Volless Edgars

Cilvēks, kas zina visu Kerijs pērk Londonu

Edgars Volless

Cilvēks, kas zina visu

Kerijs pērk Londonu

Cilvēks, kas zina visu Romāns

.

Pirmā nodaļa Cilvēks laboratorijā

Istaba nebija liela, bet tālu no pārējām dzīvojamām telpām. Vildlodžas agrākais īpašnieks, liels biljarda cienītājs, bija piebūvējis to vēlāk un novietojis istabā biljarda galdu. Džons Minuts, kuram neatlika laika nodoties šai spēlei, labprāt ļāva savam privātsekretāram izmest smago galdu laukā un iekārtot telpu zinātniskiem mēģinājumiem.

Gar istabas vieniem sāniem stiepās garš, plats plaukts, piekrauts stikla retortēm, mēģenēm, un citiem trausliem laboratorijas piederumiem. Vidū atradās galds ar pusduci grāmatu, mikroskops stikla skapītī, atvērta ozolkoka lādīte, kurā glabājās dažādi smalki zinātniski instrumenti. • Galda vidū dega neliela Bunzena lampa, virs kuras zilganās liesmas porcelāna trauciņā vārījās tumša, bieza masa.

Cilvēkam, kas sēdēja pie galda un uzmanīgi sekoja vielas pārveidībai, seju sedza kaučuka maska ar vizuļa stikliem acu vietā. No viruma kūpošie tvaiki un dūmi nebija ne sevišķi patīkami, ne veselīgi. Gaisma krita vienīgi uz galdu, un istabas kakti gulēja krēslā. Apēnotās galda lampas gaisma un Bunzena lampas zilganā liesma apspīdēja pētnieka rokas dzeltenos gumijas cimdos.

Laiku pa laikam ķīmiķis iemērca verdošā masā tievu stikla irbuli un lāva šķidrumam pilēt uz lakmusa papīra strēmeles. Šo mēģinājumu virjš atkārtoja vairākkārt. Beidzot iznākums šķita apmierinošs. Pētnieks nodzēsa Bunzena lampu, piecēlās, vingriem, noteiktiem soļiem piegāja pie loga, atvēra to un ieslēdza nelielu elektrisko ventilatoru, lai ātrāk izvēdinātu telpu.

Pagaidījis minūtes piecpadsmit, viņš noņēma masku un kļuva redzama viņa seja. Tas bija pabāls, jauns cilvēks melnām Osiņām un kupliem, cirtainiem matiem. Elastīgā gaita liecināja, ka viņš daudz nodarbojas ar sportu. Jauneklis aizvēra logu, izņēma no kabatas krietni nolietotu tabakas maku, piebāza pīpi un, apsēdies pie galda, sāka kaut ko atzīmēt savā piezīmju burtnīcā, laiku pa laikam ieskatīdamies kādā no grāmatām, kas gulēja viņam priekšā.

Pusstundā viņš darbu pabeidza, aizvēra burtnīcu un, atgāzies krēslā, iegrima pārdomās. Spriežot no sejas izteiksmes, tās nebija jautras domas. Viņš izvilka no svārku iekšējās kabatas ādas portfeli un izņēma no tā nelielu fotogrāfiju. Tā bija gadus sešpadsmit vecas meitenes ģīmetne. Meitenei bija glīta, drusku sērīga sejiņa, un tieši nevarība piešķīra tai sevišķu pievilcību. Acīmredzot ģīmetne uzvedināja nepatīkamas domas, jo jaunais cilvēks kratīja galvu.

Pie durvīm atskanēja viegls klauvējiens. Jauneklis steidzīgi ielika fotogrāfiju atpakaļ portfeli un, celdamies no krēsla, ātri paslēpa maku kabatā.

Istabā ienāca Dždns Minuts un aizdomīgi ostīja gaisu.

"Kāda šeit, Džesper, riebīga smaka!" viņš norūca. "Kādēļ nevar izgudrot ķimikālijas, kas būtu patīkamākas degunam?"

Džespers Kols pasmaidīja.

"Daba laikam lēmusi citādāk," viņš, paraustījis plecus, atbildēja.

"Vai tu esi beidzis vārīt savas ģiftis?" Minuts vaicāja un aizdomīgi paskatījās uz vēl neatdzisušo trauku ar tumšo masu.

"Tur nav ko baidīties," Džespers atbildēja. "Bīstami tvaiki, tikai vielai vāroties. Tādēļ es turēju durvis noslēgtas."

"Kas tas ir?" Džons Minuts, šķielēdams uz riebīgo virumu, vaicāja.

"Tur ir daudz kas," viņa sekretārs pacietīgi skaidroja. "Es veicu mēģinājumu. Traukā ir viens vai divi elementi, kas ar pārējiem savienojas tikai pie zināmas temperatūras. Mēģinājums izdevies. Redziet— lai gan masa atdzisusi, nesavienojamie elementi neatdalās viens no otra."

"Ceru, tu neatteiksies no vakariņām, lai gan arī tās atdzisušas," Džons Minuts rūca.

"Es nedzirdēju zvanu," Džespers Kols atbildēja. "Loti nožēloju, ka liku jums gaidīt."

Lielā, neomulīgā ēdamistabā viņi bija divi vien, un vakariņas kā parasti pagāja klusējot. Džons Minuts lasīja vakara avīzes, galvenokārt biržas nodalu, reizēm šo to ieminēdamies.

"Kāds sāk uzpirkt Gveloaizu," miljonārs teica.

"Gveloaizu?" Džespers pārjautāja. "Bet tās jau ir akcijas, kuras— "

"Jā, jā," Minuts viņu tūlīt pārtrauca. "Zinu, zinu. Pagājušajā nedēļā tās varēja dabūt par vienu šiliņu, tagad tās cēlušās uz 2 šiliņiem 3 pensiem. Man ir piecsimt tūkstošu akciju. Pareizāk sakot," viņš sevi pārlaboja, "miljons, bet puse nepieder man. Rodas kārdinājums tās pārdot. Sešdesmit divi tūkstoši mārciņu peļņas — krietna summiņa."

"Varbūt tur atrasts zelts?" Džespers ievaicājās.

Džons Minuts nicīgi iesmējās.

"Ja Gveloaizā ir zelts, tad mūsu purvā ir dimanti," viņš ironiski teica. "Jā, pārējās akcijas pieder Maijai."

Džespers Kols pārsteigumā sacēla uzacis tā, ka tās atgādināja jautājuma zīmi.

Džons Minuts atgāzās krēslā un spēlējās ar savu zelta zobu bakstāmo.

"Maijas Neteles tēvs bija mans labākais draugs," viņš nopietni teica. "Neklausīdams manam padomam, viņš sapirkās Gveloaizas akcijas un ievilka arī mani līdzi. Mēs izrakām trīstūkstoš pēdas dziļu šahtu un atradām visu ko citu, tikai ne zeltu."

Viņš iesmējās savus saltos smieklus.

"Es vēlētos, kaut viņa cerības būtu piepildījušās. Nabaga vecais Bils Netels! Grūtos brīžos viņš man vienmēr palīdzēja."

"Man šķiet, jūs viņa meitas labā darāt visu, ko tikai tēvs var darīt."

"Viņa ir laba meitene," Džons Minuts teica, "mīļa meitene. Meitenes es visai nemīlu," viņš savilka skābu seju, "bet Maija ir mīļa un godīga, tāda, kādām vajadzētu būt visām. Tā ir meitene, kas skatās tieši acīs, kad ar tevi runā. Viņai nenesas prāts uz muļķībām."

Džespers Kols pasmīnēja.

"Ko tu ņirgājies?" Džons Minuts dusmās iesaucās.

"Es ari domāju, ka viņa ir meitene, kam prāts nenesas uz muļķībām."

Džons Minuts piecčlās kājās.

"Džesper," viņš teica. "Maija ir meitene, kādu es vēlētos tev apprecināt."

"Man šķiet, šeit cels iebildumus Franks," Džespers Kols, lūkodamies savā kafijas tasē, atbildēja.

"Franks!" Džons Minuts iesaucās. "Kāda velna pēc man jādomā par Franku? Frankam jādara, kā viņam liek. Franks precēs katru, kam vien glīta sejiņa. Ja es nebūtu iejaucies — "

Džespers vērīgi palūkojās viņā.

"Ja?"

"Nekas," Džons Minuts norūca.

Miljonārs bija paradis pēc vakariņām vēl ilgi sēdēt pie galda, pa pusei nomodā, pa pusei snauzdams. Džespers pievāca vienu no avīzēm un nogrima lasīšanā. Šādi viņš, izņemot nedaudzos vakarus, kad brauca uz Londonu, parasti nobeidza dienu. Džespers pašreiz ar interesi lasīja kāda slavena zinātnieka rakstu par jauniem atklājumiem rādija emanācijā, kad Džons Minuts'atsāka sarunu, ko bija pārtraucis pirms stundas.

"Dažreiz man par Maiju rodas bažas."

Džespers nolika avīzi.

"Bažas? Kādēļ?"

"Man ir bažas — vai ar to nepietiek?" Minuts saskaitās. "Man, Džesper, nepatīk, ka tu mani mūžīgi izprašņā. Tu mani vienkārši nomoki."

"Labi, es ievērošu, ka jums tas nepatīk," viņa uzticamais sekretārs iecietīgi teica, "un ka jums ir dibināti iemesli bažām".

"Es jūtos par viņu atbildīgs, bet katru atbildību es ienīstu. Atbildība par bērniem —"

Viņš sabozās, apklusa un tikai pēc dažām dienām atjaunoja sarunu par šo tematu.

Patlaban viņš turpināja par ko citu.

"Tu sacīji: kamēr es biju pilsētā, šeit esot atnācis seržants Smits?"

"Jā, ap pusdienas laiku."

"Tu viņu redzēji?"

Džespers pamāja.

"Ko viņš gribēja?"

"Viņš vēlējās jūs sastapt. Jūs esot sacījis, ka viņš dzerot."

"Dzer?!" Džons Minuts dusmīgi izsaucās. "Ko nozīmē — dzer? Viņš lok šņabi kā ūdeni. Ko tu domā par seržantu Smitu?"

"Man šķiet, viņš ir loti dīvains cilvēks," sekretārs atbildēja. "Nesaprotu, kādēļ jūs pūlaties viņu aizstāvēt un sūtāt katru nedēju naudu? Viņš tiešām nepelna, ka par viņu rūpējas."

"Drīzumā tu to sapratīsi," Džons Minuts atbildēja, un viņa paredzējumam bija lemts piepildīties. "Pagaidām pietiks, ja es tev teikšu, ka ir divi celi, kā izsargāties no nepatikšanām: viens no tiem ir slikts, otrs — drusku labāks. Es izvēlos labāko. Maksāt seržantam Smitam katru nedēlu nelielu naudas summu nav tik nepatīkami, kā uztraukties. Un, ja es viņam nemaksāšu, man nāksies drusku uztraukties. Kam man tas vajadzīgs?"

Džons Minuts lēni piecēlās no krēsla un slinki izstaipījās.

"Seržantu Smitu," viņš turpināja, "es pazīstu jau ilgus gadus. Veikala darīšanās man, Džesper, nācies sastapties ar daudziem savādiem cilvēkiem, un daudzas savādas darīšanas man ar viņiem bijušas. Eoti šaubos, vai, pamatīgi pētot, visus manus veikalus varētu atzīt par nevainojamiem. Man gluži vienalga, ko avīzes raksta par mani. Ja es tajās būtu klausījies, tad jau sen gulētu kapā. Bet tas, ko zina seržants Smits, skar mani vārīgā vietā. Tu jau pastāvīgi mīli noņemties ar dažādām narkotiskām vielām un sapratīsi, ja teikšu, ka nauda, ko es katru nedēlu dodu seržantam Smitam, kalpo dubultiem mērķiem. Tā ir opijs un proti —"

"Profilakse," sekretārs viņam palīdzēja izrunāt grūto svešvārdu.

"Jā, to es gribēju teikt," Džons Minuts piekrita. "Skolās es nekad neesmu gājis — divpadsmit gadu vecumā es vēl nemācēju rakstīt savu vārdu, un, kad man bija deviņpadsmit, es to vienmēr rakstīju ar diviem "n"."

Viņš atkal iesmējās.

"Opijs un profilakse," viņš atkārtoja. "Jā, tāda tā lieta ar seržantu Smitu. Viņš ir bīstams, jo ir liels nelietis."

"Kārtībnieks Vaizmens —" Džespers iesāka.

"Kārtībnieks Vaizmens," Džons Minuts viņu pārtrauca un noglaudīja ar kalsno roku sirmos matus, "ir bīstams tādēļ, ka ir dumjš. Ko vioš šeit meklēja?"

"Viņš šeit nebija atnācis," Džespers pasmaidīja. "Es sastapu viņu uz lielceļa un drusku papļāpāju."

"To laiku tu varēji izlietot derīgāk," Džons Minuts norūca. "Šis dullais ēzelis trīs reizes sastādīja man protokolu un iesūdzēja tiesā. Gan es gādāšu, ka drīzumā viņu izsviež no dienesta."

"Viņš nav ļauns cilvēks," Džespers Kols ņēmās kārtības sargu aizstāvēt. "Tiesa, viņš ir diezgan aprobežots, bet, no otras puses — pazemīgs, pieklājīgs ierēdnis, kas stingri ievēro likumu."

"Vai viņš teica kaut ko, ko būtu vērts atkārtot?" Džons Minuts apvaicājās.

"Viņš teica, ka seržants Smits ir liels formālists," sekretārs atbildēja.

"Es tiešām nevaru iedomāties lielāku formālistu par seržantu Smitu," miljonārs sarkastiski atbildēja," sevišķi, kad viņš iedzēris mēriņu par daudz. Es labāk iešu gulēt." Tad, paskatījies pulkstenī uz kamīna malas, piemetināja: "Rit es braucu uz pilsētu. Es gribu satikt Maiju. "

"Vai jums kādas rūpes?"

"Man rūpes par banku," vecais kungs īgni atbildēja.

Džespers Kols uzlūkoja viņu ar vērīgu skatienu.

"Vai tad ar banku nav viss kārtībā?"

"Ar banku ir viss kārtībā, un zinot, ka mans dārgais brāļadēls, loti godātais Franks Merils, vienā no nodaļām ir grāmatvedis, man par tās stabilitāti nav ne mazāko bažu. Un es lūdzu Dievu, lai tu atradinātos man vaicāt, "kādēļ" tas notiek, vai "kādēļ" es to daru."

Džespers aizkūpināja cigāru un mierīgi teica:

"Šai pasaulē kaut ko noskaidrot var, vienīgi uzdodot jautājumus."

"Labi, bet tad uzdod tos kādam citam," Džons Minuts teica un aizcirta durvis.

Džespers atkal paņēma avīzi. Bet viņam nebija lemts izlasīt ziņojumu līdz galam, jo minūtes p-ecas vēlāk durvis parādījās Džons Minuts, šoreiz bez apkaklītes un vestē. Acīmredzot viņš bija vēl kaut ko atcerējies.

"Nosūti rīt telegrammu Gveloaizas pārvaldniekam un apjautājies, vai ir kaut kas jauns. Ak tā, tu esi šīs sabiedrības sekretārs. Man šķiet, tu to jau zini."

"Vai tiešām?" Džespers pārsteigts iesaucās.

"Agrāk šos pienākumus pildīja Franks, un es loti šaubos, vai viņš tagad vairs par tiem interesējas. Esi tik labs un noskaidro šo lietu, citādi man iznāks nepatikšanas ar nodokļu pārvaldi. Mums būs jāsasauc padomes sēde."

"Vai tad es esmu arī direktora sekretārs?" Džespers nevainīgi apvaicājās.

"Protams,"Džons Minuts atbildēja. "Es zinu, ka esmu priekšsēdētājs, bet līdz šim mums nebija radusies vajadzība sasaukt apspriedi. Apjautājies Frankam, kad notikusi pēdējā sēde."

Viņš gāja, lai pēc ceturtdaļstundas parādītos atkal, šoreiz rītasvārkos.

"Biedrībai, kurā Maija darbojas," viņš teica, "droši vien trūkst naudas. Apvaicājies par to viņu sekretāram. Pasaki man, cik viņiem vajadzīgs, un aizpildi čeku."

Tad viņš piegāja pie bufetes un sajauca sev viskiju ar sodu.

"Pēdējās trīs vai četras reizes, kad Smits šeit ieradās, es neesmu bijis mājās. Ja viņš atnāk rīt, pasaki, ka es vēlos to sastapt, līdzko būšu atgriezies no pilsētas. Noslēdz visas durvis un paskaties, vai logi aizvērti. Šim ēzelim Vilkinsam nekad nevar uzticēties."

Džespers pamāja ar galvu.

"Tu domā: es esmu drusku ķerts, vai ne, Džesper?" vecākais kungs, stāvēdams ar glāzi rokā, vaicāja.

"Šādas domas man nekad nav nākušas prātā," Džespers atbildēja. "Dažreiz es domāju, ka jūs esat drusku ekscentrisks un mīlat pārspīlēt briesmas, kas jums draud; tas viss."

Vecais vīrs pakratīja galvu.

"Es miršu varmācīgā nāvē. To es zinu. Kad es biju Zulu zemē, kāds vecs nēģeru burvis pareģoja manu likteni. Vai tev neviens nav zīlējis likteni?"

"Vismaz ne tik eksotisks pareģis," Džespers pasmaidīdams teica.

"Tu jau vari par šādām lietām smieties, bet es tām ticu. Man pareģoja divreiz, un abi burvji teica uz mata to pašu, ka es miršu varmācīgā nāvē. Šāds liktenis mani nebaida. Bet es kļūstu vecs un, dzīvodams likuma tuvumā, esmu sācis to cienīt un bīties. Likumus cienošs pilsonis baidās no cilvēkiem, kas tos neciena. Un arī man parādījusies šāda īpašība. Tu smejies par mani, ja es baidos, ieraugot svešnieku ložņājam ap māju. Bet man uz katru kvādtrātversti vairāk ienaidnieku nekā caurmēra pilsonim visā valstī kopā. Man šķiet: tu domā, ka man ir vajāšanas mānija un tādēļ derētu ārstēties. Bagātam cilvēkam nav viegla dzīve. Šajā zemē esmu saticis daudz cilvēku un iepazīstoties dēvēts par Džonu Minutu, miljonāru, bet vai tu zini, ko viņi runā, līdzko es pagriežu muguru?"

Džespers paraustīja plecus.

"Lai tie būtu jauni vai veci, naidīgi vai vienaldzīgi," Džons Minuts turpināja, "ikviens domā — es vēlētos, kaut tas vecais ērms nomirtu un atstātu man daļiņu no saviem miljoniem."

Džespers iesmējās.

"Jūs par cilvēci neesat sevišķi augstās domās," viņš ieminējās.

"Man par cilvēci nav nekādu domu," šefs pārlaboja, "un tagad es eju gulēt."

Džespers dzirdēja iečīkstamies kāpnes, un tad zem miljonāra smagajiem soliem nodunēja griesti. Pagaidījis brīdi, viņš dzirdēja nočīkstam gultu.

Tad sekretārs aizvēra logus, pārliecinājās, vai durvis noslēgtas, un devās uz savu mazo darbistabu pirmajā stāvā.

Viņš noslēdza durvis, izņēma kabatas portfeli, uzmeta acis ģīmetnei, tad paņēma vēl neatplēstu vēstuli, kas bija pienākusi ar vakara pastu. Tai viņš bija ļāvis ieslīdēt kabatā tā, kā Džons Minuts neko nemanīja.

Džespers uzmanīgi atplēsa aploksni, izņēma vēstuli un sāka ar interesi lasīt:

"Godāts kungs!

"Pagodināmies paziņot, ka esam saņēmuši Jūsu laipno vēstuli. Mēs pateicamies par klātpielikto čeku un jūtamies iepriecināti, ka Jūs esat apmierināts ar mūsu pakalpojumiem. Meklēšana vilkās ļoti ilgi un, šķiet, prasīja no Jums prāvus izdevumus. Bet tagad, kad šī persona atrasta, ceru, Jūs savas pūles nenožēlojat."

Vēstule bija rakstīta uz papīra bez firmas zīmes, to bija parakstījis "I. B. Flcmings."

Džespers vēstuli vēlreiz uzmanīgi pārlasīja, tad aizdedzināja to un vēroja, līdz tā kamīnā sabirza pelnos.

Otrā nodala Meitene, kas raudāja

Ziemeļu ekspresis sarakstā noteiktā laikā iedrāzās Kingkrosas stacijā. Pa visām izejām laukā sāka plūst steidzīgu pasažieru bari. Taksometri, važoni, privātautomobili bija sajaukušies neatšķetināmā mudžeklī, šoferi lamājās, bet pār visiem valdīja pašapzinīgs policists.

Daži no pasažieriem steidzās pāri asfaltētam laukumam un pazuda apakšzemes dzelzceļa šahtā. Citi gaidīja nokavējušos draugus un nepacietīgi lūkojās pulkstenī.

Kāda būtne šai burzmā un troksnī likās pilnīgi apjukusi. Tā bija jauna meitene, gadus astoņpadsmit veca. Viņa nopūlējās ar trim brūnā papīrā ietītiem saiņiem, cepures kārbu un neērtu rokassomu. Acīmredzot viņa bija viena no tām, kura cerēja, ka kāds būs ieradies sagaidīt, jo apjukusi raudzījās pulkstenī un klaiņoja pa plašo telpu no viena gala uz otru. Beidzot tā apstājās zāles vidū, uzmanīgi nolika uz grīdas saiņus, izņēma no kabatas vēstuli un sāka lasīt.

Tad viņa steidzīgi ielika vēstuli somiņā, ātri savāca pakas un izgāja no stacijas.

"Šeit!" atskanēja kāda dusmīga balss. Meitene ieraudzīja taksometra pavērtās durvis un nogurušiem soliem gāja uz automobili.

"Kāp beidzot iekšā!" skarbā balss pavēlēja.

Meitene pasniedza pakas un tad iekāpa pati. Skarbās balss īpašnieks aizcirta durvis, un mašīna sakustējās.

"Es gaidu jau desmit minūtes," cilvēks automobilī pārmeta.

"Man loti žēl, mīļais, bet es neizlasīju—"

"Protams, nevīžīga kā vienmēr," viņu asi pārtrauca.

Meitene, sakrustojusi rokas klēpī, sagatavojās klausīties pārmetumus par savu kļūdu.

"Tu neko nevari izdarīt, kā nākas," vīrietis bārās. "Man šķiet, tur vainīga tava iedzimtā neapkērība."

"Bet kādēļ tu nevarēji mani sagaidīt stacijā?" meitene vaicāja.

"Es tev desmitām reižu esmu teicis, ka nevēlos, lai mūs redz kopā," vīrietis rupji atbildēja. "Tevis dēļ esmu piedzīvojis pietiekoši daudz nepatikšanu. Kaut nekad nebūtu tevi sastapis!"

Meitene būtu varējusi teikt to pašu, bet pazemojumi, rupjā, mežonīgā izturēšanās astoņpadsmit mēnešu laikā bija galīgi salauzusi viņas drosmi.

"Tu esi kā akmens man kaklā," vīrietis ar nožēlu teica. "Man tevi jāslēpj un visu laiku jābaiļojas, ka tikai tu mani nenodod. Tagad es gribu paturēt tevi acīs. Tu par manām darīšanām zini drusku par daudz."

"Es nekad nevienam neteikšu par tevi neviena vārda," meitene solījās.

"Ceru, ka būsi tik prātīga. Pretējā gadījumā tev labi neklāsies."

Saruna pārtrūka līdz brīdim, kad meitene iedrošinājās uzprasīt, kurp viņi brauc.

"Pagaidi, tad redzēsi," vīrietis asi atcirta, bet pēc brīža piemetināja: "Es vedu tevi uz patīkamu mājokli. Tādā tu nekad savā mūžā neesi dzīvojusi. Tev vajadzētu būt ļoti pateicīgai."

"Es jau esmu, mīļais," meitene, viņu nopietni uzlūkodama, teica.

"Nesauc mani par mīļo."

Meitene apvainota ierāvās dziļāk stūrī.

Auto iebrauca Kemdentaunā un apstājās pie mājas drūmā ielā. Bija pārāk tumšs, lai meitene varētu tuvāk apskatīt apkārtni. Tā tikko paguva savākt savus saiņus, kad vīrietis to grūšus iegrūda mājā.

Taksometrs aizbrauca, bet kāds motociklists, kas visu laiku bija sekojis automobilim, izstūma savu mašīnu no šķērsielas, kur bija uzkavējies, kamēr braucēji izkāpj, un nesteigdamies aizgāja līdz mājai, kurā atbraucēji bija iegājuši. Tad viņš uzskrēja pa kāpnēm un ar elektrisku kabatas laternu apgaismoja numuru virs durvīm. Pierakstījis to kabatas grāmatiņā, viņš atgriezās uz ielas, aizstūma motociklu līdz nākamajai šķērsielai un aizbrauca.

Pusstundu vēlāk pie nama pieturēja taksometrs. No tā izkāpa kāds vīrietis un lika šoferim uzgaidīt. Vīrietis uzkāpa pa kāpnēm, pieklauvēja un drīz tika ielaists.

"Labvakar, Kroulij," cilvēks, kas atvēra durvis, sveicināja atnācēju. "Kā sviežas?"

"DraņķīgiKo tad tu atkal no manis gribi?"

"Kā tu domā: ko es no tevis varu gribēt?"

Viņš ieveda viesi ēdamistabā, aizdedza gāzes lampu un izņēma no somas viskija pudeli.

"Man liekas, tev tas nepieciešams," viņš ar izsmieklu teica.

Kroulijs paņēma pudeli, izsita korki un iedzēra lielu malku tieši no pudeles. Viņš bija gadus piecdesmit vecs vīrietis drūmu, grumbainu seju, iededzis kā cilvēks, kurš ilgus gadus pavadījis dienvidu zemēs. Tā tas patiesībā ari bija: vairāk nekā desmit gadus viņš bija kalpojis jātnieku policijā Dienvidāfrikā.

"Man tev ir kāds priekšlikums," mājastēvs teica.

"Vai tur var ko nopelnīt?"

Sarunu biedrs iesmējās.

"Vai tu turi mani par tik lielu mulki, kurš piedāvās tev kaut ko tādu, kur nevar nopelnīt? Vai tad es tevi nepazīstu?"

Kroulijs, mirkli vilcinājies, ķērās atkal pie pudeles. Bet šoreiz viņš to nelika pie mutes, viņš pielēja glāzi un vienā malkā izdzēra tukšu.

"Es šodien neesmu ne lāsīti mutē ņēmis," viņš kā atvainodamies paskaidroja.

"Tie ir meli," jaunais cilvēks mierīgi teica, "bet tagad ķersimies pie lietas. Es nezinu, kādi tavi nodomi šeit, Anglijā, bet savus varu tev atklāti pateikt. Es gribu, lai man būtu brīvas rokas. Bet brīvas rokas man būs tikai tad, ja tu aizvedīsi savu meitu prom no

šejienes."

"Tu gribi tikt no viņas vaļā, ko?" Kroulijs ar aizdomām paskatījās viņam acis.

Jauneklis palocīja galvu.

"Viņa ir kā akmens man kaklā," viņš jau otrreiz šai vakarā atkārtoja. "Man no viņas bail. Kuru katru brīdi tā var izdarīt kādu muļķību un mani pazudināt. Es nemīlu riskēt."

Kroulijs pasmīnēja.

"Jo labāk," viņš teica un, pamanījis nikno skatienu otra acīs, piemetināja, "nepūlieties mani iebiedēt, mister Broun vai Džons, vai kā jūs tur sauc, jo mani nevar iebiedēt. Man bijušas darīšanas ar daudz bīstamākiem cilvēkiem, un tomēr es vēl esmu dzīvs. Varu tev atklāti pateikt, ka es nedomāju aizbraukt no Anglijas. Pašreiz man padomā liela lieta. Cik tu gribi man piedāvāt?"

"Tūkstoš mārciņas."

"Es jau tā apmēram domāju," Kroulijs mierīgi teica. "Tas man tīrais nieks. Klausi manam padomam un izgudro citu līdzekli, kā viņu savaldīt. Tik gudrs cilvēks kā tu, kas par ķīmiju zina vairāk par jebkuru citu, vienmēr spēs ko prātīgu izgudrot. Vai tu neteici man, ka tev zināmas kādas zāles, kas pilnīgi salauž cilvēka gribasspēku un liek darīt tā, kā otrs pavēl? Iedod viņai tādas. Klausi manam padomam un pamēģini."

"Tu atsakies no mana piedāvājuma?" jaunais vīrietis pārjautāja.

Kroulejs pamāja ar galvu.

"Es esmu atradis īstu zelta bedri," viņš teica, "vajag tikai prast to pareizi izmantot. Man izdevies apmesties vecajam velnam tieši degungalā, un es jau esmu to drusku iebaidījis. Ko man nozīmē tūkstoš mārciņu? Vienās zirgu sacīkstēs Luisž esmu pazaudējis vairāk. Nē, manu zēn, turies pie zinātnes. Nav vērts būt par aptiekāru, ja nevar atrast īstās zāles."

"Jo mazāk tu runāsi par zālēm, jo labāk," jaunais vīrietis saniknoti iesaucās. "Es biju nelga, tev pārāk daudz uzticoties."

"Dieva dēj, neuztraucieties, mister Rait vai Robinson," Kroulejs mākslotās bailēs mierināja. "Kas gan varēja domāt, ka maigais, piemīlīgais jauneklis, kas Istbornā katru svētdienu iet baznīcā, Londonā kļūs tik mežonīgs. Man bieži nāca smiekli, redzot jūs staigājam tik rātni un kautri, it kā baidītos mušu nodzīt no deguna, dzirdot ļaudis sakām: cik jauks, jauns cilvēks šis misters tāds un tāds. Es iedomājos: ja tie zinātu, ka šis maigais zēns…"

"Turi muti!" jaunais nikni pārtrauca. "Piesargies, ka tev neiziet tāpat kā dažam labam."

"Tev vajadzētu saprast jokus," vecais mierinādams atbildēja. "Es teikšu, ko domāju darīt, — es nebraukšu prom no Anglijas. Es palikšu savā pieticīgajā vietā. Redzi — tas nav tikai naudas jautājums. Man šķiet, ka tavs vecais kaūt ko par mani uzokšķerējis un vienīgais ceļš aizkavēt nevēlamus notikumuS — turēties viņa tuvumā."

"Es tev simtām reižu esmu teicis, ka viņam pret tevi nekas nav," jaunais pārliecināti teica. "Es zinu visas viņa darīšanas un esmu redzējis gandrīz visus viņa papīrus. Ja viņš būtu gribējis tev ķerties pie rīkles — jau sen to botu izdarījis. Es tev to jau teicu, kad tu pēdējo reizi biji pie viņa. Vai tu domā, ka Džons Minuts tev maksātu, ja varētu citādi aizbāzt muti. Tu esi nelga, Kroulej!"

"Var jau but," Kroulejs filozofiski atbildēja, "bet es neesmu tāds nelga, par kādu tu mani turi."

"Labāk ej parunā pats ar viņu," namatēvs pēkšņi teica.

Kroulejs purināja galvu.

"Tēva jotas," viņš skaidroja, "vienmēr ir pazemīgas, Redžinald, vai Horāc, vai Hektor, — es vienmēr aizmirstu, kā tevi Londonā sauc. Nē, es negribu pieņemt tavu priekšlikumu, bet man tev ir cits piedāvājums, un tas attiecas uz kādu Džona Minuta radinieku — mīlu, cēlu jaunekli, kas tyādā jaukā dienā mantos viņa miljonus."

"Vai man. is?" otrs nošņāca.

Stundas divasiviņi sēdēja un apsprieda priekšlikumu. Tad Kroulejs piecēlās un dzīrās iet.

"Nepatīkamo ziņu es pataupīju beigām", viņš laipni teica. Viņš bija iztukšojis pēdējās lāses un bija loti rožainā garastāvoklī.

"Tevi, mans mījais draugs, gaida briesmas, un es, tavs sargeņģelis, to esmu atklājis. Vienā no taviem neskaitāmajiem dzīvokļiem tev ir kāds kalps."

"Šoferis, zviedrs Jcnsens. Garš, gaišmatains zēns."

Kroulejs pamāja ar galvu.

"Es jau domāju, ka viņš ir zviedrs."

"Vai tu esi viņu redzējis?"

"Viņš bija iebraucis Istbornā ievākt dažas ziņas," seržants atbildēja, "un man gadījās viņu sastapt. Viņš ir viens no tiem pļāpīgajiem zēniem, kas atklāj sirdi katram mundierim. Es atrunāju viņu ieiet mājā un tā aiztaupīju tev loti nepatīkamu pārsteigumu — ja Džons Minuts botu viņu sastapis."

Jaunais vīrietis, to dzirdot, iekoda lūpā, un viņa seja liecināja par nopietnām pārdomām.

"Tas ir slikti," viņš teica. "Pēdējā laikā viņš kļuvis loti uzmācīgs un pārdrošs un meklēja citu vietu. Ko tu viņam teici?"

"Es sacīju, lai viņš atbrauc nākošo ceturtdien," Kroulejs atbildēja. "Es domāju, ka līdz tam laikam tu pagusi briesmas novērst."

Viņš izstiepa roku, un jaunais cilvēks, nepārprazdams šīs kustības nozīmi, nopūzdamies iespieda Krouleja saujā četras piecmārciņu banknotes.

"Cerēsim, ka ar tām šoferim pietiks," Kroulejs smaidīdams teica.

Izvadījis viesi un rūpīgi noslēdzis ārdurvis, jauneklis devās pa kāpnēm augšā. Viņš atrada meiteni kā atstājis — sēžam guļamistabā.

"Ej prom no šejienes!" viņš tai rupji uzkliedza. "Šī istaba man vajadzīga vienam pašam."

Meitene padevīgi paklausīja. Aizslēdzis istabas durvis, vīrietis iecēla gultā čemodānu un izņēma no tā ķīniešu kastīti — tajā atradās'stikla piestiņa un miezers, sešas pudelītes, šļirce un spirta lampiņa. Tad viņš izvilka no kabatas portsigāru, izņēma no tā divas cigaretes un uzmanīgi nolika uz galda.

Viņš darbojās vairāk nekā stundu. Bet meitene sakņupusi sēdēja aukstā ēdamistabā un klusi raudāja.

Trešā nodala Četras ievērojamas personas

Šeit autoram jāapstājas un jāaizrāda, ka stāsts par Cilvēku, kas visu zina, ir neparasts stāsts. Tas sarakstīts, pamatojoties uz tiesas sēžu protokoliem, pa daļai — uz konfidenciāliem materiāliem, kurus autora rokās nodevis Sauls Arturs Manns, pa daļai — uz Maijas Neteles dienasgrāmatu.

Pieredzējuši lasītāji, kas ķeras pie šī stāsta ar apnikušo pārmetumu, ka viss uzrakstītais ir vienīgi izdoma, ka īstenībā tādi noslēpumaini noziegumi nenotiek, lai piespiež sevi un izlasa stāstu

līdz galam. Patiesība ir dīvaināka par izdomu, un tādai tai arī jābūt, jo lielākā dala izdomu dibinās uz patiesību.

Nevar sacīt, ka katrs stāsts sākas ar pirmo nodaļu, jo visi stāsti sākušies ar pasaules radīšanu. Bet šis stāsts, var sacīt, sākas ar to brīdi, kad mēs 19. gada jūlija 17. dienā sākām novērot dažu ieinteresēto personu dzīvi.

Blembsberijā, Pelēkajā laukumā neliels cilvēku pūlītis bija salasījies ap kāda vīrieša ķermeni, kas izstiepies gulēja uz trotuāra.

Bija silts vasaras vakars. Ka neparastais notikums piesaistījis tik maz ziņkārīgo, var izskaidrot ar to, ka Pelēkajā laukumā atrodas gandrīz vienīgi advokātu, notāru un mērnieku biroji un vasaras vakaros ap astoņiem tur jau darbi beigušies. Justonrodas iedzīvotāji, izejot vakaros pastaigāties, neiekļauj Pelēko laukumu savā maršrutā, un pat bērni spēlēm neizvēlas tik drūmu vietu.

Bālais jauneklis, kas gulēja uz trotuāra, bija ģērbies nabadzīgi, bet kārtīgi un atgādināja kalpotāju. Nebija šaubu, ka viņš miris.

Nāve, kas izdaiļo un padara cēlāku pašu neglītāko, šoreiz nebija parūpējusies miroņa sejā deldēt zemiskuma pazīmes. Lūpas bija sašķobītas ņirdzīgā smīnā, puspievērtās acis — šauras, gludi skūtais smakrs — garš un līks, ausis — lielas un atkārušās.

Šo vakaru uri nelaimes gadījumu es tādēļ izvēlējos par sava stāsta sākumu, ka nelaimīgā jaunekļa liktenis šai stundā saveda Pelēkajā laukumā trīs no šī stāsta ievērojamām personām. Varētu pat sacīt— četras.

Gaidot ātrās palīdzības auto, pie līķa stāvēja kāds policists un strupi atbildēja uz ziņkārīgo jautājumiem. Minūtes desmit pirms ļ auto atbraukšanas pulciņam piebiedrojās vēl kāds vīrietis vidējos gados. Viņš bija ģērbies gaišpelēkā uzvalkā, kas liecināja, ka tā īpašnieks iebraucis Londonā no provinces. Seju rotāja neliela vaigubārda un brūnas, kuplas ūsas, galvā viņam bija jauna sporta ļ cepure, bezbēdīgi nošķiebta uz vienas auss; svārki nebija aizpogāti, un pāri vestei stiepās liela, smaga pulksteņķēde, pie kuras noteiktā ļ attālumā viena no otras bija piekārtas sudraba medaļas. Kustējās viņš cienīgi kā cilvēks, kas radis pavēlēt. Ar elkoņiem izspiedies | caur ziņkārīgo pūli, droši un pašapzinīgi viņš uztvēra kārtībnieka ļ pārmetošo skatienu.

"Vai varu ko palīdzēt?" viņš jautāja un stādījās priekšā kā Suseksas iecirkņa policijas kārtībnieks Vaizmens.

Londonas kārtībnieks kļuva laipnāks.

"Paldies," viņš teica, "jūs varētu palīdzēt viņu iecelt auto."

"Krītamā kaite?"

Policists pakratīja galvu.

"Viņš esot gājis grīļodamies un pakritis. Kad es ierados, viņš jau bija miris. Liekas, trieka."

"Ahā!" noteica Vaizmens, mērodams nelaiki ar lietpratēja skatienu, un sāka stāstīt savus piedzīvojumus un novērojumus līdzīgos nelaimes gadījumos — ne bez lepnuma, it kā pašam būtu kādi nopelni, ka tie vispār notikuši.

Laukuma pretējā pusē lēni pastaigājās jauns cilvēks un meitene. Tas bija slaiks, vingrs, glīts jauneklis, kuru ievērotu pat lielā pūli. Bet .noteikti viņu ievērotu vēl vairāk, ja līdzās būtu tā pati skaistā meitene, kas tagad. Gājēji nonāca līdz Tabora ielas stūrim, kad pētošais, saspringtais skatiens, ar kādu mazs vīrelis vēroja burzmu laukuma viņā pusē, pievērsa ari viņu uzmanību traģiskajam notikumam.

Vīrelis bija ģērbies slikti pašūtos svārkos un pārāk garās biksēs, spīdīgu cilindru galvā.

"Kāds dīvains kungs! "Franks Merils klusi čukstēja, un meitene pasmaidīja.

Viņi bija pienākuši pavisam tuvu, kad viņu jautrības cēlonis strauji pagriezās pretim. Viņa gludi skūtā seja izskatījās dīvaini veca. Lielas zelta brilles, nošļukušas uz degungala, padarīja viņa izskatu vēl jocīgāku. Vecītis sarauca pieri un pētoši vēroja abus jauniešus.

"Tur noticis kāds nelaimes gadījums," viņš bez kāda ievada īsi teica.

"Tā liekas," jaunais cilvēks pieklājīgi atbildēja un vienaldzīgi paraustīja plecus.

"Pelēkajā laukumā notikuši vairāki nelaimes gadījumi," dīvainais kungs domīgi turpināja. "Viens notika 1875. gadā, kad tā stūra māja — jūs no šejienes varat saskatīt tās galu — sabruka un apraka zem drupām četrpadsmit cilvēkus, no kuriem septiņi dabūja galu, četri palika kropli, un trīs izgāja sveikā ar niecīgiem ievainojumiem."

To vigš teica pavisam mierīgi, acīmredzot pat neapzinādamies, ka viņa izturēšanās ir dīvaina un uzbāzīga, un turpināja: "1861. gada 15. oktobrī notika vēl viena katastrofa. Sadūrās divi pajūgi, un galu dabūja viens no važoņiem, kura vārds bija Samuels Grīns. Viņš dzīvoja Portingtonmjūzā 14 un atstāja sievu ar deviņiem nepilngadīgiem bērniem."

Meitene uzmeta vecajam kungam mazliet pārsteigtu skatienu, bet Franks Merils iesmējās.

"Jums ir pārsteidzoša atmiņa. Vai jūs šeit dzīvojat?"

"Ak, nē!" mazais vīriņš, gandrīz apvainots, purināja galvu.

Mirkli viņš klusēja, tad —

"Pāriesim labāk pāri, apskatīsimies, kas tur notiek," viņa vārdi skanēja neparasti svinīgi.

Tas, ka viņš uzmetas par vadoni, drusku pārsteidza Franku, un viņš pievērsās meitenei.

"Kā tu domā?"

Meitenei nebija iebildumu, un visi trīs šķērsoja ielu un piegāja pie līka tai mirklī, kad ātrās palīdzības automobilis, griezīgi taurēdams, Iebrauca laukumā. Merils izbrīnīts vēroja, ka policists, godbijīgi sveicinādams mazo vecīti, pacēla roku pie cepures.

"Man šķiet, šeit nekas vairs nav līdzams, ser. Viņš ir — miris."

"Jā, jā, protams, viņš ir beigts," vīriņš apstiprināja.

Viņš noliecās, atpogāja svešinieka svārkus un iebāza roku krūšu ļ kabatā— kabata bija tukša. Tad viņš apbrīnojami veikli turpināja pārmeklēt pārējās kabatas, un Franks Merils brīnījās vēl vairāk, ļ ka policists necel nekādus iebildumus. Beidzot no vestes augšējās kabatas vecītis izvilka saburzītu papīra gabaliņu, kas likās izplēsts no avīzes.

"A," mazais vīriņš iesaucās, "sludinājums par kalpotāja vietu, izgriezts no šīsdienas "Daily Telegraph" rīta izdevuma — es to atceros. Acīmredzot šis cilvēks ir kāds kalpotājs, kas gājis pie1 teikties vietā. Redziet— "pieteikties 8.30 Holbornas Viadukta viesnīcā". Viņš gribējis iziet tieši uz Holbornas laukumu, bet pēkšņi saslimis. Es zinu, kas šo vietu piedāvā," viņš pašapzinīgi piemetināja, "misters Teodors Bcrtons, kaučuka plantators Penangā. Teodors Bcrtons 1889. gadā apprecčja Skarborovas mācītāja Džordža Smita meitu, un viņam ir četri bērni, no kuriem viens dēls kalpo Vinčcstras pulkā— hm!"

Viņš savilka lūpas un atkal paskatījās uz liki, tad strauji pagriezās pret Franku Merilu.

"Vai jūs pazīstat šo cilvēku?"

Franks pārsteigts viņu uzlūkoja.

"Nē! Kādēļ jūs tā vaicājat?"

"Tādēļ, ka jūs nupat skatījāties uz viņu tā, kā nemēdz skatīties," mazais vīriņš atbildēja. "Es gribēju sacīt, — jūs neskatījāties viņam sejā. Cilvēki, kas šādos apstākļos neskatās nelaimīgo sejās, viņus pazīst."

"Loti dīvaini," Franks pasmaidīja. "Bet šeit ir gan kāds, kuru es pazīstu," viņš uzmeta skatienu kārtībniekam Vaizmenam.

Suseksas rajona policijas zieds un lepnums pieskārās cepurei.

"Man šķiet, es jūs pazīstu, ser," viņš teica. "Es jūs bieži esmu redzējis Vildlodžā."

Saruna aprāvās, jo policists noliecās palīdzēt uzcelt līķi uz nestuvēm un iestumt automobili. Ziņkārīgo pulciņš noskatījās, kā baltā mašīna pazūd, un sāka izklīst.

Kārtībnieks Vaizmens atsveicinājās no sava kolēģa un vilcinādamies tuvojās Frankam.

"Jūs, ser, esat mistera Minuta brāļadēls, vai ne?" viņš vaicāja.

"Pareizi," Franks atbildēja.

"Es jūs esmu redzējis jūsu tēvoča mājās."

"Kā tēvoci sauc?"

Ar šo uzbāzīgo jautājumu sarunā iejaucās mazais vīriņš. Savu jautājumu viņš acīmredzot uzskatīja par dabīgu un apzinājās sevi par cilvēku, kuram nedrīkst liegt atbildi.

Franks Merils iesmējās.

"Mans tēvocis ir Džons Minuts," viņš teica un ar izsmieklu piemetināja, "jūs droši vien viņu pazīstat?"

"Protams," vīriņš nevilcinādamies atbildēja, "viņš ir viens no pirmajiem Rodēzijas pionieriem, kas saņēma no Lo Bengulas plašu koncesiju un sarausa lielu bagātību, pārdodot zelta laukus, kuros zelts vēlāk izrādījās loti nelielā daudzumā. 1897. gadā Solsberijā viņu tiesāja par divu Masona virsaišu nogalināšanu, bet attaisnoja. 1897. gadā Johancsburgā viņš dimantu drudža laikā nopelnīja milzu naudu un 1901. gadā pārnāca dzīvot uz Angliju. Londonas tuvumā starp Polgetu un Istbornu viņš nopirka nelielu īpašumu. Viņam ir viens brāļadēls — viņa mantinieks Franks Merils — nelaika doktora Henrija Merila dčls. Viņš strādā ar grāmatvedi Londonas un Rietumu grāfistu bankā. Tas —"

Franks neliekuļotā pārsteigumā paskatījās uz veco vīriņu.

"Jūs pazīstat manu tēvoci?" viņš iesaucās.

"Nekad savā mūžā neesmu viņu redzējis," mazais vīriņš teica un cienīgi noņēma cilindru. "Ar labvakaru."

Kārtības sargs mundierī, redzēdams klātesošo pārsteigumu, pašapzinīgi pasmaidīja.

"Vai jūs šo kungu pazināt?" Franks vaicāja.

Kārtībnieks joprojām smaidīja.

"Protams, ser, tas ir misters Manns. Pārvaldē mēs viņu saucam — Cilvēks, kas visu zina! Cik man zināms, viņš loti daudz palīdz slepenpolicijai un valstij. Mums ir pavēle nestāties viņam ceļā un paskaidrot visu, kas mums zināms."

"Cilvēks, kas visu zina?" Franks pārsteigts un apjucis atkārtoja. "Kāds dīvains cilvēks! Ko viņš zina?"

"Visu," kārtībnieks pārliecināti atbildēja.

Dažas minūtes vēlāk Franks līdzās meitenei lēni soļoja uz Holbornas pusi.

"Tu izskaties nedaudz nomākts," meitene teica.

"Pie joda to vīru!" Franks izsaucās. "Nesaprotu, kā viņš tik sīki pazīst tēvoča dzīvi. Bet šis, mīlā, tev nav patīkams vakars. Es tevi nelūdzu atstāt mājās, lai noskatītos nelaimes gadījumus."

"Frank," meitene pēkšņi sacīja. "Man liekas, es pazīstu tā cilvēka seju, kas gulēja zemē. Tas ir, es gribēju sacīt…"

"Arī man viņa seja likās redzēta," Franks domīgi teica.

"Vai tas nelaimīgais pirms pārdesmit minūtēm nepagāja mums garām?"

"Loti iespējams," Franks atbildēja. "Es gan neieskatījos. Taču man palika iespaids, it kā es viņu būtu kaut kur agrāk redzējis. Bet kur es to būtu varējis redzēt?"

"Runāsim par ko citu," meitene strauji teica. "Man nav daudz laika. Ko lai es iesāku ar tavu tēvoci?"

Viņš pasmējās.

"Es tiešām nezinu, ko lai domāju. Es loti mīlu tēvoci Džonu un negribētu viņu sāpināt. Bet es nevaru pieļaut, ka viņš iejaucas arī manās sirdslietās. Es gribētu, kaut tu viņu nekad nebūtu satikusi."

Viņa bezcerīgi atmeta ar roku.

"Ko šādas vēlēšanās var palīdzēt, Frank? Es tavu tēvoci pazinu jau pirņis tevis. Ja es nepazītu tavu tēvoci, mēs nekad nebūtu satikušies."

Viņš paskatījās pulkstenī.

"Labāk pavadi mani līdz Viktorijas stacijai, citādi es nokavēšu vilcienu."

Viņš pasauca taksometru un ceļā uz staciju viņa tam izstāstīja visu, kas noticis.

"Viņš bija loti laipns, kā vienmēr, un nesacīja par tevi neko sevišķi ļaunu. Viņš tikai teica, ka nevēlētos, lai es tevi precu, jo nedomājot, ka tu būšot man īstais vīrs. Viņš aizrādīja, ka Džesperam esot visas šīs īpašības un vēl daudzi citi tikumj."

Franks no dusmām nobālēja.

"Džespers ir nelietis," viņš sašutis iesaucās.

Meitene satvēra viņa roku.

"Lūdzu, nomierinies", viņa teica. "Džespers nekad neko man nav teicis un vienmēr izturējies laipni un pieklājīgi."

"Šādu laipnību un pieklājību es pazīstu. Viņš ir viltīgs, glums kā zutis, un nekad nevar izdibināt, ko viņš patiesībā domā. Viņš pratis kā čūska ielīst mana tēvoča sirdī. Viņš pratis iegūt pilnīgu viņa uzticību. Liekas, ka viņš būtu tēvoča Džona dēls, nevis nožēlojams sekretārs."

"Viņš mācējis sevi nostādīt tā, ka kļuvis tēvocim nepieciešams," meitene teica, "un tas ir pusceļš uz bagātību."

Sašutums Franka sejā izzuda un viņš iesmējās.

"Tā ir epigramma," viņš teica. "Un ko tu atbildēji tēvocim?"

"Es viņam teicu, ka šāds projekts nav izvedams, jo es misteram Kolam esmu vienaldzīga un viņš man ari. Redzi, Frank, es tēvocim

Džonam esmu tik daudz pateicības parādā. Es esmu viņa labākā drauga meita, un kopš tēva nāves tēvocis Džons visu laiku par mani gādājis. Viņš mani izskoloja, nodrošināja manu stāvokli, sniedza man visu — viņš man bijis kā otrs tēvs."

Franks pamāja ar galvu.

"Es saprotu visas grūtības," viņš teica, "un klāt jau stacija."

Viņa stāvēja uz platformas un māja atvadu sveicienus, līdz vilciens pazuda acīm. Tad viņa atgriezās savā glītajā dzīvoklī, kuru Džons Minuts viņai bija iekārtojis. Kā jau viņa Frankam teica: dzīvē viņai nebija nekādu rūpju. Viņai nevajadzēja gādāt naudu, un savu laiku tā varēja ziedot darbam, kuru mīlēja Rodēzijas miljonārs ar devīgu roku balstīja Istendas labdarības biedrību, kuras priekšniece viņa bija.

Maijai bija iedzimtas spējas labdarības darbam. Viņa bija nenogurstoša darbiniece, un nabadzīgajā iecirknī Vestindijas doku tuvumā nebija populārākas personas par māsu Neteli. Par šo darbu, gan bez sevišķas sajūsmas, interesējās ari Franks. Viņam piemita ikvienam vīrietim raksturīgā nepatika skatīties ļaužu ciešanās. Viņš ari baiļojās par meiteni, kad tā viena klejoja pa nedrošo iecirkni. Bet, pavadījis to dažas reizes Istendas apmeklējumos, viņš pārliecinājās, ka nekādas briesmas nedraud.

Viņam bieži uzmācās domas, ka Maija vairāk mīl savu darbu nekā viņu. Tā tas arī patiesībā bija.

Maija paēda vienkāršas vakariņas un brauca uz biedrības galveno biroju Alberta doku ielā. Trīs vakarus nedēļā viņa ziedoja trūkumcietēju apmeklēšanai. Sievietes un meitenes, kas šinī iecirknī dzīvoja, augu dienu strādāja apkārtējās fabrikās un tikai vakarus varēja ziedot slimību ārstēšanai, kurām citi, labākos apstākļos dzīvojoši, sauktu speciālistu. Nakts gaitās kopējas labprātīgi pavadīja un apsargāja vīrieši.

Tovakar Maiju Neteli pienākums aizveda uz Silvertaunu — šauru, nabadzīgu ieliņu rajonu uz rietumiem no dzelzceļa. Viņas darbs sākās līdz ar krēslu un nebija vēl beidzies, kad iestājās pilnīga nakts.

Bija spiedīgi karsts, un, iznākot no pēdējā slimnieka mājas, viņa ar prieku ieelpoja spirgto nakts vēsmu. Tad viņa atgriezās nama koridorā un tumšas petrolejas lampas gaismā atzīmēja apciemojumu nelielā dienasgrāmatā, ko tā vienmēr nesāja līdzi.

"Šis, Tomson, šovakar mums bija astotais apciemojums," viņa teica savam pavadonim. "Vai sarakstā vēl kāds atzīmēts?"

"Šis ir beidzamais, mis," jaunais cilvēks, pūlēdamies apspiest žāvas, atbildēja.

"Šķiet, ka jums, Tomson, sī staigāšana diezgan garlaicīga," meitene saprotoši teica. "Stāvēt aiz durvīm un gaidīt mani ir diezgan muļķīga nodarbošanās, to es gluži labi saprotu."

"Ko jūs runājat, jaunkundz," vīrietis atbildēja. "Tas jau tīrais nieks. Jūs šeit nomokāties, palīdzēdama cietējiem; un tad lai man būtu grūti jūs pavadīt?"

Viņi stāvēja nelielā pagalmā, kuram vienu galu noslēdza akmens siena, bet pretējā atradās izeja uz ielu. Kad meitene lika somiņā piezīmju grāmatu, no ielas pagalmā ienāca kāds vīrietis un steidzīgi pagāja viņai garām. Mazā lampiņa uz mirkli apspīdēja viņa seju, un Maija aiz pārsteiguma gandrīz skali iesaucās. Viņa noskatījās viņam pakal, līdz tas nozuda vienā no tumšajām durvīm sētas galā, un, nespēdama ticēt savām acīm, turpināja lokoties, kad viņš jau bija pazudis.

Viņa nevarēja būt pārskatījusies: bālā seja un slaidais stāvs — tas bija Džespers Kols, Džona Minuta sekretārs.

Ceturtā nodaļa Bankas grāmatvedis

"Dārgais Frank!

Pagājušajā naktī man gadījās dīvains piedzīvojums. Ap pusvienpadsmitiem es biju Silversrentā un tikko iznācu no pēdējās pacientes dzīvokļa, kad man pagāja garām kāds vīrietis un iegāja vienā no mājām, kā man tad likās, — pēdējā vai priekšpēdējā pa kreisi. Nu es zinu, ka tā bija priekšpēdējā. Un šis cilvēks bija Džespers Kols, tur man nav šaubu. Es ne tikai skaidri redzēju viņa seju, viņam bija līdzi arī īpatnējais čūskveidīgais spieķis, kādu tas pastāvīgi lieto.

Atzīstos, ka manī pamodās ziņkārība, un es apjautājos, līdz dabūju zināt, ka viņš šeit ir pastāvīgs viesis, lai gan neviens nezina, kādēļ viņš šeit nāk. Pēdējā mājā dzīvo divas ģimenes — loti nenozīmīgi cilvēki, un priekšpēdējā, izņemot vienu istabu, kuru acīmredzot apdzīvo Kols, ir pilnīgi tukša. Neviens no Rentas iedzīvotājiem Džespcru nepazīst un nekad nav bijis viņa istabā. Apakšējā istaba tukšajā mājā vienmēr ir aizslēgta, un kāda sieviņa, kas dzīvo pretim, teikusi manam ziņu ievācējam Tomsonam — kurš, ja tu atceries, vienmēr pavada mani manās gaitās, — ka tas kūngs dažreiz atnāk un paliek ilgāku laiku istabā. Viņš to vienmēr uzkopjot pats. Tā nevarot būt labi mēbelēta, un viņš, domājams, naktīs nekad tur negul.

Vai tas nav loti dīvaini? Raksti man, ko tu par šo lietu domā…"

Franks Merils nolika vēstuli uz galda un lēnām piebāza pīpi. Viņš bija Londonas un Rietumu grafistu bankas Pikadilli nodaļas vecākais grāmatvedis, un domāšanai viņam neatlika daudz laika. Bet strādājot viņam nedeva miera domas par Kolu un viņa dīvainajiem apciemojumiem Londonas trūcīgā iecirknī.

Franks gatavojās iegrāmatot dažas summas, kad izsūtāmais zēns aicināja viņu pie pārvaldnieka. Lai gan Frankam Merilam bankā nebija īpaši nozīmīgs amats, viņam tomēr bija izcils stāvoklis, un priekšniecība ar viņu rēķinājās vairāk, nekā parasti rēķinās ar vienkāršu grāmatvedi. Viņa tēvocis bija viens no bankas galvenajiem akcionāriem, un visi bija pārliecināti, ka Franks atsūtīts sekot, kā ievēro radinieka intereses, un sagatavoties pārvaldīt lielo īpašumu, kuru Džons Minuts reiz atstās viņam kā savam vienīgajam mantiniekam.

Kad Franks ienāca kabinetā, pārvaldnieks viņu laipni sveicināja.

"Labrīt, mister Meril," priekšnieks teica. "Es ar jums gribēju parunāt par mistera Holcnda tekošo rēķinu, jūs man stāstījāt, ka aizvakar viņš bijis šeit."

Franks palocīja galvu.

"Viņš atnāca pusdienu pārtraukuma laikā."

"Žēl, ka es pats nebiju uz vietas. Es loti velētos šo kungu redzēt."

"Vai ar viņa tekošo rēķinu kaut kas nav kārtībā?"

"Nē, nē," pārvaldnieks smaidīdams teica. "Viņam ir ļoti liels konts. Pat pārāk liels tekošam rēķinam. Es gribēju jūs lūgt mēģināt vinu sastapt un pārliecināt dalu naudas noguldīt depozītā. Galvenajai valdei nepatīk lieli tekošie rēķini, kurus var atprasīt kuru katru brīdi. Tādējādi mums jātur bankā lielāks daudzums skaidras naudas."

"Personiski man", viņš pēc brīža turpināja, "pavisam nepatīk mūsu veikala metodes. Mūsu galvenā centrāle atrodas Plimutā, un tur ari vajadzētu glabāties visām lielākām summām un čeku segumiem. Bet mēs esam spiesti turēt tos Londonā, jo nodaļai milzīgi tekošo rēķinu konti. Un jūsu tēvocis pats šai zinā viens no lielākajiem grēciniekiem. Paskatieties, lūk, šo!"

Viņš pasniedza Frankam kādu čeku.

"Tas ir čeks uzrādītājam par 60 000 sterliņu mārciņām. Es to nupat saņēmu. Ar to viņš nomaksā atlikušo summu par Apvienoto Raktuvju akcijām, kuras nesen nopirka. Kādēļ viņš nevarēja izdot pārveduma čeku?"

Franks paskatījās uz līkumoto parakstu un pasmaidīja.

"Redziet, tēvocis grib uzturēt savu reputāciju," viņš jokodams teica. "Vai tad velti cilvēku sauc— "Naudu katru minūti!"?"

Pārvaldnieks saviebās.

"Varbūt tā rīkojas Dienvidāfrikā," viņš teica, "bet šeit, naudas pasaules centrā, maksājumi skaidrā naudā patiešām ārprāts! Bet es jūs lūgtu šos vārdus neatstāstīt savam tēvocim."

"Protams," Franks atbildēja. "Bet man šķiet, jūs būsiet šo to dzirdējis par mana tēvoča karjeras sākumu."

"Jā, jā," pārvaldnieks piekrita. "Tomēr tas ir neparasti. Bet es jūs nelūdzu atnākt, lai apspriestu Džona Minuta āfrikāniskās veikala metodes."

Viņš paņēma kādu kases grāmatu no lielās veikala grāmatu kaudzes, kas gulēja uz rakstāmgalda.

"Misters Reks Holends," viņš lasīja. "Atcerieties, viņš atklāja savu tekošo rēķinu tai laikā, kamēr es atrados atvaļinājumā."

"Atceros ļoti labi," Franks teica, "es pats viņu pieņēmu."

"Kas viņš par cilvēku?" pārvaldnieks vaicāja.

"Šaubos, vai pratīšu viņu labi raksturot," Franks atbildēja. "Man viņš izlikās tipisks galvaspilsētas jauneklis, ne sevišķi gudrs, kurš interesējas tikai par savu tuvāko apkārtni, kas sākas Haidparkā…"

"Un beidzas hipodromā," pārvaldnieks nobeidza.

"Loti var būt," Franks teica. "Lai gan viņš no finansu lietām saprot visai maz, tomēr likās apķērīgs cilvēks. Un viņam loti labas rekomendācijas. Ko liksiet man darīt?"

Pārvaldnieks atgāzās krēslā, iebāza rokas bikšu kabatās un, skatīdamies griestos, iesāka:

"Kā botu, ja jūs aizietu pēcpusdienā viņu apciemot un mēģinātu pārliecināt, lai nogulda daļu naudas depozītā? Mēs maksāsim parastos procentus, kā vienmēr. Jūs varat viņam paskaidrot, ka savu naudu var izņemt kurā katrā laikā, trīsdesmit dienas iepriekš piesakot. Vai jūs darītu to man par prieku?"

"Labprāt," Franks piekrita. "Es tūdaļ pēc darba došos viņu apmeklēt. Kur viņš dzīvo? Esmu piemirsis."

"Albemarla pansijā, Naitbridžā."

"Un cik liels ir viņa tekošais rēķins?" Franks jautāja.

"Trīsdesmit septiņi tūkstoši mārciņu, bet, tā ka viņš pērk Apvienoto Raktuvju akcijas, es nesaprotu, kādēļ šādu summu glabāt bez procentiem. Pret viņa depozītu mēs katrā laikā varam atvērt papildu kredītu. Mēģiniet pārliecināt, lai trīsdesmit tūkstošus viņš nodod depozītā un septiņus atstāj tekošajā rēķinā. Starp citu, pēcpusdienā atnāks jūsu tēvoča sekretārs pārbaudīt viņa rēķinus."

Franks pacēla galvu.

"Kols?" viņš izsaucās. "Viņš nāks šurp — pie joda!"

Pārvaldnieks pārsteigts viņu uzlūkoja.

"Es vēlos Kolam kaut ko pajautāt", Franks paskaidroja. "Ap kādu laiku viņu gaidāt?"

"Ap pulksten pieciem."

"Kad banka jau slēgta?"

Pārvaldnieks pamāja ar galvu.

"Tēvocim ir dīvainas veikala metodes", Franks, brīdi klusējis, teica. "Tas nozīmē, ka man jāpaliek un viņš jāsagaida?"

"Nav vajadzīgs", misters Brendons sacīja. "Kola kungs taču ir viens no mūsu direktoriem."

Franks no pārsteiguma iesvilpās.

"Kopš kura laika?"

"Kopš pagājušās pirmdienas. Man šķiet, es to jums jau teicu. "Bet, ja tēvocis jums nav to darījis zināmu, labāk izliecieties, ka neko nezināt."

"Varat būt drošs — es klausīšu jūsu padomam," Franks, uzjautrināts par pārvaldnieka piesardzību, apsolīja. "Jūs, mister Brendon, vienmēr esat izturējies pret mani laipni, un es to pratišu novērtēt."

"Jā, misters Kols bija jūsu tēvoča kandidatūra," Brendons turpināja. "Jūsu tēvocis nemīl piedalīties padomes vai direktoru apspriedēs un, cik vien spēdams, vairās no šādiem pasākumiem. Nevienu reizi no tā laika, kopš viņš mūsu bankā ieguldījis tik lielu kapitālu, viņš pats nav piedalījies sarunās. Visas darīšanas vienmēr kārtojis viņa advokāts. Man šķiet, misters Kols vēlas ne tikai pārbaudīt jūsu tēvoča tekošo rēķinu, bet arī vispār iepazīties ar nodaļas darbību. Kols ir pirmklasīgs veikalnieks, vai ne?"

Franks zobgalīgi pasmaidīja.

"Tādā gadījumā," viņš strupi teica, "tas savas zinātnieka smadzenes būs potējis ar veikalnieka poti."

"Jums viņš nepatīk?"

"Man nav nekāda iemesla viņu neieredzēt," Franks teica. "Varbūt esmu pret viņu netaisns, bet viņš nav tāds cilvēks, par kuru varētu sajūsmināties. Tēvocis viņā atradis visus labos tikumus. Dienu un nakti viņš verdziski strādā savam saimniekam — jā, jā, es zinu, ko jūs gribat teikt— jaunam cilvēkam tā ir loti laba īpašība, tikai — tā neliekas dabīga! Nezinu, vai vēl kāds strādā tik daudz kā es un tik loti interesējas par savu darbu, bet man nav nekādas patikas ziedot veikalam ari savu brīvo laiku."

Pārvaldnieks piecēlās.

"Jā, nevar sacīt, ka jūs būtu sliņķis un liekēdis," viņš labsirdīgi pajokoja. "Tātad jūs manā vietā apmeklēsiet misteru Reku Holendu?"

"Katrā ziņā," Franks teica un domīgs atgriezās pie sava rakstāmgalda.

Pulkstenis sita četri, kad Džespers Kols ienāca pa bankas durvīm, kuras šveicars jau gatavojās slēgt. Viņš bija gaumīgi ģērbies un uz rokas uzkāris čūskveidīgu spieķi. Ieraudzījis Franku, viņš pasmaidīja.

"Hallo, Džesper," Franks, sniedzot roku, teica. "Kā klājas tēvocim?"

"Viņš jūtas labi," Džespers atbildēja, "tikai loti norūpējies par dažām lietām, bet man šķiet, ka viņš vienmēr par kaut ko norūpējies."

"Vai kas sevišķs?" Franks ziņkāri jautāja.

Džespers paraustīja plecus.

"Jūs viņu pazīstat daudz labāk nekā es. Viņš kļuvis "šausmīgi aizdomīgs un katru svešu cilvēku uzskata par spiegu vai ienaidnieku. Tā nav laba zīme. Šķiet arī. ka pēdējā laikā viņš kļuvis pārāk nervozs."

Viņš runāja vaļsirdīgi, balss bija klusa, bet skaidra un noteikta. Franks bija spiests atzīt, ka Džespers ir patīkams cilvēks, un viņam bija grūti izskaidrot savas nepatikas iemeslus.

"Dzirdēju, ka esat atnācis pārbaudīt rēķinus," Franks teica, atvērdams zelta portsigāru.

Džespers paņēma cigareti.

"Misters Minuts uzdeva pārbaudīt dažus iegrāmatojumus. Ak tā, jūsu tēvocis šorīt saņēma vēstuli no kāda jūsu drauga."

"Mana drauga?"

"No Reka Holenda."

"Kas viņš man par draugu, drīzāk— traucēklis," Franks teica. "Šodien man vajadzēja braukt uz Naitbridžu viņu satikt, bet viņš bija izgājis. Ko tad Holends labu raksta?"

"Viņš vāc ziedojumus kādam labdarīgam mērķim. Kādam — to esmu piemirsis. Viņš lūdz, lai ari misters Minuts atbalsta cēlo darbu ar savu artavu."

"Kādēļ jūs viņu saucat par manu draugu?" Franks, Džespcram cieši acīs skatīdamies, jautāja.

Minuta sekretārs jau devās uz pārvaldnieka kabinetu, bet pusceļā atgriezās.

"Mazs joks," viņš teica. "Es dzirdēju jūs pieminam šī kunga vārdu. Citu iemeslu uzskatīt viņu par jūsu draugu man nebija."

"Ak tā. Bet sakiet, Kol," Franks pēkšņi jautāja, "vai jūs vakarnakt bijāt pilsētā?"

