tirgotājiem, kuri strādāja vaiga sviedros un pūlējās savilkt kopā galus, bija viņas mātes kreditori. Ja līdz šim viņa vēl šaubījās par savu nodomu, tad tieši šie neglītie sīkumi lika viņai izlemt galīgi.

Paceltu galvu, stingriem soliem viņa iegāja telegrāfa nodaļā un paņēma dzeltenu lapu no lielās kaudzes uz galda.

"Tā ir veidlapa ārzemju telegrammām, mis," brīdināja telegrāfa ierēdne.

"Es zinu," atbildēja Mārdžorija.

Kādu laiciņu viņas roka it kā pretojās rakstīt, bet tad, manāmi piespiezdamās, viņa iemērca spalvu tintē un uzrakstīja adresi: "Zālamanam Stedmanim, Stedmaņa raktuvēs, Vriklūfā, Dienvidāfrikā." Viņa atkal apstājās, it kā nespēdama turpināt, bet pēc brīža ar piepešu apņemšanos uzrakstīja: "Es precēšu Pretorijas Smitu," — un ar drošu roku parakstījās: "Mārdžorija Stedmane."

XI nodala Mārdžorija paziņo

z*Kas ir ar Mārdžoriju?" laiski vaicāja Lanss Kelmans, uzraudams sērkociņu un aizdedzinādams savu cigareti.

Misis Stedmane izpleta kalsnās rokas ar tādu kustību, kurai vajadzēja apzīmēt pilnīgu neizpratni.

"Nekad neesmu varējusi saprast Mārdžoriju, un, jo vecāka viņa kļūst, jo svešāka viņa man izliekas," viņa sūrojās. "Viņai nav ne mazākās līdzjūtības pret mani, Lans. Viņa negrib saprast mana temperamenta prasības."

"Viņa ir vēl ļoti jauna," tēvišķīgi atbildēja Lanss. "Ja viņa dabūtu ceļot, viņas redzesloks paplašinātos un viņa visas lietas saprastu daudz labāk."

Misis Stedmane, kura nekad necieta no sava brāļadēla līdzjūtības trūkuma, sajūsmas pilnām acīm raudzījās viņa elegantajā figūrā.

"Es vēlētos, lai Mārdžorija iekārtotu savu dzīvi, Lans," viņa sacīja. "Es bieži vēlos, kaut viņa apprecētos. Vai jūs zināt, kādas cerības es loloju, kad jūs aizceļojāt uz Dienvidāfriku apciemot dārgo Zālamanu, — loti drošsirdīgs jūs bijāt, uzņemdamies šo šausmīgo ceļojumu! Es cerēju, ka Zālamans nodrošinās jūsu nākotni un jūs atgriezīsieties kā bagāts cilvēks un varēsiet precēties."

"Precēt Mārdžoriju, jūs domājat?" vaicāja Lanss, nebūt ne pārsteigts par šīm izredzēm. "Jā, arī man pašam bija tāda doma. Viņa ir mīla meitene," viņš piebilda, "kaut arī ar mazliet sausiem uzskatiem, krustmāt."

"Tieši manas domas," teica misis Stedmane, nervozi raudzīdamās pulkstenī. "Diez vai Mārdžorija būs ilgi prom?"

"Vai jūs, krustmāt, gribat iziet šopēcpusdien?" vaicāja Lanss.

"Es domāju gan," atteica misis Stedmane, balsi klusinādama, "bet es jūs lūdzu neteikt to Mārdžorijai. Viņai ir muļķīgi aizspriedumi pret lēdiju Tainvudu."

"Ak jūs ejat pie Tainvudiem?" iesaucās jaunais cilvēks. "Jā, es jums piekritu. Lēdija Tainvuda patiešām ir īsta dāma. Kādu dienu es viņai sūdzēju savas bēdas, un viņa man vaicāja, vai es kādreiz esot sastapis viņas vīru — seru Džeimsu Tainvudu, jūs zināt. Man liekas, viņš ir to pametis, lai gan es nekad neesmu varējis dabūt zināt patiesību par šo lietu."

"Daudz tiek pļāpāts par to," atteica misis Stedmane, kad viņu sarunu pārtrauca Mārdžorijas ierašanās. Jaunava izskatījās lieliski jātnieces kostīmā. Skaisti pieguloša, pelēka žakete slaidi nokarājās līdz pat tai vietai, kur augstie lakādas zābaki saskārās ar eleganto bikšu galiem. Lanss sajūsmināts viņu aplūkoja.

"Pat tāda svētule kā jūs, Mārdž, dažreiz ģērbjas pārāk ekstravaganti."

"Es neesmu svētule, un, lūdzu, nesauciet mani par Mārdžu," atbildēja jaunava. "Tas man atgādina to vielu, kuru mēs mēdzām smērēt uz maizes Brikstonā."

"Mana dārgā, neatgādiniet taču tos šausmīgos laikus!" pārmetoši iesaucās misis Stedmane nodrebinādamas.

Jaunava nopūtās.

"Vai jūs esat gatavs?" viņa vaicāja un, atbildi nesagaidījusi, izgāja ārā, kur zirgi jau gaidīja. Lanss steidzās Mārdžorijai palīdzēt, bet viņa jau bija ielikusi kāju seglu kāpslī un vienā acumirklī iesēdās seglos, pirms viņš paspēja pasniegt tai roku.

"Jūs esat varen patstāvīga," viņš kurnēja un likās krietni sapīcis. Lanss Kelmans parasti lielījās ar savu lielo palīdzētprasmi dāmām.

Viņi jāja pa garu, šauru aleju, kuru abās pusēs ieslēdza augsts krūmu žogs. Mārdžorija klusēja. Viņa bija nodomājusi pateikt Lansam, ko šodien izdarījusi, un jau iepriekš noteikti zināja, kāds būs viņa spriedums.

"Jūsu māte runāja par Tainvudu," viņš teica, un jaunava atbildēja ar slēptu nopūtu.

"Es ceru, ka viņa šopēcpusdien neies pie Tainvudiem," jaunava negaidot sacīja, bet Lanss neteica taisnību.

"Jūs taču nekad neesat redzējusi Čeisu, vai ne?"

Viņa reiz bija bijusi Tainvudčeisā. Atmiņas par to lika Mārdžorijai nodrebēt.

"Nē, neesmu," viņa atteica, un tas atbilda patiesībai.

"Tā ir skaista Tjudoru laikmeta ēka ar lielisku parku. Dievs vien to zina, kā vīrs var pamest tādu mīlu sievu un muižu un klīst kaut kur tuksnesī!"

".Vai jūs runājat par seru Džeimsu Tainvudu?" viņa gausi jautāja, un Lanss palocīja galvu.

"Jā. Jūs zināt, viņš atstājis sievu dažas dienas pēc kāzām. Šeit neviens to nesaprot. Seram Džeimsam ir divas muižas, un viņš pa lielākai daļai ir uzturējies otrā muižā. Tagad Čeisā neviens nedzīvo, izņemot veco vārtsargu, kurš pazīst seru Džeimsu. Kad sers Džeimss pirms četriem gadiem gluži negaidot apprecējās, lēdija Tainvuda toreiz darbojās uz skatuves, jūs taču to zināt."

"Esmu dzirdējusi par to," jaunava mierīgi atbildēja.

"Gribot negribot man jādomā, ka viņš būs sajucis prātā," turpināja Lanss. "Pametis sievu, ne minūti par to iepriekš neteicis. Viņi laulājušies Londonā…"

"Kas jums visu to stāstīja?" vaicāja jaunava.

"Jā, taisnības labad jāsaka, ka pati lēdija Tainvuda man pastāstīja savas dzīves bēdīgo stāstu vai vismaz dalu no tā, kad es kādu dienu biju pie viņās uz tēju," atbildēja Lanss, pūlēdamies runāt vienaldzīgi.

"Saprotu," atteica jaunava, pie sevis pasmaidot. "Turpiniet, lūdzu. Esmu loti ieinteresējusies par seru Džeimsu Tainvudu. Patiešām, tas ir vienīgais, kas mani interesē šajā Tainvudu lietā."

"Viņš aizbēga," turpināja Lanss, mazliet lepodamies ar to, ka ir labāk informēts. "Viņi salaulājušies Londonā. Cik es varu spriest, viņš bijis diezgan traks zellis un esot vairākkārt iekļuvis kļūmīgās situācijās, pirms iepazinies ar Almu, tas ir, lēdiju Tainvudu. Atminos — toreiz es biju Vinčesterā — visi laikraksti par to vien rakstīja, un kāds no tiem minēja, ka lēdija Tainvuda tagad būšot slavenās Tainvudu kaklarotas lepnā valkātāja. Dimanta kaklarota, jūs zināt."

"Es nebūt nedomāju, ka tā bija suņa kaklasaite," viņa bez mazākā smaida atbildēja. Lanss aizdomīgi paraudzījās jaunavā.

"Jā, viņa uzstāja, lai Džeims dabūtu šo rotu viņai. Viņš ari atbraucis šeit, uz Tainvudčeisu, un… vairs nav atgriezies. Nākamajā rītā lēdija Tainvuda saņēma no viņa advokāta vēstuli, kurā tas noteica, ka, lai gan Džeimss esot viņas virs, tomēr viņa nekādā ziņā nedrikstdt spert savu kāju pār Čeisas slieksni. Lēdijai Tainvudai tika piešķirta zināma naudas summa— pilnīgi nepietiekama sievietei ar viņas stāvokli sabiedrībā, mana dārgā, un nākamā lieta, ko viņa uzzināja, bija tā, ka Džeimss Tainvuds atstājis Angliju, lai dotos uz Dienvidāfriku." .

"Dienvidāfriku?" jaunava ātri iesaucās. "Ak jā, tvaikonis "Karlsbrukas pils" taču iet uz Āfriku, vai ne?"

"Es neko neteicu par tvaikoni," iebilda Lanss, juzdamies loti priecīgs, ka radījis sensāciju, un (Mārdžorijai par lielu prieku) nemaz nepētīdams, kā viņai iekritis prātā saistīt tvaikoni ar pazudušo seru Džeimsu. "Bet kādēļ jūs izrunājāt Diēnvidāfrikas vārdu tādā savādā tonī?"

"Tādēļ, ka interesējos par Dienvidāfriku," jaunava atbildēja, un viņas balss skanēja cieti— tik cieti, ka jaunais cilvēks pagriezās un izbrīnījies viņā noraudzījās. "Es precēšu Pretorijas Smitu!" viņa teica.

"Pretorijas Smitu?" viņš no brīnumiem gandrīz iekliedzās. "Ko tas nozīmē?"

"Izlasiet šo."

Viņa izņēma no kabatas vēstuli un pasniedza to Lansam. Zirgu apturējis, viņš vēstuli izlasīja.

"Bet jūs taču to nedarīsiet!" viņš iesaucās. "Pretorijas Smits — es pazīstu šo bestiju! Balamutīgs, rupjš nēģeru sitējs. Es pats savām acīm redzēju, kā viņš dauzīja kādu iedzimto, līdz es biju spiests iejaukties. Reiz viņam bija jāstājas tiesas priekšā par to, ka nošāvis kādu bušmeni, vārdā… O, vārdu esmu aizmirsis, bet tas nav svarīgi. Un ja jūs zinātu, kāds dzērājs viņš ir! Pats redzēju viņu vāļājamies pilsētā. Viņi teica…"

"Rimstieties, nerunājiet vairs!" drebēdama iesaucās Mārdžorija, acis rokām aizklādama.

"Mārdžorij, tā ir taisnība. Jūs to nedarīsiet, vai ne? Mana dārgā, es cerēju un gaidīju to dienu, kad varēšu jūs bildināt."

Viņa apklusināja to ar rokas mājienu.

"Es nekad nevarētu būt jūsu sieva," viņa mierīgā balsī sacīja. "Neienesiet jaunus sarežģījumus manā dzīvē, kura jau tā ir drausmīgi smaga."

"Bet tas taču ir neiespējami!" Lanss Kelmans vaimanāja. "Tas ir neprāts! Es nevaru to piejaut!"

Jaunava rūgti pasmaidīja.

"Diemžēl jūs nevarat to aizkavēt. Man tas jādara," bija jaunavas atbilde.

Viņa neteica Lansam ne vārda par mātes vieglprātību, ne arī sūdzējās par savu traģisko noskaņojumu. Abi jāja klusuciezdami; jaunajā cilvēkā plosījās dusmas un mazliet arī skumjas, bet jaunavu pārņēma bezspēcīgs izmisums nenovēršamā priekšā. Tā viņi nonāca pie Čeisas vārtiem un apturēja zirgus.

"Es šodien nejūtos spējīga apskatīt šo vietu," jaunava sacīja nogurušā balsī.

Sēdēdama seglos, viņa varēja redzēt lielā parka dabīgo skaistumu, augstos, kuplos kokus, pelēko, veco, aristokrātiskas cieņas pilno ēku ar gotiskajiem logiem, kuros mirdzoši atplaiksnījās gaišā pēcpusdienas saule.

"Paliksim šeit kādu mirkli. Man gribas paturēt šo ainu atmiņā. Tā ir loti skaista," klusu runāja jaunava.

Skaistā aina uz laiciņu aizdzina viņas bēdas. Viņiem tā stāvot, atskanēja automobiļa motora troksnis. Drīz vien viņu skatieniem parādījās slēgts limuzīns, kas apstājās pie pils vārtiem, un kāda dāma izkāpa no auto.

"Lēdija Tainvuda," čukstēja Lanss. Jaunava gribēja pagriezt zirgu un aizjāt, bet sievišķīgā ziņkāre viņu atturēja.

Lēdija Tainvuda piegāja pie vārtiem, šveicars livrejā atvēra tos un nostājās ejā.

"Ar ko varu jums pakalpot, augstā lēdij?" viņš vaicāja, pielikdams roku pie cepures.

"Es vēlos apskatīt īpašumu," atbildēja lēdija Tainvuda, bet šveicars nepakustējās.

"Man loti žēl, milēdij, bet man ir pavēle jūs nekādā gadījumā šeit neielaist."

"Un es jums pavēlu noiet no ceļa!" viņa šausmīgās dusmās kliedza. "Pārāk ilgi esmu padevusies jūsu priekšnieka gribai. Tagad es prasu savas tiesības iet un nākt savā īpašumā, kad gribu."

Šveicars atkāpās un aiztaisīja vārtus lēdijas Tainvudas degungalā.

"Man loti žēl, milēdij," viņš runāja jau aiz vārtu restēm. "Man dotās pavēles ir stingras. Nevaru jums atļaut ienākt."

Nikna kā fūrija lēdija Tainvuda apcirtās un sastapās aci pret aci ar Mārdžoriju Stedmani.

"Jūs!" Alma iekliedzās, un viņas balss likās aizsmakusi. Viņa ķēra ar roku pie kakla, it kā viņai trūktu elpas, un iešņācās: "Tas ir vēl viens pazemojums, kam jūs, Mārdžorij Stedmane, esat lieciniece. Man ar jums būs jānoslēdz vairāki rēķini."

Mārdžorija uzreiz neatbildēja. Pēc brītiņa viņa lēnām sacīja: "Lēdij Tainvuda, jūs varat slēgt rēķinus, kādi vien jums ir, bet tie nekad nebūs bridža rēķini."

Jaunava pagrieza zirgu un aizjāja.

XII nodala Virs bez vardu

Misters Vonss no pazīstamās advokātu firmas "Vonss & Vonss" bija aizņemts, kad viņam tika pieteikts kāds apmeklētājs. Izlasījis vizītkarti, viņš savilka uzacis.

"Lūdzu, ielaidiet mis Stedmani."

Advokāts piecēlās un panāca pretī ienācējai.

"Tas man ir negaidīts prieks, mis Stedmane," Vonss teica, aizvērdams durvis. "Ceru, ka jūs neesat nākusi pēc padoma tiesu lietās."

"To ņu gluži nevarētu sacīt," mis Stedmane atbildēja ar vieglu smaidu.

"Esmu dzirdējis lielas lietas par jūsu sekmēm grāfistē," runāja misters Vonss. "Apsēdieties šeit, mana dārgā. Patīkami jūs atkal reiz redzēt. Man nekad vairs nebūs tādas sekretāres kā jūs. Jā, es dzirdu lielas lietas par jums: jus esat savākusi milzumu naudas grāfistes hospitālim, kā man tiek stāstīts. Vai drīz nebūs dineja jums par godu, vai tā varbūt ir jau pagājusi?"

"Īstenībā tā nav dineja man par godu," viņa smaidīdama atteica. "Pēc manām domām, tas ir sarīkojums, kurā visi apsveic cits citu, un es esmu viena no daudziem.

Mister Vons," Mārdžorija turpināja, un viņas balss kļuva nopietnāka. "Vai jūs pazināt krusttēvu Zālamanu?"

"Man liekas, es jums teicu, ka sen esmu viņu sastapis," atbildēja Vonss, pamādams ar galvu. "Bet es vairs tikai neskaidri atceros misteru Stedmani."

"Jūs zināt, ka viņš ir kļuvis ārkārtīgi bagāts?"

Viņš atkal pamāja.

"Jūs man to stāstījāt vēstulē, un es jūs visus toreiz apsveicu. Kas ir noticis? Vai viņš pazaudējis savu bagātību?" misters Vonss vaicāja.

Jaunava papurināja galvu.

"Dažbrīd man tiešām uznāk vēlēšanās, kaut viņš to zaudētu," jaunava skumji teica. "Nē, viņš man nav darījis neko vairāk kā…" viņa vilcinājās, "kā mēģinājis veidot manu dzīvi."

Kādu laiku advokāts raudzījās jaunavā, neko nesaprazdams, bet tad it kā gaisma atausa viņa sejā.

"A, viņš ir izvēlējies jums vīru?" Vonss iesaucās, jautri mirkšķinādams acis.

"Jūs uzminējāt," Mārdžorija mierīgi atbildēja.

"Un kurš tad ir tas laimīgais?"

"Kāds, kuru jūs loti labi pazīstat."

Smaids nozuda no advokāta sejas.

"Kāds, kuru es pazīstu? Mis Stedmane, jūs esat noslēpumaina. Vai tas ir kāds no maniem draugiem?"

"Nezinu, vai viņš ir jūsu draugs vai ne, bet tas ir kāds, kuru esmu sastapusi šinī kantorī, — tas ir misters Smits no Pretorijas."

Advokāts izbrīnījies piecēlās no sēdekļa, un viņa acīs atspoguļojās neticība.

"Misters Smits no Pretorijas? Tas nav iespējams!" viņš izsaucās.

"Es vēlētos, lai tā būtu," jaunava sacīja, gan uzjautrināta, gan baiļodamās par advokāta acīm redzamo nemieru.

Viņa īsumā atstāstīja visus apstākļus, sākot ar krusttēva vēstules saņemšanu un beidzot ar savu māti. Šoreiz viņa neslēpa neko un atklāja advokātam ari mātes vājības.

"Tas tik ir pārsteigums!" sacīja advokāts, kad jaunava beidza savu stāstu. "Man nebija ne jausmas, ka misters Smits ir Anglijā."

Kādu laiku viņš sēdēja domīgs. Jaunava raudzījās sava sarunbiedra sejā, vērodama acīm redzamo aizkustinājumu, kuru viņas stāsts bija radījis.

"Es vēlējos jums kaut ko jautāt, mister Vons, un sirsnīgi lūdzu dot man patiesu atbildi. Tas izklausās neglīti, bet visa mana dzīve ir uz spēles, un man vajag zināt patiesību."

"Ķo jūs vēlaties man jautāt?" mierīgi vaicāja advokāts.

"Es vēlos zināt," jaunava apdomīgi iesāka, "kāda nozīme bija tam notikumam, kuru es redzēju Tainvudčeisā pirms četriem gadiem."

Advokāts klusēja.

"Es nevaru atbildēt uz šo jautājumu, mis Stedmane," viņš beidzot teica. "Man gaužām žēl, bet atbildot es izpaustu drauga uzticēto noslēpumu. Bez tam tas nozīmētu ari aptraipīt kādu loti senu, slavenu vārdu."

"Tainvudu vārdu?" viņa ātri ievaicājās, un advokāts atbildēja ar galvas palocīšanu.

"Tad varbūt jūs atbildēsiet uz otru jautājumu," turpināja jaunava. "Apprecot Pretorijas Smitu, es apprecu cilvēku, kurš lika seram Džeimsam Tainvudam pazust no Anglijas, — es nesaku, ka viņš to noslepkavoja," viņa ātri piemetināja, "jo tas ir pārāk briesmīgi. Es zinu, ka sers Džeimss Tainvuds ir miris, bet tomēr esmu palikusi uzticīga jums dotajam solījumam nekad nerunāt par Tainvudčeisā redzēto."

Advokāts palocīja galvu. Viņa acu skatiens apliecināja dziļu cieņu.

"Esmu jums pateicīgs no visas sirds, mis Stedmane," viņš teica, "un, kad sers Džeimss atgriezīsies no savas prombūtnes, ari viņš jums sacīs to pašu."

Jaunava raudzījās advokātam tieši acīs.

"Sers Džeimss Tainvuds ir miris," viņa teica.

"Es atkārtoju," advokāts mierīgi atbildēja, "kad sers Džeimss Tainvuds atgriezīsies, viņš būs jums pateicīgs."

Jaunava pievirzījās tuvāk galdam un atspiedās uz tā.

"Es gribu būt pilnīgi atklāta ar jums, mister Vons," viņa teica. "Es zinu, sers Džeimss Tainvuds ir miris. Nejauši man gadījās atvērt jūsu istabas durvis tieši tanī acumirklī, kad jūs ar doktoru Fordhamu runājāt par viņa nāvi."

Vecais advokāts piecēlās no sava sēdekļa un lēnām soļoja pa istabu, noliecis galvu uz krūtīm un salicis rokas uz muguras. Pēkšņi viņš apstājās jaunavai pretī un vaicāja:

"Vai jūs precēsiet Pretorijas Smitu?"

Jaunava paraustīja plecus un teica:

"Kas cits man atliek?"

Advokāts domīgi berzēja zodu.

"Jums varēja gadīties daudz, daudz sliktāks vīrs," viņš teica un turpināja ar lielu pārliecību: "Pretorijas Smits ir ļoti labs cilvēks un nāk no labas ģimenes."

"Vai viņa vārds tiešām ir Smits?" viņa vaicāja.

"Tikpat, kā jebkura cita vārds var būt Smits," atbildēja advokāts smiedamies. "Un tagad, mis Stedmane," viņš uzlika savu roku Mārdžorijai uz pleca, "vai jūs negribētu paklausīt jūsu vecā drauga padomam?"

"Kāds ir jūsu padoms?"

"Preciet Pretorijas Smitu!"

"Precēt dzērāju!" viņa sašutusi izsaucās.

"Dzērāju?" Advokāta mute izbrīnā pavērās. "Pretorijas Smits — dzērājs?" viņš jautāja, neticīgi galvu grozīdams. "Mis Stedmane, ko jūs ar to gribat teikt?"

"Mans brālēns Lanss Kelmans bija Dienvidāfrikā un pazīst šo vīru varbūt labāk nekā jūs," meitene sacīja. "Viņš man stāstīja, ka bieži redzējis Pretorijas Smitu, galīgi piedzērušu meimurojam pa pilsētu."

Viņa bija sapīkusi par savu agrāko darba devēju un pārsteigta un sadusmota par viņa padomu precēt Pretorijas Smitu, tādēļ juta zināmu gandarījumu, redzot ārkārtīgo pārsteigumu advokāta sejā.

"Vai jūs man nepateiksiet viņa īsto vārdu, mister Vons?" viņa turpināja. "Ir taču skaidrs, ka es nevaru precēt cilvēku, kuram es nezinu pat vārdu."

Advokāts acīm redzami jutās neveikli un it kā par kaut ko šaubījās.

"Pirms es to atklāju," viņš lēni teica, "jums jādod solījums, ka jūs neteiksiet ne Pretorijas Smitam, ne ari kādai citai personai, ka es esmu darījis zināmu jums viņa vārdu."

"To es apsolu," jaunava bez kavēšanās atbildēja.

"Viņa vārds ir Normans Gariks," lēnām un klusi skanēja advokāta vārdi.

"Normans Gariks," Mārdžorija atkārtoja. Tad, it kā atdzīvojusies, ātri vaicāja: "Vai viņš bija kāds radinieks mirušajam jaunajam cilvēkam?"

Viņa nevarēja dabūt Tainvuda vārdu pār lūpām, jo tas viņu smacēja. Advokāts atkal klusēja.

"Viņš ir tā pusbrālis," Vonss beidzot izteica. "Tas ir viss, ko es jums varu sacīt."

Misters Vonss vēl runāja par dzīvi uz laukiem un gaidāmo dineju, un tad jaunava šķīrās no sirmā vīra. Kantora priekštelpā viņa sastapās ar misteru Hermani, savu veco draugu, un iegāja tā kabinetā.

"Jūs ieraugot, nāk prātā vecie laiki, mis Stedmane," viņš nokrekšķinājās. "Mums kantori nav neviena, ar kuru būtu tik patīkami strādāt kopā kā ar jums."

"Ja jums ir loti daudz darba, man būs jānāk un jāpalīdz," jaunava jokoja.

"Kaut jūs tiešām to darītu! Man ir kārtojamas veselas kaudzes ar muižu lietām," vecais vīrs sūrojās.

Tiešām viņa galds bija ierakts papīru kaudzēs un aktu saiņos.

"Jūs vēl arvien esat drusku nolaidīgs, mister Hermani," jaunava piezīmēja un, pašai nemanot, sāka ieviest kārtību papīros, kā viņa bieži to bija darījusi sava dienesta laikā.

Liekot salocītos dokumentus galda vienā pusē, viņas skatiens nejauši apstājās pie mazas, ar sarkanu saiti cieši pārsietas paciņas. Viņa paņēma sainīti, gribēdama to novietot kopā ar citiem papīriem, bet ievēroja uzrakstu:

"Normana Garika lieta."

Viņa iekliedzās, izmeta no rokām dokumentu un kā sastingusi raudzījās kantora vadītājā.

"Kas ir Normans Gariks?" Mārdžorija izmisusi jautāja.

Misters Hermanis uzmeta viņai savādu skatienu, pasniedzās, paņēma paciņu no papīru kaudzes un iemeta atvilktnē.

"Kāds no mūsu klientiem," viņš atbildēja vienaldzīgi. "Vai, pareizāk sakot, bija kāds no mūsu klientiem, jo viņš ir miris."

Divas minūtes vēlāk meitene jau atradās uz kantora kāpnēm, un viņas smadzenēs viss likās griežamies šausmīgā juceklī.

Pretorijas Smits bija Normans Gariks, un Normans Gariks bija miris! Kas tad galu galā bija šis Pretorijas Smits? Cilvēks, kuram nebija vārda!

XIII nodala Viņa karaliskā augstība

Pienāca diena, kad vajadzēja notikt lielajai dinejai, kuru Dortšīras grāfistes hospitāļa valde bija nolēmusi sarīkot, svinīgi atzīmējot to, ka hospitāļa darbības turpināšanai nepieciešamā summa savākta pilnā apmērā. Patiesībā dineja notika par godu ziedojumu vākšanas fonda čaklajai sekretārei, kura ar neizsīkstošu enerģiju bija strādājusi visu šo laiku.

Mārdžorija Stedmane bija likusi lietā Londonas advokāta kantorī iegūtās zināšanas, un, pievienojot tām savu dabisko laipnību un piemīlību, kā arī dabas dotās organizēšanas spējas, viņai bija izdevies vienai pašai savākt lielāko dalu no nepieciešamās summas.

Viņa karaliskā augstība Vaitas hercogs bija hospitāļa prezidents. Viņš bija ieradies no Londonas atklāt dineju un uzturējās lorda Vodama muižā kā viesis.

Eleganti mirdzošajā sabiedrībā, kur& ikviena no grāfistes ģimenēm bija pienācīgi reprezentēta, Mārdžorija izskatījās lieliski savā balti sudrabotajā balles tērpā. Viņa bija aizmirsusi pagājušās dienas satraucošos notikumus un tagad, laimīgi smaidīdama, saņēma apsveikumus no viesiem, kuri lielā skaitā pulcējās grāfistes plašajā zālē.

Lords Vodams — baltiem matiem, sarkanu seju, ar monokli acī, vēlīgi smaidīdams, izspraucās cauri pūlim pie Mārdžorijas.

"O, šeit jūs esat!" viņš skali iesaucās. Viņa balss skanēja kā mežrags, un viņa čukstēšana bija dzirdama ielas otrā pusē. "Nāciet šurp, mis Stedmane, es gribu jūs stādīt priekšā viņa karaliskajai augstībai."

Viņš veda Mārdžoriju cauri laužu pūlim uz lielās zāles galu, kur pāris kungu sabiedrībā bija redzams Vaitas hercoga vieglais, jauneklīgais stāvs ar Lielbritānijas bruņniecības augstākā ordeņa zilo lenti pār sniegbalto kreklu.

"Jūsu karaliskā augstība, vai drīkstu jums stādīt priekšā mis Mārdžoriju Stedmani, kura tik loti daudz strādājusi Dortšīras hospitāļa labā?"

Hercogs smaidīdams sniedza roku.

"Esmu dzirdējis par jums, mis Stedmane," viņš teica, "un man gribas jums pateikties personīgi. Esmu loti ieinteresēts šā hospitāļa darbā un sekmēs, un es zinu, ka bez jūsu enerģiskajām un nenogurstošajām pūlēm mūsu lūgums pēc ziedojumiem nebūtu sekmējies."

Mārdžorija iztaisīja reveransu un smaidīdama saņēma pasniegto roku.

"Jūsu karaliskā augstība aizmirst, kāds liels prieks man bija strādāt hospitāļa labā," viņa atbildēja.

"Mana karaliskā augstība atzīst, cik lielam priekam vajag būt strādāt ar jums kopā hospitāļa labā," princis laipni sacīja, pēc tam paraudzījās uz lordu Vodamu un tad savā pulkstenī.

Sulainis paziņoja, ka galdi ir klāti, un viesi sāka plūst uz blakustelpu.

Piecdesmit mazāki galdi piepildīja visu plašo telpu. Tās galā bija novietots lielāks, zaļumiem un mirdzošiem sudraba greznojumiem dekorēts galds. Pie šā galda Mārdžoriju pieveda viņa karaliskā augstība.

"Jums jāsēž man pa labi," viņš teica. Jaunava apsēdās, ievērodama gan skaudīgus, gan apbrīnas pilnus skatienus, kas bija vērsti uz viņu.

Vecajai muižniecībai, kura bija veidojusi grāfistes labo slavu, jaunavas godināšana darīja tikai prieku, bet sīkie gruntnieki un bagāti kļuvušie tirgotāji bija tie, kuri jaunavu apskauda un ienīda. Viņiem pievienojās ari lēdija Tainvuda, kura sēdēja tālu no prinča, pie kāda galda telpas vidū, un, redzēdama Mārdžorijas triumfu, aiz dusmām vai plīsa. Viņa uzrunāja savu galdabiedru.

"Mister Kelman, ko jūs domājat par savu māsīcu?"

"O, neko," Lanss Kelmans atteica, jo saprata, ka nebūtu diplomātiski atzinīgi atsaukties par Mārdžoriju, šai valdonīgajai dāmai dzirdot. "Man tikai liekas, ka viņu tas padarīs mazliet uzpūtīgu," viņš piebilda. "Jauni ļaudis tādi mēdz būt."

Lēdija Tainvuda raudzījās viņā uzjautrināta.

"Nedomāju, ka jūs esat tik ļoti vecs," viņa izsmejoši sacīja. "Tātad Mārdžorija precēsies ar Dienvidāfrikas kalnraci? Ar Pretorijas Smitu."

"Tīrais bestija!" piepeši iesaucās Lanss. "Dieva vārds, ja viņa redzētu šo Smitu tik piedzērušu, kā es viņu redzēju, viņa to aiztriektu ellē! Bet viņa ir dumja zostiņa, un es būtu diezin ko devis, lai varētu viņu pārliecināt."

Mārdžorija tanī brīdī nedomāja ne par Pretorijas Smitu, ne ari par kādu citu. Princis sarunājās ar viņu par hospitāli, kad piepeši tā skatiens pievērsās Almai.

"Vai šī dāma nav lēdija Tainvuda?"

"Jā, ser," jaunava atbildēja. "Vai jūs viņu pazīstat?"

"Es pazinu viņas vīru," domīgi atbildēja princis. "Mēs reiz apmeklējām ītonu un bijām kopā dažās medību ekspedīcijās. Patiešām labs cilvēks." Princis papurināja galvu. "Es nekad neesmu varējis saprast šo neparasto laulību." Tad, atcerēdamies, ka viņa dzimtas locekļiem nepiestāvēja skandāli un tenkošana, viņš mainīja tematu.

Lēdija Tainvuda bija ievērojusi prinča skatienu un ar sievietes instinktu nojauta, ka tas nebūt nebija draudzīgs.

"Lans," viņa familiāri uzrunāja savu galdabiedru, "vai jūs nevēlētos iziet vestibilā? Man tur palika somiņa ar binokli. Es esmu maksājusi par dineju un domāju, ka par to pašu cenu varu labi apskatīt ari viņa karalisko augstību."

Lansu šāda vulgaritāte tikai uzjautrināja, un viņš paklausīja. Vestibils bija tukšs, un sieviete, kura pārraudzīja dāmu garderobi, tūlīt atrada somiņu un pasniedza to jaunajam cilvēkam.

Atgriežoties ēdamzālē, viņa uzmanību saistīja kāds vīrs, kurš grīļodamies stāvēja vestibila vidū.

Lanss atkal paskatījās uz svešo, un viņa sirds gandrīz apstājās. Lielisks plāns radās viņa smadzenēs, ļauns plāns, kura sekas viņš nevarēja paredzēt. Svešais vīrs bija plecīgs un gara auguma, viņa gludi skūtā seja bija cieta un neizteiksmīga, it kā viņš valkātu masku, lai apslēptu savas jūtas. Ienācējs bija tērpies apdilušā, gatavo apģērbu veikalā pirktā uzvalkā. Zem tā bija redzams krekls ar mīkstu, vaļēju apkakli.

Lanss ātri ievīkstīja lēdijas Tainvudas somiņu kabatā un piegāja pie svešā.

"Hallo!" viņš uzsauca, un svešinieks lēnām pagriezās pret runātāju.

"Hallo!" svešais atsaucās, un viņa balss bija dobja un aizsmakusi.

"Jūs esat Pretorijas Smits, vai ne?"

Svešinieks stipri grīļojās, un vārdi pār viņa lūpām nāca lēnām un stiepti.

"Tas ir mans vārds," viņš atbildēja. "Un kas jūs, pie velna, esat?"

"Vai tad jūs neatceraties? Esmu mistera Zālamana Stedmaņa radinieks."

"O, jā, es atceros," atbildēja Smits, galvu palocīdams. "Varbūt jūs man varētu pateikt, kur ir viesnīca? Esmu šeit iemaldījies, domādams, ka tā ir viesnīca, bet izrādās, ka te notiek kaut kas līdzīgs sarīkojumam."

Šinī momentā Lanss aizmirsa pieklājību, aizmirsa pat domāt, kādas varētu būt viņa bezkaunības sekas, un sagrāba Pretorijas Smitu pie rokas.

"Nāciet!" viņš dedzīgi uzsauca. "Es zinu ceļu, kas jūs novedīs tieši pie tās personas, kuru jūs meklējat."

"Pagaidiet!" Smits pretojās. "Kādus jokus jūs dzenat?"

"Jūs taču esat izsalcis, vai ne?"

"Jā," atbildēja aizsmakušais Smits pēc mazas pauzes, "un arī nē. Vairāk esmu izslāpis."

Viņš grīļojās, ar pūlēm turēdamies kājās.

"Piedzēries," Lanss triumfēdams domāja. "Tagad, Mārdžorij, es jums parādīšu, kādas sugas vīru jūs dabūsiet!"

"Es aizvedīšu jūs tur, kur jūs dabūsiet dzert visu, ko vien gribat," viņš teica un veda Smitu pa blakuseju gar ēdamzāli.

Šinī ejā bija vairākas uz ēdamzāli atvērtas durvis, kuras teātra izrāžu laikā lietoja aktieri, lai aizietu no skatuves. Lanss apstājās pie pēdējām durvīm, kas atradās tieši pretim prinča galdam. Ar pūlēm atslēdzis durvis, viņš ieveda Smitu ēdamzālē visu sapulcējušos viesu acu priekšā.

Princis skatījās visapkārt grumbās savilktu pieri un mazliet pārsteigts. Mārdžorija izbrīnā iepleta acis, ieraugot vīru, kuru viņa nebija redzējusi četrus gadus. Instinktīvi viņa nojauta, ka tas bija piedzēries, un viņas seja kļuva krīta bāla. Piepešs klusums pārlaidās zālei, redzot šo savādo ienācēju, bet Lansa balss izklaidēja vispārējo sastingumu.

"Jūsu karaliskā augstība, lēdijas un džentlmeņi," viņš skali sauca, "atļaujiet jūs iepazīstināt ar Mārdžorijas Stedmanes saderināto— Pretorijas Smitu!"

Smits raudzījās visapkārt, acis pievēris, it kā tās žilbinātu spožā gaisma, tad klupdams pavirzījās uz priekšu, kur stāvēja princis. Pārbijusies jaunava atkrita atpakaļ savā krēslā.

"Dieva vārds, piedzēries!" lords Vodams iesaucās, kad Pretorijas Smits ar lielu troksni nogāzās uz galda tieši pret viņa karalisko augstību.

XIV nodala ienācējs

Likās, ka visu mūžu Mārdžorija Stedmane nevarēs aizmirst šo šausmīgā pazemojuma ainu. Lielā, simtiem spuldžu apgaismotā telpa, ar karogiem dekorētās sienas, neskaitāmo lampu gaismu atstarojošie, baltie galdi, sārtās, uz viņu vērstās sejas un turpat — panisku baiļu šermuli pārskrēja viņas augumam — Pretorijas Smita neglīti sakņupušais stāvs.

Smits runāja nesaprotamā, svešā žargonā, nesakarīgi izgrūzdams vārdus, kā to mēdz darīt pusaizmidzis dzērājs. Viņam taisni pretim pacēlās prinča gaišais stāvs. Abām rokām atspiedies pret galdu, viegli noliektu galvu viņš nekustīgi vērās nožēlojamajā radījumā, kas atradās viņa priekšā.

Princis pirmais izkliedēja vispārējo sastingumu. Pirms adjutanti paguva piesteigties, viņš jau bija apgājis galdam apkārt un piecēlis Pretorijas Smitu kājās. Noraidījis adjutantu palīdzību, Vaitas hercogs pa pusei veda, pa pusei nesa Smitu uz blakustelpu.

Ēdamzālē ieskanējās sarunu šalkoņa, un katra viesa acis pievērsās jaunavai, kura, krēslā ierāvusies, sēdēja kā sasalusi un pārcieta neaprakstāmas dvēseles mokas. Pazemojumā viņa neuzdrošinājās pacelt acis. Drīz princis atgriezās un ieņēma savu vietu blakus jaunavai. Viņš pieliecās Mārdžorijai un noglaudīja viņas roku.

"Mīļo meitenlt," viņš klusā balsi sacīja, "man gaužām žēl — kurš bija tas, kas viņu ieveda?"

Princis paraudzījās visapkārt, un drīz vien viņa asās acis sameklēja Lansa Kelmana nobijušos seju. Princis pamāja. Jau tūlīt, kad Lanss Kelmans bija beidzis savu dramatisko uzvedumu, viņš juta augošas bailes, un, tiklīdz prinča pirksts saliecās mājienā, Lanss devās uz priekšu bailēs drebošiem ceļiem un nostājās tanī pašā vietā, kur pirms dažām minūtēm bija nokritis Pretorijas Smits.

"Es nezinu jūsu vārdu, ser," Vaitas hercogs teica, cieši raudzīdamies jaunajā cilvēkā, "un es neprasu pēc tā, jo negribu to zināt. Varu jums teikt tikai to, ka jūsu uzvešanās ir darījusi jūs nevēlamu džentlmeņu sabiedrībā, un lūdzu jūs atstāt šīs telpas."

Lanss Kelmans izsoloja ārā, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Viņam iekšā viss vārījās no dusmām, bet viņu pārņēma āri paniskas bailes, domājot par to, kas varētu sekot šim notikumam. Viņš, Lanss Kelmans, bagāts cilvēks, parlamenta kandidāts, tika publiski norāts! Viņš vai kliedza aiz dusmām un bija tuvu asarām, kad iemetās savā automobilī un brauca uz māju, kuru viņš bija izīrējis pa vasaru.

Mārdžoriju prinča vārdi bija dziļi aizkustinājuši. Princis likās to nemanām un smaidīdams pievērsās jaunavai.

"Nu, mis Stedmane, jūs taču ne ēdat, ne dzerat," viņš jautri sacīja, "bet es jūs lūdzu darīt kā vienu, tā otru."

Kad meitene cēla vīna glāzi pie lūpām, viņas roka nervozi drebēja, ari princis to ievēroja.

"Tas bija briesmīgi, un man ir gaužām žēl," viņš teica. "Tas, kuru es nupat aizsūtīju uz mājām, ir nejauks un zemisks radījums. Varbūt viņam bija kāds iemesls šādai rīcībai?"

"Es nezinu," atteica jaunava, pakratot galvu. "Mēs esam gluži labi draugi, bet man liekas, ka viņš ir apvainojies par to, kas notika."

Ļoti saudzīgi un taktiski jaunais hercogs uzklausīja jaunavas stāstu par vēstuli, kuru viņa torīt bija saņēmusi no krusttēva, par viņas riebumu pret šo laulību un bailēm no tās. Viņa tomēr nepateica par agrāko sastapšanos ar Smitu, ne ari par savas mātes vieglprātību, bet princis nojauta, ka tikai ļoti svarīgs iemesls ir piespiedis jaunavu pieņemt Zālamana Stedmaņa izvēlēto līgavaini.

"Man nebija ne jausmas par to, ka viņš ir Anglijā," Mārdžorija teica. "Krusttēva vēstule ziņoja, ka viņš ir ceļā. Jādomā, ka Smits atbrauca ar to pašu tvaikoni, ar kuru atnāca vēstule."

Princis mēmi palocīja galvu.

"Ko man darīt, ser?" viņa izmisusi vaicāja. "Es gribētu iet atpakaļ uz Londonu un meklēt darbu. Bet ir iemesli, kādēļ es to nevaru darīt, un man jāpieņem…" viņa apklusa, it kā nevarēdama šos vārdus dabūt pār lūpām, "…Pretorijas Smits un viss, ko Pretorijas Smits nozīmē."

Jaunais princis klusēja. Klātesošie skatījās uz viņiem un nepalaida neievērotu nevienu kustību. Hercogs piecēlās, sarunu čala pēkšņi apklusa: viesi cerēja, ka princis teiks kaut ko, kas noskaidrotu šo savādo traucējumu. Viņu gaidas nepiepildījās. Vaitas hercogs piecēlies sacīja:

"Džentlmeņi, es uzsaucu veselību karalim!"

Tā nu dinejas viesiem pašiem vajadzēja izdibināt, kāda varētu būt šīs neparastās scēnas nozīme.

Lielākā dala viesu domāja, ka Mārdžorija ne ar vienu nav saderināta un nekad neprecētu tādu slikti apģērbtu, rupju tēviņu, kurš bez tam bija vēl ari dzērājs un tādā stāvoklī varēja parādīties sabiedrībā.

Vismaz ducis grāfistes jaunekļu būtu laimīgi, ja varētu vest Mārdžoriju pie altāra. Viņai bija daudz draugu, kuri bija noskumuši un sašutuši par notikušo un zvērēja pie pirmās izdevības uzmeklēt misteru Lansu Kelmanu un pārmācīt viņu par tā rīcības neredzēto ļaunprātību.

Incidents drīz aizmirsās, sākās runas, un Mārdžorija kā sapņos klausījās uzslavās, kuras princis bagātīgi lēja pār viņu. Visa šā lielā pūla priekšā viņš piesprauda jaunajai dāmai pie krūtīm Karaliskā Sarkanā Krusta ordeņa zīmi. Atskanēja apdullinoši aplausi, bet lēdija Tainvuda neaplaudēja— ar savu mazo, dārgakmeņiem rotāto binokli viņa vēroja ainu pie prinča galda, un viņas lūpas nicīgi savilkās.

"Tas vīrs droši vien ir šajā skuķē ieskatījies," viņa skali teica, "jo citādi nebūtu griezis par labu tādu apkaunojošu situāciju."

Viņas kaimiņš, kāds muižnieka dēls ar stīvu muguru, paraudzījās viņā caur savām pinkainajām uzacīm.

"Tādos komentāros nu gan es nevēlos klausīties, kundze," viņš teica, uzgriezdams muguru lēdijai Tainvudai.

Alma nepiegrieza tam ne mazāko vērību. Viņas smadzenes kala plānus, kā labāk likt lietā Pretorijas Smitu, kuru viņa šodien pirmoreiz ieraudzīja.

XV nodala Misis Stedmane uzzina

Lords Vodams pavadīja Mārdžoriju mājās. Viņš bija ļoti labā omā un nevarēja vien beigt dimdināt savu pērkonbalsi pie jaunavas jau tā apdullušās auss.

"Lielisks puisis tas princis!" viņš kliedza. "Viens no īstās sugas! Kad valsti vada tādi cilvēki, nav jābaidās ne no revolūcijas, ne no anarhijas. Jūsu izturēšanās bija lieliska, mīlā, tiešām lieliska! Es neesmu sastapis nevienu dāmu, kura būtu spējīga tādos apstākļos tik ļoti savaldīties, kā jūs to darījāt. Es saku — jūs bijāt vienkārši brīnišķīga!

Jaunava vāri pasmaidīja, un viņas roka viegli pieskārās spožajai nozīmei pie krūtīm. Apgalvot, ka viņai nebija patīkami un viņas sirds laimē neiedrebējās, saņemot visu to godu, kāds viņai tika parādīts, nozīmētu to pašu ko apgalvot, ka viņai vispār nav cilvēcisku jūtu. Varbūt vēlāk, tumšās bezmiega naktīs, viņa domās par Pretorijas Smitu un visā pilnībā aptvers to apvainojumu, kādu viņš tai nodarījis, bet pagaidām Mārdžorija lāva domām kavēties jaukajās atmiņās.

"Kelmans ir mulkis," turpināja dārdēt lorda Vodama balss. "Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņš to viens pats neizdomāja. Tas velnišķīgais Tainvudu sievišķis būs viņu uz to pamudinājis. Neliete, nolādētā neliete!"

Lods Vodams reizēm lietoja stiprus un izteiksmīgus vārdus. Bet šinī acumirklī jaunava tādus izteicienus neņēma ļaunā. Tieši otrādi, viņa bija gatava pateikties lordam Vodamam par viņas pašas dziļāko domu izteikšanu.

Auto apstājās pie alejas. Viņš pavadīja meiteni līdz durvīm un atvadījās. Visu laiku viņa turējās braši, bet, palikusi vienatnē, ilgāk vairs nevarēja savaldīties un apsēdās viesistabā uz dīvāna— līdz nāvei nogurusi, smeldzošām sāpēm sirdī, dzīvi apnikusi. Ari misis Stedmane iesteidzās istabā un likās jautra un runātīga.

"Nu, dārgā, kā viss noritēja?" viņa tērgāja. "Esmu pārliecināta, ka jums šinī balles kleitā bija panākumi. Kaut jūsu nabaga dārgais tēvs to redzētu! Man nepatīk sudrabs uz balta — tas izskatās mazliet teatrāls manai gaumei, bet šolaiku jaunavas ir pavisam citādas nekā tad, kad es biju jauna. Vai princis bija laipns pret jums?"

Mārdžorija ar lielām pūlēm sāņēmās.

"Viņš man pasniedza, lūk, šo," viņa teica, rādīdama uz ordeni pie savām krūtīm.

Misis Stedmane bija dziļi aizkustināta.

"Vai tiešām, dārgā? Cik tas brīnišķīgi no viņa puses!" māte iesaucās. "Vai tas ir no zelta vai tikai imitācija? Man vienmēr liekas, ka ordeņi, kurus valkā džentlmeņi, ir tikai apzeltīti. Jūsu nabaga dārgais krusttēvs Džons, kuru sabrauca omnibuss, dabūja medāli no Persijas šaha, un tas bija tīrais bleķa gabals, mana dārgā, nekas vairāk kā bleķa gabals."

"Māt," Mārdžorija teica, ordeni noņemdama, "es precēšos."

Misis Stedmane iepleta acis aiz pārsteiguma.

"Precēsieties, Mārdžorij?" viņa neapmierināti iesaucās. "Jūs man itin neko neesat par to teikusi. Jaunas meitenes labākais draugs taču ir viņas miesīgā māte, kurai pirmajai vajadzētu uzzināt visas svarīgākās lietas."

"Es precēšos ar Pretorijas Smitu," jaunava nesaudzīgi turpināja. "Viņa īstais vārds nav Smits. Viņš ir klaidonis, zaglis vai lielceļu laupītājs, vai arī kramplauzis, vai kas tamlīdzīgs; viņš ir loti bagāts un dzērājs!"

Misis Stedmane raudzījās meitā uztraukuma un rūpju pilnām acīm.

"Jūs taču neesat iebaudījusi pārāk daudz vīna, vai ne, dārgā?" viņa vaicāja. "Tas ir nejauks paradums, ja jaunas meitenes dzer. Kad es biju jauna, mēs dzērām tikai vienu glāzīti portvīna pa trim, un pat tad man galva griezās riņķi."

Mārdžorija izgāja, bet drīz atkal atgriezās ar krusttēva vēstuli rokā.

"Es vēlos, lai jūs to izlasāt," viņa teica.

Misis Stedmane aizdomīgi raudzījās meitā un meklēja brilles.

"Vai jūs precēsiet Lansu?" viņa vaicāja.

"Lansu!" jaunava tik nicinoši iesaucās, ka viņas māte sarāvās.

"Bet viņš ir jauks puisītis— mīļš, jauks puisītis," viņa neatlaidās.

"Izlasiet šo vēstuli, māt!" jaunava teica. "Es kļūšu ārprātīga, ja jūs vēl kaut ko teiksiet."

Misis Stedmane uzlika brilles un lasīja. Viņa nolika vēstuli, un Mārdžorija redzēja, ka mātes seja ir nobālējusi.

"Saprotams, ka jūs to darīsiet, vai ne, dārgumiņ?" viņa vaicāja. "Es nepazīstu šo džentlmeni, bet esmu pilnīgi pārliecināta, ka dārgais krusttēvs neieteiktu jums vīru, kurš nebūtu cienījams cilvēks."

"Tik cienījams, ka ieradās šovakar dinejā piedzēries un apģērbies kā klaidonis," jaunava rūgti teica. "Viņš apvainoja princi un nogāzās tā priekšā uz galda! Un tas nelietis Lanss viņu ieveda!"

"Lanss nekad neko nedarīs, kas džentlmenim neklājas, esmu pārliecināta par to," atbildēja misis Stedmane. "Bet, mana dārgā, jūs taču precēsiet viņu, vai ne?"

"Iespējams," atteica jaunava.

"Pareizi," misis Stedmane nomierinājās, salocīdama brilles un nolikdama sāņus. "Viss var iznākt negaidīti labi. Romantiskas laulības ir laimīgas."

"Romantiskas!" Mārdžorija izmisusi atkārtoja. "Māt, vai tad jūs nemaz nesaprotat, ko šāda laulība man nozīmē? Vai jūs tiešām iedomājaties, ka es ar vieglu sirdi padodos šim briesmīgajam lēmumam, domādama, ka tas ir romantisks, vai cerēdama uz laimi?"

"Dārgā, kādēļ tad jums tas jādara?" misis Stedmane, skali raudādama, iesaucās. "Nieks par to, ka tikšu izdzīta," viņa vaimanāja, "nieks par to, ka cietīšu badu un mani sauks pie tiesas par bankrotu. Ja jums tas nākas tik grūti, neprecieties! Nieks par mani, es neesmu nekas."

Acis ar kabatlakatu aizklājusi, viņa skali raudāja.

Pie durvīm pieklauvēja. Ne tikai Mārdžorija, bet arī misis Stedmane to dzirdēja un tūliņ aizmirsa savas sirdssāpes.

"Brīnos, kas varētu nākt tādā vēlā stundā," viņa teica.

Jaunava juta nāves bailes, domādama, ka nācējs varētu būt Pretorijas Smits, un viņai vajadzēja saņemt visus spēkus, lai noturētos kājās. Kad kalpone ienāca un pieteica Lansu Kelmani, viņa atviegloti nopūtās.

XVI nodala Tiek noslēgtas laulības starp…

Misters Kelmans bija uztraukts.

"Redziet, Mārdžorij," viņš teica, "šis sātana hercogs pret mani izturējās ārkārtīgi bezkaunīgi. Es nekad neesmu uzticējies karaliskām personām, un viņš…"

Jaunava apklusināja viņu ar rokas mājienu.

"Lans," viņa mierīgi teica, "šovakar jūs uzvedāties kā nelietis. Man nav zināms, kādu iemeslu dēļ, izņemot to, ka jūs savā nožēlojamā uzpūtībā jutāties aizskarts, ka es precēšos ar kādu citu. Nepārtrauciet mani!" viņa turpināja, paceldama balsi. "Jūs pazemojāt mani visas grāfistes priekšā, cerēdams, ka ar to atbaidīsiet mani no Pretorijas Smita un es precēšu jūs. Es jums saku, Lans," viņas acis cieši raudzījās jauneklī, un šo acu priekšā viņa dūša galīgi saplaka, "ka es drīzāk esmu ar mieru precēt Pretorijas Smitu vai pat divdesmit tādus Pretorijas Smitus nekā jūs. Viņš varbūt ir cilvēks bez jebkādas izglītības, kas neko labāku nezina. Jūs turpretim esat apmeklējis skolu un jums ir džentlmeņa reputācija. Lai apmierinātu savu nožēlojamo uzpūtību, jūs padarījāt mani par apsmieklu visai Dortšīrai. Jūs esat pelnījis katru vārdu, ko princis jums sacīja, un tagad ejiet!"

Viņa rādīja uz durvīm, un Lanss Kelmans, vairākkārt neveiksmīgi mēģinājis sevi attaisnot, izvilkās ārā.

Mārdžorijai tā bija grūta, nemierīga nakts. Miegs nenāca, un rītausma atrada viņu zīda svārkos sēžam pie loga un vērojam, kā rietumos pamazām nodziest zvaigznes. Gaiss bija viegls un jauks, un puķu stiprā smarža lidoja ap viņu. Meitene vairs nejuta nogurumu. Agrās rīta stundas rāmais miers ielēja apmierinājumu arī viņas izmocītajā dvēselē.

Pa viņas logu pavērās skats uz ceļu, jo šis mājas gals atradās tikai dažus jardus atstatu no augstā dzīvžoga, kas atdalīja viņas mātes īpašumu no ielas. Piepeši viņa ieraudzīja vīrieti, kas pa ceļa vidu nāca uz mājas pusi. Meitenei vispirms ienāca prātā, ka tas ir kāds strādnieks, kam agri jādodas uz darbu, bet, spriežot pēc vīrieša vieglās gaitas, tas nebija strādnieks. Viņa sēdēja un vēroja, kamēr svešais pienāca tuvāk. Mārdžorijas elpa aizrāvās, jo tas bija Pretorijas Smits. Viņai likās, ka tagad viņš ir skaidrā prātā un, iespējams, pastaigājas, lai izkliedētu pagājušās nakts paģiras.

Viņš soļoja, neraudzīdamies ne pa kreisi, ne pa labi, un tikai tad, kad atradās jau pret Mārdžorijas logu, pacēla acis. Meitene gribēja aiziet no loga, lai viņš to neierauga, bet gājēja nejaušais skatiens viņu pārsteidza. Arī viņš bija pārsteigts, un kaut ko teica. Mārdžorija sadzirdēja tikai vārdu "žēl", uzlēca kājās un ar troksni aizsita logu.

Ja meitene būtu paskatījusies uz gājēju, viņa redzētu, ka tas, plecus paraustījis, turpināja savu ceļu. Apzinādamās savas rīcības veltīgumu, viņa glābās gultā, nolika galvu uz rokām un juta asaras ar varu spiežamies acīs. Šis cilvēks būs viņas vīrs, un bija neprātīgi ar pašu pirmo soli kļūt par tā ienaidnieci.

Viņas vīrs! Jaunavai pārskrēja auksti šermuli, un viņa uzvilka ciešāk silto segu, aizmiga un nogulēja līdz pulksten desmitiem. Kad Mārdžorija nonāca lejā, misis Stedmane sēdēja viesistabā ar grāmatu rokā un cigareti zobos. Smēķēšanu viņa bija noskatījusies no lēdijas Tainvudas, un Mārdžorijai gribot negribot bija jāpasmejas. Viņa zināja, ka māte smēķēja tikai tad, kad bija kārtojama kāda nepatīkama lieta.

"Vai jūs jau esat piecēlusies, dārgā?" vaicāja misis Stedmane. "Te ir jūsu vēstules."

Jaunava pameta skatienu uz tām un nostūma malā.

"Vai jūs jau brokastojāt?"

"Es dzēru kafiju," Mārdžorija īsi atbildēja.

Labi zinādama mātes paradumus, viņa mierīgi vaicāja: "Kas jums kaiš, māt?"

"Mana dārgā," misis Stedmane nervozi iesāka, "es saņēmu vēstuli no Almas— patīkamu vēstuli, tikai…"

"Viņa pieprasa naudu?" Mārdžorija jautāja.

Viss bija kā sazvērējies pret viņu: ja arī viņa tagad gribētu grozīt savu lēmumu, ja pēc šausmīgā vakardienas notikuma atteiktos precēt šo rupjo dzērāju, liktenis tomēr iegrozīja visu citādāk.

"Jā," misis Stedmane vainīgi teica. "Un tas ir saprotams — Almai ir lieli izdevumi, dārgā, un tieši tagad viņai pēkšņi vajag šo naudu. Es izlasīšu jums viņas vēstuli."

"Nepūlieties, māt. Es zinu visas negaidītās vajadzības, kādas ir lēdijai Tainvudai viņas trūcīgajos apstākļos," atbildēja jaunava. "Neaizmirstiet, ka esmu rakstījusi tūkstošiem cilvēku, lūgdama naudu hospitālim, un itin labi zinu, ko viņi parasti saka tādos gadījumos."

"Alma, manuprat, bija ļoti devīga un augstsirdīga pret jūsu fondu."

"Viņa ziedoja simt mārciņas un gaidīja pateicību tūkstoš mārciņu vērtībā," jaunava asi atcirta. "Viņa būtu priecīga, ja varētu saņemt atpakaļ savas simt mārciņas. Tātad viņa grib naudu, vai ne? Un kad?"

"Nākamajā pirmdienā. Tas ir šausmīgi, ka man jālūdz pašas meitas palīdzība šinī lietā," misis Stedmane raudulīgi teica. "Es cerēju, ka varēšu iztikt bez jums, jo vakardien man uzsmaidīja ārkārtīga laime."

"Vai jūs atkal spēlējāt?" ātri prasīja jaunava. "Ak, māt, māt!"

"Un kādēļ gan ne?" vaicāja misis Stedmane, iedegdamās dusmās. "Žēlīgais Dievs! Ja kāds to dzirdētu, tas droši vien domātu, ka es vairs neesmu spējīga noteikt pati par savu rīcību!"

Mārdžorija smagi nopūtās, piegāja pie loga un atvēra to. Kādu laiku viņa domīgi raudzījās dārzā, tad atkal pagriezās pret māti.

"Māt," viņa vaicāja, "cik ātri iespējams salaulāties?"

"Cik ātri?" misis Stedmane atkārtoja. "Es nezinu, cik ilgs laiks ir vajadzīgs šuvējai…"

"Es nedomāju par šuvējārti," mierīgi teica Mārdžorija. "Es domāju par laulībām. Cik ilgs uzsaukšanas laiks ir vajadzīgs pirms laulību ceremonijas?"

"Saprotams, ja jūs dabūjat īpašu atjauju — lai gan es neticu tādām sasteigtām laulībām —, jūs varat salaulāties vienā vai divās dienās," sacīja māte.

"Sasteigtas laulības!" Mārdžorija iesmējās. "O, jā, gan viss tiks labi sasteigts. Es vēlētos, kaut jūs piezvanītu ciema advokātam misteram Kērtisam un lūgtu nokārtot šo atjauju," viņa teica.

Māte neveikli sakustējās.

"Jūs taču neesat parādā arī misteram Kērtisam?" meitene aši ieprasījās.

"Jā, mana dārgā," stomījās misis Stedmane, "obligācijas procentus. Man liekas, ka es jums jau minēju, ka māja ir ieķīlāta."

"Un procenti nav maksāti, vai ne?" Mārdžorija kratīja galvu.

"Protams, es varu piezvanīt," misis Stedmane sadusmojās. "Es runāšu ar misteru Kērtisu un paskaidrošu, ko man vajag."

Viņa piegāja pie rakstamgalda un paņēma papīra loksni.

"Mārdžorija Mērija Stedmane," viņa skali atkārtoja uzrakstīto. "Modās Stedmanes un džentlmeņa Džona Franča Stedmaņa meita." Viņa vēl kaut ko pierakstīja un, pret Mārdžoriju pagriezusies, vaicāja: "Kāds ir jūsu saderinātā vārds, dārgā?"

"Mana saderinātā vārds?" izbrīnā iesaucās Mārdžorija un tad gandrīz bez elpas piebilda: "Es… es nezinu viņa vārdu!"