Džespers uzmeta viņam ātru skatienu.

"Kādēļ jūs tā jautājat?"

"Vai jūs nebijāt Viktorijas doku tuvumā?" Franks neatlaidīgi turpināja.

"Kas tas par jautājumu?" Džespers, mīklaini smaidīdams, atbildēja un, strauji pagriezies, iegāja pie mistera Brendona.

Tovakar Franks beidza darbu pussešos. Džespers Kols ar kādu jaunāko ierēdni palika pārbaudām dokumentus. Pulksten deviņos ierēdnis aizgāja mājās, atstādams Džesperu bankā vienu.

Misters Brendons bija vecpuisis un dzīvoja bankas namā stāvu augstāk. Vairāki lāgi viņš, turēdams pīpi zobos, nāca skatīties, kā Kols strādā. Kad viņš atnāca pēdējo reizi, Džespers Kols pašreiz slēdza Džona Minuta privāto seifu.

"Pusvienpadsmit," pārvaldnieks pārmetoši teica, "un jūs vēl neesat baudījis vakariņas."

"Es varu iztikt ari bez tām," Džespers atbildēja.

"Laimīgs cilvēks."

Džespers Kols izgāja uz ielas un iekāpa taksometrā. "Uz Čeringkrosas staciju," viņš uzsauca šoferim.

Pie stacijas viņš samaksāja vedējam un pēc brīža gāja uz Strendu. Tur viņš iekāpa citā mašīnā. "Viktorijas doku iela," viņš klusi pavēlēja šoferim.

Piektā nodala Džona Minuta testaments

Rošfuko kādreiz apgalvoja, ka mīla un apdomība ir divas nesavienojamas lietas. Maija Netele, kura gan nekad nebija pētījusi Rošfuko filozofiju, šo sentenci bija lasījusi kāda paziņas albumā, un tā uz viņu bija atstājusi dziļu iespaidu. Maijai bija divdesmit viens gads — vecums, kad sievietes visvairāk padodas jūtu iespaidam un maz rēķinās ar prāta slēdzieniem. Savus dzīves uzskatus tās nepūlas izveidot pašas, bet pārņem jau citu izstrādātos.

Sasniedzot vecumu, kad cilvēks sāk ienīst atkarību, Franks Merils Maijai bija gan mierinājums, gan ari kāda neizskaidrojama

satraukuma iemesls. Sieviete, kas visu brīvo laiku pavada prātojot, vai viņa mīl vai nemīl, var atsvabināties no šaubām vienīgi tad, ja atrod kādu, kuru viņa mīl daudz vairāk. Viņa mīlēja Franku, mīlēja tik daudz, lai pieņemtu mazo gredzenu, kas nozīmēja viņu jauno attiecību sākumu. Tā nebija saderināšanās, tomēr viņu draudzība kļuva ciešāka nekā agrāk. Franks Maijai patika pietiekami labi, lai viņa mīlu uzņemtu ar tīksmi. Bet viņa to nemīlēja tik spēcīgi, lai ilgotos pēc kāzām. Kāds tur brīnums, ja viņa pati sevi īsti neizprata, — divdesmit viena gada vecumā cilvēks sevi vēl pilnībā nepazīst.

Viņa sēdēja "ic g. Ida un domāja par savu līgavaini. Beigās, sa'" 'zinot abus Āriešus, viņa ar nepatīkamu pārsteigumu atzina, ka ^ ret Džesperu Kolu izjūt dziļākas un siltākas jotas. Viņa atcerējās kādu Franka brīdinājumu, kas tagad šķita pravietisks: "Šis cilvēks prot valdzināt, to es nevaru noliegt. Arī man viņš patīk, tomēr instinktīvi jūtu, ka viņš ir mans ļaunākais ienaidnieks."

Maija nespētu skaidri pateikt, ko viņa izjūt pret Franku, bet vēl grūtāk nāktos izteikt, ko tā sajūt pret Džesperu Kolu. Viņam piemita kaut kas drūms — nē, tas nebija īstais vārds — drīzāk baigs, hipnotisks spēks, kas paralizēja jebkucu cilvēka gribu. Viņa atcerējās, ka bieži gājusi lielajā bibliotēkas istabā Vildlodžā, neapzinīgi vēlēdamās, kaut nesastaptu tur Džesperu. Dažreiz abiem gadījās sadursmes saimnieciskos jautājumos — kad viņai bija sešpadsmit gadu, viņa vadīja Džona Minuta saimniecību, — vai automobiļu izmantošanā. Reiz iemesls bija nopietnāks. Viņa bija norunājusi piedalīties kādā izbraukumā zaļumos. Tēvoča nebija mājās, un Džespers, būdams viņa vietnieks, laipni, bet noteikti aizliedza viņai braukt. Vai tas bija tādēļ, ka arī Franks Merils piedalījās izpriecā un tieši tādēļ bija atbraucis no Londonas?

33

Šajā gadījumā kā parasti Džespers gāja savus ceļus. Viņš pat pārliecināja Maiju, ka viņa rīcība ir pareiza, bet viņas — nē. Viņa bija ieminējusies, ka tas izmanto savas veto tiesības, kuras tēvocis tam pa savas prombūtnes laiku bija piešķīris, un liedz viņai braukt vienīgi tādēļ, ka arī Franks Merils brauc. Džespers tikai pasmējās un aizrādīja, ka izbraukumā piedalās ari divas teātra pasaules dāmas, kuru reputācija viņam nepatīk.

2 229

Maija atcerējās šo gadījumu un ar rūgtumu atzina, ka, pretojoties viņas gribai, Džespers vienmēr pratis savai rīcībai rast ticamus attaisnojumus un viņu pārliecināt.

Bet vienu lietu gan viņa nevarēja noliegt: nevienu reizi viņa nebija dzirdējusi, ka tas noniecinātu Franku Merilu.

Viņa nebeidza prātot, kādēļ Džespers apmeklē tik aizdomīgu vietu, kurā viņa to redzēja. Maijai bija īsta sievietes ziņkārība, bet pilnīgi trūka sievietes aizdomības. Dīvaini, ka, ieraugot Džesperu tik aizdomīgā apkārtnē un vērojot viņa noslēpumaino izturēšanos, viņai ne prātā nenāca, ka Džesperam varētu būt negodīgi nolūki. Maijai viņa izturēšanās šķita tikai ekscentriska, un viņa pieņēma, ka Džespers, tāpat kā viņa, klusībā nododas labdarības darbam. Bet atceroties, ko par viņu stāstījuši citi, Maija šis domas atmeta.

Iezvanījās telefons. Viņa tūlīt pazina runātāju.

"Labrīt, tēvoc," viņa teica. "Ko tad tu dari pilsētā?"

Džona Minuta balss dārdēja viņai ausī.

"Man ir svarīgas darīšanas. Vai tu pusdivos kopā ar mani nepaēstu pusdienas "Savojas" viesnīcā?"

Nenogaidījis atbildi, viņš nolika klausuli. Dicnvidāfrikas miljonārs nebija tas cilvēks, kas radis rēķināties ar citiem.

Policijas virskomisārs nolika vietā grāmatu, ko bija paņēmis plauktā aiz sava rakstāmgalda, un zobgalīgi uzsmaidīja saniknotam un pārsteigtam apmeklētājam.

Vīrietim, kas sēdēja rakstāmgalda pretējā pusē, varēja būt kādi piecdesmit pieci gadi. Viņš bija vidēja auguma, ģērbies uzkrītošā, rūtainā uzvalkā; tā piegriezums liecināja par drēbnieka māku — tas bija pratis pašūt lielisku uzvalku tik neglītam valkātājam. Zem krekla apkakles varētu saskatīt resnu, masīvu kaklu, ja purpursarkanā kaklasaite un mirdzošs briljants vērotāja uzmanību nenovirzītu citur. Seja viņam bija neparasta — tajā paudās tāds spēks, ka vaibsti šķita rupji. Kartupelveida deguns, biezās lūpas, masīvais smakrs— viss liecināja par smago dzīvi, kāda bijusi Džonam Minutam. Acis viņam bija zilas un saltas, mati — biezs, nepaklausīgs, sirms kušķis. No tālienes viņš izskatījās dīvaini izsmalcināts, bet, tuvumā aplūkojot, viņa sarkanajā sejā bija saskatāms tikai raupjums un mežonība. Virskomisāram viņš atgādināja vecmeistaru gleznu, kas, skatoties no attāluma, sajūsmina mākslas lietpratēju, bet vienkāršam cilvēkam, tuvumā aplūkojot, liekas riebīgs kleķējums.

"Redziet, mister Minut," sers Džordžs pacietīgi teica, "arī mūsu varai, par nožēlošanu, ir savas robežas. Personiski es ļoti priecātos, ja varētu jums palīdzēt, — ne jau tādēļ, ka mans pienākums palīdzēt ikvienam, bet jo vairāk, ka jūs Dienvidāfrikā tik laipni izpalīdzējāt manam dēlam, — ieteikuma vēstules, kuras jūs viņam apgādājāt, ārkārtīgi noderēja."

Virskomisāra dels ceļoja, medījot arī Rodēzijā. Ar augstā ierēdņa dēlu viņi nejauši bija satikušies kādā banketā, un Rodēzijas miljonārs bija devis šīs vēstules.

"Bet," ierēdnis turpināja, "arī Skotlendjarda varai ir robežas. Mēs nevaram uzņemties izmeklēt lietas, kas balstās vienīgi uz nepamatotām bailēm. Ja jums kāds draudējis, mēs varam jums palīdzēt, mūsu pienākums to darīt, bet iedomas, ka jums draud kādas neskaidras briesmas, nevar attaisnot mūsu rīcību, ja mēs šo lietu uzsāktu."

Džons Minuts nemierīgi sakustējās krēslā.

"Kādam nolūkam tad policija ir?" viņš neiecietīgi vaicāja. "Man, ser Džordž, ir ienaidnieki. Lai izvairītos no Londonas dzīves, es nopirku uz laukiem, netālu no Istbornas, nelielu muižiņu. Bet tagad tur uzklīduši dažādi sveši cilvēki. Nesen kāds ieradās pie manis un lūdza ziedot kaut kādai skautu organizācijai. Jau vairāk nekā mēnesi viņš dzīvo kotedžā Polgetas tuvumā un vazājas ap manu muižu. Ko viņš meklē Istbornā?"

"Varbūt tas ir atpūtnieks?" virskomisārs ieminējās.

"Muļķības!" Minuts nicīgi teica. "Tam ir citi iemesli. E!s viņu novēroju. Katru dienu viņš iet uz viesnīcu apmeklēt kādu sievieti — savu līdzzinātāju. Bet atklātībā kopā ar to viņš nerādās. Tad vēl tur uzklīdis katls apkārtklejojošs sīktirgotājs, kurš pārdod stiklu un iestiklo logus. — ari par viņu neviens neko nezina, bet viņš pastāvīgi ložņā ap Vildlodžu. Kāda mis Peņa, kas sakās esam dārzniece un gribot iekārtot dārzus pēc jaunākās modes, visur jaucas iekšā, es viņai teicu, lai vairāk domā par savām darīšanām."

"Vai jūs par to jau ziņojāt vietējai policijai?" virskomisārs vaicāja.

Minuts pamāja ar galvu.

"Un tie neko kompromitējošu par viņiem nezina?"

"Nē!" Minuts īsi atteica.

"Tādā gadījumā," augstais ierēdnis smaidīdams teica, "par viņiem acīmredzot nav zināms nekas Jauns. Tic ir nevainīgi cilvēki, kas pūlas iztikt, kā nu kurš prot. Galu galā, mister Minut, jūs esat bagāts cilvēks, un nav ko brīnīties, ka ap jums lasās visdažādākie cilvēki, kas visi — vairāk vai mazāk likumīgā ceļā — grib mēģināt iegūt kādu labumu."

Viņš atgāzās krēslā, sakrustoja rokas, un sejā .parādījās dziļdomīga izteiksme.

"Man gan negribas atzīties," virskomisārs turpināja pēc brīža, "ka tomēr ir kāds, kas zina vairāk par mums. Bet, tā kā jūs esat tik norūpējies, es jūs iepazīstināšu ar cilvēku, kas droši vien izgaisinās visas bažas."

Minuts vērīgi uzlūkoja priekšnieku.

"Kāds policijas virsnieks?" viņš jautāja.

"Nē, tas ir privātdetektīvs. Viņš jums var palīdzēt tur, kur mēs nespējam. Vai esat kādreiz dzirdējis par Sauļu .Arturu Mannu? Redzu, ka neesat. Sauls Arturs Manns mums vienmēr bijis labs draugs, un, iesakot jums viņu, būšu izturējies pret jums abiem tā, kā draugam nākas. Tas ir Cilvēks, kas visu zina."

"Cilvēks, kas visu zina?" Minuts neticīgi atkārtoja. "Ko tad viņš zina?"

"To es jums tūdaļ parādīšu," virskomisārs teica.

Viņš noņēma telefona klausuli, pateica numuru un, gaidot savienojumu, jautāja:

"Kā sauc to cilvēku, kas lūdza no jums ziedojumus skautiem?"

"Mācītājs Vincents Loks," Minuts, neizpratnē lūkodamies komisārā, teica.

"Stikla pārdevēja vārdu jūs laikam gan nezināt?"

"Miestiņā viņu sauc par Vakšu," miljonārs atbildēja.

"Un sievietes vārds ir mis Pena, vai ne?" virskomisārs teica, atzīmēdams vārdus piezīmju blokā. "Labi, mēs— hallo! Vai Sauls

Arturs Manns? Šeit sers Džordžs Fullers, esiet tik laipni, savienojiet mani ar viņu."

Viņš pagaidīja sekundi un tad —

"Vai jūs, mister Mann? Es gribēju jums ko vaicāt. Varbūt jūs atzīmēsiet šos trīs vārdus? Mācītājs Vincents Loks, apkārtstaigājošs stiklinieks, kuru pazīst ar palamu Vakss, un kāda mis Pena. Jūs atzīmējāt? Būšu loti pateicīgs, ja jūs man varētu kaut ko par viņiem pateikt."

Minuts piecēlās.

"Varbūt, ser Džordž," viņš, sniedzot roku, teica, "jūs man paziņotu —"

"Neejiet vēl," virskomisārs, aicinādams viņu apsēsties, teica. "Pēc dažām minūtēm jūs saņemsiet visas ziņas, kādas vien vēlaties."

"Bet viņam taču vajag apjautāties, ievākt ziņas," miljonārs pārsteigts teica.

"Tas jau arī ir galvenais, ka Saulam Arturam Mannam nekad nevajag ievākt ziņas. Tādēļ mēs viņu arī saucam — Cilvēks, kas visu zina. Viņš ir viena no interesantākajām personām noziedzību apkarošanas pasaulē. Mēs viņu aicinājām pārnākt Skotlendjarda dienestā. Es gan neesmu pārliecināts, vai valsts spētu maksāt tādu algu, kādu viņš prasītu. Šo priekšlikumu noraidot, viņš man aiztaupīja nepatīkamu sarunu ar ministru."

Šajā mirklī ieskanējās telefons, un sers Džordžs satvēra klausuli. Viņš paņēma zīmuli un dažas minūtes ātri kaut ko rakstīja bloknotā.

"Šeit, mister Minut," viņš, pagriezies pret miljonāru, teica, "ir visas ziņas, kādas jūs vēlējāties. Mācītājs Vincents Loks ir garīdznieks loti nabadzīgā draudzē Mančestras tuvumā un rosīgi piedalās skautu kustībā. Viņa brālim Džordžam Henrijam Lokam bijušas ģimenes nesaskaņas un aizbēgusi sieva. Viņa pašreiz uzturas Istbornā "Lielajā" viesnīcā. Mācītājs Loks viņu tur katru dienu apmeklē un pūlas pārliecināt atgriezties pie vīra. Tā noskaidrojas, ko šis cilvēks un viņa "līdzzinātāja" Istbornā meklē."

"Mis Pena," sers Džordžs turpināja, "ir ievērojama dārzniece. Viņa divas reizes iesniegusi sūdzību par laulības solījumu neturēšanu, bet abas reizes tiesa to noraidījusi. Nav šaubu, ka viņas stilā ir meklēt vecākus kungus, kas neapdomīgā brīdī dod solījumu precēt, un tad ar varu vilkt tos uz dzimtsarakstu nodalu. Viņa tiešām ir bīstams ienaidnieks, bet nu jQs zināsiet, kādas briesmas draud. Mūsu drauga Vaksa īstais vārds ir Tomass Koblers, un viņš trīs reizes sēdējis cietumā par sīkām zādzībām."

Virskomisārs pasmaidīja.

"Man būs jāziņo mūsu arhīva nodaļai, lai atkal pievēršas Vaksam," viņš teica un tad deva gaķi slēdzienu.

"Tas būtu viss! Tā mēs zinām, kas šie trīs ir par cilvēkiem. Es parūpēšos, lai Vakss jūs vairāk neapgrūtina."

"Pie velna." Minuts iesaucās, "kā šis cilvēks tik īsā laikā paguvis visu to uzzināt?"

"Viņš to jau zinājis iepriekš."

Sers Džordžs piecēlās pavadīt apmeklētāju.

"Ja jūs vēl neesat apmierināts," viņš teica, "varu ieteikt aiziet pie Saula Artura Manna. Es nezinu, no kā jūs īstenībā baidāties, un jūs man skaidri arī nepateicāt, kādi jums iemesli gaidīt uzbrukumu. Misteram Mannam jums to arī nevajadzēs sacīt."

Virskomisāra acīs pazibēja jautra dzirksts.

"Kādēļ ne?" miljonārs aizdomīgi ievaicājās.

"Tādēļ, ka viņš to jau zinās," sers Džordžs ne bez apmierinājuma teica.

"Velns lai mani rauj, ja viņš zina," Džons Minuts norūca, kāpjot pa platajām kāpnēm uz Temzas krastmalu. Viņš bija pārsteigts, un viņa ziņkārība— sakāpināta. Viņš tūlīt vēlējās iet iepazīties ar šo dīvaino cilvēku. Bet miljonārs atcerējās, ka norunājis satikšanos ar Maiju, un pulkstenis jau bija pusdivi.

Maija viņu gaidīja viesnīcas plašajā vestibilā, un viņš sirsnīgi sasveicinājās ar meiteni.

Par Džonu Minutu varētu stāstīt daudz, arī ne sevišķi glaimojošas lietas, bet neviens nevarētu sacīt, ka viņš nebūtu atklāts. Rodēzijā daudzi viņa vārdu pieminēja ar lāstiem. Tie runāja par viņu kā lielāko zemes zagli, kāds jelkad braucis Cedersburgas pajūgā no Portčarteras uz Solsberiju reģistrēt zemes gabalus, kas iegūti ar viltību. Kā pasakas skanstāsti par šiem brīnišķajiem braucieniem, kur divpadsmit zirgi gaidīja viņa pajūgu ik pēc desmit jūdzēm. Vēl tagad Rodēzijā nebeidz runāt par viņa kāršu partijām, kad uz vienu kārti lika desmitiem tūkstošu akru lielas fermas. Daudzi stāsti par Džonu MinutU nav atklātībai piemēroti.

Kad 92. gadā mazas Mašona cilts virsaitis atrada zeltu, bet atteicās atklāt, kur zelta lauki meklējami, Džons Minuts iekūra sārtu un svilināja viņa pēdas, līdz tas sāka runāt.

Droši vien daudzi no šiem stāstiem ir izdomāti un pārspīlēti, bet visā Rodēzijā vienprātīgi atzīst, ka Džons Minuts bez izšķirības aplaupījis kā draugus, tā ienaidniekus. Un tajā šausmīgajā dienā, kad zelta meklētāju dzīvības karājās mata galā, Džons Minuts aizbēga vienīgajā pajūgā, atstājot biedrus likteņa varā.

Viņš bija plaša vēriena cilvēks, un varēja būt arī maigs un uzticams draugs. Džons apprecējās agrā jaunībā un ņēma sievu līdzi uz mežonīgajiem apgabaliem. Stāstīja, ka viņa satikusi kādu jaunu, skaistu tirgotāju un aizbēgusi no vīra, ka Džons Minuts dzinies tiem pakal simtiem jūdžu pa Āfrikas džungļiem un Beirā gandrīz panācis kuģi, kas bēgļus aizvedis uz Keiptaunu.

Otrreiz viņš vairs neapprecējās. Stāstīja, ka viņa sieva mirusi ar malāriju, bet daudz populārāka bija versija, ka Džons Pītermarieburgā panācis sievu, nošāvis to, pēc tam septiņus gadus nosēdējis pārmācības namā.

Par cilvēku, kas ir bagāts un varens, kuru ienīst daudzi, tenkas rodas ātri. Dažās bija sava dala patiesības, dažas— pilnīgi sagrozītas vai ļaunprātīgi izdomātas. Lai cik tās būtu patiesas vai melīgas, Džons Minuts nevienu nenoliedza, neatsauca, pat aizliedza savam pilnvarniekam uzsākt prāvu un saukt pie atbildības kādu Keiptaunas bulvāra lapu, kas, aprakstot viņa karjeras gaitu, bija pārāk brīvi rīkojusies ar faktiem.

Pasaulē bija tikai viens cilvēks, kuru viņš mīlēja vairāk par jauno meiteni, kuru tas pašlaik ieveda Londonas mājīgākā restorāna zālē.

"Man bija loti dīvaina saruna," viņš teica. "Es biju pie policijas virskomisāra."

"Ak, tēvoc," meitene pārmetoši izsaucās.

Viņš paraustīja plecus.

"Tu, mijā, šādas lietas nesaproti. Vildlodžu apsēduši visdažādākie cilvēki, kas —"

Viņš aprāvās.

"Kas tad šai sarunā bija interesants?" viņa, izvēlējusies ēdienus, apvaicājās.

"Saki, vai tu esi dzirdējusi par Sauļu Arturu Mannu?"

"Sauls Arturs Manns?" viņa atkārtoja. "Šis vārds man liekas pazīstams. Manns, Manns— kur gan es to esmu dzirdējusi?"

"Nu," viņš teica, un viņa sejā pazibēja smaids, kas tik reti tur bija redzams, "ja tu viņu nepazīsti, viņš tevi pazīst katrā ziņā, viņš pazīst visus."

"Ak, tagad es atceros. Tas ir Cilvēks, kas visu zina!"

Tagad pienāca miljonāra kārta brīnīties.

"Kur tad tu ar viņu iepazinies?" viņš jautāja.

Viņa īsumā atstāstīja savu piedzīvojumu un, kad aprakstīja Manna izskatu —

"Ērms," Minuts izsaucās. "Es cerēju, ka tur tiešām būs kas nopietns!"

"Tie nav nieki, tēvoc," meitene nopietni teica, "cilvēks ar tādu stāvokli kā Londonas policijas priekšnieks nesāks viņu slavēt, ja tam nebūs dibināti iemesli."

"Pastāsti man sīkāk par nelaimes gadījumu, ko tu redzēji," viņš teica. "Es šo notikumu atminos lasījis avīzēs. Pie mirušā nav atrasti nekādi dokumenti, un ari vēlāk to neviens nav atpazinis."

Maija, cik labi vien spēdama, atstāstīja savu satikšanos ar daudzzinošo misteru Mannu. Vajadzēja uzmanīties, jo viņa gribēja atstāstīt notikumu, izvairoties pieminēt to, ka bijusi kopā ar Franku. Bet šīs pūles viņa būtu varējusi sev aiztaupīt, jo, kad viņa tuvojās stāsta beigām, Minuts to pārtrauca.

"Es nojaušu, ka tu neesi bijusi viena," viņš norūca. "Franka jaunkungs, man šķiet, ari bija kaut kur tuvumā?"

Viņa iesmējās.

"Es viņu sastapu gluži nejauši."

"Protams, protams," Džons Minuts īgni norūca.

"Ak, tēvoc, bet tur bija cilvēks, kuru Franks pazina. Arī tu droši vien viņu pazīsti. Tas bija Istbornas kārtībnieks Vaizmens."

Džons Minuts atlocīja servjeti, pamaisīja zupu un iestreba ka roti.

"Vaizmens ir dumjš kā tītars," viņš strupi teica. "Jau tas, ka viņš iejaukts šai lietā, ir pietiekošs izskaidrojums, kādēļ mirušais cilvēks nav atpazīts. Kārtībnieku Vaizmenu es pazīstu loti labi. Viņš mani trīsreiz sauca pie tiesas. Reiz kara laikā, kad naktī nebiju aizklājis logiem aizkarus un gaisma spīdēja cauri; reiz par to, ka es, baidīdams zagļus un klaidoņus, šaudījos dārzā ar revolveri, un reiz — lai jods viņu parauj — par neizslaucītu skursteni. Jā, protams, es pazīstu konsteblu Vaizmenu."

Acīmredzot domas par konsteblu Vaizmenu aizņēma viņa prātu divu lāstu ilgumā, jo vairāk viņš nerunāja ne vārda. Tad viņš satvēra zivju nazi un dakšiņas un nomurmināja kaut ko par "mulka ērmu".

Ēdot pusdienas, viņa prātu nodarbināja divas lietas. Pirmkārt, kas par cilvēku šis Sauls Arturs Manns. Par viņu Minuts domāja ar neuzticību un bailēm. Pat pieļāvums, ka ir cilvēks, kas varētu zināt viņa dzīves noslēpumainākos brīžus, sagādāja neomullbu. Viņš nolēma vēl šo pēcpusdien uzmeklēt Cilvēku, kas visu zina, un izdibināt, kas tam zināms par viņa pagātni.

Daudz kas no tās jau bija plašas publikas īpašums. Džons Minuts mēdza izteikties, ka vina dzīve ir kā atklāta grāmata, ko var lasīt ikviens, bet sirds apslēptākajos kaktos bija stūrīši, kas pārsteigtu visus, kas vien dzirdējuši Rodēzijas bagātnieka vārdu.

Viņš beidzot atrāvās no savām domām un uzsāka sarunu, kas galu galā bija daudz svarīgāka.

"Maija," viņš ierunājās, "vai tu esi pārdomājusi to, ko es tev teicu?"

"Tu domā Džesperu Kolu?"

Viņš apstiprināja.

Brīdi viņa neko neteica un sēdēja, nolaidusi acis, vilkdama ar pirkstu uz galdauta dažādas figūras. Beidzot viņa sadūšojās.

"Taisnību sakot, tēvoc, es par precēšanos vēl nemaz nedomāju. Tu cilvēka dabu pazīsti labi diezgan, lai zinātu,ka piespiedu kārtā man neviens nevar likt iemīlēties Kola kungā."

"Man šķiet, īstais iemesls," viņš teica, "ir tas, ka tu mīli Franku."

Viņa iesmējās.

"Tieši tas nav īstais iemesls. Man Franks patīk. Viņš ir mīļš, labs, jautrs zēns."

Džons Minuts kaut ko norūca.

"Jā, tāds viņš ir," meitene turpināja, "bet, tici man, es viou nemīlu."

"Ceru, tevi neiespaido tas apstāklis, ka viņš ir mans — mantinieks," vioš teica un cieši paskatījās viņai acīs.

Meitene atklāti palūkojās viņa. Tad viņa pasmaidīja un teica:

"Ja tu nebūtu mīļākais cilvēks, kādu es pazīstu, es justos ārkārtīgi apvainota. Man gluži vienalga, vai Franks bagāts vai nabags. Tu par mani esi gādājis tik daudz, ka mantkārīgas intereses mani vairs neskar."

Džons Minuts atkal iesmējās.

"Es, runādams par Džesperu, nejokoju."

"Saki,'' viņa noprasīja, "kādēļ tu tik ļoti aizstāvi Džesperu?"

Viņš vilcinājās.

"Es viņu pazīstu," viņš beidzot teica. "Simtiem gadījumos viņš man pierādījis, ka ir krietns, spējīgs, uzticams zēns. Viņš man kļuvis pilnīgi nepieciešams. Tāds Franks nekad nav bijis. Jā, protams, Franks savā ziņā ir ļoti lādzīgs zēns, bet viņš pārāk daudz nododas lietām, kuras es acu galā nevaru ieredzēt. Viņš pārāk sajūsminās par sportu, pārāk mīl klaiņot apkārt."

Meitene atkal iesmējās.

"Vienā lietā es varu izkliedēt tavas bažas," Džons Minuts turpināja. "Tieši tādēļ es tevi šodien aicināju šurp. Es esmu pelnījis miljonus un atkal tos zaudējis, bet vēl man pietiek, ar ko apmierināt savus mantiniekus. Savā testamentā es tev novēlu divsimt tūkstošus mārciņu."

Maija, pārsteigumā iesaukdamās, paskatījās viņam acīs.

"Tēvoc!?"

Viņš pamāja ar galvu.

"Tā nav pat piektā daļa no mana īpašuma," viņš turpināja. "Bet, kad es būšu aizgājis pie tēviem, ar to tev pilnīgi pietiks."

Viņš atspiedās uz elkoņiem un pčtoši paskatījās viņai acīs.

"Tu tagad esi bagāta mantiniece," viņš teica, "un, lai notiek

kas notikdams, es savu apņemšanos nekad negrozīšu. Protams, es zinu, ka tu nekad nedarīsi neko tādu, kas nesaskanētu ar manu gribu, bet tomēr tev to saku. Ja tu apprecēsi Franku, savus divsimt tūkstošus tu dabūsi, kaut gan šīs precības mani loti sāpinātu. Nē, meit, vienalga. Es tikai tevi lūdzu: pirms nav pagājušas divas nedēļas, neizškiries galīgi vēl ne par vienu."

Strauji pamājis ar galvu, Džons Minuts piesauca sulaini un samaksāja rēķinu.

Viņi nerunāja ne vārda, kamēr Maija iesēdās automobilī.

"Jaunnedēļ es atkal būšu pilsētā," Džons Minuts, sniedzot roku, teica.

Viņš noskatījās automobilim nopakaļ, līdz tas pazuda, tad pasauca citu taksometru un pavēlēja braukt uz adresi, kuru sers Džordžs viņam bija minējis. ,

Sestā nodaļa . Cilvēks, kas visu zina

Bekvelstrītā, Londonas Sitijas centrā, atrodas lepna pilsveidīga ēka, kas savā laikā bija Dienvidamerikas gaļas tresta galvenais kantoris. Uzņēmums, kuru daži veikli biržas vīri dibināja mulku ķeršanai, sabrūkot izpostīja piecdesmit tūkstošus ģimeņu. Greznie zelta burti no ēkas lepnajiem spoguļstikla logiem jau sen bija, noņemti, un lielās kapara plāksnes vietā, kas agrāk garāmgājējiem vēstīja, ka šeit sēž zirneklis, kas auž zelta tīklu neskaitāmām neuzmanīgām mušām, bija piestiprināta neuzkrītoša plāksnīte ar vienkāršu uzrakstu:

Sauls Arturs Manns

Kāds uzņēmums misteram Mannam piederēja, -to zināja tikai loti nedaudzi cilvēki. Viņam bija loti liels ierēdņu skaits un vairāk dokumentu reģistru nekā trijām lielākajām Sitijas firmām kopā. Katru dienu viņš saņēma plašu korespondenci, un gan pats, gan ierēdņi stingri ievēroja veikala stundas. Vienīgi par viņa karjeras sākumu bija precīzas ziņas. Viņš bijis kādas biržas māklera kantorists un jau agrā jaunībā sācis kaislīgi krāt laikrakstu izgriezumus par to zemju politiskiem, ģeogrāfiskiem un meteoroloģiskiem apstākļiem, kuru tirdzniecībā un rūpniecībā bija ieinteresēti pasaules varenākie tresti un akciju sabiedrības. Pamazām viņš nodibinājis regulāru korespondenci ar visām pasaules malām.

Viņš pirmais saņēma ziņas par plašu streiku kādā zelta raktuvē, un viņa aģenti nojauta, ka ar firmu nav viss kārtībā, saņemot no Manna pavēli spekulēt uz kursa krišanu.

Ja viņa Liverpūles aģents pēkšņi ieradās kokvilnas biržā un milzīgos apmēros sāka uzpirkt maija kokvilnu, birža noprata, ka Sauļu Arturu Mannu no snaudiena uzmodinājusi telegramma, kas atnesusi ziņu par negaisu Savienoto Valstu kokvilnas apgabalā. Kad Ceilonas kafijas plantācijās parādījās dīvaina, sveša sērga, pulksten divos dienā Saulam Arturam Mannam pienāca sešsimt vārdu gara telegramma ar sīku sērgas izraisītāja — niecīga kukainīša — izskata un īpatnību aprakstu, un pulksten trijos kafijas cenas jau bija cēlušās.

Kādu citu reizi, kad Kakuras republikas prezidents senjors Almarecs bija iesviedis vīna glāzi sava sievasbrāļa ģenerāļa Vasalaro sejā, Sauls Arturs Manns metās tirgū un nosita visas Kalkuras akcijas , kurām, pateicoties lieliskajām ražām un drošajam valdības stāvoklim, bija loti labs kurss. Viņš to "nodzina", jo zināja, ka ģenerālis Vasalaro ir lielisks šāvējs un nenovēršamajā divkaujā Kakura zaudēs labāko prezidentu, kāds tai pēdējos divdesmit gados bijis. Sauls Arturs Manns zināja, ka pēc senjora Almareca nāves vairāk nav nekādu šķēršļu Sebastjana Komilcca ievēlēšanai, kuru atbalstīja vācu finansistu koncerns, kas gribēja izmantot zemi un iegūt svarīgas koncesijas.

Viņš ātri vien sarausa lielu bagātību un nostādīja sava neparastā biroja informāciju tik priekšzīmīgi, ka "naudas taisīšana" ar ziņu palīdzību kļuva par blakuslietu. Viņam bija apbrīnojama atmiņa, kuru papildināja reģistra sistēma. Saula Artura Manna lielākā kaislība bija neapmierināma ziņkārība. Viņš spēja pacietīgi strādāt mēnešiem ilgi un izšķiest ārprātīgas summas, lai, piemēram, izdibinātu, kādēļ zemāks virsnieks no tālas Indijas nomales pārcelts atpakaļ uz Angliju, pirms vēl viņa izdienas laiks beidzies.

Viņa slāpes pčc faktiem nebija dzesējamas, viņš smalki pārzināja ikvienas valsts politiku. Ārkārtīgi precīzā un sīkā informācija, kuru neskaitāmie aģenti viņam sniedza par politikas noteicošo raksturu, īpatnībām un personu privāto dzīvi, bija tas pamats, uz kura droši varēja būvēt savas apbrīnojami pareizās teorijas.

Būdams cilvēks, kas mīl vienkāršu dzīvi, viņš dzīvoja kādā vecā mājā Strithemā. Darbs, izpriecas un visa dzīve viņam bija birojs. Neskaitāmas reizes viņš bija palīdzējis policijai, un šīs nozares ziņu ievākšanas metodes viņu tā sajūsmināja, ka viņš biroju papildināja ar jaunu reģistra nodalu. Viņa kriminālaģentūra bija labs palīgs policijai, un Skotlendjards aizskarts sāka sacensties.

Džons Minuts izkāpa no taksometra, paskatījās uz ēkas iespaidīgo fasādi un nodrebēja. Iegājis plašajā vestibilā, viņš nodeva savu vizītkarti dežurējošam sulainim un apsēdās labi mēbelētā uzgaidāmajā istabā. Minūtes piecas vēlāk viņu ieveda Cilvēka, kas visu zina, kabinetā.

Misters Manns — mazs, jocīgs vīriņš — sēdēja pie lielā rakstāmgalda. Ieraugot viesi, viņš uzlēca kājās un steidzās pretim. Uzaicinājis Džonu Minutu apsēsties vienā no lielajiem klubkrēsliem, viņš vērīgi paskatījās uz miljonāru caur lielo briļļu stikliem.

"Jūs atsūtīja virskomisāra kungs, vai ne?" viņš, badīdams pret ciemiņu ar pirkstu, noprasīja. "Es zināju, ka viņš ieteiks jums atnākt, jo šorīt zvanīja man un apjautājās par trim cilvēkiem, kuri, cik man zināms, jūs apgrūtina. Tā, mister Minut, ar ko varu jums pakalpot?"

Džons Minuts izstiepa kājas visā garumā un izaicinoši sabāza rokas bikšu kabatās.

"Pasakiet visu, kas jums par mani zināms," viņš teica.

Sauls Arturs Manns atgriezās pie sava galda un apsēdās.

"Tik daudz stāstīt man nav laika," viņš ne bez zināma lepnuma teica. "Bet es jums pastāstīšu raksturīgākos gadījumus."

Viņš piespieda zvana pogu, atvēra garu alfabētisku sarakstu un vilka ar pirkstu pa loksni.

"Atnesiet man 8874. numuru," viņš pavēlēja ienākušajam ierēdnim.

Džons Minuts pārsteigts ieraudzīja, ka atgriežoties ierēdnis nenes vis kādu sīku zīmīti, bet gan glītu grāmatiņu, iesietu pelēkos audekla vākos.

"Tagad," misters Manns, iegrozīdamies ērtāk krēslā, teica, "es šo un to palasīšu no jūsu pagātnes."

Viņš pacēla grāmatiņu.

"Šajā grāmatā nav atzīmēts neviens uzvārds, mans draugs — neviens vienīgs. Izņemot mani, neviens nezina, kas 8874. numurs ir par cilvēku."

Viņš maigi noglāstīja alfabētisko sarakstu.

"Visi vārdi ir šeit. Kad es aizeju no biroja, tas gul aiz trim tērauda durvīm. Kad es miršu, es to paņemšu līdzi zārkā."

Viņš atvēra mazo grāmatiņu un sāka lasīt. Vienmuļā, dziedošā balsī viņš turpināja lasīt vairāk nekā stundas ceturksni. Visu laiku Džons Minuts sēdēja taisni un klausījās savu dzīvesstāstu. Viņš neteica ne vārda, līdz Cilvēks, kas visu zina, beidza lasīt.

"Daļa jusu faktu ir meli, daļa— bābu tenkas, bet daži pilnīgi izdomāti!"

Sauls Arturs Manns aizcirta grāmatu un papurināja galvu.

"Katrs vārds šeit," viņš piebakstīja grāmatiņai ar pirkstu, "ir patiesība. Varbūt tā nav tāda patiesība, kādu jūs vēlētos dzirdēt, bet tā ir patiesība. Ja es pieļautu, ka nav patiess kaut niecīgs fakts, mans prestižs būtu zaudēts. Tā ir patiesība, tīra patiesība un vienīgi patiesība, mister Minut." Misters Manns runāja dedzīgi, un viņa labsirdīgā sejiņa bija uztraukumā sasarkusi.

"Labi, pieņemsim, ka tā ir patiesība," Džons Minuts steidzās viņam piekrist. "Kādu cenu jūs prasītu par šim atzīmēm un dokumentiem, kuri esot jūsu rīcībā un kuri pierāda, ka tas viss ir patiesība?"

Sauls Arturs Manns atgāzās krēslā un sakrustoja rokas uz krūtīm.

"Kā jūs domājat, mister Minut, cik liels ir jūsu īpašums?" viņš jautāja.

"To jums vajadzētu zināt," miljonārs smīnēdams atbildēja.

Cilvēks, kas visu zina, palocīja galvu.

"Pie pašreizējā vērtspapīru kursa es sacītu, ka tas ir apmēram miljons divsimt septiņdesmit tūkstoši mārciņu liels," viņš teica.

Džons Minuts pārsteigts iepleta acis un pamāja ar galvu.

"Tā apmēram būs," viņš atzinās.

"Labi," mazais vīriņš turpināja. "Ja jus pareizinātu šo summu ar piecdesmit, atnestu visu naudu manā birojā un desmit tūkstošu mārciņu banknotēs noliktu uz galda, pat tad jūs nevarētu nopirkt šo mazo grāmatiņu vai dokumentus, uz kuriem tā dibinās."

Viņš piecēlās.

"Man šķiet, ka es jūs aizkavēju, mister Minut."

"Jūs mani neaizkavējat," miljonārs skarbi teica. "Pirms aizeju, es gribētu zināt, kā jūs izlietosiet ziņas, kas jums par mani ir."

Mazais vīriņš pārmetoši noplātīja rokas.

"Kā es tās izlietošu? Jūs jau redzējāt, kādam mērķim. To, ko jums teicu, nedabūs zināt neviena dzīva dvēsele."

"Kā jūs zināt, ka es esmu Džons Minuts?" miljonārs pēkšņi vaicāja.

"Reģistra atvilktnē, kura glabājas dokumenti, atrodamas arī divdesmit septiņas jūsu ģīmetnes," faktu kolekcionārs mierīgi atbildēja. "Redziet — jūs esat diezgan slavena persona — viens no Anglijas divi simti četriem patiešām bagātiem cilvēkiem. Šaubos, vai es kādu citu varētu sajaukt ar jums. Pat vairāk — jūsu dzīvesstāsts ir tik interesants, ka gluži dabīgi es par to esmu interesējies vairāk nekā tad, ja jūs būtu dzīvojis mierīgu komersanta dzīvi."

"Sakiet man vēl vienu lietu," Minuts lūdza. "Kur atrodas cilvēks, kuru jūs stāstot apzīmējāt ar X?"

Sauls Arturs Manns pasmaidīja un viegli pakratīja galvu.

"Tas ir jautājums, kuru jums nav tiesību man uzdot," viņš teica. 'To var darīt policija vai kāda cita oficiāla iestāde, kas vēlas stāties ar X sakarā. Es gribētu vēl piemetināt, ka varētu pastāstīt jums daudz vairāk, ja vien tas neskartu citus cilvēkus, kurus jūs pazīstat." <

Iznākot no biroja, Džons Minuts izskatījās nedaudz vecāks un nedaudz bālāks. Braucot uz savu klubu, viņš nepārtraukti domāja par personu, kuru Cilvēks, kas visu zina, bija apzīmējis ar X.

Septītā nodala Misters Reks Holends

Misters Reks Holends izkāpa no sava jaunā automobiļa un, atkāpies soli, ar apmierinātu skatienu vēroja pirkumu.

"Man šķiet, Felhem, tas pavisam nav smādējams," viņš atzina.

Šoferis pieskārās cepurei un pasmaidīja.

"Tas noskrēja divdesmit jūdzes trīsdesmit astoņās minūtēs, ser,— tas nav slikts brauciens."

"Nav slikts," misters Holends, vilkdams nost cimdus, piebalsoja.

Mašīna bija piebraukusi pie lauku kotedžas, kura, nežēlojot naudu, bija pārvērsta krāšņā vasarnīcā. Tās īpašnieks vilcinājās, un šoferis, noprazdams, ka kungs vēlas kaut ko sacīt, bet nav vēl izšķīries, kā sarunu uzsākt, ieminējās, ka, ja par mašīnu samaksātas astoņsimt mārciņas, tai arī vajag būt labai.

"Viss, kas labs, maksā naudu," misters Reks Holends pamācoši teica un turpināja. "Es varbūt esmu maldījies, bet vai jūs nepamājāt ar galvu kāda automobiļa šoferim, kad mēs braucām caur Putneju?"

"Jā, ser."

"Kad es jūs pieņēmu dienestā," misters Holends vēsā, vienmuļā balsī turpināja, "jūs man sacījāt, ka esat tikko atbraucis no Austrālijas un Anglijā nepazīstat nevienu cilvēku, — man šķiet, manā sludinājumā bija skaidri pateikts, ka es vēlos tieši tādu cilvēku."

"Tieši tā, ser, — es biju tikpat pārsteigts kā jūs; mēs ar tās mašīnas vadītāju braucām vienā tvaikonī — tiešām dīvaina sagadīšanās, ka, arī viņš atradis tādu pat nodarbošanos."

Holends pasmaidīja.

"Ceru, ka viņa kungs nav tik ekscentrisks kā es un tomēr nemaksā mazāķu algu."

To sacīdams, viņš atslēdza durvis un iegāja mājā.

Felhems aizdzina mašīnu līdz garāžai, kas bija iespiesta pie mājas dibensienas. Tagad, kad viņu neviens nevarēja novērot, viņš aizkūpināja pīpi, apsēdās uz kāda saiņa, izvilka no kabatas nelielu kartona kartīti un sāka to uzmanīgi pētīt. Viņš pusbalsī lasīja:

"Pirmkārt. Izpildīt šofera un sulaiņa pienākumus.

Otrkārt. Saņemt nedēlā desmit mārciņas algas. Citiem izdevumiem — atsevišķa atlidzība.

Treškārt. Nedrīkst ne ar vienu draudzēties vai iepazīties.

Ceturtkārt. Nedrīkst ne ar vienu runāt par savu kungu, viņa parašām un nodarbošanos.

Piektkārt. Nedrīkst nekādos apstākļos Londonā uz rietumiem iet pāri līnijai, kura novilkta no Marmora vārtiem uz Viktorijas staciju.

Sestkārt. Nedrīkst nekad izrādīt, ka pazīst savu kungu, ja satiek to uz ielas kopā ar kādu citu personu."

Šoferis salocīja kartiņu un nomurmināja: "Ekscentrikis."

Tas bija glīts četrzilbju svešvārds, bet dienests likteņa izmocītam austrālietim — īsta paradīze. Viņš nomazgāja seju un rokas un devās virtuvē gatavot kungam pusdienas.

Mistera Holenda māja tiešām bija ievērojama. Tā bija pilna visdažādākiem mājsaimniecības piederumiem, kādus vien cilvēka prāts izgudrojis, lai aiztaupītu darbu un pūles.

No virtuves uz ēdamistabu veda divas sliežu rindas, pa kurām skrēja elektrības dzītas vagonetes. Pa tām nogādāja uz galdu vienkāršās maltītes, kuras gatavoja šoferis.

Vakariņu paliekas bija novāktas, šoferis atlaists uz savu dzīvokli — mazu vienistabas mājiņu, kas bija uzbūvēta nedaudz atstatu. Misters Reks Holends pagrieza slēdzi elektriskam kafijas traukam, kas stāvēja uz bufetes, paņēma grāmatu, apsēdās ērtā krēslā un sāka lasīt.

Viņš atrāvās no grāmatas vienīgi, lai ielietu kafiju mazā porcelāna tasītē un aizvilktu logiem aizkarus. Tā viņš sēdēja, līdz sudraba pulkstenis uz kamīna malas nosita divpadsmit. Tad viņš ielika grāmatā zīmīti, piecēlās, atstūma kādu dēli sienā, kas aizsedza seifa tērauda durtiņas. Tās viņš atvēra ar atslēgu, kuru izmeklēja no vairākām citām, izņēma no seifa koka kastīti, atvēra to ar citu atslēgu un izņēma trīs čeku grāmatiņas un cimdu pāri, pagatavotu no ārkārtīgi smalka auduma. Cimdus viņš lietoja, lai izvairītos no bīstamiem pirkstu nospiedumiem.

Holends rūpīgi uzvilka cimdus, izplēsa trīs čeku lapiņas, katru no savas grāmatiņas, un, izņēmis no kabatas pildspalvu, sāka aizpildīt. Viņš rakstīja lēni, loti rūpīgi un bez kāda parauga. Kriminālvēsture pazīst ārkārtīgi maz viltotāju, kuri spējuši, vadoties vienīgi no atminas, viltot svešu parakstu. Misters Reks Holends bija rets izņēmums, jo, sākot ar datumu un beidzot ar parakstu, to varētu būt rakstījis Džons Minuts.

Tur bija tie paši fantastiskie "e", tie paši garkājainie "p" — pat Džons Minuts sāktu šaubīties, vai tikai viņš pats nav rakstījis tos "astoņi simti piecdesmit", kas parādījās vienā stūrī.

Misters Holends savu mākslas darbu aplūkoja pavisam vienaldzīgi. Viņš nogaidīja, līdz tinte pilnīgi nožūst, un tikai tad salocījis iebāza čekus kabatā. Tāds bija Džona Minuta paradums, jo miljonārs nekad nelietoja susināmo papīru dažādu iemeslu dēl, kuriem izskaidrojums bija rodams viņa karjeras pirmajos gados.

Kad čeki atradās kabatā, misters Holends novilka cimdus, ielika tos kopā ar čeku grāmatiņām atpakaļ kastītē, tad seifā, noslēdza tērauda durvis, aizlika priekšā slīdošo paneli un devās pie miera.

Otrā rītā agri viņš atsauca savu sulaini.

"Aizbrauciet ar automobili uz pilsētu," viņš pavēlēja. "Es atgriezīšos ar vilcienu. Pulksten divos gaidiet mani pie Holandiešu parka strūklakas. Man jums padomā kāds darbs, kur varat nopelnīt pieci simti mārciņu."

"Tāds darbs man īsti pa prātam!" šoferis sajūsmināts izsaucās.

Reizēm Franks pavadīja Maiju viņas pastaigās pa Istcndu. Todien, kad misters Reks Holends atgriezās Londonā, Franks devās uz meitenes dzīvokli, lai tad kopā ietu uz Kaningstaunu.

"Ienāc, apsēdies un iedzer tēju," meitene viņu aicināja.

"Tu, Maija, esi lepns nabags," viņš sacīja, uzmezdams skatu glīti mēbelētai viesistabai. "Šo ligzdiņu nevar ne salīdzināt ar manu nožēlojamo mitekli Beisvoterā."

"Es nezināju, ka tavs nožēlojamais miteklis atrodas Beisvoterā," viņa pasmējās, "bet kas tev lika izvēlēties savai rezidencei šo rajonu? To es nevaru saprast."

Viņa acīs pazibēja uguntiņa.

"Mēģini uzminēt, kādi ienākumi ir Minuta miljonu mantiniekam," viņš ironiski vaicāja. "Nē, es tev labāk aiztaupīšu pulcs. Bankā es saņemu septiņas mārciņas nedēlā, un citu ienākumu man nav."

"Bet vai tad tēvocis —?" Maija iesāka.

"Ne tik daudz, cik melns aiz naga," Franks vulgāri paskaidroja.

"Bet —"

"Es zinu, ko tu gribi teikt,— tev viņš neko neliedz. Es zinu. Arī pret mani viņš izturas taisnīgi. Bet es tev teikšu ko citu:Džesperam Kolam Viņš maksā tūkstoš mārciņas gadā! Bez tam viņam nekas nav jāmaksā par uzturu un dzīvokli! Loti dīvaini,

vai ne?"

Maija mīli noglāstīja viņa roku.

"Nabaga zēns," viņa līdzjūtīgi teica..

Franks savilka seju cietēja grimasē, tad turpināja: "Jā, šorīt es redzēju noslēpumaino Džesperu iznākam no Vaterlo stacijas. Viņš izskatījās vēl noslēpumaināks nekā parasti. Kas viņam Londonā darāms?"

Meitene paraustīja plecus.

"Es tikpat maz pazīstu Džespera dzīvi kā tu," viņa atbildēja.

Tad viņa domīgi paskatījās uz Franku.

"Frank," viņa teica, "jūs abi ar Džesperu man sagādājat nopietnas raizes. Es sāku uztraukties, jo tavs tēvocis nedomā par Džesperu tā kā tu. Tas nevienam no jums nav pieņemams stāvoklis, bet es no šādām attiecībām ciešu visvairāk."

Franks, mīklaini smaidīdams, paskatījās viņai acīs.

"Kādēļ tu viņu ienīsti?"

"Es labprāt vēlētos pateikt tev visu, bet tas nebūtu godīgi."

"Pret ko?" Franks vaicāja.

"Pret tevi, tavu tēvoci un Džesperu."

"Vai tu patiešām mīli Džesperu?" viņš jautāja.

"Mani neviens nemīl," viņa vaļsirdīgi atbildēja. "Ak, Frank, neskaties tik drūmi. Man šķiet, es laikam attīstos pārāk gausi, un tu nevari prasīt, lai man jau būtu pilnīgi nobrieduši uzskati."

Viņa vilcinādamās stāvēja durvīs, un viņas sejā atspoguļojās apmulsums. Viņu varētu uzskatīt par vēsu un atturīgu, bet īstenībā viņu vēl nebija skārušas kaisles liesmas. Lai gan viņai bija divdesntit viens gads, tā reizēm atgādināja strauju un nepacietīgu pusaudzi.

"Es netiecos gūt nepelnītu laimi," Franks turpināja, "bet man, dārgā, nav bijušās vieglas dienas. Tēvocis mani nekad nav sevišķi ieredzējis. Viņš nemīlēja ne manu tēvu, ne kādu citu no tēva , ģimenes. Viņš neģēlīgi izturējās pret savu sievu. Mans nabaga tēvs bija viens no tiem vieglprātīgajiem ļaudīm, kas pastāvīgi nokļūst nelaimē, un Džonam Minutam nācās vinu glābt. Es negribu to atcerēties."

"Es zinu," viņa līdzjūtīgi teica.

"Tēvs nepavisam nebija tāds nelietis, par kādu tēvocis Džons vinu uzskata. Viņam bija arī labās īpašības. Viņš bija vieglprātīgs, un likstas, kurās vioš iekūlās, bija par iemeslu viqa tālākai grimšanai."

Meitenei nebija gluži svešs doktora Merila dzīvesstāsts. Džons Minuts to viņai bija īsi, bet dzīvi uzmetis. Viņai bija zināmas arī dažas no tām likstām, kuras doktoru Merilu noveda pie materiāla un morāliskā bankrota.

"Frank," viņa teica, "ja es tev kaut kā varu palīdzēt, es to labprāt darīšu."

"Tu vari mani pilnīgi atpestīt," jauneklis mierīgi teica. "Apprecies ar mani."

Viņa bija pārsteigta.

"Kad?" viņa jautāja.

"Tūdaļ, jaunnedēļ, katrā ziņā — drīzumā."

Viņš pasmaidīja un satvēra viņas rokas.

"Dārgā Maija, tu zini, ka es tevi mīlu. Tu zini, ka pasaulē nav neviena upura, ko es nevarētu nest tevis dēl."

"Tev jādod mali laiks apdomāties, Frank," viņa nopietni teica.

"Neaizej," viņš lūdzās. "Tu nezirii, cik loti esi man vajadzīga. Tēvocis Džons tev par rriani stāstījis daudz ko, bet vai viņš tev teicis arī to, ka man ir viena iespēja iegūt neatkarību — kļūt neatkarīgam no viņa miljoniem un iespaida; Tu nespēj saprast, cik šausmīga, cik nomācoša ir šāda atkarība. Bet, ja es apprecos, putns kļūstu divdesmit četrus gadus vecs, esmu brīvs uz visiem laikiem no viņa smagās rokas."

"Frank!"

"Tā ir patiesība. Es tev nevaru vairāk teikt, bet Džons Minuts to zina. Ja es apprecos tuvāko desmit dienu laikā, lai jods rauj viņa miljonus! Es kļūstu neatkarīgs no vina mantojuma, neatkarīgs no viņa aizbildniecības."

Maija skatījās uz vinu ieplestām acīm.

"Tu to man nekad neesi stāstījis."

Viņš izmisis šūpoja galvu.

"Ir dažas lietas, Maija, kuras es tev nekad nevarēšu teikt, un dažas lietas, kuras tu nedrīksti zināt, pirms mēs neesam apprecējušies. Es tikai lūdzu — uzticies man pilnīgi."

"Pieņemsim, ka tu šo desmit dienu laikā nebūsi apprecējies — kas tad notiks?"

Viņš paraustīja plecus.

"Es esmu Džona vergs ar miesu un dvēseli, uz paaudžu paaudzēm. Es ilgodamies gaidīšu vienīgo atpestīšanu, kas var nākt, atpestīšanu, ko nesīs viņa nāve. Man briesmīgi tā runāt, bet tā ir taisnība, un, Maija, es nevēlos, ka man pret Džonu Minutu būtu tādas jūtas. Es negribu gaidīt viņa nāvi. Es gribētu sastapties ar viņu, kad vairs nebūšu atkarīgs. Es negribu visu laiku cerēt uz sērgām un nelaimēm un katru viņa slimību uzņemt ar prieku un ilgām. Es zinu— riebīgi, ka es tā runāju, bet, ja tu būtu manā vietā, ja tu zinātu visu, kas man zināms, tu to saprastu."

Meitene bija pilnīgi apmulsusi. Parasta satikšanās bija izvērtusies tik vētraina, ka viņa vairs nespēja aptvert stāvokli. Viņas smadzenēs auļoja simtiem domu. Viņai bija tāda sajūta kā tiesnesim, kam jāizšķiras starp diviem patīkamiem cilvēkiem, un tomēr šai mirkli viņas domās uzpeldēja Džespera Kola tēls— viņa bālā, apgarotā seja un nopietnās, tumšās acis.

"Man tas viss jāpārdomā," viņa vēlreiz atkārtoja. "Man šķiet, būtu labāk, ja tu man šoreiz nenāktu līdzi."

Viņš pamāja ar galvu.

"Varbūt tev taisnība."

Meitene maigi atraisījās no viņa rokām un izgāja no istabas.

Šai dienā viņai negaidot bija uzpeldējuši daudzi jauni, svarīgi jautājumi. Kas gan bija noslēpumainais iemesls, kas Frankam lika precēties pirmsdivdesmit ceturtās dzimšanas dienas? Viņai nāca atmiņā, ka Džons Minuts bija piekodinājis, lai nekādā zinā nesper izšķirošu soli, pirms nav pagājušas divas nedēļas. Kādēļ Džons Minuts pēkšņi bija sācis stāstīt par mantojumu, ko tā saņems pēc viņa nāves? Pirmo reizi mūžā viņai modās aizdomas pret tēvoci.

Ari Frankam ši diena nepagāja bez pārsteigumiem. Lai gan Londonas un Rietumu grāfistu bankas Pikadilli nodala aizņēma plašas telpas, Frankam tomēr nebija ierādīts atsevišķs kabinets. Viņa lielais rakstāmgalds stāvēja aiz iežogojuma zāles attālākajā kaktā. No savas vietas viņš varēja redzēt kases lodziņu. Tas bija nepieciešams, lai vajadzības gadījumā varētu pārliecināties par čeku iesniedzēju personību.

Viņš atgriezās bankā īsi pirms trijiem, un misters Brendons, nodaļas pārvaldnieks, ieraugot viņu ienākam, ievilka Franku bankas svētnīcā.

"Jūs bijāt pusdienās loti ilgi," viņš pārmeta.

"Tiešām loti nožēloju. Bet es sastapu mis Neteli, un viņa mani aizkavēja."

"Vai jūs todien satikāt Holendu?" pārvaldnieks jautāja.

"Todien, kad jūs mani sūtījāt, es viņu nesastapu," Franks atbildēja, "bet nākošajā dienā gan."

"Vai viņš ir jūsu tēvoča draugs?"

"Nedomāju vis. Bet kādēļ jūs tā vaicājat?"

Pārvaldnieks paņēma no galda trīs čekus. Viens par 850 mārciņām 6 šiliņiem bija izrakstīts Liverpūles kokvilnas bankai, otrs par 41 140 mārciņām — Anglijas bankai un trešais par 7 999 mārciņām 14 šiliņiem. Visos trijos bija rakstīts: "Džons Minuts. "Loti god. Rekam Holenda kungam," bet čeka otrā pusē bija Holenda paraksts.

Džonam Minutam bija ieradums saskaldīt maksājumus pa vairākām bankām tā, ka viņa kontā vienmēr palika apaļa summa. Čeks par 7999 mārciņām 14 šiliņiem bija izrakstīts Londonas un Rietumu grāfistu bankai, un pārvaldniekam būtu zināms norādījums arī tad, ja viņš nepazītu Džona Minuta dīvainības.

"Atskaitot 7999 mārciņas 14 šiliņus no Minuta kunga konta," pārvaldnieks paskaidroja," tajā paliek vēl apaļas 60 000 mārciņas."

Misters Brcndons kratīja galvu par miljonāra neveikalnieciskajiem paņēmieniem.

"Vai viņš pazīst jasu tēvoci?"

"Kas tāds?"

"Reks Holends."

Franks brītiņu domāja.

"Neatceros, ka tēvocis kādreiz būtu par viņu runājis, un tomēr viņiem laikam gan ir kopēji veikali. Vienu no pirmajiem čekiem, ko misters Holends iesniedza bankai, bija parakstījis mans tēvocis, — tagad es atceros. Atklājot savu tekošo rēķinu, viņš uzrādīja ieteikuma vēstuli, kuru bija parakstījis Džons Minuts. Toreiz es arī nodomāju, ka viņiem savstarpēji veikali, bet, tā kā tēvocis nekad mājās nerunā par bankas lietām, es arī viņam par misteru Holendu neko neesmu jautājis."

Misters Brendons atkal domīgi šūpoja galvu.

"Man, mister Meril, šādi noslēpumaini klienti nepatīk. Kāds viņš izskatās?"

"Slaiks, jauneklīgs vīrietis, loti eleganti ģērbies," Franks atbildēja.

"Skūts?"

"Nē, viņam ir rūpīgi apcirpta melna bārda, lai gan viņš nav vecāks par divdesmit astoņiem gadiem. Kad es viņu ieraudzīju pirmo reizi, man viņa seja likās loti pazīstama, radās iespaids, it kā es viņu būtu jau agrāk redzējis. Man šķiet: kad viņš atnāca uz banku pirmo reizi, viņš valkāja monokli. Bet es nekad neesmu viņu redzējis uz ielas vai kādā izrīkojumā — viņš droši vien neparādās tajās aprindās, ar kurām es satiekos."

"Man liekas, viss ir kārtībā," pārvaldnieks vilcinādamies teica, "bet es pats tomēr gribu viņu rīt sastapt. Drošības dēl mēs varam sazināties ar jūsu tēvoci, lai gan es paredzu, ka viņš lādēsies, ja mēs iedrošināsimies viņu traucēt bankas lietās."

"Ja jūs jau šodien viņu traucēsiet, viņš droši vien sacels lielu traci," Franks pasmaidīja, "jo 2.20 pēcpusdienā viņam jābrauc uz Parīzi."

Piecas minūtes pirms bankas slēgšanas ienāca kāds komisionārs un nodeva vēstuli, kuru ierēdnis tūliņ ienesa Brendona kabinetā. Pārvaldnieks tūdaļ iznāca un devās pāri zālei pie Franka.

"Izlasiet šo," viņš teica.

Franks paņēma vēstuli. Tā bija adresēta pārvaldniekam un skanēja tā:

"Godāts kungs!

Es šonakt izbraucu uz Parīzi satikties ar savu kompanjonu Minuta kungu. Tādēļ es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs varētu izmaksāt pret klātpielikto čeku skaidru naudu.

Visā cienībā

Reks A. Holends."

"Klātpieliktais čeks" bija par 55 000 mārciņu, un, kad to izmaksāja no Holenda konta, atlika tikai 5 000 mārciņas. Vēstulē bija arī piezīme:

"Lūdzu uzskatīt šo manu vēstuli par pilnvaru un izmaksāt seržantam Džordžam Greilinam, komisionāru arteļa biedram, kurš šo vēstuli nodos, visu summu. Viņa parakstīto kvīti es atzīšu par savu."

"Kas jums šo vēstuli nodeva?" pārvaldnieks jautāja komisionāram.

"Misters Holends, ser."

"Kur misters Holends pašreiz atrodas?" Franks ievaicājās.

"Savā dzīvoklī," komisionārs atbildēja. "Viņš man lika šo vēstuli aiznest uz banku un atnest naudu."

Pārvaldnieks nezināja, ko darīt. Šādi gadījumi notika bieži un nebija nekas neparasts. Viņu tikai mulsināja summas lielums. Pārvaldnieks uz bridi nozuda savā kabinetā un iznāca ar diviem naudas zīmju žūkšņiem, ko bija izņēmis no seifa. Viņš pārskaitīja vēlreiz, ielika aploksnē, aizzīmogoja un saņēma no komisionāra kvīti.

Brendons noslaucīja pieri.

"Uf!" viņš nopūtās. "Šāds veikalu kārtošanas veids man pavisam nepatīk. Es būtu ļoti laimīgs, ja mani pārceltu atpakaļ uz galveno biroju!"

Tiklīdz viņš šos vārdus bija izteicis, ieskanējās durvju zvans. Komisionāram aizejot, šveicars bija noslēdzis bankas galveno ieeju, un pēc pārvaldnieka mājiena viens no jaunākajiem ierēdņiem nolika spalvu, piecēlās un gāja atslēgt. Durvis atvērās un ienāca — Džons Minuts.

Franks pārsteigts viņu uzlukoja.

"Hallo, tēvoc," viņš iesaucās. "Žēl, ķa tu ncatnāci dažas minūtes agrāk. Es domāju, ka tu esi Parīzē."

"Telegramma, ar kuru mani izsauca uz Parīzi, bija viltota. Lai pārliecinātos, es telegrafēju saviem jaudīm, un tie atbildēja, ka viņi nav mani izsaukuši. Telegrammu es saņēmu tikai īsi pirms vilciena atiešanas. Visu pēcpusdienu es mēģināju sazvanīt Parīzi, lai noskaidrotu, kas ta par lietu. Bet kādēļ tu gribēji, lai es būtu atnācis dažas minūtes agrāk?"

"Tādēļ," Franks atbildēja, "ka mēs nupat izmaksājām tavam draugam Rekam Holendam 55000 mārciņu sterliņu."

"Manam draugam?" Džons Minuts skatījās no pārvaldnieka uz Franku un no Franka atkal uz pārvaldnieku, kuram, jaušot nelaimi, gandrīz sastinga sirds.

"Ko tu domā, sacīdams "mans draugs"?" Džons Minuts jautāja. "Šī kunga vārdu es dzirdu pirmo reizi."

"Vai tad jūs Holenda kungam neesat šorīt devis čeku par 55 000 mārciņu?" pārvaldnieks nobālējis iesaucās.

"Protams, nē," Džons Minuts kliedza. "Kāda velna pēc es lai viņam parakstu čekus? Tādu cilvēku es savu mūžu neesmu pazinis!"

Lai nepakristu, pārvaldnieks atbalstījās pret sienu. īsos vārdos viņš pastāstīja, kas noticis, un aicināja savā kabinetā. Franks Merils gāja līdzi.

Džons Minuts apskatīja čekus.

"Tas ir mans rokraksts," viņš teica, "es to varētu kaut apzvērēt, un tomēr— ne es šos čekus esmu devis, ne parakstījis. Vai jūs ievērojāt komisionāra numuru?"

"Es to atzīmēju," Franks teicā.

Pārvaldnieks jau zvanīja policijai. Jau tajā pašā vakarā komisionārs, kas saņēma naudu, bija atrasts. Viņš stāstīja, kā viņu izsaucis misters Holends: tas esot bijis kalsnējs vīrietis, skūts un nebūt nelīdzinājās tam. kuru Franks'bija redzējis.

"Es ilgāku laiku esmu dzīvojis Austrālijā," komisionārs piezīmēja, jo runāja austrāliešu izloksnē. "Un, kad es ierunājos par dažām vietām, kurās esmu bijis, viņš teica, ka tās pazīstot."

Tālāk policija noskaidroja, ka dzīvokli Naitbridžā ar visām mēbelēm pirms trim mēnešiem rakstiski noīrējis kāds Reks Holends. Mistera Holenda aģents bija uzņēmies atbildību par dzīvokli. Holenda aģentu nenācās grūti atrast. Tas bija kādas lielas firmas ierēdnis, kurš uzdevumu nomāt dzīvokli arī bija saņēmis rakstiski.

Pārmeklējot dzīvokli, policija atrada tikai vienu priekšmetu, kas kaut cik vedināja uz noziedznieka pēdām. Šveicars liecināja, ka dzīvoklī reti kāds uzturoties. Arī sētnieks noslēpumaino īrnieku nebija redzējis.

"Izrādās," Džons Minuts īgni teica, "ka neviens, izņemot tevi, Frank, nav šo Holendu redzējis."

Franks nobālēja.

"Es negribu sacīt, ka tu piedalies šajā afērā," Minuts turpināja. "Drīzāk iespējams, ka cilvēks, kuru tu redzēji, nemaz nebija Holends. Te droši vien strādājusi vesela banda. Bet es gribu izdibināt, kas šis puisis īstenībā ir, lai tas man maksātu divtik daudz, cik esmu zaudējis."

Arī policija nedeva nekādas cerības.

Skotlendjarda detektīvinspektors Nešs, kurš bija izmeklējis vairākas lielas banku krāpšanas lietas, vaļsirdīgi atzinās, ka netic, vai naudu varēs dabūt atpakaļ.