XVII nodala Lēdija Tainvuda dodas vizītē

Lēdija Tainvuda nonāca lejā ēdamistabā un iztraucēja misteru Ogistu Džavotu hipodroma programmu pētīšanā. Viņš vēl arvien bija tas pats garais, kalsnais vīrs, uz kuru nemitīgi ritošais laiks, likās, neatstāja nekādu manāmu iespaidu. Džavotam bija franču vārds, taču viņš bija cēlies no vecas angju dzimtas ziemeļos, no kuras pārstāvjiem vairs tikai nedaudzi bija pie dzīvības. Viņš tika uzskatīts par lēdijas Tainvudas sekretāru, pārvaldnieku un visu lietu kārtotāju, tomēr viņš neattiecās pret lēdiju Tainvudu tikai kā algots kalpotājs.

Alma viegli ieslīdēja istabā, un pat nesaudzīgajā rīta gaismā viņas gludā seja izskatījās skaista.

"Džavot!" viņa sauca.

Viņš nepacēla acis.

"Džavot!" viņa atkārtoja skaļāk, un uzrunātais pagriezās ar padevīgas rezignācijas nopūtu.

"Kādēļ jūs traucējat mani?" viņš kurnēja. "Jūs zināt, ka man tas nepatīk, ja es lasu sporta ziņas."

Viņa paņēma mazu cigareti no dārgakmeņiem rotātā portsigāra un aizkūpināja to.

"Džavot, vai jūs atceraties visu, ko es jums stāstīju par vakardienas notikumiem grāfistes zālē?"

"Atminos," viņš atbildēja. "Trokšņainais strīds vai kaut.kas tamlīdzīgs? Tas Dienvidāfrikas džentlmenis iebruka un tika izmests ārā."

"Pats karaliskais princis viņu visžēlīgi izvadīja no istabas," viņa sarkastiski sacīja. "Tas bija Lanss Kelmans, kurš tika izdzīts."

"Tas taču ir gatavais muļķis," noņurdēja Džavots.

"Bet derīgs muļķis," mierīgi teica Alma — lēdija Tainvuda. "Viņš ir gandrīz iemīlējies tajā skuķī, un mazs, saprātīgs pamudinājums uzpūtīs šo mīlestību lielās liesmās. Es ienīstu šo skuķi!" viņa ļauni iesaucās.

Džavots atlaidās savā krēslā, sabāza rokas dziļi bikšu kabatās un smaidīja.

"Skaista meiča, patiešām skaista meiča," viņš domīgi runāja. "Atceros…" Viņš aprāvās: misters Džavots pat lēdijai Tainvudai neteica visu… Viņš jaunavu tūliņ bija pazinis un brīnījās, ka tā neatcerējās viņa seju. "Vai viņa precēsies ar to kalnraci?" Džavots turpināja. "Interesanti, vai tas ir tikai rupjš dimants, kam trūkst slīpējuma?"

Alma atsēdās uz galda un, kājas šūpodama, laida gaisā mazus dūmu gredzentiņus.

"Es biju Tainvudčeisā vakar, bet viņi nelaida mani iekšā," viņa sacīja.

"Jūs esat neprātīga, turp iedama," Džavots vēsi atbildēja. "Esmu jums neskaitāmas reizes teicis to nedarīt. Kādēļ jūs nevarat mierīgi sēdēt un gaidīt? Agrāk vai vēlāk Tainvuds nomirs, un viss lielais īpašums nāks jūsu rokās. Ieskaitot arī Tainvudu slaveno kaklarotu," viņš zīmīgi nobeidza.

Viņa neko neatbildēja, jo vēl arvien bija iegrimusi savās domās.

"Es gribu satikt Pretorijas Smitu," Alma pēc brīža sacīja. "Viņš ir viens no pasaules klaidoņiem un, iespējams, ir kādreiz sastapies ar Džeimsu. Skaista, spēcīga seja," viņa domās teica. "Neesmu droša…" viņa aprāvās.

"Par ko jūs neesat droša?" Džavots aizdomīgi vaicāja.

"Nekas," viņa atbildēja, viegli galvu atpakaļ atmezdama. "Vai jūs nedomājat, ka viņš mums varētu sniegt kādu informāciju?"

"Maz ticams," Džavots atteica. "Lieciet Džeimsu Tainvudu mierā, es saku, un dzīvojiet nost! Jums ir lielisks ienākums no muižas, jūs esat pietiekami jauna, lai varētu atļauties gaidīt vēl kādu gadiņu. Jūs taču neizliksieties, ka nopietni raizējaties par to, vai viņš dzīvs vai miris, — jūs taču nebūsiet viņā iemīlējusies?" viņš piebilda. "Jūs viņu pazināt tikai dažas nedējas, un laulību laikā viņš bija piedzēries."

"Jūs esat briesmīgs, Džavot!"

Alma nolēca no galda un aizsvieda prom cigareti, bet viņas balsī nebija dusmu. "Protams, viņš bija piedzēries, kad laulājās, citādi viņš nebūtu bijis tāds ēzelis. Ja jūs nebūtu aizturējis viņu visu nakti pie kāršu galda, dzirdot ar absintu un degvīnu, un gandrīz nemaņā aizvedis uz dzimtsarakstu nodalu, es nebūtu varējusi viņu apprecēt un mēs nedzīvotu šeit šajās ērtībās."

Džavots kasīja zodu.

"Varbūt jums ir taisnība," viņš piekāpās. "Bet vai tas nav ari mans arguments? Atstājiet visu, kā ir."

"Kamēr es zinu, ka ir vēl kas labāks, — nē," viņa atbildēja. "Man vajadzīgi pierādījumi par Džeimsa Tainvuda nāvi. Mums abiem ir grūta dzīves skola. Mēs zinām, cik ilgi var dzīvot kāds cilvēks, kas dzer un spēlē tādu neprātīgu spēli, kā darīja šis puika. Karstais klimats viņu nobeigs vēl ātrāk."

"Ja mums būtu viņa fotogrāfija, ko ielikt laikrakstos, mēs varbūt varētu ievākt ziņas," Džavots domīgi runāja. "Bet liekas, ka viņam tādas nekad nav bijis. Esmu apstaigājis visus Londonas fotogrāfus, meklēdams Džeimsa Tainvuda bildes, bet vienmēr un visur esmu saņēmis vienu un to pašu atbildi."

"Un tomēr nevajadzētu būt nekādām grūtībām viņa atrašanā," neatlaidās Alma. "Viņa kreisajai rokai trūkst mazā pirkstiņa, jūs atceraties?"

Džavots pamāja ar galvu.

"Viņš, vēl zēns būdams, to bija pazaudējis no šāviena."

Misters Džavots atkal bija nosēdies pie savas avīzes, un viņa atbilde bija tikai murmināšana. Alma paskatījās uz to un iesmējās.

"Es iziešu," viņa teica.

"Uz kurieni?"

"Iešu apmeklēt dāi^o Modu Stedmani," lēdija Tainvuda teica, saviebjot seju nejaukā grimasē.

"Kā ir ar naudu?"

"Es aizrakstīju viņai, ka man ir izpildāmi smagi pienākumi."

"Vai jūs domājat, ka viņa varēs samaksāt?" vaicāja Džavots, kurš vienmēr loti interesējās par finansu lietām.

"Viņa samaksās. Šis viņas skuķis apprecēs bagātu vīru — Lanss man to teica vakarvakarā. Es biju mulķe, lūgdama samaksāt naudu, bet vēstule bija jau nosūtīta, kad Lanss man atklāja jaunos apstākļus. Nevajag radīt sliktu iespaidu, tādēļ

es aiziešu pateikt, ka nauda var stāvēt simt gadus vai vairāk," viņa smiedamās nobeidza, un Džavots piekrītoši atņirdza zobus.

Misis Stedmane pašlaik baroja putnus zaļajā laukumā, kad lēdija Tainvuda, spieķi rokā griezdama, elegantā ielas kostīmā tuvojās pa aleju. Mārdžorijas māte skūpstīja viešņu ar lielu sirsnību.

"O, Alma, mīlā," viņa nervozi iesaucās, "pēc tās naudas…"

"Mana dārgā, mīlā," Alma viņu pārtrauca ar saldu smaidu, "nerunājiet vairs par naudu. Man izdevās nokārtot visus rēķinus, netraucējot manus draugus, tātad jūs šo vēstuli varat uzskatīt par nebijušu. Tagad dodiet man krietnu glāzi tējas!"

Misis Stedmane pameta ar galvu uz mājas pusi.

"Mana dārgā, mēs nevaram ieiet. Viņš… viņš ir iekšā," viņa teica klusā balsī, lai gan tas nemaz nebija vajadzīgs, jo viņas atradās vairāk nekā piecdesmit jardus no tuvākā loga.

"Viņš?" Alma ieinteresēta atkārtoja. "Ko jūs domājat?"

"Manas meitas saderināto. Misteru Pretoriju," atbildēja misis Stedmane.

"Viņš ir tieši tas vīrs, kuru man traki gribas sastapt." Alma noteiktā gaitā aizsoloja uz mājas pusi.

XVIII nodala sastapšanās

I

Viņš bija atnācis. Mārdžorija bija pārsteigta, ka Pretorijas Smits to dara tik drīz pēc vakardienas nejaukā notikuma, bet acīmredzot viņam trūka kauna jūtu. Redzēdama, ka māte atstāj istabu, viņa bija nodomājusi uzrakstīt pateicības vēstuli

89

lordam Vodamam, bet viņu iztraucēja klaudzināšana pie durvīm. Ienāca kalpone un ātri izdvesa:

"Misters Pretorijas Smits."

Viņš ienāca, un Mārdžorija piecēlās to saņemt.

Kādas sekundes viņi stāvēja, mēmi viens otrā raudzīdamies. Ienācēja priekšā stāvēja reti skaista jaunava, un tās maigais piemīlīgums lika viņa elpai gandrīz apstāties. Viņš nebija redzējis jaunavu pagājušajā vakarā: tikai no rīta viņš to bija ieraudzījis logā un atminējis, kas viņa ir. Tādēļ tagad meitenes skaistums un jaukā piemīlība ķēra svešinieku kā sitiens.

Viņa redzēja slaidu vīrieti — ne tik plecīgu, kā viņai agrāk bija licies. Āfrikas saule nepazīstamā seju bija nodedzinājusi brūnu, bet acis mirdzēja tumši zilas (viņa ievēroja, ka tās bija apsarkušas, un nojauta iemeslu). Ja šim vīram ari bija kādas iekšējas jūtas vai kaislības, tad nekustīgajai, maskai līdzīgajai sejai tās nespēja izlauzties cauri. Viņš bija ģērbies tajā pašā apnēsātajā uzvalkā, kas svabadi karājās uz viņa pleciem, it kā būtu pagatavots plecīgākam un īsākam augumam.

Abiem pirmais satikšanās bridis likās mokoši neveikls.

"Esmu tas, par kuru jums rakstīja krusttēvs," viņš stomīdamies iesāka. "Tieku saukts par Pretorijas Smitu, bet tas nav mans vārds."

Viņa nekad nebija ticējusi, ka tas ir viņa īstais vārds, bet tomēr neteica ne vārda. Ari tad ne, kad vīrietis piebilda:

"Es vēlos salaulāties ar šo vārdu. Laulības likumībai tam nav nozīmes — vienīgi es varētu iekļūt nepatikšanās, taču laulība būs pilnīgi likumīga," viņš neveikli nobeidza.

Mārdžorijai tā vārds vispār likās sīks un nenozīmīgs, salīdzinājumā ar to lielo un svarīgo faktu, ka viņa dodas laulībā.

"Domāju, man vajadzēs stādīties priekšā," viņa savaldījusies sacīja. "Esmu Mārdžorija Stedmane, Zālamana Stedmaņa brāļameita. Esmu sastapusi jūs jau agrāk — mistera Vonsa kantorī. Es biju viņa sekretāre."

Viņš cieši paskatījās runātājā.

"Vonsa kantori? Mans Dievs, es atceros!" vīrietis izsaucās.

Pieri grumbās saraucis, viņš it kā pūlējās atcerēties jaunavu, un viņa bailēs lūdza Dievu, lai Pretorijas Smits neatcerētos viņu sakarā ar drausmīgo nakti Tainvudčeisā. Acīmredzot viņš par to nedomāja.

"Vai jūs neapsēdīsieties?" Mārdžorija uzaicināja.

Viesis, loti neveikli juzdamies, nosēdās kādā atzveltnes krēslā uz pašas maliņas. Jaunava ievēroja, ka viņš raudzījās viņā, acis nenolaizdams. Citreiz tas jaunavu būtu samulsinājis, bet tagad viņai tas patika labāk nekā muļķīgais, tukšais dzērāja skatiens, kuru viņa bija gaidījusi.

"Vai jūs esat mana krusttēva draugs?" viņa vaicāja, pūlēdamās uzturēt sarunu.

"Loti tuvs draugs," viņš atbildēja noklepodamies. "Mēs esam pazīstami jau četrus gadus. Es viņam izglābu dzīvību," Pretorijas Smits neveikli piebilda.

"Tiešām?" viņa vaicāja, aiz pieklājības izrādīdama interesi.

"Viņš bija gājis meklēt zeltu," turpināja viesis. "Pētīdams un pārbaudīdams atrasto Kalahari dzīslu, kura deva viņam ,un man bagātību, viņš bija nomaldījies no takas. Abi zēni — jūs zināt, mēs Āfrikā saucam iedzimtos par zēniem, neraugoties uz to vecumu, — bija noveduši viņu no īstā ceļa. Man liekas, viņi gribēja redzēt jūsu krusttēvu mirušu, lai pēc tam piesavinātos viņa mantas. Man gadījās iet garām tanī brīdī, kad viņa pēdējā stunda jau tuvojās. Aka atradās turpat kādus pāris jardus atstatu, bet viņam vairs nebija spēka to sasniegt."

"Un jūs padzirdījāt viņu?" jaunava vaicāja, pūlēdamās iedomāties šo ainu tuksnesī.

"Jā," viņš vilcinādamies atbildēja. "Es piespiedu kalpus padzirdīt viņu un tad aizvedu uz tuvāko pilsētiņu."

"Un "zēni"?" viņa vaicāja.

Viņš pārlaida acis istabai.

"O, vienu es beidzot nošāvu. Viņš man darīja raizes," Pretorijas Smits atbildēja, un jaunava nodrebinājās. "Man liekas, ka es viņu nošāvu, tomēr neesmu droši pārliecināts. Otrs noteikti palika dzīvs, jo neizrādīja kaušanās tieksmes."

Atkal iestājās ilgs, nepatīkams klusums. Mārdžorija pirmā iesāka runāt.

"Mister Smit," viņa teica mierīgā balsī, "mans krusttēvs vēlas, lai es jūs precu, un, es domāju, jūs esat pierunāts to darīt." Viņa nosarka, izrunājot šos nepatīkamos vārdus.

Viņš palocīja galvu.

"Es nevēlējos — gluži dabīgi. Un tagad vēlos vēl mazāk. Esmu daudz pateicības parādā vecajam Zālamanam, un viņš ar visu sirdi ir pieķēries šai idejai. Viņš ir nelabojams, vecs sātans," viņš it kā pie sevis runāja, bet viņa balsī izskanēja sirsnīgs mīļums, un jaunavas lūpas nemanot savilkās smaidā.

"Kādēļ viņam nācās jūs pierunāt?" viņa vaicāja.

Viņš vilcinādamies atbildēja:

"Tādēļ, ka es nevēlējos nevienu precēt un nekādā ziņā jau nu sievieti, kuru es nepazīstu. Otrs iemesls bija sieviete pati. Es saprotu, kādai tai jābūt šausmīgai lietai, ja jaunavai tiek uzspiests nezināms vīrs."

Viņa raudzījās Pretorijas Smitā mazliet izbrīnījusies. Viesis pārprata tās skatu un viegli piesarka.

"Man jāatvainojas par šo apģērbu," viņš teica. "Es gandrīz nokavēju tvaikoni un lielā steigā nopirku to kādā veikalā, un devos tieši šurp. Un vispirms man loti jāatvainojas par vakardienu, mis Stedmane," viņš nopietni teica.

"Es domāju, labāk nerunāsim par to," Mārdžorija saudzīgi atbildēja. "Tomēr es ceru, ka tad, kad…" viņa uz kādu laiciņu apklusa, nevarēdama izdabūt vārdus pār lūpām, "…kad mēs būsim apprecējušies, jūs nedzersiet."

Viņš neatbildēja. Šinī acumirklī istabā ienāca lēdija Tainvuda.

"Dārgā," viņa jautri uzrunāja jaunavu, bet viņas acis meta nāvējošus skatienus, "iepazīstiniet mani ar jūsu saderināto!"

Pretorijas Smits lēnām pagriezās pret ienācēju un izstiepa roku, kad jaunava, ar pūlēm izlikdamās jautra, sacīja:

"Iepazīstieties ar misteru Smitu, lēdij Tainvuda."

Viņi mēmi stāvēja viens otram pretī, un Alma neslēpa savu sajūsmu, uzlūkojot slaido stāvu. Bet tad Mārdžorija ieraudzīja vīrieša sejā ļaunu izteiksmi un šausmīgu riebumu. Viņš atkāpās soli atpakaļ, paceldams roku, kā atgaiņādamies no smaidošās Almas.

"Jūs! Jūs!" Pretorijas Smits iesaucās skarbā, satrauktā balsī. "Mans Dievs! Es drīzāk sniegtu roku spitālīgajam nekā jums!"

XIX nodala Gatavošanās laulībām

Kādu bridi viņš stāvēja kā sastindzis, un lēdija Tainvuda, bailēs atkāpusies no šīs naidā un atriebībā zvērojošās, svešās sejas, pamanīja viņa acis sašaurināmies. Tad Pretorijas Smits piepeši paķēra no krēsla platmali, paspraucās garām lēdijai Tainvudai un aizsteidzās prom.

Aiz liela pārsteiguma nespēdamas izrunāt ne vārda, viņas kā neziņā raudzījās viena otrā. Mārdžorijas platās acis nesapratnē noraudzījās aizejošā vīrieša stāvā.

Lēdija Tainvuda pirmā atguva valodu.

"Tad tas ir jūsu izredzētais!" viņa sausi iesaucās. "īsts džentlmeņa tips. Es jūs apsveicu!"

Mārdžorija neatbildēja. Ari viņas māte bija ienākusi istabā aiz Almas un noraudzījusies šajā ainā un tagad bija uztraukta un nervoza.

"Viņš uzvedās loti rupji," māte nedroši ierunājās.

"Vai jūs viņu uz to nepaskubinājāt?" lēdija Tainvuda vaicāja, dusmās drebēdama. "Varbūt tādas ir viņa afrikāniskās manieres?"

Jaunavu pārņēma neparasta sajūta— lēdijas Tainvudas jautājums lika viņai aizstāvēt cilvēku, kura vārds vien jau viņai bija nepatīkams.

"Misteram Smitam droši vien bija svarīgi iemesli," Mārdžorija lēnām runāja. "Vienu īsu, laimīgu acumirkli es iedomājos, ka jūsu sen pazudušais laulātais draugs ir atgriezies!"

Viņa juta, ka ir nepiedodami rupja, vēl vairāk— viņa apzinājās, ka ir ļauna un nežēlīga un neapdomīgi piemin mirušo, bet nevarēja savaldīties.

"Mans laulātais draugs?" nicīgi iesaucās Alma. "Viņš bija džentlmenis — ir džentlmenis," viņa ātri izlaboja. Viņa savilka uzacis, pūlēdamās kaut ko atcerēties. It kā aizmirsusi Mārdžoriju un viņas māti, Alma izsacīja savas domas skali: "Nē, nevaru atcerēties. Man tomēr gribētos zināt, kur es viņu esmu sastapusi."

Tad viņa, pievērsusies Mārdžorijai, noteica:

"Mana dārgā, es nedomāju, ka jūsu laulības dzīve būs laimīga," — un atstāja istabu.

Mārdžorija, negaidījusi brokastis, pavēlēja apseglot zirgu un aizjāja uz lorda Vodama muižu.

"Hallo!" rēca lords Vodams. "Pie joda, ko jūs vēlaties tik agrā rīta stundā?"

"Man jāprecas ar kādu šausmīgu personu," viņa ar mokām izteica.

"Pie velna!" Lords Vodams uzsita sev uz ceļgala un iesaucās: "Nu es saprotu— ar to zelli, kurš vakarvakarā bija pielējies ar vīnu!"

Jaunava nosarka.

"Jā, tas ir mans saderinātais."

"Johannesburgas Džons vai kāds cits, vai ari Maricburgas Miķelis."

"Pretorijas Smits," sacīja jaunava.

"Mīļais Dievs, tā taču nav taisnība? Kāds velns liek jums precēt tādu džentlmeni?" viņš nopietnā balsī vaicāja. "Labi gan neredzēju viņa seju, bet varu derēt, ka viņš nav īstais. Cilvēks, kurš valkā pirktas drēbes, ir spējīgs izdarīt pat slepkavību."

Jaunava iesmējās.

"Jums nevajag spriest par manu saderināto pārāk bargi," viņa sacīja. "Visam tam var būt izskaidrojums."

Kādu laiciņu klusējusi, Mārdžorija vaicāja:

"Es vēlētos zināt, vai jūs manā labā nevarētu izdarīt kaut ko."

"Jūsu dēl, dārgā, es gribu darīt visu," viņš loti laipni atbildēja. "Ja man nebūtu sievas un četru bērnu, es jūs uz vietas precētu. Bet viņas augstība — lai Dievs viņu svētī! — jūtas sveika un vesela. Viņa ir no Norfolkas Vinglejiem un droši nodzīvos līdz deviņdesmit gadiem," viņš jokodams piebilda.

"Es jūs gribēju lūgt man palīdzēt sakarā ar manām laulībām."

"Jūs gribat uz vietas salaulāties?" viņš domīgi atkārtoja, kad jaunava bija pateikusi savu vēlēšanos. "To es varu izkārtot. Bet, dārgā, vai jūs neuzņemsieties pārāk lielu risku? Pat jūsu…" lords apklusa. Viņš bija dzirdējis par misis Stedmanes vieglprātību un zināja par kāršu spēles kaislību daudz vairāk, nekā jaunava varēja iedomāties. "Nu, nu, mana mīlā, es negribēju padarīt jūsu sirdi vēl smagāku. Jūsu situācija ir briesmīga, un es darīšu visu, lai varētu jums palīdzēt. Kāds šis vīrs izskatās?"

Jaunava drūmi pasmaidīja.

"Viņš izskatās kā jau Pretorijas Smits."

Lords Vodams berzeja zodu.

"Es izkārtošu laulības apliecību. Sakiet man jūsu vārdus."

Mārdžorija nespēja pateikt, ka nezina sava nākamā laulātā drauga vārdu.

"Es jums tos atsūtīšu," viņa atbildēja.

Mājās atgriezusies, viņa bezspēcīgā izmisumā uzrakstīja pirmo prātā ienākušo vārdu: Džons Smits, Henrija un Mērijas Smitu dēls. Kā sava līgavaiņa nodarbošanos viņa uzrakstīja: kalnracis un vecumu — 32 gadus.

"Es to nokārtošu nekavējoties," lords Vodams atkārtoja. "Ja jūs man šodien varat atsūtīt vārdus, es apliecību varētu nogādāt jau rīt ar pirmo pastu."

"Kur mēs varētu salaulāties?" viņa vaicāja.

"O, kur vien vēlaties," viņš atbildēja. "Mans priesteris ar prieku atnāks un jūs salaulās. Jūs nepazīstat Stonhamu, vai ne? Viņš ir lielisks puisis un jaunībā aizstāvējis Oksfordas krāsas visās sporta sacensībās, bet tagad ir akls kā sikspārnis un gandrīz tikpat kurls kā pūce."

Viņš noklakšķināja ar mēli, būdams sajūsmā par vecā garīdznieka aprakstu.

"Taini kā radīts jums, mana dārgā," viņš teica. "Viņš nekad nepazīs ne jūs, ne jūsu laulāto draugu. Jā, bet kur? Hm!" Lords sēdēja, kādu laiku pārdomādams.

"Zinu!" viņš iesaucās, plaukstas sasizdams. "Es telegrafēšu manam draugam advokātam Vonsam, kurš ir viens no Tainvudas kuratoriem, un lūgšu atļauju salaulāt jūs Tainvudčeisas baznīciņā."

"Misteram Vonsam!" meitene lielā pārsteigumā atkārtoja. "Protams! Bet jūs taču zināt, ka viņš labprāt negrib nevienu pat ielaist pilī?"

"Es to nokārtošu, mana dārgā," draudzīgi sacīja lords Vodams. "Kā jums patiktu, ja es nokārtotu to lietu ar baznīcu, atsūtītu Stonhamu, aizbrauktu jums pakal un aizvestu uz baznīcu?"

Jaunavas acis pildījās asarām.

"Jūs esat vairāk nekā laipns pret mani, lord Vodam," viņa drebošā balsī atbildēja.

Viņš noglaudīja Mārdžorijas plecus un savā parastajā laipnībā sacīja:

"Nieki! Man patīk apprecināt jaunus ļaudis, lai gan es neesmu visai sajūsmināts par šo laulību. Vai jūs atļaujat man nokārtot visu ar baznīcu un garīdznieku?"

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

"Kad?" viņš vēl pajautāja.

"Es runāšu ar misteru Smitu," viņa atbildēja.

Pēcpusdienā jaunava sastapa Pretorijas Smitu pavisam negaidot. Viņa gan bija aizrakstījusi tam zīmīti uz ciema viesnīcu un lūgusi atnākt, bet viņš zīmīti laikam nebija saņēmis. Pēcpusdienā pastaigādamās, Mārdžorija nemanot bija aizklīdusi kādas pāris jūdzes pa kalnaino apkārtni un, uznākot uz lielceļa vietā, kur tas slaidā slīpumā iegriezās dziļajā ielejā, piepeši pamanīja kādu cilvēku sēžam zālē. Viņas solus izdzirdis, sēdētājs atskatījās un pielēca kājās. Tas bija Pretorijas Smits.

"Es atvainojos par šo ritu," viņš strupi sacīja. "Biju mulkis, dusmodamies uz šo… šo lēdiju."

"Vai jūs pazīstat lēdiju Tainvudu?" jaunava jautāja.

"Jā, es viņu pazīstu!" rūgti atbildēja Smits.

"Viņa ir sera Džeimsa Tainvuda sieva, jūs zināt, tā, kuram šeit pieder lieli īpašumi, lai gan viņš te nekad nav dzīvojis."

To teikdama, viņa paslepeni vēroja Smitu. Kādu iespaidu uz viņu atstās atgādinājums par to cilvēku, kurš tik traģiski ņēma galu tanī naktī vairākus gadus atpakaļ? Smitam pat acu plastiņi neiedrebējās.

"Nedzīvo šeit? Tad viņš ir muļķis," Smits atbildēja. "Patiešām muļķis, jo šis ir skaistākais nostūris, kādu es jebkad esmu redzējis. Bet varbūt pēc plašajiem tuksnešiem un Āfrikas izkaltušajiem skatiem man tikai tā liekas?" viņš domīgi piebilda. "Bet jūs varat man ticēt, ka sers Džeimss ir liels muļķis."

"Mister Smit," viņa uzsāka un atkal apklusa, jo Mārdžorijai riebās runāt par to, kas viņai bija sakāms. "Es gribēju jums vaicāt, vai jums nebūtu iebildumu, ja mūsu… mūsu laulības notiek ātri?"

"Jo ātrāk, jo labāk," bija viņa atbilde. Viņš aizgrieza seju no jaunavas un raudzījās pāri ielejai.

"Jūs saprotat," viņa turpināja, spēlēdamās ar rokassprādzi, "viss notiek tik pēkšņi un… briesmīgi." Viņa apklusa, bet tad ātri piebilda: "Kad es saku "briesmīgi", es nedomāju lietot šo vārdu tā parastajā nozīmē."

"Varbūt jūs tomēr to lietojat īstajā nozīmē," atbildēja Smits. "Un, man liekas, jums ir taisnība. Es jums jau paskaidroju, ka manā galvā nemaz nebija vietas precību domām. Mana vēlēšanās bija palikt raktuvēs ar manu pīpi un manām domām, kuras gan ne vienmēr bija patīkamas, tomēr priecīgas salīdzinājumā ar manu pašreizējo garastāvokli."

Jaunava uzmeta viņam ātru skatienu.

"Vai zināt, tas nebūt neskan glaimojoši," viņa sacīja, viegli smaidīdama. "Bet es negaidu komplimentus. Vai jums nav nekas pretī salaulāties tūlīt?"

"Jūs vēlaties tikt reiz visam pāri?" Smits runāja, vērodams govi, kas parādījās kalna nogāzē. "Es jūs par to nenosodu. Ari man ir tāda pati sajūta — jo ātrāk, jo labāk."

"Lords Vodams ieteica laulāties pie viņa garīdznieka. Vai jums nav iebildumu?" viņa vaicāja.

"Stonhams?" Smits nevērīgi jautāja. "Viņš reiz bija šejienes vikārs, viņš ir gandrīz akls."

"Vai jūs viņu pazīstat?" jaunava pārsteigta jautāja.

Smita brūnā seja pietvīka.

"Es to noklausījos ciema tenkās," viņš izvairīdamies atbildēja. "Nē, es nepazīstu lorda Vodama garīdznieku, man tikai liekas, ka viņi visi ir vienādi."

"Un… un es teicu, ka jūs esat Džons Smits. Vai jūsu vārds ir Džons?"

"Gandrīz," viņš atbildēja. "Jūs varat mani saukt, kā vien jums patīk. Vai aprakstījāt ari manus dižciltīgos senčus?"

"Es teicu, ka jūs tēvs bija kalnracis."

Smits klusu iesmējās.

"Pareizi," viņš sacīja. "Mans tēvs raka, vislabāk — parka celiņus, viņš fanātiski ienīda nezāles, un dārznieki dzīvoja vienās bailēs no viņa."

"Un… un," jaunava sevi ar varu piespieda turpināt, lai reiz šī lieta būtu galā, "lords Vodams, ievērojot to, ka es un arī jūs, domājams, nevēlēsimies atklātību, sacīja, ka mēs varēšot visā klusībā salaulāties Tainvudčeisas pils baznīciņā."

Pretorijas Smits ilgi neatbildēja.

"Vai pie Tainvudčeisas pils ir baznīca?" viņš beidzot lēnām vaicāja.

"Jā, loti jauka baznīca," viņa paskaidroja. "Es domāju to apskatīt šodien. Vai jūs negribētu nākt līdzi?"

Viņš papurināja galvu un sacīja:

"Ne visai."

Jaunavai tā nebija negaidīta atbilde.

"Tātad viss kārtībā?" viņa vaicāja. "Kad nolikt laulības?"

"Kad gribat," viņš atbildēja, raudzīdamies tālumā.

"Tad es varu to uzskatīt par nokārtotu," viņa sacīja, sakustēdamās uz promiešanu. "Vai es varu nolikt laulības pulksten septiņos?"

"īstā stunda!" bija viņa atbilde.

"Un… un," jaunava aprāvās, "kur mēs paliksim pēc laulībām?"

XX nodaļa Ieleja

Viņš piepeši pagriezās pret Mārdžoriju.

"Man ļoti žēl," viņš teica, un viņa balss skanēja neparasti maigi. "Jūs domājat, ka esmu rupjš mežonis, un patiešām es tāds patlaban esmu. Esmu tik ilgi bijis svešumā viens pats ar savām domām, mis Stedmane, ka pavisam esmu aizmirsis, kā domāt un ko runāt civilizētā sabiedrībā. Jūsu rīkojumi ir lieliski."

Jaunava pacēla acis un sastapa viņa skatienā tādu laipnību, kādu tā nekad nebūtu gaidījusi.

"Un pēc laulībām es pasūtīšu automobili."

Apskatījis savas apdilušās drēbes, viņš piebilda:

"Man nekā labāka nav par šīm, bet es pasūtīju uzvalkus no Londonas. Kā jūs sauc — Mārdžorija, vai ne?" viņš jautāja.

"Jā."

"Mārdžorija," viņš atkārtoja šo vārdu ar lielu maigumu. "Man būs jāsauc jūs vārdā. Es ceru, jūs neņemsiet Jaunā."

Jaunava negribot pasmaidīja.

"Man liekas, laulātie parasti uzrunā vārdā viens otru," viņa atbildēja.

Mārdžorija juta, ka viņš grib kaut ko sacīt, bet vilcinās. Viņš iesāka runāt tikai tad, kad viņa atvadījās.

"Vai jūs ejat mājup? Es iešu kopā ar jums," viņš teica.

Jaunava klusēdama pamāja ar galvu. Savāda sajūta pārņēma viņu, sojojot blakus Pretorijas Smitam. Viņš bija veselu galvas tiesu garāks par viņu. Mārdžorijai vienmēr bija patikuši slaidi, gara auguma vīrieši, bet viņa nedomāja savu labpatiku* attiecināt arī uz Pretorijas Smitu.

"Tas bija nepieklājīgi, kad teicu, ka atbraucu pie jums pret savu gribu," viņš negaidīti sacīja. "Bet tā bija patiesība.

Esmu Zālamanam tik daudz pateicības parādā, ka nevarēju viņam atsacīt, un, pat ja es varētu izteikt piedāvājumu, kas ir manā sirdī, es zinu, ka tomēr brauktu atpakaļ pie viņa."

"Piedāvājumu?" jaunava pārsteigta iesaucās. "Kādu piedāvājumu?"

"Mans piedāvājums ir vienkāršs," viņš mierīgi atbildēja. "Es saprotu, ka jūs mani precat tikai tādēļ, lai nezaudētu Zālamana naudu. Es par to draudu vēstuli, kuru viņš jums rakstīja, uzzināju īsi pirms iekāpšanas kuģī. Zālamans ar visu sirdi ir pieķēries šai laulībai. Viņš ir līdz nāvei nobijies, lai viņa nauda nekristu…" viņš aprāvās, jo gandrīz pieminēja Lansa Kelmana vārdu. Apdomājies viņš tā vietā izteica: "Tāda cilvēka rokās, kurš kārotu pēc jūsu bagātības. Mis Stedmane, es no visas sirds vēlos, lai jūs ticētu, ka Zālamana galvenā doma ir jūsu laime. Viņš tik loti bieži par jums runāja. Viņam patika jūsu vēstules, kuras jūs viņam rakstījāt, vēl bērns būdama, un viņš ikvienu no tām ir uzglabājis."

Jaunava bija dziļi aizkustināta, un asaras viņai saskrēja acīs.

"Mīļais krusttēvs!" viņa maigi sacīja. "Esmu pārliecināta, ka viņš rīkojas pēc savas labākās sirdsapziņas."

"Paturiet to prātā," turpināja Pretorijas Smits, "un jūs sapratīsiet manu dilemmu. Es jums labprāt atdotu pusmiljonu mārciņu, lai jums būtu iespējams mani atraidīt," viņš piezīmēja ar vieglu smaidu, kas apskaidroja viņa seju un padarīja to par desmit gadiem jaunāku.

Viņa apstājās un izbrīnījusies raudzījās jaunajā vīrietī.

"Bet es to nevarētu darīt," viņa atbildēja, "jo esmu krusttēvam devusi savu vārdu. Es telegrafēju viņam tanī pašā dienā, kad saņēmu vēstuli."

"Es baidījos, ka jūs to darīsiet," viņš drūmi sacīja. "Bet es baidījos arī par to, I^a jūs pieņemsiet manu piedāvājumu. Tas pret veco Zālamanu nebūtu taisnīgi. Ne jau naudas jautājums viņu nomocīja, bet gan jautājums par jūsu drošību un bagātības medniekiem. Un, ja es jūs padarītu bagātu, kas man ir iespējams, jo esmu nesalīdzināmi bagātāks par Zālamanu," viņš smaidīdams piebilda, "jūs būtu pakļauta tādām pašām briesmām, lai gan tādā gadījumā tās varbūt tomēr būtu mazākas."

Viņi atkal sāka lēnām solot uz priekšu. Pēc kāda brīža gājēji izdzirda divu tuvojošos zirgu pakavu troksni un ciešāk pierāvās žogam, lai palaistu jātniekus garām.

Tie bija Lanss Kelmans un lēdija Tainvuda. Ieraugot abus gājējus, Kelmana seja aptumšojās. Alma patiešām ļoti gudri bija spēlējusi uz viņa jūtām, jo viņš, kurš agrāk izrādīja tikai paviršu interesi par savu māsīcu, tagad uzskatīja savas jūtas par augstāko un svētāko mīlu un pats sevi par visdziļāk apvainoto cilvēku pasaulē.

Viņš nepajāja abiem gājējiem garām, bet pagrieza zirgu tiem priekšā, kamēr Alma ar ļaunu prieku novēroja šo ainu no malas.

"Tad nu jūs dabūjāt savu Pretorijas Smitu, vai ne, Mārdžorij?" Kelmans skali kliedza. Viņš kopā ar lēdiju Tainvudu bija ieturējis labas brokastis, un tajās bija plūdis liels daudzums zeltotā vīna.

Pietvīkusi Mārdžorija viņā cieši raudzījās, bet neatbildēja.

"Es ceru, ka tagad jūs jau esat paguvusi iemīlēties šajā zellī?" Lanss Kelmans ļauni ierēcās. "Viņam ir nauda, vai ne? Un vecā, dārgā kundze ir parādos. Nu, es apsveicu jūs par šo piedzērušos lopu! To, kādas sugas vīrs viņš ir, jūs redzējāt vakarvakarā, kad es viņu ievedu…"

Divos solos Pretorijas Smits atradās Kelmanam blakus, un viņa roka cieši uzgūlās jātnieka ceļgalam.

"Jūs viņu ievedāt…" viņš lēnām atkārtoja. "Es šorīt dabūju zināt par vakarējo notikumu, kuru es pats neatceros. Vai jūs bijāt tas, kas mani ieveda balles zālē?"

"Ņemiet roku nost!" brēca Kelmans un zvēla Pretorijas Smitam ar pātagu.

Mārdžorija iekliedzās un atrāvās atpakaļ, bet, pirms sitiens paguva ķert Smitu, tas sagrāba Lansa roku un turēja to kā dzelžos.

"Ir lietas, kuras jums nevajadzētu darīt," sacīja Pretorijas Smits maigi un mierīgi. "Vai protat peldēt?"

"Laidiet vaļā!" spiedza Lanss, pūlēdamies atsvabināties no dzelžainā tvēriena.

"Vai protat peldēt?" atkārtoti prasīja Smits, un Kelmans vēl nepaspēja atbildēt, kad vienā acumirklī jau atradās gaisā virs Pretorijas Smita galvas, bet tad kā akmens nolidoja lielajā, zālēm pārklātajā dīķī ceļa malā. Viņš nokrita ar lielu plunkšķi, izgrūzdams baiļu kliedzienu, bet tūliņ arī piecēlās kājās, izskatīdamies bezgala smieklīgs.

"Es jums atriebšos par to, jūs — nēģeru slepkava! Pastāstiet viņai par cilvēkiem, kurus jūs esat dauzījis, un par nēģeriem, kurus esat nogalinājis!"

Pretorijas Smita seja bija nāves bālumā un balss manāmi drebēja, kad viņš runāja.

"Man ļoti žēl, ka atkal kļuvu dusmīgs," viņš lēnām sacīja Mārdžorijai, kamēr Kelmans, nedroši ķepurodamies, pūlējās izbrist malā. "Mana dārgā, jums nākas uzkavēties sliktā sabiedrībā."

"Man liekas, ka tieši jūs esat autoritāte sliktas sabiedrības lietās."

Šie vārdi nāca no lēdijas Tainvudas un lika Smita skatienam pievērsties viņai.

"Vismaz es nekad neesmu piedalījies nevienā no jūsu dzīrēm, mis Trebizonde," viņš atbildēja, uzrunādams lēdiju Tainvudu skatuves vārdā.

Sieviete mēģināja smaidīt, un viņas tramīgās acis sastapās ar Mārdžorijas skatienu; viņa piepeši sarāvās kā dzelta, jo pazina šajā skaistajā jaunavā mazo mašīnrakstītāju, kura bija ieradusies viņas dzīvoklī kāzu naktī.

XXI nodaļa Laulības

Viss ir tik noslēpumains, savāds un briesmīgs, domāja Mārdžorija, sēdēdama Tainvudčeisas baznīciņā un gaidīdama sava nākamā laulātā drauga ierašanos. Viņa domāja par Almu, par seru Džeimsu Tainvudu un Pretorijas Smitu. Tomēr pie pēdējā viņas domas kavējās visvairāk.

Garīdznieks jau bija ieradies un izskatījās tieši tāds, kā lords Vodams to bija attēlojis. Viņš bija mazkustīgs, stipri tuvredzīgs, drusku pakurls un atgādināja vecu zinātnieku. Viņš kopā ar lordu Vodamu uzkavējās mazajā ģērbkambari.

Pretorijas Smits, šis savādais vīrs no dienvidiem, tagad Mārdžorijai vairs nelikās tik briesmīgs. Viņa nebija sastapusi to kopš tās dienas, kad viņi šķīrās uz ceļa, atstādami dīķī Lansu Kelmanu.

Šī taču bija viņas kāzu diena! Mārdžorijai tas likās neticami un viss šķita līdz smieklīgumam nereāls. Māte bija vēlējusies braukt līdzi, bet tas jaunavai būtu bijis pēdējais rūgtais piliens viņas pārmērīgi smago bēdu kausā, un viņa pierunāja māti palikt mājās.

Kāds no Čeisas pils kalpotājiem izrādīja viņai baznīcu. Sienas bija noklātas piemiņas plāksnēm; sešu skaisti veidotu mozaīkas logu laidumos bija novietoti Tainvudu senču kapakmeņi. Svinīgs aizkustinājums pārņēma jaunavu, neraugoties uz to, ka miVušo — kaut arī dižciltīgu — kapu apskatīšana viņai likās pārāk dīvaina un nepiemērota nodarbošanās kāzu dienā.

Pēkšņi viņa apstājās pie kāda no kapakmeņiem un, uzrakstu izlasījusi, sagrīļojās.

"Normans Gariks".

Tas bija viss. Ne datuma, ne kādu citu ziņu. Advokāts bija teicis, ka tas esot Pretorijas Smita īstais vārds.

Tie bija meli, viņa zināja, bet tagad pirmo reizi sajuta šo melu smagumu. Kādēļ gan advokāts, šis laipnākais un taisnākais no cilvēkiem, meloja viņai? Pavadonis neievēroja jaunavas pārsteigumu, un viņa turpināja tam sekot apreibusi un apstulbusi.

Viņš rādija tai senos vapeņus, kurus uz viena no pīlāriem izgriezis kāds Tainvuds, kas karaļa Kārla valdīšanas laikā bijis ieslodzīts šinī baznīciņā kā cietumā un atstājis to tikai tad, kad aizvests uz soda vietu.

"Ērmoti ir šie Tainvudi, mis," runāja vecais kalpotājs skaidrodams. "Es nepazīstu pēdējo no viņiem, seru Džeimsu, bet man liekas, ka viņš ir tāds pats kā citi."

Lords Vodams iznāca no ģērbkambara, un viņam sekoja priesteris amata tērpā. Jaunava atvieglota pievērsās lordam. Viņa ar varu piespieda sevi domāt par taustāmām, reālām lietām, lai nezaudētu garīgo līdzsvaru.

"Vai viņam jau nav jābūt šeit?" vaicāja lords, nepacietīgi raudzīdamies pulkstenī. "Jūsu brūtgāns ir īsts klaidonis, dārgā. Viņš kavējas jau desmit minūtes."

Pagāja stundas ceturksnis, divdesmit minūtes, pusstunda, bet līgavaiņa vēl arvien nebija. Lords Vodams jau bija tuvu triekai, kad baznīcas priekštelpā atskanēja lodzīgi, nedroši soli. Pretorijas Smits iemeimuroja baznīcā un, it kā spēkus saņemdams, atspiedās ar roku pret kolonnu. Viņa mati bija nesukāti, bārda neskūta, acis drudžaini spīdēja, un baznīcā esošie ievēroja, ka viņš tikai ar lielām pūlēm turas kājās. Tad Pretorijas Smits lēnām aizvirzījās un nostājās izbailēs apstulbušajai jaunavai blakus. Lielās sirdssāpēs viņai aizrāvās elpa.

"Piedzēries, pie joda!" nomurmināja lords Vodams un pameta skatienu uz garīdznieku.

Bet garīdznieks neredzēja neko un dzirdēja tikai nedaudz. Viņš atvēra grāmatu un iesāka laulību ceremoniju, kuras laikā līgavainis stipri grīļojās. Jaunavai šī ceremonija vilkās kā ļauns sapnis, kuram cauri viņa it kā no tālienes sadzirdēja priestera balsi: "…to cilvēkam nebūs šķirt."

Viņa saprata, ka— laimīga vai nelaimīga— viņa tagad bija misis Smita— misis bez vārda, tāda vīra sieva, kurš dzīvoja ar cita cilvēka vārdu — tā cilvēka, kura pīšļi dusēja gandrīz tepat zem viņas kājām!

Priesteris svētīdams pacēla rokas, un Pretorijas Smits sabruka zemē.

Beidzot ceremonija bija galā. Vodams pieskārās Pretorijas Smita plecam.

"Celieties augšā, cilvēk!" viņš sauca, bet Pretorijas Smits novēlās uz sāniem. Pieliecies pie viņa, Vodams atrada to cieši aizmigušu.

Iestājās ilgs, mokošs klusums, kuru beidzot pārtrauca lords Vodams.

"Es pasaukšu auto, dārgā," viņš klusām teica. Jaunava sajuta, ka viņš bija nopietni norūpējies, un sniedza tam roku.

"Automobilis jau gaida ārā," viņa teica izdzisušā, neskanīgā balsī. "Varbūt brauciens nāks viņam par labu." Mārdžorija ar mokām apslāpēja raudas, kas lauzās ārā no krūtīm.

"Kurp jūs brauksiet?" lords vaicāja.

"Uz Braitsiju," viņa atbildēja. "Kādā kotedžā, tālu prom no pilsētas! Vai jūs domājat, ka mēs varēsim viņu iedabūt automobilī?"

Ar kalpotāja, lorda Vodama un speciāli šim nolūkam iekšā ieaicinātā šofera palīdzību aizmigušais vīrietis tika uzmodināts, izvests ārā un iestumts limuzīna stūrī.

"Man liekas, automobiļa logus vajadzētu aizsegt," sacīja lords Vodams, un jaunava klusējot piekrita.

Kad viņa atvadoties pateicās sirmajam lordam, viņas acīs atspoguļojās visu pasaules sieviešu dzijā traģēdija.

"Sveiki, esiet laimīga!" lords teica. "Man sirds sāp, redzot jūs šādi ejam, bet Dievs to zina, ka nespēju jūs atturēt."

Tā Mārdžorija Smita uzsāka savu medusmēnesi.

XXII nodaļa Lēdijai Tainvudai iešaujas prātā kāda doma

Lords Vodams noraudzījās aizripojošajā automobilī ar skumju skatienu. Tad, iespiedis dzeramnaudu kalpotāja rokā, viņš lēnām aizsoļoja pa aleju uz lielajiem dzelzs vārtiem. Viņš pazina veco vārtsargu ar kokaino seju un atbildēja uz tā sveicienu.

"Nu, Hil, vai ir kādas ziņas no jūsu kunga?"

"Nē, milord," atbildēja vecais vīrs, "bet šinīs dienās viņš ieradīsies."

"Loti bēdīgas lietas, Hil," piebilda lords Vodams.

"Jā, milord, tās bija bēdīgas lietas, un tikai tie, kuri zina patieso ainu, saprot, cik bēdīgas tās ir."

"Vai jūs to zināt, Hil?"

"Nē, milord," atbildēja vecais vīrs, viņa augstdzimtībai garām raudzīdamies.

"Es redzu, ka jūs esat sasodīts, vecs melis," labsirdīgi sacīja lords Vodams. "Un par to, ka jūs tik uzticami glabājat sava kunga noslēpumus, jūs, manu zēn, dzīvosiet ilgu mūžu! Es no visas sirds vēlētos, kaut man būtu daži jums līdzīgi kalpotāji. Starp citu, kas notika ar sera Džeimsa brāli?"

"Jūs domājat — pusbrāli, milord?" sacīja Hils.

"Jā, jā, viņš bija pusbrālis, protams. Viņš arī bija jauks puisis."

"Viņš nomira pirms dažiem gadiem, milord," atbildēja

Hils. "Nomira ar drudzi, tīfa drudzi — tā sauca šo slimību."

"Cik sen tas notika?"

"Nevaru jums pateikt, milord," atteica Hils. "Apmēram tad, kad sers Džeimss bija Londonā apprecējies. Varbūt agrāk, varbūt arī vēlāk. Nevaru īsti atcerēties. Fordhams bija klāt — sera Džeimsa draugs, kurš mēdza bieži braukt viņam līdzi uz ārzemēm."

"Fordhams? Fordhams?" atkārtoja lords Vodams, uzacis raustīdams. "Nevaru atcerēties šo dakteri."

"Viņš nebija no šīs puses, milord. Man liekas, viņš bija īru džentlmenis. Kā dzirdu, arī viņš esot miris ar influenci vai kaut ko tamlīdzīgu."

Lords Vodams grozīja savu lietussargu.

"Vai jūs šeit kādreiz manāt arī lēdiju Tainvudu?" viņš vaicāja, un vecā vīra smaids piepeši pazuda.

"Jā, milord," vārtsargs mierīgi atteica. "Milēdija dažreiz atnāk, bet mēs viņu neielaižam."

"Pavēle vēl arvien ir spēkā, vai ne?" vaicāja lords Vodams.

"Viņas augstdzimtība patlaban atrodas tur, viņā pusē," vārtsargs sacīja, pamādams ar galvu. "Viņa stāv tur jau no tā acumirkļa, kad kāzinieki iegāja iekšā, viņa novēroja kāziniekus izejam un stāv turpat ari vēl tagad." Vecais vīrs norādīja uz kādu sānu aleju, kur rēgojās lēdijas Tainvudas automobiļa stūris.

Lēdija Tainvuda bija loti gudra. Viņa spēja iepriekš apsvērt un paredzēt notikumus, kādi parastai sievietei ne sapnī nebūtu rādījušies. Ja lords Vodams brīnījās, kādēļ gan viņa bija novietojusies Tainvudčeisas pils vārtu tuvumā, un ja viņš domāja, ka viņa bija tikai ziņkārīga laulību novērotāja, tad viņš loti maldījās. Lords Vodams nevarēja ne iedomāties, ka tieši viņš pats bija galvenais pievilkšanas punkts. Viņš bija apbalvots ar spēcīgu balsi, un lēdija Tainvuda zināja, ka šī balss ir tālu dzirdama.

Viņa zināja ari to, ka lords Vodams pazina vārtsargu — visvecāko no Tainvudas apkalpotājiem. Ja starp viņiem notiktu saruna, viņa varētu noklausīties tās saturu. Un patiešām viņai nejauši atklājās kaut kas jauns un ārkārtīgi svarīgs, jo viņa pirmo reizi dabūja zināt par sera Džeimsa brāli. Kas bija šis mirušais brālis?

Tagad viņai noslēpuma atslēga bija rokā. Doktora Fordhama vārds tika minēts sakarā ar brāļa nāvi. Fordhams bijis sera Džeimsa draugs un tātad arī visas ģimenes draugs.

Lai sasniegtu savu auto, lordam Vodamam vajadzēja iet pa aleju tālāk līdz ceļam. Viņš pūlējās izvairīties no sastapšanās ar lēdiju Tainvudu, bet lēdija domāja savādāk un nostājās viņam ceļā.

"Labrīt, lord Vodam," viņa laipni sveicināja, kad sirmais lords pacēla cepuri.

"Labrīt, lēdij Tainvuda," viņš atbildēja, ironiski vaicādams: "Vai jūs bijāt uz laulībām?"

Viņa smaidīja.

"Diemžēl es netieku ielaista pat pati savā mājā," viņa sacīja. "Bet es tomēr redzēju kāziniekus. Misters Pretorijas Smits jutās mazliet nelabi, vai ne?"

"Viņš ir saslimis," atbildēja viņa augstdzimtība. "Nekādas nenormālības es viņā nenovēroju."

Klusais, ciniskais smīns Almas sejā aizdeva viņam dusmas, un viņš, pamājis sveicienu, uzņēma savu ceļu. Lēdija Tainvuda viņu atkal apturēja:

"Lord Vodam, vai jūs esat mis Stedmanes draugs?"

"Esmu misis Smitas draugs," viņš dzēlīgi atbildēja.

"Sauciet viņu, kā gribat, — es viņu vislabāk atceros tikai kā kādas advokātu firmas izsūtāmo meiteni," viņa teica, nicīgi plecus uzraudama. "Bet, tā kā jūs esat viņas draugs, jūs, protams, priecāsieties, redzot viņu atsvabināmies no šā cilvēka, un droši vien tas notiks drīz un sevišķi nepatīkamā veidā," viņa apdomīgi turpināja. "Un, ja tās baumas, kuras es dzirdēju no kalpotājiem, izkristalizējam faktos…"

Sirmā pēra acis pasmaidīja, raugoties runātājā.

"Laulības nākas grūti izšķirt, jūsu augstdzimtībai tas droši vien ir zināms," viņš saldi piezīmēja.

Viņa platām acīm noraudzījās aizejošajā stāvā, tad aizsoloja pie sava auto, kur, līdz apnikumam nogarlaikojies, sēdēja misters Džavots.

"Man gribētos zināt, ko viņš ar to domāja," runāja lēdija Tainvuda.

"Vai tad katram sacītam vārdam tūlīt ir jau kāda cita nozīme?" Džavots sapīcis atteica. "Vai jūs domājat mani te turēt visu dienu?"

"Laulības nākas grūti izšķirt," viņa domīgi atkārtoja.

"Bet vai tad tā nav taisnība?" Džavots vaicāja un skali iesmējās.

XXIII nodala Medusmēnesis

Mārdžorija raudzījās taisni uz priekšu, iespiedusies automobiļa stūrī un neuzdrīkstēdamās ne paskatīties uz vīru, ar kuru viņa bija salaulāta tik neparastos apstākļos. Aizmigušais smagi elpoja. Tā klēpī saliktās rokas drudžaini raustījās.

"Viņš var nosmakt," jaunava pie sevis nodomāja, jo, lai gan viņa krekla apkakle bija mīksta, tā tomēr bija cieši aizpogāta.

Viņa paliecās un ledainiem pirkstiem atpogāja apkakli, vīrieša elpa iesitās jaunavai sejā. Viņa brīnīdamās raudzījās gulētājā. Reiz viņu bija noskūpstījis piedzēries jauneklis (atmiņā tēlojās lēdija Tainvuda un tās sarīkotās dzīres), un no tā laika viņa nevarēja aizmirst vīna piesātināto elpu. Bet šā vīra elpā nebija ienīstās smakas. Viņa lauzīja galvu, ko darīt. Varbūt viņa organisms cieta no kādas lēkmes, par tādām lietām viņa bija dzirdējusi. Kādu laiku Mārdžorija vilcinājās, tad sāka pārmeklēt gulētāja vestes kabatas. Pirmajā atradās pulkstenis, kurš acīmredzot bija iepriekšējo nakti apstājies; vestes augškabatā viņa atrada mazu, melnu kastīti. Tās vāku atvērusi, Mārdžorija šausmās salēcās. Viņai pretim rēgojās maza šļirce, kādu parasti lieto narkomāni. Tad tādas bija tās lietas! Viņa apskatīja instrumentu: tas bija pilnīgi jauns, bet uz kastītes zīda oderes viņa, sev par lielu izbrīnu, ieraudzīja Tainvudas aptieķnieka vārdu.

Mikroskopiskā stikla stobriņā atradās sīkas bumbiņas.

"Hinīns," viņa nodomāja un sarauca uzacis. Bet šīs zāles taču nelieto ne kā nomierinošu, ne arī kā narkotisku līdzekli.

Jaunava noglabāja kastīti savā rokassomiņā un kādu laiku sēdēja, raudzīdamās gulētājā. Tas taču bija vienalga, vai viņa apprecējusi dzērāju vai narkomānu, Mārdžorija domāja drebēdama.

Automobilis devās pa kalniem un lejām, pāri plašiem līdzenumiem, cauri ēnainiem mežiem, bet jaunavai nenāca ne prātā uzlūkot garāmslīdošos dabas jaukumus. Viņa nejūsmoja ne par skaistās dabas burvīgumu, ne par zili mirdzošajām debesīm, ne ari par vieglo, maigo vēsmu, kas liegi glāstīja tās vaigus.

Automobilis apstājās tukša klajuma malā, un šoferis izkāpa ārā.

"Vai jums uzkožamie ir līdzi, kundze," viņš jautāja, "vai varbūt jūs gribēsiet, lai es apstājos pie viesnīcas? Mums priekšā ir pilsēta." Viņš zīmīgi paraudzījās gulētājā.

"Paldies!" atteica jaunava. "Ēdiens ir kurvī, jūs to atradīsiet piesietu pie bagāžas."

"Atvainojos, misis," sacīja šoferis — tas bija lorda Vodama šoferis un automobilis, "vai džentlmenim ir kādas drēbes līdzi? Man nav nevienas viņa mantas."

Jaunava izmisumā saslējās. Smitam itin nekā nebija līdzi.

"Tās pienāks vēlāk ar vilcienu," jaunā sieva atbildēja. Jau agrāk viņai bija nācies melot Smita dēļ, tagad atkal viņa bija spiesta to darīt, un tas viņai riebās: pat sīki meli viņu nomāca.

"Vai jūs man nepasniegsiet sviestmaizes un kafiju? Kurvī ir termoss." Viņa neziņā paraudzījās uz savu vīru un tad vaicāja: "Vai jūs domājat, ka varu viņu modināt?"

"Es pamēģināšu, ja vēlaties, kundze," šoferis sausi atbildēja un sapurināja gulošo vīru.

Jaunavai par lielu pārsteigumu, Pretorijas Smits tūlīt pamodās, paraudzījās uz šoferi un Mārdžoriju, un viņa roka automātiski aizmaldījās uz vestes kabatu.

"Hallo! Kas ir noticis?" viņš iesaucās.

Viņš ilgi noraudzījās jaunavā un tikai tad visu saprata.

"Tātad mēs esam salaulāti, vai ne? Es tā kā drusku atceros," viņš domīgi runāja. "Kur mēs tagad esam?"

"Vai jūs nevēlaties kafiju?" jaunava vaicāja. "Man šķiet, ka jūs neesat īsti vesels."

"Kafiju? Lieliski!" viņas vīrs dedzīgi iesaucās. "Es baidos, jūs domāsiet, ka šorīt biju tīrais mežonis, bet es nepaspēju iedzert…" viņa roka atkal pieskārās vestes kabatai, "to, ko es gribēju iedzert, un… apjuku."

Smits kāri dzēra kafiju un pamazām atguva normālu stāvokli. Tad viņa roka pārslīdēja asajiem, neskūtajiem vaigiem, un viņš nomurmināja tikko dzirdamus atvainošanās vārdus.

"Es vēlētos pastaigāties un izstaipīt kājas," Smits teica.

Izkāpis ārā, viņš gariem soliem staigāja pa ceļu uz priekšu un atpakaļ un, kad atkal atgriezās automobilī, jutās pavisam vesels.

"Tiešām nezinu, kā lūgt jums piedošanu," viņš sacīja. "Bet fakts ir tas, ka pagājušo nakti…"

"Lūdzu, nesakiet neko!" jaunava viņu pārtrauca. "Es… es negribu zināt."

Viņš pietvīka, savādi paraudzījās viņā, tad iesmējās.

"Labs ir," viņš atbildēja gandrīz auksti. (Mārdžorijai šā cilvēka smaids sāka patikt.) "Mēs nerunāsim par šo lietu."

Jaunava piedāvāja viņam sviestmaizes, bet Pretorijas Smits tās noraidīja.

"Es nevaru ēst," viņš teica nodrebinādamies. "Varbūt vēlāk. Kad mēs sasniegsim Braitsiju? Es ceru, ka mēs esam ceļā uz turieni?"

"Pēc kādas stundas, ser," atbildēja šoferis. Smits paraudzījās savā pulkstenī un iesvilpās.

"Apstājies," viņš runāja, pulksteni pie auss pielicis. "Cik tagad ir pulkstenis?"

"Divi," atbildēja šoferis.

Automobilis atkal devās uz priekšu. Smits tērzēja daudz, lai gan jutās manāmi neveikli neskūtās sejas un nepiedienīgā apģērba dēļ.

"Manām drēbēm vajadzētu būt jau kotedžā," viņš teica. "Es iedrošinājos telegrafēt drēbniekam Londonā un liku savas mantas sūtīt šurp. Vai tā ir pareizi?"

"Protams," viņa atbildēja. "Jums tagad ir tiesības sūtīt jūsu drēbes uz manu māju," viņa piebilda, acīm redzami pūlēdamās būt jautra.

Viņš skatījās uz jauno sievieti.

"Tad mēs tiešām esam salaulāti?"

"Loti cieši," viņa atbildēja, nevarēdama apspiest rūgtumu balsī.

Kādu stundas ceturksni viņš klusēja, acīmredzot iegrimis garāmslīdošo dabas skatu aplūkošanā.

"Man patīk šī vieta," viņš pēc brīža sacīja. "Es vēlētos, kaut man nebūtu jābrauc atpakaļ uz Dienvidāfriku."

"Vai jūs brauksiet atkal turp?" viņa gausi vaicāja. "Tas ir— vai mēs brauksim turp?" viņa izlaboja.

"Es braukšu atkal atpakaļ," viņš lēnā balsī atbildēja, uzsvērdams pirmo vārdu. "Pēc zināma laika," Smits piebilda, stiepdams pēdējos divus vārdus it kā neziņā, kāds šis zināmais laiks ir.

"Vai jums patīk Dienvidāfrika?" viņš vaicāja. Mārdžorijas atbilde mazliet uzjautrināja jauno vīrieti.