"Teorētiski jūs varat atrast bankas zīmes, ja ir atzīmēti numuri," viņš teica, "bet praksē tas gandrīz nav iespējams, jo nauda tiek izmainīta. Ticiet man, gan pēc dažām nedēļām bankas naudas zīmes parādīsies apgrozībā."

Viņa pareģojums piepildījās, un turklāt gluži dīvainā kārtā. Trešajā dienā pēc nozieguma uzpeldēja trīs nozagtās banknotes.

"Nauda katru minūti," attaisnodams savu palamu, parasti nolīdzināja savus kontus dažādās bankās, iemaksājot skaidrā naudā. Viņš bija licis, ka dividendes par visiem viņa vērtspapīriem izmaksā skaidrā naudā, un tad to nosūtīja uz Londonas un Rietumu grāfistu bankas Pikadilli nodalu. Viņš bija saņēmis lielāku summu no saviem Dienvidāfrikas uzņēmumiem. Pārskaitot viņa iemaksu, banka atrada trīs nozagtās banknotes.

Džons Minuts, kuram misters Brcndons telegrāfiski paziņoja par šo gadījumu, neteica neko, jo naudu bankā bija iemaksājis viņa uzticamais privātsekretāre Džespers Kols, un miljonāram bija svarīgi iemesli, lai šo faktu nesāktu sīkāk izmeklēt.

Astotā nodala Seržanta Smita apciemojums

Vildlodžas milzīgā bibliotēkas istaba bija spoži apgaismota, bet neviens nebija nolaidis logiem aizkarus. Tā katrs, kas vēlējās lēkt pāri zemam akmens žogam un spraukties cauri bieziem krūmiem, viegli varēja ieskatīties istabā.

Vildlodža atradās starp Istbornu un Vilmingtonu, tieši ceļa malā, un ziņkārīgie varēja ieskatīties mājas dzīvē. Istbornas iecirkņa konsteblu Vaizmenu gan pie ziņkārīgiem nevarēja pieskaitīt. Viņš lēni devās pa izmirkušo ceļu mājai garām un ievēroja, ka gaisma no logiem apspīd mazo pļaviņu mājas priekšā.

Pulkstenis bija deviņi, jūnija vakara saulrieta stunda. Bet smagi lietus mākoņi bja aizklājuši debesis, un krēsla apslēpa jaukos ciemus un zaļās ielejas.

Konstebls Vaizmens turpināja apgaitu un sastapa savu priekšnieku.

"Viss kārtībā, seržanta kungs," viņš ziņoja, "tikai vecā Minuta mājā deg uguns, bet logi līdz galam vaļā."

"Ieejiet un brīdiniet viņu," seržants, gatavodamies kāpt uz sava velosipēda, teica.

Viņš uzlika kāju uz pedāļa un brīdi vilcinājās.

"Es viņu brīdinātu pats, bet nedomāju, ka viņš būs priecīgs mani redzēt."

Viņš nosmīnēja, tad piezīmēja:

"Dīvains vecis, vai ne?"

"Patiešām," konstebls Vaizmens priecīgi piekrita. Viņa iecirknis bija visai vienmuļš, un kārtībnieks loti garlaikojās.

Seržants Smits bija pacilātā garastāvoklī. Viņš bija dzēris un labprāt būtu sācis ķildu ar kuru katru cilvēku.

"Paiesim pie sienas, lai lietus necērt sejā," seržants teica.

Varbūt seržants savu apakšnieku gribēja uzvedināt uz pārdomām, kuras kādu dienu viņam varētu noderēt?

"Minuts ir bīstams vecis," viņš iesāka.

"Jūs domājat, ka es to nezinu?" konstebls Vaizmens teica, atcerēdamies neskaitāmos protokolus un saķeršanās, kādas tam bija gadījušās ar miljonāru.

"To ņemiet vērā, Vaizmen," seržants turpināja. "Sacīdams "bīstams", es domāju, ka viņš ir tāds cilvēks, kas uzaicina policistu iemest kādu glāzīti un tad paziņo priekšniecībai, ka tāds un tāds ierēdnis nodevies dzeršanai."

"Ak. Dievs!" pārsteigtais kārtības sargs izsaucās.

Seržants Smits pamāja ar galvu.

"Jā. tāds viņš ir. Es viņu pazīstu jau daudzus gadus, esmu dzirdējis, ko par viņu stāsta. Es biju Matabelibendā, kad viņš tur sarausa savu naudu, un, ticiet man, nav tādas nelietības, ko "Nauda katru minūti" nespētu pastrādāt. Velns lai viņu parauj!"

"Tā jums bijusi šausmīga dzīve," kārtībnieks Vaizmens kļuva drošāks.

Seržants pasmaidīja.

"Tagad tā ir vēl daudz ļaunāka," viņš teica.

Seržants Smits Istbornā bija ienācējs. Pilsētā viņš dzīvoja tikai ceturto gadu, un, kā dzirdēja, par paaugstināšanu viņam bija jāpateicas vareniem labvēļiem. Kas šie labvēli bija— neviens nezināja. Stāstīja, ka Džons Minuts viņam izgādājis seržanta zvaigznīti, bet šo versiju pilnīgi noliedza cilvēki, kas zināja teikt, ka Smits nebūt neizsakās labvēlīgi par savu izdaudzināto patronu,

Konstebls Vaizmens, kurš paslepus lasīja kriminālromānus un saviem dienesta pienākumiem nodevās ar sajūsmu, reiz bija sastādījis Džonam Minutam protokolu par kādu sīku būvnoteikumu pārkāpumu un trīcēdams un drebēdams iesniedza to savam priekšniekam seržantam Smitam. Vaizmens, dzirdējis par Smita attiecībām ar Minutu, baiļojās, ka priekšnieks ziņojumu atstās bez ievērības. Bet liels bija viņa pārsteigums un prieks, kad seržants sūdzību iesniedza tiesā, atbalstīja to un panāca, ka tiesa miljonāru sodīja ar divdesmit šiliņiem vai maksātnespējas gadījumā — trim dienām aresta.

"Ejiet un turpiniet apgaitu, konstebl," seržants pēkšņi teica, "Es pa to laiku aizbraukšu līdz vecā sātana mājai un apskatīšos, kas

darāms."

Viņš uzlēca velosipēdā un brauca uzkalniņā, kur atradās Vildlodža. Ugu laiku viņš pa vaļējiem logiem vēroja istabu, tad, pārlēcis žogam, lēni gāja pāri pļaviņai, vairīdamies uzkāpt uz graniētā celiņa, lai nenodotu sevi.

Lai gan logi bija plaši atvērti, kamīnā dega uguns. Seržants redzēja, ka Džons Minuts ir viens. Viņš sēdēja dziļā atzveltnes krēslā iemīļotā pozā — tālu izstiepis kājas, sabāzis rokas bikšu kabatās un atgāzis galvu atpakaļ/ Viņš izdzirda seržanta soļus un piecēlies skatījās, kā salijušais stāvs tuvojas logam.

"A, tas esi tu," Džons Minuts norūca. "Ko tu atkal gribi?"

"Viens?" seržants jautāja, runādams ar miljonāru kā līdzīgs ar līdzīgu.

"Nāc iekšā!"

Džona Minuta kabinetu bija iekrārtojusi Istbornas mākslas mēbeļu sabiedrība, kurai bija nodaļas Hastingsā, Bekshilā, Braitonā un (trekniem burtiem) Londonā. Mēbeles bija gatavotas no smaga, tumša ozola. Tur bija milzīgs grāmatu plaukts, kas aizņēma veselu sienu. Plauktus pildīja grāmatas greznos, vienādos iesējumos. Bibliotēku bija sastādījis kāds pazīstams Londonas grāmattirgotājs un tajā (pēc Minuta pieprasījuma), starp citu, bija "Simts labākās grāmatas," "Grāmatas, kas man dzīvē palīdzējušas", Britu Enciklopēdija un divdesmit kāda nedēļas žurnāla sējumi, kas labāk lai paliek neminēti. Džonam Minutam pašam literārā gaume nepiemita.

Seržants vilcinājās, tad noslaucīja savus smagos zābakus un nedroši ienāca istabā.

"Tu, Džon, esi omulīgi iekārtojies," viņš, lūkodamies apkārt, teica.

"Ko tu gribi?" Minuts asi jautāja.

"Es gribēju tevi apraudzīt. Mans konstebls ziņoja, ka tavi logi līdz galam vaļā, un es uzskatīju par savu pienākumu nākt tevi brīdināt — šeit apkārt, Džon, vazājās visādi zagļi un nelieši."

"Vienu no viņiem es pazīstu," Džons Minuts teica. "Tas konstebls — kā tu viņu nosauci — man liekas, ir aitasgalva Vaizmens?"

"Dod tikai viņam izdevību," seržants teica un noņēma cepuri. "Es tevi bieži neapgrūtinu, bet šoreiz pēkšņi pamodās vēlēšanās tevi redzēt. Konstebls, Džon, pamodināja mani senās atmiņas." .

"Ceru — ne sevišķi patīkamas."

"Četrsimt jūdzes uz ziemeļiem no Gvello ir maza, glīta ferma," Smits sapņaini teica.

"Un pusjūdzi uz dienvidiem no Keiptaunas — mazs, glīts mols, kur Kapa valdība dod darbu un maizi lielceļa laupītājiem, kas uzbrūk Solsberijas pastam un aplaupa naudas sūtījumus."

Seržants Smits pasmaidīja.

"Tu mīli jokot," viņš teica, "bVt es tev gribu atgādināt, ka Kapa valdība tik sīku atlasi nemaz netaisa. Tā gādā ari par cilvēkiem, kas zaguši zemi un slepkavojuši iedzimtos."

"Ko tu gribi?" Džons Minuts vēlreiz atkārtoja.

Smits ņirdzīgi iesmējās.

"Tikai laipns, draudzīgs apciemojums," viņš paskaidroja. "Es tevi neesmu redzējis divpadsmit mēnešus. Policista darbs ir smags darbs, pat ja cilvēkam no privātiem avotiem ienāk divas, trīs mārciņas nedēlā. Tas gan nav tāds darbs, kāds bija Matabela jātnieku policijā, ko Džon?" v

"Bet, ak, Dievs," viņš, domīgi lūkodamies ugunī, turpināja, "kad es iedomājos, ka esmu stāvējis Solsberijas prokurora kabinetā un svinīgi zvērējis, ka vecais Džons Gedings, gulēdams nāves gultā, nodevis savu Saibušas zelta iecirkni tev; kad es atceros savu viltus zvērestu, es, Britu Dienvidāfrikas kompānijas oficiāls ierēdnis, tā sakot, likuma kalps, — tad es nosarkstu kaunā."

"Vai tu nosarksti arī, atceroties gadījumu, kad ar savu bandu uzbruki Hofmaņa veikalam, nošāvi veco Hofmani un aizbēgi ar viņa kasi?" Džons Minuts jautāja. "Es maksātu lielu naudu, ja varētu teid, Kroulej, redzēt nosarkstam. Bet saki beidzot, ko tu gribi? Ja naudu, — to tu nevari dabūt. Ja paaugstinājumu dienestā, — to tu neesi pelnījis. Ja padomu — "

Paceldams roku, seržants viņu pārtrauca.

"Tavi padomi vienmēr maksā pārāk dārgi, Džon, tos es sev nevaru atļauties. Es tikai zinu, ka tu man solīji labu da)u no Saibušas iecirkņa ienākumiem. Tagad zelta lauks lieliski atmaksājas. Man stāsta, ka to vērtē uz diviem miljoniem mārciņu."

"Tu saņēmi labu atlīdzību," Džons Minuts asi teica.

"Piecsimt mārciņas nav liela atlīdzība par dvēseles pazudināšanu," seržants teica un lēni uzlika cepuri.

"Klausies, Džon Minut," viltīgā labsirdība viņa balsī bija pazudusi, un tagad runāja kavalērists Henrijs Kroulejs — cilvēks, kas neskaitāmas reizes pārkāpis likumu, "ilgāk tu man ar dažām mārciņām nedēļā vairs nevarēsi aizbāzt muti. Maksā kā nākas, vai es vairāk neklusēšu."

"Pasaki, kad tu vairs nespēsi izturēt," Minuts mierīgi teica, "gan es pratīšu tevi nomierināt."

"Tu esi asprātīgs, bet nespēsi mani sasmīdināt," — tie bija seržanta pēdējie vārdi, un viņš izgāja lieto.

Arī tagad viņš vairījās iet pa taku un pārlēca pār zemo sētu. Viņš nopriecājās, ka bija tā darījis, jo tai pašā mirklī no lielceļa nogriezās kāds automobilis un apstājās pie Vildlodžas durvīm. Seržants veikli ielēca atpakaļ dārzā un klusi un uzmanīgi.piegāja automobilim. Viņš pielīda tik tuvu, ka varēja dzirdēt visu, ko atbraucēji runā.

Divas balsis viņš pazina. Trešā vīrieša balss viņam bija sveša. Viņš dzirdēja, ka trešo ciemiņu godā par "inspektoru", un prātoja, kas gan tas par viesi. Seržantam tomēr nebija lemts savu ziņkārību apmierināt., jo, kad viņš aizgāja līdz pļaviņai pretim bibliotēkas telpai, Džons Minuts bija jau aizvēris logu un nolaidis aizkarus.

Vildlodžā bija atbraukuši trīs viesi — Džespers Kols, Maija Netele un kāds padrukns kungs vidējos gados, kurš runāja lēni un pašapzinīgi. Tas bija Skotlendjarda inspektors Nešs, kurš pārzināja dokumentu viltošanas nodaļu. Minuts inspektoru pazina kopš seniem laikiem.

Džespers bija atvedis Maiju uz Istbornu, paklausot Džona Minuta telegrāfiskai pavēlei.

"Kas jauns?" miljonārs apvaicājās.

"Man šķiet, ka es misteru Holendu esmu atradis," inspektors teica.

Viņš izņēma kabatas portfeli un izvilka no tā nelielu fotogrāfiju. Uz tās bija redzams liels automobilis, pie kura atspiedies stāvēja mazs vīriņš šofera livrejā.

"Tas ir cilvēks, kurš uzdevās par Reku Holendu un sūtīja komisionāru uz banku. Fotogrāfija manās rokās nokļuva gluži nejauši. To atrada Holenda Naitbridžas dzīvokli, acīmredzot tā nejauši izkritusi no kabatas. Es apjautājos un uzzināju, ka to izgatavojis kāds fotogrāfs Putnejā un ka cilvēks, kas tajā uzņemts, ieradies pēc uzņēmumiem ap pulksten desmitiem tās pašas dienas rītā, kad sūtījis komisionāru pēc naudas. Acīmredzot, gaidot dzīvokli komisionāra atgriešanos, Holends aplūkojis fotogrāfijas un viena nemanot nokritusi uz grīdas. Lai būtu kā būdams, komisionārs noteikti apgalvo, ka tas ir cilvēks, kas vinu sūtījis."

"Vai ļūs tiešām domājat, ka šis puisis ir Reks Holends?"

Inspektors kratīja galvu.

"Es domāju — viņš ir tikai viens no bandas locekļiem," viņš teica. "Neticu, ka kādreiz izdosies Reku Holendu atrast, jo ikviens no bandītiem, atkarībā no apstākļiem, uzņemas šā kunga lomu. Es izdibināju, ka viņš ir austrālietis un uzdevies arī par Fclhemu. Tādu vārdu viņš uzdevis fotogrāfam, ar kuru dažas minūtes sarunājies. Jūs redzat— fotogrāfija uzņemta Haistritā, Putnejā. Mums ir tikai viens pieturas punkts — viņš vairākkārt redzēts uz Portsmutas ceļa, vadot vienu no diviem automobiļiem, kuros sēdējis viens un tas pats vīrietis, kas laikam ir cilvēks, kurš visbiežāk uzdevies par Reku Holendu. Es saviem ļaudīm uzdevu ievākt tuvākas ziņas, un Hezlhemas policija tiem darījusi zināmu, ka automobilis, iespējams, pieder kādam kungam, kas dzīvo vientuļā kotedžā netālu no Hezlhemas. Tas acīmredzot ir bagāts cilvēks, jo ierīkojis mājā elektrību un telefonu, bet pirms apmēram divpadsmit mēnešiem kotedžu remontējis un par jaunu mēbelējis. Tas izmaksāja lielu naudu. Rīt es jums vairāk varēšu pastāstīt."

Kungi visu vakaru apsprieda noziegumu, un meitene klausījās. Tikai pēc tam Džons Minuts varēja sākt sarunu ar viņu.

"Es tevi lūdzu atbraukt, jo man par tevi ir nopietnas rūpes."

"Rūpes, tēvoc?" viņa pārsteigta izsaucās.

Viņš pamāja ar galvu.

Abi vīrieši bija aizgājuši uz Džespera laboratoriju, un viņi ar tēvoci palikuši vieni.

"Kad mēs todien ēdām pusdienas "Savojā"," viņš teica, "es ru

nāju par tavu precēšanos un lūdzu nespert izšķirošo soli, pirms nav pagājušas divas nedēļas."

"Tādēļ jau es braucu šurp, lai ar tevi par to parunātu," viņa teica. "Vai tu, tēvoc, nepaskaidrotu, kādēļ gribi, lai es atlieku precēšanos uz divām nedēļām? Kā tu vispār nāci uz domām, ka esmu nolēmusi precēties?"

Miljonārs kavējās ar atbildi un nervozi soļoja pa istabu.

"Maija," viņš iesāka, "tu būsi dzirdējusi par mani daudz ļaunu tenku. Dienvidāfrikā es vadīju loti vētrainu dzīvi, un visā pasaulē man bija tikai viens vienīgs draugs, kam es pilnīgi uzticējos. Šis draugs bija tavs tēvs. Viņš mani atbalstīja, kad man gāja grūti. Viņš man neglaimoja un neuzmācās, kad es zeltu svaidīju riekšavām, viņš no manis nenovērsās, kad biju salauzts un nabags. Palīdzot man, viņš vienmēr apmierinājās ar to, ko es viņam spēju dot. Starp mani un Bilu Netelu nekad nebija runu par rēķiniem. Viņš bija cilvēks, kas nepazina ne skopumu, ne godkārību,— tīrākā dvēsele, kādu es jebkad esmu saticis. Bet,lūk, ko es tev par viņu neesmu stāstījis. Mēs ar viņu bijām kompanjoni kādā zelta laukā Gveloaizā. Viņš uz šo lauku lika lielas cerības, es — nekādas. Es biju pārliecināts, ka tas ir viens no tiem daudzajiem Rodēzijas laukiem, kur izņem dažas unces zelta, un tad tas ir izsmelts. Tomēr mēs nodibinājām sabiedrību zelta lauka izmantošanai."

Viņš apklusa un, it kā ko jocīgu atcerēdamies, klusi iesmējās.

"Vēl pirms divām nedēļām šiliņa akcija maksāja tikai nepilnus sešus pensus."

"Pirms divām nedēļām," viņš turpināja, "es saņēmu ziņu no mana aģenta, ka kaimiņu laukā atrasta kvarca dzīsla un tā iet cauri mūsu iecirknim. Ja tā taisnība, tu kļūsi bagāta, neatkarīgi no tā, ko es tev atštāšu. Es vēl nevaru pateikt, vai šī ziņa patiesa, kamēr mani inženieri, kas pašreiz lauku pēta, nebūs devuši savu atzinumu. Un rezultātus es uzzinšu pēc divām nedēļām. Maija, tu esi mīla meitene, un es par tevi neesmu rūpējies mazāk kā pats par savu meitu. Es loti priecātos redzēt tevi kā loti bagātu sievieti. Gveloaizas akcijas ir īpašums, ko tu no sava tēva esi mantojusi. Bet ir kāda dīvaina lieta, ko es nekādi nevaru izprast."

65

Viņš piegāja pie rakstāmgalda, atslēdza atvilkni un izņēma kādu vēstuli.

3—229

"Mans aģents raksta, ka jau pirms diviem gadiem esot man ziņojis, ka šāda dzīsla tiešām atrodas, un brīnās, kādēļ es neesot devis rīkojumu uzsākt pētīšanu. Bet es nepavisam nevaru atcerēties, ka būtu saņēmis šādu ziņu. Tagad tu zini, kāds ir stāvoklis."

"Tu vēlies, lai es gaidu uz labāku partiju?" meitene jautāja.

"Es nevēlos, ka tu appreGies ātrāk kā pēc divām nedēļām," viņš atkārtoja.

To nakti Maiju māca šaubas. Vai tas, ko Džons Minuts stāstīja par viņas tēva atstātām akcijām, bija taisnība? Vai arī viņš tagad šo stāstu izdomājis, lai izjauktu Franka plānus? Viņa domāja par Franku un viņa atklātajiem vārdiem. Un tad viņa atzina, ka nemaz neilgojas iegūt viņa uzticību. Viņa loti vēlējās Frankam palīdzēt, bet uz to viņu spieda pienākuma apziņa pret bērnības draugu,, mātes jūtas, kas zināmā mērā piemīt katrai sievietei. Un vai tad šādu soli drīkstēja uzskatīt par upuri?

Viņa nevarēja aizmigt un, piecēlusies vēl pirms ausmas, apmeta rītasvārkus un piegāja pie loga. Lietus bija mitējies. Maija atvēra durvis un kāpa pa trepēm lejā.

Lai nokļūtu virtuvē, viņai bija jāiet gar tēvoča istabu. Maija ievēroja, ka tās durvis bija pusvirus. Viņa jau gatavojās pieklauvēt, lai pārliecinātos, vai viņš nomodā, kad pēkšņi izdzirda balsi un steidzīgi atrāva roku. Runāja Džespers Kols.

"Mēs ar grāmatvedi Makensenu loti rūpīgi pārbaudījām grāmatas, un tur vairs nav ko šaubīties."

"Tu domā? tēvocis jautāja.

"Par to es esmu pārliecināts," Džespers savā mierīgajā, nosvērtajā balsī atbildēja. "Ierakstus ir viltojis Franks. Viņš ir vienīgais cilvēks, kas redzējis mīklaino Reku Holendu, viņš ir vienīgais ierēdnis bankā, kas varētu viltot ierakstus, kā ari noslēpt galus tā, ka tiesā neko nevar pierādīt."

Meitene sastinga, un viņai likās, ka paģībs. Lai atbalstītos, viņa pieķērās pie durvju stenderes.

"Es gandrīz esmu gatavs tev noticēt," Džons Minuts teica, "bet šausmīgi iedomāties, ka Franks ir dokumentu viltotājs tāpat kā viņa tēvs!"

"Riebīgi," Džespera balss teica, "bet tā ir patiesība."

Meitene atgrūda durvis un nostājās istabas vidū.

"Tie ir meli!" viņa kliedza. "Nekrietni meli, un tu, Džesper, vislabāk zini, ka tie ir meli!"

Nesakot vairāk ne vārda, viņa pagriezās un aizcirta durvis, atstādama abus vīriešus.

Devītā nodaļa Franks Merils altāra priekšā

Vieglu sirdi un laimīgu smaidu uz lūpām Franks Merils iegāja Londonas un Rietumu grāfistu bankā un devās tieši uz pārvaldnieka kabinetu.

"Es gribēju lūgt šo pēcpusdien vienu stundu brīvu," viņš teica.

Brendons noguris pacēla acis. Notikusī krāpšana viņu smagi nospieda, vairākas naktis viņš nebija gulējis. Viņš klusēdams pamāja ar galvu, un Franks, dungodams kādu dziesmiņu,devās uz savu vietu zāles stūri.

Viņam bija dibināts iemesls priecāties. Kabatā atradās atļauja, kas deva tiesības salaulāties ar meiteni, kuras pārsteidzošo telegrammu viņš bija saņēmis šorīt pirms brokastīm. Tajā bija tikai trīs vārdi:

"Šodien salaulāsimies. Maija."

Viņš nevarēja saprast, kādi sevišķi iemesli bija spieduši Maiju grozīt savu lēmumu, bet jutās laimīgs.

. Viņa iebrauca Londonā drīz pēc pusdivpadsmitiem. Franks uzmeklēja savu paziņu, kādu priekšpilsētas baznīciņas mācītāju, kas uzņēmās pildīt laulību ceremoniju un parūpēties par nepieciešamiem lieciniekiem.

Nonākot stacijā, Franks staroja, bet, ieraugot Maiju tik bālu un nospiestu, smaids pazuda no lūpām, un viņš vaicājoši skatījās viņai acīs.

"Vai tu nejūties vesela?" viņš norūpējies jautāja.

Meitene pakratīja galvu.

3*

Viņi devās uz Pelmela restorānu. Zālē viņi bija vienīgie — pastāvīgie pusdienu viesi vēl nebija sākuši nākt.

67

"Tagad, mīlā, pasaki," viņš, satverdams viņas rokas, teica, "kādam brīnišķam gadījumam man jāpateicas par šo laimi?"

"To es tev nevaru teikt, Frank," viņa, cīnīdamās ar asarām, atbildēja. "Es negribu par to domāt. Es tikai zinu, ka cilvēki izturas pret tevi neģēlīgi. Es gribu darīt visu, lai izjauktu vinu nelietīgos nodomus."

Meitene bija satraukta, tādēļ Franks par to vairāk nerunāja.

"Kur tu gribi apmesties?" viņš vaicāja.

"Es apmetīšos "Savojā"," viņa atbildēja. "Saki, kas man jādara?"

īsos vārdos viņš izstāstīja, kur notiks ceremonija, un laiku, kad Maijai jāizbrauc no viesnīcas.

"Mēs brauksim ar nakts vilcienu uz kontinentu."

"Bet tavs darbs, Frank?"

Viņš iesmējās.

"Jupis lai to rauj! Šodien par darbu es nespēju domāt."

2.15 viņš, gaidīdams Maiju, sēdēja baznīcas ģērbkambarī un pļāpāja ar mācītāju. Laulības bija noliktas pulksten pustrijos, un liecinieki — pakurls zvaniķis un sieviete, kas uzkopa baznīcu — sēdēja tukšās ēkas solos, gaidīdami gineju, kas tiem bija apsolīta par pakalpojumu.

Pustrijos Franks paskatījās pulkstenī, iznāca no baznīcas un aizgāja līdz ceļa galam. No meitenes nebija ne vēsts. 2.45 viņš pārgāja pāri ielai kādā tabakas tirgotavā un piezvanīja uz "Savojas" viesnīcu. Viņam atbildēja, ka jaunkundze aizbraukusi pirms pusstundas.

"Viņa drīz vien ieradīsies," Franks, atgriezies ģērbistabā, teica mācītājam.

Kad baznīcas pulkstenis nosita trīs, baznīckungs uzrunāja Franku.

"Man, Merila kungs, loti žēl, bet šodien es jūs vairs nevarēšu salaulāt."

Franks nobālēja.

"Kādēļ ne?" viņš iesaucās. "Netelcs jaunkundzi droši vien aizkavējusi kāda liksta, varbūt pārsprāgusi auto riepa. Viņa tūdaļ ieradīsies."

Garīdznieks kratīja galvu un lika talāru skapī.

"Valsts likumi, mīļais mister Meril," viņš teica, "neļauj mācītājam laulāt pēc pulksten trijiem pēcpusdienā. Jūs varat atnākt rīt kurā katrā laikā pēc pulksten astoņiem."

Pie durvīm klauvēja, un Franks steidzās atvērt. Tā nebija meitene, bet telegrāfa izsūtāmais zēns. Franks izrāva zēnam no rokas balto aploksni un drudžaini atplēsa. Telegramma skanēja īsi:

"Laulības nevar notikt."

Paraksta nebija.

Tai pašā pēcpusdienā 2.15 Maija iznāca no viesnīcas un grasījās kāpt taksometrā, kad viņas rokai kāds pieskārās. Viņa izbiedēta apgriezās un uztvēra Džespera Kola pētošo skatienu.

"Kur jūs, Maija, tā steidzaties?"

Viņa nosarka un atrāva roku.

"Ar jums, Džesper, es nevēlos runāt!" viņa iesaucās. "Tas jums jāsaprot— jūs tik šausmīgi apvainojāt Franku; atkārtoju, es nekad vairs negribu ar jums runāt!"

Brīdi viņa šaubās vilcinājās, tad teica:

"Es braucu uz baznīcu laulāties ar Franku Merilu."

"Tā jau domāju. Tādā gadījumā man būs jābrauc jums līdzi un jāaizkavē laulības."

Šos vārdus viņš teica ar smaidu uz lūpām, bet acīs bija lasāma stingra apņemšanās. Maija saprata, ka šis cilvēks nejoko.

"Kā jūs to gribat panākt?" viņa teica. "Nepalieciet smieklīgs, Džesper. Mana apņemšanās ir negrozāma."

"Es gribu teikt," viņš mierīgi sacīja, "ka man kabatā ir mistera Minuta notāra apstiprināta ģenerālpilnvara un misters Minuts ir jūsu, tiesas apstiprināts, aizbildnis. Jūs, mana mīlā Maija, vēl neesat sasniegusi pilngadību un nedrīkstat precēties bez sava aižbildņa piekrišanas."

"Nākošo nedēlu man būs divdesmit viens gads," viņa saniknota teica.

"Tad," Minuta privātsekretārs smaidīdams deva padomu, "atlieciet laulības līdz nākošai nedēļai."

"Jūs bijāt tas, kas mani spieda spert šo soli," viņa iesaucās, "un arī tagad jūs rīkojaties loti nekrietni. Es tomēr jau šodien salaulāšos ar Franku!"

"Tādā gadījumā es bušu spiests doties jums līdzi uz baznīcu un aizkavēt ceremoniju. Kad garīdznieks vaicās, vai šīm laulībām ir kādi likumīgi šķēršļi, es, jautri vicinādams pilnvaru, pieiešu pie altāra, un pat visietiepīgākais garīdznieks neiedrošināsies jūsu laulības svētīt. Citādi viņam draud baznīcas sods, atcelšana no amata un citas šausmīgas lietas."

"Kādēļ jūs to darāt?" Maija jautāja.

"Man nepatīk, ka jūs apprecat cilvēku, kas ir krāpnieks un, loti iespējams, arī slepkava," Džrespers Kols atbildēja.

"Es negribu jūs vairāk klausīties," vioa, gandrīz raudādama, iesaucās un iekāpa taksometrā.

Neteicis ne vārda, Džespers viņai sekoja un apsēdās līdzās.

"Jūs mani nevarat izmest laukā," viņš paskaidroja, "un es zinu, kurp jūs braucat. Kad jūs teicāt šoferim adresi, es stāvēju aiz muguras un to dzirdēju. Labāk ļaujiet man braukt jums līdzi. Tā mēs ietaupīsim braukšanas maksu. Man loti patīk priekšpilsētas."

Maija ieskatījās viņam acīs.

"Un Silversrenta?" viņa dzēlīgi jautāja.

Džespers Kols nobālēja.

"Ko jūs zināt par Silversrentu?" viņš, saņemdams sevi rokās, noprasīja.

Maija neatbildēja.

Taksometrs bija jau pucelā uz baznīcu, kad meitene atkal ierunājās.

"Vai jūs patiešām gribat izjaukt laulības?" viņa jautāja.

"Tā ir mana cieša apņemšanās," viņš atbildēja. "Es pat paņemšu līdzi policistu, lai man būtu liecinieks."

Meitene bija tuvu asarām.

"Jūs esat briesmonis. Tēvocis nepieļautu — "

"Vai nebūtu labāk, ja jūs pati parunātu ar tēvoci?"

Viņa saprata, ka Džespers savu vārdu turēs. Viņai bija bailes no skandāla, bet vēl vairāk viņa bijās no abu vīriešu satikšanās šādos apstākļos. Beidzot viņa izšķīrās.

"Lieciet šoferim braukt atpakaļ un pieturēt pie tuvākās telegrāfa nodaļas. Es gribu nosūtīt telegrammu."

"Ja Frankam Merilam," Džespers mierīgi teica, "tad varat aiztaupīt pūles. Es viņam jau telegrafēju."

Franks atgriezās Londonā saniknots. Viņš lika braukt uz "Savojas" viesnīcu, bet, nonācis tur, dabūja zināt, ka meitene aizbraukusi kopā ar tēvoci. Viņš paskatījās pulkstenī. Vinu vēl gaidīja steidzams darbs, un, lai gan nebija nekādas patikas šodien strādāt, viņš tomēr brauca uz banku. Viņu uzrunāja misters Brendons.

"Jūs, mister Meril, vēlas sastapt jūsu tēvocis," viņš drūmi teica.

^ Franks vilcinājās, tad iegāja pārvaldnieka kabinetā un aizvēra durvis. Brendons palika zālē.

Džons Minuts sēdēja pie rakstāmgalda.

"Sēdies, Frank," viņš teica. "Man ar tevi nopietni jārunā."

"Arī man, tēvoc, noskaidrojami daži jautājumi," Franks atbildēja.

"Ja par Maiju, tad vari nepūlēties," miljonārs teica, "ja par misteru Reku Holendu — varu tev sniegt dažas ziņas."

Franks paskatījās tēvocim acīs.

"Es nesaprotu, ko tu ar to gribi sacīt, bet nojaušu, ka tavos vārdos slēpjas kāds aizvainojums."

"Frank," Minuts teica, "es gribu, lai tu būtu pret mani atklāts, un es būšu atklāts pret tevi."

Jaunais cilvēks neatbildēja.

"Man kļuvuši zināmi daži fakti, kas neļauj šaubīties, ka tu esi noslēpumainais Reks Holends," Džons Minuts turpināja. "Man nav viegli to teikt, jo es tevi, Frank, mīlu, lai gan dažreiz esmu aizšķērsojis tavus ceļus un mūsu radniecības saites bijušas vājas. Es gribētu, lai tu rīt atbrauktu uz īstbornu un mēs varētu vaļsirdīgi izrunāties."

"Par ko tu gribi runāt?" Franks jautāja.

"Es gribu, lai tu man pateiktu patiesību. Bet neesmu pārliecināts, ka tu to gribēsi darīt."

Uz Franka lūpām parādījās viegls smaids.

"Lai kā," viņš teica, "tu vismaz esi bijis pret mani atklāts. Es nesaprotu, kas tev prātā, tēvoc, bet nojaušu, ka kaut kas man nepatīkams. Es jūtu, ka pret mani tiek gatavots uzbrukums. No tā, kā tu pieminēji Reku Holendu jeb bandu, kas zem šī vārda slēpjas, man jānāk pie slēdziena, ka tu uzskati mani par šā džentlmeņa līdzzinātāju."

"Jāatzīstas, cs domāju pat vēl vairāk," Minuts izsaucās. "Es esmu pārliecināts, ka tu pats esi Reks Holends!"

Franks skali iesmējās.

"Šeit nav ko smieties," Džons Minuts drūmi piezīmēja.

"Tev varbūt liekas, ka ne," Franks atbildēja, "bet man šādas domas izklausās smieklīgas. Tomēr es gribētu šo lietu noskaidrot, bet, pat ja tagad būtu īstais laiks, šī nav īstā vieta nopietnai sarunai. Tādēļ man šķiet, es pieņemšu tavu laipno ielūgumu un aizbraukšu rīt uz Vildlodžu. Es domāju, tu negribēsi ceļot kopā ar noziedznieku, kas kuru katru brīdi var nolaupīt tev pulksteni un maku."

"Es gribētu, ka tu uz šo lietu lūkotos nopietnākām acīm," Džons Minuts teica. "Es vēlos izzināt patiesību un ar prieku uzklausīšu katru paskaidrojumu, kas pierādītu tavu nevainību."

Franks pamāja ar galvu.

"Par to es tev pateicos," viņš teica. "Tu vari rītvakar mani gaidīt Vildlodžā. Bet vai cs drīkstu tev lūgt nerunāt ar mani par šo lietu tava apbrīnojamā sekretāra klātbūtnē? Man ir tāda sajūta, ka viņš stāv aiz visas šīs lietas. Iespējams, ka viņš par Reku Holendu zina tikpat daudz kā es."

"Bankā ir veikta revīzija," Franks turpināja, "un es neesmu tāds muļķis, lai nesaprastu, ko tas nozīmē. Brendons izturas pret mani uzkrītoši vēsi, un arī pārējie ierēdņi uzlūko mani ar aizdomām. Tādēļ cs nebrīnītos, ja tu paziņotu, ka mana dokumentācija nav kārtībā. Bet atkal tev aizrādīšu, ka Džesperam, kuram ir tiesības ienākt bankā jebkurā dienas vai nakts laikā, tikpat lielas iespējas tai piekļūt kā man. Es nebūt negribu apvainot Džesperu. Tas nav cilvēks, bet mašīna, un es nespēju iedomāties, ka viņam būtu uzņēmība, lai sistemātiski viltotu iegrāmatojumus un čekus. Es tikai pieminēju Džespera vārdu, lai pierādītu, cik netaisni un pārsteidzīgi apvainot cilvēku, iekams nav droši un pārliecinoši pierādījumi par viņa noziegumu. Bet es tev, tēvoc Džon, dodu goda vārdu, ka par šo lietu neko nezinu."

Franks stāvēja, atspiedies pret rakstāmgaldu, atklāti skatījās tēvocim acīs, un Džons Minuts, neraugoties uz visu savu dziļo cilvēku pazīšanu un aizdomām, sajuta mostamies šaubas. Bet tās drīz vien izzuda.

"Es tevi rīt gaidīšu," viņš teica.

Franks pamāja ar galvu un izgāja no kabineta. Bankas durvīm aizveroties, viņam pakal noskatījās divdesmit četri aizdomu pilni acu pāri.

Dažas stundas vēlāk norisinājās dīvaina aina Istgrīnstedas tuvumā. Dažas jūdzes no pilsētiņas veda vientuļš ceļš pāri klajumam, kuru sauca par Ešdaunas mežu, — laikam tādēļ, ka senos laikos klajuma vietā audzis drūms sils. No ceļa bija nogriezies kāds automobilis un, krūmu paslēpts, apstājies ielejā. Automobiļa īpašnieks bija atgūlies zālē un dzēra tēju, ko bija pagatavojis šoferis. Beidzis dzert, viņš nolika krūzīti un vēroja sulaini, kurš lika traukus kurvī.

"Kad būsiet visu sakārtojis, nāciet atpakaļ," saimnieks pavēlēja.

Šoferis paklausīja un aizgāja ielikt kurvīti automobilī, bet drīz vien atgriezās.

"Apsēdieties, Felhem," misters Reks Holends aicināja. "Man šķiet, jums liekas savādi, ka es viņdien uzdevu jums izpildīt manu uzdevumu."

Šoferis apmulsis pasmaidīja.

"Jā, ser, tiešām," viņš atbildēja.

"Vai esat apmierināts ar to, ko es jums iedevu?"

Šoferis sakustējās.

"Jā, ser," viņš beidzot teica.

"Jūs, Felhem, liekas, kaut kas nomāc. Kas par lietu?" misters Holends jautāja.

Šoferis iekāsējās.

"Jā, ser," viņš sacīja, "man tā lieta nepatīk!"

"Kas jums nepatīk? Tās 500 mārciņas, kuras cs jums iedevu?"

"Nē, ser. Tas ne, bet ļoti savādi, ka jūs man uzdevāt šādu lietu. Jūs likāt man uzdoties par jums, aizsūtīt komisionāru uz banku pēc naudas un tad braukt no Londonas uz tādu klusu vietu, kāda ir Bilsteda."

"Jums tas šķiet savādi?"

Šoferis pamāja ar galvu.

"Redziet, es lasīju avīzes."

Kungs domīgi paskatījās uz savu kalpu.

"Un kas tad avīzēs jums likās savāds?"

Misters Holends izņēma no kabatas zelta portsigāru, garlaikodamies atvēra to un paņēma cigareti. Uztvēris šofera kāro skatienu. viņš pasvieda ari tam vienu cigareti.

"Pateicos, ser," šoferis sacīja.

"Kas tad jums avīzēs nepatika?" misters Holends, aizdedzinājis sērkociņu, atkārtoja.

"Redziet, ser, es esmu bijis daudzās dīvainās vietās," Fclhems, ievilcis dūmu, stūrgalvīgi turpināja, "bet man ir laimējies palikt tīram no visa, kas jocīgs. Vai saprotat, ko es gribu teikt?"

"Sakot "jocīgs", man šķiet, jūs negribējāt teikt "komisks"", misters Holends iecietīgi turpināja. "Ja es pareizi saprotu, jūs gribējāt sacīt— "negodīgs"."

"Jā, ser, nav šaubu, ka šoreiz esmu nošāvis greizi, es negribot esmu piedalījies krāpšanā. Šī bankas lieta mani uztrauc. Es lasīju par sevi aprakstu avīzēs!"

Mazā vīriņa piere bija sviedros, bet mute savilkta sāpīgā vaibstā.

"Tas ir gods, kuru retam no mums laimējies sasniegt," viņa kungs mierīgi teica. "Šis gods jums jāprot novērtēt. Un ko jūs, Felhem, tagad domājat darīt?"

Mazais vīriņš skatījās pa labi un kreisi, it kā gaidīdams, ka pēkšņi nāks kāds, kas viņam sniegs padomu.

"Es tagad varu pieteikties policijā," viņš beidzot sacīja.

"Un nodot mani arī," misters Holends, viegli pasmaidīdams, teica. "Ak, nē, mans mīļais Felhem. Paklausieties, ko es jums teikšu. Pirms dažām nedēļām man bija daudzsološs šoferis — sulainis tāpat kā jūs. Viņš bija apbrīnojams cilvēks, ārzemnieks, tāpat kā jūs. Ja nemaldos, viņš bija zviedrs. To cs pieņēmu uz mata tādos pašos apstākļos kā jūs, un arī viņš saņēma tādas pat instrukcijas, tikai viņš, diemžēl, neizpildīja tās visos sīkumos. Es pieķēru viņu dažu manu lietiņu zādzībā,— tām gan nebija sevišķi lielas vērtības. Viņam būtu vajadzējis atzīties un lūgt piedošanu, bet viņš izpļāpāja, ka tam zināma k5da lieta, kuru nedrīkst zināt neviens vienīgs cilvēks pasaulē. Viņš zināja, kas es esmu. Viņš bija redzējis mani Vestendā un pazinis. Viņš pat bija mēģinājis satikt kādu cilvēku un atklāt tam manu noslēpumu, bet tas man nebūtu bijis sevišķi patīkami. Es viņam solīju sagādāt citu darbu, bet viņš bija nolēmis iztikt bez manas palīdzības un izgriezis no laikraksta kādu sludinājumu. Mēs šķīrāmies draudzīgi, es novēlēju viņam laimi, un viņš devās pieteikties savam jaunajam saimniekam, smēķēdams manu cigareti. Es nešaubos, ka arī viņš to aizsvieda, tāpat kā jūs to nupat darījāt, tiklīdz cigaretei kļuva rūgta garša."

"Skatieties šurp," šoferis teica un uz zemes pie savām kājām novilka strīpu, "ja jūs mēģināsiet man —"

Misters Holends ar interesi skatījās uz viņu.

"Ja jūs mēģināsiet man —" šoferis aizsmacis atkārtoja, "es —"

Viņš pēkšņi sagrīļojās, nogāzās zemē un sastinga. Tāds bija saindētās cigaretes iespaids.

Misters Holends pārmeklēja viņa kabatas, tad, skatīdamies uz visām pusēm, iznāca uz ceļa, uzmauca galvā šofera cepuri, uzlika brilles un, iesēdies automobilī, aizbrauca.

Desmitā nodala slepkavība

Konstebls Vaizmens, savas ģimenes dievināts un apbrīnots, dzīvoja nelielā kotedžā Bekshilas ceļa malā. Divi dūšīgi zēni — Džofrijs Hegs Vaizmens un Lūzs Soms Vaizmens — visur un vienmēr lepni uzsvēra, ka "mans tēvs ir policists", un savās aprindās ar šo apgalvojumu ieguva nedalītu cieņu, jo policijas konsteblu Vaizmenu godināja un apbrīnoja ne vien paša ģimene, bet viss miestiņš.

Lai gan viņš valkāja Suseksas policijas nozīmi un mundieri, Vaizmens skaitījās pilsētas policists — tā bija liela atšķirība.Pilsētas policistam biežāk jācīnās ar noziedzībām, viņam ir vairāk piedzīvojumu, un, gluži dabiski, ka viņš ir labāks padomdevējs nekā cilvēks, kura pienākumos ietilpst vienīgi likumam paklausīgo ciemu apgaita; miermīlīgā kārtībnieka dzīvi tur saviļņo tikai suņu plēšanās vai protokols par medīšanu neatļautā teritorijā.

Konsteblam Vaizmenam bija asprātīga un apdomīga ierēdņa slava, viriu uzskatīja par cilvēku, kuram var uzticēt vissmalkākos un delikātākos jautājumus. Viņš pat bija atrisinājis sarežģīto jautājumu: vai policists drīkst ienākt mājā, kur vīrs sit savu sievu, un atzinis, ka šādi pārkāpt likumu policists var tikai tad, ja dāma sāk kliegt: "Slepkava!"

Savā ģimenē konstebls Vaizmens (vīrs ar piemērotu vārdu, kā ikviens to atzina) bija neapstrīdama autoritāte.

Kādu vasaras vakaru Vaizmens sēdēja pie sniegbaltā galdauta apklāta galda un dzēra tēju. Ap viņu bija salasījušies visi, ko dūšīgais kārtības sargs likumīgi varēja saukt par saviem tuviniekiem.

Saruna, kurā konstebls Vaizmens gādāja, lai tā ritētu bez pārtraukuma, kā parasti grozījās ap viņa paša personu. Vaizmcna kundze tajā piedalījās tikai ar īsiem starpsaucieniem, piemēram, "Ak, mīļais!", "Un kas tad notika?" Bērni neko citu nedarīja, kā tikai čukstus prasīja vēl ēst. To viņi atkārtoja regulāri, pēc noteiktiem starplaikiem — nepieciešamiem, lai nolocītu mātes apsmērēto maizes riku, bet tā kā savas balsis tie nepacēla pāri čukstam, namatēvs tos neievēroja.

Konstebls Vaizmens runāja par sevi, jo nezināja neko interesantāku, par ko būtu vērts runāt. Viņa vakara saruna parasti bija dienas notikumu un piedzīvojumu apskats: ko viņš teicis klaidonim un ko klaidonis atbildējis viņam; kā viņš norājis maiznieku Bedžinu par apgāztu pajūgu; kā viņš kroga priekšā atradis piedzērušos cilvēkus un ieteicis tiem doties mājās, pirms viņam tie būtu jāliek aiz restēm. Viņš uz sievu atstāja tādu iespaidu — un Vaizmena kundze bija laimīga par to,— ka Istbornā ir priekšzīmīga pilsēta galvenokārt policijas konstebla Vaizmena nenogurstošo pūliņu dēļ. Reizēm viņai uzmācās bažas: kas gan notiktu ar Istbornu, ja kāds neatļautā ātrumā braucošs automobilis negaidot uzskrietu mierīgi stāvošam policistam. Un tad savā garā viņa skatīja Istbornu tikpat samaitātu kā Bābeli.

"Es viņam teicu." kārtībnieks Vaizmens stāstīja, "ej, zēn, labāk mājās, kamēr esi sveikā, — un viņš man atbildēja: "Viss kārtībā, konstebl," tad es viņam teicu: "Kas par "viss kārtībā," labāk ejiet mājās — un viņš arī aizgāja."

"Ak, Kungs!" Vaizmena kundze iesaucās, prātodama, kur gan "viņš" bQtu nogājis, ja virs īstā laikā nebūtu nelaimīgo brīdinājis.

Dažas jūdzes no pilsētiņas bija noticis smags noziegums, un Skotlendjards bija izsūtījis savus ierēdņus to izmeklēt. Konstebls Vaizmens žēlojās, ka kriminālpolicija nobīdījusi "mūs" pie malas. Vioš to izteica tā, ka nepārprotami varēja saprast: viņš domā — "mani".

"Kāds labums, ka šie liekēži brauc šurp?" viņš izsaucās. "Tiem ir sveši lietas apstākli. Pilsētā viņi nepazīst nevienu cilvēku. Lai dabūtu kādu ziņu, viņiem jāgriežas pie mums. Ja šo lietu nodotu manās rokās, es dotos tieši uz Polgetu un vispirms apvaicātos "Sarkanā bulla" saimniekam, vai viņš nav redzējis kādus šaubīgus subjektus ejam cauri ciemam. "Jā" — viņš būtu atbildējis — "kādu vīru ar sarkanu degunu un otru vīru, kas kliboja." "Pa kuru ceļu tie gāja?" — es vaicātu. — "Cauri pilsētai," viņš atbildētu. Tad es cauri pilsētai būtu tiem sekojis un uzmanīgi vērojis pēdas. Varu derēt, ka cs tos būtu dabūjis rokā! Bet ko dara šie dullie Skotlendjarda izmeklētāji? Tie tikai skraida pa krogiem. Tie dzīvo pa viesnīcām, škiezdami valsts naudu. Tie "uziet pēdas" un, tikko uzgājuši,— atkal tās pazaudē. Ja man ir rokā kāds pavediens, es no tā nelaižos vaļā, pirms nelietis nav rokā. Atceries, kad izlaupīja Regetsa sakņu dārzu,— kas atrada zagļus?"

"Tu, mīļais, protams, tu," atbildēja Vaizmena kundze, su; >dama uz ceļiem savu pastarīti, kas vēl nebija sasniedzis vecumu, kad zina, ka savas vēlēšanās jāizsaka, klusu čukstot.

"Kas notvēra kabatzagli pēc Luisa zirgu skriešanās sacīkstēm?" konstebls Vaizmens iededzies turpināja. "Kas sastādīja vairāk protokolu par neizslaucītiem skursteņiem nekā visi šejienes ierēdņi kopā?" viņš, smagi pieceldamies, teica un noņēma no vadža svārkus (jo konstebls Vaizmens tēju vienmēr dzēra kreklā — gan ziemā, gan vasarā). "Citi būtu lūguši paaugstinājumu, bet cs esmu pilnīgi apmierināts. Es neesmu godkārīgs. Es pat nezinātu, ko iesākt, ja mani paaugstinātu par seržantu."

"Tu esi to pelnījis," Vaizmena kundze pārliecināta apgalvoja.

"Ko es nevēlos, to es nevaru būt pelnījis," Vaizmens augstprātīgi norādīja. "Man ari šis tas ir zināms, bet es nekad neesmu to izlietojis, lai panāktu paaugstinājumu dienestā. Gan tu pēc dienas vai divām dabūsi šo un to dzirdēt, un tas būs par augstākajām aprindām, ja pie tādām var pieskaitīt veco Minutu, par ko gan es loti šaubos."

"Ko tu saki?" Vaizmena kundze izsaucās.

Virs pamāja ar galvu.

"Jā, tajā mājā viss nav kārtībā," viņš teica. "Man no drošiem avotiem zināms, ka starp jauno misteru Merilu un veco kungu notikusi vētraina saruna, un sakarā ar to šurp atbraucis kāds Skotlendjarda inspektors. Es vēl šo un to varētu pastāstīt. Es redzēju, ka tas zēns veco vīru uzlūkoja tādām acīm, it kā gribētu nosist. Kad jaunais Merils bija šeit un strādāja par viņa sekretāru, vecis to vienmēr nonievāja. Kad es biju tur aizgājis sakarā ar protokolu par pārkāpumu vācu uzbrukuma laikā, manā klātbūtnē viņš tikko to nenosauca par mulkiGan tu vēl šo un to dzirdēsi par šo māju."

Konstebls Vaizmens bija pravietis. Viņa pareģojums piepildījās ātrāk, nekā viņš pats to bija gaidījis.

Viņš izgāja no mājām pašapmierināts kā vienmēr, jo konstoblam Vaizmcnam bija apskaužams dvēseles miers, un viņš vienmēr bija apmierināts ar savu likteni. Viņa labsajūta tovakar neizgaisa līdz pulksten pusastoņiem.

Tā kā vakars bija mierīgs un klaidoņus nekur nemanīja, konsteblam Vaizmenam atlika daudz laika pārdomām. Kā jau apgaitā pienākas, viņš domāja par amata darīšanām. Pēcpusdienā bija paklīdušas baumas, ka seržants Smits atstās dienestu. Runāja, ka viņu atlaidīs, bet vēlāk noskaidrojās, ka viņam dota izdevība iesniegt atlūgumu,— viņš aizvien vēl pildīja dienestu, kas nekādā veidā nevarētu notikt, ja viņam draudētu negoda pilna atlaišana.

Šo baumu labākais apstiprinājums bija seržanta Smita bēdīgais izskats. Par to neviens sevišķi nebrīnījās, jo dūšīgajam virsniekam arī agrāk bija gadījušās ķibeles. Jau divas reizes viņš bija izsaukts pie iecirkņa priekšnieka un oficiāli norāts par piedzeršanos, pildot dienesta pienākumus. Tomēr līdz šim viņam brīnišķā kārtā bija laimējies izsprukt sveikā. Daži runāja, ka par to viņam jāpateicas saviem labvēļiem, bet daudz ticamāk, ka viņu izglāba labā slava, jo Smits bija priekšzīmīgs policists, kurš saoda noziegumu pa gabalu; reiz viņš palīdzēja notvert dažus ļoti bīstamus noziedzniekus. kas bēga cauri miestiņam uz dienvidu ostas pilsētām.

Bet viņa pēdējais pārkāpums bija pārāk smags, lai paliktu nesodīts. Iecirkni pārbaudot, inspektors viņu nebija atradis savā vietā, bet -*tikai pēc ilgākas meklēšanas —pie kroga durvīm. Nav jau nekāds noziegums, ja cilvēku atrod pie kroga durvīm, sevišķi vēl, ja virsnieka apgaita liela un rajonā atrodas arī krogs. Bet jāpaskaidro, ka šoreiz iemesls, kādēļ seržants atradās pie kroga durvīm, bija tas, ka viņš kādu krogusbrāli bija izaicinājis uz dūru cīņu un brīdī, kad inspektors viņu ieraudzīja, Smits, kreklā izmeties, ar īstu mākslinieka veiklību apstrādāja sava pretinieka ģīmi. Arī viņš pats bija piedzēries.

Pēc šāda notikuma seržantu ilgāk atstāt dienestā būtu skandāls. Tomēr nav šaubu, ka seržants Smits bija mēģinājis izmantot sava labvēļa iespaidu un panākt piedošanu.

Viņš jau bija saķēries ķildā ar Džonu Minutu, un tagad bija gaidāma jauna ķilda.

Patrulēdams pa Londonas ceļu un pārdomādams svarīgo ziņu, konstebls Vaizmens pēkšņi ieraudzīja savu pārdomu objektu. Seržans ar velosipēdu iebrauca krustojumā, kura vidū profesionālā mierā stāvēja kārtībnieks.

"Vaizmen," Smits teica, un no balss varēja noprast, ka viņš atkal iedzēris, "kur jūs būsiet šovakar ap pulksten desmitiem?"

Konstebls Vaizmens brīdi padomāja.

"Ap desmitiem, seržant, es būšu tieši pretim vecās kapsētas vārtiem."

Seržants paskatījās apkārt.

"Es eju parunāt ar misteru Minutu," viņš teica, "bet jums šis fakts nav jāņem vērā."

"Es nemēdzu pļāpāt," konstebls Vaizmens uzsvēra. "Ko es redzu ar vienu aci, tas pa otru iziet laukā…"

Seržants pamāja ar galvu, uzlēca savā velosipēdā un, ar visu spēku mīdams pedāļus, drāzās augšup pa uzkalniņu uz Vildlodžu. Savu apciemojumu viņš nepūlējās slēpt, jo izbrauca caur plašajiem vārtiem un pa grantēto celiņu aizbrauca līdz pašām namdurvīm, piespieda zvanu un sulainim, kas viņu ielaida, paziņoja, ka vēlas runāt ar Minuta kungu.

Džons Minuts viņu saņēma turpat, kur bija notikusi iepriekšējā saruna. Viņš nogaidīja, līdz sulainis atstājis istabu, pievēra durvis, tad teica:

"Nu, Kroulej, šoreiz nebija vērts pie manis nākt, es neko tev nevaru līdzēt."

Seržants nolika cepuri uz galda, piegāja pie galdiņa, kur atradās pudeles un glāzes, un, negaidot uzaicinājumu, izdzēra krietnu glāzi viskija. Džons Minuts viņu vēroja bez īpaša sašutuma. Viņš vairs nebija civilizētā Istbornā, bet atkal vecajos, brīvajos Rodēzijas laikos, kur ļaudis negaida, kamēr tos lūdz iedzert.

Smits jeb Kroulejs (ja saucam to īstajā vārdā) pielēja jaunu glāzi un, delnā slaucīdams kuplās Osas, pievērsās miljonāram.

"Tā, tu nevari man neko līdzēt?" viņš mēdījās. "Labi, tad es tev pierādīšu, ka tu tomēr to gribi un vari!"

Viņš pacēla roku, lai aizkavētu vārdus, kas Džonam Minutam jau raisījās no lūpām.

"Nav vērts atkārtot veco dziesmu, ka tu vari nosūtīt mani spaidu darbos, — tu nekad to nedarīsi. Tev, Džon Minut, neatmaksājas iet pie tiesas un liecināt pret mani. Pārāk neglītas lietas tu dabūsi dzirdēt pats par sevi, būs dzirdams arī daudz kas jauns, to tu pats gluži labi zini. Un Rodēzijā ir pārāk tālu!"

"Es zinu vietu, kura nav tik tālu," miljonārs teica, ironiski lūkodamies Kroulejam sejā, "piemēram, to vietu, ko sauc par Felikstovu, un vēl kādu citu vietu, ko sauc par Kromeru. Es apspriedos ar kādu kungu, kura vārds varbūt arī tev nav svešs,— ar misteru Sauļu Arturu Mannu."

"Sauls Arturs Manns," Kroulejs lēnām atkārtoja. "Pirmo reizi dzirdu šo vārdu."

"Loti iespējams, bet tavu vārdu viņš pazīst jau sen," Džons Minuts mierīgi atbildēja. "Un, tici man, Kroulej, ka par tavu dzīvi pēc aizbraukšanas no Rodēzijas līdz brīdim, kad tu nāci man izspiest naudu, viņam ir ļoti garš ziņojums. Man ir zināmi fakti, kuri tevi ļoti interesēs. Es zinu dienu, kad tu ieradies Anglijā, un zinu ari, kā tu pelnīji maizi, kamēr nebiji atradis mani. Man zināms fakts par kādu neeksistējošu Rodēzijas raktuvju akcijām, kuras tu pārdevi kādam vieglprātīgam džentlmenim Kroinerā un tikpat vieglprātīgai dāmai Felikstovā. Manās rokās ir ne vien akcijas, uz kurām tu pats esi parakstījies kā direktors, man ir arī ar tavu roku rakstītas vēstules un kvītis. Lai tās iegūtu, man bija jāiztērē krietna nauda, bet šie dokumenti ir to vērts."

Kroulcja seja niknumā pieplūda asinīm. Viņš spēra soli uz priekšu, bet, manot briesmas, Džons Minuts no kabatas izvilka revolveri, kuru pastāvīgi nēsāja līdzi.

"Paliec, kur esi, Kroulej," viņš asi teica, "tu kļūsti uzbāzīgs."

"Tātad tev ir mani dokumenti!" Kroulejs kliedza. "Droši vien ari laulības apliecība un bērnu dzimšanas zīmes, viņus tu kopā ar māti pameti bada nāvē!"

"Prom no šejienes!" Minuta balsī skanēja draudi. "Prom, kamēr vēl esi sveiks un vesels!"

Viņa acīs dega uguns, tā iedzērušo vīrieti savaldīja. Kroulejs iesmējās, paņēma cepuri un atstāja istabu.

Tas notika 7.35 pēc kārtībnieka Vaizmena pulksteņa: viņš redzēja seržantu izbraucam pa vārtiem un nogriežamies uz pilsētas pusi. Vēlāk Vaizmens skaidroja, ka tobrīd palūkojies pulkstenī, jo 7.45 viņam bijusi norunāta tikšanās ar seržantu Smitu, un viņš prātojis, vai desmit minūtēs priekšnieks pagūs atgriezties.

Nākošo triju stundu notikumu hronoloģija dažādos laikrakstos aprakstīta pretrunīgi, tādēļ ceru, ka lasītājs mani atvainos, ja tos vēlreiz atkārtošu.

Meidstonas "Zvaigznes" viesnīcas sētā iegriezās automobilis, pārklāts ar biezu, baltu putekļu kārtu. Tā vadītājs, tērpies putekļu mētelī un šofera ķiverē, izkāpa laukā, nodeva mašīnu garāžas pārzinim, lika auto nomazgāt un iepildīt benzīnu. Viņš sīki izstāstīja, cik benzīna kannas vēl jāieliek mašīnā, un iedeva krietnu dzeramnaudu. Apkalpotājs viņu aprakstīja kā jaunu cilvēku šaurām, tumšām ūsiņām. Viesnīcas kantori, pasūtot divas istabas — guļamistabu un kabinetu —, uz acīm viņam bija platas autobraucēja brilles. Tādēļ seju neviens neredzēja. Kad viņam numurā pasniedza vakariņas, sulainis ievēroja, ka viesis brilles vēl nebija noņēmis. Kungs lika, lai visus ēdienus pasniedz reizē, jo nevēlas, ka to vēlāk traucē.

Kad atskanēja zvans un sulainis ienāca novākt traukus, ēdamistabā neviena nebija, bet no guļamistabas balss pavēlēja, lai brokastis tam pasniedz septiņos no rīta.

Pulksten septiņos autobraucējs, atkal ar brillēm uz acīm, samaksāja rēķinu, vēlreiz iedeva garāžas pārzinim dzeramnaudu un izbrauca no sētas. Viņš pagriezās pa labi, un šķitās braucam uz Londonu, bet vēlāk, kā to noskaidroja, automobilis redzēts ceļā uz Padokas mežu un pēc tam — Tonbridžā. Braucējs apturēja mašīnu pie mazas tējnīcas pusjūdzi no pilsētiņas, pasūtīja sviestmaizes un tēju; to viņam pienesa automobili, un neizkāpis viņš ieturēja pusdienas.

Vēlā pēcpusdienā viņš redzēts Ekfildā, un teorija, kura likās visticamākā, bija tāda, ka braucējs centies nosist laiku. Kādā ceļmalas bodītē — vienā no tiem sīkajiem veikaliņiem, kur nemākulīgi izkrāsota izkārtne aicina braucējus atpūsties un atspirdzināties,— viņam bija saruna ar tā īpašnieci, atraitni. Šķiet, viņai bija vaļsirdīga un laipna dvēsele, kura ikvienam uztic savas darīšanas un bēdas un labprāt apspriežas par jaunākajiem dienas notikumiem.

"Es šodien neesmu lasījis nevienu avizi," Reks Holends laipni teica. 'Tiešām dīvaini, bet cs parasti neinteresējos par laikrakstiem."

"Es jums kādu varu iedot," pļāpīgā sieviņa pakalpīgi piedāvāja, "jums tiešām vajag izlasīt par šo notikumu."

"Par mirušo šoferi?" Reks Holends ieinteresēts apvaicājās, jo tas bija svarīgākais temats sieviņas runa, kuru viņa nevarēja vien beigt.

"Jā, ser, viņš nogalināts Ešdaunas mežā. Cik reizes pati tur neesmu gājusi!"

"Kā jūs zināt, ka viņš nogalināts?"

Viņa to zināja daudzu iemeslu dēļ. Viņas svainis bija lorda Feringa piķieris, un kāds no viņa kolēģiem līķi arī atradis; sieviņa vēl stāstīja, ka šis šoferis bijis tas pats cilvēks, ko policija meklē sakarā ar bankas apkrāpšanu, par ko laikrakstā tik daudz rakstījuši.

"Cik interesanti!" misters Holends iesaucās un paņēma avīzi.

Viņš dabūja zināt, ka policijas rokās ir svarīgi pierādījumi un ka tā esot uz pēdām cilvēkam, kas redzēts kopā ar šoferi. Vēl vairāk — kāds āķīgs reportieris ziņoja, ka policijas rīcībā atrodoties fotogrāfija, uz kuras šoferis redzams blakus savam automobilim, un ka šis fotogrāfijas kopijas izsūtītas visām policijas nodalām.

"Cik interesanti!" misters Reks Holends atkārtoja, nejuzdams ne mazāko uztraukumu. Pārmeklējot šofera kabatas, vioš bija atradis vairākas šīs fotogrāfijas kopijas, bet mašīna, kuru viqš vadīja, nebija fotogrāfijā redzamais automobilis. Sākot no šīs vietas — pusotru jūdzi aiz Ekfildas,— pazuda visas automobiļa un braucēja pēdas.

Tālākos notikumus aprakstot, autors sevišķu vērību veltījis laika konstatēšanai un vairākkārt pārbaudījis tos datus, par kuriem bijušas kaut mazākās šaubas. Tajā naktī, kad konstebls Vaizmens stāvēja postenī pie Vildlodžas un redzēja seržantu Smitu aizbraucam uz pilsētas pusi, tās dienas vakarā, kad misters Reks Holends redzēts Ekfildā, ar vilcienu 9.20 minūtēs Istbornā no Londonas iebrauca Franks Merils. Vilciens bija nokavējies un pienāca stacijā trīs minūtes vēlāk. Franks bija viens no pēdējiem pasažieriem, kas pienāca pie barjeras.

Tur viņš atskārta, ka nav dzelzceļa biļetes,— loti nepatīkams piedzīvojums, bet pasažieriem tas atgadās bieži. Vioš pārmeklēja visas kabatas, bet velti.

"Es jau varētu par biļeti samaksāt," viņš pasmaidīja, "bet jupis lai rauj, ja es to darītu! Inspektora kungs, pārmeklējiet jūs manu mēteli!"

Inspektors vinu pazina, un viņi iegāja kabinetā, kur Franks izlika galdā visu, kas viņam bija kabatā— naudu, mutautiņu, vēstules un kabatas grāmatiņu.

"Jūs esat pieradis kratīt cilvēkus," Franks teica, "paskatieties, varbūt jums laimēsies to atrast. Varu zvērēt, ka biļete atrodas pie manis."

Laipnais inspektors neko nevarēja atrast. Apkārt bija sastājušies dzelzceļa ierēdņi un smīnēdami vēroja aizmāršīgā pasažiera pūliņus. Beidzot Franks iesita sev pa pieri un smiedamies iesaucās:

"Kāds es esmu ēzelis! Es taču to aizbāzu aiz cepures lentas!"

Viņš noņēma cepuri un patiešām atrada tur savu pirmās klases retūrbiļeti no Londonas uz Istbornu.

Šim sīkajam gadījumam piegriežama sevišķa vērība sakarā ar turpmākajiem notikumiem. Nodevis biļeti, Franks pasauca taksometru un lika braukt uz Vildlodžu. Vildlodža, ka to liecināja šoferis un konstebls Vaizmens, kuram automobilis ceļā pabrauca garām. Franks ieradās apmēram 9.40.

Tobrīd misters Džons Minuts bija viens, viņš nepieļāva, ka sulaini pa vina sarunas laiku būtu mājās un varētu noklausīties. Viņš visus kalpotājus uzskatīja par spiegiem, un varbūt viņam bija iemesls tā domāt.

9.50, desmit minūtes pēc tam, kad Franks bija iegājis pa Vildlodžas vārtiem, no pretējās puses strauji piebrauca kāds automobilis ar pusizdzēstiem lukturiem un apstājās uz lielceļa. Kārtībnieks Vaizmens, kurš šajā mirklī atradās asis trīsdesmit tālāk, redzēja kādu vīrieti izkāpjam un ieejam dārzā.

9. 52 vai 9.53 kārtībnieks nonāca pie Vildlodžas un, paskatījies augšup, vienā no otrā stāva logiem ieraudzīja pazibam gaismu. Tiklīdz tā nodzisa, viņš izdzirda divus šāvienus, tad — kliedzienu.

Konstebls Vaizmens nekavējās ne mirkli. Viņš pārlēca pār žogu, izspraucās cauri krūmiem un devās uz to pusi, kur pa platajiem logiem plūda gaisma. Istabā viņu pārsteidza aina, ko viņš skatīja policista acīm.

Džons Minuts atmuguriski gulēja uz grīdas, un nebija jāsauc ārsts, lai noteiktu, ka viņš ir miris. Līķim blakus rokas stiepiena attālumā atradās smags, liela kalibra revolveris, kādus lieto armijā. Konstebls to pacēla un nopietni paskatījās uz cilvēku, kas atradās istabā.