"Zināmā mērā — jā," viņa sacīja. "Un kad tad jūs atgriezīsieties?" viņa vaicāja. '

Atkal tas pats vieglais smaids apstaroja viņa seju.

"O, varbūt pēc gadiem!" viņš atbildēja.

"Vai jūs patiesi tā domājat?"

"Protams. Es mīlu šo zemi, mīlu veco Zālamanu. Es domāju, ka viņš maldās, domādams, ka viņam atlicis dzīvot vairs tikai īsu laiku. Viņš ir tikpat sveiks un vesels kā jebkurš cits. Starp citu," viņš sacīja, piepeši pievērsdamies jaunavai, "viņš nedomā likt jums gaidīt šīs jūsu laulības labumu, kamēr viņš mirst."

"Ko jūs ar to domājat?" jaunava pārsteigta iesaucās.

"Viņa Londonas advokāti ir pilnvaroti izmaksāt jums divsimt tūkstošus mārciņu kāzu dienā," viņš teica, "un es lūdzu," viņš runāja vilcinādamies, "telegrafēt tūliņ pēc laulību ceremonijas."

"Divsimt tūkstošus mārciņu!" Jaunavai aizrāvās elpa.

Viņš pamāja ar galvu.

"Jums taču ir konts vietējā bankā, vai ne? Tur nauda tiks iemaksāta."

Jaunava atvieglota dziļi ieelpoja. Viņas māte varēs norēķināties ar lēdiju Tainvudu. Un tikai tagad viņa pastāstīja Smitam savas mātes noslēpumu. Vēlāk gan viņa brīnījās, kādēļ tā darījusi, bet mēģināja attaisnot šo mātes vājības atklāšanu ar vārdiem, kurus teica Smitam.

"Jūs tagad esat mans vīrs, tādēļ jums jāzina visas šis lietas. Mana māte ir parādā milzīgas naudas summas. Pēdējā laikā mana nabaga māte ir aizrāvusies ar kāršu spēli," paskaidroja jaunava, vāji pasmaidīdama. "Man viņas gaužām žēl, jo dzīve viņai sniegusi maz prieka."

"Kāršu spēle?" Pretorijas Smits atkārtoja. "Ar ko tad viņa spēlē? Taču ne ar lēdiju Tainvudu?"

Jaunava skumji palocīja galvu.

"Ak tad tiešām?" Šoreiz Pretorijas Smita smaids nebija patīkams.

"Jūs ienīstat lēdiju Tainvudu, vai ne?" viņa vaicāja. "Jūs varat man to droši teikt, jo arī es viņu ienīstu."

"Ko ļaunu viņa jums ir darījusi?" vaicāja viņas laulātais draugs. "Man viņa sagrāva…"

Viņš aprāvās, bet pēc laiciņa turpināja:

"Jūs uzticējāt man savus noslēpumus, es gribu jums atbildēt ar tādu pašu uzticību vai, pareizāk sakot, pusuzticību — viņa nogalināja kādu man loti mīlu draugu."

Mārdžorija uzmeta savam ceļabiedram ātru skatienu.

"Vai tas bija viņas laulātais draugs?" meitene vaicāja, un Smits nolieca galvu.

"Tas bija viņas vīrs," atkārtoja Smits. "Vai jums ir zināms stāsts par seru Džeimsu Tainvudu?"

"Tas ir loti bēdīgs, vai ne?" vaicāja Mārdžorija.

"Nezinu, vai tas ir bēdīgs vai nejēdzīgs," viņš atbildēja. "Es zinu šo lietu loti labi, un kādā jaukā dienā to jums pastāstīšu — to es jums apsolu. Un no tās dienas lēdija Tainvuda būs loti nožēlojama sieviete."

Vīrieša balss skanēja tik draudoši, ka jaunava ar lielu interesi paraudzījās viņā. Bet viņš vairs nerunāja par šo lietu, kamēr sasniedza kotedžu.

XXIV nodaļa Kazu nakts

Viņi piebrauca pie mazas vienstāva mājiņas ar verandu kalna nogāzē, ar sētu visapkārt, pār kuru sniedzās mežrožu sārtie ziedi. Viņus sagaidīja tējas galds, ko bija uzklājusi kāda pavecāka apkalpotāja, un pēcpusdiena pagāja diezgan patīkami. Jaunavai bija pietiekami brīva laika nodoties savām domām, jo Pretorijas Smits runāja maz un bija aizņemts ar savām domām. Daudz laika viņš pavadīja, bez jebkāda mērķa klejodams pa dārzu, no kura atklājās skats uz jūru. Viņi kopā paēda vakariņas, un Pretorijas Smits bija jau runīgāks nekā pēcpusdienā.

Mārdžorijas spēki pamazām izsīka lielā nervu saspīlējuma dēļ, un, kad apkalpotāja ienāca un lūdza atļauju pa nakti aiziet pie dēla, kurš patlaban bija atvaļinājumā no flotes, viņa vairs nespēja apslēpt savas ārkārtīgās bailes.

"Nē, nē, nē!" viņa iekliedzās. "Jūs nevarat iet, misis Pāra, jūs nevarat iet! Jums jāpaliek šeit!"

Pretorijas Smits, kurš visu laiku bija klusējis, izbrīnā pacēla acis.

"Mārdžorij, protams, ka viņa var iet," viņš teica. "Ja viņas dēls patlaban ir atvaļinājumā, viņai ļoti gribēsies to redzēt, un atvaļinājumi nebūt nav tik bieži šajos laikos."

"Es taču nevaru palikt viena!" gandrīz histēriski iesaucās Mārdžorija. "Es neko neprotu, pat ne uguni aizkurināt."

"Nav vajadzīgs kurināt uguni, izņemot virtuvē," viņš uzjautrināts atteica. "Un es uzvārīšu tēju no rīta."

"Jūs nevarat iet, misis Pāra!" jaunava ietiepīgi sauca. "Jūs man esat vajadzīga — es nejūtos labi, un arī mans vīrs nav īsti vesels."

Pavecā sieviete raudzījās no viena uz otru. Kad viņa aizgāja uz virtuvi, Pretorijas Smits tai sekoja. Viņš uzkavējās tur kādas piecas minūtes un atkal atgriezās. Pēc kāda laiciņa misis Pāra ienesa kafiju.

Viņi šad un tad pārmija pa vārdam, neko nopietnu nerunādami, kad Mārdžorija izdzirda noklaudzam sētas durvis.

"Kas tas?" viņa vaicāja.

"Misis Pāra aizgāja pie dēla," vēsi atbildēja Pretorijas Smits. "Pavisam muļķīgi ir baidīties, Mārdžorij. Nabaga sieviete vai mirst aiz vēlēšanās redzēt savu dēlu."

Jaunava juta, ka galva sāk griezties riņķī.

"Labi," viņa atbildēja, savaldīdama savas bailes. "Kā jūs vēlaties."

Viņa vēlējās kaut ko sacīt.

"Es dzirdēju, ka jūs likāt misis Pārai ienest jūsu istabā viskija pudeli," viņa sacīja.

Viņš palocīja galvu, lūkodamies jaunavā nopietnām acīm.

"Es vēlētos, lai jūs nedzertu." Viņa izskatījās loti nopietna.

Pretorijas Smits sarauca uzacis.

"Man loti žēl, ka jūs to prasāt," viņš atbildēja, "bet, ja jums labāk patīk, ka es nedzeru, tad varat pudeli nolikt savā istabā."

"Man tas patiktu labāk," Mārdžorija sacīja. "Jūs domājat, ka es esmu pārgudra, vai ne?" Viņa iesmējās.

Viņa pārcieta divas garas, moku pilnas stundas, pūlēdamās uzturēt sarunu un ieinteresēt vairāk pati sevi nekā Smitu vienalga par ko, lai tikai nebūtu jādomā par nenovēršamo faktu, kas gandrīz paralizēja viņas runasspējas. Viņa bija precējusies jau divpadsmit stundas, un šis vīrietis, kurš sēdēja viņai pretī, bija viņas laulātais draugs. Pulksten desmitos viņa pēkšņi pārtrauca sarunu.

"Es tagad iešu gulēt," viņa sacīja un, ne vārda vairāk nebilduši, aizgāja.

Iegājusi savā istabā, viņa aizvēra durvis un meklēja atslēgu. Bet tās durvīs nebija. Mārdžorija atcerējās savu tanti, kura aiz bailēm no ugunsgrēka nekad nelāva slēgt durvis.

Viņa sameklēja atslēgu saišķi savā rokassomiņā, bet neviena no tām nederēja. Bailēs jaunava nosēdās uz gultas un stīvi raudzījās grīdā.

Viņa jutās loti nogurusi: šīs dienas notikumi bija satricinājuši viņu daudz dziļāk, nekā tā varēja iedomāties. Bet aizmigt viņa tomēr nevarēja. Mārdžorija gulēja uz sāniem, visu laiku klausīdamās. Piepeši viņa izdzirda Smita solus un aizturēja elpu. Soli pagāja durvīm garām, viņa dzirdēja Smita istabas durvis klusu atveramies un atkal aizveramies un atviegloti uzelpoja.

Jaunava klausījās pusstundu, stundu, bet viss bija klusu. Tuvējā ciema tornī pulkstenis nosita viens, bet jaunava vēl arvien klausījās — uzmanīgi, nemierīgi, bailēs izmocījusies. Tad nogurums pārvarēja arī viņu un slēdza tās acis nemierīgā snaudā. Nejauki murgi mocīja meiteni, līdz beidzot viņas galīgi novārgušais ķermenis iekrita ciešā, atsvaidzinošā miegā.

Viņa uztrūkās piepeši un, matus no pieres atglaudusi, piecēlās sēdus, jo bija izdzirdējusi troksni. Viņas sirds sita mežonīgi. Tad Mārdžorija skaidri dzirdēja iečīkstamies koridora grīdu. Kāds staigāja. Viņa saklausīja staigātāja smago elpošanu un kā sastingusi raudzījās durvīs. Piepeši durvju rokturis pagriezās un durvis klusu atvērās, it kā ienācējs baidītos viņu uzmodināt. Smits bija ritasvārkos un iedams stipri grīļojās.

Viņš pavērās ar neko nesaprotošu skatienu uz gultas pusi. Ienācēja acis lēnām slīdēja pa istabu, līdz beidzot apstājās pie jaunavas krīta bālās sejas.

"Ko jūs meklējat?" viņa tik tikko spēja izdvest.

"Es gribu viskiju," Pretorijas Smits aizsmacis teica, un jaunavas acis šausmās iepletās.

"Nē, nē," viņa drebošā balsī runāja. "Jūs nedrīkstat vairāk dzert, patiešām ne. Jūs jau esat dzēris loti daudz, lai gan jūs apsolījāties nolikt pudeli manā istabā."

"Es gribu viskiju," viņš kā nesamaņā atkārtoja. "Pudele ir jūsu istabā — es to vakarā tur noliku."

Sev par lielu pārsteigumu, viņa ieraudzīja viskija pudeli uz mazgājamā galda.

"Tas ir vienīgais līdzeklis apturēt," Pretorijas Smits murmināja.

Viņš pavirzījās uz priekšu un droši vien nokristu, ja nebūtu pieķēries pie gultas gala. Jaunava izlēca no gultas un uzrāva rītasvārkus.

"Es jums to aiznesīšu," viņa sacīja. "Lūdzu, ejiet! Es jums aiznesīšu pudeli uz jūsu istabu."

"Tas ir vienīgais līdzeklis šobrīd," viņš murmināja un bezspēkā atkrita jaunavas gultā. "Ak Dievs! Mana galva, mana galva!" /

Jaunava raudzījās viņā ar pieaugošu izbrīnu.

"Vai jūs esat slims?" viņa vaicāja, un Pretorijas Smits pakustināja galvu.

Basām kājām, gurstošiem ceļiem viņa pārgāja pāri istabai, kur virs mazgājamā galda karājās mazs zāļu skapītis. Viņa to atvēra drebošiem pirkstiem.

"Jūs nedrīkstat vairāk dzert. Kādas zāles jūs vēlētos?"

"Vai jums ir hinīns?" viņš tikko dzirdami jautāja.

Mārdžorija paņēma vairākas tabletes un pienesa tās pie gultas.

"Te būs."

"Paldies Dievam!" viņš iesaucās, sakampdams pudeli.

"Bet jūs nedrīkstat piedzerties," viņa atkal atkārtoja.

"Piedzerties? Mana dārgā, labā dvēsele, neesmu astoņus gadus licis stipru dzērienu pie mutes," viņš vārgi atbildēja.

Meitene neticēja savām ausīm.

"Bet jūs taču bijāt piedzēries tanī vakarā, kad notika dineja!"

"Piedzēries?" Viņš bezspēcīgi ieklepojās, paņēma trīs hinlna tabletes un, galvu mazliet atpakaļ paliecis, norija zāles. "Vai jūs, lūdzu, nevarētu man atnest ūdeni?"

Viņa pasniedza glāzi, un viņas vīrs kāri dzēra.

• "Neesmu licis stipru dzērienu pie mutes astoņus gadus," viņš atkārtoja. "Piedzēries prinča dinejā — vai tiešām, Mārdžorij? Pavaicājiet princim! Vai tad jūs nedzirdējāt mūs runājam suahili valodā? Mēs esam veci medību draugi, tādēļ viņš bija tik laipns."

Jaunava pārsteigumā iepleta muti, atcerēdamās to savādo žargonu, kādā Smits bija runājis, kad bija nokritis uz galda Vaitas hercoga priekšā.

"Es slimoju ar malāriju," viņš turpināja, "un tā man atkārtojas, kad vien esmu šinī zemē. Esmu izmocījies ar to, un tieši šis mēnesis man ir visgrūtākais."

"Malārija?" viņa čukstēja, tagad saprazdama visu. "Un jūs nekad— nekad neesat bijis piedzēries? Ari tad ne, kad… kad mēs laulājāmies?"

Viņš pasmaidīja.

"Lieliski," viņš teica, roku pār pieri pārlaizdams. "Galvas sāpes ir norimušas. Piedzēries mūsu kāzu dienā? Es ieņēmu gandrīz liktenīgu hinīna dozu, gribēdams pienācīgi sagatavoties šīm laulībām. Pataustiet manu roku."

Viņa paņēma viņa roku savējā un iesaucās. Tā bija dedzinoši karsta.

"Varbūt jums būs interesanti zināt, ka mana temperatūra sniedzas līdz simt pieciem grādiem," viņš gurdi piebilda. "Ja būtu karsta kafija…"

Vienā mirklī Mārdžorija izšāvās no istabas un devās uz virtuvi, kur viņas veiklie pirksti ātri iekurināja pavardu, lai gan nesen viņa bija apgalvojusi apkalpotājai, ka neprot rīkoties ar uguni. Viņa atgriezās, nesdama karstu kafiju. Smits vēl arvien gulēja gultā. Piegājusi meitene viņu rūpīgi apsedza.

"Jūs paliksiet šeit līdz rītam," viņa stingri piebilda. "Ceru, ka jūsu drudzis nav lipīgs."

Pretorijas Smits paraudzījās jaunavā ar savu īpatnējo skatienu.

"Ne vairāk kā dzeršana," viņš teica un ar šo mazo joku iegrima dzijā, ilgā miegā. Vērodama viņu, jaunava sēdēja pie gultas un lāvās domām, tāpat kā viņa bija sēdējusi un domājusi kādu citu nakti līdz rīta ausmai. Tagad viņas šaubas bija apklusinātas un pēdējās aizdomas izkliedētas.

Jo savos sirds dziļumos viņa bija ticējusi, ka seru Džeimsu Tainvudu, kura mirstīgās atliekas atdusējās Tainvudčeisas baznīciņā ar cita vīra vārdu, bija noslepkavojis Pretorijas Smits.

XXV nodala Lēdija Tainvuda turpina ievākt ziņas

"Mans vīrs tagad ir pilnīgi atveseļojies no niknā drudža. Viņš slimo ar malāriju visu laiku, kamēr vien ir Anglijā, un baidos, ka es esmu vairāk nekā jebkurš cits vainojama par to, ka izveidojies tāds uzskats par viņu, it kā viņš būtu dzērājs. Es rakstīju arī lordam Vodamam un hercogam, paskaidrodama visus notikumus. Mēs ieradīsimies tajā dienā, kad jūs saņemsiet šo vēstuli, tādēļ, lūdzu, sagatavojiet manu un ari brīvo istabu. Mans vīrs gribēja apmesties viesnīcā, bet tas, protams, nav iespējams…"

Šinī vietā misis Stedmane pārtrauca vēstules lasīšanu ar veselu rindu "hm, hm", kas nozīmēja, ka viņa sasniegusi to vēstules dalu, kuru nenācās lasīt skali.

Lai gan Alma Tainvuda sēdēja diezgan atstatu, tomēr viņa bija ievērojusi savu vārdu, jo viņai bija labas acis.

"Tas ir viss," sacīja misis Stedmane, salocīja vēstuli un steigšus ielika galda atvilktnē.

"Tātad laimīgais pāris ieradīsies mājās, un viņš nedzer vai vismaz viņa uzticīgā sieva to apgalvo," Alma Tainvuda lēnām sacīja. "Tiešām aizgrābjoši!"

"Es no visas sirds ceru, ka viņi būs laimīgi," nopūtās misis Stedmane, skumji šūpodama galvu, no kā varēja spriest, ka viņai laikam bija maz cerību uz to.

"Laimīgi!" lēdija Tainvuda iesmējās. "Tas vīrs nu gan nevar nevienu jaunavu darīt laimīgu," viņa neparasti dedzīgi izsaucās. "Un es esmu tik loti pārliecināta, ka Mārdžorija…" viņa aprāvās. "Katrā ziņā to mēs redzēsim. Es ar lielāko prieku gribētu būt draudzīga ar Mārdžoriju, ja tikai viņa daudzmaz dotu iespēju."

Viņa ilgojās pēc draudzības ar Mārdžoriju, jo tā tagad bija loti bagāta un tātad neizsmeļams krājums, no kura Alma Tainvuda un viņas draugs varētu papildināt savus ienākumus, ja misis Stedmane turpinātu kāršu spēli.

"Mārdžorija ir laba meitene," sacīja misis Stedmane, apmierināti nogludinādama savu tērpu. "Protams, reizēm viņa ir loti nopietna un kritiska, bet es domāju, ka tas nav nekas neparasts modernai jaunavai."

Lēdija Tainvuda raudzījās pāri savai tējas tasei.

"Mārdžorija kādreiz bija spiesta iet darbā, vai ne?" viņa nevērīgi vaicāja, bet misis Stedmane purināja galvu.

"Jā," viņa ar nepatiku atbildēja. "Protams, ne vienmēr mēs bijām tik bagātas. Iekams dārgais Zālamans atdeva naudu, kuru viņš bija aizņēmies no mana vīra, mēs bijām loti nabagas."

To, ka Zālamana augstsirdīgā devība bijusi tikai parāda atmaksājums, Mārdžorijas māte bija izdomājusi. Viņai šķita, ka pateicība nekādā ziņā nebija savienojama ar pašcieņu, — viņa bija par lepnu, lai pateiktos. Tādēļ misis Stedmane bija izdomājusi, it kā viņas nemantīgais vīrs būtu izsniedzis aizdevumu cilvēkam, kurš, neko nesaņēmis, atdod visu. Tas viņai deva arī zināmu labsajūtu, kādu izbauda zemas kārtas cilvēki, juzdamies "neatkarīgi".

"Jā, mana dārgā, mēs pārdzīvojām šausmīgus laikus," viņa sacīja, jo tagad, kad viņa varēja dzīvot bagātībā, pateicoties vienīgi no "parādnieka" saņemtajām summām, varēja atļauties palielināt šķietamās grūtības.

"Mārdžorija kalpoja kādā advokātu firmā "Vonss & Vonss" — loti godājama firma Londonā. Misters Vonss bija ari mana vīra advokāts, un Mārdžorija bija viņa mīlule. Protams, viņa nekad nedarīja to prasto darbu, kādu parasti izpilda kantoristes."

"Vēstuļu iznēsāšanu, piemēram?" iebilda lēdija Tainvuda.

"O, dārgā, nē," nicīgi iesaucās misis Stedmane. "Misters Vonss nemaz negribēja viņu laist prom, bet es tomēr priecājos, ka viņa atstāja dienestu. Divas naktis pēc kārtas, mana dārgā, viņa atgriezās mājās vēlu, tik bāla un dreboša, ka es pat domāju par ārsta saukšanu. Pēdējo reizi viņa bija bijusi uz laukiem kādā loti svarīgā un slepenā uzdevumā un tik loti nogurusi, ka paģība, atgriežoties mūsu mazajā dzīvoklī. Es to atceros loti labi," piebilda misis Stedmane, "jo tas notika tajā dienā, kad es saņēmu no sava vīrabrāļa, dārgā Zālamana Stedmaņa, čeku par lielāku naudas summu."

"Viņš bija atradis savu raktuvi?" iesmējās lēdija Tainvuda.

"Nē, nē, mana dārgā, savu lielo raktuvi viņš atrada daudzus mēnešus vēlāk," paskaidroja misis Stedmane, "bet viņš toreiz bija atradis — pag, kā tas vārds bija? Jā, jā, pavadoni. Viņš bija atradis pavadoni, kas viņu beidzot aizveda pie tagadējā lielā atraduma."

Viņai nebija ne mazākās jēgas par zelta meklēšanu, bet viņa zināja pietiekami, lai visu paskaidrotu lēdijai Tainvudai.

"Vai jūsu meita jums pastāstīja, ko viņa redzējusi vai piedzīvojusi tajās divās dienās?" vaicāja lēdija Tainvuda it kā garāmejot. "Tas ir, tajās divās reizēs, kad viņa pārnāca mājās uztraukta?"

Misis Stedmane pakratīja galvu.

"Mārdžorija nekad man neko nestāsta," viņa atbildēja. "Viņa ir visatturīgākā meitene, un es domāju — tas ir briesmīgi, ka es, viņas miesīgā māte, tieku turēta neziņā. Kad es biju jauna meitene, es savai mātei stāstīju visu."

Lēdijās Tainvudas domas strādāja ātri.

"Vai advokāts Vonss bija labs draugs Mārdžorijai?" viņa vaicāja.

Misis Stedmane palocīja galvu.

"Viņš bija loti labs pret Mārdžoriju, jo viņš taču citāds nevarēja būt pret viņa vecā klienta meitu."

"Vai viņš sazinās ar Mārdžoriju arī tagad, kad viņa atstājusi dienestu?"

Misis Stedmane pacēla acis izbrīnā.

"Dārgā Alma," viņa sacīja ar vieglu smaidu, "kāds jocīgs jautājums! Kādēļ jūs esat tik loti ieinteresēta mūsu cīniņos?"

Lēdija Tainvuda iesmējās.

"Es — ieinteresēta?" viņa iesaucās. "Nē, mani interesē, kādas attiecības turpinās starp darba devēju un viņa…" viņa nevarēja acumirklī atrast vārdu, kas neapvainotu misis Stedmani, jo par vārdu "kalpotāja" tā būtu ārkārtīgi sašutusi, "un viņa… viņa agrākajiem kolēģiem, kad dienesta attiecības ir izbeigušās."

"Jocīgi, ka jums ienāca prātā šis jautājums," misis Stedmane domīgi runāja, "jo arī man bija tāds iespaids, ka misteram Vonsam un Mārdžorijai ir kāds kopīgs noslēpums. Pats par sevi saprotams," viņa piebilda mātes cieņai atbilstošā tonī, "nevar būt ne runas par mistera Vonsa iemīlēšanos Mārdžorijā, jo viņš ir piecdesmit vai pat vairāk gadus vecs, viņam ir sieva un seši bērni, kas pilnīgi izslēdz tādu iespējamību!"

Izdarīdama secinājumus no saviem nesalīdzināmi plašākajiem piedzīvojumiem, Alma nebūt neizslēdza tādu iespējamību principā, bet bija gatava piekrist šinī atsevišķajā gadījumā.

"Es zinu, ka Mārdžorija bija gaužām nobēdājusies," misis Stedmane turpināja, "un reiz, kad man gadījās izteikt kādu pavisam nenozīmīgu frāzi, viņa nobāla kā krīts."

"Kāda tad bija šī nenozīmīgā frāze?" vaicāja lēdija Tainvuda, pūlēdamās izlikties pilnīgi vienaldzīga.

"Ļaujiet man padomāt," turpināja vecā sieviete, berzēdama pieri. "Ak jā, es atminos — es pateicu, ka doktora Fordhama saimniecības vadītāja ir saņēmusi kotedžu ciema viņā galā."

"Doktora Fordhama saimniecības vadītāja?" lēnām atkārtoja lēdija Tainvuda. "Kas tas Fordhams tāds bija?"

"Es viņu nepazinu," atbildēja misis Stedmane. "Viņš esot te dzīvojis pirms dažiem gadiem, tad nomiris ar influenci, un viņa saimniecības vadītāja apmetusies uz dzīvi Tainvudā. Man liekas, ka sers Džeimss iedevis viņai kotedžu. Mana dārgā, jūs droši vien to zināt," viņa pārliecinoši piebilda.

"Nezinu itin neko," atbildēja lēdija Tainvuda. "Bet kur šī kotedža atrodas? Vai šī sieviete tur vēl dzīvo?"

Misis Stedmane palocīja galvu.

"Es vaicāju Mārdžorijai par Fordhamu, bet ar savu parasto noslēpumainību— mana dārgā, man nav cita vārda Mārdžorijas atturībai — viņa pārgāja uz citu sarunas tēmu."

"Kā sauc Fordhama saimniecības vadītāju?"

"Misis Smita," mazliet nepacietīgi atbildēja misis Stedmane. "Alma, jūs patiešām esat pārāk neatlaidīga. Kā šī sieviete var jūs interesēt? O, jā, protams," viņa piebilda atvainodamās. "Tā ir viena no sera Džeimsa kotedžām, un dabīgi…"

Lēdija Tainvuda piecēlās un uzlika savu vēso roku mājasmātes rokai.

Lai gan Almai nekur nebija jāsteidzas, viņai tomēr likās, ka automobilis velkas pārāk lēni. Mājās pārnākusi, viņa atrada misteru Ogistu Džavotu pastaigājamies dārzā. Viņš izskatījās ļoti nogarlaikojies. Alma īsumā atstāstīja sarunu ar misis Stedmani un to, ko bija uzzinājusi.

"Labāk likt visu mierā," brīdinoši teica Džavots. "Kādēļ gan bāzt degunu darīšanās, kuras uz jums neattiecas?"

"Vai jūs esat ārprātīgs?" viņa dusmīgi vaicāja. "Vai jūs tiešām neapjēdzat, ko tas jums un man nozīmē, ja Džeimss ir miris?"

Viņš pakasīja zodu.

"Es sajēdzu daudzas lietas," viņš zīmīgi sacīja. "Dažas no tām ir sajaukušas jūsu gudrās smadzenes."

Viņa nosēdās uz dārza sola un izklaidīgi raudzījās celiņa oļos.

"Ja Džeimss ir miris," viņa runāja it kā pie sevis, 'Tainvuda pieder man. Un, ja viņš ir miris, kas, man liekas, ir noticis, tad šis lops, Pretorijas Smits, dabūs maksāt labu cenu!"

"Metiet visu to pie malas!" rūca miermīlīgais Ogists Džavots. "Jūs esat labos apstākļos, jums vajag tikai mierīgi sēdēt un baudīt dzīvi."

"Dzīvi!" viņa nicīgi iesaucās. "Vai šo jūs saucat par dzīvi? Aprakties mazā, sapuvušā ciemā un audzēt cūkas un cāļus! Man tas ir apriebies līdz kaklam, Džavot. Es gribu atpakaļ uz Londonu, gribu atgriezties tur ar naudu namam un automobiļiem. Es gribu rīkot viesības, kā mēs jau to mēdzām darīt."

"Nav iemesla, kādēļ jūs nevarētu tūliņ doties uz Londonu un noīrēt mazu dzīvoklīti…" iesāka Džavots.

"Mazu dzīvoklīti!" viņa nikni kliedza. "Kļūt par izsmieklu veco paziņu baram! Mollijai Sinklerei un Billijai Veinai! Kā jums liekas, ko viņas sacīs, ja es atgriezīšos Londonā kā nabadze? Vai jūs domājat, ka es šajā nožēlojamajā sādžā dzīvoju tikai tādēļ, ka man patīk šāda dzīve? Nē, es te sēžu tikai tādēļ, ka nevaru starot spožumā, uz kuru man ir tiesības, un nevaru rīkoties ar mantu, kas ir mana pēc likuma.

Nesen saņēmu vēstuli no Mollijas, kura prasa, kāpēc gan es neaicinot viņu uz Tainvudu. Viņa domā, ka esmu Ceisas pili, — tā viņi visi domā. Es nevaru iet atpakaļ uz Londonu, lai tiktu izsmieta un nolikta muļķes lomā."

Atkal misters Džavots kasīja zodu.

"Jūs varat nonākt mulķes lomā ari Tainvudā," viņš teica, bet Alma izgrūda niknu saucienu un aizgāja.

Misters Džavots pasmīnēja pie sevis un pacēla sakaltušu lapu no rožu krūma.

"Tāda ir dzīve!" viņš sacīja un tiešām tā arī domāja.

XXVI nodala Atgriešanās no Braitsijas

Ceļojums atpakaļ no Braitsijas noritēja jauki un patīkami, pilnīgi pretēji tam drūmajam braucienam viņu kāzu dienā. Un labi ģērbtais džentlmenis, kurš sēdēja jaunavai blakus, ari bija pavisam cits cilvēks nekā drudža izmocītais Pretorijas Smits, kurš toreiz sakņupis gulēja limuzīna stūrī. Ja Mārdžorija ari vēl nejutās laimīga, tad viņa vismaz bija nomierinājusies, jo bija ieguvusi uzticību un paļāvību uz savu vīru, bet uzticība un paļāvība ir labākās un varbūt arī vienīgās jūtas, kuras daudzmaz pietiekamā mērā spēj atvietot mīlu. Jā, viņa bija atradusi draugu — draugu, kuram ar katru dienu vairāk un vairāk uzticējās un pieķērās.

"Esmu loti priecīga, ka jūs bijāt ar mieru apmesties mūsu mājā," viņa sacīja, nevarēdama acumirklī atrast citu sarunas tematu, ar ko pārtraukt ilgo klusumu, kas bija iestājies pēc viņa stāsta par Dienvidāfrikas klajumiem. "Ja jūs apmestos viesnīcā, ļaudis sāktu tenkot."

Viņš palocīja galvu.

"Māte varbūt būs mazliet… pētoša," jaunava sacīja, pūlēdamās būt saudzīga pret māti un vienlaikus arī mēģinādama sagatavot Smitu. "Viņa patiešām ir loti laipna un mīla, tikai reizēm viņai trūkst takta."

"Domāju, ka to jau zinu," viņš atbildēja.

"Un tad tur ir ari lēdija Tainvuda," Mārdžorija turpināja. "Viņa mūs bieži apmeklē. Es ceru, ka jūs nebūsiet pret to."