"Slikta lieta, mister Meril."

Kārtībniekam ienākot, Franks Merils stāvēja, noliecies pār tēvoča līķi, un tagad izslējās bāls, tomēr savaldījies.

"Es dzirdēju šāvienu un iesteidzos istabā," viņš paskaidroja.

"Palieciet, kur stāvat," kārtībnieks pavēlēja un, izgājis pļaviņā, deva skaļu un griezīgu signālu, tad atgriezās istabā.

"Slikta lieta, mister Meril," viņš atkārtoja.

"Loti slikta," Franks klusi atbildēja.

"Vai tas ir jūsu revolveris?"

Franks pakratīja galvu.

"Es to nekad neesmu redzējis."

Konstebls domāja. Vioš nešaubījās, ka nelaimīgais jauneklis raidījis šāvienu, kas izdzēsis tā cilvēka dzīvību* kurš gulēja uz grīdas.

"Palieciet šeit," konstebls teica un vēlreiz izgāja laukā saukt palīgus. Šoreiz vioš aizgāja tālāk, uz to pļaviņas malu, kur veda taka uz lielceļu. Pēkšoi vioš ieraudzīja tumšu stāvu, kas krūmu ēnā ātri līda uz izeju. Konstebls metās tam virsū un ar kabatas lampiņu apgaismoja seju. Taču jau nākošajā mirklī vioš to palaida vaļā.

"Atvainojiet, seržant," vioš murmināja.

"Kas šeit notiek?" seržants viņam dusmīgi uzsauca. "Kas jums, konstebl, lēcies?"

Seržanta Smita seja bija mežonīgi pārvērsta. Kārtībnieks Vaizmens vaļēju muti uzlūkoja savu priekšnieku.

"Es nezināju, ka tas esat jūs," vioš taisnojās.

"Kas noticis?" seržants atkārtoja, bet vioa balss skanēja nedabiski.

"Notikusi slepkavība— vecais Minuts— nošauts."

Seržants Smits sagrīļojās.

"Augstais Dievs!" viņš izsaucās. "Minuts nošauts! Tad "viņš" to izdarījis. To ir izdarījis jaunais sātans!"

"Nāciet un apskatieties," atjēdzies Vaizmens aicināja. "Es notvēru viņa brāļadēlu."

"Nē, nē!" Es negribu redzēt Džonu Minutu mirušu! Ejiet atpakaļ! Es atvedīšu vēl kādu kārtībnieku un ārstu."

Smits aizstreipuļoja uz lielceļu, bet konstebls Vaizmens atgriezās mājā. Franks atradās turpat, kur viņš to bija atstājis. Jaunais cilvēks bija paņēmis krēslu, apsēdies un raudzījās uz tēvoča līķi. Policistam ienākot, Franks pacēla galvu.

"Ko jūs darījāt?" viņš vaicāja.

"Seržants aizgāja pēc ārsta un vēl kāda kārtībnieka," Vaizmens svarīgi teica.

"Baidos, ka būs jau par vēlu," Franks teica, "viņš ir… kas tad tas?"

Atskanēja dobji klaudzieni un balss, kas sauca pēc palīdzības.

"Kas tas?" Franks čukstēja.

Konstebls izgāja kāpou laukumiņā un ieklausījās. Troksnis skanēja no otrā stāva. Viņš steidzās augšup. Koridora galā atradās istaba, kurā kāds ar dūrēm dauzīja durvis. Konstebls Vaizmens pagrieza atslēgu un, atgrūdis durvis, apgaismoja istabu ar savu laternu.

"Nāciet laukā!" vioš pavēlēja, un Džespers Kols, bāls un trīcošs, izstreipuļoja koridorā.

"Kāds man iesita pa galvu ar smilšu maisu," vioš vārgi teica. "Es dzirdēju šāvienu. Kas noticis?"

"Misters Minuts nogalināts."

"Nogalināts!" vioš sagrīļojās un atbalstījās pret sienu. "Nogalināts! Nē, nē, tas nevar būt!"

Konstebls skumji pamāja ar galvu. Vioš atrada slēdzi, un koridorā iedegās gaisma.

"Kur vioš atrodas?" Kols vaicāja, un abi ar Vaizmenu viņi kāpa lejā.

Džespers Kols iegāja istabā un, Frankam pat acis neuzmezdams, noliecās pār mironi. Tad pagriezās pret Franku un iesaucās:

"Tu to esi izdarījis! Es dzirdēju tavu balsi un šāvienus. Es dzirdēju, ka tu vioam draudēji."

Franks neteica neko. Vioš tikai lūkojās uz Džesperu, un acis dega neizsakāms naids.

Vienpadsmitā nodala Pierādījumi pret Franku Merilu

Misters Sauls Arturs Manns stāvēja savā kabinetā pie loga un domīgi noskatījās ielas burzmā. Pašreiz bija dzīvākā dienas stunda— pusdienas laiks. Vioš stāvēja ilgi, un meitene, kura bija lūgusi vioa palīdzību, nodomāja, ka vioš to pilnīgi aizmirsis.

Maija bija bāla, un viņas bālumu vēl vairāk izcēla melnais tērps. Šausmīgais notikums pirms nedēļas bija atstājis uz viņu nomācošu iespaidu. Šī bija negulētu nakšu, neizsakāmu moku nedēja. Visi pret viņu izturējās laipni, Džespers bija maigs kā sieviete. Viņa iespaids uz Maiju bija tāds, ka meitene vairs nejuta ne mazāko nepatiku, lai gan zināja, ka Džespers ir galvenais liecinieks. Vioš bija tik vaļsirdīgs, tik nesavtīgs savā līdzjūtībā,— tā vioa pati sev iegalvoja.

Atkal vioa uzlūkoja misteru Mannu, kurš joprojām stāvēja pie loga un raudzījās uz ielu. Tad vioš pagriezās, vioa seja bija rūpju pilna.

"Par šo lietu es esmu domājis vairāk nekā par jebkuru citu, kas man bijusi jārisina," vioš nopietni teica. "Man nav ne mazāko šaubu, ka misteru Merilu nedibināti apvaino slepkavībā. Man ir daži svarīgi punkti, uz ko norādīt vioa aizstāvim. Tiesā tie pilnīgi pierādīs Franka nevainību. Neticu, ka vioa stāvoklis būtu tik bēdīgs, kā jūs iedomājaties. Prokuratūra droši vien norādīs uz bankas apkrāpšanu un dokumentu viltošanu, lai izskaidrotu slepkavības motīvu. Šo lietu izmeklē inspektors Nešs, un vioš apsolījās pulksten četros būt šeit."

Vioš paskatījās pulkstenī.

"Vēl trīs minūtes. Vai jums būtu kādi norādījumi, kādas aizdomas?"

Vioa pakratīja galvu.

"Franka attaisnošanu es neapšaubāmi panākšu," misters Manns turpināja, "bet es nevaru noteikti pierādīt, kas ir īstais slepkava. Tas neapšaubāmi būs viens no trijiem: vai nu seržants Kroulejs alias Smits, par kura grēcioiem misters Minuts bija savācis bīstamus pierādījumus, vai Džespers Kols, sekretārs, vai —"

Viņš paraustīja plecus. Trešā aizdomās turamā vārdu bija lieki minēt.

Pie durvīm klauvēja, un apkalpotājs pieteica inspektoru Nešu. Pilnīgais, cienīgais ierēdnis viegli pamāja misteram Mannam un smaidot palocījās pret meiteni.

"Inspektor," Sauls Arturs Manns, strauji iesāka, "jūs zināt, kādi ir lietas apstākļi, un es šodien lūdzu jūs atnākt, lai noskaidrotu dažus jautājumus."

"Tā gan, mister Mann, nav pieņemts," inspektors teica, "bet, tā kā galvenā pārvalde neceļ iebildumus, es, neko neslēpdams, pastāstīšu visu, ko zinu, bet nedomāju, ka varēšu pateikt vairāk, kā jūs pats jau būsiet izdibinājis."

\

"Vai jūs tiešām domājat, ka misters Merils pastrādājis šo noziegumu?" meitene ievaicājās.

Inspektors apsēdās vienā no dziļajiem krēsliem un aizkūpināja cigāru, ko Manns piedāvāja.

"Pret vinu pārāk daudz pierādījumu, mis," vioš iesāka. "Mums ir pierādījumi, ka banka apkrāpta, un noskaidrots, ka Merils bankā ir vienīgais cilvēks, kurš varēja viltot iegrāmatojumus un nepieķerts pārnest skaitļus no viena konta otrā. Vēl gan ir viens vai divi apšaubāmi punkti, kurus nepieciešams noskaidrot, līdz top saprotams slepkavības motīvs. Un, ja jums ir zināms nozieguma motīvs, tad trīs ceturtdaļas noziedznieka atrašanā jau paveiktas. Pilnīgi skaidra lieta tā gan nav, un, jo vairāk cs tajā iedziļinos, jo neskaidrāka tā man liekas. Es nebūt nekaunos to atzīt. Es esmu nopratinājis konsteblu Vaizmenu, kurš apzvēr, ka tajā mirklī, kad atskanējis šāviens, vioš ieraudzījis gaismu augšējā logā. Mums ir mistera Kola liecība, ka vioš tobrīd atradies savā istabā, jo misters Minuts bija pavēlējis, lai sekretārs nebūtu klāt, kad atnāks brāļadēls. Džespers Kols stāsta, ka kāds klusi pavēris durvis un apžilbinājis viou ar spilgtu elektriskās laternas gaismu."

"Un ko Kols darījis tumšā istabā?" Manns jautāja.

"Viou mocījušas galvassāpes, un vioš atgūlies," inspektors paskaidroja. "Ieraugot gaismu, vioš uzlēcis kājās un meties tai pretim, bet tūdaļ notriekts gar zemi; durvis aizcirtušās un no ārpuses noslēgtas. Kamēr vioš izkāpis no gultas un meties uz gaismu, viņš dzirdējis Merila draudus tēvocim, un tūdaļ atskanējuši šāvieni. Nākošajā mirkli viņš notriekts zemē un zaudējis samaņu."

"Dīvains stāsts," Sauls Arturs Manns neticīgi teica. "Loti dīvains stāsts."

Meitene sajuta neizskaidrojamu un neapvaldāmu dziņu aizstāvēt Džesperu pret neticības pieskanu Manna balsī un tikai ar pūlēm savaldījās.

"Man arī šis stāsts neizklausās gluži ticams," inspektors atzinās, "bet tas lai paliek mūsu ziņā. Turklāt mums neizskaidrota paliek arī seržanta Smita dīvainā izturēšanās."

"Kur viņš atrodas?" Manns vaicāja.

Inspektors paraustīja plecus.

"Seržants Smits pazudis," viņš teica, "tomēr es varu galvot, ka drīz viņš būs mūsu rokās. Vioš ir vienīgais, kurš… Bet noslēpumainākais no visiem četriem, kas nozieguma laikā atradās Vildlodžas tuvumā, ir cilvēks, kas atbrauca automobilī un kurš acīmredzot bija misters Reks Holends. Man ir vioa pilnīgs apraksts."

"Arī man ir vioa izskata pilnīgs apraksts," misters Manns teica, "bet savos reģistros cs nevarēju sazīmēt nevienu cilvēku, kas atbilstu šim aprakstam."

"Lai būtu kā būdams, tas bija vioa automobilis — tur nav ne mazāko šaubu."

"Un vioš ir slepkava," Manns teica, "ne es par to šaubos, ne — jūs."

"Es šaubos par visu," inspektors diplomātiski atbildēja.

"Kas automobilī atradās?" mazais vīriņš smaidīdams ievaicājās. Vioš atkal bija atguvis labo omu.

"Man loti žēl, bet to cs jums nedrīkstu teikt," arī detektīvs pasmaidīja.

"Tad es to varu pateikt jums," Sauls Arturs Manns teica un, piegājis pie galda, izocma no atvilktnes aprakstītu papīra loksni. "Automobilī atradās divi motora pārklāji, divi holandiešu mēteli: viens balts, otrs brūns. Tad vēl — divi pāri automobilistu briļļu, sainītis ar revolvera patronām, no kura sešas bija izņemtas, revolvera ādas maksts, neliela dārza lāpstiņa un dažas sīkas lietiņas."

"Lai jods mani parauj, ja es saprotu, kā jūs to visu esat izdibinājis," inspektors Nešs teica, un vina balsī bija samanāms īgnums. "Automobilim neviens nepieskārās, kamēr mēs nebijām ieradušies, un, izņemot mani un seržantu Menringu, kurš kalpo manā nodaļā, neviens nezina, kas automobilī atradās."

Sauls Arturs Manns pasmaidīja, un tas bija laimīgs un gavilējošs smaids.

"Jūs redzat, ka es zinu!" vioš iesaucās. "Tas ir viens apstāklis, kas runā par labu Merilam."

"Jā," detektīvs piekrita un pasmaidīja.

"Kādēļ jūs smaidāt, mister Ncš?" mazais vīrioš aizdomīgi jautāja.

"Man ienāca prātā kāds policists, kuram šajā lietā ir dažas īpatnējas teorijas."

"A, jūs domājat Vaizmenu," Manns iesaucās. "Es ar šo kungu runāju. Viņa neizkoptais detektīva ģēnijs pasaulei ir liels zaudējums."

"Labi, ka pasaule savu zaudējumu neapzinās," inspektors teica. "Vaizmens ir noteikti pārliecināts, ka noziegumu pastrādājis Franks Merils. Tiesā jums būs grūta cīņa, lai apgāztu viņa teoriju. Merils apgalvo, ka viņš atnācis un ticies ar tēvoci. Viņi dažas minūtes sarunājušies, tad Džonam Minutam pēkšņi uznācis ģībonis, un Merils izsteidzies ēdamistabā atnest glāzi ūdens. Kamēr viņš atradies ēdamistabā, atskanējis šāviens. Ar glāzi rokā viņš skrējis atpakaļ un ieraudzījis tēvoci uz grīdas. Es ievēroju, ka misters Merils, steigā lejot ūdeni no karafes krūzē, drusku pārlējis pāri uz grīdas. Man nav nekāda iemesla viņa paskaidrojumu apšaubīt. Mēs tikai nekādi nevaram saprast, un arī tiesa nevarēs izdibināt, kā tik īsā laikā slepkava varēja iekļūt istabā, nošaut Minutu un atkal nozust."

"Platais logs bija līdz galam vaļā — tā teica misters Minuts. To vienprātīgi apgalvo visi liecinieki, arī konstebls Vaizmens."

"Labi, bet kā tad Vaizmens, kurš, izdzirdis šāvienu, devās tieši uz bibliotēku, nesatikās ar bēgošo noziedznieku? Viņš tuvumā nevienu neredzēja —"

"Izņemot seržantu Smitu jeb Krouleju," Sauls Arturs Manns dzīvi iejaucās. "Man ir iemesls domāt pat vairāk: es skaidri zinu, ka seržantam Smitam jeb Kroulejam bija iemesls atrasties mājā. Es misteram Minutam, kurš bija mans klients, gādāju dažus dokumentus, un šie dokumenti glabājās viņa guļamistabas seifā. Kas gan var būt ticamāk, ja šis Kroulejs, kuram atdabūt dokumentus bija dzīvības jautājums, iegājis mājā tos meklēt? Es varu jums pateikt, ka dokumenti liecināja par bezkaunīgu krāpšanu, kuras autors bija Kroulejs, un, ja tie nāktu policijas rokās, viņu bez žēlastības ietupinātu aiz restēm. Viņš acīmredzot bija tas cilvēks, kas nosita gar zemi misteru Kolu un kura laternas spīdumu konstebls ieraudzīja augšstāva logā."

"Šādā gadījumā viņš nevar būt slepkava," šoreiz detektīvs iejaucās, "jo šāvieni atskanēja tad, kad viņš vēl bija istabā. Gaisma nodzisa gandrīz tajā pašā mirklī, kad atskanēja šāvieni."

"Hm!" Sauls Arturs Manns norūca un mirkli apmulsa.

"Jo vairāk jūs šajā lietā iedziļināties, jo tā ir sarežģītāka," policijas virsnieks kratīja galvu, "un jo skaidrāk pierādās Franka Merila vaina noziegumā."

"Jūs tikai aizmirstat to," Manns iejaucās, "ka jārēķinās arī ar mistera Reka Holenda gaitām, kurš ieradās desmit minūtes pēc Franka Merila atnākšanas un atstāja savu auto. Mašīnas pamešanai gluži loģisks izskaidrojums. Seržants Smits, kurš skrēja saukt palīgspēkus, ceļā satika divus Suseksas iecirkņa konstcblus, kuri, izdzirdējuši Vaizmena svilpi, steidzās uz Vildlodžu. Viens no viņiem palika pie automobiļa, otrs iegāja mājā. Tā slepkava vairs nevarēja izmantot mašīnu bēgšanai. Un nu vēl viens jautājums, kuru es lūgtu jūs izskaidrot."

Sauls Arturs Manns uzrāpās uz galda malas un sēdēja, šūpodams kājas pēdu virs grīdas.

"Ierocis, ar ko pastrādāta slepkavība, nav tik viegla lietiņa, lai to cilvēks varētu nēsāt līdzi. Revolveri, bez šaubām, atvedis cilvēks automobilī. Jūs sacīsiet, ka Merils, kuram bija mētelis, ieroci viegli varēja paslēpt kabatā, bet labākais pierādījums, ka tas nav bijis iespējams, ir fakts, ka, atbraucot no Londonas, misters Merils bija pazaudējis savu biļeti un loti rūpīgi dzelzceļa inspektoru klātbūtnē pārmeklēja visas kabatas. Viņš izgrieza uz kreiso pusi visas kabatas un mēteli,— vienīgo vietu, kur viņš būtu varējis noslēpt tik smagu ieroci, pārmeklēja inspektors pats."

Detektīvs pamāja ar galvu.

"Šis ir loti sarežģīts jautājums," viņš piekrita, "un man tas nepavisam nepatīk, jo, gluži vaļsirdīgi sakot, es ticu, ka Franks Merils ir nevainīgs, lai gan pierādījumi liecina, ka noziedznieks būtu viņš. Tas gan ir mans neoficiāls uzkats, un es tomēr darīšu visu, lai panāktu viņa notiesāšanu."

"Es tam ticu," misters Manns teica.

"Vai tad šī lieta nonāks tiesā?" meitene ievaicājās.

"Cita ceļa nav," policijas virsnieks atbildēja. "Redziet, mēs viņu esam apcietinājuši, un, ja nenāk klāt jauni apstākli, tiesai jāizskata lieta un jātaisa savi slēdzieni uz to materiālu pamata, ko mēs esam savākuši."

"Nabaga Franks," Maija skumji teica. • "Ja viņš ir nevainīgs, cietums tiešām būs šausmīgs pārdzīvojums. Bet tagad man jāiet, mister Mann," detektīvs piecēlās un sniedza mazajam vīriņam, roku. "Priekšnieks lūdza, lai es sniedzot jums jebkuru palīdzību, kas vien manos spēkos, un ceru, ka būšu to izpildījis."

"Kādus soļus jūs domājat spert Džesļ?era Kola lietā?" Manns vēl ieprasījās.

Detektīvs pasmaidīja.

"Jums to vajadzētu zināt," viņš atbildēja un pasmaidīja par savu mazo joku.

Inspektors Nešs atsveicinājās no Maijas un izgāja no istabas.

"Jaunkundz," Manns uzrunāja meiteni. "Domāju, jūs zināt lietas apstākļus. Nešam ir aizdomas, ka noziegumā vainīgs jūsu tēvoča sekretārs."

"Džespers!" viņa izsaucās.

"Džespers," Manns apstiprināja.

"Bet tas nav iespējams," Maija pretojās, "viņš taču bija ieslēgts savā istabā."

"Tas vēl neko nenozīmē. Man ir zināmi četrpadsmit gadījumi, kad cilvēki, pastrādājuši noziegumu, pratuši ieslēgties istabā, lai gan atslēga atradusies ārpusē. Tāds, piemēram, bija gadījums ar Henriju Bertonu, naudas viltotāju, tad — Fransisu Viljamu Rektoru, kurš cietuma koridorā nogalināja sargu un pēc tam pats ieslēdzās kamerā. Tad — bet kādēļ es jūs nomoku ar sīkumiem? Šādu triku policijā pazīst. Nē, galvenais,— mums jāatrod, kāds bijis nozieguma motīvs. Vai jūs, mis Nctele, joprojām vēlaties, lai es rit eju jums līdzi?"

"Es būtu ļoti pateicīga, ja jūs neatteiktos mani pavadīt," viņa nopietni teica. "Nabaga tēvocis! Man šķiet, ka nekad vairs nespēšu ieiet mājā, kur viņš dzīvoja."

"Testamentu neatvērs jūsu tēvoča dzīvokli," Sauls Arturs Manns paskaidroja. "Minuta kunga advokāts to nolasīs savā birojā Linkolnkroga laukos. Man kaut kur glabājas viņa adrese."

Viņš parakņājās pa kabatām un izvilka kādu vizītkarti.

i

"Povers, Kemans un Co," viņš lasīja. "Linkolnkroga lauki 194."

92

Viņš noglaudīja sirmos matus un piebilda: "Rit pulksten trijos es jūs tur gaidīšu. Man liekas, jaunkundz, es tagad esmu kļuvis par jūsu miesassargu. Neteikšu, ka tas ir nepatīkams uzdevums, bet atbildīgs gan."

"Jūs, mister Mann," meitene pazemīgi teica, "tiešām esat laipns, un es nekad neaizmirsīšu, ko manā labā esat darījis. Es jūtu, ka Franku attaisnos, un ceru — es lūdzu Dievu —, ka tas nenotiks tādēļ, lai pierādītos Džespera vaina."

Manns pārsteigts uzlūkoja meiteni.

"Es domāju—" viņš aprāvās.

"Jūs domājat, ka es esmu saderināta ar Franku, un tā tas patiešām ir," viņa nosarkdama teica. "Bet Džespers ir, — es tiešām nezinu, kā to pateikt…"

"Es saprotu," misters Manns nomurmināja, lai gan, vaļsirdīgi sakot, nesaprata neko.

Nākošajā dienā tieši pulksten trijos viņi abi reizē iegāja advokāta birojā. Tur jau gaidīja Džespers Kols un, Mannam par lielu pārsteigumu, arī inspektors Ncšs.

"Varbūt, testamentu atverot, atklāsies kādi jauni apstākļi, kas palīdzēs izmeklēt lietu," viņš paskaidroja savas klātbūtnes iemeslu.

Advokāts misters Povcrs, padrukns, vecīgs kungs, iepazinās un sasveicinājās ar visiem, tad nostājās pie kamīna, izteikdams nožēlu par bēdīgo notikumu, kas viņus šeit sapulcinājis.

"Mana nelaika klienta testaments," viņš teica, "nav manis sastādīts un uzrakstīts. To, spriežot pēc rokraksta, uzrakstījis pats misters Minuts, un ar šo viņš atceļ agrāko, kas sastādīts pirms dažiem gadiem. Šis dokuments ievērojami atšķiras no pirmā. Tes• taments sastādīts pagājušajā gadā, un to apliecinājis Tomass Velingtons Krobulcjs, atvaļināts Matabelibcndas jātnieku policijas seržants, un Džordžs Vcrils, kurš tajā laikā bija mistera Minuta pārvaldnieks. Šā gada pavasarī Verils miris Istbornas slimnīcā."

Istabā valdīja dziļš klusums. Sauls Arturs Manns, saliecies uz priekšu, nepacietīgi gaidīja, ko advokāts sacīs tālāk. Arī inspektors Ncšs izrādīja dzīvu interesi. Abiem vīriešiem bija viena doma: jauns testaments, ko parakstījuši divi cilvēki, no kuriem viens miris, bet otrs slēpjas no policijas. Kas gan šajā testamentā rakstīts?

Tas bija īss dokuments. Meitenei, kas atradās viņa aizbildniecībā, Minuts atstāja 200 000 mārciņu — summu, kāda bija novēlēta arī pirmajā testamentā. Tad vēl Džons Minuts atstāja viņai visas Gvelbortizas akcijas. Pusbrāļa dēlam Frankam Merilam viņš novēlēja 20 000 mārciņu.

Advokāts svinīgi uzlūkoja visus klātesošos, tad turpināja:

"Visus pārējos savus īpašumus, kā kustamos, tā nekustamos, visas manas mēbeles, gruntsgabalus, akcijas, skaidro naudu bankās un visus pārējos ienākumus es novēlu tā sauktam Džespcram Kolam, kurš pašreiz ir mans privātsekretārs un konfidenciāls aģents."

Detektīvs un Sauls Arturs Manns zīmīgi saskatījās, un Nešs čukstēja:

"Kā jūs domājat, vai šis varētu būt motīvs, kuru mēs līdz šim velti meklējām?"

Divpadsmita nodaļa Franka Merila tiesāšana

Franka Merila prāva, kurš tika apsūdzēts, ka "mūsu Kunga viens tūkstotis deviņi simti divdesmit… gada jūnija mēneša divdesmit astotajā dienā ļaunprātīgi un ar iepriekšēju nodomu ar pistoles šāvienu noslepkavojis Džonu Minutu," bija Londonas sezonas sensācija. Luisa rajona zvērināto tiesā prāva ilga, kā mēs zinām, sešpadsmit dienas, no kurām piecas pagāja, kamē^nopratināja lieciniekus un ekspertus par Londonas un Rietumu grāfistu bankas Pikadilli nodaļas grāmatvedību.

Prokuratūra pūlējās pierādīt, ka vienīgi Franks Merils varējis piekļūt bankas grāmatām un tādējādi neviens cits, izņemot viņu, nav varējis viltot iegrāmatojumus un pārnest naudas summas no viena konta otrā. Nevar teikt, ka prokuroram izdevās to pilnīgi pierādīt, jo, kad liecinieku solu ieņēma bankas pārvaldnieks misters Brendons, viņš bija spiests atzīties apsūdzētā aizstāvim, ka ne tikai

Frankam, bet ari viņam pašam un Džesperam Kolam bijusi iespēja piekļūt grāmatām.

Apsūdzības runa bija īsts meistardarbs. Bet prokurora pierādījumos bija daudzas loti apšaubāmas vietas, un veikls advokāts viņa slēdzienus viegli varētu apgāzt. Tāds iespaids palika gan zvērinātajiem, gan publikai pilnajā tiesas zālē, kur iekļūt varēja vienīgi ar dārgi samaksātām biļetēm.

Ģenerālprokurors sers Džordžs Merfijs Džeksons, kurš uzturēja apsūdzību, pūlējās sakarīgi izskaidrot un apgaismot dažādos notikumus, un jāatzīst, tas viņam izdevās samērā pārliecinoši.

"Aizstāvji mums atbildēs," viņš runāja skarbā un griezīgā balsī, kuru dzirdot, nodrebēja daudzi liecinieki, kas rokas zvērestam nebija cēluši ar tīru sirdsapziņu, "ka mēs neesam rēķinājušies ar ceturto cilvēku — to, kas piebrauca pie Vildlodžas desmit minūtes pēc tam, kad Franks Merils iegāja mājā. Bet aizstāvju kungu iebildumi nespēs apgāzt manus faktus. Mcrilam ir kāds līdzzinātājs, kas diemžēl vēl pratis izbēgt taisnajam sodam, un šis līdzdalībnieks ir Reks Holends. Merils jau iepriekš apdomāja un sagatavoja slepkavību, jo no vārdiem, ko tēvocis bankā teica, viņš saprata, ka visa viņa nākotne atkarīga no tēvoča nāves. Viņam bija uz visiem laikiem jāapklusina labdaris, kurš zināja viņa noziegumus. Bet viņš arī skaidri paredzēja sava nozieguma sekas, rēķinājās ar tām un gatavojās. Tā bija liela noziedznieka ģeniāla ideja. Viņš paredzēja šo tiesas sēdi, viņš, godātie zvērinātie, rēķinājās ar to, ka viņam būs jāstājas jūsu priekšā. Viņš paredzēja reakciju, kas viņam sniegtu ne tikai tās meitenes roku, kuru viņš teicās mīlam, bet arī viņas loti ievērojamo īpašumu. Jūs varbūt jautāsiet, kādēļ viņš nogalināja Džonu Minutu? Es jums uz to atbildēšu ar citu jautājumu. Kas būtu noticis, ja viņš savu tēvoci nebūtu nogalinājis? Viņš būtu izpostīts cilvēks. Tēvoča mājas durvis viņam būtu slēgtas uz visiem laikiem. Viņš zaudētu mantojumu, un laulības, uz kurām viņš tik ilgi bija cerējis, paliktu nepiepildīts sapnis. Viņš zināja, kāds mantojums gaidāms Netcles jaunkundzei. Misters Minuts sastādīja divus testamentus un abos savai aizbildāmai atstāja vienādu summu. Pirmo testamentu, ko atcēla otrais, kā liecinieks parakstīja cilvēks, kas pašreiz atrodas uz apsūdzēto sola, tātad viņam bija zināms, kādu summu mis Netele saņems. Viņš zināja arī, ka Rodēzijas zelta laukam, kura akcijas Džons Minuts pārvaldīja ar meitenes pilnvaru, gaidāma spoža nākotne, un es esmu pārliecināts, ka šo ziņu — kura neapšaubāmi gājusi caur viņa rokām, jo viņš taču bija nelaika miljonāra sekretārs,— tas ar nolūku noslēpis savam darba devējam, lai izmantotu.pateicīgākiem mērķiem.

Ko viņš varēja iegūt, ja Džons Minuts apklustu uz visiem laikiem? Es lūgtu jūs, godātie tiesneši, ievērot, ka, ja jūs viņu attaisnosiet, viņš būs sasniedzis visu, uz ko būtu varējis cerēt."

Tiesas zālē bija dzirdama sačukstēšanās. Franks Merils paskatījās uz meiteni, kura sēdēja zāles pirmajā rindā, un viņu skatieni sastapās. Viņš ieraudzīja Maijas acīs sašutumu un viegli pamāja viņai ar galvu. Tad viņš atkal pievērsās prokuroram, un viņa sejā parādījās ziņkārīgā — pa pusei uzmanīga, pa pusei izsmējīga — izteiksme, ko Maija bieži bija novērojusi.

"Šī tiesas sēde lielu uzmanību veltīs arī kāda cita vīrieša klātbūtnei notikuma vietā, un aizstāvji centīsies izsist kapitālu no tā fakta, ka Kroulejs jeb seržants Smits, kā viņu Istbornā pazina, nozieguma brīdī atradies Džona Minuta mājā un vēl līdz šai dienai nav atrasts. Kas attiecas uz ceturto vīrieti — noslēpumaino atbraucēju automobilī,— nevar būt šaubu, ka tas bijis Merila līdzzinātājs. Noslēpumainais Reks Holends, kuru sazīmējusi lieciniece Totnejas kundze no Ekfildas, visu dienu pavadījis, braukādams apkārt pa Suseksu,— acīmredzot viņam bijis nodoms nokļūt pie Minuta namā vienā laikā ar savu līdzzinātāju.

Mums ir šofera liecība, ka Merils, braucot no stacijas un arī izkāpjot pie Vildlodžas, paskatījies pa labi un kreisi, it kā kādu gaidīdams. Bet viņa plāns dažu nezināmu iemeslu dēļ izjuka. Līdzzinātājs minūtes desmit nokavējās. Šāda vai tāda iemesla dēl Merils izgāja no istabas. Es esmu pārliecināts, ka viņš negāja vis uz ēdamistabu, bet izzagās dārzā, kur sastapās ar savu līdzzinātāju, kas viņam iedeva ieroci, ar kuru Franks Merils arī pastrādāja slepkavību.

Varbūt aizstāvju kungi jautās, kādēļ viņa līdzzinātājs, kurš acīmredzot bijis Reks Holends, pats neizdarīja slepkavību. Es varētu minēt divas, trīs varbūtības, kuras visas būtu ticamas. Nelaimīgais sirmgalvis nogalināts no neliela attāluma, un viņu atrada

tādā stāvoklī, kas liecina, ka uzbrukums nācis pilnīgi negaidot. Mēs zinām, ka viņš no kaut kā baidījās un pastāvīgi nēsāja līdzi ieroci. Bet skaidri redzams, ka viņš pat nav mēģinājis izvilkt revolveri no kabatas, kas droši vien būtu noticis, ja viņš ieraudzītu savā priekšā apbruņotu svešinieku.

Es nemēģināšu izskaidrot dīvainās attiecības, kādas bija starp Franku Merilu un šo noslēpumaino dokumentu viltotāju. Merils ir vienīgais cilvēks, kas viņu redzējis un neskaidri un vispārēji aprakstījis viņa izskatu. — Tas ir cilvēks ar īsu, apcirptu bārdiņu — tā Merils stāsta. Sieviete, kas Holendam Ekfildas tuvumā pasniedza tēju, liecina par viņu kā "jauneklīgu cilvēku ar tumšām ūsiņām." Protams, loti iespējams, ka viņš savu bārdu noskuvis,bet atkal šai varbūtībai mēs stādīsim pretim liecības, kuras noteikti apgalvo, ka cilvēkam, kas braucis nogalinātā šofera vadītā automobilī, ir bijušas ūsas, bet nav bijusi bārda, tādēļ iespējamību svari sveras uz to pusi, ka Merils nav runājis patiesību. Un nav ticams, ka nepazīstams klients ar lielu noguldījumu bankā pastāvīgi mainītu savu ārieni. Ja viņš būtu noziedznieks — kāds, kā mēs zinām, viņš ir — viņam būtu iemesls nemodināt aizdomas ar šādu rīcību."

Prokurora runa aizņēma dienas lielāko dalu. Viņš vēlreiz atgriezās pie ainas dārzā, abu vīriešu iespējamās satikšanās un slepkavības istabā.

Sauls Arturs Manns, kurš sēdēja blakus Franka advokātam, kasīja degungalu un smaidīja.

"Nekad vēl neesmu dzirdējis ģeniālāku nozieguma ainas konstrukciju," viņš teica, "lai gan īstenībā visa viņa runa ir galīgs bleķis. Kā teorija, nav vārdam vietas, prokurora apsūdzības uzbūve bija lieliska, bet uz teoriju pamata, lai tās būtu cik lieliskas, nevienu cilvēku nenotiesā uz nāvi. Bet, droši vien, neviens visā tiesā šo teoriju neapbrīno vairāk par cilvēku, uz kuru tā attiecas."

Pusdienu pārtraukumā Franks Merils apcietināto istabā sastapās ar savu aizstāvi un Sauļu Arturu Mannu.

97

"Tiešām — viņu klausīties bija bauda," Franks, malkodams tēju, ko draugi tam bija atnesuši, teica. "Es gandrīz pats sāku ticēt, ka esmu šo noziegumu pastrādājis. Bet vai viņa runa tāpat nepārliecinās arī tiesnešus? Ja nu zvērinātie domās tāpat?"

4—229

Advokāts pakratīja galvu.

"Nepierādītas teorijas nevienu nevar pārliecināt. Visu šo drāmu viņš tikpat labi var būt pats izdomājis. Viņš neminēja nekādus konkrētus pierādījumus, un man nenāksies grūti viņu pilnīgi apgāzt."

"Vai kāds jūs redzēja dzelzceļa stacijā?" Manns jautāja.

"Mani, droši vien, redzēja simtiem cilvēku, bet šaubos, vai kāds mani atcerēsies."

"Vai vilcienā nebrauca kāds, kas jūs pazina?" Manns turpināja pētīt.

"Nē," Franks, brīdi padomājis, atbildēja, "līdz Luisai manā kupejā bija seši braucēji. Man šķiet, es jums to jau teicu. Jūs taču mēģinājāt kādu sameklēt, bet uz sludinājumu neviens neatsaucās."

"Šos cilvēkus atrast — loti grūts uzdevums," teica advokāts. "Padomājiet, ar cik daudziem cilvēkiem jūs esat ceļojis kopā, bet vai jūs kaut vienam atceraties izskatu un apģērbu? Ja jūs būtu sieviete un ceļotu kopā ar sievietēm, ikviena no piecām braucējām atcerētos, kāda jums bijusi cepure!"

Franks iesmējās.

"Jā, ir zināmas neērtības, ja cilvēks ir vīrietis."

"Vēl viņiem pret jums nav nekādu pierādījumu. Man šķiet, mister Mann, jūs esat tādās pat domās?" advokāts godbijīgi teica, jo Sauls Arturs Manns arī tiesu aprindās bija ievērojama autoritāte.

"Gluži nekādu," mazais vīriņš apstiprināja.

Franks atcerējās dienu, kad redzēja viņu pirmo reizi,— nevīžīgā uzvalkā, ar pakausi atbīdītu cepuri.

"Jupis lai parauj," viņš pēkšņi iesaucās. "Man šķiet, viņi vēl mēģinās uzvelt man vainu arī par tā cilvēka nāvi, ko mēs redzējām Pelēkajā laukumā!"

Sauls Arturs Manns pakratīja galvu.

"Apsūdzības rakstā, kā dzirdējāt, viņi to nav uzņēmuši," viņš teica, "tāpat nav uzņemta lieta par nogalināto šoferi. Jūs tiesās tikai par Minuta slepkavību, un pārējās lietas nav no svara."

Franks, salicis rokas aiz muguras, domīgi soļoja pa istabu.

"Tiešām gribētos zināt, kas gan Reks Holends tāds varētu būt," viņš savā nodabā teica.

"Jūs aizvien vēl domājat par savu teoriju?" advokāts jautāja.

Franks pamāja ar galvu.

"Un jūs aizvien vēl uzturat savu apņemšanos tiesā to neminēt?"

"Vēl jo noteiktāk," Franks svinīgi teica.

Viņš atgriezās tiesas zēlē un acīm meklēja meiteni, bet viņas vairs nebija. Pēcpusdienas sēdes gaita Franku maz interesēja, un viņš sāka garlaikoties. Sekoja dažādu sīku liecinieku nopratināšana, kas nepateica neko svarīgu.

Džespers Kols liecinieku aizžogojumā nostājās prāvas divpadsmitajā dienā. Viņš bija ģērbies melnā uzvalkā, bālāks nekā parasti, bet zvēresta vārdus viņš atkārtoja stingrā balsī un uz jautājumiem atbildēja bez vilcināšanās.

Priekšpusdienu aizpildīja viņa stāsts par Franka strīdu ar tēvoci, par viltotiem čekiem un viņa paša piedzīvojumiem nozieguma naktī. Tikai pēcpusdienā Braicns Benets, viens no sava laika labākajiem advokātiem, piecēlās, lai uzsāktu viņa pratināšanu.

"Vai jums bija aizdomas, ka jūsu darba devēju krāpj?" viņš iesāka jautāt.

"Jā, man bija," Džespers atbildēja.

"Vai jūs šīs aizdomas atklājāt ari savam šefam?"

Džespers vilcinājās.

"Nē," viņš beidzot atbildēja.

"Kādēļ jūs vilcinājāties?" Benets asi noprasīja.

"Tādēļ, ka, lai gan es tieši savas aizdomas neatklāju, es tomēr devu misteram Minutam mājienu, lai viņš uzaicina neatkarīgu lietpratēju pārbaudīt bankas iegrāmatojumus."

"Tātad jūs domājāt, ķa grāmatas nav kārtībā?"

"Jā."

"Vai jūs nedomājāt, ka šādos apstākļos no jūsu puses bija neapdomīgi pašam pieskarties šim grāmatām?"

"Kad es pie tām esmu pieskāries?" Džespers jautāja.

"Man šķiet, ka zināmajā naktī jūs ieradāties bankā un palikāt vēlu viens pats, pētot sava darba devēja kontus, un ka pa šo laiku jūsu rokās atradās vismaz trīs grāmatas, kurās izdarīti viltojumi."

"Taisnība," Džespers, brīdi padomājis, atbildēja, "bet manas aizdomas bija vispārējas un nedibinājās uz nepareizībām atsevišķās grāmatās."

"Bet vai jums neienāca prātā, ka tas jums pašam varētu kļūt bīstami?"

Atkal vilcināšanās.

"Protams, tas nebija prātīgi, un, ja es zinātu, ka notikumi tā risināsies, es nekādā ziņā grāmatām nepieskartos."

"Tātad jūs nenoliedzat, ka ilgāku laiku — no pulksten 7 vakarā līdz 9 un no 9.30 līdz 11.15— bijāt bankas telpās viens pats?"

"Taisnība."

"Un pa šo laiku, ja jūs vēlētos un ja jūs, piemēram, būtu krāpnieks, vai arī, ja jums būtu kāds cits iemesls ierakstīt grāmatās nepareizas summas, jūs to viegli varētu izdarīt?"

"To es nevaru noliegt, laiks un izdevība man būtu," Džespers atbildēja.

"Vai jūs bijāt Franka Merila draugs?" advokāts uzsāka citu ceļu.

"Ne sevišķi tuvs. Nevaru sacīt, ka viņš man patika, bet naidu pret viņu ari es nejutu."

"Viņš bija jūsu sāncensis?"

"Kādā ziņā?"

Advokāts paraustīja plecus.

"Viņš mīlēja Neteles jaunkundzi?"

"Jā."

"Un viņa viņu?"

"Jā."

"Vai jūs netiecāties iegūt Neteles jaunkundzes labvēlību?"

Džespers Kols paskatījās uz meiteni, un Maija nolaida acis. Viņas vaigi dega, un viņa vēlējās aizbēgt no tiesas zāles.

"Ja jūs ar to gribat jautāt, vai es mīlu mis Neteli," Džespers Kols mierīgā un noteiktā balsī atbildēja, "es saku — jā."

"Jūs pat mācējāt nodrošināt sev mistera Minuta atbalstu."

"Ar misteru Minutu es nekad par šo lietu neesmu runājis," Džespers atbildēja.

"Tātad viņa iejaukšanās šajā lietā notika bez jūsu ziņas?"

"Bez manas iepriekšējas ziņas," liecinieks viņu pārlaboja. "Vēlāk viņš man teica, ka esot runājis ar Neteles jaunkundzi, un šī ziņa mani pārsteidza. Es to nebiju gaidījis."

"Man liekas, mister Kol, ka jūs esat cilvēks ar dīvainām ieražām."

"Mēs visi esam cilvēki ar dīvainām ieražām," Džespers smaidot atbildēja.

"Bet jūs — ar sevišķi dīvainām. Ja nemaldos, jūs esat orientālists?"

"Esmu pētījis austrumu ieražas un valodas," Džespers atbildēja.

"Vai jūs savos pētījumos esat interesējies ari par hipnotismu?"

"Jā."

"Vai jūs esat mēģinājis arī kādu hipnotizēt?"

"Jā, dzīvniekus."

"Un cilvēkus?"

"Nē, es nekad neesmu eksperimentējis ar cilvēkiem."

"Sakiet, lieciniek, vai jūs nodarbojaties arī ar narkotisku vielu

pētīšanu?"

Advokāts saliecās pār galdu un skatījās Džesperam tieši sejā.

"Es esmu izdarījis mēģinājumus ar narkotiskiem augiem," Džespers Kols, mirkli vilcinājies, atbildēja. "Man šķiet, jums būs zināms, ka mani gatavoja ārsta karjerai, un cs vienmēr esmu interesējies par narkotisko vielu iespaidu uz cilvēkiem."

"Vai jūs pazīstat medikamentu, ko sauc Cannabis indica?" advokāts jautāja, paskatīdamies papīra lapā, kas bija viņa priekšā uz galda.

"Jā, to sauc arī par Indijas kaņepēm."

"Vai Cannabis indica ekstraktu var iegādāties arī bez ārsta receptēm?"

"Nedomāju vis," Džespers atbildēja. "Man šķiet, es varēšu pateikt, ko jūs vēlaties zināt, jo saprotu jūsu jautājuma nolūku. Reiz pirms daudziem gadiem es par šo medikamentu loti sajūsminājos un pastāstīju ari Frankam Merilam, ka Cannabis indica Sula, sajaukta ar opija tinktūru un hioscinīnu, veido vielu, kurai ir noteiktas īpašības."

"Tā salauž gribasspēku cilvēkam, kas šo indi regulāri lieto pat nelielās porcijās," advokāts viņam palīdzēja.

"Tā ir."

Aizstāvis atkal sāka jaunu ceļu.

"Vai jūs pazīstat Londonas rietumu daļu?"

"Jā, bet pavirši."

"Vai pazīstat Silvcrsrentu?"

"Jā."

"Vai bieži to apmeklējat?"

"Jā, diezgan regulāri."

Vaļsirdīgā atbilde pārsteidza Franku un meiteni. Pratināšanai turpinoties, vioa sāka izjust arvien lielāku neomulību. Vioai radās sajūta, ka būtu nelietīgi izmantojusi Džespera Kola uzticību. Pārsteigta viņa klausījās, ka Džespers ir nopietns zinātnieks. Vioa zināja par laboratoriju, bet vienmēr bija domājusi, ka tā ir tikai nemākulīga iesācēja laika kavēklis.

Vioa mēģināja atcerēties kādu gadījumu, kur vioš būtu pielietojis savas medicīniskās zināšanas. Atausa atmioā, ka Džespers Kols bija tas, kas pagatavoja dīvainās zāles, kuras vioai palīdzēja pret galvassāpēm. Pirms dažiem gadiem, vēl dzīvojot tēvoča mājā, vioa juta ārkārtīgas sāpes. Vai tad vioš būtu varējis —? Vioa nokratīja šādas domas kā nepiedienīgas. Tagad vioas interese pieauga.

"Kādēļ jūs apmeklējāt Silvcrsrentu?" advokāts bargi jautāja.

Atbildes nebija.

"Es atkārtoju savu jautājumu. Kādēļ jūs gājāt uz Silvcrsrentu?"

"Uz šo jautājumu es atsakos atbildēt," cilvēks liecinieku iežogojumā vēsi atteica. "Es varu jums tikai pateikt, ka eju turp ļoti bieži."

"Un jūs atsakāties atbildēt — kādēļ?"

"Jā. Es atsakos atbildēt," liecinieks atkārtoja.

Tiesnesis kaut ko atzīmēja uz lapas.

"Es gribu aizrādīt," aizstāvis ar uzsvaru teica, "ka Silversrentā jūs pieņēmāt citu vārdu."

"Taisnība," Džespers Kols atbildēja, un meitenei aizrāvās elpa. Vioš bija tik mierīgs, pašapzinīgs, pārliecināts par sevi.

"Es esmu pārliecināts," aizstāvis turpināja, "ka Silversrentā Džespers Kols kļuva Reks Holends."

Zālē atskanēja skaļa sačukstēšanās. Tā tik bija sensācija! Priekšsēdētājs bargi uzsauca publikai, lai tā apklust.

"Jūsu pārliecība ir muļķīga," Džespers mierīgi atbildēja, "un ceru, ka jūs šim apvainojošajam apgalvojumam sniegsiet arī pietiekoši nopietnus un pārbaudītus pierādījumus."

"Kādus pierādījumus es sniegšu, tā būs mana darīšana."

"Tā nav tikai jūsu, bet arī liecinieka darīšana," tiesneša balss viņu pārtrauca. "Tā kā jūs pats aizrādījāt, ka Holends esot slepkavības līdzzinātājs, un tagad apgalvojat, ka Reks Holends ir Džespers Kols, es jūsu vārdus varu pieņemt tikai tādā gadījumā, ja jūs savu apgalvojumu pierādāt. Jūsu apgalvojums smagi aizskar liecinieka godu."

"Es neesmu sagatavojies iesniegt pierādījumus, bet, ja jūs uzskatāt, ka šo jautājumu nedrīkst uzdot, es esmu ar mieru to atsaukt."

Tiesnesis pamāja ar galvu un pievērsās zvērinātajiem.

"Jautājums, cienījamie kungi, kuru jūs nupat dzirdējāt, jāatzīst par neizteiktu," viņš paskaidroja.

"Aizstāvja kungs mēģina pierādīt, ka Reks Holends var būt tiklab viena, kā otra persona. Taču nav ne mazākā iemesla domāt, ka misters Kols noziedzīgos nolūkos būtu apmeklējis Silversrentu, kas, cik es noprotu, ir loti nabadzīgs iecirknis. Nav arī nekādu pierādījumu, ka viņš būtu iejaukts slepkavībā vai ka viņa gaitas būtu nosodāmas. Iespējams, ka liecinieka dzīvi ar šo nabadzīgo māju saista kaut kas, kam nav nekāda sakara ar prāvu, kuru mēs iztiesājam, un viņš nevēlas tiesā to minēt. Daudziem no mums, džentlmeņi, ir sakari un attiecības, kuras bez sevišķas vajadzības mēs nevēlamies citiem atklāt."

Mazais starpgadījums noslēdza šo pratināšanas dalu, un aizstāvis, neapmierināts, ka tiesnesis viņu pārtraucis, sāka Kolu pratināt par notikumiem slepkavības naktī.

"Kad jūs tajā vakarā pārnācāt mājās?" advokāts jautāja.

"Drīz pēc saulrieta, krēslā."

"Vai bijāt Londonā?"

"Jā, es nācu kājām no Bekshilas."

"Vai bija jau tumšs, kad sasniedzāt māju?"

"Jā."

"Vai visi kalpotāji jau bija aizgājuši?"

"Jā."

"Vai misters Minuts priecājās, jūs redzot?"

"Jā, viņš bija gaidījis mani pārbaucam agrāk."

"Vai vioš jums teica, ka ieradisies vioa pusbrāļa dēls?"

"Es to zināju."

"Jūs sakāt, ka vioš teicis, lai jūs atstājat vious ar Franku Merilu vienus?"

"Jā."

"Bet jums sāpēja galva, jūs uzkāpāt augšā un atgūlātics savā gultā?"

"Jā."

"Ko jūs darījāt Bekshilā?"

"Es braucu no pilsētas un pārskatījies iekāpu nepareizā vagonā."

Advokāta palīgs ātri kaut ko pačukstēja savam šefam.

"Redzu, redzu," aizstāvis īgni norūca. "Jūsu biļete atrasta Bekshilā. Sakiet, vai jūs esat redzējis misteru Reku Holendu?"

"Nekad."

"Un jūs nekad neesat saticies ar cilvēku, kurš saucas šajā vārdā?"

"Nekad."

Izteicis vēl dažus nenozīmīgus jautājumus, aizstāvis Džesperu Kolu atlaida.

Kad aizstāvji bija beiguši savas gala runas, tiesnesis meistarīgi sakārtojis visus faktus un zvērinātiem paskaidrojis, uz ko vioi var dibināti taisīt spriedumu, neviens cilvēks tiesas zālē nešaubījās, kāds būs šis spriedums. Zvērinātie apspriedās tikai divdesmit minūtes un atgriezušies pasludināja:

"Nevainīgs."

Tiesnesis nekavējoties lika Franku Merilu atsvabināt, un vioš atstāja tiesas ēku brīvs, bet galīgi salauzts.

Trīspadsmitā nodaļa Cilvēks, kas atbrauca Montrē pilsētā

Divus mēnešus pēc tiesas dienas, kādā siltā oktobra pēcpusdienā Franks Merils nokāpa no lielā, baltā tvaikoņa, kas viou bija pārcēlis no Lozannas pāri Lemana ezeram, un, nodevis ceļasomu ncsčjam, devās uz viesnīcas autobusu. Viņš paskatījās pulkstenī. Tas rādīja ceturksni uz četriem, bet Maijai vajadzēja iebraukt puspiecos. Viņam vēl atlika laiks. Atbraucis viesnīcā, Franks nomazgājās, pārģērbās un nokāpa vestibilā apvaicāties, vai pavēles, kuras viņš bija telegrafējis, izpildītas.

Maija ceļoja kopā ar Sauļu Arturu Mannu, kurš savas retās brīvdienas šogad bija nolēmis pavadīt ārzemēs. Pēc prāvas Franks meiteni bija redzējis tikai vienu reizi. Nākamajā rītā viņš bija aizgājis pie viņas, bet runāt viņi toreiz runāja maz. Vēl to pašu pēcpusdienu viņš brauca uz kontinentu. Frankam bija nedaudz naudas — pietiekoši daudz viņa nelielajām vajadzībām, un Džespers Kols nelika šķēršļus, lai Minuta testamenta minēto summu izmaksā Frankam. Tā viņš aizceļoja uz ārzemēm un divus mēnešus klejoja pa Franciju, Spāniju un Itāliju. Tagad viņš cauri Šveicei nesteigdamies atgriezās Anglijā.

Viņš bija pārvērties, kļuvis nopietnāks, nosvērtāks kustībās, bet sejā bija manāmas ciešanu pēdas. Tā šķita meitenei, sasveicinoties ar viņu viesnīcas krāšņajā palmu dārzā.

Franku pārsteidza, kā pa šo īso laiciņu bija pārvērtusies Maija. Viņa bija tajā vecumā, kad sieviete kā tauriņš nomet kāpura čaulu. Šajos divos mēnešos viņa bija tapusi pavisam cita sieviete. Kur šī pārvērtība slēpās, viņš nevarēja aptvert.

"Hallo, Maija," viņš iesaucās, "tu esi kļuvusi vecāka!"

Viņa iesmējās, un atkal viņš ievēroja ko jaunu. Smiekli skanēja maigāk, skanīgāk nekā tas liegais diskants, kuru viņš pazina agrāk.

"Vai lai es to atzīstu kā komplimentu?" viņa jautāja. "Man šķiet, tu ceļojot esi aizmirsis, kā jāizturas pret dāmu."

Viņa bija ģērbusies grezni, bet ar gaumi, kāda anglietēm piemīt reti, prata izturēties tā, kā pieklājas dāmai.

"Kad tu, Frank, būsi beidzis mani apbrīnot," viņa teica, "pastāsti, ko pa šo laiku esi darījis. Bet vispirms padzersim tēju. Vai satiki misteru Sauļu Arturu Mannu?"

Noziedzības pētnieks, kurš stāvēja nedaudz iesāņis, satvēra Franka roku un sirsnīgi pakratīja. Viņš bija ģērbā, kas, viņaprāt, piemērots kalnainu zemju apceļošanai. Kurpes bija ar biezu zoli, tievajās kājiņās — vilnas zeķes, bikses — īsas, platas un nenovalkājamas. Cilindra vietā viņš bija uzlicis lielu golfa cepuri un izaicinoši to nošķiebis uz vienas auss. Franks pavērās apkārt pēc Saula Artura Alpu spieķa un, nemanījis to, atviegloti nopūtās.

Sulainis pasniedza lielu sudraba tējkannu, un Maija, nometusi boa un atpogājusi cimdus, sāka liet tēju glāzēs.

"Baidos, ka man nebūs daudz, ko stāstīt," Franks, atbildot uz viņas jautājumu, teica. "Visu laiku cs klaiņoju pa pasauli. Bet ko jūs varat pastāstīt par veco Angliju?"

"Ko es varu pastāstīt?" vina atkārtoja. "Nekā sevišķa. Anglijā viss pa vecam, tikai es esmu kļuvusi šausmīgi bagāta."

Franks pasmaidīja.

"Tagad man būtu īstais laiks sacīt, ka esmu šausmīgi nabags," viņš teica, "bet īstenībā tā nemaz nav. Es biju Ebenā un tur vinnēju kaudzi naudas."

"Vinnēji?"

Vioš pamāja ar galvu un jautri pasmaidīja.

"Tu taču nedomāsi, ka mani sagrābis azarta velns? Man šķiet, es pavisam neesmu spēlmanis, bet izklaidēties taču man vajadzēja."

"Es saprotu," vioa atsaucās.

Vioa klusēdama piepildīja krūzītes, un Saulam Arturam Mannam radās izdevība izteikt savu spriedumu par Ženēvu, kas nebija sevišķi glaimojošs.

"Kā klājas Džesperam?" Franks pēc brīža jautāja.

Meitene viegli nosarka.

"Jā, Džespers," vioa neveikli teica. "Tu zini, mēs ar vioi dažreiz satiekamies. Vioš kļuvis vēl noslēpumaināks nekā agrāk. Vioš atgādina tos noslēpumainos cilvēkus, kādus apraksta romānos. Uz laukiem vioš ierīkojis laboratoriju un cītīgi nododas autosportam. Es viou vairākas reizes esmu redzējusi Braitonā."

Franks domīgi pamāja ar galvu.

"Līdz šim nezināju, ka vioš prot vadīt auto," vioš teica.

Sauls Arturs Manns smīnēdams pacēla acis un paskatījās uz Franku.

"Vioš pret mani izturas ļoti laipni," meitene vilcinādamās teica.

"Vai vioš kādreiz runā ari par—"

Maija pakratīja galvu.

"Es negribu par to domāt," viņa teica. "Lūdzu, nerunāsim par

to."

Viņš saprata, ka Maija domājusi par Džona Minuta nāvi, un sarunu novirzīja uz citu tematu.

Vēlāk viņam radās izdevība parunāt ar Mannu vienatnē.

"Kas jauns?" Franks viņam jautāja.

Sauls Arturs Manns pameta apkārt aizdomu pilnu skatienu.

"Man šķiet, mēs tuvojamies patiesībai," viņš teica. "Kopš pirmās tiesas dienas viņu neatlaidīgi novēro viens no maniem ļaudīm. Nav šaubu, ka viņš ir liels ķīmiķis."

"Vai jums ir kāda teorija?"

"Vairākas," misters Manns atbildēja. "Es noskaidroju, ka nelaimīgais, kuru mēs, pirmo reizi tiekoties, redzējām pakritušu uz Pelēkā laukuma, bijis Reka Holenda sulainis. Es jau domāju, ka viņš nozāļots ar loti stipru indi. Pēc jūsu prāvas viņa līķi izraka un vēlreiz izmeklēja. Man izrādījās taisnība — ķermenī atrada indi. Viņš bija nonāvēts ar to pašu indi kā šoferis, kuru atrada Ešdaunas mežā. Reks Holends ir izveicīgs ķīmiķis. Par šo lietu es ar jums gribēju parunāt. Tiesā Džespers stāstīja, ka šādas lietas viņš ar jums bieži esot pārrunājis."

Franks pamāja ar galvu.

"Mēs savā laikā daudz runājām par ķīmiju," viņš teica. "Prāvas laikā es atcerējos daudzas no mūsu agrākajām sarunām. Es vairākkārt palīdzēju viņam mēģinājumos un praktiski iepazinos ar dažiem elementiem. Tagad gan es .vairs maz ko atceros, jo mana sajūsma drīz izgaisa, un, izņemot faktu, ka viņš mēģinājumos lietoja arī Indijas kaņepes, man prātā palikušas tikai neskaidras atmiņas."

Sauls Arturs enerģiski pamāja ar galvu.

"Vēlāk es jums varēšu pastāstīt vairāk," viņš teica, "pagaidām manas ziņas arvien papildinās. Tas ir cilvēks, kuru nebūs viegli notvert, jo, ja tas, par ko es domāju, izrādīsies taisnība, tad viņš ir viens no aukstasinīgākajiem un apdomīgākajiem cilvēkiem, kādus savā mūžā esmu redzējis, un es esmu sastapies ar dažu labu."

"Mēs droši vien viņam nodarām šausmīgu netaisnību," Franks pasmaidīja. "Nabaga Džespers!"

"Jūs nederat policijas darbā," Sauls Arturs Manns atcirta. "Jums pārāk līdzjūtīga daba."

"Līdzi es viņam, taisnību sakot, nejūtu," Franks paskaidroja, "bet man viņa žēl."

Mazais vīriņš atkal paskatījās apkārt un nolaida balsi, jo iekarsumā bija sācis runāt pārāk skali.

"Vienu lietu es ar jums, mister Meril, vēl vēlētps pārrunāt. Bet tā ir loti delikāta."

"Runājiet vien!"

"Es gribēju runāt par Neteles jaunkundzi. Londonā viņa bieži satikās ar mūsu draugu Džesperu, un es jūtu, ka pēc katras tikšanās viņa tam uzticas aizvien vairāk. Reiz, kad es sāku runāt par Džesperu Kolu, viņa likās nepatīkami pārsteigta un mainīja sarunas tematu."

Franks domīgi saknieba lūpas.

"Ko tur var darīt," viņš teica. "Ja viņš tai patīk, tā nav mana darīšana. Tur viņa pati ir noteicēja."

"Bet tā ir jūsu darīšana," Manns uztraucies teica. "Jūs viņai patikāt tik labi, ka viņa bija ar mieru jūs precēt."

Sarunu iztraucēja meitenes pārnākšana. Viņu satikšanās Ženēvā bija zināmā mērā nejaušība. Viņa brauca tālāk uz Šamoniksu pavadīt tur ziemu, un Sauls Arturs Manns izlietoja gadījumu sagādāt sev īsas, bet patīkamas brīvdienas. Dzirdot, ka arī Franks atrodas Šveicē, viņa telegrafēja, lai tas viņus sagaida Ženēvā.

"Vai tu esi nodomājis pavadīt kādu laiku Šveicē?" viņa vaicāja, pastaigājoties pa burvīgā ezera krastmalu.

"Šonakt cs braucu tālāk uz Londonu," viņš atbildēja.

"Šonakt?" viņa pārsteigta iesaucās.

Viņš pamāja ar galvu.

"Bet cs palikšu šeit divas vai trīs dienas," viņa teica.

"Es ari biju nodomājis pavadīt divas vai trīs dienas," viņš pasmaidīja, "bet darīšanas to neļauj. Man jābrauc jau šo pašu nakti."

Tomēr Maijai izdevās pierunāt viņu palikt līdz nākošai dienai.

Otrā rītā, pie galda sēžot, viņiem pasniedza rīta pastu. Franks ievēroja, ka Maija no kādām desmit vēstulēm izraudzījās vienu un atplēsa to pirmo. Viņš ievēroja arī, ka vēstulei bija Anglijas pastmarka, un, labi pazīstot Džespera Kola dīvaino rokrakstu, nebija šaubu, kas šo vēstuli sūtījis. Vioš redzēja, cik ziņkārīgi vioa to lasa, pamanīja vilšanos vioas acīs, kad tā ieraudzīja, ka iekšējās lappuses ir baltas. Arī vioam bija pienākušas vēstules, kuras vioš atplēsa ar redzamu nepacietību.

"Tavs pasts nav tik patīkams kā manējais," meitene smaidot piezīmēja.

"Nav gan patīkams," vioš norūca. "Es gaidīju kaut ko, un, vaļsirdīgi sakot, Maija, viens no iemesliem —"

"Palikt vēl šo dienu Ženēvā," viņa piemetināja, "bija — kas?"

"Es gribēju nopirkt ezermalā vasarnīcu," vioš teica, "un nolādētais aģents Lozannā solījās atrakstīt, vai vioa klients ir ar maniem noteikumiem mierā."

Vioš nodūra galvu un lūkojās savā krūzītē. Sauls Arturs Manns bija smalks cilvēku pazinējs. Vioš bija pamanījis Franka sejā nepatiku un bija arī ievērojis, kura vēstule vispirms saistījusi Maijas uzmanību. Vioš saprata, ka Franka īgnumam, ko vioš aizbildināja ar aģenta paviršību, bija pavisam citi iemesli.

"Es varu tev vioa vēstuli pārsūtīt," Maija lika priekšā.

"Tas man daudz nelīdzēs," Franks atbildēja. "Es šo lietu gribēju nokārtot jau šonedēļ pirms atgriešanās Anglija."

"Es zinu, kas darāms," vioa teica. "Es atplēsīšu vēstuli un telegrafēšu tev uz Parīzi, vai tavus noteikumus pārdevējs pieoem."

Franks iesmējās.

"Nav vērts par šo lietu tik daudz rūpēties," vioš teica, "bet es būtu ļoti pateicīgs, ja tu to uzoemtos."

Sauls Arturs Manrļp bija pārliecināts, ka Frankam gluži vienalga, vai pārdevējs ir mierā ar vioa noteikumiem, un ka vioš tikai pateicīgs šim gadījumam, ka tas palīdz viņam apslēpt īgnumu, ko radījusi Džespera Kola vēstule Maijai.

"Jums, mis Netele, šodien liels pasts," Manns ieminējās.

"Jā, un es esmu atvērusi tikai vienu vēstuli. To sūta Džespers."

Atkal vīrieši ievēroja vieglo sārtumu vioas vaigos un neparasto, dīvaino spožumu acīs.

"Un no kurienes Džespers raksta?" Franks, pūlēdamies runāt mierīgi, vaicāja.

"Viņš raksta no Anglijas, bet piezīmē, ka vēl to pašu dienu izbrauc uz Holandi," viņa teica. "Tiešām jocīgi iedomāties, ka viņš ir šeit."

"Šveicē?" Franks pārsteigts iesaucās.

"Nerunā nu muļķības," viņa smējās. "Es domāju, ka viņš ir uz kontinenta."

"Tiešām interesanti."

Maija uzmeta viņam ātru skatienu.

"Tev nevajag dusmoties uz Džesperu. Viņš nekad par tevi nav minējis ļaunu vārdu."

"Es neredzu iemesla, kādēļ viņam tas būtu jādara," Franks sacīja, "bet runāsim par citām lietām."

"Kādām?" Maija noprasīja.

"Vispārīgākām," Franks diplomātiski izvairījās.

Viņa nāca uz staciju Franku pavadīt. Mājot viņai atvadu sveicienus, Franks nodomāja, ka vēl nekad nav redzējis daiļāku būtni.

Tās pašas dienas pēcpusdienā Montrē viesnīcā ienāca misters Reks Holends un apsēdās restorānā pie galdiņa. Bija jau vēls, un zāle tukša. Džovanni, galvenais sulainis, viņu pazina un piesteidzās apkalpot.

"Jūs jau esat atpakaļ no Anglijas? Es jūs negaidīju pirms ziemas sezonas sākuma. Vai Parīzē jutāties omulīgi?"

"Es nebraucu caur Parīzi. Uz Šveici ved daudzi ceļi."

"Bet maz ir patīkamu ceļu. Es esmu braucis uz Montrē pa visādiem ceļiem, bet caur Parīzi ir īstais ceļš katram, kas tiecas uz šo burvīgo zemi."

Cilvēks pie galda neatbildēja un rūpīgi pētīja ēdienu karti. Viņš izskatījās noguris.

"Ja jūs tas interesē," viņš teica, kad bija» pasūtījis ēdienus un Džovanni lika galdā zupas traukus, "varu pateikt, ka esmu braucis pa garāko ceļu. Sakiet, Džovanni, vai pie jums viesnīcā nav apmeties kāds kungs vārdā Merils?"

"Nē," sulainis atbildēja. "Vai tas ir jūsu draugs?"

Reks Holends pasmaidīja.

"Vienā ziņā draugs, bet, no otras puses, — nē," viņš mīklaini atbildēja un nesniedza tuvākus paskaidrojumus, lai gan Džovanni, pieliecis galvu, gaidīja, ko kungs vēl teiks.

.Vēlāk, beidzis vienkāršo maltīti, viņš izgāja paklejot pa pilsētu un, atpakaļ ienācis, apsēdās viesnīcas lasāmistabā ar veselu kaudzi laikrakstu. Istabā bija arī viesu saraksts — Anglijā iespiests izdevums, loti populārs, jo sniedza ziņas par visiem tautiešiem, kas apmetušies ne vien Lozannā, Montrē un Teritetā, bet arī Evianā un Ženēvā. Tad viņš apsēdās pie rakstāmgalda un, no atvilktnes izņēmis papīra loksni, uzrakstīja vēstuli, ielika aploksnē un adresēja "Loti godātam Frankam Merila kufigam, Hotel de France, Ženēvā." Iemetis vēstuli viesnīcas pastkastītē, viņš gāja gulēt.

"Šeit ir vēstule Frankam," meitene teica. "Varbūt to sūta viņa aģents?"

Viņa pētoši aplūkoja aploksni, uz kuras bija Montrē pasta

zīmogs.

"Loti iespējams," Sauls Arturs Manns teica.

"Es to atplēsīšu," meitene sacīja. "Cerēsim, ka tā nebūs mīlestības vēstule."

Viņa atplēsa aploksni un izņēma vēstuli. Misters Manns redzēja, ka viņa nobālēja un viņai sāka trīcēt rokas. Neteikusi ne vārda, viņa pasniedza papīru, un viņš lasīja:

"Dārgais Frank Meril!

Dodiet man vēl vienu mēnesi laika, tad variet visu izstāstīt. Jūsu Reks Holends."

Sauls Arturs Manns pārsteigts skatījās vēstulē.

"Ko tas nozīmē?" meitene vaicāja.

"Tas nozīmē, ka Merils slēpj kādu cilvēku," viņš atbildēja. "Tas nozīmē —"

Pēkšņi viņa seja nodrebēja uztraukumā.

"Rokraksts!" viņš iesaucās.

Viņas acis sekoja Manna izteiksmei, bet pirmajā mirklī viņa neko nesaprata. Tad viņa pēkšņi izstiepa roku, izrāva vēstuli viņam no rokām un saburzīja.

"Rokraksts!" misters Manns atkārtoja. "Es esmu to jau redzējis. Tā raksta Džespers Kols!"

Lai gan viņas seja bija bāla kā krīts, un roka, kas gumzīja vēstuli, trīcēja, Maija droši lūkojās Saulam Arturam acīs.

"Man šķiet, mister Mann, jūs maldāties," viņa, pūlēdamās izlikties mierīga, teica.

Četrpadsmita nodaļa Cilvēks, kas izskatījās līdzīgs Frankam

Sauls Arturs Manns atgriezās Anglijā pilnīgi jaunās idejas varā, — viņš gribēja sekot pēdām, kuras nejauši bija uzgājis Šveicē. Nekavējoties viņš devās uz nelielo viesnīcu Džerminstrītā, kur bija apmeties Franks. Merils viou sirsnīgi apsveica un uzmanīgi noklausījās mazā pētnieka stāstu.

"Nekavējoties ne mirkli," Sauls Arturs turpināja, "es devos uz Montrē. Viesnīcas nosaukums no papīra loksnes bija noplēsts, bet, salīdzinot papīra markas, kādas lieto dažādās viesnīcās, man nebija grūti noteikt, kur vēstule rakstīta. Galvenais sulainis Reku Holendu pazinis. Viņš bijis pastāvīgs viesis, devis bagātīgas dzeramnaudas un dzīvojis plaši. Bet sulainis man nevarēja labi aprakstīt, kāds Holends izskatās. Tas esot jauns cilvēks nosvērtām manierēm, atturīgs, tumšiem matiem, iepriekšējās dienas rītā atbraucis no Holandes un tūdaļ apvaicājies par Franku Merilu."

"No Holandes? Vai jūs droši zināt, ka vioš atbraucis no rīta? Man ir sevišķs iemesls to noskaidrot."

"Nē, no rīta tas nav bijis, ja jums tik svarīgi to zināt. Vioš iebraucis pēcpusdienā un otrā rītā atkal aizbraucis-ar Ziemeļu ekspresi."

"Kā vioš atradis manu adresi?"

"Acīmredzot viesu sarakstā. Dežurējošais sulainis atceras viou redzējis lasāmistabā, kur vioš uzmanīgi šķirstījis laikrakstus. Tagad, manu zēn, jums jābūt pret mani pavisam vaļsirdīgam. Stāstiet visu, ko zināt par Reku Holendu."

Franks vispirms paņēma cigareti, aizkūpināja to un tikai tad atbildēja:

"Es par viou zinu tikai to, ko zina visi, un vēl kaut ko, ko zinām tikai vioš un es."

"Bet, manu mīļo zēn," Sauls Arturs Manns, uzlikdams viņam roku uz pleca, nopietni teica, "man šķiet, jūs sapratīsiet, cik jums pašam no liela svara pateikt man visu, kas jums zināms. Tikai tā jūs varat nokratīt visas aizdomas, ko tiesas attaisnojošais spriedums nav varējis novelt no jūsu pleciem. Mums jāatrod īstais vainīgais."

Franks pakratīja galvu.

"Vēl īstais laiks nav pienācis," viņš teica, un vairāk no viņa neko nevarēja izdibināt.

Toties viņš iedegās par ko citu.

"Es, dārgais Mann, tiešām nevaru vienaldzīgi noskatīties, kā Maija izposta savu dzīvi. Džespera iespaids uz viņu ir patiešām baigs. Jūs taču pats to redzējāt, vai ne?"

Sauls Arturs pamāja ar galvu.

"Es tiešām nezinu, kā to var izskaidrot," viņš atzinās. "Tiesa, Džespers nav neglīts. Viņam ir labas manieres un lepnums, vijņš ir interesants sarunu biedrs. Jūs taču nedomājat—"

"Ka par šo iespaidu jāpateicas viņa labajiem tikumiem? Nē, tā es nedomāju. Man grūti runāt par personiskām lietām, un jūs zināt, ar kādu riebumu es to daru, bet jums ir zināms, ko es domāju par Maiju. Es cerēju, ka mēs atgriezīsimies tur, kur palikām. Un mēs arī būtu apprecējušies, ja nebūtu iejaucies Džespers Kols ar savu velnišķīgo mahināciju."

Runājot viņš staigāja pa istabu. Pēkšņi viņš apstājās un izmisumā izstiepa rokas. Cilvēku pazinējs Manns saprata viņa sāpes.

"Ko lai es daru? Es nedrīkstu viņu zaudēt. Nedrīkstu!" Franks vaimanāja.

Saulam Arturam vēl vairāk nobrieda apņemšanās visiem spēkiem palīdzēt nabaga zēnam. Viņš Franku bija patiesi iemīlējis. Vīrišķība, ar kādu Franks pacieta zaudējumus, modināja cieņu.

"Drīz mums šajā lietā būs skaidrība", Manns teica, "par to es esmu pārliecināts. Bet šajā noziegumā ir kaut kas tāds, ko es īsti nesaprotu, bet kas jums, Frank, droši vien, nav noslēpums. Man šķiet, ka jūs kādu slēpjat. Kāda iemesla dē] — to es nezinu, bet gribu izdibināt."

Sauļu Arturu Mannu, kurš visu savu garo mūžu bija veltījis faktu krāšanai, Džona Minuta slepkavība reizē nomāca un modināja īpašu interesi. Patiesībā lieta nebija pavirzījusies uz priekšu vairāk par to, cik tiesā bija atklāts, — noslēpuma plīvurs joprojām palika necaurredzams.

Kroulejs, kurš notikumu miglā varētu ienest jaunu gaismu, bija un palika pazudis. Visi policijas pūliņi, visi smalkie aprēķini, ko Sauls Arturs bija veicis uz savu roku, bija velti — bēguļojošais eksseržants nebija atrodams. Ka viņš būtu noslēpumainais Reks Holends, par to nevarēja būt ne runas. Viņš bija gluži cita persona, kas varbūt ar veiklo viltnieku bija uz vienu roku, bet šeit ari viss sakars beidzās.

Sauls Arturs Manns pieļāva, ka Kroulejs varbūt aizbēdzis kopā ar Reku Holendu, bet, neraugoties uz rūpīgo taujāšanu, viņš Montrē neko nevarēja saklaušināt. Neskaidrību vēl pavairoja viņa aģentu pētījumu rezultāti Anglijā. Tie aizvien novirzījās no ceļa, kuru viņš uzskatīja par pareizu. Likās, ka liktenis būtu n'ozvērējies zēnu nostādīt vistumšākajā gaismā. Franks bija strādājis par sava tēvoča sekretāru, te pēkšņi, diezin no kurienes radies, uz skatuves parādījās Džespers Kols. Visi domāja, ka viņš atbraucis no ārzemēm. Viņa ierašanās bija ilgas sarakstīšanās rezultāts, kuru bija vedis Džons Minuts persnīgi. Sarakstīšanās satrp Kolu un Minutu bija ilgusi vairākus mēnešus, bet neviena vēstule nebija gājusi caur Franka rokām.

Kamēr vilkās prāva, mazais vīriņš bija ievācis daudzas ziņas no Franka un no meitenes, bet nekas nebija tik mīklains un neizskaidrojams, kā Džespera Kola parādīšanās uz skatuves un noslēpumainība, kādā Džons Minuts ar savu nākamo sekretāru veda iepriekšējas sarunas.

Visas vēstules Džesperam viņš pats rakstīja un nodeva pastā, un atbildes, kuras miljonārs acīmredzot iznicināja, saņēma uz citu adresi, kas Frankam nebija zināma.

Beidzot Džespers ieradās, un kādu dienu notika ķilda — ne jaunekļu starpā, bet Frankam ar tēvoci. Tā bija ļoti nopietna ķilda, un atkal Franks noteikti atteicās paskaidrot iemeslus. Saulam Arturam Mannam likās, ka zināma atbildība par ķildu gulstas uz Franku. Un te bija vēl kāds fakts, kas mulsināja Cilvēku, kas visu zina. Viņš zināja, ka ari seržants Smits, kā viņu toreiz sauca, bija iejaukts ķildā'. Franks bija tas, kas Kroulejam izgādāja vietu Istbornā un ieveda arī tēvoča mājā.

Sauls Arturs Manns atgriezās savā birojā un nez kuro reizi pētīja reģistru, ko šajā lietā bija savācis. Viņš rūpīgi to pārlasīja vēlreiz.

No biroja viņš izgāja īsi pirms pusnakts, bet otrā rītā pulksten deviņos jau bija cclā uz Istbornu. Sešdesmit jūdzes spēcīgais automobilis noskrēja nepilnā stundā un pulksten desmitos apstājās pie konstebla Vaizmena kotedžas durvīm.

Laimīga kārtā dūšīgajam kārtības sargam bija brīvdiena, viņš strādāja savā sakņu dārziņā. Viesi viņš saņēma ar cieņu un pašapziņu, lai gan pēc tiesas sprieduma oficiālās aprindas konstebla stāvokli atzina par visai nedrošu, toties pilsētiņas iedzīvotāji bija pārliecināti: ja arī viņu policists Džona Minuta nāves miklu nav atrisinājis pilnībā, tomēr vismaz ievadījis to pareizās sliedēs.

Vaizmena kundze piestūma Saulam Arturam ērtu Vindzoras krēslu, tad smalkjūtīgi atstāja vīriešus divatā. īsos vārdos mazais pētnieks izklāstīja savu vēlēšanos, ko Vaizmens uzmanīgi noklausījās. Kad viesis bija beidzis, viņš pašūpoja galvu.

"Visu, kas man par seržantu zināms," viņš teica, "es jau ziņoju mūsu galvenajam inspektoram, kurš sēdēja tajā pašā krēslā, kur tagad sēžat jūs. Viņu apņēma kāds noslēpums — es domāju seržantu. Kad viņš bija "vīra dūšā," ja atļauts lietot tādu izteicienu, viņam patika pļāpāt stundām ilgi. Bet, kad viņš bija skaidrā, no viņa nevarēja izdabūt ne vārda. Meita nodzīvoja pie viņa tikai dažas nedēļas."

"Viņa meita!?" misters Manns izsaucās.

"Viņam bija meita, cs par to savai priekšniecībai jau ziņoju," konstebls Vaizmens svinīgi teica. "Loti glīta meitene. Es viņu reti redzēju, bet kādu laiku viņa dzīvoja Istbornā. Viņa atbrauca apmēram mēnesi pēc seržanta Smita ierašanās. Jocīgi — es atceros viņas atbraukšanas dienu. Es stāvēju postenī, un viņas ratu riteņi šausmīgi čīkstēja. Es tādēļ sastādīju protokolu par satiksmes noteikumu pārkāpšanu. Toreiz cs vēl nezināju, ka viņa dzīvo kopā ar seržantu. Smitam bija kotedža Berlhcmgepā, un tur es viņu redzēju. Jā, viņa bija loti skaista meitene, slaida un smalka, tumšiem matiem un balta kā piens. Bet viņiem to izdevās atrast."

Manns viņu atkal pārtrauca:

"Jūs domājat— policijai?"

Kārtībnieks Vaizmens pakratīja galvu.

"Nē," vioš teica, "tic viou meklēja vairākus gadus, sen pirms mistera Minuta noslepkavošanas."

"Kādi "tie"?"

"Dažādi cilvēki," konstebls paskaidroja, "cs nejauši izdibināju, ka misters Kols pūlējies noskaidrot, kur vioa slēpjas. Bet meklēšanu vioš sāka tikai nedēlu pēc vioas nozušanas. Loti dīvains arī tas veids, kā misters Kols veica savus pētījumus Vioš nenāca tieši pie mums lūgt palīdzību un atbalstu, bet pieoēma veselu baru privātdetektīvu, kas ložoāja ap Istbornu. Viens no tiem bija manas sievas brālēns. Tā mēs dabūjām zināt, ka meiteni meklē. Mēģinot atrast vioas pēdas, Kols izšķieda milzu naudu, un misters Minuts ari."

Saulam Arturam Mannam likās, ka sāk uzaust vāja blāzma.

"Misters Minuts arī?" vioš pārjautāja. "Vai vioš palīdzēja Kolam meiteni meklēt?"

"Cik cs varēju izdibināt, tie meklēja katrs uz savu roku, un misters Kols nezināja, ka ari Minuta kungs meklē, un otrādi," Vaizmens paskaidroja. "To es saucu par noslēpumu noslēpumā, un tas vēl nepavisam nav noskaidrots. Es domāju, ka varbūt par šiem meklējumiem sāks runāt tiesā, bet jūs jau pats zināt, kādu putru tur savārīja advokāti."

Konstebls Vaizmens bija pārliecināts, ka Franks Merils izbēdzis no soda tikai savu advokātu veiklības dēl, un savas ģimenes vidū vioš atļāvās nesaudzīgi kritizēt Skotlendjarda ierēdņu paviršību un nemākulību.

"Jūs joprojām domājat, ka misters Merils pastrādājis šo noziegumu?" Sauls Arturs Manns vaicāja.

"Es par to esmu pārliecināts," konstebls teica — lepns, ka vioa pārliecība ir tik nesatricināma. "Vai es pats neiegāju istabā? Vai tas nebija vioš, kas tur stāvēja, noliecies pār mironi? Vai tas nebija vioa revolveris, ko tur atrada? Vai Londonas bankā ar viņa grāmatām nebija notikušas šaubīgas lietas?"

Sauls Arturs pasmaidīja.

"Ir daži, kas domā citādi, konstebl," vioš teica, kratīdams dūšīgā likuma sarga roku.

Londonā viņš atgriezās ar dažiem jauniem faktiem, un birojā Sauls Arturs sāka papildināt seržanta Krouleja alias Smita reģistru.

Kā jau teicām, Saulam Arturam Mannam bija loti labi sakari ar Skotlendjardu, un vēl, laimīga gadījuma dēl, tajā laikā viņam arī ar galveno policijas pārvaldi bija loti labas attiecības. Pirms dažām nedēļām viņš bija palīdzējis notvert un iesēdināt aiz restēm vienu no bīstamākajām šantāžistu bandām, kas darbojās pa visu Eiropu. Viņš policijas rīcībā bija nodevis savus reģistrus, un, pateicoties galvenā kārtā Saula Artura rūpīgi savāktiem faktiem, Skotlendjardam laimējās notvert septiņpadsmit bandas locekļus.

Sauls Arturs Manns devās tieši pie galvenā komisāra un vēl to pašu nakti nelielas detektīvu grupas pavadībā rūpīgi pārmeklēja visus Silversrentas kaktus. Māju, kurā Maija bija redzējusi ieejam Džesperu Kolu, pārmeklēja no jumta līdz pagrabam, bet bez rezultāta. Māja bija neapdzīvota un tukša, izņemot vienu lielu istabu, kura bija mēbelēta. Tajā atradās saliekamā gulta, galds, krēsls, lampa un neliels paklājs. Pavisam mājā bija četras istabas — divas otrajā stāvā un divas apakšējā.

Koridora galā atradās virtuve, arī gluži tukša, izņemot nelielas bambusa kāpnītes. No virtuves aizbultētas durvis veda nelielā pagalmā, kuru no visām pusēm iežogoja mūra sienas. Aiz Silversrentas dibenžoga bija kāda nama sēta, kas izgāja uz Roistonkurtu, citu noslēgtu ieliņu, kas veda līdztekus Silversrentai.

Misters Manns atgriezās mājā un vēlreiz pārmeklēja augšistabas, cerēdams atrast griestos apslēptu lūku: bambusa kāpnītes pieļāva domu, ka tāda pastāv. Bet arī te viņam nebija panākumu. Džespers Kols, kā viņš noskaidroja, kopš Minuta nāves šo māju bija apmeklējis tikai vienu reizi.

Mazais pētnieks jutās Vīlies un sāka jau zaudēt cerību, līdz atkal gadījums uzveda uz jaunām pēdām, kuras viņu vēl vairāk samulsināja un noslēpumu plīvuru savilka vēl ciešāku.

Trīs dienas pēc Silversrentas pārmeklēšanas Sauļu Arturu Mannu darīšanās izsauca iļz Kemdentaunu. Kolovejgolas policijas nodala lūdza viņu atnākt, lai konstatētu kāda apcietinātā personību, — tas bija galvenais liecinieks kādā lietā, kas interesēja gan policiju, gan Sauļu Arturu. Muļķīgā kārtā viņš bija atlaidis savu taksometra un, iznākot no iecirkņa, redzēja, ka tuvumā nav nevienas mašīnas. Nevēlēdamies braukt ar tramvaju, vioš nolēma iet kājām un, īsinādams ceju, iegriezās kādā šķērsielā, kura, kā vioš zināja, viou izved uz Hempstedas prospektu.

Tā vioš nokļuva Flovertonrodā, klusā ieliņā, ar cienīgiem, vienādiem namiem, kurus apdzīvoja tirgotāji un pārtikuši rantjē. Svaidīdams lietussargu un klusi trallinādams dziesmiņu, vioš nesteigdamies devās uz priekšu. Pēkšoi vioa uzmanību saistīja kāds skats, un vioš pārsteigts apstājās.

Pulkstenis bija pusseši, un metās jau krēsla, bet Saula Artura redze bija lieliska, un vioš varēja zvērēt, ka nav maldījies. Flovertonrodā mājas stāv mazliet nostāk no ielas, no trotuāra tās nošķir nelieli dārziņi. Lai sasniegtu durvis, jāpaietas daži kāpieni, un uz kādas mājas trepēm, tieši pretim atvērtām durvīm, misters Manns ieraudzīja ainu, kas lika viņam apstāties.

Darbojošās personas bija jauns cilvēks un meitene. Meitene bija sevišķi skaista, tikai loti bāla. Vīrietis bija pilnīgs Franka Merila līdzinieks. Viņš bija ģērbies biezā vilnas uzvalkā un mīkstā platmalē ar loti platu malu. Mazo pētnieku pārsteidza ne tikai šī pāra izskats, bet arī situācija. Meitene acīmredzot jaunajam cilvēkam kaut ko lūdza. Sauls Arturs Manns stāvēja pārāk tālu, lai varētu dzirdēt, ko viņa teica, bet viņš redzēja, kā vīrietis cenšas no meitenes atkratīties. Viņa vēlreiz satvēra jaunekļa roku, sejā parādījās lūdzoša izteiksme. .

Mannam aizrāvās elpa, redzot, ka jaunais cilvēks meitenei iesit un iegrūž to atpakaļ mājā. Tad viņš ar sparu aizcirta durvis, noskrēja lejā un aizsteidzās.

Sauls Arturs Manns stāvēja nekustēdamies, it kā būtu pieaudzis pie zemes, un, pirms viņš paguva atjēgties, vīrietis iegriezās šķērsielā un pazuda.

Mazais pētnieks noņēma cepuri un noslaucīja pieri. Visa viņa enerģija bija pilnīgi paralizēta. Lēni viņš aizgāja līdz vārtiņiem un, nevarēdams izšķirties, apstājās. Kādu iemeslu atrast, lai viņu ielaistu mājā? Ja vīrietis bija Franks, tad viņa agrākie pieņēmumi bijuši nepareizi, un noslēpums kļuvis vēl mīklaināks.

Pamazām enerģija atgriezās. Manns atzīmēja nama numuru un devās jaunā cilvēka pēdās. Kad viņš sasniedza ielas stūri, Franka līdzinieks vairs nebija saskatāms. Viņš steidzās līdz nākošajam stūrim, bet atkal velti. Par laimi, šajā mirklī brauca brīvs taksometrs. Viņš pamāja un ielēca mašīnā.

"Grimma viesnīca Džerminstntā," viņš teica šoferim, "bet ātri."

Tagad viņš varēs noskaidrot vismaz vienu punktu, kas nedeva mieru.

Piecpadsmitā nodaļa vēstule kamīnā

Grimma viesnīca īstenībā ir milzīga ēka ar neskaitāmiem mēbelētiem dzīvokļiem. Pie viesnīcas atrodas arī restorāns, bet to apmeklē maz, jo iemītniekiem ēdienus pasniedz istabās. Franka dzīvoklis atradās trešajā stāvā. Misters Manns, samaksājis šoferim, ieskrēja vestibilā, iekāpa liftā un piespieda pogu. Lifts apstājās Franka durvju priekšā. Viņš pieklauvēja, ar bailēm gaidīdams, ka istaba izrādīsies tukša un viņam neviens neatbildēs. Dzirdot Franka vieglos solus dzīvokļa priekšistabā, Saulam Arturam Mannam kā akmens novēlās no sirds. Durvis atvērās.

"Nāciet vien iekšā, S. A. M.," Franks jautri aicināja, "un pastāstiet, kas jauns noticis."

Viņš ieveda to istabā un, nostājies pie spoguļa, turpināja siet kaklasaiti.

"Cik ilgi jūs jau esat mājās?" Sauls Arturs Manns vaicāja, pētoši uzlūkodams viņu.

. Franks jautājoši pavērās Mannā.

"Cik ilgi es esmu mājās?" viņš atkārtoja. "Noteikti nevaru pasacīt, bet tieši no pusdienām nācu mājās un likos drusku nosnausties."

Misters Manns bija pilnīgā nesaprašanā.

"Kāds uzvalks jums bija mugurā?" viņš turpināja pratināt.

Franks neizpratnē lūkojās mazajā pētniekā.

"Uzvalks?" viņš atkārtoja. "Mans mīļais draugs, sakiet, ko jūs gribat panākt?"

"Kādā uzvalkā jūs šodien bijāt ģērbies?" Sauls Arturs Manns neatlaidās.

Franks, ne vārda neteicis, iegāja savā guļamistabā un iznāca ar drēbju kaudzi, ko nometa uz krēsla. Tur bija zilais uzvalks, ko vioš parasti valkāja. Sauls Arturs atviegloti nopūtās.

"Bet sakiet, ko šis joks nozīmē?" Franks vaicāja.

"Tas nebija joks," māzais vīriņš atbildēja. "Es varētu zvērēt, ka pirms pusstundas jūs redzēju Kemdentaunā."

"Neteikšu, ka nezinu, kur atrodas Kemdentauna," Franks pasmaidīja, "bet jau vairākus gadus es šajā interesantajā rajonā neesmu bijis."

Sauls Arturs Manns neteica neko. Vioam bija skaidrs, ka Flovertonrodas 69. namā Franks Merils nav bijis. Viņš apsēdās un sāka stāstīt savu piedzīvojumu.

Franks klausījās ar lielu interesi.

"Jūs būsiet maldījies," vioš teica, kad mazais vīrioš bija beidzis savu stāstu, "krēslā cilvēks viegli pārskatās."

Misters Manns nebija pārliecināms.

"Es varētu zvērēt, ka tas bijāt jūs," vioš enerģiski apgalvoja.

Franks skatījās laukā pa logu.

"Cik dīvaini," vioš domīgi teica. "Man šķiet, es nedrīkstu sākt vajāt cilvēku tikai tādēļ, ka vioš man līdzīgs. Nabaga meitene!"

"Par ko jūs runājat?"

"Es domāju par to nelaimīgo sievieti," Franks atbildēja. "Kādi gan zvēri nedzīvo pasaulē!"

"Jūs mani šausmīgi sabiedējāt," Sauls Arturs atzinās.

Franka smiekli skanēja sirsnīgi.

"Jūs jau redzējāt mani tiesas priekšā, apvainotu tik riebīgā pārkāpumā," vioš teica.

"Es redzēju daudz vairāk," Manns atbildēja, "un tagad es redzu vēl vairāk. Pieņemsim, ka jums ir līdzinieks un šis līdzinieks ir. jūsu ienaidnieku līdzdalībnieks."

Franks gurdeni pamāja ar galvu.

"Mans dārgais draugs!" vioš pasmaidīja. "Es esmu noguris domāt un prātot par dažādām varbūtībām. Nāciet, labāk paēdīsim kopā vakarioas."

Bet Manns bija solījies būt citā vietā. Un včl vairāk vioš vēlējās šo notikumu mierīgi pārdomāt. Viui reizē iznāca uz ielas, atsveicinājās un aizgāja katrs uz >savu pusi.

Lai gan Manns bija apveltīts ar asu prātu, šoreiz domāšana vioam nekā nepalīdzēja, un viņš beidzot likās gulēt. Naktī viou mocīja murgi. Jā, Džona Minuta noslepkavošana bija mīkla, sarežģīts, bet tieši tādēļ interesants noslēpums.

Saulam Arturam Mannam ēdienu pasniedza ik rītu pulksten desmitos gultā; viņš jau bija sasniedzis to vecumu, kad regulāra dzīve kļuvusi par ieradumu. Desmito stundu vioš bija izvēlējies tādēļ, ka līdz tam laikam vioa ierēdoi jau paguva sadalīt pastu un vioa privāto korespondenci uzsūtīt augšā dzīvokli.

Šorīt bija pienācis interesants pasts, jo starp daudzajām vēstulēm viena bija no konstebla Vaizmena. Sauls Arturs to izlasīja ar prieku:

"Godātais kungs!

Pētīdams vecus ģimenes papīrus, es nejauši uzgāju jaunās dāmas (seržanta Smita meitas) ģīmetni. Džespers Kols to nodevis privātdetektīvam, kurš meiteni meklējis. Vioš to atstāja savai māsīcai (manai sievai). Cerot, ka jums varbūt ģīmetne noderēs, es to nosūtu līdz ar šo vēstuli.

Visā cienībā

Pīters Džons Vaizmens."

Fotogrāfija bija ietīta smalkā zīda papīrā, un Sauls Arturs Manns nepacietīgi tina to valā.Vioam aizrāvās elpa: meiteni, kūra bija

fotogrāfijā, vioš bija redzējis Flovertonrodas 69. mājas durvīs.

*

Manns piezvanīja Frankam un paziooja jauno vēsti. Pēc stundas abi vīrieši satikās Saula Artura kabinetā.

"Es tūdaļ iešu ar meiteni satikties," Manns teica. "Vai nāksiet līdzi?"

"Ar lielāko prieku," Franks atbildēja. "Man interesanti viou satikt. Es viou loti labi atceros, vienai no manām ķildām ar tēvoci vioa bija galvenais iemesls. Vioa, sava tēva sūtīta, bija atnākusi uz Vildlodžu, un, pēc manām domām, tēvocis toreiz izturējās pret vinu nepieklājīgi."

"Pirmais punkts noskaidrots," Sauls Arturs Manns nodomāja.

"Tad viņa nozuda," Franks turpināja, "un uz skatuves parādījās Džespers. Džesperam ar šo meiteni bija kādi sakari, kurus es nevarēju saprast. Es zinu tikai to, ka viņš ārkārtīgi par viņu interesējās un mēģināja atrast, bet, cik atceros, viņam tas neizdevās."

Manna automobilis jau gaidīja lejā, un dažās minūtēs mašīna aizbrauca līdz Flovertonrodai un apstājās pie 69. nama.

Durvis atvēra kalpone, kas pārsteigta skatījās uz Mannu un viņa pavadoni.

"Vai šeit dzīvo kāda dāma?"

Sauls Arturs parādīja ģīmetni.

"Tā ir viņa."

Meitene nenovērsa acis no Franka.

"Es vēlētos viņu satikt."

"Viņa ir aizbraukusi," meitene teica.

"Jūs mani pārāk cieši uzlūkojat," Franks piezīmēja. "Vai jūs mani esat kādreiz redzējusi?"

"Jā, ser," meitene atbildēja, "jūs uz šejieni nācāt, bet varbūt tas bija cits kungs, kas jums ārkārtīgi līdzīgs."

"Jūs esat misters Merils?"

"Tā mani sauc," Franks pasmaidīja, "bet es tiešām nevaru atcerēties, ka būtu šeit bijis."

"Kurp jūsu kundze aizbrauca?" Sauls Arturs Manns vaicāja.

"Nezinu. Viņa aizbrauca pagājušo nakti. Sakravāja visas savas mantas un iesēdās taksometrā."

"Vai šajā mājā vēl kāds dzīvo?"

"Nē, ser," meitene atbildēja.

"Cik ilgi jūs šeit kalpojat?"

"Apmēram nedēlu, ser."

"Mēs esam viņas draugi," Sauls Arturs bezkaunīgi meloja, "un viņa lūdza mūs atnākt, lai pārliecinātos, vai viss kārtībā."

Meitene vēl šaubījās, bet Sauls Arturs Manns pašapzinīgi pagāja viņai garām un nekautrīgi sāka pārmeklēt māju. Mēbeles bija labas un dārgas.

"Acīmredzot neīstajam misteram Merilam naudas netrūkst," Sauls Arturs konstatēja.

Nekur nebija manāmas ne fotogrāfijas, ne citi papīri. Tad vioi nonāca guļamistabā, kur kamīnā bija iesviesti saplēsti aprakstīta papīra gabaliņi,— Manns nekavējās tos piesavināties. Bet pirms aiziešanas Franks Merils vēl griezās pie meitenes.

"Vai kungs, kas šeit dzīvoja, tiešām ir man tik līdzīgs?"

"Jā, ser," kalpone apgalvoja.

"Paskatieties labi uz mani," Franks teica, un meitene paklausīgi viņu vēroja.

"Viņš bija jums mazliet līdzīgs," viņa piekāpās.

"Vai viņam bija tāda pati balss?"

"Es nekad neesmu dzirdējusi viņa balsi."

"Sakiet," Sauls Arturs Manns noprasīja, "vai viņš izturējās laipni pret savu sievu?"

Kalpone pasmīnēja.

"Viņi vienmēr ķildojās. Vai jūs esat no policijas?"

"Nē, mēs neesam policisti."

Franks iedeva meitenei puskronu un kāpa lejā. Sauls Arturs viņam sekoja.

"Loti nepatīkami, ka man ir līdzinieks, kas moka sievu un dzīvo Kemdentaunā," Franks teica, kad automobilis brauca atpakaļ uz biroju.

Sauls Arturs Manns braucot klusēja un atbildēja tikai "jā" vai "nē."

Nokļuvis kabinetā, viņš pavēlēja kalpotājam viņus netraucēt, izņēma no piezīmju grāmatiņas saplēstos papīra gabaliņus un veikli salika kopā. Zīmīte bija bez uzrunas un paraksta:

"Jums jābrauc prom no Londonas. Šodien jūs abus redzēja Sauls Arturs Manns. Dodieties atpakaļ uz veco vietu un gaidiet instrukcijas."

Abi vīrieši pāri galdam saskatījās: rokraksts šai zīmītē bija tāds * pats kā vēstulē no Montrē. To bija rakstījis Džespers Kols.

Sešpadsmita nodaļa Seržants Smits atkal parādās

Tajā laikā Džespers Kols brida pa dziju sniegu uz Šveices mājiņu, kuru bija noīrējusi Maija Netele. Lejā atklājās burvīgs skats uz Šamoniksu. Kamanas, kurās viņš atbrauca no stacijas, palika gaidām kalna j^akājē. Maija ieraudzīja viņu un māja ar roku. Džespers nokratīja sniegu un steidzīgi uzskrēja nedaudzos pakāpienus līdz verandas durvīm.

'Tiešām patīkams pārsteigums," Maija teica, sniegdama abas rokas.

Džespera bālums bija pazudis, viņa seja bija iedegusi un likās veselīgāka.

"Tas ir ārprāts, vai ne?" viņš vaicāja.

"Jūs, Džesper, esat visīstākais vecpuisis un, man šķiet, jūs nedarāt neko, kas nesaskanētu ar jūsu ieražām. Kas jūs spieda braukt no Holandes uz Savojas augstieni?"

Viņš sekoja Maijai mājīgajā salonā un sildīja sastingušos pirkstus pie uguns, kas sprēgāja kamīnā.

"Un jūs vel vaicājat?" viņš iesaucās. "Es nācu jūs apraudzīt!"

"Un kā veicas jūsu eksperimenti?" viņa sāka citu tematu.

"Pēdējā mēnesī es ar eksperimentiem nenodarbojos — vismaz ar tādiem eksperimentiem, kādus jūs domājat. Vienam, kuru es veicu, bija ļoti labs iznākums."

"Un kas tas bija?" viņa ziņkārīgi jautāja.

"Drīz es jums to pateikšu," viņš mīklaini atbildēja.

Viņš bija apmeties Alpu viesnīcā un domāja Šamoniksā pavadīt visu nedēļu. Viņi pļāpāja par laiku, agro sniegu, kas klāja visu ieleju, par Monblāna nikošanos, kurš kopš Maijas atbraukšanas ne reizi neatsedza savu migla un mākoņos tīto virsotni, šļūdoni, kas ar dārdēšanu traucēja viņas miegu pirmajā naktī pēc atbraukšanas, par burvīgo ceļu uz Aržentjēru — par visu ko, tikai ne to, kas bija vistuvākais viņu sirdīm un domām.

Pieminot Franka viesošanos Ženēvā, Džespers pirmais salauza ledu.

"Kā jūs zināt, ka viņš bija Ženēvā?" viņa jautāja pēkšņā nopietnībā.

"Man to kāds stāstīja," viņš nevērīgi atbildēja.

"Džesper, sakiet, vai jūs kādreiz esat bijis Montrē?" vina jautāja, skatīdamās tam tieši acis.

"Protams, es esmu bijis Montrē vai, pareizāk sakot, Korā," vioš atbildēja, "tas ir ciemats augstu kalnos, un tajā nokļūt var tikai caur1 Montrē. Bet kādēļ jūs to vaicājat?"

Vioa pēkšņi kļuva vēsa un atturīga un neatsila ne tajā, ne nākošajā dienā.

Vioi gāja pastaigāties, klejoja pa nogāzēm. Trešajā dienā agrā rītā vioi stāvēja blakus uz terases un skatījās, kā pirmie saules stari glāsta Monblāna virsotni.

"Vai nav varena aina?" vioa čukstēja.

Vioš pamāja ar galvu.

Ainavas daiļums, kalnu majestātiskais miers, rīta klusums vious vedināja tuvāk patiesībai. Negaidot Maija pagriezās pret Džesperu un vaicāja:

"Džesper, kas nogalināja Džonu Minutu?"

Vioš neatbildēja. Vioa skatiens iegrima Monblāna saullēkta krāsu simfonijā. Ausma kalnos! Vai pasaulē ir vēl burvīgāka aina! Kad vioš atbildēja, viņa balss skanēja klusi, tikko sadzirdami.

"Es zinu, ka cilvēks, kas nogalināja Džonu Minutu, vēl ir dzīvs un brīvs," vioš teica.

"Kas vioš ir?"

"Ja jūs vēl tagad to nezināt, jūs to nekad neuzzināsiet," vioš atildēja.

Iestājās klusums, kas ilga vismaz piecas minūtes. Purpursarkanā gaisma kalngalā pārvērtās citrondzeltenā.

Vioa turpināja:

"Vai jūs tieši vai netieši esat vainīgs?"

"Ne tieši, ne arī netieši," vioš atbildēja, un nākošajā mirkli vioa ieslīga vioa skāvienos.

Vioi nebija izrunājuši nevienu vārdu par mīlu, nebija rakstīta neviena vēstule. Mīlas bildinājums bija sācies tur, kur parasti bildinājumi beidzas — pilnīgā padevībā. Tādā dīvainā, neizprotamā kārtā notika Maijas Neteles saderināšanās, par ko viņa īsās vēstulltēs paziņoja Saviem draugiem.

Pēc divām nedēļām meitene iebrauca Londonā, un Čeringkrosas stacijā viņu sagaidīja Sauls Arturs Manns. Maija bija laimīga, starojošai kā pavasara rīts, veselības un daiļuma pilna.

Sauls Arturs Manns visu to redzēja, un viņam sažņaudzās sirds. Viņam vajadzēja pildīt savu pienākumu, un tas nebija patīkams pienākums. Viņš zināja, ka nebija vērts mēģināt meiteni pārliecināt. Viņš varēja celt priekšā tikai pusizveidotas teorijas un aizdomas. Bet vismaz viens drošs trumpis viņam tomēr bija rokā. Viņš tikai nevarēja izšķirties, vai to izspēlēt, jo arī šeit viņa dati vēl nebija pilnīgi. Savas bažas par meiteni viņš uzticēja Frankam Merilam.

"Mans dārgais Frank," mazais vīriņš izmisis žēlojās, "viņa tiešām ir kā apburta. Ak, ja mans ziņojums būtu pilnīgs un man jau būtu rokā visi pierādījumi, es viņu pārliecinātu vienā mirklī. Nekad vēl neesmu sācis pētījumu, kuram būtu tik niecīgi rezultāti."

"Vai nekas nav darāms?" Franks vaicāja. "Es nevaru ticēt, ka tas notiks. Apprecēt Džesperu! Augstais Dievs! Pēc visa —"

Viņa balss skanēja neskaidri, acīs dega drūma liesma.

Sauls Arturs Manns domīgi kasīja zodu.

"Kā būtu, ja jūs ar viņu parunātu," viņš prātoja, tad piemetināja, "es tikmēr aiziešu pie mistera Kola."

Franks vilcinājās.

"Es jūsu nevēlēšanos loti labi saprotu," mazais vīriņš turpināja, "bet uz spēles ir likts pārāk daudz, lai smalkjūtībai būtu iemesls jūs atturēt. Šīs laulības jāaizkavē, lai notiek kas notikdams. Mēs cīnāmies, lai iegūtu laiku. Pēc mēneša, varbūt agrāk, visi fakti būs mūsu rokās."

"Vai jūs esat ko izdibinājis par meiteni Kcmdentaunā?" Franks vaicāja.

"Viņa nozudusi, kā zemē ielīdusi," Saulš Arturs atbildēja, "visi pavedieni, kas bija mūsu rokās, ir pārtrūkuši."

Pēcpusdienā Franks piezvanīja pa telefonu Maijai, apvaicādamies, kad viņam būtu atjauts ierasties. Meitene kā vienmēr bija pati sirsnība un uzņēma viņu ļoti laipni.

"Es jūtos apbēdināta, Frank, ka tu tik ilgi kavējies mani apciemot," viņa teica. "Tu nāci man novēlēt laimes sakarā ar saderināšanos?"

"Man šķiet, Maija," viņš maigi teica, "ka zinādama, cik tu man esi dārga un cik joti es tevis ilgojos, tu to nevarētu gaidīt. Atklāti sakot, cs to nevaru saprast un varu tikai pieņemt, ka tev, kuru es mīlu par visiem vairāk, ir tādas pašas aizdomas pret mani kā citiem. Ak, šis aizdomas! Tās mani žņaudz no visām pusēm un smacē kā nāvīgs tvans!"

"Bet, ja es turētu tevi aizdomās tāpat kā citi," viņa mierīgi teica, "vai es tevi laistu sev tuvumā? Nē, Frank, cs biju vēl bērns, kad — tu jau zini. Tas bija tikai pirms dažiem mēnešiem, bet man šķiet, es to skaidri zinu, ka tā būtu lielākā kļūda, ko es būtu varējusi izdarīt: es būtu ļoti nelaimīga sieviete, jo, pati neapzinoties, es visu laiku esmu mīlējusi Džesperu."

To viņa teica, neizrādīdama ne mazāko apmulsumu vai kautrību. Franks, atstāstot šo sarunu Saulam Arturam Mannam, viņas izturēšanos raksturīgi apzīmēja kā mehānisku.

"Ceru, ka tu pret šo notikumu izturēsies prātīgi," viņa turpināja. "Ceru, mēs paliksim tikpat labi draugi kā līdz šim un atmiņas par tava nabaga tēvoča nāvi un riebīgo prāvu, kas tai sekoja, un ari loma, kāda tur bija Džespcram, nebūs mūsu draudzības piedauzības akmens."

"Bet vai tad tu nesaproti, ko tas man nozīmē!" viņš kaisli iesaucās. Tad Franks noprata viņas domas un aprāvās.

"Es zinu, ko tu domā," viņš aizsmacis teica. "Tu domā par visām tām riebīgajām aizdomām, kuras pacēlās tiesā: ja es būtu ieguvis tevi, es būtu ieguvis visu, ko centos panākt."

Viņa nosarka.

"Tas bija riebīgi no manas puses," viņa atzinās, "un tomēr šīs domas man ienāca prātā. Savas domas neviens nevar kontrolēt, Frank, un tu vari būt apmierināts, zinādams, ka cs esmu pārliecināta'par tavu nevainību. Ir domas, kas uzzied cilvēka prātā kā nezāles, kuras nevar izraut ar visām saknēm. Nepārmet man, ka es atcerējos prokurora vārdus."

Viņš palocīja galvu.

"Bet man prātā vēl kāda cita doma," viņa turpināja, "un es tev par to jautāju tikai tādēļ, lai uzturētu mūsu draudzību, lai viss ritētu kā agrāk. Tava divdesmit ceturtā dzimšanas diena pienāca un pagāja — tu teici, ka tēvocis grib, lai tu līdz šai dienai neprecies. Tu joprojām esi neprecējies, lai gan tava dzimšanas diena jau garām. Saki, kas noticis?"

"Daudz kas ir noticis," viņš atbildēja. "Mans tēvocis miris. Pat bez viņa atstātā mantojuma es tagad esmu bagāts vīrs. Es tev varētu tuvoties kā līdzīgs līdzīgai."

"Es neko nezinu," vioa strauji iesaucās.

Viņš paraustīja plecus.

"Vai Džespers tev neko nav teicis?" vioš jautāja.

"Nē, Džespers man neko nav teicis."

Franks dziļi ievilka elpu.

"Tad es varu tikai teikt, ka, iekams nav noskaidrots mana tēvoča nāves noslēpums, tu neko nedrīksti zināt," vioš atbildēja. "Es varu tev atkārtot tikai to, ko esmu jau teicis."

"Es tev ticu, Frank," vioa teica, "un biju netaisna, šaubīdamās par tevi."

Franks saņēma vioas roku un turēja to savējā.

"Maija," viņš jautāja, "kas tā par dīvainu varu, kāda Džesperam ir pār tevi?"

Otro reizi sarunas laikā vioa nosarka un atrāva roku.

"Džespera vara nebūt nav dīvaina," vioa tūlīt pasmaidīja — pašai pret savu gribu vioai ātri pazuda sašutums. "Tas ir iespaids, kādu reiz sajutusi ikviena sieviete un kādu arī tu reiz izjutīsi."

Vioš rūgti iesmējās.

"Tad tavu apoēmību nekas nevar grozīt?"

"Nekas," vioa izteiksmīgi apgalvoja.

Maija piegāja Frankam un maigi pieskārās vioa rokai.

"Neoem to tik ļoti pie sirds, Frank," vioa teica, "es zinu, esmu aušīga, neprātīga meitene un manis dēļ nav vērts ciest."

Vioš saoēmās un sniedza tai roku.

"Ardievu," vioš teica, "un daudz laimes."

Tikmēr gluži citāda saruna notika mājioā, kuru Džespers Kols apdzīvoja Portsmutrodā. Džespers ar Sauļu Arturu Mannu bija jau

tikušies agrāk, bet šodien pirmo reizi mazais pētnieks apmeklēja Džona Minuta mantinieku viņa mājā.

Džespers viņu sagaidīja pie durvīm un apsveica sirsnīgi, tad ieveda savā brīnišķīgajā kabinetā; kas reizē bija arī laboratorija. To Kols bija iekārtojis pēc Džona Minuta nāves.

"Es, mister Kol, bez aplinkus ceļiem ķeršos tieši pie lietas," mazais vīriņš teica, uzceldams sev uz ceļiem melnu somu. "Es jums vaļsirdīgi saku, ka rīkojas mistera Merila un, tā ir mana ciešākā pārliecība, ari taisnības interesēs."

"Jūsu motīvi tiešām apbrīnojami," Džespers, atgrūzdams papīrus, kas klāja rakstāmgaldu, un atsēzdamies uz galda malas, teica.

"Jūs, mister Kol, droši vien zināt, ka uz jums zināmā mērā krīt aizdomas."

"Jūsu vai valdības iestāžu aizdomas?" Džespers vēsi vaicāja.

"Manas," Sauls Arturs Manns ar uzsvaru teica. "Par valdības iestādēm es nevaru runāt."

"Kādas tad ir jūsu aizdomas?"

Viņš sabāza rokas bikšu kabatās un droši lūkojās Mannam acīs.

"Vispirms — man ir aizdomas, ka jūs labi zināt, kas nogalinājis Džonu Minutu."

Džespers Kols pamāja ar galvu.

"Es loti labi zinu, ka viņu nogalinājis jūsu draugs misters Merils."

"Esmu pārliecināts," Sauls Arturs Manns turpināja, "ka jūs zināt, kas ir slepkava, un zināt, ka slepkava nav Franks Merils."

Džespers neatbildēja, īsu mirkli viņa lūpu kaktiņi savilkās vieglā smīnā. Bet citādi viņš savas jūtas neizrādīja.

"Un kāds būtu otrs jautājums, ko jūs gribējāt noskaidrot?" viņš vaicāja.

"Otrs jautājums ir delikātāks, jo attiecas uz dāmu," mazais vīriņš teica. "Jūs domājat precēt Neteles jaunkundzi, vai ne?"

Džespers Kols piekrītoši pamāja.

"Pēdējos mēnešos jums laimējies iegūt lielu iespaidu uz minēto dāmu," Sauls Arturs turpināja savu enerģisko uzbrukumu.

"Vismaz es tā ceru," Džespers atbildēja.

129

"Jūsu iespaids ir tāds, kādu var iegūt ari normālā ceļā, bet ir arī cits ceļš," Sauls Arturs Manns saliecās uz priekšu un pie katra

i—229

vārda enerģiski sita ar pirkstu pa galdu, "eelš, kuru varētu izvēlēties attapīgs ķīmiķis, kas atradis līdzekli, kā sagrābt savā varā upura gribasspēku."

"Ar medikamentu palīdzību?" Džespers vaicāja.

"Jā, pielietojot zināmas zāles," Sauls Arturs Manns pašapzinīgi atkārtoja.

Džespers Kols pasmaidīja.

"Es labprāt vēlētos šādas zāles," viņš tcica. "To izgudrotājs kļūtu bagāts vīrs, nerunājot nemaz par aplaimotās cilvēces pateicību. Piemēram, es iedotu jums kādu porciju, un jūs man izstāstītu visu, kas jums zināms, — man teica, ka jūsu zināšanas ir milzīgas. Nedomāju, ka jūs, mister, Mann, ar savu visdažādāko faktu kolekciju nopietni ticat, ka šādas zāles atrodamas zem saules."

"Gluži otrādi!" gavilēdams izsaucās Cilvēks, kas visu zina. "Šādas zāles ir pazīstamas un zinātnieku atzītas. Tās lietoja Francijā jau Ludviķa XVI laikmetā. Tās atklātas pat vairākkārt, un zāles lieto ārprātīgo namos trakojošu slimnieku nomierināšanai."

Kīmika acīs viņš pamanīja ziņkārību.

"Es par tām neko neesmu dzirdējis," Džespers lēni teica, "vienīgās zāles, ko šādos gadījumos ieteic, cik man zināms, ir potaša bromlds."

Misters Manns no kabatas izvilka papīra loksni un nolasīja garu vārdu virkni, galvenā kārtā Savienoto Valstu un Vācijas zinātniskos institūtus, kas ieteica mazā vīriņa minētās zāles.

"Ak, šīs zāles!" Džespers Kols iesaucās. "Es zinu, kādam nolūkam tās ieteic. Par šo tematu pirms trim mēnešiem Britu medicīnas žurnālā bija kāds apcerējums. Tā ir pārveidota "Krēslas miega" pasuga — hioscīna un mOrfija maisījums. Baidos, mister Mann, jūsu nācienam šoreiz nebūs panākumu, un, būdams pazemīgs zinātnes māceklis, varu jums noteikti apgalvot, ka jūsu teorijas ir pilnīgi fantastiskas."

"Tad es jūs iepazīstināšu ar citu teoriju, mister Kol," mazais vīriņš, neapjucis par pirmo neveiksmi, turpināja, "un manās acīs tas ir galvenais iemesls, kādēļ jūs nedrīkstat precēt jauno dāmu, kuras uzticību es baudu. Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka arī viņa atzīs manus iemeslus par dibinātiem."

"Un kādi tie būtu?"

"Tie zīmējas uz jūsu personiskajām īpašībām un attiecībām, tādēj man loti grūti runāt par to," mazais vīriņš teica.

Atkal Džespera lūpās pavīdēja raksturīgais smīns.

"Man šķiet, tagad sagaidāms uzbrukums manām morāliskajām īpašībām," viņš teica. "Lūdzu, turpiniet vien — jūsu runa liekas būt interesanta."

"Pirms neilga laika jūs bijāt Holandē. Vai Neteles jaunkundzei tas zināms?"

Džespers pamāja ar galvu.

"Šis fakts viņai zināms."

"Holandē jūs bijāt kopā ar kādu dāmu," Sauls Arturs lēni turpināja. "Vai Neteles jaunkundzei zināms arī šis fakts?"

Džespers saslējās visā augumā. Piemiedzis acis, viņš vērīgi skatījās savam apvainotājam sejā. Varēja manīt, ka pēdējais jautājums viņu pārsteidza.

"Vai tas ir viss, ko jūs zināt?" viņš jautāja.

"Nē, bet vienu es zinu," mazais vīriņš iekaisis atbildēja. "Jūs esat redzēts viņas sabiedrībā. Viņa bija apmetusies Amsterdamā tajā pašā viesnīcā, kur bijāt jūs— Hotel Royal— 192. numurā. Ar Kolas kundzes vārdu. Jums bija 191. numurs, un tas savienots ar 192."

Džespers pamāja.

"Jūs tiešām esat Cilvēks, kas visu zina," viņš teica, un viņa balsī skanēja ironija, kas mazo pētnieku tomēr neapmulsināja, "bet jūs mani atvainosiet, ja cs atteikšos šo lietu ar jums pārrunāt."

"Bet pieņemsim, ka es Neteles jaunkundzi lūgšu parunāt ar jums par šo jautājumu", Sauls Arturs Manns neatlaidās.

"Jūs pats zināsiet, kas jums darāms," Džespers Kols teica, "un esmu pārliecināts — ja jūs atradīsiet par vajadzīgu, jūs viņai to teiksiet, bet es varu jums apsolīt, ka vienalga, vai teiksiet vai neteiksiet Neteles jaunkundzei šo faktu, es viņu tik un tā apprecēšu."

To teicis, viņš piecēlās un atvēra Saulam Arturam durvis. Šoreiz Džespers negaidīja, kamēr piebrauc mazā vīriņa automobilis, un ar troksni aizcirta durvis.

Līdz vēlai naktij Franks un Sauls Arturs pārrunāja savus piedzīvojumus.

"Te tiešām kaut kas nav kārtībā," Franks uztraucās. "Ar mani vairs nerunāja agrākā Maija. Viņa runāja mehāniski, it kā atkārtodama iekaltu uzdevumu. Man likās — vioa savienota ar kādu, kas diktē tai katru vārdu un kustību. Tas ir kas šausmīgs, Mann. Ko mēs varam darīt?"

"Mums jāaizkavē laulības," mazais vīrioš mierīgi teica, "un, lai to panāktu, lietojami visi iespējamie līdzekļi. Šeit nedrīkst pieļaut ne mazāko kļūdu. Kols neatkāpsies ne pie kādiem šķēršļiem. Vioš zina, ka es esmu viou atmaskojis. Tiešām, tikai laimīgs gadījums man palīdzēja atklāt, ka Holandē vioš uzturējies kopā ar sievieti. Es savam aģentam liku izpētīt viesu sarakstu, un tur mūsu draugs Džespers gluži atklāti bija ieraksījies — Kola kungs un kundze no Londonas."

"Tagad jāmēģina vēlreiz parunāt ar Maiju," Franks teica, "un jāatklāj vioai visi fakti, lai gan šāda rīcība man nepatīk — tas izklausīsies kā apmelošana."

"Apmelošana!" Sauls Arturs Manns sašutis izsaucās. "Kādas muļķības jūs runājat! Jūs, mans draugs, šim uzdevumam nederat. Jūs esat pārāk smalkjūtīgs. Es pats rīt ar viou parunāšu."

"Es iešu jums līdzi," brīdi padomājis, Franks teica. "Šajā lietā es nevēlos izvairīties no atbildibas, kas uz mani gulstas. Par manu iejaukšanos vioa, droši vien, sāks mani ienīst, bet tagad man vienalga — es rūpējos tikai par to, lai varētu viou glābt."

Vioi norunāja otrā rītā sastapties birojā un tad kopā iet pie Maijas.

"Neaizmirstiet," šķiroties Manns nopietni tcica Frankam. "Kad Kols redzēs, ka spēle zaudēta, vioš būs gatavs uz visu."

"Jūs domājat, ka mums vajadzētu nodrošināties?" Franks bažīgi vaicāja.

"Vaļsirdīgi sakot, — jā," Sauls Arturs atzinās. "Šaubos, vai mums būs iespējams dabūt cilvēkus no Skotlendjarda, bet Londonā ir kāda ļoti laba aģentūra, kurai es dažreiz uzticu līdzīgus pasākumus, un tā varētu uzoemties meitenes apsargāšanu."

"Es loti vēlētos, ka jūs stātos ar to.sakarā," Franks teica. "Lai aģenti nevienu mirkli to neizlaiž no acīm. Es lūkošu nodibināt sakarus ar viņas istabmeitu — tā mēs vienmēr varēsim dabūt zināt, kad viņa iziet no mājām. "Savojas" priekšā lai dežurē cilvēks ar motociklu un pavada visur, kur viņa iet."

Viņi šķīrās. Sauls Arturs Manns atgriezās savā kabinetā un pa telefonu deva vajadzīgos rīkojumus. Cik nepieciešami tie bija, tas pierādījās vēl to pašu nakti.

Pulksten deviņos, sēdot restorānā pie vakariņām, Maija saņēma telegrammu. To bija sūtījusi labdarības biedrības priekšniece, un tā skanēja: "Loti steidzami. Man jums kas loti svarīgs ziņojams. Gaidīšu birojā."

Maija, nebeigusi vakariņas, uzskrēja savā istabā pārģērbties, tūdaļ sēdās taksometrā un lika braukt uz ostas rajonu, kur atradās misija.

Aizbraukusi galā, viņa ieraudzīja, ka biedrības ēka ir tumsā. Durvīs stāvēja kāds cilvēks, acīmredzot jauns kalpotājs, kas Maiju uzrunāja:

"Vai esat Neteles jaunkundze? Es jau tā domāju. Mūsu priekšniece jau aizgāja uz Silvcrsrentu, viņa lūdza, lai es jūs pavadu."

Meitene atlaida taksometru, un viņi blakus ātri gāja pa šaurām, tumšām ieliņām. Pie vāji apgaismotas pārbrauktuves ielas malā viņi ieraudzīja lielu, slēgtu limuzīnu un brīnījās, kā šis bagātības simbols nokļuvis tādā trūkuma peklē. Ilgi galva nebija jālauza, jo, kad viņa iegāja auto uguņu staros un pacēla rokas, lai neapžilbst acis no spilgtās gaismas, uz galvas uzkrita sega, un viņa sajuta, ka tiek iecelta automobilī. Sveša roka aizžņaudza viņai rīkli.

"Ja kliegsiet, es jūs nožņaugšu," rupja balss nošņāca.

Šajā mirklī auto sāka braukt, un meitene, zaudējusi samaņu, atkrita sēdeklī.

Kad Maija atžilba, automobilis vēl joņoja nakts tumsā. Uzbrucējs joprojām turēja roku uz viņas kakla, gatavs žņaugt, ja meitene sāktu kliegt.

"Esiet prātīga meitene," balss tcica, "klausiet, ko jums saka, un jums nekas Jauns nenotiks. Esiet mierīga un nekliedziet."

Bija pārāk tumšs, lai saskatītu uzbrucēja seju, bet ari gaismā Maija nebūtu varējusi viņu pazīt, jo runātāja seja bija ietīta šallē.

Viņa ievēroja, ka cilvēks, kas viņu bija solījies aizvest pie priekšnieces, visu laiku vairījās, lai tikai uz viņa seju nekristu gaismas stars.

"Kur jūs mani vedat?" viņa jautāja.

"Gan jau redzēsiet," skanēja atbilde.

Bija drūma nakts, lietus neganti kapāja auto rūtis, un mašīnas troksnis pazuda vēja šņākoņā. Viņi acīmredzot bija izbraukuši ārpus pilsētas, jo prožektoru gaismā viņa lāgiem saskatīja, ka gar logiem aizšaujas koki un krūmi.

Pēkšņi viņas gūstītājs kaut ko teica šoferim. Prožektoru ugunis nodzisa, bet viņi turpināja drāzties uz priekšu tumsā. Uzbrucējs atkal satvēra viņas kaklu.

Meitene juta šausmīgas bailes. Viņa saprata, ka noziedznieks nerēķināsies ar sekām, — vienalga, kaut viņas nāve to vestu pie karātavām. Viņas dzīvība bija briesmās, bet viņa nezaudēja apķērību. Vai tie bija tie paši cilvēki, kas nogalināja Džonu Minutu?"

"Kas jūs esat?" viņa vaicāja.

Viņa necerēja uz atbildi un runāja, lai tikai kliedētu baigo klusumu, kas tumsā bija vēl draudīgāks.

Atskanēja smiekli.

"To jūs drīz uzzināsiet."

Tiklīdz šie vārdi bija izteikti, atskanēja šausmīgs krakšķis. Mašīna apstājās un sasvērās uz sāniem. No trieciena Maija nokrita uz ceļiem. Automobilim džinkstēdamas izbira visas rūtis. Varēja noprast, ka notikusi nopietna katastrofa. Vīrietis piecēlās kājās, atgrūda durvis un izlīda laukā.

"Nolaista dzelzceļa pārbrauktuves barjera, ser," atskanēja šofera balss. "Esmu salauzis roku. Ejiet meklēt palīgus."

Tiklīdz viņas gūstītājs bija pazudis tumsā, meitene sataustīja pretējo durtiņu rokturi. Viņa juta, ka durvis paveras, — acīmredzot trieciens tās nebija samaitājis. Trīcēdama viņa izkāpa uz ceļa.

Viņa drīzāk nojauta nekā redzēja aizsprostoto pārbrauktuvi un atminējās, ka vienā pusē atrodas šaura eja kājniekiem. Viņa sasniedza to mirklī, kad uzbrucējs pamanīja viņas bēgšanu.

"Atpakaļ!" viņš saniknots kliedza un metās pakal.

Viņa izdzirda rūkoņu, ieraudzīja ugunis un pārskrēja pāri dzelzceļa sliedēm. Nākošajā mirklī pa tām aizdrāzās ekspresis. Gaisa viesulis notrieca meiteni zeme. Viņa ātri atkal uzlēca kājās, paklupa uz otrām sliedēm un skrēja prom pa tumšo lielceļu. Viņa bija ieguvusi tik daudz laika, cik ilgi vilciens drāzās garām. Viņa skrēja pa tumšo ceļu uz priekšu, klupdama un slīdēdama dubļos, un aiz muguras dzirdēja vajātāja lāstus un solus.

Vējš jauca viņas matus, lietus kapāja seju kā asām adatām, bet viņa nepagura un skrēja tālāk. Pēkšņi viņai paslīdēja kāja, viņa pakrita. Kad mēģināja atkal piecelties, viņai uz pleca uzgūlās vajātāja smagā roka, un meitene skali iekliedzās.

"Tādi joki nav atļauti," rupja balss teica, un roka aizspieda viņai muti.

Šajā mirklī viņus abus apžilbināja spilgta gaisma. Pāreja no tumsas bija tik strauja un negaidīta, ka uz meiteni gaisma atstāja tādu pat iespaidu kā spēcīgs trieciens. Gaisma nāca no neliela attāluma. Vīrietis palaida meiteni un apžilbis skatījās gaismas strāvā.

"Hallo!" atskanēja balss no tumsas. "Kas šeit notiek?"

Maija saprata, ka bija pienākusi palīdzība, negaidīts glābiņš, un pūlējās atgūt elpu un valodu.

"Viss kārtībā," vīrietis atbildēja, "viņa ir ārprātīga, un es vedu viņu uz slimnīcu."

Pēkšņi neredzamais cilvēks, kas turēja laternu, iespīdināja gaismu uzbrucējam sejā.

"Jūs tas esat?" neredzamā balss izsaucās. "Es aizvedīšu jūs uz citu slimnīcu, seržant Smit jeb Kroulej, jeb kā vēl jūs sauc. Jūs mani pazīstat — mans vārds ir Vaizmens."

Uzbrucējs mirkli stāvēja kā sastindzis. Tad viņš ar pēkšņu kustību atbrīvoja roku un iekliegdamies metās policistam virsū. Pēc mirkļa abi vīrieši saķērušies vārtījās ceļa dubļos. Konstebls Vaizmens nebija gaidījis uzbrukumu. Kad viņš piecēlās un sameklēja savu lukturi, seržants Kroulejs jau bija pazudis tumsā.

Septiņpadsmitā nodaļa Cilvēks, kurš saucās Reks Holends

"Ja Vaizmens nebūtu jūs uzskatījis par Džona Minuta slepkavu, cs viņu atzītu par saprātīgu cilvēku," otrā rītā, atstāstot Maijas piedzīvojumu, Sauls Arturs Manns teica Frankam.

"Vai vioi Kroulcju noķēra?" Franks jautāja.

"Nē, viņam laimējās aizbēgt. Automobilis kopā ar šoferi bija īrēts kādā Vestendas garāžā. Tur īrētājs, kurš acīmredzot bijis Kroulejs jeb Smits, izgudrojis pasaku par ārprātīgo, kura jāved uz slimnīcu. Vioš pat iepriekš samaksājis par zaudējumiem, kādus ārprātīgā plosīdamās varētu nodarīt automobilim. Šoferis stāsta, ka vioam radušās aizdomas un, atgriezies pilsētā, vioš par šo notikumu būtu ziņojis policijai. Liktenīgā katastrofa notika, kad vioi bija izbraukuši cauri Istbornai."

"Kur vioam bijis jābrauc?"

"Vioam bija likts braukt uz Istbornu, tur solītas tālākās instrukcijas. Policija atzina šofera stāstu par ticamu un atlaida viou."

"Es biju pie Maijas, vioa no drausmīgā piedzīvojuma jau nedaudz atžirgusi. Ceru, ka jau esat licis viou apsargāt."

Sauls Arturs pamāja ar galvu.

"Tā būs pēdējā dēka, ko mūsu kopējais draugs sarīkojis," vioš teica.

"Šis notikums sniedz mums jaunus pierādījumus. Mēs zinām, ka misteram Rekam Holendam ir līdzzinātājs un šis līdzzinātājs ir seržants Smits. Tātad mēs varam pieoemt, ka vioi abi iejaukti slepkavībā. Es konsteblam Vaizmenam atlīdzināju vioa pūles, vioš to bija pelnījis," Franks stāstīja.

"Tātad jūs nepieminat ļaunu?" Sauls Arturs Manns pasmaidīja.

Franks iesmējās.

"Kā cilvēks var būt tik mazisks?" vioš vienkārši jautāja.

Maijai bija viesis. Dabūjis zināt par uzbrukumu, Džespers Kols steigšus brauca uz Londonu. Redzot meiteni sveiku un veselu, vioš nomierinājās.

"Šausmīgi uztraucošs piedzīvojums," Maija teica, "bet es neizskatos tik nogurusi un novārgusi kā tu."

Vioš pamāja ar galvu.

"Loti var būt. Es vēlu aizgāju gulēt," vioš teica. "Biju tik dziļi iegrimis savos pētījumos, ka nejutu laiku, un atgidos tikai tad, kad sulainis šorīt ienesa tēju."

"Tu visu nakti neesi gulējis?" vioa pārmetoši kratīja galvu. "Tā ir paraža, no kuras tev nākotnē būs jāatradinās."

Džespers vioas piedzīvojumu neuztvēra tik vienkārši.

"Es nesaprotu, kāds visam tam bija nolūks" vioš teica, "un kādēļ vioi veda tevi atpakaļ uz Istbornu. Man likās, ka mēs šo neliešu mitekli atradīsim Suseksā."

"Misters Manns tā nedomā. Vioš ir pārliecināts, ka Istbornā automobilim vajadzēja satikties ar citu un mani pārsēdinātu tajā. Vioš teica, ka mana nolaupīšana notikusi, lai maldinātu policiju.Tas tomēr nebija patīkams piedzīvojums."

Šī saruna notika divas stundas pēc Franka satikšanās ar Maiju.

Sauls Arturs Manns, no konstebla Vaizmena pirmais dzirdējis par pārdrošo uzbrukumu, bija to pašu nakti aizbraucis uz Istbornu un meiteni pārvedis atpakaļ. Džespers nolēma nakti palikt pilsētā un pasūtīja divas vietas "Hipodromā." Tā kā vioa bija solījusies Saulam Arturam Mannam zinot, kad iziet no mājām, Maija piezvanīja, ka vakarā ies uz izrādi, un liels bija vioas pārsteigums, kad pusstundu vēlāk mazais pētnieks pats ieradās pie vioas.

Vioa pieoēma to sava līgavaioa klātbūtnē, un Džespers jau no pirmajiem vārdiem noprata, kādēļ Sauls Arturs Manns nācis.

"Es negribu jūs traucēt," vioš teica, "bet, pirms ejam tālāk, man, mis Netele, vajadzēs jūs iepazīstināt ar dažiem faktiem. Man ir pilnīgs iemesls domāt, ka es zinu, kas atbildīgs par pēdējās nakts uzbrukumu, un man nav nekādas vajadzības riskēt un mierīgi gaidīt, ka tamlīdzīgs uzbrukums atkārtojas."

"Kas, pēc jūsu domām, tam gatavojas?" meitene vaicāja.

"Esmu stingri pārliecināts, ka uzbrukuma organizētājs atrodas šajā istabā," skanēja pārsteidzoša atbilde.

"Jūs domājat mani?" Džespers Kols iesaucās.

"Jā, es domāju jūs, mister Kol. Esmu pārliecināts, ka jūs esat cilvēks, kas šo uzbrukumu izdomājis un sarīkojis," mazais vīriņš ietiepīgi atkārtoja.

Meitene pārsteigta uzlūkoja Mannu.

"Jūs taču to nedomājat nopietni?"

"Es gribu sacīt, ka misteram Kolam ir iemesls vēlēties jūs apprecēt," viņš teica. "Kāds šis iemesls būtu, cs vēl skaidri nezinu, bet gan es to izdibināšu. Es varu apgalvot, ka misters Kols jau ir precējies."

Maija apmulsusi lūkojās no viena uz otru, nezinādama, ko sacīt.

"Jau precējies?" Džespers atkārtoja.

"Ja viņš vēl nav precējies," Sauls Arturs Manns turpināja, pašapzinīgi smaidīdams, "tad es esmu bijis indiskrēts. Vienīgais, ko es jums, mis Netele, varu teikt: jūsu līgavainis ceļojis kopā ar kādu dāmu, kura saukusies par Kola kundzi."

Džespers mirkli neteica neko, tikai domīgi noskatījās uz mazo pētnieku.

"Cik es saprotu," viņš beidzot tcica, "jūs, mister Mann, krājat faktus tāpat, kā citi cilvēki krāj pastmarkas, vai ne?"

Sauls Arturs Manns sašuta.

"Lūkojiet to noliegt, ser, ja varat—"

"Ļaujiet man runāt," Džespers Kols teica skaļākā balsī. "Es gribēju jums ko vaicāt. Vai jums ir pilnīgas ziņas par Džona Minuta dzīvi?"

"Es to labi pazīstu," Sauls Arturs Manns iesaucās, "un varu atstāstīt viņa dzīves gaitu visā tās pilnībā."

"Apsēdies, Maija," Džespers teica, satverdams meitenes roku un atsēdinādams viņu krēslā. "Tagad mēs pārbaudīsim mistera Manna zināšanas visos sīkumos."

"Vai jūs tiešām gribat, lai es atkārtoju visu viņa dzīvesstāstu?" Manns aizdomīgi vaicāja.