"Man ir kauns par manu dusmu izvirdumu toreiz," viņš sacīja. "Esmu lēdijai Tainvudai parādā atvainošanos — vismaz biju parādā līdz šorītam," viņš izlaboja, "kad es viņai aizrakstīju."

"Jūs rakstījāt viņai?" jaunava izbrīnījusies vaicāja un uzlika viņa rokai savējo. "Tas ir labi," viņa sacīja mirdzošām acīm. "Man, tāpat kā jums, nepatīk lēdija Tainvuda, bet viņa ir manas mātes draudzene— loti slikta draudzene, man šķiet," viņa piemetināja ar skumju smaidu. "Bet mātei viņa patīk."

"Es būšu loti pieklājīgs pret lēdiju Tainvudu," sacīja Pretorijas Smits, izlikdamies dziļi iespaidots. "Es novilkšu savus svārkus un noklāšu dubļos, lai viņas maigās kājiņas nesamirkst, es saņemšu viņu pie durvīm, ceļos nometies un trīs reizes galvu pie zemes piesizdams, un katru vakaru un rītu es kvēpināšu viņai vīraku."

"Jūs muļķojaties!" viņa iesaucās un jutās laimīga.

Misis Stedmane stāvēja parādes durvīs un apsveica atbraucējus ar to labvēlīgi vēso izturēšanos, kāda, pēc viņas domām, saskanēja ar sievasmātes cieņu.

"Jūsu istabas ir kārtībā," viņa sacīja. "Es nevarēju pieļaut, ka misters Smits apmestos mūsu brīvajā istabā mājas viņā galā, mana dārgā," viņa noglaudīja Mārdžorijas vaigu, "tādēļ atbrīvoju viņam manu istabu, kura atrodas blakus jūsējai."

"Ak, māt," jaunava noraizējusies iesaucās, "jūs taču nebūsiet izvākusies no savas istabas…"

"Nekāds upuris nav par grūtu priekš manas meitas," misis Stedmane smaidīdama viņu pārtrauca. "Man patiešām nav nekādu neērtību, lai gan jūtu savas gultas trūkumu— pareizāk sakot, jutīšu to," viņa piebilda.

"Māt, jūs tūliņ iesiet atpakaļ," jaunava noteikti sacīja. "Es nevaru pieļaut, ka jūs ciešat neērtības. Mans vīrs ir mierā ar brīvo istabu — pat tad, ja tā ir mājas viņā galā, vai ne, Džon?"

"Man vislabāk patiktu telpa virs staļļiem," viņš, nopietns likdamies, sacīja. "Misis Stedmane, jums nav jāaizmirst, ka es neesmu pieradis pie šīs jaukās dzīves greznībām." Jaunavas lūdzošo un baiļojošos skatu neievērodams, viņš lielā nopietnībā turpināja: "Salmu cisas kaut kur vasaras mājiņā vai koka rāmis uz skrāģiem klētī starp prusakiem būtu vislabāk. Es ilgojos pēc zirnekļiem rītos un jūtos apjucis, ja neatrodu vienu vai divus skorpionus rāpojam palagos."

Misis Stedmane klausījās, muti atpletusi. Pretorijas Smitu viņa bija iedomājusies kā stūrgalvīgu, klusu cilvēku. Tāds viņa attēls dzīvoja tās domās, un viņa sāka baiļoties, ka šis attēls varētu mainīties. Viņa ienīda katras izmaiņas.

"Es, zināms, neiešu atpakaļ uz savu istabu," viņa atbildēja, vēl arvien pašuzupurēšanās gara tirdīta. "Brīvā telpa ir drusku mitra, un es nekādā ziņā nevaru pieļaut, ka jūsu vīrs dzīvo mitrā istabā."

"Māt…" jaunava iesāka, bet māte nelāva viņai runāt.

"Protams, jūsu istaba ir loti liela, mana dārgā, un tanīs laikos, kad es biju jauna, precējusies sieviete, nebija ne runas par divām istabām. Viena liela istaba un viena ģērbistaba, jā, bet…"

Pretorijas Smits nāca jaunavai palīgā.

"Misis Stedmane," viņš drūmā balsī sacīja, "vai nu jūs paliekat savā istabā un dodat man jūsu brīvo, mitro telpu, vai es iešu un apmetīšos viesnīcā par izbrīnu visai apkārtnei. Iedomājieties tik, ko ļaudis runās, uzzinādami, ka mēs, tikko apprecējušies, tūliņ arī izšķiramies."

Šo argumentu nevarēja tik viegli atstāt bez ievērības, tādēļ misis Stedmane, lai gan vilcinādamās, tomēr beidzot padevās.

"Tfu!" Mārdžorija iesaucās, kad viņi abi palika vieni viesistabā. "Jūs nebijāt visai izpalīdzīgs."

"Nebiju izpalīdzīgs?" viņš nicīgi iesaucās un tad mierīgi atbildēja: "Tas man patīk! Bet, kas attiecas uz mani, tad Viktorijas laikmeta paražas vajadzētu atjaunot, tikai bez ģērbistabas!"

Jaunava savādi paraudzījās viņā un iesmējās. • "Jūs esat jocīgs cilvēks," viņa sacīja. "Bet mēs taču nebūsim šeit ilgi, vai ne? Jūs runājāt par braukšanu uz Londonu."

"Es braukšu," viņš mierīgi atteica. "Man jānopērk un jāņem līdzi daudzas lietas."

"Jāņem līdzi?" viņa atkārtodama vaicāja. "Jūs domājat — uz Dienvidāfriku? Kad jūs aizceļosiet?"

"Skaitot no nākamās sestdienas, pēc nedēļas," bija viņa atbilde, kurai sekoja klusums.

"Kādēļ jūs man neteicāt agrāk, ka tik ātri aizceļosiet?"

"Glabāju šo patīkamo ziņu kā pārsteigumu," Pretorijas Smits atbildēja, un atkal iestājās ilgs klusums.

"Pēc nedēļas…" Mārdžorija pie sevis runāja. Pēc kāda laiciņa viņa jautāja: "Cik ilgi jūs būsiet prom? Nelasiet avīzi, tas nav pieklājīgi, kad es ar jums runāju."

Viņš nolika avīzi, mazliet pasmaidīdams.

"Varbūt gadu, un var arī būt, ka palikšu uz visiem laikiem," viņš nevērīgi atteica.

"Tad man jābūt…" viņa aprāvās, teikumu nenobeigusi.

"Jums jābūt labai, mīlai meitenei," mierīgi sacīja Pretorijas Smits, "kamēr es pārliecināšu veco Zālamanu, ka šīs laulības bija pavisam smieklīgas un nevajadzīgas."

"Un tad?" viņa mierīgi vaicāja.

"Tad jūs varēsiet dabūt laulības šķiršanu," viņš atbildēja. "Man riebjas, ka jums tas jādara un jāuzņemas nepatikšanas, bet es nepretošos, un tā šī lieta nepiesaistīs plašākas sabiedrības uzmanību."

"Jūs dosiet man iemeslu?"

Viņš mēmi palocīja galvu.

"Izklausās diezgan šausmīgi, vai ne?" viņa pēc kāda laika vaicāja un nodrebēja. "Bet es nedomāju, ka vēlos šķiršanos. Tas ir, es būšu pilnīgi apmierināta, jo man nav neviena cita, kuru es gribētu precēt, — bet jūs varbūt gribat precēt kādu citu," viņa ātri piebilda.

"Nebūtu domājams, nepavisam nebūtu domājams," bija Pretorijas Smita atbilde.

Jaunava ātri piesteidzās pie verandas stikla durvīm, atvēra tās un— jocīgi!— atcerējās, ka tieši šinī vietā viņa lielās dvēseles mokās bija raidījusi pret debesīm savu izmisušo lēmumu neprecēt Pretorijas Smitu. Viņa izgāja dārzā.

Jauno sievieti pārņēma svešāda tukšuma sajūta. Sevī iegrimusi, viņa mēģināja to analizēt. Jā, tas bija tādēļ, ka Pretorijas Smits brauks prom un ka šis vīrs viņai patika. Viņš vienmēr bija laipnīgs un draudzīgs, un viņai patika tā asprātība, gaišais prāts un skaidrais skatiens uz visām lietām. Viņa nekad nebija pazinusi vīrieti — draugu, izņemot Lansu. Mārdžorijas lūpas nicīgi sarāvās — vai nu domājot par Lansu, vai arī salīdzinot abus šos vīriešus.

Pretorijas Smits bija meitenei piebiedrojies un soļoja blakus.

"Tātad pēc ceturtdienas es jūs neredzēšu, kamēr atbrauksiet atvadīties," viņa sacīja.

"Vai tas ir vajadzīgs?" Pretorijas Smits vaicāja, aizdedzinādams cigareti.

Mārdžorija sarauca uzacis.

"Ja jūs nevēlaties atbraukt, jums nevajag to darīt," viņa atbildēja. "Vajadzības patiešām nav nekādas, bez tam jūs būsiet Joti aizņemts."

"Es atbraukšu, ja jūs vēlaties," mierīgi sacīja Pretorijas Smits, bet jaunā sieviete klusēja.

Dzīve likās zaudējusi krāsu un harmoniju. Varbūt tādēļ, ka Smits bija licis viņai saprast tās divdomīgo stāvokli un atgādinājis nepatīkamās atmiņas par vecā Zālamana ultimātu. Viņa nepētīja iemeslus, kādēļ bija norūpējusies un nelaimīga.

"Pirms jūs aizbraucat, es vēlētos atvieglot savu sirdi un uzticēt jums kādu noslēpumu," viņa skumīgi sacīja.

Viņš uzmeta viņai ātru, asu skatienu.

"Vai jums ir kāds cits?" viņš ātri vaicāja.

"Vai man vispār kāds ir?" viņa izlaboja, un Smita seja piesarka.

Viņa atbilde atskanēja stīvi: "Ne jūs, ne es — mēs neesam glabājuši sevī ilūziju, ka mūsu draudzībā vai laulībā ir kaut kas vairāk kā vienīgi jocīga spēle un veca vīra kaprīzes apmierināšana."

"Apsēdieties šeit," viņa lūdza, un tanī pašā vietā, kur viņa pirms nepilnām divām nedēļām bija saņēmusi un lasījusi Zālamana Stedmaņa vēstuli, viņa atklāja Smitam to, ko nekad nevienam cilvēkam vēl nebija teikusi.

Pagāja ilgs laiks, pirms jaunava varēja runāt. Bet, kad viņa iesāka, jau pirmais teikums pauda visu viņas stāsta būtību.

"Tas ir par seru Džeimsu Tainvudu. Es zinu, ka viņš ir miris. Un es ari zinu, ka jūs bijāt klāt viņa nāves brīdī."

XXVII nodala Stāsts par seru Džeimsu Tainvudu

Pretorijas Smits klusēja. Viņš aizdedza jaunu cigareti pie kvēlojošā izsmēķa, kuru pēc tam nolika zemē un rūpīgi samina.

"Tātad sers Džeimss Tainvuds ir miris," viņš beidzot lēnām sacīja, "to arī es zinu kādu laiku."

Jaunava cieta klusu, un viņš turpināja ar manāmu rūgtumu balsī:

"Zinu arī to sievieti, kura viņu noslepkavoja."

Mārdžorija sēdēja apjukusi un nezināja, kā turpināt savu stāstu. Viņš pievērsās meitenei, un viņa silti laipnais skatiens sastapās ar viņas acīm.

"Es vēlētos dzirdēt jūsu stāstu," viņš lēnām sacīja. "Jūs mani mazliet pārsteidzāt."

Jaunava iesāka, neveikli stomīdamās, vārdus meklēdama, bet, jo vairāk viņa iedziļinājās savā stāstā, jo tekošāka un saistošāka kļuva viņas valoda. Smits stīvi raudzījās puķu dobē un tikai retumis iemeta kādu vārdu.

"Kad mēs bijām nabadzīgas— tas bija pirms tam, kad krusttēvs Zālamans sāka mums palīdzēt, — es kalpoju kādā advokātu kantorī. Es biju mistera Džordža Vonsa sekretāre. Viņš pazina manu tēvu un bija pret mani loti laipns. Man bija uzticēts firmas konfidenciālais darbs, un tādēļ man nācās pieņemt jūs, kad jūs atbraucāt no Dienvidāfrikas. Vai jūs atceraties mani?" *

Viņai par izbrīnu, Smits palocīja galvu un sacīja:

"Ļoti labi. Lūdzu, turpiniet."

"Todien, kad jūs atbraucāt, misters Vonss pasauca mani un pasniedza man aploksni, kurā acīmredzot atradās viņa paša rakstīta vēstule. Vēstule bija adresēta seram Džeimsam Tainvudam, baronetam, Parka mājā 947.

"Mis Stedmane," viņš man teica, "es veļos, lai jūs man parādītu laipnību. Man nepatīk sūtīt jūs kā ziņnesi, bet šinī gadījumā man ir nepieciešams, lai vēstuli nogādā kāds, kuram es varu pilnīgi uzticēties."

Viņš man paskaidroja, ka vēstule jāaiznes uz dzīvokli, kurš pieder aktrisei Almai Trebizondei.

"Jūs tur sastapsiet seru Džeimsu," viņš teica, "es vēlētos, lai jūs šo vēstuli nododat personīgi seram Džeimsam un, ja iespējams, atnesat man atbildi. Es ticu, ka jūs turēsiet slepenībā visu, kas vien tur atgadīsies un ko jūs tur redzēsiet."

Biju loti pārsteigta. Nekad agrāk tādus uzdevumus nebiju veikusi, bet, protams, es biju ar mieru iet. Pulkstenis rādīja pusseši, kad man šī vēstule tika iedota, un bija jau tumsa, kad es sasniedzu lielo, grezno blokēku pie Rīdžentparka. Es uzbraucu ar liftu un bez grūtībām atradu norādīto dzīvokli. Jau uz trepēm dzirdēju, ka dzīvoklī ir troksnis. Kāds spēlēja klavieres, un pagāja labs laiks, kamēr izdzirdēja manu zvanu. Iznāca kalpone un ielaida mani priekšnamā. Dzīvoklī acīmredzot bija viesi, jo es dzirdēju dziedam divas vai trīs balsis.

Drīz mani ielaida istabā, un sers Džeimss iznāca man pretī.

"Ko jūs vēlaties?" viņš vaicāja.

Es paskaidroju viņam, ka nāku no firmas "Vonss & Vonss" un man ir viņam personīgi nododama vēstule. Viņš paņēma vēstuli, attaisīja, izlasīja un sāka lādēties. Viņš bija piedzēries.

"Jūs varat pateikt Vonsam, lai viņš brauc uz elli," sers Džeimss teica, "un pasakiet Džotam, ka arī viņš var braukt uz elli."

Bet tad piepeši viņš sāka smieties, un, pirms es ko apjēdzu, kāds vīrietis sagrāba mani ap viduci un mēģināja piespiest dejot.

Toreiz es redzēju Almu Trebizondi pirmo reizi. Neatceros, kā izkļuvu no šīs vietas. Kāds vīrietis mani atsvabināja — tagad man liekas, ka tas bija misters Džavots." Mārdžorijai, to atceroties, pārskrēja drebuli. "Viņi gribēja piespiest mani dejot un dzert. Vīrietis, kurš mani turēja, noskūpstīja mani, bet sers Džeimss nelikās par to ne zinis. Beidzot izkļuvuši no turienes, es devos tieši uz kantori, kur misters Vonss mani gaidīja. Es pateicu viņam sera Džeimsa atbildi," Mārdžorija smaidīdama sacīja.

"Ko Vonss par to teica?" vaicāja Pretorijas Smits.

"Viņš bija loti uzbudināts," atbildēja jaunava, "un lūdza mani neteikt nevienam par dzirdēto un redzēto. Es domāju, ka sers Džeimss bija viņa klients, un tādēļ viņš baiļojās, lai es nedomātu slikti par jauno cilvēku."

"Un tad ierados es," sacīja Pretorijas Smits. "Kas notika nākamajā dienā?"

"Pēcpusdienā misters Vonss atkal pasauca mani. Viņš bija uzrakstījis vēstuli," jaunava turpināja.

""Man loti nepatīk sūtīt jūs ar šīm ziņām, mis Stedmane," viņš teica, "tomēr es nevaru citādi kā lūgt jūs aizbraukt uz sera Džeimsa Tainvuda muižu Dortšīrā pie doktora Fordhama, kurš ir sera Džeimsa draugs, un nodot viņam šo vēstuli."

Ap pulksten astoņiem vakarā sasniedzu Dilmotas staciju, kur mani jau gaidīja mistera Vonsa pasūtītais automobilis. Piebraucu pie Tainvudčeisas pils parka vārtiem un tūliņ tiku ielaista, kad pateicu, kādēļ esmu atbraukusi.

Pilī bija tumšs, un tā likās pilnīgi tukša, bet, piebraucot pie parādes durvīm, virs tām atspīdēja tik tikko manāma gaismiņa. Piezvanīju vairākas reizes, un tikai tad kāds džentlmenis, kurš izrādījās pats doktors Fordhams, atvēra durvis.

"Ko jūs vēlaties?" viņš skarbi vaicāja un labprāt nebūtu laidis mani pat priekšistabā, bet, tā kā stipri lija lietus, tad nebūtu bijis visai pieklājīgi atstāt mani uz kāpņu pakāpieniem," jaunava smaidīja, "tādēļ ar lielu nepatiku viņš Jāva man ieiet.

"Man ir vēstule doktoram Fordhamam," es teicu.

"Es esmu Fordhams," viņš atbildēja un, vēstuli paņēmis, attaisīja un lasīja to.

"Apsēdieties šeit uz acumirkli," viņš teica, rādīdams uz krēslu. "Es jūs ilgi neaizkavēšu."

Fordhams iegāja kādā blakusistabā un aizvēra aiz sevis durvis. Bet tās atslīdēja vaļā, un es izdzirdu balsis, vienu no tām es pazinu kā sera Džeimsa Tainvuda balsi. Viņš runāja dusmīgi, uzbudināti, un es domāju, ka nav. jāstāsta, ko viņš teica. Otra bija jūsu balss."

Pretorijas Smits nesacīja ne vārda. Viņš aizsvieda savu izdegušo cigareti, vēsi un mierīgi izņēma portsigāru un paņēma jaunu.

"Turpiniet," viņš teica.

"Es sēdēju un brīnījos, kas tur notiek, kad piepeši atskanēja šāviens. Biju pārbijusies, pēc tam iedomājos, ka varbūt varu ko palīdzēt. Piesteidzos pie vaļējām durvīm, ieskatījos istabā un ieraudzīju…" Jaunavas balss drebēja.

"Jūs tur ieraudzījāt…" atkārtoja Pretorijas Smits.

"Sers Džeimss Tainvuds gulēja asiņu peļķē uz grīdas," sacīja jaunava dobjā balsī. "Es redzēju revolveri spīdam. Kāds vīrietis bija pārliecies pār līķi, un es dzirdēju viņa balsi."

Iestājās klusums.

"Ko šis vīrietis sacīja?" vaicāja Pretorijas Smits, gandrīz čukstēdams.

"Viņš teica: "Mans Dievs! Esmu viņu noslepkavojis!"" jaunava lēnām atbildēja. "Un tad viņš pagriezās, es redzēju viņa seju — tas bijāt jūs!"

Pretorijas Smits izpūta dūmu mutuli gaisā.

"Labi," viņš sacīja, "kas notika tālāk?"

Jaunava aprakstīja savu braucienu nakts tumsā kopā ar dakteri un pastāstīja par viņu sarunu.

"Tas bija viss," viņa turpināja. "Es atgriezos pie mistera

Vonsa un visu izstāstīju. Bija ļoti vēls, kad es atgriezos Londonā, bet viņš mani sagaidīja uz platformas. Kad es viņam attēloju ainu, kuras aculieciniece biju, viņš apgalvoja, ka sers Džeimss neesot miris. Viņš lūdza mani neteikt nevienai dzīvai dvēselei par šo traģēdiju, un es esmu turējusi savu solījumu līdz pat šai minūtei."

Pretorijas Smits piecēlās.

"Tātad jūs domājat, ka es noslepkavoju seru Džeimsu, vai ne?"

Jaunava pakratīja galvu.

"Nē, tagad es vairs tā nedomāju," viņa mierīgi atbildēja. "Protams, kad es lasīju laikrakstos, ka sers Džeimss aizbraucis uz ārzemēm un ka viņa jaunākais brālis nomiris ar tīfu, es zināju, ka doktors Fordhams bija devis nepareizu apliecinājumu, jo seram Džeimsam nebija brāļa."

"Pusbrālis," piemetināja Pretorijas Smits. "Bet ko jūs domājāt par visu šo lietu? Tas ir, kādu atrisinājumu šai mistērijai jūs atradāt?" vaicāja Pretorijas Smits, jaunavā lūkodamies.

Viņa papurināja galvu un atbildēja:

"Es baidos, ka ne visai apmierinošu, varbūt romantisku. Es domāju, ka sers Džeimss pats nošāvās. Lai glābtu ģimeni no kauna, viņa brālis aizbrauca uz ārzemēm, bet sers Džeimss tika apglabāts ar sava brāļa vārdu."

"Vai jums neienāk prātā, ka, ja tā būtu taisnība, aizbraukušais brālis kādu dienu varētu ierasties un izvirzīt savas tiesības uz muižu?" vaicāja Pretorijas Smits pēc tam, kad bija kādu brīdi domīgi klusējis.

"Es nedomāju, ka viņam ir kādas tiesības,— viņš bija tikai pusbrālis," mierīgi atbildēja jaunava. "Es domāju, ka viņš mierīgi ļausies aizmirstībai un ģimenes īpašumi pāries…" viņa apklusa.

"Lēdijai Tainvudai?" viņš mierīgi vaicāja. "Tas gan nenotiks. Bet kurš gan varētu būt šis pusbrālis?"

Jaunava uzmeta Smitam ātru skatienu.

"Ja tāds pusbrālis vispār eksistē, tad tas esat jūs," viņa atbildēja, un viņš pamāja ar galvu.

"Jūs uzrādāt dedukcijas spējas, ar kurām varētu lepoties .visslavenākais detektīvs," Pretorijas Smits zobojās.

XXVIII nodala Ģīmetne

Lēdijai Tainvudai bija viens no tiem nemierīgajiem un nenogurstošajiem raksturiem, kuri nevis izvairās, bet tieši meklē un iet pretim opozīcijai, lai tikai pārvarētu šķēršļus, kas stājas cejā viņu mērķiem.

Misters Džavots būtu apmierināts ar vienu akru rožu un diviem akriem sakņu dārza, bet Almas Tainvudas centieni vērsās citā virzienā. Tajā pašā dienā, kad misters un misis Smiti atgriezās no Braitsijas, viņa aizripināja savā automobilī caur ciemu, lai apmeklētu kādu citu misis Smitu.

Mirušā doktora Fordhama saimniecības vadītāja dzīvoja loti jaukā kotedžā, kas atradās mazliet atstatu no ceļa. Viņa patlaban dārzā sauļojās, kad lēdija Tainvuda pieklauvēja pie viņas durvīm.

Misis Smita iznāca pretim caur kotedžu un kniksēdama apsveica apmeklētāju. Alma slepeni, bet uzmanīgi vēroja sievieti, pūlēdamās atklāt tajā kādu nelabvēlības pazīmi. Beidzot viņa nāca pie slēdziena, ka Fordhams nebūs dalījies ar savu kalponi visos noslēpumos tik pilnīgi, lai tā nostātos pret viņa drauga sievu.

Alma sekoja padevīgajai misis Smitai saulainajā dārzā aiz kotedžas un apsēdās Vindzoras krēslā, kuru iznesa pietvīkusi mājasmāte.

"Man apmeklētāji nenāk bieži, milēdij," viņa stāstīja.

"Es nezināju, ka jūs šeit dzīvojat, misis Smita," smaidīdama sacīja Alma, "citādi jau agrāk būtu apmeklējusi mana drauga doktora Fordhama saimniecības vadītāju."

Alma prata melot viegli un graciozi, un misis Smita Almas pieteikumu uz viņas mirušā kunga draudzību pieņēma labprāt, jo vairāk tādēļ, ka gandrīz neko nezināja par to vīru, pie kura desmit gadus bija kalpojusi.

Lēnām un ar lielu smalkjūtību lēdija Tainvuda novadīja sarunu uz doktoru Fordhamu, un misis Smita bija gatava runāt.

"Viņš bija savāds vīrs," viņa teica. "Es nedomāju, ka mēs pārmainījām vairāk nekā duci vārdu pa visu mana dienesta laiku. Viņš bieži mēdza braukt uz ārzemēm," misis Smita paskaidroja.

"Vai viņam ir kādi radinieki?" vaicāja Alma.

Sieviete papurināja galvu.

"Nē, milēdij, neviena."

"Bet kas mantoja viņa īpašumus, kad viņš nomira?"

"Viņam nebija daudz, milēdij," sacīja misis Smita, "un to pašu viņš, uz miršanas gultas gulēdams, novēlēja man. Apmēram trīs simti mārciņu un dažas mēbeles. Māja, kurā viņš dzīvoja, nebija viņa! Tā piederēja seram Džeimsam, bet sers Džeimss vai vismaz viņa advokāts uzdāvināja man šo kotedžu."

"Viņš bija Joti interesants cilvēks," runāja Alma. "Viņš taču rakstīja grāmatas."

Misis Smita, kura nekad nebija uzskatījusi savu darba devēju par sevišķi interesantu cilvēku, papurināja galvu.

"Nē, milēdij, viņš atstāja tikai dažus papīrus, kurus es novietoju augšā. Tie ir viņa ceļojumu rēķini, viena vai divas dienasgrāmatas un kādi citi papīri, laikam viņa medicīnas diplomi."

Alma Tainvuda jutās vīlusies. Viņa bija cerējusi, ka saimniecības vadītāja zinās vairāk un varēs vismaz kaut ko pastāstīt, kas apgaismotu sera Džeimsa Tainvuda noslēpumaino pazušanu. Viņa arī vairs necerēja atrast kādu dokumentāru pierādījumu, jo likās neticami, ka Fordhams atstās dokumentus vai kādus citus rakstiskus pierādījumus par to lomu, kāda viņam bijusi šajā lietā.

"Esmu bieži domājusi," misis Smita turpināja, "ka man vajadzētu nosūtīt šos papīrus advokātam, un vairākas reizes esmu jau sapakojusi tos, lai nosūtītu misteram Vonsam, — es tos atradu tikai tad, kad izkravāju kādu vecu kasti."

Alma vilcinājās un grasījās atvadīties.

"Viņa dienasgrāmatā droši vien aprakstīti ārzemju ceļojumi?" viņa it kā garāmejot piebilda.

"Jā, milēdij. Vai jums nepatiktos to apskatīt? Es zinu, jūs tas interesēs."

Viņa aizsteidzās prom un pēc kāda laiciņa atgriezās ar izbalējušu plīša kasti rokās.

"Šī ir vienā no tām, milēdij," viņa sacīja, pasniegdama viešņai mazu, bet biezu kabatas grāmatiņu, kuru Alma ātri pāršķirstīja.

Grāmatiņa bija pilna nepazīstamiem vārdiem un svešu vietu nosaukumiem. Kādā lapaspusē Almu ieinteresēja ieraksts:

"Kamēr mēs ar Džotu sekojām lauvas sliedei, mēs uzgājām kāda cita sportista pēdas. Tas izrādījās ne vairāk, ne mazāk kā Vaitas hercogs, kurš ari medīja šinī apkārtnē. Hercogs ir lustīgs zellis, un Džots ar viņu slaveni izklaidējās."

Kas šis Džots bija? Jādomā, kāda paziņas vārds. Viņa šķirstīja un vietvietām lasīja, bet neatrada itin neko, kas dotu jel vismazāko informāciju šajā lietā.

"Šie ir viņa medicīnas diplomi, milēdij," sacīja misis Smita, "tie abi ir latīņu valodā."

Lēdija Tainvuda papurināja galvu.

"Vai cita nekā vairāk nav?"

"Tikai kāda ģīmetne, milēdij. Dakteris uz tās uzrakstījis — "Vienīgā fotogrāfija", bet es nezinu, ko tas nozīme."

Alma Tainvuda izlasīja ķeburaino uzrakstu, bet tad, paskatījusies ģīmetnē, piepeši pielēca kājās. "Beidzot!" viņa izsaucās.

Tā bija viņas vīra, sera Džeimsa Tainvuda, fotogrāfija!

XXIX nodala Pusnakts apmeklētājs

Misis Stedmane paziņoja, ka viņa došoties ilgākā izbraucienā pa laukiem, tādēļ Mārdžorija, kura ar Pretorijas Smitu sēdēja dārzā un dzēra pēcpusdienas tēju, bija loti pārsteigta, redzot māti atgriežamies atpakaļ negaidīti ātri un ne visai labā omā.

"Bet, māt, es domāju, ka jūs būsiet mājās vēlu," sacīja jaunava, kad Pretorijas Smits piecēlās pasniegt mātei krēslu pie tējas galda.

"Es nedomāju, ka man būs tik ātri jāatgriežas," gražīgi atbildēja misis Stedmane, "un, Mārdžorij, es tiešām vēlos, kaut jūs atmestu paradumu noteikt manas iešanas un nākšanas laiku, it kā es būtu kāda fabrikas strādniece. Man riebjas justies izspiegotai."

"Tas bija par stipru, māt," smaidīdama sacīja jaunava. "Kas jums atgadījies? Jūs esat dusmīga?"

"Neesmu dusmīga, dārgā. Esmu pavisam mierīgā garastāvoklī," asi atbildēja misis Stedmane. "Ja arī esmu mazliet apvainota, tad ceru, ka esmu pietiekami labi audzināta, lai noslēptu savas jūtas. Alma patiešām ir loti neapdomīga."

"Vai jūs bijāt pie Tainvudiem?" jaunava mierīgi vaicāja.

"Jā, es biju tur!" izaicinoši atbildēja misis Stedmane. "Es iešu, kur man patiks, Mārdžorij, un negribu, ka mana pašas meita mani kontrolē, pie tam vēl svešu klātbūtnē."

• "Diezin vai svešu, misis Stedmane," jautri iebilda Pretorijas Smits. "Es tagad piederu pie ģimenes, jūs to zināt."

"Piedodiet, mister Smit," sacīja misis Stedmane ar pārspīlētu laipnību. "Man nevajadzēja lietot vārdu "svešs", jo jūs tiešām esat uzmanīgāks pret mani nekā Mārdžorija. Es gāju apmeklēt Almu kādā pavisam privātā darīšanā, kam nav nekāda sakara ar lietām, kuras Mārdžorijai tā nepatīk. Alma bija tik uztraukta un uzbudināta, kādu es to vēl nekad nebiju redzējis. Viņa man paziņoja, ka šo pēcpusdienu nespēlēšot kārtis."

Misis Stedmane acumirklī aizmirsa to, ko bija teikusi par sava apmeklējuma "privātās darīšanas" raksturu.