"Taisni to es gribu," Džespers, piebīdīdams netīkamajam ciemiņam krēslu, apstiprināja.

Sauls Arturs Manns viegli un drvi sāka stāstīt. Viņš tiešām zināja pārsteidzošus sīkumus no Rodēzijas miljonāra dīvainās, dēku pilnās karjeras.

"1892. gadā," mazais pētnieks teica, turpinādams stāstu, "viņš

Svētās Dievmātes baznīcā, Portelizabetā, Dienvidāfrikā salaulājās ar Gertrūdi Agnesi Kolu."

"Kolu," Džespers nomurmināja.

Mazais vīriņš pavērtu muti uzlūkoja viņu.

"Kolu! Augstais Dievs,— jūs— esat—"

"Es esmu viņa dēls," Džespers mierīgi teica. "Viens no viņa diviem bērniem. Jūsu ziņojumā sacīts, ka viņam bijis tikai viens bērns. Bet īstenībā bija divi. Mana māte pameta tēvu un aizbēga kopā ar vienu no lielākajiem neliešiem, kāds pasaulē dzīvojis. Viņš to aizveda uz Austrāliju, kur sešus mēnešus pēc aizbēgšanas piedzima mana māsa. Tur viņas draugs to atstāja, un septiņus gadus viņa strādāja Melburnā kādā viesnīcā, līdz sakrāja naudu un varēja pārbraukt kopā ar mums uz Keiptaunu. Tad māte atvēra Ederlejstrītā nelielu tējnīcu un pelnīja pietiekoši, lai izglītotu mani un māsu. Keiptaunā viņa satikās ar Krouleju, un tas solījās izmantot savus sakarus ar Minutu, lai bērnu labā samierinātu viņu ar tēvu. Nezinu, kādi bija viņa mēģinājuma rezultāti, bet man šķiet— tie palika bez sekmēm.

Te kādu dienu, kad cs vēl apmeklēju Dinvidāfrikas koledžu, mana māte, māsu paņemdama līdzi, aizbrauca uz Angliju. Man ir iemesls domāt, ka aizbraukt viņu pierunājis Kroulejs un viņš tos arī ostā sagaidījis. Es tikai zinu, ka no tā laika mana māte pazudusi. Viņa man bija atstājusi pietiekoši daudz naudas studiju turpināšanai, bet, kad pagāja astoņi mēneši un nepienāca nekādas ziņas, cs nolēmu braukt uz Angliju. Nu es zinu, kas ar viņu notika. Manu māti Anglijā ķēra trieka, un Kroulejs to aizveda un atstāja kādā patversmē. Manu māsu viņš paņēma līdzi un acīmredzot uzdeva to par savu meitu.

Toreiz es to nezināju, aizrakstīju tēvam un lūdzu, lai viņš man palīdz māti sameklēt. Viņš man atbildēja, ka māte mirusi, — tā viņam teicis Kroulejs, un arī manai māsai Margaretai nav nekādu pēdu. Mēs sarakstījāmies ilgāku laiku, tad tēvs mani aicināja, lai es nāku pie viņa par sekretāru un palīdzu Margaretu meklēt. Bet viņš nezināja, ka Krouleja meita, kuru viņš nebija redzējis, ir tā, ko mēs meklējam. Es iejutos jaunajos apstākļos un iepazinu Džonu

Minutu— par tēvu man viņu grūti saukt— daudz labāku, nekā biju domājis. Tad kādu dienu man laimējās atrast māti."

"Jūs atradāt savu māti?" Sauls Arturs Manns iesaucās, un viņam atausa gaisma.

"Jūs vairākkārt velti izvandījāt mazo mājiņu Silversrentā," Džespers pasmīnēja. "Bet, ja jūs būtu iedomājies paņemt mazās bambusa kāpnītes un pārkāpt pāri sētas dibensienai, jūs būtu nokļuvis otrā sētā un atradis durvis, kas ved uz Raistonkurtas 16. numuru. Jūs būtu bijis pārsteigts, šajā mājā redzot daudz greznāku iekārtu, nekā nabadzīgā iecirkni var sagaidīt. Raistonkurtas iedzīvotāji par 16. numuru runāja tikai kā par "māju ar slimnieku kopējām," jo tur vienmēr uzturējās trīs slimnieku kopējas, bet citus iedzīvotājus neredzēja. Tur jūs būtu atradis manu māti, tik slimu, ka ārsti, kas viņu apmeklēja, nelāva viņu pārvest uz citu, labāku vietu.

Pamazām es šajā būdā sagādāju mēbeles, galvenokārt, pa nakti, jo negribēju modināt apkārtējo iedzīvotāju ziņkārību un negribēju arī, lai tas būtu zināms Džonam Minutam. Es jutu: kamēr man bija tēva uzticība un draudzība, es varēju cerēt panākt viņa izlīgumu ar māti, un tā bija mātes karstākā vēlēšanās. Diemžēl, tai nebija lemts piepildīties. Džonu Minutu ļaundara roka nogalināja tajā brīdi, kad es jau cerēju, ka mani nodomi piepildās. Dīvaini — kad tēvs bija miris, māte sāka pārsteidzoši ātri atspirgt, un es varēju pārvest viņu uz kontinentu. Viņa vienmēr bija ilgojusies redzēt Holandi un Franciju, un tagad māte dzīvo tajā pašā mājā, kurā tu pavadīji savas brīvdienas Šveicē."

Misters Manns bija pilnīgi apjucis. Viņa teorija bija satriekta.

"Bet kas noticis ar jūsu māsu?" viņš beidzot jautāja.

Džespera Kola seju pārklāja drūma ēna.

"Manas māsas uzturēšanās vietas man zināmas," viņš īsi atbildēja. "Nesen viņa dzīvoja Kemdentaunā, Flovertonrodā 69. Patlaban viņa atrodas vēl tuvāk, un viņu apsargā tikpat rūpīgi, kā mistera Manna aģenti apsargā tevi."

Džespers atkal uzsmaidīja meitenei.

"Mani apsargā?" Maija pārsteigta iesaucās.

Sauls Arturs Manns nosarka.

"Tā bija mana ideja," viņš apjucis atzinās.

"Un loti laba," Džespers atzina, "tikai jūs savus sargus norīkojāt par vēlu."

Sauls Arturs Manns atgriezās savā birojā pilnīgā apjukumā, bet viņš bija radis neļauties prātojumiem, iekams nebija rūpīgi pierakstījis un atzīmējis visus savāktos faktus.

Tiešām — kā viņš varēja nepamanīt sakaru starp Džesperu Kolu un Džona Minuta sievu? Un Kols taču bija tik rets uzvārds! Mazais pētnieks cītīgi strādāja līdz pulksten vienpadsmitiem vakarā un dzīrās jau iet mājās, kad sulainis pieteica dāmu, kura vēloties ar viņu runāt.

"Dāma? Tik vēlā stundā?" Sauls Arturs Manns pārsteigts iesaucās. "Pasakiet viņai, lai nāk rit no rīta."

"Es, ser, jau sacīju, bet viņa katrā ziņā grib jūs satikt šovakar."

"Kā viņu sauc?"

"Merila kundze," sulainis atbildēja.

Sauls Arturs Manns pārsteigumā atkrita krēslā.

"Vediet viņu iekšā," viņš drudžaini teica.

Meitenē, kas gurdi ienāca kabinetā, Sauls Arturs Manns pazina oriģinālu no fotogrāfijas , ko viņam bija piesūtījis konstebls Vaizmens. Viņa bija ģērbusies loti vienkārši, bez rotaslietām, un tomēr bija apburoši skaista. Likās, ka viņu kaut kas nomāc.

"Sēdieties," Sauls Arturs laipni piedāvāja krēslu. "Ar ko varu jums pakalpot?"

"Es esmu Merila kundze," viņa sacīja.

"Tā man sulainis sacīja," mazais vīriņš atkārtoja. "Vai jūs kas nomāc?"

"Man ir bailes," meitene trīcēdama teica. "Ja viņš uzzinās, ka esmu bijusi šeit, viņš mani —"

"Nebaidieties, jums nekas nedraud. Pagaidiet mirkli šeit."

Sauls Arturs iesteidzās blakusistabā, kur bija telefons, un izsauca Maiju. Viņa bija izgājusi. Manns lika kalponei pasacīt kundzei, lai viņa, tiklīdz pārnākusi viesnīcā, kopā ar Džesperu nekavējoties brauc uz biroju. Atgriezies kabinetā, viņš redzēja, ka meitene sēd tādā pašā pozā, kādā viņš to bija atstājis.

"Es par jums esmu dzirdējusi," viņa teica. "Viņš jūs kādreiz pieminēja — tas bija, kad viņš kopā ar Krouleju posās braukt uz savu kotedžu Suseksā. Viņi devās pēc kādas dāmas, un man botu vajadzējis to uzraudzīt, bet vioš —"

"Kāds vioš?" misters" Manns pārtrauca meiteni.

"Mans vīrs," meitene paskaidroja.

"Cik sen jau esat precējusies?" mazais vīrioš jautāja.

"Es ar viou aizbēgu jau sen," vioa teica. "Tā bija šausmīga dzīve, bet misters Kroulejs tā gribēja. Vioš teica: ja es apprecēšu misteru Merilu, vioš aizvedīs mani pie mātes un Džespera. Bet vioš bija tik nežēlīgs…"

Vioa atkal nodrebēja.

"Mēs visu laiku dzīvojām mēbelētos dzīvokļos — gan uz laukiem, gan pilsētā, un gandrīz visu laiku es biju viena. Vioš man neļāva iziet no mājām, un man visu laiku bija jādzīvo istabā."

Vioa stāstīja visu to nomāktā, monotonā balsī, kas liecināja, ka vioa jau tuvu smagam nervu sabrukumam. Saulam Arturam Mannam bija vioas ļoti žēl.

• "Kā jūsu vīru sauc?"

"Kā?" meitene pārsteigta iesaucās. "Franks Merils ir vina vārds. Misters Kroulejs man vienmēr apgalvo, ka vina vārds ir Merils. Vai tad viou tā nesauc?"

"Nabaga meitene," Manns līdzjūtīgi teica. "Baidos, vai tikai jūs nebūsiet neģēlīgi piekrāpta. Cilvēks, kuru jūs apprecējāt kā Merilu, ir krāpnieks."

"Krāpnieks?" vioa nobālēja.

Misters Manns pamāja ar galvu.

"Vioš piesavinājies godīga cilvēka vārdu un, slēpdamies aiz tā, pastrādājis daudzus noziegumus. Ceru, ka mums izdosies atsvabināt jūs un visu pasauli no šī nelieša."

Meitene neizpratnē lūkojās vioam acīs.

"Vioš vienmēr bijis melis," vioa beidzot tcica. "Vioš melo tik dabīgi, prot tik veikli iegalvot un izlikties, ka katrs vioam tic. Vioš man apgalvoja tādas lietas, kas bija salti meli, un es to skaidri zināju. Vioš man stāstīja, ka mans brālis miris, bet otrā dienā es vioa vārdu ieraudzīju avīzē; tādēļ es arī atnācu pie jums. Vai jūs pazīstat Džesperu?"

Vioa bija tik naiva un vientiesīga, ka mazajam vīrioam sažoaudzās sirds, dzirdot viņas balsī sāpes un redzot trīcošās lūpas un izmisušo skatienu^

"Es jums apsolu, ka jūs šovakar redzēsiet savu brāli," viņš teica.

"Es no Franka aizbēgu," viņa pēkšņi teica. "Vai tas nebija labi darīts? Bet es vairs nevarēju izturēt. Vakar viņš mani sita; un vai tad tāds cilvēks ir džentlmenis? Māte mēdza man sacīt, ka neviens džentlmenis nav rupjš pret sievieti, bet Franks ir nežēlīgs."

"Neviens jums vairs ļaunu nedarīs," Sauls Arturs aizkustināts atbildēja.

"Es viņu ienīstu," viņa iesaucās negaidītā straujumā. "Viņš zobojas, izsmej mani un saka, ka precēšot citu sievu, un— ak!"

Manns redzēja, ka viņa šausmās novērš acis no durvīm.

Sauls Arturs Manns pagriezās un durvīs ieraudzīja Franku Merilu. Franks lūkojās meitenē, it kā redzētu to pirmo reizi.

"Lūdzu atvainot," viņš teica. "Es redzu, jums ir viesi. Vai netraucēju?"

"Nāciet vien," misters Manns atbildēja. "Jūs esat īstā laikā."

Meitene bija piecēlusies no krēsla un atkāpusies pie sienas.

"Vai pazīstat šo dāmu?" Manns jautāja.

Franks vērīgi ieskatījās meitenei sejā.

"Patiešām, tā taču seržanta Smita meita," viņš smaidīdams izsaucās. "Kur jūs visu laiku bijāt pazudusi? Jūs tā meklēja, un tomēr nevarēja atrast."

"Nenāciet man klāt!" meitene vairīdamās izstiepa rokas. Franks izbrīnā vērās uz jauno sievieti, tad — uz Sauļu Arturu.

"Šī meitene," Manns pasmaidīja, "domā, ka viņa ir jūsu sieva."

"Mana sieva?" Franks atkal paraudzījās meitenē. "Tas ir vai nu slikts joks, vai… Jūs sakāt, ka es esmu jūsu vīrs?"

Viņa neteica neko, tikai gurdi pamāja ar galvu.

Franks Merils atkrita krēslā un klusi iesvilpās.

"Jūs taču varēsiet man paskaidrot," viņš pievērsās mazajam vīriņam.

"Es zinu tikai to, ko šī meitene teica", misters Manns atbildēja. "Šķiet, ka te notikusi šausmīga kļūda".

Franks pagriezās pret meiteni.

"Vai tad jūsu vīrs man tik līdzīgs?"

Vioa atkal pamāja ar galvu.

"Un vai ari viņu sauc par Franku Merilu?"

Meitene pamāja.

"Kur viņš pašlaik atrodas?"

Vioa pastiepa roku pret Franku.

Ak, Kungs!" Franks izmisumā iesaucās. "Jūs taču negribēsiet sacīt, ka es esmu tas cilvēks, ar kuru jūs esat salaulāta?"

"Jūs tas esat," meitene noteikti apgalvoja.

Franks atkal lūdzoši uzlūkoja savu draugu, un Sauls Arturs Manns vina acis ieraudzīja izmisumu un mulsu jautrību reizē. • "Es tiešām nezinu, ko darīt," vioš teica. "Bet, ja jūs uz mirkli atstātu mūs vienus —"

"Ne, nē," meitene bailēs iekliedzās, "neatstājiet mani pie viņa vienu. Palieciet šeit."

"Un no kurienes jūs tagad nākat?" Franks vaicāja.

"No tās mājas, kur jūs mani aizvedāt. Jūs mani vakar sitāt."

Frans sāka smieties.

"Tātad es esmu ari sievas mocītājs," vioš iesaucās. "Ko lai daru? Man šķiet, ka būtu labāk, ja jaunā dāma mums pasacītu, kur vioa dzīvo. Es aizvestu viou atpakaļ, mēģinātu satikt vioas vīru un redzētu, kāds vioš izskatās."

"Es negribu iet jums līdzi!" meitene izmisusi sauca. "Es negribu! Negribu! Jūs solījāties mani pasargāt, mister Mann! Jūs solījāties!"

Mazais pētnieks redzēja, ka vioa bija tik uztraukta, ka katru mirkli varēja sagaidīt nervu sabrukumu. Meitene trīcēja, vioas ķermenis drudžaini raustījās.

"Šis džentlmenis jūs apsargās tikpat labi kā es," Manns pūlējās iegalvot. "Vioš jums neko ļaunu nedarīs. Vioš aizsargās jūs pret visiem jūsu vīra uzbrukumiem. Vioš tikai grib to redzēt."

"Es negribu iet," meitene sauca, cīnīdamās ar asarām. "Ja šis cilvēks man pieskarsies, es kliegšu."

Pie durvīm klauvēja, un Franks atskatījās.

"Vēl kādi apmeklētāji?" vioš jautāja.

"Viss kārtjbā," Sauls Arturs Manns teica, ienākušajam sulainim neļaudams izteikt ne vārda. "Mani grib satikt kāds kungs un jauna dāma, vai ne? Ievediet, lūdzu, vious."

Vispirms pa durvīm ienāca Maija un, ieraugot klātesošos, apstājās. Vina instinktīvi nojauta, ko tas nozīme. Vioai sekoja Džespers.

Meitene, kas visu laiku uzmanīgi vēroja katru Franka kustību, pameta ātru skatienu uz ienācējiem. Ieraudzījusi Džesperu, vioa priecīgi iesaucās un pāri istabai metās vioam pretim. Vioa raudot piekjāvās brālim pie krūtīm.

"Es vēlētos zināt, ko tas viss nozīmē," Franks vaicāja. "Ceru, ka piedosiet dabīgo ziņkārību, bet esmu tik daudz pārcietis, esmu tik daudzu pārsteigumu upuris, ka man vairs negribas visus likteoa triecienus saoemt ar pacietīgu padevību. Varbūt jūs būsiet tik laipns un paskaidrosiet man šo jauno noslēpumu? Vai te vēl kāds ir ārprātīgs, vai arī es esmu vienīgais upuris?"

"Šeit nav nekāda noslēpuma," Džespers atbildēja, aizvien vēl glauzdams meiteni pie krūtīm. "Man šķiet — tu šo dāmu pazīsti?"

"Savu mūžu neesmu to redzējis," Franks teica, "es nezinu, kādēļ vioa apgalvo, ka es esot vioas vīrs. Vai tas atkal, Džesper, botu tavs izgudrojums?"

"Man šķiet, tu šo dāmu pazīsti," Džespers Kols vēlreiz atkārtoja.

Franks paraustīja plecus.

"Tu kļūsti apnicīgs. Es vēlreiz atkārtoju, ka šo dāmu redzu pirmo reizi."

"Tad es jums paskaidrošu."

Džespers maigi atraisījās no meitenes, pievērsās Maijai un iečukstēja vioai kaut ko ausī. Vioa pamāja ar galvu un, saņēmusi nelaimīgo meiteni pie elkooa, izveda no istabas.

'Tu, Frank, ilgāku laiku biji Džona Minuta privātsekretāre un šajā amatā atklāji dažādus noslēpumus. Ievērojamākais atklājums tev izdevās toreiz, kad atnāca seržants Smits, lai izplēstu naudu manam tēvam, — neizliecies, ka tu nezinātu, ka Džons Minuts ir mans tēvs," vioš tcica, manīdams izbrīnu Franka Merila sejā.

"Smits tev atklāja savu noslēpumu, un tu apprecēji vioa pieoemto meitu. Džons Minuts šo faktu cēla gaismā, bet nezināja, ka tā ir vioa paša meita. Vioš nezināja arī, ka jūs esat salaulājušies. Vioš tavus sakarus ar meiteni atzina par vieglprātīgu intrigu, kas nedara godu viņa brāladēlam.Tu saprati, ka vēl nav pienācis laiks atklātībai, un gaidīji, līdz būsi redzējis vioa testamentu. Par meitu tur nebija minēts ne vārda, jo bērns bija dzimis pēc sievas aizbēgšanas, un vioš to atsacījās atzīt par savu. Vēlāk, sākdams šaubīties, vai tikai vioš nenodara pārestību tai, kura tomēr varēja būt vioa bērns, vioš sāka meklējumus, lai to atrastu. Ja tu par šiem meklējumiem būtu zinājis, tu būtu varējis tos loti atvieglot, bet, par nelaimi, tev tie nebija zināmi. Tu viou apprecēji, cerēdams dabūt dalu no Džona Minuta miljoniem, bet, kad redzēji, ka tavs nodoms nav izdevies, nolēmi precēties vēlreiz."

Džespers pievērsās Saulam Arturam Mannam un turpināja:

"Jūs domājat, ka es nerīkojos pietiekoši enrģiski, lai atrastu Džona Minuta slepkavu? Tā ir izskaidrojama mana iecietība."

Viņš rādīja uz Franku.

"Šis cilvēks ir manas māsas vīrs. Atmaskojot viou, es izpostītu arī savas māsas dzīvi. Toreiz es domāju, ka vioi dzīvo laimīgi. Tikai nesen man atklājās patiesība."

Franks noliedzoši kratīja galvu.

"Es tiešām nezinu — raudāt vai smieties," vioš sacīja. "Es neesmu dzirdējis —"

"Tu dzirdēsi vēl daudz vairāk," Džespers Kols viou pārtrauca. "Es tev pateikšu, kā pastrādāts noziegums un kas bijis noslēpumainais Reks Holends."

"Tavs tēvs bija krāpnieks," vioš turpināja. "Tas nevienam nav noslēpums. Arī tu pats, vēl zēns būdams, piekopi parakstu viltošanu. Tu biji Reks Holends. Tu atbrauci uz Istbornu slepkavības naktī un ar ellišķīgu veiklību tev izdevās novērst no sevis aizdomas. Izlikdamies, ka esi pazaudējis biļeti, tu lūdzi stacijas ierēdņus sevi pārmeklēt. Vēlāk tie pārliecināti varēja liecināt, ka ieroča tev nav bijis. Automobilī tevi aizveda no stcijas līdz Vildlodžas vārtiem. Tiklīdz šoferis bija aizbraucis, tu devies uz vietu, kur biji paslēpis savu auto. Tajā tu biji atbraucis jau agrāk, tad, paslēpis mašīnu, gāji caur mēžu uz Polgetas krustojumu, kur sēdies vilcienā. Tā kā tu jau iepriekš biji nodrošinājies un savu retūrbileti jau dienā atzīmējis Londonas stacijā, tavs triks nevienam nenāca prātā. Tad tu iekāpi savā jeb Reka Holenda mašīnā.un piebrauci pie mājas desmit minūtes pēc tam, kad šoferis tevi bija redzējis ieejam vārtos.

Mašīnā tev bija revolveris un ar to tu nogalināji manu tčvu. Lai novērstu aizdomas no sevis, tu mēģināji tās uzvelt man, kā arī iedraudzējies ar vienu no veiklākajiem cilvēkiem," viņš pamāja ar galvu pret misteru Mannu, "un ar viņa veiklo palīdzību kliedēji aizdomas pret sevi. Tu biji tas, kas Ženēvā atsveicinājās no Neteles jaunkundzes, bet vēl to pašu vakaru ieradies Montrē un, viltojot manu parakstu, uzrakstīji zīmīti.Tu biji arī tas, kas ar viltoto rokrakstu rakstītos papīra gabaliņus atstāja Flovertonrodā 69. Kopš slepkavības nakts mani aģenti sekoja tev dienu un nakti, ne mirkli neizlaizdami no acīm. Es gaidīju savu laiku, nu tas ir pienācis."

Franks nopūtās un ņēma savu cepuri.

"Rīt agri mēs par šo lietu runāsim tālāk," viņš teica.

"Tu esi lielisks aktieris," Džespers teica, "un lielisks melis, bet tev neizdevās maldināt mani."

Viņš plaši atvēra durvis.

"Tur ir tavs ceļš. Tev ir divdesmit tūkstoši mārciņu, ko mans tēvs tev atstāja. Un vēl tev ir piecdesmit pieci tūkstoši, kurus tu slepkavības naktī apraki drošā vietā."

"Vai atceraties dārznieka lāpstiņu automobilī?" viņš pievērsās Mannam, tad turpināja: "Es tev dodu divdesmit četras stundas laika aizbraukt no Anglijas. Mēs nevaram nodot tevi tiesai par Džona Minuta slepkavību, bet tevi var tiesāt par tavu nelaimīgo sulaiņu nogalināšanu."

Franks Merils nelikās redzam atvērtās durvis un apstājās, pagriezis viņiem muguru. Tad lēnām nāca atpakaļ.

"Reizēm," viņš teica, "man likās, ka nav vērts visu to turpināt. Tās bija lielas mokas, veltīgas pūles."

Džespers Kols metās viņam klāt un satvēra, kad tas sagrīļojās. Viņi nolika Franku uz dīvāna, un Sauls Arturs Manns skrēja pie

telefona izsaukt ārstu.Bet Franks Merils jau bija miris.

*

"Vai es to jau neteicu?" konstebls Vaizmens iesaucās, saņēmis ziņu par šo notikumu.

Beigas

Kerijs pērk Londonu

1

Pār Vestendu bija nolaidusies nakts, bet jūrmalā arvien vēl drūzmējās laužu bari, kas no visām priekšpilsētām bija saradušies šeit, lai vismaz notālēm izbaudītu bagātnieku greznumu un eleganci. Un tiešām, šeit ik uz sola skanēja nauda.

Nauda, nauda, nauda. Laikrakstu virsrakstos skaidri atspoguļojās Vestendas gars. "Kāda plaši pazīstama aktrise pazaudējusi dārgakmeņus divdesmit tūkstošu mārciņu vērtībā," bija lasāms vienā no tiem; "Kāda kuģniecības sabiedrība zaudējusi pāri par pieciem miljoniem mārciņu" — citā. Tomēr vislielāko vērību saistīja "Monitora" acīs krītošais virsraksts:

"Kings Kerijs

grib nopirkt Londonu!

Speciālziņojums"

Šo avīzi pirka un lasīja visi — nabagie un bagātie, jo ikvienu ieinteresēja dīvainais ziņojums. Par to runāja visur— veikalos, dzīvokļos, ielās, restorānos.

—    Kings Kerijs grib nopirkt Londonu,— kāds kungs sacīja.

—    Es vēlētos, lai viņš labāk nopērk šo lokālu un nodedzina to, — otrs norūca, nikni dauzīdams ar dakšiņu galdu. — Viesmīli, vai man vēl ilgi būs jāgaida?

—    Acumirkli, kungs.

Kāds liela auguma, glīta izskata kungs, kas sēdēja pie blakus galdiņa, pasmaidīja par šo sarunu. Viņa sirmie mati piešķīra tam daudz vecāku izskatu, nekā tas patiesībā bija. Daudzu skati pievērsās viņam, kad tas, samaksājis rēķinu, piecēlās. Nepiegriezdams nekādu vēribu šiem skatiem, vioš, sūkdams tievu cigāru, mierīgi izgāja no pārpildītās zāles.

—    Patiesi, tur jau ir tas puisis! — iesaucās kungs, kas nupat bija šķendējies par viesmīļa nevērību.

—    Kāds puisis? — vioa kaimioš jautāja, nolikdams avīzi.

—    Kings Kerijs— amerikāņu miljonārs.

Pieminētais pa šo laiku jau bija atstājis restorānu un nozudis drūzmā.

Nelielā attālumā vioam sekoja kāds eleganti ģērbies, pajaunāks kungs skaistu seju un neapšaubāmi smalkām kustībām. Viņš necentās panākt gājēju, bet tikai notālēm veltīja tam niknus skatus, pūlēdamies palikt nepamanīts. Kings Kerijs iegriezās Haimarkctā un izgāja pa to uz Koksperstrītu.

Vioa sekotājs bija slaids, labi noaudzis cilvēks, īpatnēji šaurie soļi piešķīra tā gaitai gandrīz sievišķu izteiksmi. Hermaoa Zeberlena ārienē daudz kas atgādināja vioa poliski ungārisko izcelsmi, un pie tās varēja pieskaitīt arī vioa augstprātīgi aristokrātisko uzvedību.

Kings Kerijs gribēja mazliet pastaigāties, pirms doties pie miera savā dzīvoklī Čelzejā. Kad vioš nogriezās Embankmentā, ēna sekoja tam pa platās alejas otru pusi, lai nebūtu jāsatiekas ar viou aci pret aci.

Embankmentā valdīja klusums un vientulība, ko traucēja tikai daži "bijušie" cilvēki, kas pa paradumam bija ieradušies šeit, cerēdami dabūt no kāda garāmgājēja pa sīknaudas gabalam.

Kings Kerijs apstājās un brītiņu parunājās ar vienu otru no šiem nelaimīgajiem, un viņa roka pie tam ikreiz ieslīdēja kabatā, lai pasniegtu tiem kādu mazu dāvanu. Tomēr viņš bija pārāk labs cilvēku pazinējs un jau no pirmā acu uzmetiena prata atšķirt nelaimīgo no profesionāla ubaga.

Viens no diedelniekiem vinu uzrunāja, bet, kad Kings Kerijs klusēdams pagāja tam garām, sāka bez žēlastības lādēties. Miljonārs pēkšņi apstājās, un ubags izbailēs atlēca soli atpakaļ.

Tomēr kungs nebija noskaities. Viņš mierīgi uzlūkoja uzmācīgo objektu.

—   Ko jūs teicāt? — viņš laipni ierunājās. — Es tā biju nogrimis domās, ka nedzirdēju.

—     Dodiet nabaga līdzcilvēkam kadu niecinu naktsmājai un vienam šņab… tasei kafijas,— viņš pasteidzās izlabot nejaušo kļūdu. Tas bija atbaidošs, skrandās tērpies vīrs sen neskūtu seju.

—    Kādēļ? Kādēļ lai dodu jums to, ko neesat pelnījis?

Jautājums pārsteidza klaidoni. Tomēr svešā kunga balss skanēja

tik draudzīgi, ka diedelnieks drīz atguva drosmi.

—   Tādēļ, ka jums ir, bet man nav,— viņš nāca klajā ar argumentu, kas tam likās loti pārliecinošs.

—    Tas taču nav nekāds iemesls. Kad jūs pēdējo reizi esat strādājis?

—      Kad vien gadās darbs,— ubags vilcinādamies atbildēja, piebilstot frāzi, ko tas bija atradis par loti ienesīgu. — Bet kur tagad lai atrod darbu, kad ārzemnieki rauj no mutes katru maizes kumosu?

—   Vai jūs kādreiz savā mūžā esat nostrādājis veselu nedēļu no vietas? — kungs turpināja tādā pašā balsī. — Jūs tikai ieņemat vietu un elpojat gaisu, ko varētu izlietot daudz lietderīgāk.

—   Vai tad jūs gribat, lai jūsu līdzcilvēks visu nakti klīst apkārt bez pajumtes? — ubags nekaunīgi jautāja.

—     Par to man nav daļas,— kungs mierīgi atbildēja, pagriezdamies uz iešanu.

Klaidonis pameta apkārt ātru skatu. Tuvumā neviena neredzēja.

—     Pagaidi! — viņš rupji iesaucās, satverdams Kinga Kerija elkoni.

Bet jau nākajamā mirklī viņu ķēra tik spēcīgs dūres sitiens, ka diedelnieks streipuļodams atsprāga ceļa vidū, tikai ar pūlēm noturēdamies kājās. Viņš palika stāvam, mēmi nolūkodamies pakaļ aizejošajam. Viņš būtu izrēķinājies ar to, bet tas bija pārāk bīstami, jo noskraņdušajam klaidonim bija pamatots iemesls vairīties no trokšņa, lai nebūtu jānāk sakaros ar policiju.

—    Vai uzrāvāties uz īstā?

Ubags nikni apsviedās apkārt. Viņa priekšā stāvēja Hermanis Zeberlens, kas ziņkāri bija vērojis notiekošo.

—     Nebāziet degunu, kur nevajag! — ubags atcirta, pagriezdamies uz promiešanu.

—        Acumirkli! — elegantais jauneklis aizstājās viņam ceļā un, izvilcis no kabatas sauju zelta un sudraba naudas, pažvadzināja to.

—     Ko jūs izdarītu par desmit mārciņām?

Klaidoņa acis iekvēlojās.

—    Visu, — viņš čukstēja, — visu, atskaitot slepkavību!

—     Ko jūs izdarītu par piecdesmit?

—     Es izdarītu… gandrīz visu! — klaidonis gārdza.

—    Par pieci simti un brīvu ceļu uz Austrāliju? — jaunais kungs turpināja, cieši vērodams ubaga seju.

—    Visu… it visu! — tas iekaucās.

Zeberlens pamāja ar galvu.

—     Sekojiet man — viņā pusē.

Desmit minūtes pēc viņu aiziešanas no Vestminstcras puses parādījās divi vīrieši, laiku pa laikam apstādamies un ar kabatas laternām apgaismodami uz soliem gulošos, nožēlojamos stāvus. Sastapuši kādu kungu, viņi griezās pie tā ar jautājumu.

—     Jā, cik dīvaini, — es tieši runāju ar viņu. Pareizi: vidēja auguma, ar svešādu akcentu.

-rTas ir bijis viņš, inspektora kungs, — jautātājs teica savam pavadonim, tad atkal pievērsās svešajam kungam.

—    Vai runājot viņš nemēdza noliekt galvu sānis?

Kungs pamāja ar galvu.

—    Vai viņš tiek meklēts? Ja nemaldos — jūs esat no policijas?

—    Jā, ser, — inspektors atbildēja. — Šo cilvēku sauc par Horācu Baginu, un viņš tiek meklēts slepkavības dēl. Viņš nositis cietuma uzraugu un izbēdzis no ieslodzījuma.

Vioi atsveicinājās un aizgāja, un Kings Kerijs — jo tas bija viņš —, domās nogrimis, turpināja pastaigāšanos.

"Tas būtu Hermanim Zeberlenam īsti piemērots palīgs!" viņš nodomāja, un tā bija tiešām brīnišķa sagadīšanās, ka šajā pašā mirklī elegantais Hermanis Zeberlens savā darbistabā Parklenā cienāja ar stipru degvīnu kādu pretīga izskata klaidoni, kas, bārdaino galvu sānis noliecis, vērīgi klausījās namatēva stāstā par amerikāņu miljonāra kaitīgo darbību.

—     Pie velna tādus neliešus! — viņš šļupstēja stīvu mēli. —

Dodiet tikai man iespēju rīkoties! Viņš man iesita sejā, tas cūka — to es viņam atmaksāšu!

— Dzeriet vēl kādu glāzi,— Zeberlens laipni piedāvāja.

2

Apakšzemes dzelzceļa lifts bija pārpildīts. Lūkodamās pulkstenī, Elza Mariona pārlika, vai mēģināt iespiesties vēl šajā braucamā krēslā, vai gaidīt nākamo, lai tad vēlāk atkal klausītos mistera Tcka sprediķiViņa ienīda braucamos krēslus, sevišķi pārpildītus.

Kamēr viņa vēl kavējās, lifta durvis aizkrita, un viņa sodījās par savu muļķību. Un tieši šorīt viņa bija gribējusi ierasties laikā! Teks jau tā dusmojās par viņas biežo kavēšanos, vienmēr pārmezdams tai nevīžību un kasierei nepiedodamu nolaidību. Vēl vakarvakarā viņš bija saaicinājis kopā visas kasieres un nepārprotami norādījis, ka vēlas redzēt tās savās vietās tieši pulksten deviņos — ne sekundi vēlāk.

•Pēdējā ceturkšņa laikā Tcka un Bridžtena firma bija strauji cēlusies augšup. Veikalu īpašnieki bija parādījuši pavisam negaidītu devību, kas gan nāca par labu vienīgi klientūrai, bet ne nelaimīgajiem darbiniekiem. Cenu pazemināšana bija izsaukusi strauju apgrozības un, kā biroja personāls slepus čukstēja, dīvainā kārtā — arī tīrās peļņas pieaugumu. Daži domāja, ka šī peļņa esot tikai izdomāta, tomēr tas. bija maz ticams, jo kāds gan Teka un Bridžtena firmai būtu aprēķins uzdot fiktīvu peļņu?

Pulkstenis rādīja bez septiņām minūtēm deviņi, un Elza Mariona gaidīja vilcienu Vestminsterbridžrodā, kas atradās divpadsmit minūšu braucienā no Teka un Bridžtena firmas Oksfordstrītā. Jaunā meitene nespēja piedot sev muļķību. Nākamais lifts bija tikpat pārpildīts kā iepriekšējais, un viņa tikai velti bija zaudējusi trīs dārgas minūtes.

Viņa bija iespiesta braucamā krēsla kaktā, tieši līdzās stāvēja kāds liela auguma kungs. Platmali viņš bija noņēmis, un viņa sirmie mati bija rūpīgi sasukāti un iepomādēti. Augstā piere, asais ērgļa deguns un enerģiskais zods piešķīra viņa sejai aristokrātisku izskatu. Viņam bija zilas acis, mazliet paplānas lūpas un veselīga, saulē iedegusi sejas āda. To visu Elza ietvēra vienā vienīgā skatā. Viijš bija labi ģērbies, un melnā pērle vioa kaklasaitē liecināja par pārticību.

Braucamais krēsls noslīdēja sešdesmit pēdas lejup. Patlaban jau atgāja nākamais vilciens. Tas nozīmēja vēl trīs nokavētas minūtes — vioa būtu varējusi raudāt. Viss bija pret viou — bārenīti, kura bija gluži viena pasaulē un kurai pašai vajadzēja nopelnīt dzīvei nepieciešamos līdzekļus. Kasieres vietu bija tik grūti atrast, bet stenogrāfijā un mašīnrakstīšanā vioa nejutās pietiekoši stipra, lai meklētu šādu nodarbošanos. Jau tā ar divdesmit pieciem šilioiem nedēlā jauna meitene nekā liela nevarēja iesākt. No vecās krustmātes Martas, kas viou pēc vecāku nāves bija pieņēmusi par audžumeitu, vioa bija mantojusi vienīgi labu, Šeltenhemā baudītu izglītību, vienu dcsmitmārcinu naudaszīmi un lielu saktu ar krustmātes Martas jaunības mīlas objekta matu cirtu.

Brīdī, kāds paiet no lifta durvju aizvēršanas līdz to atvēršanai, jauna, patstāvīga meitene var pārdomāt vairāk, nekā vīrietis veselā gadā uzrakstīt. Liftam apstājoties, Elza jau bija atzinusi, ka vioas nākotne izskatās visai drūma.

Svešais kungs, kas ziņkāri, bet bez piedauzības bija vērojis viou, pavirzījās sānis, lai tā varētu izkāpt pirmā. Elza pateicās vioam ar vieglu galvas mājienu.

Vioa juta, ka tas vioai seko. Bet piestātnes drūzmā taču citādi nemaz nevarēja būt!

Vioai bija jāgaida vēl veselas divas minūtes, un vioa pagāja tālāk uz perona viou galu, kur pūlis retāks. Drūzmēšanās vienmēr bija nepatīkama, bet šorīt vina to taisni ienīda.

—    Piedodiet… — Balsi, kādā tas tika sacīts, nebija ne ēnas no parastās banalitātes. — Bez šaubām, jūs uzskatīsiet mani par uzmācīgu, bet es tomēr citādi nevarēju: man bija jūs jāuzrunā. Jūs laikam baidāties no braucamiem krēsliem?

Elza pati nesaprata, kādēļ tā priecājās par vioa uzrunu.

—    Es tiešām mazliet baidos,— vioa smaidīdama atbildēja. — Protams, tas ir muļķīgi.

Viņš pamāja ar galvu un nepiespiesti atzinās:

—   Arī es esmu diezgan bailīgs. Domas par nāvi mani biedē to daudzo cilvēku dēļ, kuru nākotne atkarīga no manis. Es nupat nopirku kādu vājprātīgo iestādi,— viņš piebilda un aizsmēķēja cigāru, ar skatu izlūdzis atļauju.

Elza pārsteigta uzlūkoja viņu, un viņas smadzenēs pamodās pēkšņas aizdomas. Šajā mirklī piestātnē ieripoja vilciens, un Elza ar šausmām redzēja, ka arī tās ir pārpildīts.

—    Šajā tikpat netiksiet, — svešais kungs mierīgi piezīmēja. — Pēc minūtes nāks cits. t

Jaunā meitene tomēr mēģināja iekļūt vilcienā, bet pat ar sirmā kunga palīdzību tas viņai neizdevās. Neraugoties uz neveiksmi, viņa tomēr nespēja apslēpt smaidu.

—   Jūs nupat teicāt, ka esot nopircis vājprātīgo iestādi, — viņa atsāka pārtraukto sarunu.

Viņš pamāja ar galvu un mazliet pārmetoši piebilda:

—    Un jūs nu domājat, ka es pats laikam esmu no tādas izbēdzis? Jā, es tiešām nopirku visu Koldharburas slimnīcu. Esmu nodomājis ierīkot tur smalkāko klubu Londonā.

Viņu sarunu pārtrauca jauna vilciena pienākšana. Sirmā bruņinieka pavadībā Elza atrada vietu kādā smēķētāju vagonā.

Viņa pati brīnījās, cik viegli bija sarunāties un uzticēt tam savas bēdas, par ko viņa citkārt nemēdza stāstīt nevienam. Izkāpusi pie Oksfordcirka, viņa pat neievēroja, ka pulkstenis jau rāda divdesmit minūtes pāri deviņiem.

—   Vai tad jums arī šeit jāizkāpj? — viņa jautāja, redzēdama, ka arī pavadonis atstājis vagonu.

—   Jā, pusdesmitos man jāslēdz līgums par kāda veikala pirkšanu Oksfordstritā.

Viņas skats atkal pētoši pavērās sirmā kunga sejā. Tas iesmējās.

—    Es neesmu bīstams, — viņš jokoja.

Uz ielas viņš sniedza Elzai roku.

—   Uz redzēšanos, — viņš atsveicinājās, neminēdams savu vārdu. Tas bija Kings Kerijs, un viņam nevajadzēja jautāt pēc jaunās meitenes vārda, jo to viņš jau bija izlasījis uz grāmatas viņas rokā.

Elza jutās mazliet vīlusies, tomēr atvadījās ar smaidu lūpās. Kings Kerijs brīdi acīm sekoja viņai.

No ielas pretējās puses viņus bija vērojis kāds virs izspūrušiem matiem un stiklainu skatu. Pēkšņi norībēja divi šāvieni, un lodes nosvilpa Kingam Kerijam gar galvu.

—   Tas bija jums, cilvēk! — kāda balss ierēcās, bet tās īpašnieku jau nākamajā mirklī satvēra policistu rokas.

Kings Kerijs pasmaidīja un pārmetoši pašūpoja galvu.

—     Horāc, tu esi pavisam bēdīgs šāvējs, — viņš mierīgi piezīmēja.

No nama augšstāva loga pretējā ielas pusē vēl kāds cilvēks uzmanīgi vēroja notiekošo. Viņš redzēja piesteigušos policistus un milzīgo laužu pūli, kas strauji salasījās ap šāvēju; redzēja, kā policistiem tikai ar pūlēm izdevās savaldīt un aizvest noziedznieku, un redzēja arī sirmo kungu, kas aizgāja, mierīgi sarunādamies ar policijas seržantu.

Novērotājs nevarīgās dusmās kratīja Kingam Kerijam ar dūri.

—    Kādu dienu, mīļais, es atradīšu lodi, kas neaizskries garām savam mērķim, — viņš caur sakostiem zobiem nošņāca, — un tad Denversitijas meitene būs brīva!

3

Misters Teks stāvēja pie konfekciju nodaļas kasieres pults. Viņa sejā atspoguļojās -dusmas un vilšanās.

—    Viņa šodien neatnāks, un ap pulksten vienpadsmitiem mēs droši vien saņemsim telegrammu, ka viņa slima vai ka viņai jāved māte uz slimnīcu! — viņš sacīja, un visi trīs nodalu vadītāji, kas stāvēja cienīgā atstatumā no viņa, godbijīgi nočukstēja, ka tā tiešām esot kauna lieta.

—   Nedēļas laikā viņa būs prom no šejienes, lai tad notiek, kas notikdams! — misters Teks turpināja, turēdams rokā pulksteni. — Es atlaistu viņu tūliņ uz vietas!

Elza Mariona pietvīkusi iedrāzās tieši nelaimīgās grupas vidū, steigā iznākdama no sieviešu ģērbtuves.

—   Loti nožēloju! — viņa sacīja, atvērdama kases istabiņas stikla durvis un apsēzdamās savā augstajā krēslā.

Misters Teks uzmeta viņai bafgu tiesneša skatienu, arvien včl turēdams rokā maslvo zelta pulksteni.

—    Es biju šeit pulksten deviņos, mis.

Viņa neatbildēja, kravādamās savas pults atvilktnē.

—    Es biju šeit pulksten deviņos, mis, — misters Teks pacietīgi atkārtoja.

—    Loti nožēloju, — Elza vēlreiz atvainojās.

Tirgotavā tikko bija ienācis kāds jauns cilvēks. Tā kā visi pārdevēji bija sastājušies ap saniknoto šefu, tad svešajam neviens nepiegrieza vērību. Tas bija dzīvespriecīga izskata jauneklis pelēkā putekļu mētelī un pakausī atstumtā, mīkstā platmalē. Viņam piemita veiklība, bezrūpība un pašpaļāvība, kas tik raksturīgas vienai vienīgai profesijai pasaulē, — un tikai šai vienai. Bez kādas kautrēšanās viņš pievienojās grupai, kas bija sastājusies ap principālu.

—    Tātad jūs to nožēlojat! — misters Teks atkārtoja. Viņš bija maza, paresna auguma vīrs spīdīgu seju un kuplām, gaišām ūsām. — Jūs to nožēlojat! Cik tas nomierinoši! Jūs smejaties par maniem rīkojumiem! Jūs neizpildāt manas pavēles un tad — nožēlojat!

Elza arvien vēl klusēja. Svešais jauneklis ieinteresēti klausījās.

—    Ja es varu būt šeit, mis Mariona, tad arī jūs to varat! — misters Teks nerimās.

—    Es aizgulējos un skrēju, pat brokastis neēdusi, — meitene iebilda.

—    Kā tad es varēju piecelties laikā? — principāls aizrādīja.

Elzas pacietība bija izsīkusi.

—    Vai domājat, — viņa dusmās atcirta, — ka mani interesē, kad jūs esat piecēlies? Jūs esat šausmīgi vecs, salīdzinot ar mani; jūs laikam ceļaties agri tādēļ, ka nevarat ilgāk nogulēt. Bet es guļu tādēļ, ka nevaru piecelties.

Misters Teks stāvēja kā zibens ķerts. Tā taču bija nedzirdēta nekaunība, kas prasīja tūlītēju sodu!

—   Jūs esat atlaista! — viņš iekliedzās. Redzēdams, ka Elza grib tūliņ kāpt nost no sava sēdekļa, viņš pasteidzās piebilst: — Nē, ne tūliņ, — jums jāpaliek, kamēr es atrodu citu kasieri, citādi jūs zaudējat savu algu. Bet ar nākamo sestdienu jūs esat brīva.

Meitene no jauna apsēdās sava vietā.

—    Es palieku tikai tādā gadījumā, ja jūs apsolāties likt mani mierā ar savām nepiedienīgajām piezīmēm, — viņa atbildēja, iedrošināta no svešā jaunekļa smaida; tas tagad omulīgi bija nostājies pašā pulcina vidū, it kā tur būtu viņa īstā vieta.

—    Es apņemos kārtīgi izpildīt savus pienākumus, bet turpmāk jūs nedrīkstat mani apvainot savām rupjībām. Tuvākajās dienās es šo to pastāstīšu "Monitora" redakcijai par Tcka un Bridžtena firmas noslēpumiem.

Misters Teks sarka un bālēja. "Monitors" reiz jau bija divdomīgi norādījis uz kādas Oksfordstrīta firmas šaubīgo stāvokli, un Teka un Bridžtena tirdzniecības namam bija dibināts iemesls baidīties no atklātības.

—     Iedrošinieties tikai! — viņš sāka kliegt. — Jūs… jūs… jūs piesargieties, mis! — Ko vēlaties, mans kungs? — viņš strauji pievērsās jauneklim, kuru tikai nupat bija ievērojis.

—     Mans vārds ir Žilets, — tas nepiespiesti iesāka, — esmu "Monitora" līdzstrādnieks un vēlos pārmīt dažus vārdus ar šo jauno dāmu.

—    Vācieties pie velna! — misters Teks rupji atcirta.

Jauneklis viegli palocījās.

—    Tūliņ, tiklīdz būšu parunājis dažus vārdus ar jauno dāmu.

—     Es aizliedzu jums sniegt šim cilvēkam jebkādas ziņas par manu veikalu, — principāls lāva dusmām vaļu.

Reportieris paraustīja plecus.

—     Mīļais cilvēk, — viņš mierīgi sacīja, — es nemaz nevēlos runāt ar jauno dāmu par jūsu veikalu. Es nāku Kinga Kerija uzdevumā.

Misters Teks pārsteigumā iepleta muti.

—    Ko — Kings Kerijs? Tas kungs taču grib pirkt šo veikalu!

Tas bija noslēpums, ko viņš līdz šim tik rūpīgi bija glabājis.

Viens teikums uzreiz noskaidroja visu: pārmērīgo taupību, preču pārdošanu zem iepirkuma cenām— visu pēdējo mēnešu apkaunojošo rīcību.

—     Grib pirkt šo veikalu? — atkārtoja misters Žilets, uz kuru Teka vārdi acīmredzot nebija atstājuši nekādu iespaidu. Tas nav nekas. Pirms pusstundas viņš Oksfordstrita piestātne gandrīz noslepkavots, bet kopš tā brīža jau paguvis nopirkt Portlendlaukuma "Mansionu."

Vioš pievērsās pārsteigtajai meitenei.

—    Viņš lūdza mani atnākt šurp un uzmeklēt jūs.

—    Ko viņš vēlas? — Elza uztraukta jautāja.

—     Vioš lūdz jūs atnākt "Savojā" uz lenču un pārrunāt, vai "Teks un Bridžtens" tiešām atbilst prasītajai cenai.

Misters Teks nenoģība. Bet, kad vioš gāja uz sava privātbiroja durvīm, vioa soli aizdomīgi ļodzījās, un lenču nodaļas vadītājs, kas bija "Bezdievīgas dzīves apkarošanas biedrības" loceklis, šausmās aizspieda ar rokām ausis, lai nebūtu jādzird mistera Teka briesmīgie lāsti.

4

Vainstrltā kādā kamerā sēdēja izspūris cilvēks, galvu netīrajās rokās atspiedis. Vioš pūlējās noskaidrot sev pagājušās nakts un šīrīta notikumus. Viņš atcerējās svešo kungu, kas Embankmentā tik apkaunojoši bija viou pieveicis, atcerējās laipno jaunekli, kas bija cienājis viou ar degvīnu un solījis bagātīgu atlīdzību.

Vēl alkohola skurbumā Horācs Bagins ar bagāto kungu bija aizbraukuši kādā vietā, kur svešais iespieda tam rokā pistoli un nostādīja pretim pazemes dzelzceļa piestātnei, iepriekš tik sīki aprakstot sirmā pretinieka izskatu, ka vioš jau no pirmā acu uzmetiena bija to pazinis. Aklās dusmās par vakarējo pazemojumu Bagins bija izšāvis — un tad bija ieradusies policija.

Pēkšoi vioam iekrita prātā kāda doma', un viņš lādēdamies pietrūkās kājās. Vioš taču tika meklēts ari kāda cita nozieguma dēl! Vai vioš būtu pazīts? Vioš pazvanīja, un aiz restēm parādījās sarga neuzticīgā seja.

—    Ko tad es īsti esmu nodarījis? — Bagins uztraukti jautāja.

—    Jums taču tika nolasīta apsūdzība.

—    Esmu to aizmirsis, — apcietinātais norūca. — Vai tad jums žēl pateikt, ko esmu izdarījis?

Ierčdnis mirkli vilcinājās.

—    Jūs tiekat apvainots slepkavības mēģinājumā un arī slepkavībā.

—     Kādā slepkavībā?

—    O, jūs taču pats to zināt itin labi, Bagin!

Bagin! Tātad viņš tomēr bija pazīts!

Nu lai — viena cerība viņam vēl tomēr palika. Bagātais svešinieks, kas bija viņu pierunājis šaut uz sirmo kungu, — tas taču neatstās viņu bez palīdzības. Tas bija īsts džentlmenis, dzīvoja smalkā namā.

Kā tad viņu sauca?

Bagins veselu stundas ceturksni soļoja pa šauro kameru, pūlēdamies atcerēties no atmiņas izgaisušo vārdu.

Jā, — lai cik neticami tas arī nebūtu — svešinieka vārdu viņš bija redzējis uz aploksnēm smalkā kunga dzīvoklī, kur tas bija viņu aizvedis un cienājis ar degvīnu. Tas bija tāds svešāds vārds…

Zeberlens!

Jā, tā viņu sauca. Un nams… jā, tas atradās Parklenā. Bagins nopriecājās par savu atmiņu.

Viņš atkal piezvanīja, un sargs no jauna parādījās.

—    Ko tad nu atkal vajag? — viņš nelaipni jautāja.

—    Vai varu dabūt papīru, aploksni un zīmuli?

—     Kam jūs gribat rakstīt— vai aizstāvim?

—     Tā ir. Tas ir mans personiskais advokāts, — Bagins lepni atbildēja. — Tas prot savu lietu, un gan viņš jums, puiši, parādīs, ja nebūsiet kārtīgi.

—    Nav ko plātīties! — sargs norūca, bet brīdi vēlāk atgriezās ar prasītajām rakstāmlietām, ko pasniedza pa restu starpu.

Horācs ķērās pie smagā un neierastā darba. Vēstule bija jāsastāda tādā garā, lai tā nemestu ēnu uz viņa darba devēju, bet tomēr rādītu tam, kādas briesmas viņam draud, ja atteiksies sniegt prasīto palīdzību. Beidzot vēstule bija gatava un tā skanēja:

"Godātais kungs!

Pirms ilgāka laika man bija gadījums strādāt Jūsu labā. Patreiz atrodos loti nepatīkamā stāvoklī, jo esmu šāvis uz kādu cilvēku. Būšu loti pateicīgs, ja palīdzēsiet man."

—    Zeberlens? — sargs jautāja, izlasījis adresi. — Tas taču ir kāds amerikāņu miljonārs, ko?

—   Pareizi, — Horācs Bagins atbildēja, — tas ir man labs draugs. Es biju vina… vina mežsargs.

—   Labi, es nosūtīšu vēstuli, — uzraugs sacīja. — Tomēr neticu, ka tas varētu ko līdzēt. Mūsu dienās grūti atrast tādu kungu, kas gribētu palīdzēt savam kādreizējam darbiniekam, ja tas iekūlies nepatikšanās.

Tomēr viņš izpildīja Bagina lūgumu un vēstuli tūliņ nosūtīja.

Paveicis šo smago diplomātisko darbu, Bagins jutās daudz mierīgāks. Pēcpusdienā viņu izsauca pie tiesneša, kur to vēlreiz nopratināja, pēc tam atveda atpakaļ kamerā. Tas nozīmēja, ka viņš vēl vismaz diennakti paliks policijas aresta telpās.

Tā nebija pirmā reize, kad viņš sēdēja cietumā, bet nekad viņam vēl nebija bijušas tik rožainas cerības nākotnē. Viņš nu ar nepacietību gaidīja, ko viņa līdzzinātājs darīs sava nelaimē kritušā biedra labā. Jaunās izredzes lika apcietinātajam gandrīz aizmirst smagās apsūdzības, par kādām tam bija jāatbild.

Otrā rītā Bagins kļuva šaubīgāks. Tātad lepnais biedrs bija pametis viņu nelaimē un pat neatbildēja uz palīgā saucienu.

Nu lai — bija arī vēl cits ceļš izkulties no nelaimes — iespēja attaisnot savu rīcību un pašam vēl kļūt par sensacionāla notikuma varoni. Kad uzraugs gaja gar kameras durvīm, Bagins uzsauca tam:

—    Man jārunā ar inspektoru, kas izmeklē manu lietu. Gribu atzīties viņam par visu.

—   Tas ir prātīgi! Bet vispirms jums derētu paēst brokastis, jo jūs pats pirmais tiksiet vests tiesas priekšā.

Bagins pamāja ar galvu.

—    Kāds atsūtījis jums kafiju un sviestmaizes.

—    Kas īsti? — Bagins aši jautāja.

—     Laikam jau kāds no jūsu draugiem, — uzraugs atbildēja, izvairīdamies no tālākām sarunām.

Tātad Zeberlens tomēr nebija viņu aizmirsis, — Baginam nebija neviena cita drauga.

—   Tc būs jūsu brokastis, — kriminālierēdnis sacīja, ienākdams kamerā kopā ar sargu, kas nesa paplāti ar kafiju un sviestmaizēm.

—    Padomājiet nu labi un sakiet visu, pirms ejat pie izmeklēšanas tiesneša. Tam var būt milzīga nozīme. Kādēļ lai jūs ciestu cita vietā?

Bagins neko neatbildēja. Viņš jutās loti izsalcis un, tiklīdz abi ierēdņi bija .izgājuši, tūliņ ķērās pie brokastīm, lauzīdams galvu, kādā ceļā viņa labdaris gan varētu to atbrīvot.

Pēc pifccām minūtēm inspektors ar uzraugu no jauna tuvojās ieslodzītā kamerai. Kad durvis atvērās, detektīvs ar skalu kliedzienu ieskrēja kamerā, kur Bagins gulēja uz grīdas saplēstu trauku un izlijušās kafijas vidū.

Inspektors noliecās un pagrieza viņu ar seju uz augšu.

—    Dieva dēļ! Viņš taču beigts! Noindēts! Šeit ož pēc zilskābes!

—    Noindēts? — uzraugs izbijies iesaucās. — Kas to būtu varējis izdarīt?

—    Zilskābe bijusi piejaukta kafijai, — kriminālierēdnis atbildēja,

—     un cilvēks, kas atsūtījis viņam šīs brokastis, ir tas pats, kas pamudinājis viņu uz pēdējo noziegumu.

5

Neilgi pirms pusdienu pārtraukuma misters Teks lika vecākajam nodaļas uzraugam paaicināt Elzu Marionu savā birojā. Aicinājums bija sastādīts ar vislielāko rūpību un tika izteikts visgodbijīgākajā toni.

Piecas minūtes pirms pulksten vieniem Elza iegāja šefa istabā.

Misters Teks nebija viens. Viņam pretī sēdēja kompanjons. Var jau būt, ka kādreiz senāk tiešām arī bijis kāds Bridžtens, tomēr neviens nebija viņu redzējis. īstenībā veikala galvenais īpašnieks un noteicējs bija Džems Līts.

Viņš bija korpulents — vēl korpulentāks par misteru Teku, gāja ļodzīdamies un viņa sejā nebija itin nekā pievilcīga. Sarkanais deguns atgādināja sīpolu, seju no vienas vietas klāja dziļas rievas. It kā lai vēl vairāk pasvītrotu savu neglīto ārieni, viņš nēsāja monokli melnā ietvarā. Viņš bija milzīgi bagāts un izturējās tā, it kā vienīgi augstākās sabiedrības vidū spētu justies labi.

—   Vai šī ir tā meitene? — viņš jautāja. Viņa balss bija rupja un aizsmakusi.

Jā, tā ir mis Mariona, — misters Teks atbildēja.

—    Glīts bērns. To taču jūs arī pati zināt, jaunkundz?

Elza neatbildēja, kaut asinis tai sakāpa vaigos.

—   Tad klausieties, — Līts pagriezās krēslā pret jauno meiteni un, kratīdams savu taukaino pirkstu, turpināja: — Jums nāksies labi pārdomāt katru vārdu, ko gribēsiet teikt manam draugam Kingam Kerijam. Viņš man atstāstīs visu, ko būsiet teikusi, un, ja jūs iedomāsieties samelot kaut vienu vārdu par mūsu veikala stāvokli, es bez žēlastības likšu jūs iesēdināt par neslavas celšanu.

Meitene pasmaidīja.

—    Smīniet vien! — Līts norūca. — Bet tā tas būs— vai sapratāt? Ne jau tādēļ, ka jūs varētu pateikt ko tādu, kas nāktu mums par ļaunu… un mūsu firmai arī nemaz nav tādu noslēpumu.

—   Nebaidieties, — Elza vēsi sacīja. — Es tikai pateikšu misteram Kerijam, ka jūs teicāt — viņš esot jūsu draugs.

—    To jums nevajag teikt, — Līts steidzās iebilst.

—    Es tikai uzskatu par savu pienākumu pateikt viņam, kādas neķītras lietas tiek runātas par viņu, — Elza vislaipnākajā balsī atbildēja. Viņa jutās izsalkusi, un šīs runas viņu kaitināja.

—    Mīļais bērns, — Līts saudzīgi atsāka, — es negribu jautāt, kādā ce(ā jūs esat iepazinusies ar manu draugu Keriju, negribu ari turēt jūs nekādās aizdomās…

—    To jūs darāt loti prātīgi, — Elza saniknota viņu pārtrauca, — jo citādi šī pati tintnīca varētu saplīst pret jūsu galvu!

Līts izbijies pastūma atpakaļ savu krēslu, jo meitene tiešām paķēra no galda tintnīcu un pacēla to sviedienam.

—     Nepārprotiet mani, — viņš pasteidzās labot savu kļūdu, mierinoši pacēlis roku. — Es vēlu jums vienīgi labu. Es gribu, lai jūs dzīvē tiktu uz priekšu, un tādēļ klausieties, ko esmu nodomājis, mis Mariona: mēs paturam jūs darbā un paaugstinām jūsu algu uz divām mārciņām un desmit šiliņiem nedēlā, nododot jūsu vadībā čeku nodalu.

Elzu uz mirkli apžilbināja lieliskais piedāvājums. Divas mārciņas un desmit šiliņi nedēlā… lielāka istaba… visas tās sīkās ērtības, ko nevar sev atļauties ar divdesmit piecu šiliņu lielu nedēļas algu…

—    Un tad vēl, —Līts ar uzsvaru turpināja, — īpaša gratifikācija divi tūkstoši mārciņu apmērā, ko jūs saņemsiet tajā dienā, kad šis veikals pāries jaunā īpašnieka rokās.

—    Divi tūkstoši mārciņu! — meitene atkārtoja, nolikdama tintnīcu atpakaļ uz galda. — Un kas man par to būtu jādara?

—    Nekas, — Teks, kas līdz šim bija sēdējis klusēdams, iemeta starpā.

—    Jūs turiet muti, Tek! — Līts apsauca savu kompanjonu. — Jā, protams, mēs prasām par to kādu pakalpojumu: mēs prasām, lai jūs dotu misteram Kerijam vislabāko atsauksmi par mūsu firmu.

Elza saprata. Firma gribēja piespiest vinu melot. Žileta vārdus vina sākumā nebija ņēmusi nopietni, jo nespēja aptvert, ka sirmais kungs, ar kuru kopā viņa šorīt bija braukusi, bijis multimiljonārs Kings Kerijs. Galva griezās rro šīsdienas piedzīvojumiem! Tomēr veselais saprāts neļāva viņai pazaudēt pamatu zem kājām.

Līts, kas visu laiku viņu uzmanīgi vēroja, klusībā brīnījās, kā līdz šim vēl nebija pievērsis šai meitenei nekādu vērību. Viņa bija ļoti glīta, skaistām, pelēkām acīm un kupliem matiem, kas kā mirdzošs zelta mākonis ietvēra seju. Rokas viņai bija mazas un daili veidotas, augums slaids un stalts. Misters Līts, kas bija labs šādu lietu pazinējs, domīgi glaudīja savas strupās, iesirmās ūsas.

Elza pagriezās uz durvīm.

—    Vai cs vairāk neesmu jums vajadzīga? —viņa jautāja.

—     Pārdomājiet labi! — Līts padraudēja viņai ar pirkstu. — Neaizmirstiet, ka par neslavas celšanu draud cietums.

—     Es šodien nemaz neesmu noskaņota smieties, bet jūs dikti vedināt mani uz to, — Elza Mariona sacīja, un durvis aiz viņas aizcirtās, pirms vēl Līts paguva izteikt visus savus novēlējumus viņas acīm, dvēselei un iespējamiem radiniekiem, — Līta kungs necienīja nevienu, kura vārds nebija minēts Berka "Muižniecības kalendārā".

Elza devās uz ģērbtuvi, kur viņu apstāja vesels bars pārdevēju, kas jau zināja par viņas sadursmi ar šefu un nespēja saprast, kādēļ viņa vēl nav atlaista.

Elza pārvarēja viegli saprotamo vēlēšanos palepoties darba biedreņu priekšā ar uzaicinājumu uz lenču "Savojā" un aizsteidzās, neizpaudusi savu mazo noslēpumu.

Misters Kerijs gaidīja viņu viesnīcas vestibilā. Ēdot viņi sarunājās par dažādām nenozīmīgām lietām. Viņš bija ārkārtīgi daudz lasījis un bija liels persiešu dzejnieku cienītājs. Elza ar labpatiku baudīja gardos ēdienus, kādus tā nebija redzējusi kopš krustmātes Martas nāves. Par šo krustmāti vajadzēja sīki pastāstīt arī Kingam Kerijam.

—    Lieliska sieviete, — viņš sajūsmināts piezīmēja. — Es mīlu cilvēkus, kas izdod visu savu naudu.

—    Tā droši vien nav jūsu pārliecība, mister Kerij, — viņa šaubījās.

—     Tomēr tā ir, — viņš nopietni apgalvoja. — Es tūliņ paskaidrošu jums ar mazu līdzību par naudas saimniecību. Nauda ir kā ūdens. Jūra ir tautu bagātība. Tā iztvaiko, paceļas gaisā un atkal nokrīt atpakaļ uz zemes. Dažiem no mums šis ūdens plūst dziļu kanālu, veidā, un ar saprātīgu rīcību mēs varam tos aizdambēt. Dažs veido dambi dziļāku, dažs — seklāku, bet citi palaiž svētīgo straumi garām neizmantotu.

Viņa pamāja ar galvu. Šis interesantais salīdzinājums viņai patika.

—   Ja šo ūdeni atstāj neizmantotu, — viņš turpināja, — tad tam nav nekādas vērtības. Tam jāļauj tecēt, tomēr ievērojot, ka arvien kāda dala paliek krājumā. Noteka nekad nedrīkst būt straujāka par pieteku. Man ir nļilzīgs dambis augstu kalnos— milzīgs dīķis, kurā ūdens bez mitēšanās mainās. Kalnu nogāzēs simtiem laužu uztver mana dīķa ūdens notekas, tālāk aiz viņiem nāk citi ļaudis ar mazākiem uztvērējiem un tā tālāk, līdz beidzot tas ietek jūrā, — kā jau to prasa nenovēršamais dabas likums, — lielajā pasaules bagātību okeānā, kas visu uzņem un visu atkal atdod atpakaļ.

Elza ar apbrīnu lūkojās uz šo cilvēku, kas tik mierīgi un lietišķi varēja spriest par bagātību pēc tam, kad tikko izglābies no drošas nāves.

Kings Kerijs drīz mainīja sarunas tematu. Izņēmis no krūšu kabatas piezīmju grāmatiņu sarkanos, stipri apdilušos vākos, viņš ar redzamu maigumu nolika to sev priekšā uz galda. Acīmredzot šī grāmatiņa tam bija kalpojusi jau ilgus gadus.

—    Esmu jums parādā kādu paskaidrojumu, — viņš sacīja, izņemdams no grāmatiņas ģīmetni un nolikdams to uz galda tā, ka ari Elza varēja to aplūkot.

—    Tā taču esmu es?! — viņa pārsteigta iesaucās.

—    Diezgan liela līdzība, vai nav tiesa? — viņš novietoja ģīmetni atpakaļ agrākajā vietā. — Tomēr tā neesat jūs. Kādreiz vēlāk jūs dabūsiet zināt, kas viņa ir… Protams, — viņš smaidīdams piebilda, — ja vien es nokritīšu par upuri kādam nelaika Horāca pēctecim…

—    Nelaika? — viņa pārjautāja.

Kerijs nopietni pamāja ar galvu.

—    Viņš iedzēris zilskābi. Kad jums jābūt atpakaļ veikalā?

—    Pulksten divos.

—    Ir jau trīs. Pietiek, ja aiziesiet četros.

—     Bet misters Teks… — viņa nedroši iebilda.

—    Es esmu firmas šefs; es to nopirku. Jūsu algu es palielināju līdz desmit mārciņām nedēļā. Vai drīkstu pasūtīt jums vēl tasi kafijas?

Elza gribēja sacīt "jā", bet nespēja izdabūt ne skaņas pār lūpām. Pirmo reizi mūžā viņai trūka vārdu.

6

Šodien visa pasaule pazīst Kingu Keriju. Viņa dzīve un darbi vairāk vai mazāk patiesi aprakstīti visos uzziņu krājumos, kas mūsu laikos tik iemīļoti. Tomēr tikai dažiem izredzētajiem zināma attīstības gaita lielajam trestam, kas 19… gadā pārcēlās uz Londonu.