"Protams, es vaicāju, kādēļ gan ne, un viņa man paskaidroja, ka tai gadījies liels atradums un viņa un misters Džavots būšot ārkārtīgi aizņemti. Patiesību sakot, mana dārgā," sacīja misis Stedmane, uzacis savilkusi un galvu kratīdama, "Alma izturējās pat rupji."

Mārdžorija nesacīja neko. Viņa vēlējās, kaut Alma būtu bijusi nepiedodami rupja.

"Kāds tad ir viņas lielais atradums?" zobgalīgi ieprasījās Pretorijas Smits. "Vai viņa ir atradusi jaunu paņēmienu grumbu izlīdzināšanai? Tas taču nevarētu būt jauns paņēmiens kāršu izdalīšanai no kavas apakšas, jo to viņai Džavots iemācījis jau sen."

Misis Stedmane pārsteigta raudzījās runātājā.

"Izdalīt kārtis no apakšas?" viņa neticīgi atkārtoja. "Kā, tā taču būtu krāpšana!"

"Laikam gan," Smits jautri atteica, "un pie tam rupja, neveikla krāpšana, kuru viegli var atklāt ikviens, izņemot iesācēju."

"Es tam nekad neticēšu," sacīja misis Stedmane, galvu kratīdama. "Nekad, nekad! Jums ir aizspriedumi pret lēdiju Tainvudu, mister Smit, un es dziļi nožēloju, ka ari Mārdžorija bez jebkāda iemesla dalās ar jums šajos aizspriedumos. Bez jebkāda iemesla, izņemot, protams, to, ka Alma ir piegriezusi lielu vērību manai sabiedrībai," nobeidza misis Stedmane ar sāpīgu smaidu.

"Jūs varat ticēt vai neticēt," sacīja Pretorijas Smits, "bet, ja vēlaties, varu jums parādīt, kā to dara. Atnesiet kāršu kavu, es sadalīšu dūžus un karaļus, bet jūs jauksiet!"

Misis Stedmane, jau tā sapīkusi, tagad pavisam saskaitās.

"Jūs varat to izdarit, mister Smit," viņa skarbi atteica, "bet es neticu, ka dārgā Alma ir tā trenējusies kā jūs."

"Māt!" pārmetoši iesaucās jaunava, bet Pretorijas Smits jautri smējās, zobgalīgo skatienu no sievasmātes nenovērsdams.

"Nē," Pretorijas Smits piekrita. "Protams, viņa nav uzcītīgi apmeklējusi vissliktākos Dienvidāfrikas salonus, kā es to esmu darījis, pelnīdams maizi ar smadzenēm un roku veiklību," viņš sacīja, apskatīdams savas rokas, kuras bija sevišķi baltas un mazas. "Viņa neko vairāk nav darījusi…" Viņš pēkšņi aprāvās un lāva pazust akmenscietajai izteiksmei, kas bija parādījusies viņa acīs.

"Kādēļ jūs ķircināt māti?" vaicāja jaunava, kad misis Stedmane bija aizgājusi uz savu istabu.

"Vai es viņu ķircinu? Man žēl," padevīgi, bet smiedamies atbildēja Pretorijas Smits. "Bet Alma Trebizonde patiešām ir krāpniece, jūs zināt."

"Es nesaprotu, kādēļ jūs to apgalvojat," norūpējusies sacīja jaunava. "Man nepatīk Alma, bet es tomēr nevarētu iedomāties, ka viņa ir tāda tipa sieviete."

"Jūs neko tamlīdzīgu nevarat iedomāties, tomēr jums jāzina, ka viņa blēdās!" Smits noteica.

Jaunava klusēja, jo viņa pati to jau bija pateikusi Almai Trebizondei tieši acīs.

Misis Stedmane atnāca atpakaļ mazliet laipnāka, tomēr viņas domas vēl arvien kavējās pie Almas.

"Es domāju, ka viņa taisa lielu brēku par neko, lai gan es pieļauju, ka tas var būt liels sitiens pēc visiem šiem gadiem."

"Sitiens?" ātri iesaucās Pretorijas Smits. "Ko jūs ar to gribat sacīt, misis Stedmane?"

"Viņa atradusi sava vīra ģīmetni," atbildēja misis Stedmane. "Misis Smita esot to viņai iedevusi. Jūs zināt, misis Smita bija doktora Fordhama saimniecības vadītāja. Acīmredzot viņa ir iedevusi ģīmetni Almai. Tā esot vienīgā, kuru Alma jebkad redzējusi."

Jaunava izbrīnā lūkojās savā laulātajā draugā, kurš bija piecēlies kājās un viņa seja bija nobālusi.

"Ko Alma darīs ar ģīmetni?" viņš dobji vaicāja.

"Ielikšot to avīzēs," atbildēja misis Stedmane, ar lielu labpatiku vērodama radīto sensāciju. "Izsludināšot un lūgšot informāciju par sera Džeimsa tagadējo dzīvesvietu."

"Ak tā, to viņa darīs?" klusām iesaucās Pretorijas Smits un, ne vārda neteicis, lieliem soliem devās uz māju, atstādams jaunavu un viņas māti atplestām mutēm raugāmies viņam pakal.

***

Lēdijai Tainvudai patiešām bija darba pilna diena. Misters Džavots, vārda pēc viņas sekretārs, nebija piemērots literāriem sacerējumiem, Almai pašai nācās sastādīt sludinājumus, kuriem vajadzēja parādīties Londonas un Dienvidāfrikas laikrakstos.

Pulksten desmitos misters Džavots piecēlās un nožāvājās.

"Es atstāju to jums, Alma, jo gribu iet gulēt," viņš sacīja.

Alma palocīja galvu, acis nepacēlusi, un atkal iemērca spalvu tintē.

"Es paņemšu ģīmetni sev līdzi," sacīja Džavots. "Būšu augšā agrāk par jums, un mans prāts no rīta būs svaigāks nekā tagad."

Alma vilcinājās.

"Labi," viņa beidzot sacīja un pār plecu pasniedza Džavotam ģīmetni.

Misters Džavots aplūkoja ģīmetni un noklepojās.

"Krogusbrālis," viņš ar labpatiku piebilda, "lai gan man nevajadzētu runāt sliktu par mirušu."

"Vai jūs domājat, ka viņš ir miris?" Alma vaicāja, pagriezdamās savā krēslā.

"Droši!" pārliecināti atteica Džavots. "Viņš nav no tādas sugas, kas ciestu klusībā. Viņš ir gļēvulis, kurš pēc pāris mēnešiem būtu atpakaļ un raudātu pie jūsu krūtīm! Bez tam viņš ir dzimtas galva. Pieņemsim, ka viņš paklausīja sava brāļa padomam vai padevās tā iespaidam, — cik ilgi gan tas varētu vilkties?"

Viņa kodīja spalvaskāta galu.

"Jūsu vārdos ir daudz patiesības, Džavot. Reizēm jūsos paspīd arī inteliģence."

"Pateicos," viņš sarkastiski atbildēja. "Es palikšu šo ģīmetni zem spilvena un gulēšu uz tās."

Bija jau pusdivpadsmit, kad lēdija Tainvuda beidza kārtot papīrus, aiztaisīja rakstāmgaldu un iegāja savā istabā. Viņa piekrita Džavota apgalvojumam, bet to vajadzēja dokumentāri pierādīt, pirms viņa varēja uzstāties kā Tainvudu mantiniece un iegūt visu to, ko Tainvudčeisa varēja viņai dot.

Viņa atvēra savu smago dārglietu kasti, kas stāvēja uz tualetes galdiņa, bet tad atcerējās, ka ģīmetni bija paņēmis Džavots, un nolika kasti atpakaļ. Pusstundu vēlāk viņa jau gulēja tikpat ciešā miegā kā visdievbijīgākais un krietnākais cilvēks.

Apmēram trijos pēc pusnakts lēdija piepeši pietrūkās, pagriezās uz otriem sāniem un ielaidās vieglā snaudā. Bet viņa atkal dzirdēja troksni — to pašu troksni, kas viņu bija uzmodinājis. Alma piecēlās gultā sēdus, pasniedzās un ieslēdza gaismu.

Vīrietis, kurš stāvēja pie viņas tualetes galda, ātri apsviedās, un tā rokā pazibēja revolveris.

"Nekliedziet!" viņš pavēlēja.

Viņa paraudzījās garām uz tualetes galdiņu. Rotu kaste bija atvērta, viņa varēja redzēt vāka sarkano oderi. Otrā rokā vīrietis turēja mazu elektrisko lukturīti.

"Ko jūs vēlaties?" viņa bailēs čukstēja. "Mājās man naudas nav, un dārglietas ir bankā."

Viņa neredzēja uzbrucēja seju, jo to slēpa sarkans zīda kabatlakatiņš. Viņš bija tērpies garā lietusmētelī ar augstu, līdz zodam saceltu apkakli. Tā galvu sedza dziļi uzmaukta filca cepure.

Koridorā atskanēja kailu kāju soli, durvis atvērās, un tajās parādījās Džavota galva. Pirmajā mirklī viņš neievēroja uzbrucēju.

"Vai jūs miegā runājāt?" Džavots vaicāja, un viņa skatiens krita uz alzmaskoto vīrieti.

"Rokas augšā!" iebrucējs komandēja, un Džavots to uz vietas izpildīja. "Nostājieties, lai es jūs varu redzēt!"

Vīrietis paņēma rotaslietu kasti, izbēra tās saturu gultā un pārmeklēja papīrus.

"Aizgriezieties nost, jūs abi!" viņš pavēlēja. "Es negribu, ka jūs redzat, ko es daru."

Lēdija Tainvuda dzirdēja, ka rotaslietas tika ar troksni cilātas, papīri čaukstināti, un reiz iebrucējs pat iesaucās. Tad durvis iečīkstējās, un viņi abi atskatījās.

Iebrucējs bija nozudis.

"Sekojiet viņam!" sauca lēdija Tainvuda. "Sekojiet viņam!"

"Sekojiet viņam pati!" Džavots vēsi atteica. "Es neesmu paradis sekot kramplaužiem, kuri nēsā nāvējošu ieroci. Lai viņš aiziet, tad mēs telefonēsim policijai."

"Jūs esat zaķapastala!" viņa nievājoši iesaucās.

"Dzīvs zaķapastala," Džavots atbildēja. "Es labāk vēlos būt dzīvs zaķapastala nekā miris varonis," viņš piemetināja.

Alma sakravāja rotaslietu kastē atpakaļ tās saturu, kuru iebrucējs bija izbēris gultā.

"Viņš nav paņēmis neko," viņa brīnījās. "Mani gredzeni ir šeit…"

Durvis lejā lēnām aizvērās.

"Tagad es sekošu," sacīja Džavots, un tūliņ ari lēdija Tainvuda izdzirda, ka viņš runā pa telefonu.

XXX nodala Tējas glāze

Tonakt Mārdžorija gulēja loti slikti. Varbūt tās bija domas par… nē, tas taču nevarēja būt! Tam, ka Pretorijas Smits taisījās doties atpakaļ uz Dienvidāfriku, nevajadzēja būt viņas skumju cēlonim. Un tomēr viņa nevarēja atbrīvoties no domām par savu dīvaino stāvokli pēc tam, kad viņš būs aizbraucis.

"Es būtu otra lēdija Tainvuda," viņa domāja, "sieva bez vīra." Pirms nedēļas šī doma būtu darījusi viņu laimīgu. Tagad viņa redzēja šāda stāvokļa ēnas puses un bija loti nobēdājusies.

Mārdžorija ieslēdza gaismu un mēģināja lasīt. Tainvudai bija pašai savs elektrības kabelis— agrākā baroneta dāvana, un jaunava bija likusi iekārtot savā guļamistabā glītu elektrisko tējas vārāmo, kurš aukstajos rītos izrādījās par lielu svētību.

Jaunā sieviete piecēlās no gultas, uzvilka ritakurpes un rītasvārkus un piepildīja elektrisko tējas katliņu ar ūdeni. Viņa nolēma uzvārīt tēju un kādu laiku nodarboties ar lasīšanu.

Nosēdusies pēc iespējas ērtāk savā atzveltnes krēslā, viņa mēģināja koncentrēt domas uz "Francijas džentlmeņiem", taču ik brīdi aizklīda pie viņas personīgās dzīves problēmām. Vai tiešām viņai jābūt sievai tikai vārda pēc un jādzīvo kopā ar laulāto draugu, kurš negrib viņu, kurš aizbrauks un pēc ilgākiem laika sprīžiem varbūt atrakstīs pa vēstulei, pieklājīgi apvaicādamies par viņas veselību!

Izredzes nebūt nelikās tik pievilcīgas kā pirms nedēļas vai divām. Mārdžorijai ienāca prātā traka doma — lūgt ņemt viņu līdzi uz Dienvidāfriku. Viņa sev iegalvoja, ka ceļojums nāks viņai tikai par labu un pie tam viņa redzēs svešas zemes. Viņa varētu apmesties Keiptaunā vai varbūt Kimberlijā, un tad viņi viens otru redzētu tikai retumis. Bez tam viņa, protams, ilgojās satikt savu radinieku, veco Zālamanu Stedmani, kurš viņai bija uzspiedis šīs laulības.

Mārdžorija Stedmane un Mārdžorija Smita viņā strīdējās par šo lietu.

"Mana dārgā," sacīja Mārdžorija Stedmane, "jūs agrāk nekad nevēlējāties redzēt krusttēvu Zālamanu, un, kad pirms diviem gadiem jums lika priekšā aizbraukt uz Keiptaunu, jūs atbildējāt, ka ienīstat pat domu par garu jūras ceļojumu."

"Tas taisnība," piekrita Mārdžorija Smita, "bet es nevēlējos braukt viena un krusttēvam Zālamanam toreiz vēl nebija tik svarīga nozīme manā dzīvē."

Mārdžorijas Smitas argumenti bija vispār loti saprātīgi, tomēr Mārdžoriju Stedmani tie nepārliecināja.

Viņa uzvārīja tēju un lēja glāzē. Piepeši viņai likās, ka kāds staigā pa koridoru. Viņa atvēra durvis tieši laikā, lai redzētu Pretorijas Smitu nozūdam istabā.

Viņa raudzījās uz aizvērtajām durvīm — tās atradās koridora viņā galā— pārsteigta un izbrīnījusies. Varbūt arī viņš nevarēja gulēt. Jaunava paņēma otru glāzi no mazās bufetes, ielēja tajā tēju un, piegājusi pie Smita istabas durvīm, pieklaudzināja.

"Kas tur ir?" vaicāja Pretorijas Smita balss.

"Mārdžorija," viqa atbildēja.

Jaunajai sievietei izklausījās, ka viņš murmina: "Nolādēts!" — tomēr viņa iegalvoja sev, ka varbūt ir maldījusies.

"Ļoti pateicos," Smits sacīja, durvis atvērdams. "Ko jūs īsti darāt tādā agrā rīta stundā?"

"Jocīgs jautājums!" viņa iesmējās. "Vai jūs esat bijis "pastaigāties?"

"Jā, es mazliet izgāju," viņš atbildēja.

Viņa lietusmētelis gulēja nomests uz gultas, un jaunavas ātrais skatiens ievēroja lielu, zilu papīra loksni uz tualetes galda.

"Ceru, ka jūs tagad gulēsiet," viņa neveikli sacīja.

"Nedomāju. Vai mēs netraucēsim jūsu māti, ja es iešu un parunāšos ar jums?"

Viņas sirds salēcās.

"Nē, nedomāju vis, mātei ir ciets miegs." To teikusi, viņa ātri aizsteidzās uz savu istabu. Sekodams slaikajam stāvam pa garo koridoru un nesdams tējas glāzi rokā, Smits brīnījās, kādēļ jaunava tā steidzas. Istabu sasniedzis, viņš ieraudzīja to kārtojam un uzklājam gultu.

"Ļoti, loti atvainojos," viņš teica. "Man patiešām aizmirsās, ka šī ir guļamistaba."

Viņš tomēr ienāca istabā, aizvēra durvis un apsēdās, bet tūliņ atkal piecēlās, savilcis seju.

Roku bikškabatā iebāzis, viņš izvilka jaunavas izbrīna pilno acu priekšā mazu revolveri un nolika to blakus savam sēdeklim uz tepiķa.

"Jums nevajag uztraukties," viņš sacīja. "Tas nav pielādēts. Šinī zemē es nekad nenēsāju līdzi pielādētu revolveri. Tā būtu fatāla kārdināšana, jo te ir tik daudz laužu, kurus man loti patiktos nošaut."

"Bet kādēļ tad jūs to vispār turat sev klāt? Vai jūs esat bijis kramplauža gaitās?"

Mārdžorijas lūpas savilkās zobgalīgā smīnā, izsakot šo jautājumu, bet, viņai par lielu pārsteigumu, Smits piekrītoši palocīja galvu.

"Es mazliet izmēģināju iebrukumu," viņš mierīgi atbildēja. "Patiesību sakot, šī ir otrā dāmu guļamistaba, kurā šonakt esmu."

"Jūs taču nerunājat nopietni?" Mārdžorija iesaucās.

"Es biju vizītē pie lēdijas Tainvudas. Atklāta atzīšanās nāk par labu dvēselei, un sieva nevar nodot liecību pret savu vīru."

"Vai tiešām?"

"Es nekad nemeloju pulksten trijos pēc pusnakts. Šī man ir vispatiesākā stunda no visām divdesmit četrām," viņš runāja, maisīdams tēju. "Kādu dienu es jums pastāstīšu, kādēļ es tur gāju; šai vizītei tomēr bija labs iznākums."

Jaunava šaubīgi raudzījās uz revolveri.

"Tas taču nav…"

"Nē, tas nav," viņš ātri atbildēja, "mana dārgā, protams, tas nav!"

Acumirkli viņas galvā bija iešāvusies doma, ka šis ir tas pats ierocis, kas darīja galu sera Džeimsa Tainvuda dzīvībai.

"Es šonakt esmu pārdomājis visas lietas," viņš sacīja. "Un, tieši atpakaļ nākdams, es izdomāju visvairāk. Mani piepeši pārņēma doma, ka esmu jums izdarījis sliktu pakalpojumu, Mārdžorij."

"Kā?" viņa nesaprazdama iesaucās.

"Apprecēdams jūs," mierīgi sacīja Pretorijas Smits. "Pat lai izpatiktu vecajam Zālamanam, man to nevajadzēja darīt. Tas ir briesmīgi jums."

"Un jums?" viņa vaicāja.

Viņš paraustīja platos plecus.

"Tas man neko nenozīmē, izņemot vienīgi to, ka uz manas sirds ir nepatīkama apziņa, ka es varbūt esmu izpostījis jūsu dzīvi." "

"Tad metiet to ārā no savas sirdsapziņas!" viņa atbildēja strauji un jautri, lai gan šobrīd pavisam tā nejutās.

"ŠI apprecēšanās ir sarežģījusi apstākļus, bet es neredzu, ka tā būtu izpostījusi manu dzīvi. Es droši vien būtu mierīgi dzīvojusi, kamēr paliktu pavisam veca meita, turētu kaķus un papagaiļus, un vecu kučieri un katru gadu Ziemassvētkos izdalītu siltas segas un ogles nabagiem."

"Es tā vis nedomāju. Tas ir," viņš steidzīgi piebilda, "es zinu, ka jūs izdalītu segas un ogles, bet es nedomāju, ka jūs būtu palikusi vecmeitās. Man nu gan negribētos, ka jūs pārāk nopietni uzņemtu savu nelaimīgo stāvokli, Mārdžorij, jo šķiršanās var ari neiznākt."

"Ko jūs ar to domājat?" viņa vaicāja, nenolaizdama acis no sava vīra.

"Kad es aizbraukšu un nokārtošu visu ar veco Zālamanu, es ceļošu. Uz masaju zemi un varbūt ari pāri Barotselandei līdz Beļģijas Kongo — man gribas nokļūt pie mazajām žirafitēm okapi. Es nedomāju labprātīgi un būdams pie pilnas apziņas izdarīt pašnāvību," viņš sacīja ar smaidu, "bet tā ir savāda zeme, pilna dažāda veida bezdibeņiem un briesmām pat piedzīvojušam ceļotājam. Kāds vīrs uz kuģa man teica, ka divdesmit pieci procenti no visiem, kuri dodas uz šo zemi, iet bojā."

"Tad jūs nekur neceļosiet!" jaunava iesaucās, acīm redzami baiļodamās par viņu.

"Pagaidiet acumirkli," viņš smaidīdams sacīja. 'Tas izklausās, it kā es pūlētos spēlēt uz jūsu jūtām, lai radītu jūsos lētu līdzjūtību manam vientuļajam liktenim. Bet tā nav," viņš nopietni turpināja. "Esmu pārliecināts, ka es būšu viens no tiem septiņdesmit pieciem, kuri iziet Āfrikai cauri bez kādiem ievainojumiem, neskaitot saulē nodegušu degunu. Pazīstu jūs loti labi, lai ticētu, ka jūs nevēlaties manu nāvi, bet jums būs izdevība kļūt brīvai, jo tāds cilvēks kā es nenodzīvo ilgu mūžu."

Jaunava mēmi palocīja galvu.

"Ari jums ir tāda pati izdevība," viņa pēc brīža sacīja.

"Ko tas nozīmē?" viņš ātri iesaucās.

"Jūs zināt, man ir loti vāja sirds, un arī plaušas nav tādā kārtībā, kādā tām vajadzētu būt."

Smits pieceldamies izgāza tēju. t "Vai tiešām?" viņš uztraukti vaicāja. "Manu dārgo meitenīt, jums tūliņ — jau rit — jābrauc uz Londonu un jāgriežas pie speciālista. Es zinu kādu lielisku vīru, kurš jums ieteiks ārstēšanos. Jums vajadzētu dzīvot kalnos. Kādēļ gan nebraukt uz Šveici, uz Davosu?"

Viņš apklusa, jo Mārdžorija sāka smieties — smieties, līdz asaras saskrēja acīs.

"Jūs, dumjais cilvēk," viņa sacīja, "apsēdieties! Esmu visveselīgākais cilvēkbērns šinī zemē! Bet vai jums patīk, kad spēlējas ar jūsu jūtām? Protams, es zinu, ka jūs nevēlaties manu nāvi," viņa nopietni turpināja, "un man ir deviņdesmit deviņas izredzes no simta…"

Viņš pārliecās pār galdu un saķēra jaunavu aiz auss, cieši, bet loti saudzīgi.

"Mazais velnēns!" — tas bija viss, ko viņš sacīja, tad piecēlās, pacēla revolveri no grīdas un aizgāja uz savu istabu. Jaunavai kaut kas iesmeldzās krūtīs.

XXXI nodala Apvainojums

"Jūs pazīstat lēdiju Tainvudu," misis Stedmane laipni sacīja.

Šoreiz Pretorijas Smits saņēma pasniegto roku.

"Jā, es pazīstu lēdiju Tainvudu. Pagājušo reizi, kad mēs sastapāmies, es biju nepieklājīgs pret lēdiju un ceru, ka viņa man ir piedevusi," viņš sacīja.

Almas lūpas smaidīja vissaldāko smaidu.

"Mister Smit, jūs esat bijis smagi slims ar drudzi, man tika teikts," viņa laipni sacīja.

"Jā, drudzis mani smagi mocīja," Smits atbildēja, ari smaidīdams, bet misis Stedmane, nevarēdama nociesties neteikusi jauno ziņu, pārtrauca Almas stipri tēloto nožēlas izplūdumu.

"Vai zināt, lēdijas Tainvudas mājās pagājušo nakti iebrucis zaglis."

"Zaglis?" iesaucās Pretorijas Smits. "Tas izklausās kā sensācija! Vai jūs viņu nošāvāt?"

"Diemžēl viņš aizbēga," atbildēja lēdija Tainvuda. "Misters Džavots, mans sekretārs, sekoja viņam."

"Un nošāva zagli uz vietas? Tas ir lieliski!"

"Nē, viņš to nenošāva," Alma atteica mazliet īdzīgi. "Mēs to tumsā pazaudējām."

"Vai jums kaut ko nozaga?" Pretorijas Smits vaicāja.

"Neko," Alma atbildēja. "Mēs viņu iztraucējām. Ziņojām ari policijai."

* "Kāds viņš izskatījās?"

"Rupjš, neglīts tēviņš," sacīja Alma nodrebinādamas. "Es neredzēju seju, jo tā bija maskā vai aizklāta ar kabatlakatiņu, bet es domāju, ka pazītu viņa balsi, ja vien to dzirdētu."

Viņas acis nenovērsās no Pretorijas Smita.

"Ja vien to dzirdētu!" viņa atkārtoja.

"Tas ir jauki. Kā jūs domājat, ko viņš meklēja, vai jūsu dārglietas?" vaicāja Smits.

Lēdija Tainvuda nezināja, kādēļ zaglis bija iebrucis. Viņai bija aizdomas, ka tas bijis Pretorijas Smits. Par šo iespējamību viņa bija visu ritu debatējusi ar skeptisko Džavotu.

"Viņš varēja būt tas cilvēks," viņa lēnām turpināja, "pret kuru es vācu pierādījumus un kurš domāja, ka šie pierādījumi ir manās rokās."

"Tādā gadījumā," Pretorijas Smits dzīvi sacīja, "viņam vajadzēja ielauzties policijas iecirknī vai Skotlendjardā, vai aiī Kambervilas Svētā Džailsa baznīcā," viņš piebilda, raidīdams skatienu tālumā. Lēdijas Tainvudas seja piepeši zaudēja sārtumu.

Kādu laiku viņa bija kā bez valodas, tad, pret misis Stedmani pagriezusies, sacīja:

"Labi, dārgā, es iešu uz pastu. Gribu nodot šo paciņu."

Viņa rādīja ar sarkanu saiti apsietu plānu paciņu.

"Mana dārgā, vai tā ir tā ģīmetne?" vaicāja misis Stedmane dedzīgā ziņkārē.

"Jā," dusmīgi atbildēja Alma. "Un tā man palīdzēs ieņemt stāvokli, uz kuru man ir tiesības."

"Tas skan loti romantiski,". Smits iebilda. "Vai tas ir kāds no jūsu draugiem, lēdij Tainvuda?"

"Mans vīrs," viņa atbildēja, bet Pretorijas Smits sarauca uzacis tādā neticības izteiksmē, ar kuru pietika, lai šīs sievietes īgnums sasniegtu augstāko pakāpi.

Ar Jaunu prieku viņa atrāva saiti un zīmogus, kas saturēja paciņu, un atlocīja brūno papīru.

"Vai jūs pazīstat šo cilvēku?" viņa, ģīmetni Smita acīm priekšā turēdama, izaicinoši izsaucās. Viņš ilgi, ilgi raudzījās fotogrāfijā.

Bet tad — iekams lēdija Tainvuda paspēja atjēgties — viņš paņēma ģīmetni no tās rokām un visu acu priekšā saplēsa sīkos gabaliņos. Ar drausmīgu dusmu kliedzienu Alma metās uz priekšu, bet Smita spēcīgā roka to atgrūda atpakaļ saudzīgi, bet stingri; pagriezies viņš iemeta saplēstos ģīmetnes gabalus kamīnā.

"Es pazīstu šo cilvēku," viņš mierīgi sacīja, "bet tas nav jūsu laulātais draugs, lēdij Tainvuda."

Mārdžorija novēroja ainu ar tādu pārsteigumu, kas lika viņas elpai aizrauties. Smita rīcības pārdrošība, lēdijas Tainvudas ārkārtīgās dusmas, aukstais smīns uz laulātā drauga lūpām, mātes izmisuma pilnais skatiens — tas viss vienā acumirklī pazibēja gar viņas acīm un radīja ainu, kura pievienojās citām neaizmirstamām atmiņām. Bet tad arī lēdija Tainvuda atguva valodu.

"Jūs man par to dārgi samaksāsiet, mister Pretorijas'Smit!" Viņas balss skanēja dobji.

"Es samaksāšu jums miljonreiz vairāk, lai gan jūs esat pelnījusi miljonreiz lielāku sodu," viņš nopietni un stingri sacīja. Šinī mirklī notika kaut kas negaidīts.

Durvis tika ātri atrautas vaļā, un jauns cilvēks ieskrēja istabā.

Mārdžorija nebija redzējusi Lansu Kelmanu kopš savām kāzām un tagad raudzījās ar izbrīnu, jo tai likās, ka šinī īsajā laikā jaunā cilvēka seja bija loti pārvērtusies.

"Alma," viņš iesāka, "es dabūju zināt, ka jūs esat šeit un…" Lanss aprāvās, sajuzdams redzētās ainas saspīlēto noskaņojumu. "Kas noticis?" viņš vaicāja. "Jūs taču dabūjāt ģīmetni, vai ne?"

Lēdija Tainvuda neatbildēja. Lanss ieraudzīja Pretorijas Smitu.

"Nu es esmu dabūjis jūs rokā!" viņš eksaltēti izsaucās un, uz Smitu rādīdams, izgrūda drausmīgu apvainojumu:

"Jūs esat Normans Gariks, sera Džeimsa Tainvuda pusbrālis, kurš noslepkavoja seru Džeimsu pirms četriem gadiem!"

XXXII nodaļa Lai apklusinatu Pretorijas Smitu

Iestājās nāves klusums, kuru pirmais pārtrauca Pretorijas Smits.

"Tagad, kad jūs esat nospēlējis savu mazo lomiņu un radījis sensāciju, jūs varat noiet no skatuves, pirms tiekat izsviests," viņš sacīja. "Un jūs, mana draudzene, varat iet līdz ar viņu," viņš, uzrunājot lēdiju Tainvudu, piebilda.

Lēdijai Tainvudai drebēja visi locekli, bet tad viņa izdvesa:

"Viņš ir miris. Tā ir taisnība!"

Viņa pagriezās un saņēma Lansa Kelmana elkoni.

"Iesim!" viņa izsaucās, un abi aizgāja.

Pretorijas Smits piegāja pie loga un vēroja viņus attālināmies pa aleju. Tad smiedamies pagriezās un vaicāja misis Stedmanei:

"Sievasmāt, ko jūs par šo lietu domājat?"

Misis Stedmane bija neziņā.

"Tas ir briesmīgi," bija viņas atbilde, kura tajā acumirklī likās visdrošākā.

"Briesmīgi," atkārtoja Pretorijas Smits, bet misis Stedmane jau bija atguvusi savu cieņu un sacīja:

"Nekas tamlīdzīgs nav atgadījies mūsu ģimenē."

"Tad jums nav laimējies," sacīja Pretorijas Smits. "Mūsu ģimenē ir bijušas daudz sliktākas lietas. Divi no maniem senčiem tika pakārti un vienam nocirta galvu. Jūs droši varat sacīt, ka mums tas ir iedzimts."

"Briesmīgi, briesmīgi!" misis Stedmane izmisusi purināja galvu. "Tas būs visās avīzēs."

"Es neuztraucos par avīzēm," sacīja Pretorijas Smits, "lai tikai nav žurnālos. Bet, misis Stedmane, nopietni runājot, te nav nekā, par ko būtu jāraizējas."