Par galveno faktoru, kas veicināja šī tresta nodibināšanos, uzskatāms Šermana prettrcstu likums, kura sekas bija tādas, ka amerikāņu sabiedrību uzraudzības padomju un pārstāvniecību locekļi viens pēc otra atteicās no saviem posteņiem. Šie ļaudis, kas visu mūžu bija vadījuši trestus, neprata nekur citur izmantot savus milzīgos brīvos kapitālus. Viņi visi pārnāca uz Angliju — astorji lielākie Savienoto Valstu finansisti. Bolskombs E. Grants noīrēja grāfa Daičestera "Tembihallu", Tomass A. Lodžs apmetās uz dzīvi Londonā, Gulds Lamperts nopirka muižu Linkolnšīrā, bet pārējie — Veritijs Selivans, Kombers Lī, Lielais Džeks Simss, Heglijs H. Smiss un Kings Kerijs — organizējās Londonā, kur ap viņiem pulcējās citi — sīkāki naudinieki. "L-trests", kā to sauca, bija zināmā mērā autokrātisks. Ļaudis, kas iestājās tajā ar pārspīlētu savas nozīmības apziņu, tika samalti tik pamatīgi, ka no viņiem gandrīz nekas nepalika pāri. Viens no tādiem bija arī Hermanis Zeberlens. Agrāk tas bija liels vīrs kādā mazā pilsētiņā un savā pārmērīgā godkārē iedomājās par tādu kļūt arī šeit. Viņš ieguldīja pasākumā miljonu un divi simti mārciņu; bet godkāre viņu pazudināja. Lai sevi izreklamētu un iegūtu slavu, viņš lika nofotografēt sava "milzīgā ieguldījuma" — kā viņš pats to nosauca — čeku un šo uzņēmumu ievietoja visos laikrakstos.

Čeks nekad netika uzrādīts. Ar savu rīcību viņš bija izpelnījies tresta vadības visasāko nosodījumu, jo tās princips bija — turēt visdziļākajā slepenībā katra locekļa ieguldījuma lielumu, lai velti neuztrauktu publiku, kurai jau pats vārds "trests" iedvesa šausmas.

Hermanis Zeberlens bija "Apvienotā rietumu dzelzceļa" lielakeionārs. Torīt, kad avīzēs parādījās viņa čeka uzņēmums, šīs sabiedrības akcijas turējās uz divdesmit trīs mārciņām, otrā dienā tās jau bija nokritušas uz divpadsmit mārciņām un desmit šiliņiem, un arī vēlāk tās turpināja krist līdz astoņām mārciņām. Pasaules varenākā finansistu grupa bija panākusi šo sensacionālo krišanu. Hermanis Zeberlens šajā lietā pazaudēja astoņi simti tūkstošu mārciņu.

—    Ko lai es daru? — viņš sūdzējās savam draugam Bolskombam Grantam.

—    Man šķiet, — tas atbildēja, domīgi sūkdams cigāru, — jūs darītu prātīgi, ja iesūtītu visiem laikrakstiem pats savu ģīmetni.

Tresta raksturīga īpatnība bija tā, ka tas nodeva vienas personas rīcībā visu darbību, neprasot par to ne norēķinus, ne paskaidrojumus. Locekļu pienākums bija tikai gādāt naudu un nodot to Kinga Kerija pilnīgā rīcībā un pārziņā, jo viņš vienīgais zināja nekustamu īpašumu vērtību.

Trests darbojās pēc loti vienkārša plāna. Londonas pirkšanas maksa bija četrdesmit pieci miljoni mārciņu, Londonas ienesība bija aprēķināta uz simt piecdesmit miljoniem mārciņu. Ar piecdesmit miljonu lielu kapitāla ieguldījumu viņi cerēja iegūt sev desmit procentus no visiem Londonas ieņēmumiem un ar šo pelnu arī apmierināties. Bet nebija noliedzams, ka Londona, neraugoties uz savu lielumu, patiesībā atradās tikai savas attīstības sākumā. Ar laiku tā paplašināsies vismaz divkārt, kas izsauks apbūves gabalu vērtības ievērojamu celšanos. Visi apstākli rādīja, ka Londona kādreiz kļūs par pasaules galvaspilsētu.

Protams, šī mērķa sasniegšanai bija jāpārvar lielas grūtības, bet tās tikai vēl vairāk iekarsēja spēles dalībniekus.

Kinga Kerija nodoms bija nopirkt milzīgo ēku kompleksu, kas ieslēdza Guldinga universālveikalu. Guldings tomēr nebija izkustināms, tādēļ Kings Kerijs nopirka tuvējo bloku, kas piederēja firmai "Teks un Bridžtens."

# * *

Tieši pulksten desmitos Elza Mariona stāvēja "L-tresta" pieticīgo biroja telpu priekšā Glashausstrītā. Bija pavisam neparasti, ka tāds milzīgs finansu uzņēmums novietojies tik tālu no centra, Vestendā, bet arī tā bija viena no tresta daudzajām īpatnībām. Kinga Kerija plānā nebija paredzēts kaut kādā veidā traucēt Londonas Sitijas apstākļus un darbību.

Tresta birojs atradās kāda jaunuzcelta veikala apakšējā stāvā. Augšējos stāvus aizņēma kāda apdrošināšanas biedrība, kāds advokāts un kāda mākleru firma— visi solīdi uzņēmumi, kas pie tam atradās ciešā sadarbībā ar trestu.

Elza jau bija lasījusi laikrakstos par šīm biroja telpām. Kāda vakara avīze bija nosaukusi tās par "Dārgakmeņu skapi", jo tām bija zināma līdzība ar slaveno Londonas Taucru, kur glabājās valsts dārglietas. Biroja telpu plašie logi sn-edzās līdz pat zemei, un to spoguļstikla rūtis bija aizsargātas no mašīnām ar tērauda restēm.

Bet tā arī bija vienīgā līdzība ar slaveno "Dārgakmeņu skapi". Priekšējās telpas iekšpuse bija visai neparasta. Tajā nebija nekādu mēbeļu, grīda izklāta ar asinssārtu grīdsegu. Telpas vidū uz četrstūraina granīta bluķa stāvēja milzīgs tērauda seifs. Istabas sienas bija noklātas spoguļiem, bet no griestiem nokarājās sešas spēcīgas loklampas, kas dienu un nakti apgaismoja seifu no visām pusēm.

Seifs bija redzams katram garāmgājējam. Pašā telpā nevarēja iekļūt neviens, atskaitot Kingu Keriju un apbruņotu sargu, kas rītos pavadīja telpu apkopējas un cieši uzraudzīja tās līdz darba pabeigšanai.

Mazliet nedrošiem soliem Elza iegāja namā. Formā tērpts pārvaldnieks ieveda vinu dziļāk birojā, kur pie galda sēdēja jauneklīgais sirmgalvis un rakstīja. Viņai ienākot, tas pietrūkās kājās.

—    Sēdieties, mis Mariona, — viņš sacīja. — Drīz es saukšu jūs vienkārši par Elzu, jo… — viņš pasmaidīja, redzot meiteni viegli pietvīkstam. — Amerikā mēs ar saviem līdzstrādniekiem uzturam daudz draudzīgākas attiecības, nekā tas parasts šeit.

Viņš piespieda kādu podziņu, un ienāca pārvaldnieks.

—    Vai abi jūsu kolēģi ir šeit?

—    Jā, ser.

—    Ievediet tos.

Mirkli vēlāk pārvaldnieks atgriezās kopā ar diviem vīriešiem, kas palika stāvam pie durvīm.

—     Šī ir mis Mariona, — Kerijs sacīja, un Elza piecēlās no krēsla.

Visi trīs vīrieši vērīgi nolūkojās viņā.

—    Lūdzu, atkāpieties tur pie sienas.

Elza paklausīgi nostājās norādītajā vietā, bet Kings Kerijs iededza visas spuldzes.

—    Nu jūs pazīstat mis Marionu visos apgaismojumos, — viņš no jauna pievērsās pārvaldniekiem. — Mis Marionai ir brīva ieeja birojā katrā laikā — dienā un naktī. Tas ir viss.

Kalpotāji palocījās un izgāja, Kings Kerijs izslēdza gaismu.

—    Jūs gan laikam brīnāties par manu izturēšanos, bet, tā kā jūs esat vienīgais cilvēks pasaulē, kam tiek piešķirta šī priekšrocība, tad man jābūt loti apdomīgam. Šie ļaudis pārzina sardzi, un viens no viņiem dežurē šeit dienu un nakti.

Elza atlaidās krēslā ar to patīkamo sajūtu, kādu cilvēkam piešķir savas vērtības apziņa.

—    Vai drīkstu ko jautāt?

Viņš pamāja ar galvu.

—   Kādēļ jūs izvēlējāties tieši mani? Es neeesmu nekāda teicamā sekretāre, un jūs arī neko nezināt par mani. Varbūt man ir sakari ar visļaunākajiem ļaudīm?

Viņš tikko manāmi pasmaidīja.

—      Es zinu par jums sekojošo. Jūs esat garīdznieka Džona Mariona meita. Jūsu tēvs nomira pirms septiņiem gadiem kā atraitnis, atstādams tieši tik daudz naudas, ka jūs ar to varējāt atbraukt pie savas krustmātes. Amerikā jums ir krusttēvs, kam pieder milzīga ģimene un neskaitāmas hipotēkas Rietumu vidienē. Jūsu brālis nomira jau bērnībā. Jūs esat kalpojusi trīs firmās: no Maidlsona jūs aizgājāt, negribēdama piedalīties krāpšanā, "Haiglevu un dēlu" jums nācās atstāt firmas bankrota dēļ, — un beidzot— no "Teka un Bridžtena" jums būtu jāaiziet arī bez manas iejaukšanās.

Viņa izbrīnā to uzlūkoja.

—    Kā jūs dabūjāt visu to zināt?

—      Mīļais bērns, — viņš sacīja, pieceldamies un tēvišķi uzlikdams tai roku uz pleca, — kā jau vispār tādas lietas mēdz izdibināt. Jautā ļaudīm, kas zina. Un visas šīs ziņas cs ievācu jau tad, kad jums vēl nebija ne jausmas, ka es aicināšu jūs pie sevis. Tātad! — Viņš atgriezās pie rakstāmgalda. — Un nu veikalnieciskā puse. Jūs saņemsiet desmit mārciņas nedēlā un katra gada beigās īpašu gratifikāciju. Jūsu uzdevums ir būt par manu uzticības personu, rakstīt vēstules — tikai ne pēc diktāta, bet saskaņā ar manām instrukcijām.

Viņa pamāja ar galvu.

—   Tad vēl kas, — Kings Kerijs pusbalsī turpināja, pieliekdamies viņai tuvāk, — jums jāiegaumē trīs vārdi.

Elza sagatavojās dzirdēt vienu no tiem sakāmvārdiem, ar kādiem principāli dažreiz mēdz nospraust savu apakšnieku darbības virzienu.

—    Kamēr vien es esmu dzīvs, — viņš turpināja tādā pašā balsī, — jūs nedrīkstat nevienam cilvēkam atkārtot šos vārdus — ne maniem draugiem, ne ienaidniekiem, un sevišķi jau pēdējiem ne. — Viņš pasmaidīja. — Līdz pat manai nāvei. Kad būšu miris, jūs pateiksiet tiem kungiem, kas pieder pie masu uzņēmuma, šos trīs vārdus: "Kingsway needs Paving".

—    Kingsway needs Paving, — Elza čukstoši atkārtoja.

—    Lai kas ari nenotiktu — neaizmirstiet šos vārdus, — viņš nopietni turpināja. — Atkārtojiet tos tik ilgi, kamēr zināt tikpat droši kā pati savu vārdu.

Elza pamāja ar galvu. Neraugoties uz pārsteigumu, viņa tomēr apzinājās, ka no šiem vārdiem "Kingsway needs Paving" atkarīgs kaut kas milzīgi svarīgs.

7

Tajā pašā laikā, kad Elzai tika uzticēti Kinga Kerija biroja noslēpumi, divi kungi sēdēja pie brokastīm Līta grezni iekārtotajā ēdamistabā Čarlstrītā.

Viens no viņiem bija pats Līts zīda rītasvārkos, otrs — jauneklīgā izskata Hermanis Zeberlens. Viņš bija trīsdesmit astoņus gadus vecs, tomēr viņa seja bija no tām, kurās gadi un izlaidīga dzīve neatstāj pēdas.

Viņi bija draugi, iepazinušies Parīzē vēl tajā laikā, kad miljonāra Zeberlena, kas bija uzpircis visu kviešu ražu, vārds bija atrodams ikvienā avīzē. Vīrieši patreiz sarunājās par naudas lietām — un tas bija temats, kas abus pilnīgi aizrāva.

—    Jūs taču pats esat diezgan bagāts, Līt; vai nav tiesa?

—    Mazliet jau ir.

—    Miljonārs?

Līts pamāja ar galvu.

—    Pie velna, kādēļ tad jūs pārdevāt savu veikalu Kingam Kerijam? — Zeberlens izbrīnēts jautāja.

Līts savilka seju smīnā.

—    Turpat līdzās bija kāds lielāks veikals, — viņš sacīja. — Guldingam bija divkārt lielāka apgrozība. Viņam ir labāks stāvoklis — tieši stūri un divas rindas vitrīnu Tur ir tas iemesls!

—    Bet kādēļ Kings Kerijs tādā gadījumā nav nopircis Guldingu?

Smaids Lita sejā kļuva vēl platāks.

—    Guldings nepārdod. Kings Kerijs jau ir nopircis arī to zemes gabalu, uz kura atrodas vina veikals, tomēr Guldingu nevar izdzīt, jo viņa līgums beidzas tikai pēc astoņdesmit gadiem.

Zeberlens iesvilpās.

—    Tas viņu briesmīgi kaitinās,— viņš apmierināts piezīmēja.

—    "Teks un Bridžtens" patiesībā pamazām tuvojās galam, — Līts vaļsirdīgi stāstīja. — Ja viņš nevar nopirkt Guldingu, — viņa nauda tikpat kā zudusi. Guldings pārdos — bet tikai par zināmu cenu. Vai esat dzirdējis, ka Kerijam uz ielas uzbrukts un ka cilvēks, kas to izdarījis, nu jau pats ir beigts?

Zeberlens savilka uzacis.

—     Ko jūs sakāt!

Līts pamāja ar galvu.

—     Tas bijis nejēdzīgi piedzēris, kad to ievietojuši policijas cietumā. Kāds no viņa biedriem atsūtījis kafijas kannu — policija to arī pieļāvusi, cerēdama, ka tā viņš drīzāk tiks vaļā no reibuma.

—     Un vai tas arī notika? — Zeberlens bez sevišķas intereses apvaicājās.

—     Kafija noindējusi viņu — tajā bijusi zilskābe. Policija gan atradusi zēnu, kas kafiju atnesis, bet tas paskaidrojis, ka viņu sūtījis kāds nepazīstams kungs, — un to, protams, nevar sadzīt.

—    Tas jau izklausās pavisam drausmīgi, — Zeberlens mierīgi piezīmēja.

—    Domāju, ka tas jūs interesēs, — Līts jutās mazliet apvainots.

—    Jūsu darījums ar Keriju mani interesē nesalīdzināmi vairāk. Vai tad viņš nezināja, ka Guldings negrib pārdot? — Zeberlens neticīgi jautāja.

—    Viņam šķiet, ka noslēdzis labu veikalu, — Līts ņirgājās. — Mēs jau sen nositām ccnas un peļņu iebāzām kabatā. Šie tresta ļaudis nemaz nav tik gudri, kā jums liekas.

Zeberlens pakratīja galvu un nopietni teica:

—    Kings Kerijs jau notālēm saož zemes gabala vērtību, tāpat kā vārna maitu. Viņš nekad nekļūdās.

Lits uzmeta draugam izsmejošu skatu un pasmaidīja, atsedzot savus dzeltenos zobus.

—    Ja jau es runāju nicīgi par kādu no jūsu draugiem…

Zeberlena bērnišķā seja tumši pietvīka, un viņa acis iekvēlojās

dusmās.

—     Mans draugs! — viņš nikni iesaucās. — Tas esot mans draugs? Līt, cs tik loti ienīstu šo cilvēku, ka man pašam kļūst baigi. Es ienīstu viņu — un tomēr netieku no viņa vaļā!

Viņš uztraukumā sāka skraidīt pa istabu, tad pēkšņi apstājās un jautāja: — Vai zināt, ka es bieži vien stundām no vietas skrienu viņa pēdās, — vienīgi tā iemesla dēļ, ka ienīstu to tik loti, ka nespēju novērst no viņa skatu? Jūs domājat— cs esmu traks; bet jūs nezināt, cik briesmīga var būt ienaida vara pār cilvēku. Mans Dievs, kā es ienīstu šo cilvēku! — viņš šņāca, zobus sakodis.

Līts saprotoši māja ar galvu.

—    Tādā gadījumā varu pateikt jums kādu jauku noslēpumu: Kerijam tiks nolaistas asinis.

—    Nolaistas asinis? — Zeberlens iesaucās, un viņa balsī bija dzirdams īsti zvērisks prieks.

—    Ne tādā veidā, kā jūs to domājat, — Līts uzjautrināts atbildēja. — Bet viņam būs krietni jāmaksā mums par Guldingu.

—    Mums?

—     Mums! —Līts atkārtoja. — Mans mīļais, Guldings pieder man — tas arvien bijis mans uzņēmums. Es pārdevu to veikalu, kas nesa man zaudējumus, un paturēju to, kas dod pelņu.

Zeberlens sarauca pieri.

—   Un Kerijs lai to nezinātu? — viņš jautāja balsī, kas liecināja, ka viņš netic šādai varbūtībai.

Lits pakratīja galvu un sāka smieties smalkā, ķērcošā balsī.

Zeberlens nogaidīja, kamēr viņš apklust, tad teica: — Esmu gatavs derēt uz visas pasaules naudu, ka Kerijam tas zināms.

Līta pretīgā seja atkal kļuvanopietna.

—    Nu viņš zina, jo es pats viņam to pateicu.

—    Viņš to ir zinājis jau visu laiku. Es loti gribētu zināt, kādu nelietību viņš perina pret jums. — Brīdi klusējis, viņš domīgi turpināja: — Pēc kāda plāna viņš rīkojas? Man nav ne jausmas par to, kaut arī es reiz piederēju pie sindikāta; arī neviens no pārējiem nezina vina nolūkus. Visu projektu vioš izstrādājis viens pats un glabā to ieslēgtu savā "Dārgakmeņu skapī". Neviena cilvēka acs nav to redzējusi.

Līts piecēlās, lai pārģērbtos iziešanai.

—    Ja mēs to zinātu, mēs varētu Keriju izputināt, — Zeberlens turpināja. — Es atdotu miljonu dolāru, lai dabūtu zināt vioa nodomus.

Kamēr Līts pārģērbās, Zeberlens sēdēja pie loga un, galvu rokās atspiedis, drūmi lūkojās ārā uz ielu. Laiku pa laikam vioš pārmainīja šo stāvokli un kaut ko atzīmēja savā kabatas grāmatioā.

Kad Līts apģērbies atgriezās istabā, lai dotūs uz norunāto tikšanos ar Keriju, Zeberlens bija gandrīz jautrs.

—    Neaizcjiet, pirms nav ieradies Glcbers, —vioš sacīja.

Līts palūkojās pulkstenī un jau gribēja atvainoties, kad sulainis pieteica gaidīto.

Glebcrs bija maza auguma vīrietis platu seju un nedrošām kustībām.

—     Nu?

—   Jaunā dāma ieradās pulksten desmitos un, brīdi pastāvējusi, iegāja namā.

—    Tā pati, kas bija "Savojā"? — Zeberlens jautāja.

Glcbers apstiprinoši pamāja ar galvu.

—    Tā taču Mariona — vienkārša veikala kalpotāja, — Līts smīnēdams iemeta starpā. — Vai tad vioš ir no tādiem?

—    Kerijs ir loti labs cilvēku pazinējs. Cik ilgi vioa tur palika?

—     Vioa vēl nebija iznākusi, kad es aizgāju. Man šķiet, vina tur strādā.

—    Muļķības! — Līts neticīgi iesaucās. — Kādam nolūkam vioš lai pieņemtu dienestā šādas kārtas meiteni?

Tomēr Zeberlens negribēja tam piekrist.

—   Šī ir tā ideālā sekretāre, kādu tas meklēja. Ar laiku šī meitene kļūs par faktoru, ar ko vajadzēs rēķināties, Līt, — varbūt jau tagad tāda ir. — Vioš apklusa, tad pusbalsī piebilda: — Ja tikai vioa zinātu!

Līts steidzīgi atvadījās un dažas minūtes pēc norunātā laika sasniedza lielā tresta biroju.

Kings Kerijs bija tur. Elza Mariona sēdčja pie galda, uz kura atradās liela kaudze papīru.

—    Sēdieties, mister Līt, — Kerijs sacīja, norādīdams uz krēslu.

—    Un nu nāciet klajā ar noteiktu priekšlikumu!

Lits uzmeta Elzai nepārprotamu skatu, un vioa jau piecēlās, lai izietu, bet Kerija mājiens lika tai no jauna apsēsties savā vietā.

—    Man nav nekādu veikala noslēpumu no mis Marionas.

Lits iekšēji trīcēja aiz niknuma. Tā bija rūgta pile vioa lepnumam.

—    Man nav daudz ko sacīt, — vioš iesāka māksloti nevērīgā tonī. — Es jau rakstīju jums, ka Guldings esmu cs pats un esmu ar mieru pārdot savu veikalu par zināmu cenu.

—    Kad es pirku no jums pirmo veikalu, jūs noslēpāt man to apstākli, ka esat arī Guldinga firmas īpašnieks, — Kerijs smaidīdams piezīmēja, tad mierīgā balsī turpināja: — Protams, tas viss man bija jau zināms. Tādēļ es arī nopirku lētāko objektu. Cik jūs prasāt par savu veikalu?

—    Vienu un ceturtdaļu miljona, — Līts ar uzsvaru atbildēja,

—    ne šiliņu lētāk.

—   Jūsu veikals dzīvo no rokas mutē. Jūs izdalāt tikai niecīgas dividendes, un jums nav nekādu krājumu.

—   Pēdējā gada laikā mums bija simt piedesmit tūkstošu pelnās, —Līts smaidīdams atbildēja.

—   Pilnīgi pareizi — mazliet vairāk nekā desmit procenti no tās summas, kādu jūs prasāt. Tomēr es piedāvāju jums skaidrā naudā pieci simti tūkstošu mārciou.

Līts piecēlās un sāka aizpogāt cimdus.

—   Jūsu piedāvājums ir smieklīgs, — vioš teica, un tiešām pats tā ari domāja.

Ari Kings Kerijs bija piecēlies.

—   Manis piedāvātā summa tiešām ir nedaudz mazāka par objektu patieso vērtību, bet man šajā gadījumā jāatgūst tā starpība, ko esmu pārmaksājis jums pirmajā darījumā. — Vioš pavadīja apmeklētāju līdz durvīm. — Es būtu aicinājis jūs uz lenču, lai visu sīkāk pārrunātu, bet man jau šodien jābrauc uz Liverpūli.

—    Manas prasības nevar grozīt nekādas pārrunas, — Līts īgni atbildēja. — Jūsu piedāvājums ir vienkārši smieklīgs.

— Jūs to ar prieku pieņemsiet, pirms vēl būs beidzies šis gads, — Kerijs mierīgi piezīmēja, aizvērdams durvis aiz satracinātā apmeklētāja.

Gandrīz vai raudādams aiz dusmām, Līts atgriezās savā dzīvoklī un atstāstīja sarunu Zeberlenam, kas mierīgi noklausījās.

Tajā pašā pēcpusdienā kāds jauns "Monitora" reportieris redzēja pazīstamu sejy nozūdam kluba "Diena" durvīs. Šī kluba apmeklētāji bija galvenokārt no kontinenta ieradušies ļaudis, kas dēvēja sevi gan par sociālistiem, gan par anarhistiem, bet bija gandrīz vienīgi izbēguši noziedznieki.

Uzņēmīgais reportieris tomēr bija pazinis apmeklētāju un ar īstu avīžnieka aplombu, kas saož krietnu ķērienu, bet vilcināšanās sekoja tam kluba telpās.

8

Apmierināta Elza Mariona atgriezās savā dzīvoklī Smitstrītā. Mazajā rokassomiņā čaukstēja papīra loksne ar "L-tresta" spiedogu un Kinga Kerija parakstu — tas bija viņas kontrakts.

Viņas sirds sita priecīgi, domājot par nākotnes izredzēm, kas solīja atbrīvošanos no sīkajām raizēm, kas to līdz šim bija nospiedušas, tomēr viņa sajuta arī kaut ko līdzīgu skumjām, iedomājoties, ka nāksies šķirties no nabadzīgās, bet tik ierastās Smita ielas apkārtnes. Protams, viņas gultiņa gan bija cieta, brokastis — vienkāršas un trūcīgas, tomēr savā mazajā, tīrajā istabiņā ar skatu uz skārda jumtu viņa bija jutusies kā mājās.

Protams, mistera Graitera meita bija īsta sodība. Henriete bija divdesmit četrus gadus veca, netīrīga sieviete, kas bija noslēpumaini apprecējusies un drīz atkal tikpat noslēpumaini šķīrusies, — šo noslēpumainību gan uzturēja vienīgi misters Graiters, jo kaimiņi jau sen visu to zināja. Nu viņa bija kļuvusi hroniska dzērāja, un nama iedzīvotāji nekad neredzēja to skaidrā prātā.

Tomēr Elza šeit bija iepazinusies arī ar citādiem cilvēkiem, kas smagā darbā nopelnīja algu, ar kuru vis nepietiktu lenčam "Savojas" viesnīcā. Slēdzot ārdurvis, viņa negaidot satika vienu no šiem draugiem.

—   Hallo, mis Mariona! — tas iesaucās. — Jūs šovakar pārnākat ļoti agri.

Gordons Brijs apdzīvoja otrā stāva priekšējo istabu. Viņš bija spilgts autodidakta paraugs, kas sekmīgi bija pārvarējis kārtīgas audzināšanas un izglītības trūkumu. Jau divpadsmit gadu vecumā pēc tēva nāves viņam bija nācies atstāt skolu, lai uzturētu sevi un māti. Izsūtāmais zēns, māceklis, pārdevējs, — tā viņš pamazām bija kāpis soli pa solim augšup, līdz beidzot mātes nāve to nostādīja jautājuma priekšā: kā dzīvot turpmāk? No algas viņš tagad varēja mazliet iekrāt, un tā viņš bija no jauna pievērsies mācībām, lai atgūtu novēloto.

Meitene viņu laipni uzlūkoja. Viņus saistīja draudzība, kāda dvēseļu radniecība. Viņi bija kara biedri dzīves cīņu laukā, tiem bija kopēji ienaidnieki un līdzīgi uzskati.

—     Esmu ceļā pie bukinista, — viņš bez kautrēšanās stāstīja, šūpodams rokā grāmatu sainīti. — Darbs pie Holdrona man līdz kaklam, viņš šodien paaugstināja man algu par vienu šiliņu nedēlā un domāja, ka cs tūliņ kritīšu ceļos aiz pateicības.

Elza gribēja pastāstīt viņam par savu necerēto laimi,""tomēr baidījās modināt jaunekļa dvēselē kaut mazāko skaudības dzirkstelīti un tādēļ nolēma pateikt to viņam kādā citā reizē.

—    Kā klājas jūsu uzmetumiem? — viņa draudzīgi apvaicājās.

Viņa tieksmju objekts bija celtniecība, un rasējumi — galvenais prieks. Bez tam tiem bija arī zināma materiāla vērtība, skolā viņš par tiem jau bija izpelnījies divas zelta medaļas.

Pār viņa seju pārskrēja viegla ēna, bet tad viņš ar jautru smaidu atbildēja: — O, tie ir lieliski cēlušies! — Un viņš steidzīgi atvadījās.

Misis Graitere jau bija uzklājusi tējas galdu un plaši izrunājās par laiku, pie reizes atvainodamās par savas meitas stāvokli,— tā atkal bija piedzērusies.

—    Es aizeju no jums, misis Graitere, — Elza paziņoja.

—    Vai tiešām?

Misis Graitere uzskatīja par vajadzīgu apvainoties. Dzīvokļa uzteikšanu no īrnieka puses viņa uzlūkoja kā neslavas celšanu savam namam.

—    Es… cs dabūju labāku vietu, — Elza turpināja. — Nu varu atļauties sev mazliet dārgāku dzīvokli.

—    Pirmajā stāvā man ir brīva priekšējā istaba ar divviru durvīm,

—     misis Graitere aizrādīja. — Ja jūs varat maksāt desmit šiliņus nedēlā vairāk…

Elza smiedamās kratīja galvu.

—    Pateicos, misis Graitere, bet man būs jāmeklē dzīvoklis tuvāk darba vietai.

—    Mums taču tik ērta satiksme, — misis Graitere pūlējās pārliecināt. — Man tiešām būtu loti nepatīkami vienā nedēlā zaudēt divus īrniekus.

—     Divus? — Elza izbrīnā jautāja.

Saimniece pamāja ar galvu.

—    Tīrās mokas ar šo misteru Briju, mis Mariona. Viņš nekad kārtīgi nemaksā īri, un arī patreiz ir man parādā par trim nedēļām.

Elza izbijās. Viņa gan zināja, ka Brija apstākļi nav visai spīdoši, tomēr viņai nebija ienācis prātā, ka tie varētu būt tik ļauni. Nu viņa saprata, kādēļ viņš tik sarūgtināti bija izteicies par smieklīgo algas pielikumu.

—    Tas viss nāk no tās lielās mācīšanās, — misis Graitere prātoja. — Tīšu prātu izmet naudu par niekiem! Un kas tur par labumu? Izglītība! Piepilda tikai cietumus un darba namus!

—    Varbūt, — Elza vilcinādamās sacīja, — cs samaksātu jums iekrājušos īres naudu…

—    Tam vairs nav nekādas nozīmes. Par savu parādu viņš jau ieķīlāja man dažas savas lietas.

—    Kas tās par lietām? — Elza uzlūkoja saimnieci. — Varbūt rasējumi?

Misis Graitere pamāja ar galvu.

—    Man ir tiesības tos paturēt, kamēr viņš samaksās īres naudu.

—   To jums nevajadzēja pieļaut, — Elza pārmetoši aizrādīja. — Jūs taču zināt, ka viņš samaksās.

Misis Graitere mulsi ieklepojās.

—    Patiesībā viņš gan pats man tos nedeva, bet es tos apķīlāju,

—    viņa paskaidroja.

—    Tātad vienkārši paņēmāt no viņa istabas?

Meitene vēroja saimnieci kā kādu neredzētu kukaini.

Misis Graitere pamāja ar galvu.

—    Pčc likuma… — viņa mēģinaja taisnoties.

—   Kur gan tas dzirdēts! — Elza sašutusi iesaucās. — Tas nav godīgi!

Misis Graiteres sejā icšalca tumšs sārtums.

—    Nav godīgi? — viņa atkārtoja, un balss tai gandrīz aizrāvās. — Pasakiet to vēlreiz, mis…

Viņu pārtrauca skala klauvēšana pie durvīm, un nākamajā mirklī istabā ienāca divi kungi.

—    Mariona? — viens no viņiem jautāja.

—   Es esmu mis Mariona, — Elza atbildēja, pārsteigta par šādu izturēšanos.

Svešais laipni pamāja ar galvu.

—    Esmu pilsētas policijas seržants Kolstcfs, un man jūs jāapcietina. Jūs tiekat apvainota, ka esat nozagusi firmai "Teks un Bridžtcns" četrpadsmit mārciņas.

Elza nenoģība. Viņa tikai stāvēja kā pārakmeņojusics. Bet misis Graitere uzmeta viņai drūmu skatu un nomurmināja: — Nav godīgi!

—    Kas mani apvaino? — meitene vārgā balsī jautāja.

—    Misters Kings Kerijs, — ierēdnis atbildēja.

—    Kings Kerijs? Nē, nē, — tas nevar būt!

Viņa uztraukta ieķērās seržanta piedurknē.

—   Misters Kings Kerijs, — viņš saudzīgi atkārtoja. — Apcietināšanas pavēle man izdota uz viņa iesniegtā ziņojuma pamata.

—   Tas nav iespējams! — Elza iesaucās, izplūzdama asarās. — Tas ir pārpratums! Viņš nekad to nedarītu!

Policists kratīja galvu.

—    Nevar būt nekāda pārpratuma, mis.

Elza atslīga krēslā un aizsedza seju. Seržants viegli pieskārās viņas plecam.

—    Lūdzu, sekojiet man.

Viņa piecēlās, automātiski uzlika cepuri un abu ierēdņu pavadībā devās lejup pa kāpnēm, atstājot pārsteigto saimnieci vienu.

—     Nav godīgi?! — misis Graitere beidzot atguva valodu. — Tu, mīļais Dievs! Ir gan šīs mūslaiku skuķes!

Nogaidījusi, kamēr lejā aizveras durvis, viņa noliecās, lai izvilktu no pagultes Elzas čemodānu. Nutaču bija lieliska izdevība paņemt no tā dažus sīkumus.

9

Elza Mariona sēdēja uz kameras lāvas un sastingušu skatu vērās sienā. Sešas šeit pavadītās stundas viņai likās kā seši gadi. Viņa nespēja to aptvert.

Vēl pēcpusdienā Kings Kerijs bija draudzīgi atvadījies no viņas, lai dotos uz Liverpūli, kur viņam bija norunāta kāda tikšanās veikala darīšanās. Viņa bija pavadījusi to uz staciju, līdz vilciena atiešanai tērzējusi ar viņu un saņēmusi instrukcijas rītdienas darbiem.

Kāds līdzjūtīgs policijas inspektors viņai bija pastāstījis, ka Liverpūlē Kings Kerijs iesniedzis miertiesnesim ar zvērestu apliecinātu ziņojumu, uz kura pamata Londonas policijai dots rīkojums apcietināt zādzībā apvainoto meiteni.

Kādēļ viņš nebija pagaidījis vismaz līdz savai pārbraukšanai Londonā? Vai tiešām viņam tik ļoti bija jāsteidzas izpostīt mazo paradīzi, ko tas pats bija radījis? Visu vakaru viņa bija lauzījusi galvu, pūlēdamās rast izskaidrojumu šai nesaprotamajai pārvērtībai. Tā bija un palika neatrisināma mīkla. Nelaime bija par daudz liela, lai viņa spētu to aptvert.

Bet bija vēl otra lieta, kas viņu mulsināja. Pulksten astoņos viņai tika ienestas lieliskas vakariņas, tās bija sūtītas no pirmklasīgas viesnīcas. Viņa bija izdibinājusi tikai to, ka šos dārgos ēdienus pa telefonu pasūtījis kāds kungs no Liverpūles.

Šī cilvēka nekonsekvence bija taisni apbrīnojama. Vispirms viņš liek apcietināt meiteni, ko tur aizdomās dažu mārciņu zādzībā, bet tad izdod par tās vakariņām gandrīz to pašu summu, kādu iedomājas nozagtu.

Pulkstenis tuvējā tornī nosita viens. Elza mēģināja gulēt, tomēr nespēja iemigt.

Pusdivos uzraudze atslēdza viņas kameras durvis. — Nāciet man līdzi! — vina teica, un jaunā meitene sekoja tai izmeklēšanas istabā. Tur iegājusi, vioa palika kā sastingusi: pie inspektora rakstāmgalda stāvēja Kings Kerijs.

Ieplestām rokām vioš tuvojās meitenei.

—     Nabaga bērns! — vioš sacīja ar maigumu, par kura patiesumu nevarēja šaubīties.

—    Man šķiet, viss kārtībā, inspektors kungs? — viņš griezās pie ierēdoa.

—   Jā, ser, — tas atbildēja un uzmeta meitenei laipnu skatu. — Jūs esat brīva, mis.

—    Es nesaprotu… — Elza iesāka, bet Kerijs saoēma viou pie rokas un izveda no istabas.

Uz ielas jau gaidīja trīs auto, pie kuriem sarunādamies stāvēja vairāki kungi. Viens no vioiem pienāca pie Kerija un pacēla platmali.

—    Es uzskatu par labāku tūliņ braukt uz Smitstrītu, ser.

—    Kā vēlaties, inspektora kungs, — Kerijs piekrita.

Viņš atvēra auto durtiņas un palīdzēja Elzai iekāpt.

—    Mīļais bērns, — viņš sacīja, kad auto bija sācis braukt, — atlieciet savu spriedumu uz vēlāku laiku. No maniem draugiem neviena nebija pilsētā, un tādēļ man nācās ķerties pie šī skarbā līdzekļa, par kuru varēju būt drošs, ka tas sasniegs savu mērķi.

—    Bet kādēļ? Kādēļ? — viņa. raudādama iesaucās.

—    Par to spriedīsiet vēlāk, — viņš atkārtoja. — Man šķiet, ka ar šo apcietināšanu esmu izglābis jums dzīvību.

Viņš runāja nopietni un reizē maigi, un Elzas asaras nožuva, viņu pārņēma ziņkāre.

—   Vilcienā es saņēmu telegrammu, — viņš iesāka savu paskaidrojumu. — To bija sūtījis kāds man labi pazīstams "Monitora" līdzstrādnieks, kas ziņoja, ka tā iemesla dēl, ko cs zinu un arī jūs drīz dabūsiet zināt, jums naktī tiek gatavots uzbrukums.

—    Neiespējami!

Viņš pamāja ar galvu.

—   Es būtu varējis ziņot policijai, tomēr nebiju pārliecināts, vai policija spēs jūs aizsargāt.

—    Bet kam gan varētu būt kāda interese par mani? — viņa jautāja. — Visā pasaulē man nav neviena ienaidnieka.

—     Jums ir tikpat daudz ienaidnieku, cik ikvienam godīgam sabiedrības loceklim, — Kerijs atbildēja.

Tad viņš klusēja, kamēr auto nebija apstājies misis Graitcres nama priekšā. Tur Kerijs īsi apspriedās ar saviem pavadoņiem — tic visi bija Skotlendjarda un Pinkertona biroja detektīvi. Tad viņš piegāja pie durvīm un skali pieklauvēja.

—    Vai jūsu istaba atrodas ielas pusē? — viņš jautāja Elzai.

Viņa smaidīdama pakratīja galvu.

—    Līdz šim es nespēju tik daudz maksāt. Nē, es dzīvoju mazā istabiņā pagalma pusē, kur man tieši loga priekšā būtu lieliska pastaigāšanās, ja vien es nebītos kāpt pa logu.

—    Pastaigāšanās? — viņš pārprasīja.

—     Pa savu logu cs varu izkāpt uz virtuves jumta. Tas ir loti parocīgi, jo cs vienmēr baidos no ugunsgrēka.

—    Es arī, — multimiljonārs īsi piezīmēja.

Durvis atvērās, un tajās parādījās Gordons Brijs.

—    Paldies Dievam, ka esat pārnākusi! Es biju loti noraizējies, zvanīju arī uz policijas iecirkni, bet tur man nedeva nekādus paskaidrojumus.

Elza iepazīstināja viņu ar Keriju, un Brijs izbrīnā nolūkojās uz viņas pavadoņiem.

—    Mēs gribētu pamodināt jūsu saimnieci, mister Brij, — Kerijs sacīja. — Vai jūs nevarētu to izdarīt?

—    Protams!

—    Vai labāk man pašai neuzmodināt misis Graiteri? — Elza piedāvājās. — Man taču jāuziet savā istabā.

—    Vēl ne, — Kerijs atbildēja. — Šonakt jūs nekādā ziņā negulēsiet savā istabā. Es jau noīrēju jums telpas viesnīcā. Un tad vēl kas. Vakar es jūs lūdzu iegaumēt trīs vārdus un turēt tos vispilnīgākā slepenībā līdz pat manai nāvei. Vai jūs vēl atceraties tos?

Viņa pamāja ar galvu.

—    Protams, — Kingsway needs Paving.

—     Nu vairs nav vajadzības tos slēpt, — Kerijs turpināja. — Pēc visa, kas šodien noticis, varat teikt šos vārdus ikvienam, kas vēlas tos zināt. Būtu labāk, ja es vispār nebūtu jums tos uzticējis.

Sarunu pārtrauca Brija atgriešanās.

—    Misis Graitere jau nāk, — vioš sacīja.

Kings Kerijs uzmeta jauneklim ātru skatu, kas ietvēra tā augumu no galvas līdz papēžiem. Par Kingu Keriju mēdza teikt, ka vioš protot novērtēt divas lietas: nekustamus īpašumus un cilvēkus. Šī viena skata vioam pietika, lai pilnīgi iepazītu un novērtētu Gordonu Briju.

Misis Graitere samiegojusies ienāca istabā. Vioas apģērbs sastāvēja no apakšsvārkiem, tupelēm un plecos uzmesta lakata.

—   Hallo! — vioa mazliet samulsa, ieraudzījusi Elzu. — Domāju, ka jūs šonakt esat drošībā. — Bija redzams, ka vioa jutās visai neomulīgi.

—    Es gribētu ieiet mis Marionas istabā un paņemt dažas no vioas lietām, — Kerijs sacīja, neievērodams Elzas pārsteigumu.

—    Ak, — misis Graitere mazliet nedroši ieminējās, — tas ir loti nepatīkami… — Vioa pavērās Elzā ar pētošu skatu. — Lieta tā… ka es, mis Mariona, atļāvos sev… Ria pārnāca mājās pulksten vienpadsmitos un nejutās labi… — Elza apspieda smaidu. — Un tad es… — mis Graitere turpināja, — es teicu, ka jūs šonakt nebūsiet mājās, jo esat izbraukusi uz laukiem — jā, tā es tiešām teicu, lai apslēptu jūsu… hm… nepatikšanas. Jūs sapratīsiet— es taču nevarēju liegt savam bērnam naktsmājas…

—    Tātad jūsu meita gul mis Marionas gultā? — Kings Kerijs viņu nepacietīgi pārtrauca.

—   Un viņai ienāca prātā aizņemties mis Maronas naktskreklu, — misis Graitere piebilda, steigdamās pabeigt nepatīkamo atzīšanos.

Elza nevarīgi pasmaidīja, bet Kerijs sacīja: — Uziesim augšā. Jūs palieciet šeit, mīļais bērns!

Misis Graitere vilcinādamās devās uz durvīm.

—    Kādēļ jūs gribat iet augšā, ser?

—   Gribu redzēt, vai esat teikusi patiesību un vai mis Marionas gultā gul jūsu meita.

—    Nu, ja tik vien, — tad nāciet, — misis Graitere atviegloti uzelpoja.

Iedegusi gaismu, viņa gāja pa priekšu. Elzas istabas durvju priekšā viņa palika stāvam.

—    Ja mis Marionas somā kaut kā trūktu, — vina stostījās, — tad nc cs, nc mana meita neesam pie tā vainīgas.

Vina atvēra durvis un iegāja. Kings Kerijs sekoja. Viņš ieraudzīja gultā kādu stāvu ar sapinkātām matu šķipsnām uz spilvena.

—     Ria! — misis Graitere sauca. — Ria, mosties!

Bet gulētāja nekustējās. Kerijs piegāja viņai klāt un pieskārās bālajam vaigam.

—     Noejiet lejā un pasakiet ļaudīm, kas gaida durvju priekšā, lai vioi nāk šurp. — Vioš izoēma spuldzi no misis Graiteres trīcošajām rokām un nolika uz kumodes. — Jūsu meita ir mirusi, — vioš piebilda. — Viou noslepkavojis kāds, kas pa logu no jumta iekļuvis istabā.

Kerijam bija taisnība. Šo nelaimīgo radījumu tiešām bija noslepkavojuši ļaudis, kas gribēja no Elzas lūpām izspiest Kerija seifa atslēgas šifru.

Hermanis Zeberlens bija uzminējis patiesību, pieņemot, ka Kings Kerijs būs uzticējis šifra vārdus savai jaunajai sekretārei.

10

Kādas piedzērušās sievietes noslepkavošana dažas dienas nodarbināja laužu prātus. Līķa sekcija liecināja, ka sieviete vispirms tikusi mocīta, pēc tam — nožņaugta. Gadījums tika ieskaitīts Londonas neatklāto noziegumu sarakstā.

Četras dienas pēc slepkavības Elza sēdēja pie sava rakstāmgalda un kārtoja Kinga Kerija korespondenci. Kā visiem lieliem vīriem, arī viņam bija savas mazas vājībiņas. Viena no tām bija nepatika atbildēt uz vēstulēm, kam nebija tieša sakara ar viņa uzdevumu. Vēstulēs pa lielākai daļai bija lūgumi no dažādām organizācijām un personām, kas griezās pie multimiljonāra pēc atbalsta. Bija ari vēstules, kas piedāvāja visfantastiskākos projektus, solot milzīgu pelņu ar vismazāko kapitāla ieguldījumu.

Elzas rakstāmgalda atvilktnē glabājās čeku grāmatiņa īpašam labdarības kontam, ko Kings Kerijs bija atvēris uz viņas vārda. Pabalstus viņa izdalīja un to lielumu noteica pilnīgi pēc saviem ieskatiem. Un meitenes rīcība arvien bija pareiza,'jo vioa pati nesen bija dzīvojusi to laužu vidū, no kuriem nāca šie lūgumi, un labi pazina viou apstākļus.

Dežurējošais pārvaldnieks nolika vioai priekšā vizītkarti. Izlasījusi apmeklētāja vārdu, vioa saviebās.

—    Vai vioš zina, ka mistera Kerija pašlaik nav birojā?

—    Es viņam sacīju, — pārvaldnieks atbildēja.

—    Vioš lūdz personisku sarunu ar jums.

Elza vēlreiz uzmeta skatu kartei. Situācija bija diezgan komiska. Pirms nedēļas augstprātīgais misters Teks droši vien nebūtu varējis ticēt, ka vioš reiz lūgs sarunu ar mis Marionu.

—    Ielaidiet vinu, Karter, un… es vēlētos, lai mistera Teka apmeklējuma laikā jūs paliekat šeit.

Mirkli vēlāk pārvaldnieks ieveda birojā misteru Teku, kādreizējo firmas "Teks un Bridžtens" šefu.

Misters Teks, draudzīgi smaidīdams, sniedza vioai savu cimdoto roku.

—   Skat! — vioš neviltotā pārsteigumā iesaucās. — Kas gan būtu cerējis ieraudzīt jūs tik siltā vietiņā?

—    Tā jau ir, — vioa rezervēti piezīmēja.

—    Jums jāatzīst, ka izglītība, ko jūs baudījāt manā taisnīgajā vadībā, tomēr nav nākusi jums par sliktu. Nenoliedzict to!

Vioš jokodamies piedraudēja Elzai ar pirkstu.

—   Vismaz tajā zioā izglītība bijusi laba, ka nu es protu pareizi novērtēt šīs pārmainās jaukumu, — Elza vēsi atbildēja.

Misters Teks ieraudzīja pārvaldnieku un uzmeta meitenei izteiksmīgu skatu.

—    Es gribēju parunāt ar jums dažus vārdus zem četrām acīm, — viņš noslēpumaini sacīja.

Elza pasmaidīja.

—   Diemžēl, nevaru jūsu vēlēšanos izpildīt, mister Tek.'Jūs taču zināt, ka cs neesmu firmas pilnvarota persona, un bez tam — es negribu ielaisties nekādās sarunās, ko man vajadzētu slēpt no šefa.

Misters Teks norija siekalas, tomēr atzinīgi pielieca galvu.

—   Loti pareizi! Tiešām loti pareizi!— viņš piekrita. — Jo vairāk tādēļ, ka jums, kā dzirdēju, jau esot gadījušās kādas mazas nepatikšanas.

Elzai asinis sakāpa sejā.

—     Nav nekāda iemesla smieties par to, mister Tek, — vioa salti sacīja. — Misters Kerijs bija licis mani apcietināt tikai tādēļ, ka manai dzīvībai draudēja briesmas. Kāds cilvēks bija nojautis, ka es zinu mistera Kerija seifa atslēgas šifru, un sūtījis savus ļaudis uz manu agrāko dzīvokli, lai izspiestu šos vārdus. Misteram Kerijam nebija citas izejas, kā likt mani apcietināt; pēc tam vioš steigšus atgriezās no Liverpūles Londonā un mani atbrīvoja.

Vioa apklusa, gaidīdama, lai vioš nāk klajā ar savu vajadzību.

Misters Teks vēlreiz uzmeta zīmīgu skatu pārvaldniekam, kas nekustējās no vietas.

—     Mis Mariona, — vioš beidzot iesāka klusinātā balsī, — jūs un cs — mēs vienmēr esam bijuši labi draugi, un nu es gribētu izlūgties no jums kādu laipnību. Jūs droši vien zināt mistera Kerija nodomus. Sakiet man kā draugs draugam: kāda ir augstākā cena, ko misters Kerijs maksātu par Guldingu?

—     Vai tad arī jūs esat ieinteresēts šajā lietā? — Elza izbrīnā jautāja.

Misters Teks pamāja ar galvu.

—    Visaugstākā mērā, — vioš žēlabainā balsī atbildēja.

—     Pusmiljons mārciou, — Elza īsi noteica.

—     Bet — patiesībā?

—     Pusmiljons — un šis piedāvājums paliek spēkā līdz sestdienai, — Elza piezīmēja. — Es pati par šādu summu rakstīju Guidingam.

Misters Teks nopūtās, tad vioa sejā atkal atplaiksnīja tas pats draudzīgais smaids. Vioš piecēlās un sniedza meitenei roku.

—    Jums taču ir iespaids uz misteru Keriju, — viņš picglaimīgi teica, — un to jūs varētu izlietot manā labā.

Elza paraustīja plecus.

—     Nedomāju gan, ka ar to jums būtu kas līdzēts.

Pirms vēl misters Teks paguva atrast piemērotu atbildi, viņš jau atradās uz ielas.

—     Ko viņš īsti ir nodomājis? — misters Teks jautāja sev, un šis pats jautājums nodarbināja ari visu Vestendu. Bet tā kā ļaudis nezināja un nespēja uzminēt Kinga Kerija patiesos nolūkus, viņi nosprieda, ka tas labprātīgi dodas pretim savam postam. Ieinteresētās aprindas netaupīja ne pūlu, ne izdevumu, lai atklātu šo noslēpumu.

Tā kādu vakaru, kad Elza bija ceļā uz savu dzīvokli Čelzijā, vinu uzrunāja kāds labi ģērbies kungs, kas bez jebkāda ievada piedāvāja viņai piecus tūkstošus mārciņu, ja viņa būtu ar mieru sniegt ziņas par "L-tresta" nākotnes nodomiem. Elza sākumu gribēja klusēdama paiet jautātājam garām, bet tad tomēr nolēma tam atbildēt.

—    Varat pateikt tam, kas jūs sūtījis, ka nav nozīmes piedāvāt man naudu, jo man nav nc jausmas par mistera Kerija plāniem.

Un viņa sadusmota turpināja cc]u.

Kad otrā rītā viņa šo gadījumu atstāstīja Kerijam, tas jautri smējās.

—    Tas bija Glebers, Hermaņa Zeberlena privātdetektīvs. Tas cilvēks jūs vairs neapgrūtinās.

—    Kā tad jūs to zināt? — viņa jautāja.

Kerijs vienmēr pārsteidza viņu ar visnegaidītākajiem atklājumiem. Viņš jokodamies mēdza apgalvot, ka vienmēr zinot, ko viņa ienaidnieki ēduši pusdienās, bet nekad neatceroties, kur nolicis savus cimdus.

—    Jūs nekad neejat mājup viena, — viņš atbildēja uz Elzas jautājumu. — Vienmēr jums seko kāds no maniem ļaudīm, kas jūs uzmana un apsargā.

Elza mirkli klusēja, tad jautāja: — Vai Zeberlens jūs neieredz?

Kerijs domīgi pamāja ar galvu, un viņa sejā atspoguļojās nepatika.

—    Viņš mani ienīst, — viņš klusi atbildēja, — un es ienīstu viņu… kā pašu elli.

Viņu skati sastapās.

Vai šī naida pamatā bija veikala lietas? Kerijs izlasīja šo jautājumu viņas skatā tikpat skaidri, it kā viņa būtu to ietērpusi vārdos.

—    Es ienīstu viņu… — viņš mirkli vilcinājās, — tādēļ, ka tas izturējās neģēlīgi — pret kādu sievieti,

Elzai šķita, ka viņas sirdij būtu pieskārusies ledaina roka, un brīdi viņa nespēja izrunāt ne vārda. Vioa juta, ka asinis izzūd tai no sejas, un istaba pēkšņi likās tumša un drūma.

Vioa nolieca galvu un sāka mehāniski šķirstīt papīrus.

— Tiešām? — vina vēsi piezīmēja. — Tas ir… tas ir nekrietni no vioa puses.

Šajā mirklī atskanēja telefona zvans. Kings Kerijs noņēma klausuli un, pārmijis dažus vārdus, pievērsās Elzai: — Es drīz būšu atpakaļ. Misters Grants vēlas ar mani runāt.

Elza klusēdama pamāja ar galvu. Vina dzirdēja, kā aizkrita namdurvis. Tad vioas galva noslīga, un vioa sāka nevaldāmi raudāt.

Elzas Marionas dzīvē bija ienākusi nnla. Neredzama tā bija iezagusies viņas dvēselē, līdz ar gaismu ienesdama tur ari ēnas — bēdas un greizsirdību.

11

—    Kurp tu šovakar iesi, Vera? — Hermanis Zeberlens nelaipni jautāja pie loga stāvošai meitenei.

Meitene lūkojās pāri ielai uz parku. Lūpās vina turēja kvēlojošu cigareti, vioas maigās acis domīgi vērās tālē. Lēnām vioa pagriezām pret pusbrāli un sarauca uzacis, kad tas atkārtoja savu jautājumu.

Vioa bija ģērbusies vienkāršā samta tērpā, kas lieliski izcēla viiias skaisto, slaido stāvu. Sejas maigais bālums krasi kontrastēja ar pilnīgajām, sārtajām lūpām, kuras nekad vēl nebija skāris lūpu zīmulis. Daiļi veidotais kakls maigā līnijā saplūda ar balto krūšu izgriezumu.

—      Kurp cs šovakar iešu? — vina domīgi atkārtoja. — Tas tiešām ir dīvains jautājums — citkārt tu taču nemēdzi interesēties par manām gaitām.

—     Man šovakar būs daži viesi, — Hermanis paskaidroja. — Tu pazīsti dažus no šiem kungiem — viens no vioiem ir Līts.

Vera sarauca pieri.

—    Ārkārtīgi pretīgs cilvēks, — vioa piezīmēja. — Tavi draugi, Hermani, ir vislielāko retumu kolekcija, kādu vien man gadījies redzēt. Tie droši vien ir futūristi.

Hermanis uzmeta viņai niknu skatu. Savā zinā viņš baidījās no šis meitenes ar daiļskanīgo balsi. Vina prata atrast Hermani vājās vietas, bez saudzības ievainojot tā patmīlību. Viņi nekad nebija bijuši draugi, — vienīgi pateicoties tēva gādībai, viņi tik ilgi bija palikuši kopā. Vecais Fridrihs Zeberlens bija sadalījis savus īpašumus divās daļās. Pusi pēc viņa nāves līdzīgās daļās vajadzēja mantot viņa bērniem Hermanim un Verai, kas bija dzimuši katrs no savas mātes. Mantojuma otrai pusei vajadzēja tikt sadalītai viņu starpā "tajā gadījumā, ja viņi piecu gadu laikā, skaitot no manas nāves, paliek kopā un ja neviens no viņiem šajā laikā nav apprecējies." "Jo," bija teikts testamenta noslēgumā, "mana vēlēšanās ir, lai tie mācās tuvāk pazīt viens otru un pārvarēt savstarpējās nesaskaņas, kādas esmu novērojis viņu attiecībās." Testamentā bija arī vēl citi noteikumi.

Meitene piegāja pie kamīna un nopurināja no cigaretes pelnus.

—   Saskaņā ar tēva vēlēšanos, mūsu kopējā mājturība izbeidzas nākamajā mēnesī, — viņa sacīja.

Hermanis pamāja ar galvu.

—    Es būšu priecīgs, kad beidzot dabūšu naudu savās rokās, — viņš atzinās, — un nejutīšos visai noskumis…

—    … redzot mani pēdējo reizi, — viņa smaidīdama pabeidza iesākto teikumu. — Vismaz šajā punktā mēs esam pilnīgi vienprātīgi.

Hermanis neatbildēja. Pārdomās iegrimusi, viņa turpināja smēķēt.

—    Es iešu uz godalgu dalīšanu, — viņa beidzot pārtrauca klusumu un gaidīja pusbrāļa nenovēršami zobgalīgo piezīmi.

—    Vai Susverdas institūtā?

Vera pamāja ar galvu.

—   Tu pamazām sāc iegūt slavu labdarības laukā, — Hermanis izsmejoši sacīja. — Es nebrīnītos, ja kādu dienu dzirdētu, ka tu esi aizgājusi klosterī.

—    Es pazīstu kādu, kas gan brīnītos par to.

—    Un kas tas tāds ir? — viņš jautāja.

—    Es! — viņa vēsi atbildēja.

Viņš izskatījās vīlies.

—   Tev ir sāpīgi, ka cs neprecos, — viņa turpināja. — Ja es to izdarītu pārbaudes laikā — viss mantojums taču paliktu tev.

—      Kas man daļas par tavu precēšanos! — vioš nevērīgi piezīmēja.

—    Nabaga zēns! — Tad vioa turpināja: — Hermani, par tevi stāsta interesantas lietas.

Vioš uzmeta tai vienaldzīgu skatu.

—    Kādas lietas, kas stāsta?

—     Nu, avīžnieki un citi ļaudis, ar ko man gadījies satikties. Tavu vārdu piemin sakarā ar… šausmīgo slepkavību Susverkā.

—    Kādas muļķības! — viņš iesmējās. — Tikpat labi varētu turēt aizdomās arī Kenterberijas bīskapu.

—    Es neko nezinu par viņu, — viņa atbildēja. — Bet dažreiz man tiešām bail no tevis. Naudas un varas dēl tu esi spējīgs uz visu.

—    Piemēram?

—   Piemēram, — uz slepkavību, — viņa turpināja. — Mūsos ir krietna dala čehu asiņu, Hermani. Reizēm arī man uznāk tādas dusmas, ka cs varētu tevi nonāvēt.

Viņš neskanīgi iesmējās, tad teica: — Es tev ieteiktu turēt savas durvis noslēgtas.

—    To es arī daru, — meitene piezīmēja. — Un zem spilvena man vienmēr glabājas revolveris.

Viņš norūca kaut ko par bērnišķīgo uzvešanos, tad no jauna iegrima avīzes lasīšanā.

—   Vai zini, Hermani, — Vera pēc brītiņa atsāka, — tev tiešām būtu loti izdevīgi, ja es pēkšņi nomirtu vai mēnessērdzības lēkmē izkristu pa logu.

—    Nerunā tik riebīgas lietas! — Hermanis viņu apsauca.

—   Tas padarītu tevi par septiņiem miljoniem dolāru bagātāku un dotu iespēju turpināt cīņu ar šo patīkamo misteru Keriju.

Hermanis piecēlās.

—   Tev vajadzētu precēties, — viņš sacīja. — Citādi tu sāc par daudz fantazēt.

Vera piespiesti iesmējās.

—        Kādēļ tu nenomakšķerē sev kādu no taviem studentiem? —

brālis zobojās. — Ja tu labi papūlētos, varbūt tev ari izdotos kādu aplaimot.

Viņa vairs nesmējās.

—    Es arvien vairāk ievēroju, ka no mātes tev ir iedzimtas dažas nepatīkamas īpašības…

—     Neaizskar manus radus! — viņš to spēji pārtrauca.

—     Dievs zina, ka es to arī daru, — viņa atbildēja. — Ja ari Savienoto Valstu tiesas būtu devušas tiem tikpat daudz miera — varbūt dažs labs no viņiem būtu miris dabīgā nāvē.

Hermanis izskrēja no istabas, ar troksni aizcirzdams durvis.

Zobgalīgais smaids meitenes sejā tūliņ izdzisa. Nometusi cigareti, viņa piegāja pie mazā rakstāmgalda. Brīdi viņa vilcinādamās sēdēja ar spalvu rokā. Ja viņa rakstīs— kļūs par sava pusbrāļa nodevēju; un tomēr— viņa taču nebija tam uzticību parādā. Ne vienu vien reizi pēdējā gada laikā viņa bija uztvērusi Hermaņa skatu, kad tas lūkojās viņā ar tik briesmīgu sejas izteiksmi, ka sirds tai sažņaudzās šausmās. Viņa atcerējās visus Hermaņa mēģinājumus apprecināt savu pusmāsu, bieži vien novedot to viskompromitējošākās situācijās.

Bet, ja viņa līdz šī mēneša trīsdesmitajai dienai vēl nebūs apprecējusies, — vai tad viņai nedraudēja nāve?

Hermaņa ģimenē, kā viņa zināja, bijuši vairāki ārprātīgie. Arī viņa māte bija mirusi vājprātīgo iestādē. Diviem viņa asinsradiniekiem bija ticis izpildīts nāvessods, un viens no viņa brālēniem bija satraucis visu Sanfrancisko ar kādu drausmīgu slepkavību.

Viņai bija pamats domāt, ka arī Hermanis pats Ņujorkā bija iejaukts kādā nepatīkamā lietā un ka viņa upura piederīgie tikai pret milzu atlīdzību šo gadījumu noklusējuši. Un tad vēl lieta ar Sediju Maru — kāda Bostonas baņķiera meitu. Šoreiz nebija spējusi līdzēt ari nauda — Hermanim bija nācies bēgt uz ārzemēm, bet nelaimīgā meitene izdarījusi pašnāvību. Kur vien viņš parādījās — visur atnesa nelaimi. Domājot par to, viņa iemērca spalvu tintē un sāka aprakstīt lapu pēc lapas, tad ielika vēstuli aploksnē un uzrakstīja adresi.

193

Izdzirdusi koridorā Hermaņa solus, viņa paslēpa vēstuli uz krūtīm.

7229

—    Tu raksti? — viņš ienākdams jautāja.

—    Jā, atbildu uz dažiem ielūgumiem.

—    Vai paņemt tavas vēstulītes līdzi uz pastu? — viņš laipni piedāvājās.

—    Nē, pateicos, Martins tās iemetīs pastkastītē kā parasti.

—    Martins izgāja. Es atlaidu visus kalpotājus.

Viņas sirds sāka strauji sist draudošu briesmu nojautā.

—    Dod šurp vēstuli! — viņš pēkšņi sacīja.

—    Kādu vēstuli?

—    To, ko tu tik milzīgā steigā nupat rakstīji.

Viņas lūpas savilkās nicinošā smīnā.

—     Vai tiešām tu jau tiktāl nolaidies, ka spiego pa atslēgas caurumu?

—    Dod šurp vēstuli! — viņš nepacietīgi atkārtoja.

Vera ātri pieskrēja pie stikla durvīm, atgrūda tās un izgāja uz balkona.

Hermanis dusmās pietvīka un spēra dažus soļus uz viņas pusi. Bet tad viņš apstājās, — Vera ar kādu sarunājās.

—    O, cik žēl, mister Brij. Vai jūs jau ilgi zvanāt?

Lejā kāda balss atbildēja. Tad no jauna ierunājās Vera: — Brālis jūs tūliņ ielaidis. Esmu tik pateicīga jums, ka atnācāt!

Viņa pagriezās pret Hermani.

—    Esi tik laipns un atver durvis kādam manam studentam, — viņa vislaipnākajā balsī lūdza.

—    Nolādēts! — viņš nošņāca, tomēr paklausīja.

12

—     Tu taču pakavēsi misteram Brijam laiku, kamēr es pārģērbšos, Hermani.

Viņš sapīcis piekrita. Vismīļāk viņš būtu ļāvis vaļu dusmām, tomēr viņam pietika spēka savaldīties.

Uzmetis drūmu skatu jauneklim, ar kuru tas nu bija palicis divatā, viņš vienzilbīgi atbildēja uz Gordona Brija laipnajām piezīmēm.

Ne apģērbs, ne valoda neliecināja, ka students piederētu tai šķirai, ar kuras augstprātīgo pārstāvi tas patreiz sarunājās.

—    Ari jūs laikam esat viens no tiem ļaudīm, kam mana māsa izdala godalgas? — Hermanis vīzdegunīgi jautāja.

—   Gluži tā vis nav, — Brijs apvaldīti atbildēja. — Mis Zeberlena gan ziedo zelta medaļas, bet to piešķiršana notiek grāfienes Denberl vadībā.

—    Nav jau ari no svara, kas to dara, ja vien jūs to dabūjat, — Hermanis piezīmēja, ielikdams šajā teikumā visu savu dzīves kredo.

—     Patiesībā šī nav pirmā reize, kad iegūstu medaļu, — arī pagājušajā gadā tā tika piešķirta man.

Hermanis nepacietīgi staigāja pa istabu. Negaidot viņš apstājās apmeklētāja priekšā un jautāja: — Ko jūs domājat par manu māsu?

Brijs nosarka. Jautājums bija pārāk tiešs un negaidīts.

—   Vina ir burvīga, — viņš vaļsirdīgi sacīja, — un vina tik loti interesējas par izglītības jautājumiem.

Hermanis samulsis ieklepojās. Vioš nekad nebija interesējies par savu māsu vairāk, kā tas attiecās uz vioa paša nākotni. Vioa paša nākotne! Domājot par to, vioš rauca pieri. Pēdējā laikā vioš bija cietis smagus zaudējumus. Vioam bija plāni, kas solīja miljonus, bet šo plānu veikšanai arī bija vajadzīgi miljoni. Tādēļ viņš arī bija griezies pie māsas ar priekšlikumu — apvienot abas mantojuma daļas un izmantot tās kopīgi, nododot visu naudu vioa rīcībā. Tomēr Vera bija kategoriski noraidījusi kopdarbību ar viņu.

Patiesībā viņam vairs nebija ko gaidīt, jo viņš jau iepriekš bija sācis rīkoties ar savu mantojuma dalu, un nu no tās bija atlikusi vairs tikai puse. Pēc divpadsmit dienām pusmāsa aizies no viņa un varēs rīkoties ar savu naudu pēc pašas ieskatiem. Bet šajās divpadsmit dienās vēl daudz kas varēja mainīties. Un šis jauneklis varēja kjūt noderīgs.

Viņš pēkšņi mainīja savu izturēšanos.

—    Kādēļ jūs nesēžaties? — viņš jautāja un uzsāka sarunu par tehniskās izglītības lietderību, izsakot daudz vērtīgu atziņu. Abi vīrieši dzīvi sarunājās, kamēr Vera ienāca, saģērbusies iziešanai.

Viņas auto jau stāvēja durvju priekšā. Brijs palīdzēja meitenei iekāpt.

—    Ceru, ka jums nebija jāgarlaikojas mana brāļa sabiedrībā?

—    O, nē, — tieši otrādi!

Vina vērīgi ielūkojās jauneklim sejā un ar vieglu ironiju piezīmēja: — Jūs visai ātri sajūsmināties.

Gordons pasmaidīja. Vera brīdi klusēja, domās iegrimusi. Tikai, kad mašīna jau ripoja pār Vestminsteras tiltu, vina atsāka sarunu.

—    Jums ari turpmāk nāksies satikties ar manu brāli. Viņš apmeklēs jūs dzīvoklī un uzaicinās uz. lenču. Pagaidiet; kas vēl tamlīdzīgos gadījumos mēdz notikt? Jā, — viņš uzaicinās jūs uz lenču un uzsāks sarunu par mani. Tad viņš pastāstīs jums, ka es loti mīlu šokolādi, un dažas dienas vēlāk kāds nezināms labdaris atsūtīs jums kārbu vislabākās šokolādes. Protams, jūs bez lielas prātošanas nosūtīsiet to man līdz ar dažām rindiņām.

Brijs bija pārsteigts.

—    Cik dīvaini, ka jūs to sakāt!

—    Kādēļ dīvaini?

Jauneklis mirkli vilcinājās.

—   Viņš tiešām atzīmēja manu adresi. Un tad… viņš pat vairākkārt pieminēja, ka jūs ļoti cienot… gan ne šokolādi, bet — vijolīšu karameles.