"Esmu tik tuva draudzene lēdijai Tainvudai," gaudās misis Stedmane, "un man ir tik ārkārtīgi sāpīgi…"

"Un jūs būsiet un paliksiet lēdijas Tainvudas tuva draudzene!" jautri viņu pārtrauca Pretorijas Smits. "Tikai neraizējieties, lūdzu."

Bet misis Stedmane neizrādīja ne mazāko gatavību kļūt jautrāka un aizgāja uz savu istabu savest kārtībā domas, kā viņa pati izteicās.

"Nabaga lēdija," smaidīja Pretorijas Smits. "Viņas domas prasīs ilgu kārtošanu!"

"Ko tas nozīmē? Vai jūs patiešām esat Normans Gariks?"

"Nē, es neesmu Normans Gariks," Mārdžorijas vīrs mierīgi atbildēja. "Dažreiz man liekas," viņš piebilda ar savādu, kaprīzu smaidu, "ka es pats nezinu, kas un kur esmu." Dziļi elpu ievilcis, viņš piemetināja: "Es domāju, ka man jādodas atpakaļ uz Dienvidāfriku, cik ātri vien iespējams!"

Interesanti atzīmēt, ka aizbraukšana uz Dienvidāfriku tika apspriesta arī kādā komitejā, kas sastāvēja no trim personām, no kurām misters Ogists Džavots bija vienaldzīgais trešais.

"Jūs vēlaties ierosināt apsūdzību, pirms viņš pazūd," sacīja Lanss. "Es pazīstu šādus putnus! Mēs viņu brīdinājām, un pirmais, ko mēs dzirdēsim, būs tas, ka viņš aizlaidies lapās."

"Pagaidiet," sacīja Džavots. "Noskaidrosim šo lietu. Jūs apgalvojat, ka viņš ir Normans Gariks, sera Džeimsa pusbrālis. Kā jūs to uzzinājāt?"

"Tas nācās diezgan grūti," atbildēja Lanss Kelmans, uzmezdams dedzīgu skatienu lēdijai Tainvudai, kuras domas bija pārāk tālu, lai redzētu šo acu maigo skatu. "Tā bija iedvesma— iedvesma, kas nāca no šīs dārgās lēdijas, kura mani, tā sakot, vadīja uz priekšu. Tā bija apziņa, ka es palīdzu viņai, un viņas tiesību nostiprināšana pasaules acīs lika man pūlēties dienu un nakti…"

"Lieciet pie malas savas muļķības," mierīgi iebilda Džavots, "un pasakiet skaidri, ko jūs atradāt."

Uzbudinātais misters Kelmans, likās, kaut ko norija.

"Labs ir," viņš sacīja. "Es izsekoju doktora Fordhama gaitām. Viņš atgriezās Anglijā tajā pašā nedēļā, kad jūs apprecējāties ar seru Džeimsu," viņš turpināja, pievērsdamies lēdijai Tainvudai. "Nevarēju dabūt pasažieru sarakstu, bet uzzināju, ka viņš atbraucis kopā ar kādu, kurš ieceļojis pāris dienas vēlāk ar citu tvaikoni. Nakti pirms viņa aizbraukšanas šis svešais virs apstājies "Grand Western" hoteli Sauthemptonā, jo kuģa atiešana atlikta. Viņš bijis viens un viesnīcā reģistrējies kā Normans Gariks. Tas ir ierakstīts apmeklētāju grāmatā."

"Vai tas bija divas dienas pēc manām laulībām?"

"Nu, par dienu gan es nevaru apzvērēt," atbildēja Lanss, "bet tas noticis ap to laiku, un galu galā diena vai divas nekrīt svarā. Katrā ziņā viņš hotelī reģistrējies kā Normans Gariks un noīrējis auto, kas viņu tanī pašā naktī aizvedis uz Tainvudčeisu. To es izsekoju turienes garāžā. Tik tālu sniedzās mani atklājumi, līdz es šodien atgriezos no turienes, un tad man iešāvās prātā apmeklēt misis Smitu, Fordhama saimniecības vadītāju. Jūs, Džavot, atceraties, es vispirms ierados šeit un jūs man teicāt, ka lēdija Tainvuda esot bijusi pie šīs sievietes."

Džavots palocīja galvu.

"Es savus pētījumus iesāku pavisam citādi nekā jūs, Alma," Lanss sacīja tēvišķīgā tonī. "Es neprasīju dokumentus, bet ķēros tieši pie lietas un vaicāju, vai viņa neatminas kaut ko, kas noticis pirms četriem gadiem, un viņa man pastāstīja…" viņš apklusa, lai panāktu lielāku iespaidu, "ka kāds džentlmenis ticis nošauts Čeisā!"

"Kā viņa to zināja?" Alma ātri ievaicājās.

"Viņa atcerējās, ka dakteris taksometrā atbraucis uz savām mājām tuvu pie Tainvudčeisas, sameklējis veselu kaudzi vates un pārsienamo. Ārsts bijis ļoti uztraukts un teicis, ka kāds džentlmenis esot nošauts. Bet, kad viņš vēlāk atgriezies un saimniece tam vaicājusi par šo notikumu, viņš paskaidrojis, ka droši vien esot pārteicies, jo džentlmenis, sera Džeimsa brālis, esot nevis nošauts, bet negaidot miris. Viņa pat nezinājusi, ka sera Džeimsa brālis ir slims. Tainvudčeisā neesot bijis kalpotāju, izņemot veco vārtsargu, jo sers Džeims reti ieradies un pils stāvējusi neapdzīvota."

"Tas, liekas, ir pareizi," domīgi sacīja Džavots. "Bet ko jūs melsāt par kāda Normana Garika vai kā viņu tur sauc apsūdzību?"

"Jā," atteica Kelmans mazliet apjucis, "es domāju, ka apsūdzība pret viņu tiks celta tūliņ no rīta, kad jūs, Alma, nodosiet policijai ziņojumu."

"Nesūdziet,sacīja Džavots, gaidīdams lēdijas Tainvudas atbildi. "Šinī lietā neiznāks nekāda apsūdzība, ticiet man. Ko viņš minēja par Kambervilas Svētā Džailsa baznīcu?"

Lēdija Tainvuda atkārtoja, ko Pretorijas Smits bija teicis, un Džavots palocīja galvu.

"Aizejiet un paraugieties tanī jūsu dārglietu kastē," viņš zīmīgi sacīja, "varbūt jūs atradīsiet, kas trūkst."

Viņa aizgāja un apmēram pēc stundas cefurkšņa atgriezās loti vīlusies.

"Prom ir, vai ne?" viņš dusmīgi sacīja. "Nu, milēdij, es domāju, ka jūsu stāvoklis ir tikpat slikts kā Pretorijas Smitam; patiesību sakot, ja man būtu jāliek viss uz spēles, es veicinātu viņa nozušanu par katru cenu, jo man sāk ataust patiesība."

Viņš pagriezās pret Kelmanu, kurš sēdēja apmulsis, un teica:

"Varbūt jūs šovakar iegriezīsieties pie mums, mister Kelman. Es vēlos pārrunāt dažas personīgas lietas ar lēdiju Tainvudu."

"Protams, ja es traucēju," strupi atbildēja Lanss pieceldamies, "es aizvākšos."

"Jūs mazliet traucējat," atbildēja Džavots. "Neaizmirstiet, ka mēs ēdam pusdienas pusastoņos."

Lanss gaidīja, ka lēdija Tainvuda aicinās viņu palikt, bet nekas tamlīdzīgs nenotika. Viņš stīvi izvilkās ārā un jutās apvainots par nepiedodami slikto izturēšanos pret viņu.

"Alma," iesāka Džavots, kad jaunais cilvēks bija aizgājis, "es domāju, mēs tagad varam raudzīties patiesībai acīs un bez ilūzijām uzņemt visu, kas nāks."

"Ko jūs ar to domājat?" viņa vaicāja, lai gan itin labi zināja, ko viņa vārdi nozīmē.

"Tas nozīmē, ka Pretorijas Smits ir dabūjis jūsu laulības apliecību," atbildēja Džavots, "un nelaimīgā kārtā šī apliecība nav vis par jūsu laulību ar seru Džeimsu Tainvudu, jo tās norakstu varētu dabūt par dažiem šiliņiem, bet tā ir apliecība par laulību, kura noslēgta Kambervilas Svētā Džailsa baznīcā starp Ogistu Džavotu ūn Almu Trebizondi Džonsoni, — kur jūs ņēmāt vārdu "Trebizonde", to tikai Dievs vien zina, tas ir, protams, ja jūsu tēvs nav bijis kāds austrumnieks."

"Viņš taču neuzdrošināsies apsūdzēt mani bigāmijā," viņa sacīja. "Ari mēs viņu turam valgā."

Džavots papurināja galvu.

"Mana dārgā sieva," viņš sacīja, "ticiet man — šo valgu nākas grūti kustināt, jo tas vienkārši ir bez āķiem. Vislabākais, ko jūs varat darīt, ir aiziet pie viņa un sirsnīgi parunāties."

"Parunāties ar viņu!" Alma iedegās. "Vai jūs domājat, ka esmu traka?"

"Ja jūs neiesiet, tad gan es sākšu domāt, ka jūs esat traka," viņš atbildēja. "Atklāti runājot, es mīlu šo mazo stūrīti, un man pavisam nepatiktos to atstāt. Bet tas ir fakts, ka mēs esam, pareizāk, jūs esat viņa rokās, jo es nekādu noziegumu neesmu pastrādājis, ja neuzskata par noziegumu to, ka esmu piedevis jūsu divvīribu."

"Es to nedarīšu," Alma atkal atkārtoja, tomēr šoreiz daudz mierīgāk un lēnāk, nekā viņš bija gaidījis.

"Ļaujiet man pārdomāt šo lietu, Džavot. Tā man nozīmē nesalīdzināmi vairāk nekā jums."

Ilgi viņa domāja un agri no rīta, tērpusies flaneļa kostīmā, Džavotam par pārsteigumu, nonāca lejā brokastīs.

"Jūs esat agri augšā," viņš sacīja.

"Iešu šaut trušus," Alma atbildēja.

"Ko tad truši jums nodarījuši?" vaicāja Džavots, nolobītās olas galu nogriezdams.

"Man vajadzīga izklaidēšanās," viņa atteica, "pie tam esmu kareivīgā garastāvoklī."

"Labu izdošanos!" atbildēja misters Džavots, slepeni uzjautrinādamies.

Izvairīdamās no galvenā ceļa, lēdija Tainvuda nogriezās pa kājceliņu, kas noveda līdz gatvei, kura stiepās taisnā leņķī no lielā ceļa un veidoja misis Stedmanes īpašuma robežu.

Pretorijas Smits patlaban sēdēja liela vītola ēnā un kūpināja pīpi. Viņš redzēja Almu apstājamies pret mājas sienu un aplūkojam pistoli, pirms viņa iegāja pa atvērtajām durvīm.

Pēc desmit minūtēm viņš ieraudzīja, ka misis Stedmane staro priekā, jo Alma bija atnākusi nožēlot notikušo un atvainoties. Viņa nāca pretī Pretorijas Smitam un izstiepa roku.

"Man gaužām žēl, ka vakar biju tāda mulķe," viņa iesāka. "Ceru, ka jūs aizmirsīsiet un piedosiet."

Viņš ignorēja pasniegto roku, bet smaidot raudzījās Almai acīs.

"Esmu jums parādā atvainošanos," viņš jautri sacīja, bet Mārdžorijai, redzot šo spēli, pārskrēja auksti šermuli.

Ko tas viss nozīmēja, viņa nevarēja izprast, jo viņas laulātais draugs bija tikpat pacilātā garastāvoklī kā Alma, jokoja ar to, pazoboja par skatuves karjeru un kaislību uz traģiskām situācijām. Kad viņi izgāja ārā dārzā, Mārdžorija sekoja un redzēja lēdiju Tainvudu paņemam revolveri.

"Kādēļ šis nāves ierocis?" vaicāja Pretorijas Smits.

' "Truši," viņa lakoniski atteica. "Viņi ir nepatīkami — nāk dārzā un izposta manas skaistākās puķudobes."

Jaunava redzēja skatu, kas lika viņai šausmās sastingt. Ierocis, ar kuru lēdija Tainvuda tik nevērīgi rīkojās, bija mērķēts Pretorijas Smitam tieši sirdī, un abi gaili bija uzvilkti.

Pretorijas Smits to redzēja, bet pat nepakustējās.

"Es neciešu trušus," sacīja lēdija Tainvuda un nospieda abas atsperes.

***

Atskanēja divkāršs klikšķis, un Alma šausmās izmeta pistoli no rokas. Pretorijas Smits raudzījās viņas pārgrieztajā sejā un mežonīgi spīdošajās acīs un smaidīja.

"Es uzdrošinājos izņemt abas patronas, pirms iegāju viesistabā, lēdij Tainvuda," viņš jautri sacīja. "Man nepatīk redzēt pielādētus ieročus mētājamies apkārt."

"Tas bija nelaimes gadījums," viņa elsoja.

"Gandrīz nelaimes gadījums," Pretorijas Smits turpināja smaidīt. "Un, ziniet, es jums gandrīz jūtu līdzi šinī acumirklī, jo jūs, Alma Džavota, esat iedzīta strupceļā."

Almas lūpas konvulsīvi raustījās, un viņa nespēja tās savaldīt.

"Ne vairāk kā jūs," viņa beidzot izdabūja pār lūpām.

"Pārrunājiet ar Džavotu," sacīja Pretorijas Smits, cik maigi vien varēdams, un devās prom.

Mārdžorija sekoja viņam viesistabā.

"Šī sieviete mēģināja jūs nošaut!" viņa bez elpas iesaucās. "Viņa atnāca ar nolūku!"

"O, nē," atbildēja Pretorijas Smits, viegli glaudīdams viņas plecu. "Jūs velti uztraucaties. Ar katru dienu jūs kļūstat vairāk un vairāk līdzīga savai mātei."

Jaunavas lūpas nodrebēja.

"Jūs to sakāt, lai kaitinātu mani un atgrieztu pie saprāta," viņa sacīja. "Bet viņa taču mēģināja, vai ne?"

Viņš palocīja galvu.

"Es ari domāju, ka viņa to gribēja, nabaga sieviete," viņš sacīja, "bet man patiešām nav ļaunuma pret viņu. Padomājiet tikai, cik tas viņai bija liels kārdinājums." Viņš turpināja: "Es nerunāju par kārdinājumu nošaut mani, bet apprecēt to zēnu."

"Jūs saucāt viņu par Almu Džavotu! Ko tas nozīmē?"

"Viņa ir Džavota sieva un, apprecēdamās ar… manu brāli, pieļāva bigāmiju," paskaidroja Pretorijas Smits.

"Tātad viņš tomēr bija jūsu brālis?"

Viņš palocīja galvu.

"Esmu ār mieru turpināt izmaksāt Almai Džavotai naudu un domāju, ka jāuzraksta viņai zīmīte, pirms viņa sper kādu izmisuma soli."

'7ūs esat ar mieru?" Jaunava pietrūka elpas. "Ko tas nozīmē?"

"Tas nozīmē, ka es esmu Džeimss Tainvuds," viņš mierīgi atbildēja, bet jaunava sagrīļojās.

Domādams, ka viņa ģībst, viņš ātri aplika Mārdžorijai roku.

"Es gribētu apsēsties," viņa nedroši čukstēja. "Šī patiešām ir uztraukumu pilna diena."

"Jūs taču nenokritīsiet un nedarīsiet neko tamlīdzīgu, vai ne?" viņš norūpējies vaicāja.

"Nē… nē, ja jūsu roka mani turēs," viņa atbildēja.

Viņš pieliecās pie meitenes.

"Ja es jūs noskūpstītu," viņš mierīgi runāja, "vai jums asinis saskrietu galvā un liktu uzlēkt sašutumā vai jūs paģībtu?"

"Man arī gribas to zināt," viņa atbildēja, elpu aizturēdama. "Vai jūs, lūdzu, nepamēģinātu?"

XXXIII nodala Sers Džeimss Tainvuds runa

"Kopš pašas jaunības man vienmēr ir paticis ceļot," iesāka Pretorijas Smits. "Baroneta titulu mantoju, kad biju septiņpadsmit gadus vecs un apmeklēju skolu Itonā. No Itonas aizceļoju uz Āfriku un reti atgriezos. Tanī laikā biju kaislīgs mednieks, un man riebās pavadīt laiku mājās. Māte pēc mana tēva nāves apprecējās otrreiz, un viņai bija dēls Normans Gariks, jo sers Džons Gariks bija viņas otrais vīrs.

Normans bija loti nerātns un nevaldāms bērns, bet es viņu tomēr mīlēju, un, kad māte mira, viņa lika man apsolīt, ka rūpēšos par Normanu un atturēšu viņu no palaidnībām. Normana tēvs nomira agrāk, un zēns bija atstāts hianā apgādībā. Nevaru sacīt, ka burtiski izpildīju mātes vēlēšanos. Man liekas, tas bija egoisms no manas puses un tieksme apmierināt manas iegribas, kas mani turēja tik ilgi prom no Anglijas, kad zēns tika pilnīgi atstāts pats savā vaļā.

Nezinu, kā tas notika, bet Normans, kuram bija raksturīga zināma uzpūtība, bija iekļuvis plašajās aktieru aprindās, kurās viņš tika stādīts priekšā vai ari pats uzdevās par seru Džeimsu Tainvudu. Viņam tas nācās jo vieglāk tādēļ, ka tikai nedaudzi pazina mani. Lielāko laiku es pavadīju ārzemēs, bet Normanu, kurš izglītojās kontinenta skolās un uzturējās mājās biežāk par mani, pazina visi. Nabaga zēns krita par upuri izvirtušai dzīvei. Viņš izšķieda vairāk naudas, nekā tam bija. Viņš… viņš viltoja manu vārdu." Pretorijas Smits apklusa. "Jā, labāk sacīšu taisnību. Viņš nolaupīja muižu simttūkstoš mārciņu vērtībā, lielākā dala no šīs summas aizgāja šīs avantūristes Almas Trebizondes, kā viņa pati saucās, bet Almas Džavotas, kas viņa īstenībā ir, kabatā.

Misters Vonss, mans advokāts, uzzinājis, kas notiek un ka Normans darbojas ar manu vārdu, nosūtīja viņam vēstuli— tā, ka to nogādājāt jūs, bija ārkārtīga sagadīšanās—, kurā viņš ziņoja Normanam, ka es nākamajā dienā ieradīšos, un ieteica viņam atstāt draugus un braukt uz laukiem. Bet Vonss viņu jau reiz bija brīdinājis, un Normans domāja, ka tā atkal ir tikai veltīga trauksme.

Kādā ceļā viņu piespieduši precēt Almu Trebizondi, es nezinu, bet viņi bija laulājušies dzimtsarakstu nodaļā, un vēlāk laikrakstos parādījās ziņojums. Pirmoreiz es izdzirdu par šo laulību, kad tvaikonis "Balmoralas pils" iebrauca Sauthemptonā. Es biju Āfrikā uz medībām kopā ar doktoru Fordhamu, kurš bija mans labākais draugs. Fordhams atnesa vakara laikrakstus un parādīja šo ziņojumu. Mēs abi sapratām, kas noticis. Es nezināju, ko darīt. Mēs apstājāmies "Grand Western" hotelī, un es reģistrējos ar mana brāļa vārdu, jo patiesība būtu atklājusies un Normana blēdība nāktu gaismā, ja es būtu uzstājies pats savā vārdā.

Es devos tieši uz Londonu — jūs mani redzējāt. Nākamajā pēcpusdienā es aizbraucu uz Tainvudčeisu. Pa to laiku Alma bija izlasījusi avīzēs piezīmi par slaveno Tainvudas kaklarotu, kura mūsu dzimtā pāriet no paaudzes uz paaudzi. Viņa ārkārtīgi kāroja dabūt šo rotu un pieprasīja, lai Normans nekavējoties to sagādā. Kaklarota, patiesību sakot, glabājās bankā, bet Normans domāja, ka tā ir mana kabineta seifā Tainvudčeisā, un devās turp. Tanī acumirklī, kad mēs ar Fordhamu ieradāmies pilī, viņš taisījās atlauzt seifu. Es norunāju ar Normanu sastapties Londonā, bet viņš neturēja vārdu. Man liekas, viņam galvā bija traka doma — dabūt kaklarotu un kopā ar Almu aizbēgt.

Mums iznāca maza vārdu pārmaiņa, kura — esmu laimīgs, to atcerēdamies, — nebija asa no manas puses. Normans atklāti pastāstīja visu neglīto patiesību— par viltojumiem, apprecēšanos un citām muļķībām. Mūsu saruna tika pārtraukta. Kāds klaudzināja pie durvīm. Tā kā kalpotāju nebija, tad Fordhams gāja atvērt dunas un — ielaida jūs.

Kad Fordhams atgriezās, viņš atrada mani noliekušos pār Normanu, kurš sēdēja pie galda, galvu uz rokām nolicis. Jādomā, ka revolveris jau bija viņam rokā, jo, pirms es paguvu atjēgties un saprast, kas notiek, norībēja šāviens — un viņš sabruka uz grīdas.

Man šķita, ka mani pārmetumi bija spieduši Normanu spert šo liktenīgo soli, — jūs dzirdējāt mani tā runājam. Fordhams bija lielisks. Viņš riskēja ar savu ārsta karjeru, izdodams nepareizu apliecību, ka zēns miris dabiskā nāvē, un, kā jums jau zināms, viņš tika apglabāts pils baznīciņā.

Man nekas cits neatlika kā aizbraukt un glabāt Normana noslēpumu. Kopš tās dienas es biju miris. Es satikos ar Vonsu un liku izmaksāt tai sievietei zināmas naudas summas ar noteikumu, ka viņa netiek ielaista Tainvudčeisā. Nākamajā dienā es aizceļoju atpakaļ uz Dienvidāfriku. Tas apmēram ir viss mans stāsts," viņš sacīja, "izņemot to, ko jūs jau zināt, — kā es klīdu Keiptaunas apkārtnē un iepazinos ar jūsu krusttēvu."

Mārdžorija raudzījās viņā ar savām lielajām, skaistajām acīm un nepārtrauca ne ar vienu vienīgu vārdu. Kad tas bija beidzis, viņa dziļi nopūtās.

"Sers Džeimss Tainvuds," viņa sacīja, "cik savādi! Bet kas bija Džots? Vai jūs atceraties šo vārdu?"

"Es esmu Džots," viņš smaidīja. "Tie ir mani iniciāli — Džeimss Olivers Tainvuds. ītonā mani sauca par Džotu, un nabaga Normanam es vienmēr biju tikai Džots. Jums vajadzēja to uzminēt."

"Uzminēt, ka jūs esat sers Džeimss? Bet kā?" viņa pārsteigta iesaucās.

"Vai jūs nezināt mūsu dzimtas tradīciju, ka mūsu baznīciņā netiek laulāts neviens cits kā tikai dzimis Tainvuds?"

Viņa palocīja galvu.

"Tas viss ir tik brīnišķīgi, tik neizprotami," viņa sacīja, "es vēl nespēju visu pilnīgi aptvert."

"Jūsu augstdzimtība to visu aptvers agrāk vai vēlāk," viņš piebilda, un jaunava nosarka.

"Mana augstdzimtība?" viņa atkārtoja. "O, saprotu, esmu…"

"Jūs esat lēdija Tainvuda," atbildēja Pretorijas Smits.

"Esmu apjukusi… kā apreibusi…"

"Kā jūs domājat: ja es jūs atkal noskūpstītu — vai tas atraisītu jūsu prātu no visiem zirnekļu tīkliem un liktu jums just un redzēt lietas skaidri?"

"Nezinu," jaunava tikko dzirdami atbildēja "bet jūs taču varat pamēģināt."

XXXIV nodala beigas

Alma Džavota saņēma sera Džeimsa Tainvuda vēstuli un raudāja. Ja viņa vispār ko nožēloja, tad viņas nožēlošana izpaudās loti tradicionālā veidā.

"Tas ir loti pieklājīgi no viņa puses," viņa sacīja Džavotam, "bet es iešu atpakaļ uz Londonu, uz skatuves. Izskatīsies loti jauki afišās — Alma, lēdija Tainvuda."

'ļūs vēl ieklūsiet nepatikšanās," Džavots atbildēja, "un tādēļ jūs sauksieties Alma Trebizonde, vai es braukšu kopā ar jums!"

Džavota acīs pazibēja kaut kas, ko viņa jau agrāk bija ievērojusi.

"Katrā ziņā es te nepalikšu," viņa sacīja. "Ja es nevaru būt lēdija Tainvuda no Tainvudas, tad es nekādā ziņā negribu būt misis Džavota no Tainvudas."

"Jūs varat būt misis Džavota no Kensingtonas, ja jums tik," sacīja viņas miermīlīgais laulātais draugs, "un tik ilgi, kamēr jūs pienācīgi uzvedīsieties, jums nebūs jābaidās no sitieniem. Es palikšu uzraudzīt cūkas. Jūs varat atbraukt šeit pieklājīgi pavadīt sestdienas."

Viņa pārsteigta paskatījās uz savu vīru.

"Vecumdienās jūs kļūstat mīkstčaulīgs, Džavot, vai ne?"

"Tiklīdz atkal nāks kāds no jūsu pērtiķa trikiem, es jums rādīšu!" sacīja misters Džavots ar nāvējošu skatienu. "Nē, Alma, esmu atradis sev piemērotu dzīvi, rūpēdamies par cūkām, kopdams bites un dēstīdams rozes. Tā ir īstā dzīve."

"Bet ne priekš manis," atteica Alma.

"No sestdienas līdz pirmdienai tā būs ari jūsu dzīve," sacīja misters Džavots. Viņa sieva, lai gan tikai pēc grūtas cīņas, piekrita.

* * #

Misis Stedmanei bija jaunas bēdas. Atklājusi savā znotā Apvienotās Karalistes baronetu, viņa iedomājās, ka viņai jāieņem apartamenti Tainvudčeisas pils austrumu spārnā.

"Bet pilij nemaz nav austrumu spārna, mīļo māt," sacīja Mārdžorija. "Tā ir izbūvēta uz ziemeļiem un dienvidiem. Bez tam, dārgā…" viņai nenācās viegli to pateikt, "es nedomāju dzīvot pilī."

"Nedomājat dzīvot pilī?" izbrīnā iesaucās misis Stedmane. "Mans dārgais bērns, vai jūs esat pie pilna prāta?"

"Mans vīrs brauks atpakaļ uz Dienvidāfriku."

"Un atstās jūs? Muļķības!" iesaucās misis Stedmane. "Es ar viņu parunāšu!"

"Jūs neko tamlīdzīgu nedarīsiet, māt," mierīgi sacīja jaunava. "Es pati nokārtošu savas personīgās darīšanas."

Misis Stedmanes acis pildījās asarām.

"Redzu," viņa rūgti sacīja, "ka mans pašas bērns vēršas pret mani. Viņa ir pārgājusi sava vīra pusē!"

"Nekļūstiet smieklīga, māt!" iesaucās jaunava iesmiedamās. "Es nebūt neaizstāvu viņu. Viņš brauks atpakaļ uz Dienvidāfriku, un tātad es nedzīvošu Čēisā. Vai ne, Džeims?"

"Džims skan manām ausīm patīkamāk," sacīja sers Džeimss Tainvuds, kurš šinī mirklī ienāca istabā. "Nē, mēs vēl nedēļām un mēnešiem nedzīvosim Čeisā, un es esmu atmetis domu par Āfrikas braucienu. Misis Stedmane, jums taču nav nekas pretim, ja es palieku šeit?"

"Man loti patiktu, ja jūs paliktu, ser Džeims," atbildēja viņa sievasmāte.

"Un varbūt vēlāk jūs nāksiet pie mums un apmetīsieties Čeisā," sacīja sers Džeimss Tainvuds. "Mums ir austrumu spārns, no kura atklājas jauks skats uz apkārtni, un, ja mums tāda spārna nav, tad mēs to izbūvēsim," viņš piebilda, un misis Stedmane triumfējoši paskatījās savā meitā.

'ļūs noklausījāties!" pārmetoši izsaucās jaunava, kad māte bija izgājusi no istabas.

"Protams. Esmu visu mūžu pavadījis, klausīdamies aiz durvīm," Džeimss Tainvuds laiski atbildēja.

"Un jūs nebrauksiet uz Dienvidāfriku?"

"Es taisos palikt šeit— tieši šeit," atbildēja Džeimss.

"Cik ilgs laiks paies, kamēr Čeisas pils būs gatava?" viņa vaicāja.

"Nedējas un atkal nedēļas," jautri atbildēja Džeimss. "Vai jūs esat pārliecināta, ka jūsu mātei nav nekas pretim, ja es palieku šeit?"

"Viņai patīk, ka viņas mājā ir īsts baronets," atteica Mārdžorija. "Bet vai jūsu istaba nav loti mitra?"

"Nē," viņš atbildēja mazliet izbrīnījies. "Neesmu novērojis ne mazāko mitruma pēdu."

"Vai tā nav briesmīgi neērta?" viņa atkal vaicāja.

"Ļoti ērta. Neesmu nekad žēlojies."

"Un jūs dažreiz nejūtaties tā, it kā jums vajadzētu piecelties un uzvārīt tēju uz elektriskā tējas vārāmā?" viņa vaicāja gandrīz izmisusi.

Džeimss Tainvuds smaidīdams ieskatījās Mārdžorijai acīs un saņēma viņu aiz auss.

"Darīsim tā!" viņš sacīja.

Content

Volless Edgars Cilvēks bez vārda

I nodaļa Almas dzīvokli

II nodala Vīrs no Pretorijas

III nodaļa Pārsteidzošie paradi

IV nodaļa Kas notika Tainvudčeisā

V nodala Mistērija

VI nodaļa Dienvidāfrikā

VII nodala Zālamana plāns

VIII nodala Pavele preceties

IX nodala Misis Stedmanes raizes

X nodala Mārdžorija suta telegrammu

XI nodala Mārdžorija paziņo

XII nodala Virs bez vardu

XIII nodala Viņa karaliskā augstība

XIV nodala ienācējs

XV nodala Misis Stedmane uzzina

XVI nodala Tiek noslēgtas laulības starp…

XVII nodala Lēdija Tainvuda dodas vizītē

XVIII nodala sastapšanās

XIX nodala Gatavošanās laulībām

XX nodaļa Ieleja

XXI nodaļa Laulības

XXII nodaļa Lēdijai Tainvudai iešaujas prātā kāda doma

XXIII nodala Medusmēnesis

XXIV nodaļa Kazu nakts

XXV nodala Lēdija Tainvuda turpina ievākt ziņas

XXVI nodala Atgriešanās no Braitsijas

XXVII nodala Stāsts par seru Džeimsu Tainvudu

XXVIII nodala Ģīmetne

XXIX nodala Pusnakts apmeklētājs

XXX nodala Tējas glāze

XXXI nodala Apvainojums

XXXII nodaļa Lai apklusinatu Pretorijas Smitu

XXXIII nodala Sers Džeimss Tainvuds runa

XXXIV nodala beigas