—   Cik ikdienišķi! — bija viss, ko viņa acumirklī attapās pateikt. Brīdi klusējusi, viņa piebilda: — Ja kāds jums atsūta šīs "vijolītes", tad nododiet tās ar visu iesaiņojumu Kingam Kerijam, viņš zinās, ko tas nozīmē.

—    Kings Kerijs?

—    Jā. Vai jūs pazīstat viņu?

Brijs pamāja ar galvu, tad atstāstīja gadījumu ar Elzas apcietinājumu, ko pats Kerijs viņam vēlāk bija izskaidrojis.

Vera ieinteresēta klausījās viņa stāstā.

—     Kāda lieliska ideja! — viņa sajūsmināta iesaucās. — Tas pilnīgi atgādina Kingu Keriju.

Pēc godalgu izdalīšanas, runām un improvizētā koncerta meitene uzmeklēja Briju, ko bija ielencis biedru pulciņš un apsveica ar saņemtajām atzinības zīmēm.

—    Gribēju lūgt, lai pavadāt mani mājup.

Viņu attiecības bija tik draudzīgas, ka visi bija pieraduši pie viņu biežajām sarunām. Brija acīs Vera bija kā tāls sapnis — skaists, trausls mākslas darbs, pie kura viņa domas kavējās dienu un nakti. Uz viņu cerēt viņš nevarēja, bet mīlēt viņam neviens nevarēja aizliegt.

Viņš zināja, ka viņa ir bagāta; viņš nesapņoja par brīnumiem, bet viņas naudu tomēr neuzlūkoja par šķērsli. Tikai viņas personība, ko tas pielūdza un dievināja, lika viņam būt atturīgam.

—    Es gribētu, lai jūs kaut ko izdarāt manā labā, —viņa sacīja.

—    Es darīšu visu, ko vēlaties.

Viņš to teica bez kāda uzsvara, bez sevišķas dedzības, tomēr šo vārdu sirsnība sadzina Verai sārtumu vaigos.

—   To es jau zināju, — viņa gandrīz kaisli sacīja. — Es gribēju lūgt jūs rītvakar satikties ar mani Redžentstrītā. Es… cs esmu diezgan bailīga un bīstos no ļaudīm, kas…

Viņa apklusa, nepaskaidrojusi tuvāk savu priekšlikumu.

—    Pulksten deviņos Vigostrīta stūrī, — viņa sacīja, atvadoties no jaunekļa namdurvju priekšā. — Bet jums jābūt paklausīgam un loti pacietīgam.

Viņš satvēra meitenes roku un viegli saspieda to, bet viņa cēla roku arvien augstāk un augstāk. Sākumā viņš nesaprata, nedrīkstēja saprast viņas mēmo atļauju, tad noliecās un uzspieda rokai dedzīgu skūpstu.

Paredzot šādu atvadīšanos, Vera jau iepriekš bija novilkusi cimdu no labās rokas.

13

Kings Kerijs divas reizes izlasīja ar rīta pastu saņemto vēstuli un, pretēji savam paradumam, iebāza to krūšu kabatā. Uztvēris sekretāres izbrīna pilno skatu, viņš uzsmaidīja tai.

Tad viņš ilgi sēdēja pie rakstāmgalda un domāja. Izņēmis no kabatas vēstuli, viņš pārlasīja to vēl trešo reizi. Raksta saturs viņu bija padarījis redzami nemierīgu. Beidzot viņš izsauca pa telefonu Pinkertona detektīvu biroju.

— Atsūtiet tūliņ kādu instrukciju saņemšanai!

Uzkāris klausuli, viņš sāka steidzīgi rakstīt. Kad ieradās detektīvs, viņš vēl nebija šo darbu beidzis. Beidzot viņš nolika spalvu un pasniedza papīru detektīvam.

—   Visi norādījumi izpildāmi burtiski. Pasakiet savam šefam, ka mana uzdevuma izpildīšanai viņš var pieprasīt līdzekļus neierobežotā daudzumā. Šis papīrs izlasāms, iegaumējams un iznīcināms.

Kad slepenpolicists bija aizgājis, Kerijs pagriezās pret savu sekretāri un skumji sacīja: — Sievietēm pasaulē grūta dzīve. — Tā bija vienīgā piezīme, ko viņš izteica sakarā ar saņemto vēstuli un savu turpmāko rīcību.

Birojā pie sienas atradās liela Londonas karte, kas bija veidota pēc Kinga Kerija pasūtījuma. Nepagāja neviena diena, kad šajā kartē neparādītos kāds jauns, ar zaļu krāsu iekrāsots četrstūrītis, kas nozīmēja jauniegūtu namu vai veikalu. Zaļais laukums kartē kļuva arvien plašāks. Zaļās krāsas josla droši ieslēdza sevī kādu īpaši iezīmētu vietu starp Oksfordcirku un Pikadilli, un tieši šeit bija meklējams tresta problēmas risinājums.

Aplūkojot karti, Elza ievēroja, ka trīs zaļie laukumiņi, kas tikai šorīt bija uzkrāsoti, jau apžuvuši. Negaidot viņa uztvēra Kerija skatu.

—     Ko jūs teiktu par mazu pastaigu jūsu kādreizējā kalpības vietā? — viņš jautāja.

—     Man šķiet, cs justos tur ļoti neērti, —viņa vilcinādamās atbildēja.

—   Tas jums jāpārvar, — Kerijs draudzīgi piezīmēja. — Bez tam jūs atradīsiet tur ļoti maz no vecā personāla.

Brītiņu vēlāk Elza jau sēdēja automobilī — blakus šefam.

—    Ļaudis lauza galvas, kas gan man padomā, — viņš iesāka, it kā nolasījis viņas domas. — Šī cienījamā pilsēta ir neizpratnē par mani. Pēdējā gada laikā Teks apgrozīja preces par simt tūkstošiem mārciņu — nākamajā gadā mēs apgrozīsim par pusmiljonu.

Elza iesmējās, it kā viņš būtu pateicis kādu joku.

—    Jūs šaubāties? — viņš jautāja.

—     Vai tad jūs kaut ko saprotat no vilnas precēm? — Elza atbildēja ar pretjautājumu.

—        Nē, — viņš vaļsirdīgi atzinās. — Man tomēr šķiet, ka tam nav sevišķi lielas nozīmes. Es apņemos pārdot preces par pusmiljonu mārciņu gada laikā, pie tam vel šāda mazā tirgotavā tas nozīmē ieņemt dienā tūkstoš seši simti mārciņu.

Veikals jau šajā īsajā laiciņā bija loti pārvērties. Kerijs tūliņ bija ķēries pie ēkas pārbūves, un vesels strādnieku pulks dienu un nakti strādāja bez pārtraukuma.

—    Šeit es gribu ierīkot divus liftus, — Kerijs paskaidroja, rādīdams Elzai kādu nelielu piebūvi pagalmā. — Tie būs apmēram tikpat lieli kā pazemes dzelzceļu piestātnēs, tikai daudz spēcīgāki.

—    Vai tie nebūs pārāk lieli? — Elza jautāja.

Kerijs kratīja galvu.

—    Lai ieņemtu tūstoš seši simti mārciņu dienā, vajadzēs apkalpot apmēram sešpadsmit tūkstošus pircēju dienā jeb gandrīz tūkstoti stundā.

Elzai šķita, ka viņa aprēķins nav visai precīzs, tomēr viņa neko neteica. Acīmredzot viņš bija rēķinājies ar divdesmit četru stundu darbalaiku!

Zem jumta tika iekārtotas jaunas ģērbtuves, skatlogi bija samazināti apmēram par ceturtdaļu no agrākā apmēra. Brīvajā telpā bija novietotas lēzenas vitrīnas, kurās paredzēts izstādīt visu preču paraugus. Šajā telpā pircējs varēja izvēlēties sev piemērotu preci un nodot pasūtījumu pārdevējai, kas pa telefonu paziņoja to tālāk, pēc kam klientam atlika-tikai uzkāpt nākamajā stāvā un saņemt pasūtījumu jau iesaiņotu.

Elza pārsteigta klausījās šefa paskaidrojumos, brīnīdamās, ka līdz pat šim brīdim nav nojautusi viņa nodomus.

—   Jūs laikam gan sagaidāt milzīgu pircēju pieplūdumu? — viņa jautāja.

Kerijs iesmējās.

—   Jūs laikam neticat, ka mēs tiešām varētu tik plaši tirgoties? Nu, gan jau redzēsim.

Elza uztvēra uz sevi vērstus skaudīgus skatus. Agrāk viņa šeit ne ar vienu nebija sevišķi iedraudzējusies, bet nu agrākās darbabiedrenes izlikās, it kā tās vienmēr būtu bijušas ar Elzu vissirsnīgākajās attiecībās. Un Elza bija pārāk labsirdīga, tādēļ bez pretošanās pieņēma šādu toni.

Kalpotāju algas bija ievērojami paaugstinātas, kā Elzai stāstīja kāda "baltās nodaļas" pārdevēja.

—     O, mis Mariona, cik jauki bija redzēt Teku pēdējo reizi izejam pa durvīm! — viņa sajūsmināta iesaucās.

—    Šeit viss ir šausmīgi ērti, — kāda cita stāstīja, — bet tā tomēr būs šausmīga drūzmēšanās. Arī šausmīgās soda naudas atceltas. O, un šefs pieņēmis šausmīgi daudz jaunu pārdevēju — Dievs vien zina, kur tās visas liks. Tas ir šausmīgi interesanti.

Šī meitene ne velti bija iesaukta par "šausmīgo Agnesi".

Kings Kerijs piebiedrojās Elzai, un vioi atgriezās birojā.

—    Vajadzēja pirkt lielu preču namu, kur novietot mūsu preces, — vioš stāstīja. — Mēs mazliet pārdosim! Visi veikali mūsu apkārtnē tirgojas ar tām pašām precēm. Es liku vioiem priekšā pārdot savus veikalus man, bet šiem ļaudīm ir pārspīlēts priekšstats par savu bodīšu vērtību.

Vai nu iemesls bija meklējams šajā vai kādā citā apstāklī, tomēr dažas tirgotavas bija pieteikušas Kerijam nesaudzīgu cīnu.

To pašu vakaru visas Londonas avīzes ziņoja, ka nodibinājusies akciju sabiedrība "Londonas tirgotavu apvienība", kurā iegāja visi Oksfordstrīta veikali, kas pārdeva tās pašas preces, ko "Teks un Bridžtcns".

"Šīs apvienības mērķis," bija teikts paziņojumā, "ir cīoa pret negodīgu konkurenci. Ikviena no apvienotajām firmām patur sev brīvu rīcību sava kapitāla apmēros; akcionāru intereses paliek neskartas. Ar šādu apvienošanos tirgotāji cer sekmīgi nostāties pretim kāda zināma amerikāņu tresta kaitīgajām mahinācijām."

Direktoru sarakstā bija arī sekojoši vārdi: Hermanis Zeberlens, augstcienījams (neatkarīgs) kungs, un Džons Līts (a/s "Gulding" vadošais direktors).

—     Kaitīgās mahinācijas! — Kerijs atkārtoja. — Šī avīze mūs vis nccienī.

Vioš pašķirstīja "Evening Herald".

—    Glīta avīzīte, — vioš piezīmēja, tad izoēma čeku grāmatiou un, parakstījis vienu čeku, sniedza to Elzai.

—     Elza. — vioš sacīja, un meitene nosarka, jo šī bija pirmā reize, kad Kerijs uzrunāja viou vārdā, — "Evening Herald" tiek pārdots. Viņi prasa par to sešdesmit tūkstošus mārciou, varbūt atdos ari lētāk. Te jums būs neaizpildīts čeks. Ejiet un nopērciet šo sasodīto lapeli.

—    Nopirkt? — Elzai aizrāvās elpa. — Es? Bet es taču nekā nesaprotu no tādām lietām!

—    Avīze tiek pārdota, ejiet un nopērciet to. Sakiet tiem ļaudīm, ka esat mans kompanjons. — Vioš pasmaidīja un maigi pieskārās vioas rokai. — Mans kompanjons— mans mīļais, mazais kompanjons!

14

Parklenā Nr. 410 pusdienās bija ielūgti četri kungi, bet tikai trīs no vioiem bija ieradušies. Un visļaunāk bija tas, ka Vera, ko Hermanis bija lūdzis noteikti piedalīties, kategoriski atteicās, aizbildinādamās ar galvassāpēm.

—   Tu tikai gribi padarīt mani smieklīgu šo ļaužu acīs, — viņš pārmeta, atradis Veru viņas istabā viesībām galīgi nepiemērotā kostīmā— guļamtērpā.

—    Neuztraucies, mīļais Hermani. Man sāp galva, un tā ir sieviešu priekšrocība.

—    Tev vienmēr sāp galva, kad tu esi man vajadzīga, — vioš īgni norūca. Vera tiešām izskatījās nevesela.

—    Nē, — vioa atbildēja uz pusbrāļa neizteikto jautājumu. — Es tikai nespēju saprast, kā gāzes krāsns krāns bija palicis vaļā. Es to pamanīju un noslēdzu.

—    Ko tu ar to gribi teikt? — vioš rupji jautāja.

—    Neko citu, — vioa mierīgi atbildēja. — Kad es pēcpusdienā nolikos gulēt, gāzes krāns bija noslēgts, bet, kad pamodos, kāds bija to atgriezis.

—    To būs izdarījis Martins, — vioš ātri iebilda.

—     Martins nav tam pieskāries, — Vera turpināja. — Es jau jautāju vioam. Par laimi, nekas ļauns nav noticis, jo es pamanīju draudošās briesmas un novērsu tās. Es sāku uztraukties, Hermani.

Vina seja bija nobālējusi, tomēr vioš piespiesti pasmaidīja.

—    Uztraukties, Vera, par ko gan?

Viņa nenovērsa skatu no pusbrāļa sejas.

—    Mūsu šķiršanās ir tik tuvu, bet es baidos, ka nenodzīvošu līdz tam laikam.

—     Blēņas! Nāc lejā un apsveic manus viesus. Viens ir Līts, otrs— direktors Iliberts. Bolskombs nav atnācis. Kādēļ tu negribi nokratīt no,saviem pleciem šīs rūpes naudas dēj? Lauj man tās uzņemties, kā es jau pirms dažiem mēnešiem liku tev priekšā. Citādi tu klusi pavisam traka.

—    Tu esi daudzpusīgākais cilvēks, kādu vien es pazīstu, Hermani, bet briesmīgi neoriģināls!

—    Vai tu šovakar domā iziet? — viņš jautāja, stāvēdams jau pie durvīm.

Viņa pamāja ar galvu.

—    Neskatoties uz slimību? — viņš zobojās.

—    Es gribu tikt no tās vaļā.

Hermanis atgriezās pie saviem viesiem.

—    Mana māsa nejūtas vesela. Vispār viņa pēdējā laikā ir tāda dīvaina.

Pēkšņi viņam iekrita prātā kāda velnišķa doma— viena no tām dziņām, kas jau dažu labu novedusi pie karātavām.

"Desmit dienas!" viņam izšāvās caur smadzenēm. "Izdari to tūliņ!"

—     Mēs visi šeit esam labi draugi, — viņš pēc klusuma brīža turpināja, — un tādēļ negribu slēpt, ka viņa sagādā man lielas raizes. Viņai ir izteiktas pašnāvības domas.

Viesi pārsteigti uzlūkoja viņu.

—     Es vēlreiz palūkošos, kā viņai klājas, tad ķersimies pie maltītes.

—    Man šķiet, es redzēju jūsu māsu pie loga, — Līts piezīmēja un smaidīdams piebilda: — Es jutos loti glaimots, ka viņa māj man ar roku.

Hermanis izbrīnējies pavērās runātājā. Viņš zināja, ka Vera ienīst Lītu, cik vien smalkjūtīga sieviete spēj ienīst kādu vīrieti. Tātad savās bailēs Vera bija nonākusi jau tik tālu, ka ķērās pat pie tik pretīga salmiņa, kāds bija Līts.

Nebildis vairāk ne vārda, Hermanis izgāja no istabas un devās augšup pa kāpnēm. Iecerētais noziegums tam neiedvesa ne šausmas, ne sirdsapziņas pārmetumus. Vioš negāja uzreiz dzīvojamā istabā, bet tai līdzās esošajā māsas guļamistabā, vairīdamies vismazākā trokšņa.

Gar loga malu nokarājās gara zīda aizkara aukla. Uzkāpis uz krēsla, viņš to nogrieza. Viņam bija jāsteidzas, jo pēc minūtēm trim tas gribēja smaidīdams atgriezties pie viesiem, bet "meitenei ar pašnāvības domām" tikmēr jau vajadzēja būt mēmai…

Aiz durvīm sienā bija iedzīts vadzis, kas būtu izturējis ari viņa paša svaru. Tā šķita īsti piemērota vieta. Piesējis valga vienu galu vadzim, viņš otrā uzmeta cilpu un, paslēpis to aiz muguras, atvēra durvis un gāja dzīvojamā istabā.

Vera satrūkās un piecēlās.

—    Ko tu darīji manā istabā?

—    Nozagu tavas vērtslietas, — Hermanis atjokoja, tomēr viņa humors nespēja nomierināt meiteni.

—    Kā tu drīksti iet manā istabā? — viņa kliedza izbailēs pārvērstā balsi.

—    Es gribēju vēlreiz pārrunāt mūsu lietu, — viņš laipnā balsi sacīja, izstiepdams brīvo roku, lai viņu satvertu.

Vera šausmās rāvās atpakaļ.

—    Kas tev aiz muguras? — viņa nobālusi čukstēja.

Ar lēcienu Hermanis bija viņai līdzās un, aptvēris tās augumu ar vienu roku, ar otru pūlējās aizspiest viņai muti. Viņš smējās, maukdams tai galvā cilpu.

—   Kerijs zina! Kerijs zina! — viņa aizžņaugtā balsi izdvesa. — Es aizrakstīju viņam. Viņa detektīvs… dienām un naktīm uzmana mūsu namu… O!

Hermanis sastinga.

—    Tu rakstīji viņam?

—   Rakstīju… ka gribi nonāvēt mani… Es signalizēju detektīvam ik pēc pusstundas… Arī tagad viņš pēc piecām minūtēm gaida maņu signālu.

Hermanis lēnām atlaida viņu un klusi iesmējās. Pametis skatu logā, viņš ieraudzīja ielas pretējā pusē kādu kungu, kas, atspiedies pret dārza žogu, smēķēja cigāru.

—   Tu droši vien nebiji domājusi, ka es esmu tik lielisks aktieris, — Hermanis sacīja ar sastingušu smaidu.

Vera aizstreipuļoja līdz logam un atslīga krēslā.

—    Es taču nebūšu tevi nobiedējis? — viņš gandrīz maigi jautāja.

Vina trīcēja pie visām miesām.

—    Ārā! Ārā! Nu es zinu tavus nodomus!

Hermanis izgāja, viegli paraustījis plecus. Nogaidījusi, kamēr lejā apklust viņa soļi, Vera iesteidzās savā istabā. Mirkli vēlāk vina jau kāpa lejā.

Vestibilā viņa satika Martinu.

—    Dodiet man kādu spieķi— vienalga, kādu, tikai drīzāk!

Sulainis atnesa viņai nūjiņu ar ziloņkaula rokturi. Viņa ielūkojās

pulkstenī. Bija bez divdesmit minūtēm deviņi.

Taksometrs veda viņu uz Vigostritu. Jo tuvāk viņa nāca vietai, kur to gaidīja mīlošs vīrietis, jo vieglāka kļuva sirds.

Gordons Brijs jau gaidīja norunātajā vietā.

—    Gordon, — viņa sacīja, paņemdama jaunekli zem rokas, — jūs pazīstat mani jau trīs gadus.

—    Un divdesmit četras dienas, mis Zcbcrlcna. Es skaitu dienas.

—   Sauciet mani par Veru, — viņa maigi sacīja. — Neuzskatiet mani par vieglprātīgu… Jūs taču mīlat mani?

Ielas laternas dejoja viņa acu priekšā.

—    Es pielūdzu jūs, — viņš aizsmacis čukstēja.

—    Tad pacietieties vēl brīdi… un… ja es izdaru kaut ko, kas jums nepatīk…

—    To jūs nemaz nespējat.

Nepievēršot uzmanību ļaužu bariem, kas drūzmējās ielā, Vera sniedza viņam savas lūpas.

—    Un nu, — viņa sacīja, atraudamās no jaunekļa, — parādi man Kinga Kerija jauno veikalu.

—    Tur jau tas ir, — Gordons atbildēja, norādīdams uz kādu ēku bloku.

Viņa ātri soļoja pa trotuāru, līdz sasniedza veikala tumsā grimstošos logus, tad pacēla spieķi un no visa spēka trieca to spoguļstikla rūti.

—    Balsstiesības sievietēm! — viņa sauca.

Kāds policists viņu tūlīt satvēra.

Kad auto veda Veru uz Malborūžas cietumu, viņa smējās — smējās arī tad, kad otrā rītā tai piesprieda trīs nedēļas cietumsoda.

Kings Kerijs, kas līdzās Gordonam sēdējā zālē, apmierināts pasmaidīja. Viņš saprata, ka ar šo soli Vera bija izjaukusi Hermaņa plānus un ka pēc trim nedēļām tā iznāks no cietuma brīva no visām briesmām, jo tad jau būs pagājis vecā Zebcrlena testamentā noteiktais laiks.

Ari Brijs saprata viņas nodomu un mierināja sevi ar atzīšanos, kas pinns apcietināšanas bija izlauzusies pār Veras lūpām.

15

—    Es vakar vakarā nevarēju vairs ierasties birojā. Gribēju paziņot jums to pa telefonu, bet jūs nekur nebijāt atrodams.

Elzas balss skanēja mazliet pārmetoši, jo viņa tiešām bija zvanījusi Kerijam, lai pastāstītu tam kādu brīnišķīgu notikumu.

—    Es biju ļoti aizņemts, — miljonārs atbildēja. — Kāda mana draudzene bija izsitusi logu manā veikalā, un tādēļ man nācās aizkavēties policijas iecirknī.

—    Vai kāda balsstiesību karotāja?

Kerijs pamāja ar galvu.

—   Laikam gan, — viņš atbildēja, nokozdams cigāram galu. — Katrā ziņā viņa tagad sēž.

—    Bet, — Elza iesaucās, — jūs taču nelikāt viņu apcietināt?

—   Protams, es to darīju. Es pat piekodināju savam advokātam katrā ziņā panākt viņas notiesāšanu.

Elza nesaprašanā uzlūkoja viņu.

—    Tas nemaz neizskatās pēc jums, — viņa pārmetošā balsī piezīmēja. — Jūs esat tik labs un augstsirdīgs pret visiem pazemotajiem. Es negribu ticēt, ka jūs varētu būt citāds, nekā es jūs iedomājos.

—    Katrs cilvēks ir citāds, nekā ļaudis par viņu domā, — viņš aizrādīja. — Jūs gan laikam neesat lasījusi, ko daži Ņujorkas laikraksti ziņoja par manu lielo dzelzceļa komersu? Tā jau domāju. Kādu dienu es atnesīšu jums šo laikrakstu izgriezumus, un tad jūs redzēsiet, cik melns var būt cilvēks un tomēr nenoklūt cietumā.

—     Jūs mani tomēr nepārliecināsiet. Es neticu, ka šorīt jūs tiešām būtu izdarījis to, ko sakāt.

Viņš dedzīgi pamāja ar galvu.

—   Protams, izdarīju, bet šī dāma pati ļoti vēlējās nokļūt cietumā, un mans pienākums bija palīdzēt viņai šo vēlēšanos piepildīt.

—    Vai viņa tiešām ir balsstiesību karotāja?

Kings Kerijs mirkli pārlika.

—   Nē, tā viņa nav, kaut ir pārcietusi tik daudz, ka viegli varētu par tādu kļūt. Ja es būtu viņas vietā, es laikam nodedzinātu visu Redžcntstrītu. Par to jūs katrā ziņā lasīsiet avīzēs.

Viņa izņēma no atvilktnes "Evening Herald" jaunāko numuru.

—     Izlasjet par to pats savā laikrakstā, — viņa lepni sacīja, pasniegdama tam rīta izdevumu.

Kerijs iesvilpās.

—    To cs biju gandrīz piemirsis. Tātad jūs tomēr nopirkāt šo avīzi?

Elza pamāja ar galvu. Šajā mirklī viņa izskatījās kā bērns, kas pelnījis atzinību un nu nepacietīgi to gaida.

—    Cik samaksājāt par to?

—     Miniet!

—    Sešdesmit tūkstoši?

Viņa pakratīja galvu.

—     Piecdesmit?

Elza vēl enerģiskāk kratīja galvu.

—     Es jums pastāstīšu, kā tas bija. Kad es nokļuvu "Evening Herald" redakcijā, personāls jau bija prom. Istabā bija tikai izdevējs, veikalvedis un īpašnieks, vēlāk izrādījās, ka viņi visi jau sagājuši matos.

—    Tas notiek vienmēr, kad šiem trim gadās sanākt kopā.

—    Tātad, — Elza smaidīdama turpināja, — cs iesūtīju viņiem jūsu karti, un tūliņ tiku ielaista. Viņi bija loti pārsteigti, ieraugot mani, un pārsteigums kļuva vēl lielāks, kad pateicu, ka gribu pirkt avīzi.

—    Vai tad Bolskombs ncnoģība?

Elza pasmaidīja.

—    To gan nē. Bet viņš prasīja sešdesmit tūkstošus mārciņu, tad man uznāca nepieciešamā ģīboņa lēkme. Visi trīs kungi nu laida darbā savu daiļrunību, pūlēdamies iegalvot, kādas rožainas nākotnes izredzes ir viņu laikrakstam; tomēr es nepiekāpos, līdz beidzot viņi bija ar mieru atdot man avīzi par četrdesmit tūkstošiem mārciņu, — viņa triumfēdama nobeidza savu stāstu.

Kerijs piecēlās un uzlika viņai roku uz pleca.

—     Lieliski, bērns, to es atzīmēšu savā sarkanajā grāmatā. — Tā bija kāda piezīmju grāmatiņa, ko viņš pastāvīgi turēja ieslēgtu un kuras ierakstus zināja tikai viņš viens.

—    Man vēl kas sakāms. Nodevusi čeku un saņēmusi kvīti, cs devos mājup, un arī misters Bolskombs steidzās pusdienās pie… uzminiet, pie kā?

—    Pie Hermaņa Zeberlcna, — Kerijs atbildēja. — Turpiniet.

Elza jutās mazliet vīlusies.

—    Pēc trim stundām pie manis ieradās misters Bolskombs, kaut nevaru saprast, kur gan viņš uzzinājis manu adresi.

—     No Zeberlcna.

—    Nu, protams, kā gan es pati neiedomājos par to! Viņš atnāca un gribēja atpirkt no manis avīzi par septiņdesmit tūkstošiem mārciņu.

—    Lieliski! —Kings Kerijs smējās.

—    Izdevējs ir diezgan brašs jauneklis, un arī veikalvedis šķiet apdāvināts cilvēks, — Elza turpināja, pasniegdama Bolskomba izrakstīto kvīti. — Es sacīju viņam, ka jūs pagaidām neesat domājis mainīt līdzšinējo kārtību.

—    Loti labi, — Kerijs atzinīgi sacīja. — Nekad nevajag mainīt darbiniekus, ja vien tas nav nepieciešams.

Brīdi viņš, domās nogrimis, stāvēja pie rakstāmgalda.

—     Esmu jums parādā vairāk par vienkāršu atzinību. Mūsu kopējo uzvaru pār ienaidnieku mēs nosvinēsim ar lenču.

Elza uzlūkoja viņu ar laimīgu skatu. Viņa uzskatīja par augstāko atalgojumu jau to, ka Kerijs bija apmierināts ar viņas rīcību.

Pēdējo divdesmit četru, stundu laikā viņai bija gadījies redzēt

divus skaistus vīriešus, un nu viņa pūlējās atrisināt jautājumu: kas bija otrais?

—     Tātad svinīgs mielasts pulksten astoņos "Švicerhofā", — Kerijs turpināja. — Ja domājat, ka vienai nākt būtu neērti, tad vismaz parūpējieties, lai jūsu pavadone būtu glīta.

Vina pasmaidīja.

—   Nezinu nevienas, kas būtu pietiekoši skaista. Tādēļ jums būs jāsamierinās ar mani vien.

Vina čakli ķērās pie darba, lai drīzāk sagaidītu vakaru. Pēkšņi viņa apstājās.

—    Nu es ziņu!

Kerijs pacēla galvu.

—    Ko tad?

—    Otra kunga vārdu… es domāju, — viņa steidzīgi pārtrauca sevV — tā kunga vārdu, kas kopā ar misteru Bolskombu bija ieradies pie manis. Tas bija misters Martins Hibcrts.

—    O, — Kerijs divdomīgi novilka, — tas skaistulis!

—   Viņš tiešām izskatās labi, bet… — viņa vilcinādamās apklusa.

—    Attiecībā uz Martinu ir daudz šādu "bet", — Kerijs mierīgi piezīmēja. — Es iepazinos ar viņu Ņujorkā. Tas ir viens no dolāru pūra medniekiem. Cilvēks, kas precas naudas dēl, ir kā suns, kas rāpjas stabā pēc kaula, — viņš gan atrod sev ēdamo, bet viņam nav vietas, kur varētu to mierīgi notiesāt.

Viņš vairāk nepieminēja Martinu un čakli strādāja visu dienu, sastādot sludinājumu, kam vajadzēja pamatos satriekt visu vilnas preču tirdzniecību.

16

Nolicis spalvu, Hermanis Zeberlens uzmeta izsmējīgu skatu i vēstuļu kaudzītei, kas gulēja viņa priekšā uz galda. Visi paziņas bija uzskatījuši par savu pienākumu izteikt viņam līdzjūtību sakarā ar viņa māsas neparasto nedarbu. Viņi, protams, nenojauta, ko šis rņāsas solis maksāja Hermanim. Un ši maksa būtu kļuvusi vēl augstāka, ja viņa nebūtu jau laikus aizgājusi no tā. Bet šādās domās vioš nemīlēja ilgi kavēties.

Viņš iegāja istabā pārģērbties. Kaut māsas negaidītais solis bija pārvilcis svītru visiem plāniem, vioš tomēr zināmā mērā jutās apmierināts, ka nevajadzēja vairs domāt par vioas nogādāšanu pie malas. Vioš nešaubījās par to, ka cietumā vioa būs.likusi uzrakstīt testamentu. Vioas advokāts Kesmens šajā nolūkā jau vairākkārt bija apmeklējis Veru cietumā. Savādā kārtā Hermanis vairs nejuta naidu pret māsu. Vioš tikai gribēja iegūt tās naudu un, neraugoties uz visām neveiksmēm, arvien vēl cerēja savu mērķi sasniegt. Vioam tikai vajadzēja daudz apdomīgāk ķerties pie darba. Tādēj vioš jau bija uzaicinājis pie sevis Martinu Hibertu.

—     Bolskombs ir nelga, — Hermanis pie sevis noteica, ģērbdamies bez sulaina palīdzības, kā to parasti mēdza darīt. — Kādēļ vioam vajadzēja pārdot avīzi šim lopam?

"Šis lops" bija Kings Kerijs, kuru vioš vajāja ar visu sava naida spēku. Hermanim loti gribējās zināt, kādam nolūkam Kerijs iegādājies šo rotaļlietiņu, katrā zioā laikraksts viegli varēja kļūt par ieroci, ko miljonārs verstu pret Hermani.

Vioš tikko bija beidzis ģērbties, kad pie durvīm klauvēja.

—    Kāds cilvēks vēlas ar jums runāt, — sulainis ziņoja.

—     Kā vioš izskatās? — Hermanis jautāja.

—    Diezgan nabadzīgi ģērbies… laikam ārzemnieks, — Martins stostījās.

—    Ielaidiet viou.

—    Šeit?

—    Protams, — Hermanis nevērīgi atbildēja.

Mirkli vēlāk sulainis ieveda apmeklētāju. Tas bija tik noskrandis, apaudzis ar bārdu, ka apzīmējumi "nabadzīgi ģērbies" un "ārzemnieks" bija loti saudzīgi.

—   A, tas esat jūs, —Hermanis vēsi sacīja. — Sēdieties. Nu, ko jums vajag?

Vioš runāja franciski, un mazais vīrelis lūdzoši pacēla rokas.

—    Ko gan citu, ja ne naudu? Ak, nauda ir briesmīgs ļaunums, bet tomēr tik nepieciešama!

—     Un kādēļ jums bija jānāk tieši pie manis? — Hermanis jautāja, aizsmēķēdams cigāru.

Vīrelis paraustīja plecus un pavērās griestos, it kā tur bīltu meklējama atbilde.

—   Jūs jau reiz bijāt tik augstsirdīgs pret mani! Ak, augstsirdība! Bet tas bija par kādu slepkavību!

—    Jums taču bija pavēlēts nenonāvēt to nabaga sievieti Smitstrītā, — Hermanis salti aizradīja.

Svešais atkal paraustīja plecus.

—     Viņa bija piedzērusies, mēs domājām, ka tā ir tikai stūrgalvība. Džozefs piespieda mazliet ciešāk, un — gatava viņa bija.

—    Bet ja nu es jums nedodu neko? — Hermanis ieminējās.

—    Tā būtu nelaime — kā jums, tā ari man un visiem citiem!

—    Vai jūs esat loti stiprs, mans mīļais? — Hermanis negaidot jautāja.

—    Par tādu mani uzskata, — apmeklētājs pašapzinīgi atbildēja.

—    Uzmanību! — Hermanis iesaucās, un viņa mazā, baltā roka satvēra klaidoņa rīkli. Tas pūlējās atraisīties, bet velti; viņu turēja cilvēks, ko savā laikā bija apmācījis pasaulslavenais žņaudzējs Le Čings. Tērauda pirksti žņaudza apmeklētāja rīkli, līdz tas bez spēka saļima zemē. Tikai, kad tā skats jau sāka kļūt stiklains, Hermanis atlaida savu upuri.

—    Piecelieties, — viņš smaidīdams sacīja.

—    Mans Dievs, — klaidonis elsa, ar pūlēm piesliedamies kājās.

—    Es tikai gribēju pierādīt, ka protu jūsu darbu labāk par jums. Jūs bijāt labās rokās! Te jums būs simt mārciņu. Ja patīk — varat griezties policijā. Tikai nenāciet vairs pie manis pēc naudas, ja nevarat man neko piedāvāt. Ja būsiet man vajadzīgs — gan cs jūs atradīšu. Sveiki!

—    Sveiki, mans profesor! — mazais vīrelis ar zināmu humoru atbildēja.

Hermanis jutās glaimots.

Kad viņš ieradās "Švicerhofā", Martins Hiberts jau gaidīja "palmu dārzā".

—   Atvainojiet, ka liku jums gaidīt, bet man gadījās kādas neparedzētas darīšanas.

— Ak jūs, miljonāri! — Hiberts nopūtās.

"Glīts" — tas ir bieži lietots vārds skaistu cilvēku apzīmēšanai —, bet Martins Hiberts izskatījās kā jauns grieķu dievs. Mute bija viņa vājākā vieta, tomēr tās aizsegšanai pietika ar mazajām, gaišdzeltenajām Osiņām. Daudzi skati sekoja viņam, kad tas blakus Hermanim Zeberlenam gāja caur lokālu.

Hermanis ne apbrīnoja, ne apskauda drauga glīto ārieni. Viņa godkāres mērķis bija vara: viņš gribēja, lai visi locītos viņa bagātības, iespaida un sabiedriskā stāvokļa priekšā.

—    Šī ir mūsu vieta, — Martins sacīja, norādīdams uz galdu.

Hermanis palūkojās apkārt, un viņa seja saviebās neglītās grumbās. Trīs galdiņus tālāk sēdēja Kerijs ar kādu dāmu. Tās seju Hermanis nevarēja saskatīt, jo tā sēdēja ar muguru pret viņu.

—            Vecais Kerijs ar savu sekretāri, — Hiberts piezīmēja, uztvēris drauga skatu.

Hermanis ar lielu interesi aplūkoja meiteni. Viņa lūpas savilkās sarkastiskā smaidā, domājot par to, ka šī meitene būtu mirusi saimnieces piedzērušās meitas vietā, ja liktenis nebūtu bijis tik saudzīgs pret viņu.

Ēdot draugi runāja par dažādiem nenozīmīgiem dienas notikumiem. Tikai pie kafijas un cigāriem Hermanis pievērsās jautājumam, kura dēl viņš bija iekārtojis šo tikšanos.

—             Hibert, — viņš sacīja, — es gribētu, lai jūs apprecat manu māsu.

Martins apmierināti pasmaidīja.

—             Tas nāk diezgan negaidīti, — viņš piezīmēja, glaudīdamas ūsas.

—              Jums jāprec viņa, — Hermanis turpināja, nepiegriezdams vērību piezīmei, — jo es neredzu cita ceļa, kā tikt pie viņas naudas.

Hibciļs uzmeta viņam aizdomīgu skatu.

—    kā īsti jūs to domājat? — viņš jautāja.

—             To es jums tūliņ paskaidrošu. Bet vispirms noteikti lūdzu jūs atmest visu izlikšanos un atsaukšanos uz ģimenes stāvokli, džentlmeņa pienākumiem un citām tamlīdzīgām blēņām.

Hiberts jau grasījās iebilst, bet tad atmeta ar roku.

—    Turpiniet, — viņš īsi noteica.

—    Es piedāvāju jums dalu no savas māsas bagātības; es pats sagādāšu jums izdevību tikties ar viņu, bet visu pārējo paveiks jūsu glītais izskats.

—     Protams, ja vien tā dāma piekrīt, — Hiberts domīgi sacīja.

—    Tā tas diemžēl nav, — Hermanis atzinās. — Vina uzskata jūs par mulka ēzeli. — Hibcrta seja tumši pietvīka. — Bet vioa ir jauna, un līdz šim jums vēl nav bijis izdevības sevi vioai pierādīt.

—     Bet… — Martins iesāka.

—    Nepārtrauciet mani, —Hermanis viou skarbi apsauca. — Un nu klausieties. Saskaoā ar mana tēva testamentu, cilvēks, kas viou apprecēs, mantos pieci miljoni dolāru. Ja jūs viou apprecat, jums savā kāzu dienā jāizmaksā man septioi simti piecdesmit tūkstoši mārciou.

Mierīgā balss, kādā Hermanis to pateica, gan pārsteidza vioa galdabiedru, tomēr ne tik loti, lai tas nesaprastu, cik dārgi iznāktu šāds līgums.

—    Tas ir mazliet par daudz, — viņš vilcinādamies piezīmēja.

—    Vai tas, ka jūs gluži par velti iegūstat ceturtdalmiljona mārciņu? — Hermanis jautāja, saraukdams pieri.

—    Es taču neesmu gluži ubags, Zcbcrlen, — "skaistulis" iekaisis aizrādīja.

—    Tā ir taisnība, jūs esat tikai sabiedrības liekēdis, — Hermanis piekrita. — Pagaidiet— nepārtrauciet mani! Runāsim pavisam atklāti. Izņemot vārdu, jums nav nc šiliņa. Es iedabūju jūs mūsu koncerna uzraudzības padomē, jo teicu sev, ka jūs varat reiz kļūt man noderīgs. Ja jums nepalaimēsies atrast bagātu sievu, jūs droši vien apprecēsiet savu saimnieci, lai varētu samaksāt parādus.

Klausoties šajā atklātībā, Hiberts te sarka, te bālēja. Un ļaunākais bija tas, ka Hermanis bija teicis tikai patiesību. Martinam, neraugoties uz milzīgo godkāri, tomēr nācās atzīt, ka ceturtdaļmiljonu liels pūrs pārsniedz pat vioa pārdrošākos sapous.

—    Vai pieocmat? — Hermanis jautāja.

—    Bet ja nu vioa neko negrib par visu to zināt?

—    To atstājiet manā zinā, — Hermanis pārliecināti atbildēja, tad pēkšoi apklusa. Kings Kerijs pašreiz nāca uz viou pusi, un vioam sekoja jaunā meitene. Vēl arvien Hermanis nevarēja ielūkoties vioas sejā, ko aizsedza Kerija plecs.

Pēkšņi miljonārs uz mirkli apstājās, un Hermaņa Zeberlcna skatam pavērās Elzas Marionas seja.

Kā odzes dzelts viņš uzlēca kājās. Viņa seja bija bāla, rupjas sviedru lāses izspiedušās uz pieres, kad tas pacēla trīcošo pirkstu pret pārbiedēto meiteni.

— Tu… tu! — viņš aizsmacis izdvesa un bez samaņas sabruka zemē.

17

"Publikas zināšanai

Ar šo paziņoju, ka esmu ieguvis savā īpašumā firmas "Teks un Bridžtens" pazīstamo veikalu, kuru turpināšu uz jauniem pamatiem jaunā tirdzniecības sistēmā. Preču sarakstu esmu ievērojami paplašinājis, tā ka turpmāk manā veikalā bQs dabūjami ne vien dāmu un bērnu, bet ari visi kungu apģērbu piederumi.

Jaunā veikala atvēršanas sakarā piedāvāju visas preces gada laikā par puscenu. Sākot ar šodienu, ikviens var iepirkties pie manis, maksājot tikai pusi no tās cenas, kāda pastāv par attiecīgo priekšmetu jebkurā citā Oksfordstrita veikalā.

Tomēr tas vēl nav viss.

Veikals darbosies bez pārtraukuma, izņemot svinamās dienas un divas stundas, kas nepieciešamas telpu uzkopšanai. Visas preces vitrīnās tiks izliktas ar tādām cenām, kādas pastāv citās tirgotavās, pēc tam no šim cenām tiks atrēķināts sekojošs rabats: no pulksten desmitiem rītā līdz astoņiem vakarā— 50%; no vienpadsmitiem līdz vieniem naktī — 60%; no vieniem naktī līdz astoņiem rītā — 65%. No pulksten astoņiem līdz desmitiem rītā veikals būs slēgts.

Jūs apkalpos, pārdevēji, kas saņem vislielākās algas un strādā mazāk nekā jebkurā citā veikalā. Izvēloties paraugu telpā sev vajadzīgās preces, jūs tās saņemsiet jau iesaiņotas atpūtas zālē.

Augstcienībā Kings Kerijs"

Šis sludinājums reizē parādījās visos Londonas laikrakstos, trekniem burtiem iespiests pašā redzamākajā vietā. Tajā pašā laikā uz visiem stūriem bija lasāmi milzīgi plakāti:

"Kerija tirgotava 989—997, Oksfordstrītā, W

Godātā kundze! Jebkurš modes priekšmets, ko jūs ieraugāt kādā no Oksfordstrītā veikaliem, sākot ar pirmdienu, ir dabūjams manā tirgotavā par puscenu un pat vēl lētāk. Tuvākas ziņas pirmdienas avīzēs.

Kings Kerijs"

Ar šiem plakātiem Londonas iedzīvotāji sastapās visās pilsētas malās. Tie bija lasāmi apakšzemes dzelzceļu vilcienos un liftos, ar tiem bija nolīmēti visu piestātņu mūri, šāds teksts bija iespiests ielu dzelzceļu braucamo karšu mugurpusē un uzkrāsots uz autobusiem. Tūkstošiem eksprešu iznēsāja plakātus pa visu pilsētu, tie parādījās uz kino ekrāniem,bija lasāmi teātru programmās, pat garīgie izdevumi neizpalika.

Un ap pulksten vienpadsmitiem rītā Kerija veikala priekšā jau drūzmējās dīvainākā pircēju "aste", kādu vien Londona jebkad piedzīvojusi. Jau no pulksten septiņiem ļaudis sāka stāties rindās. Pulksten deviņos no policijas rezerves tika pieprasīti papildspēki kārtības uzturēšanai. Cilvēki stāvēja pa četri rindā, un "aste" stiepās gandrīz pusotras jūdzes garumā.

Taupīgais londonietis nešaubījās, ka preces tiešām ir solītā labuma. Vēl mazāk šaubu radīja devīgā tirgotāja nodoms pārdot tās par puscenu. Vienīgais, ko publika pati sev jautāja: cik ilgi no viņa puses šāds upuris turpināsies?

Pulksten vienpadsmitos veikals tika atvērts un Kerija pārdošanas sistēma darbojās bez misēkļiem. Klienti iegāja veikalā pa vienām, bet iznāca pa otrām durvīm, un ikviens pircējs atstāja ēku daudz apmierinātāks, nekā bija cerējis.

Dzīšanās pēc pelņas bija aizrāvusi visas sabiedrības šķiras. Kažokos tērptas dāmas, izkāpušas no saviem auto, stājās rindā līdzās visattālākās priekšpilsētas nabadzīgi ģērbtajām sieviņām. Bagātnieces ar pilniem makiem gāja veikalā un nāca ārā ar patīkamo apziņu, ka par to pašu naudu nopirkušas divreiz vairāk preču, nekā būtu dabūjušas citur.

Pulksten trijos "aste" jau bija sarukusi līdz ccturtdaljūdzei, bet pulksten desmitos vairs tikai pusotra tūkstoša cilvēku lēnām virzījās uz ieejas pusi. Arī pulksten vienos pagara pircēju rinda vēl pacietīgi gaidīja.

Elza vēroja šo ainu pulksten pusdivos naktī no tirdzniecības nama augšējā stāva loga. Iela, kas atradās ēkas aizmugurē, mudžēja no smagajiem auto un ratiem, kas pieveda no noliktavas jaunus preču krājumus, kas tūliņ tika nogādāti ceturtajā stāvā, kur bija iesaiņošanas telpas.

Kings Kerijs stāvēja blakus,savai sekretārei un smēķēja cigāru.

—     Veikals iet lieliski, mēs neesam zaudējuši pat tūkstoti mārciņu, varbūt pat mazāk. Es rēķinājos ar tūkstoš mārciņu zaudējumu dienā, tomēr pelņas procents šīm precēm ir tik augsts, ka mums varbūt nemaz nebūs jāzaudē.

Bija ari citi skatītāji, kas ne mazāk ieinteresēti vēroja pūli. Līts ar Zcberlcnu sēdēja Hermaņa auto un nenovērsa acu no drūzmas.

—    Cik ilgi tas turpināsies? — Līts īgni norūca.

Hermanis neatbildēja, tikai uzmeta naida pilnu skatu ēkai, kas piederēja viņa nāvīgākajam ienaidniekam.

Tātad tikai tādēļ viņš bija izvēlējies šo meiteni par savu sekretāri, ka tā bija tik pārsteidzoši līdzīga sievietei, kuras nāve gulēja uz Hermaņa sirdsapziņas.

Ar šo gadījumu plaisa starp viņu un Keriju bija kļuvusi vēl dziļāka, jo sirmais miljonārs — toreiz viņš gan vēl nebija sirms — bija šo bērnu dīvainā kārtā mīlējis. Pat Hermanim bija jāatzīst, cik nesavtīga šī mīla bijusi no Kinga Kerija puses.

—    Tas nevar ilgi turpināties, — Līts piezīmēja, iztraucēdams viņu no pārdomām.

—   Nevar?! — Hermanis saērcināts pārjautāja. —Jūs viņu nepazīstat! Jūs redzēsiet — viņš nepārtrauks šo spēli, iekams nebūs iznīcinājis visus citus. Vai Guldinga veikals jau to jūt?

—   Jūt?! — Līts rūgti iesmējās. — Šaubos, vai mēs šodien esam ieņēmuši desmit mārciņas! Es katrā ziņā pieprasīšu šīs pretlikumīgās rīcības aizliegšanu.

—    Un vēl vairāk izreklamēsiet viņu, — Hermanis piebilda. — Nē, mums jāatrod citi celi un līdzekļi. Ja tas tā turpināsies un jūsu ienākumi ik dienas būs desmit mārciņas— ko tad?

Līts norija siekalas.

—     Tas nozīmētu mūsu bankrotu. Mēs nevaram konkurēt ar viņu, jo mums nav rezervju. Un nc tikai mēs — tāds pat liktenis sagaida arī visas pārējās firmas viņa tuvumā.

—    Un ja nu jUs visi vienotos pārdot savas preces par konkurences cenām?

Līts kratīja galvu.

—     Ko tas viss līdz? Viņš var nosviest miljonu zemē, mēs to nespējam. Mūsu vienīgā cerība ir tā, ka viņš ilgi neizturēs.

—     Šāda varbūtība ir pilnīgi izslēgta, — Hermanis piezīmēja.

Viņš meta skatu uz ielu, kuras malā stāvēja auto, un ievēroja

pūlī kādu seju — tas bija Veras students, kas ar vislielāko interesi vēroja drūzmēšanos ap Kerija veikalu.Netālu no viņa stāvēja kāds cits jauneklis; cigāru zobos iespraudis, tas ar atzinīgu skatu sekoja notikumu gaitai.

18

Domāt un darīt Hermanim Zeberlenam bija viens un tas pats. Viņam vajadzēja izdibināt, kādas ir Veras attiecības ar šo jaunekli. Izkāpis no auto, viņš piegāja pie Gordona Brija.

—     Man šķiet, mēs jau agrāk esam tikušies, — viņš sacīja, un sirsnība, ar kādu jaunais students atņēma viņa sveicienu, izkliedēja šaubas par Gordona naidīgajām jūtām.

Brīdi viņi apsprieda Kerija īpatnējo pasākumu.

—    Tas taču ir lielisks cilvēks! — jauneklis sajūsminājās. — Un arī pret saviem kalpotājiem viņš esot loti labs. Šodien es sastapu Elzu Marionu un runāju ar viņu, — viņš turpināja, nenojauzdams, cik asā pretstatā viņa atzinīgie vārdi bija Zeberlena izjūtām.

—     Elzu Marionu? — Hermanis ieinteresēti atkārtoja.

Gordons pamāja ar galvu.

—    Jā, ar viņa sekretāri. Mēs dzīvojām zem viena jumta, kamēr vēl Elza nebija atradusi savu laimi.

—     Un ko viņa saka par šo lielo vīru? — Hermanis zobgalīgi jautāja.

Jauneklis paraustīja plecus.

—    Baidos, ka cs pārāk sajūsminos par šādām lietām, kas jums, amerikāņiem, šķiet gluži dabīgas, — vioš sacīja.

—      Arī uz mani šis notikums atstāj milzīgu iespaidu, — Hermanis atbildēja. — Es labprāt patērzētu ar jums kādu brītiou, mister Brij, — vioš laipni turpināja. — Ir tik daudz lietu, par ko cs gribētu ar jums runāt. Man stāstīja, ka jūs esot bijis klāt manas māsas tiesāšanā.

—    Jā, — Gordons atbildēja, cieši lūkodamies vioam sejā.

—   Cik žēl, ka vioa nostādījusi sevi tik nožēlojamā stāvoklī, — Hermanis turpināja. — Vai arī jums tā nešķiet?

Gordonam Brijam asinis sakāpa sejā.

—    Man šķiet, ka vioai bija īpašs iemesls to darīt.

—   Tas ir uzskatu jautājums, — Hermanis smaidīdams piezīmēja. — Es personiski neieredzu šīs balsstiesību karotājas, un man bija loti nepatīkami, ka arī mana māsa ir viena no tām. Bet lai nu tas paliek. Tātad jums nebūtu nekas pretim patriekt ar mani kādu brīdi?

—    Kad? — Gordons jautāja.

—    Grūti būtu atrast vēl piemērotāku brīdi, — Zeberlens draudzīgi atbildēja.

—     Bet ir taču jau vēls.

—    Nebūt, ja vien jums nav jāsteidzas.

Līts bija loti neapmierināts, kad Hermanis atgriezās kopā ar svešo jaunekli. Vioš bija nodomājis mēģināt pierunāt Zcberlcnu, lai tas piedalās Guldinga firmas finansēšanā.

Pavadījuši Lītu līdz vina dzīvoklim, Zeberlens ar savu viesi turpināja ceļu uz Parklenu. Vioi iekārtojās Hermaoa darbistabā pie kafijas un cigaretēm.

—   Ķersimies tieši pie lietas, mister Brij, — Hermanis pēc brīža iesāka. — Kā jūs zināt, cs esmu loti bagāts, turpretim jūs, cik esmu novērojis, neesat visai apveltīts ar šīs pasaules bagātībām.

Gordons Brijs pamāja ar galvu.

—    Tur jums pilnīga taisnība.

—   Nu, cs esmu ar mieru jums palīdzēt, ja jūs gribēsiet palīdzēt man, — Hermanis turpināja. — Jūs taču zināt, ka mana māsa ir saderinājusies?

Gordons brīdi klusēja, tad, tikko dzirdami, nočukstēja:

—     Nē, to cs nezināju.

Hermanis uzmeta viņam vērīgu skatu.

—    Jā, viņa ir saderinājusies ar manu draugu Martinu Hibertu, kas ieņem loti redzamu stāvokli Londonas sabiedrībā.

Hermanim nebija ienācis prātā, ka viņa vārdi varētu aizskart viesi, viņš nevarēja iedomāties, ka šis jauneklis no vienkāršās tautas botu iedrošinājies pacelt skatu uz viņa māsu. Bet kaut kas Gordona sejā lika viņam aprauties.

—   Ceru, ka jūs atzīstat manas māsas izvēli? — viņš ar mākslotu ironiju jautāja.

—    Man nav tiesību tur kaut ko atzīt vai neatzīt, — Gordons mierīgi atbildēja. — Ceru, ka viņa būs laimīga.

Brija šķietamā vienaldzība izkliedēja Hermaņa aizdomas.

—    Neticu, ka viņa būs visai laimīga, — viņš sacīja. — Bet laime taču ir relatīvs jēdziens. Sieviete ar dažiem miljoniem var kļūt laimīga arī tur, kur cita…

—     Kādā ziņā es varētu jums palīdzēt? — Gordons viņu pārtrauca.

—    Man ir zināms iemesls domāt, ka mana māsa liek lielu svaru uz jūsu spriedumu, — Hermanis lēnām iesāka. — Bieži gadās, ka mūsu kārtas meitenes ļaujas iespaidoties no jūsu aprindu vīriešiem, un man šķiet, ka arī šajā gadījumā noticis tas pats. Jūs izdarītu man lielu pakalpojumu, ja izmantotu šo iespaidu, pierunājot manu māsu noslēgt šīs laulības, tiklīdz viņa būs izlaista no cietuma. Man liekas, — viņš domīgi turpināja, — viņa sacels briesmīgu troksni, kad dabūs zināt, ka esmu bez viņas piekrišanas gādājis par tās nākotni.

—    Tātad viņa vēl neko nezina? — Gordons viņu pārtrauca.

—     Vēl ne. Jūs jau zināt, cik dīvaina meitene ir mana māsa. Jūs, mister Brij, sapratīsiet manu atbildību un vēlēšanos redzēt viņu pilnīgi nodrošinātu. Pie viņas neatkarības un milzīgās bagātības, — viņš turpināja, uzsvērdams katru vārdu, — viņa viegli var kļūt par pirmā pūra mednieka laupījumu. Attiecībā uz manu draugu Hibertu šādam apzīmējumam, protams, nevar būt vietas.

Viņš paļāvās uz to, ka jaunais students nebūs dzirdējis neskaitāmās tenkas, kas bija izplatījušās par Martina Hiberta visai apšaubāmo slavu.

Gordons Brijs neatbildēja. Hermanis izdarīja lielu kļūdu, uzskatīdams vina klusēšanu par piekrišanu, un mierīgi turpināja:

—   Par jūsu pakalpojumu esmu gatavs visiem līdzekļiem palīdzēt jums tikt dzīvē uz priekšu. Manas māsas kāzu dienā jūs saņemsiet divus tūkstošus mārciņu — summu, kas ievērojami atvieglos jūsu nosprausto mērķu sasniegšanu.

Brijs arvien vēl klusēja, juzdams, ka smags slogs noveļas no sirds. Viņš būtu varējis apmierināties ar patreizējās situācijas komismu, tomēr savaldījās un gaidīja, lai Hermanis izsakās līdz galam. Tad viņš piecēlās un sniedzās pēc platmales.

—    Jums taču nav kur steigties, — Zeberlens pārsteigts sacīja.

—     Es tomēr iešu… Man šķiet, jūs esat izdarījis lielu kļūdu, uzticot man savu noslēpumu, tomēr varat paļauties uz to, ka es pratīšu šb uzticību pienācīgi novērtēt.

Hermanis sarauca pieri.

—    Kā jūs to domājat? — viņš skarbi jautāja.

—   Tieši tā, kā saku. Jūs nācāt ar priekšlikumu, kas būtu zemisks un negodīgs pat tādā gadījumā, ja es… — viņš mirkli vilcinājās, — nebūtu tik draudzīgās attiecībās ar jūsu māsu.

—     Tātad jūs atsakāties… Bet kādēļ? — Hermanis izbrīnīts jautāja. Viņš nespēja saprast, kā gan šis nabadzīgais jauneklis varēja atteikties no tik viegli iegūstamas naudas.

—   Ja man būtu pietiekoši liels iespaids uz mis Zcberlcnu, — Brijs turpināja, — cs nekādā ziņā neizlietotu to nc mistera Martina Hiberta, nc arī kāda cita vīrieša labā.

—    Kādēļ ne?

—   Tādēļ, ka cs viņu mīlu… un ceru, ka arī viņa jūt pret mani to pašu.

Ja istabā pēkšņi būtu sprāgusi bumba, arī tad Hermanis nebūtu vairāk pārsteigts.

—   Jūs viņu mīlat? — viņš neticīgi atkārtoja. — Cik jocīgi! Nē, nē, mans mīļais, — jums nāksies pameklēt kādu citu līdzekli, kā tikt pie naudas. Jūs velti cerat, ka…

—   Beidziet! — Gordons draudoši paspēra soli viņam tuvāk. —

Es neļauju jums tā runāt. Varu gan saprast jūsu niknumu, jo apzinos, ka neesmu tas virs, kādu jūs gribētu redzēt par savu svaini. Tomēr jāsaka, ka ari jūs esat pats pēdējais, ko es vēlētos iegūt par svaini. Es mīlu jūsu māsu un apprecēšu viņu — bet ne agrāk, pirms būšu iekarojis sev pienācīgu vietu pasaulē, un to gribu panākt vienīgi saviem spēkiem.

—    Atvainojiet, ka cs smejos, — Hermanis viņu pārtrauca, no jauna atguvis pašsavaldīšanos.

—     Bez citu palīdzības cs sasniegšu savu mērķi, — Gordons turpināja, ignorēdams piezīmi. — Attiecībā uz jūsu priekšlikumu par mistera Hiberta atbalstīšanu, es dodu jums labu padomu — pilnīgi izmest šo plānu no galvas.

Neraugoties uz dusmām un vilšanos, Hermanis piespiesti pasmaidīja.

—   Ja manai māsai būs jāgaida, kamēr jūs iekarojat sev stāvokli Londonas sabiedrībā, tad gan jums nāksies apmierināties ar ne visai jaunu sievu, — viņš ironizēja.

—     Tā var gan būt, — Gordons mierīgi atbildēja, — bet, ja misters Kings Kerijs…

—     Kings Kerijs? — Hermanis viņu pārtrauca. — Vai tad ari aiz šis spēlītes slēpjas viņš?

—    Misters Kerijs neko nezina par šo lietu, bet viņš deva man zināmas izredzes, tiklīdz viņš sāks būvēties.

—     Viņš grib būvēt? Ko īsti? Sakiet man to! — Hermanis uztraukts iesaucās.

—        Es neko nevaru jums teikt, — jauneklis atbildēja, pagriezdamies uz iešanu.

—     Atbildiet man vēl uz vienu jautājumu, — Hermanis viņu aizturēja. — Vai jūs varat zvērēt, ka mana māsa jūs mīl?

Jautājums bija tik negaidīts, ka Brijam gandrīz aizrāvās elpa.

—    Apzvērēt es to nevaru, — viņš smaidīdams sacīja, — bet es tā domāju.

—    Vai viņa pati jums to sacīja?

Brijs pamāja ar galvu.

—    Tad jau viss kārtība, — Hermanis smaidīdams sacīja. — Es jūs pavadīšu.

Viņi nokāpa apakšstāvā, kur atradās ēdamistaba un bibliotēka.

—   Varbūt iedzersiet kopā ar mani kādu glāzīti uz manas māsas veselību?

Gordons mirkli vilcinājās. Acīmredzot vioš tomēr bija izturējies netaisni pret šo cilvēku.

—    To es darītu labprāt, — viņš sirsnīgi atbildēja.

Hermanis ieveda viņu ēdamistabā. Piegājis pie bufetes, viņš

izņēma no tās melnu pudeli un divas glāzītes.

—     Šis ir visstiprākais liķieris pasaulē— "Van der Mcrwe". Iedzersim uz manas māsas atbrīvošanu un mūsu tuvāku draudzību.

—    Ar vislielāko prieku.

Hermanis piepildīja divas glāzes un, pasniedzis vienu no tām viesim, pats paņēma otru. Gordons nezināja, ka pudeles kaklā bija iemontēta maza podziņa, ko Hermanis piespieda, piepildot viesa glāzi. Šī vieglā piespiediena pietika, lai līdz ar liķieri glāzē iekļūtu ari daži pilieni kāda bezkrāsaina šķidruma.

—   Priekā! — Hermanis sacīja un iztukšoja savu glāzi. Gordons Brijs sekoja viņa priekšzīmei.

—      Un nu, — Hermanis draudzīgi sacīja, — jums vēlreiz jāapsēžas un jāizsmēķē cigarete, kamēr es jums kaut ko pastāstīšu par Veru.

Viņš nebija savā stāstā tālu ticis, kad Gordona Brija galva noslīga uz krūtīm un viņš aizmiga dziļā, mierīgā miegā.

19

Ielas pretējā pusē stāvēja kāds jauneklis cigāru mutē, mīkstu platmali pakausī, rokas dziļi mēteļa kabatās sabāzis, un pacietīgi gaidīja Gordonu Briju iznākam. Gaisma dzīvojamās istabas logā jau pirms kādas stundas bija nodzisusi; kur gan abi vīrieši varēja palikt?

Jauneklis aizsmēķēja jaunu cigāru un iekārtojās uz ilgāku gaidīšanu. Krietns žurnālists netaupa ne laiku, nc pūles, ja vien var iegūt savai avīzei interesantu materiālu. Un šis jaunais "Evening Herald" reportieris nebija izņēmums.

Pulkstenis rādija pusčetri, bet včl arvien neviens nenāca no nama Parklcnā Nr.410. Pulkstenis nosita pieci, seši, septiņi, un ielās jau sākās parastā rīta rosība.

—     Viņš taču nevar palikt tur visu nakti, — reportieris nomurmināja. Uzrakstījis dažus vārdus, viņš iedeva zīmīti pirmajam garāmejošajam ekspresim. Pusstundu vēlāk reportierim piebiedrojās kāds jauneklis.

—     Nu jūs varat iet.

—    Nenāk ne prātā, pirms neesmu šo lietu izdibinājis.

—    Vai jums šķiet, ka viņš iegāja namā?

—    To es noteikti zinu. Es sekoju viņiem taksometrā jau no Kerija veikala un neesmu izlaidis tos no acīm.

—    Vai namam ir sētas durvis?

—     Nē, — kalpotāju ieeja atrodas šeit, pa kreisi, — jaunais reportieris skaidrodams rādija uz kādām mazākām durvīm.

Pusastoņos pa šim durvīm iznāca vīrietis. Reportieris sekoja viņam.

—    Atvainojiet!

Sulainis Martins pārsteigts apstājās.

—    Ko jūs vēlaties?

Tad viņš pēkšņā atkalredzēšanās priekā turpināja: — Jūs taču esat tas reportieris, kas bija pie mums mis Zebcrlenas lietā; vai nav tiesa?

Jauneklis pamāja ar galvu.

—    Vai esat par viņu ko dzirdējis?

—     Viņa šodien tiks atbrīvota, — Martins atbildēja. — Es nespēju to saprast— tāda smalka dāma…

—    Jūs gan laikam priecājaties par viņas pārnākšanu?

—    Viņa neatgriezīsies mūsu namā, — sulainis paskaidroja. — Viņas kalpone jau aizveda visas lietas uz kādu viesnīcu. Vairāk neko jums nevaru pateikt.

—    Vienu acumirkli! Vai jums ir kādi viesi?

Martins skumji kratīja galvu.

—     Mums jau sen nav bijis neviena viesa. Kungs šonakt gan atveda sev līdzi kādu jaunekli, bet tas drīz vien aizgāja.

—     Vai tad viņš nepalika pie jums visu nakti? — reportieris iejautajās.

—    Ne, vioš aizgāja jau pēc kādas stundas.

—    Vai Zeberlena kungs jau piecēlies?

—    Jā… īstenībā vioš nemaz negulēja, bet visu nakti rakstīja. Mani vioš sūtīja gulēt pulksten divos un kopš tā laika vairs nav traucējis.

Rokā sulainim bija vēstule, ko vioš acīmredzot nesa uz pastkasti.

—    Kāds viņam dīvains rokraksts, — reportieris it kā pie sevis noteica.

Martins pacēla vēstuli augstāk un aplūkoja adresi ar kritisku skatu.

—    Esmu redzējis arī vēl neglītākus rokrakstus, — viņš piezīmēja.

Viena skata uzmetiena pietika, lai izlasītu adresāta vārdu, un

reportierim bija jāsavaldās, lai neiesvilptos, kā vioš parasti mēdza izteikt savu pārsteigumu.

—    Nu, ja jau misters Zeberlens visu nakti nav gulējis, tad gan maz cerību, ka viņš mani pieņems, — vioš māksloti vienaldzīgā balsi sacīja. — Tad jau labāk mēģināšu sastapt mis Zebcrlenu, kad tā iznāks no Holovcjas.

Pamājis Martinam ar galvu, reportieris pārgāja ielas otrā pusē, kur arvien vēl stāvēja cilvēks, kas bija viou nomainījis.

—   Jūs varat palikt šeit, — vioš sacīja. — Tomēr neticu, ka jūs ko ieraudzīsiet. Es tagad iešu mājās nomazgāties, tad stāšos sakaros ar Kingu Keriju.

—    Kas tad īsti noticis?

—    To es pats vēl nezinu. Turpiniet novērot māju un ziņojiet man par visu. Ja Brijs iznāk — sekojiet vioam. Tomēr vissvarīgāk man zināt, vai Zeberlens pats kaut kur izies.

Hermanis Zeberlens, domās iegrimis, staigāja pa istabu. Nekas neliecināja, ka vioš visu nakti būtu pavadījis bez miega. Vioš izskatījās tikpat svaigs kā vienmēr, kad Martins aicināja viou brokastīs.

—   Jūs taču gribējāt izbraukt uz dažām dienām paviesoties pie radiem Kornvelā, Martin? — Hermanis negaidot jautāja.

—    Jā, ser, bet jūs nedevāt man atvaļinājumu.

—     Pašlaik es varu bez jums iztikt, jūs varat braukt jau ar vilcienu, kas atiet pulksten vienpadsmitos.

—    Pateicos, ser! — sulainis priecīgs iesaucās, bet tad samulsa. — Tikai…

—    Nu, kas vēl?

—      Es esmu kaut kur nozaudējis, vīna pagraba atslēgu, — Martins nedroši turpināja. — Vakar es noliku to vestibilā uz galda, bet šorīt vairs nevaru atrast.

—     Par to neraizējieties — man ir otra atslēga, — Hermanis atbildēja. — Jums ari nav ko meklēt pagrabā. Kas tas par cilvēku, ar kuru jūs uz ielas sarunājāties?

—   Tas bija kāds reportieris, — Martins nedroši atbildēja, apzinādamies savu vainu. — Vioš tikai apjautājās par mis Zebcrlcnu.

Es nevēlos, ka jūs sarunājaties ar šādiem ļaudīm, — ievērojiet to! Un ko jūs vioam atbildējāt?

—    Es teicu, ka neko nezinu, ser.

—    Un vairāk vioš neko nejautāja?

—     Nē! — Martins atteica.

—    Es neciešu šos avīžu ļaudis, — Hermanis turpināja. — Kas attiecas uz vīna pagrabu, — jūs gan laikam bijāt nodomājis aizvest saviem Kornvelas draugiem mana portvīna paraugu?

Sulanis jau bija pieradis pie šādiem apvainojumiem, lai uztrauktos par tiem.

Hermanis visu rītu bija neparasti labā garastāvoklī, turpretim Martins staigāja drūms un saīdzis. Bez ceturkšņa vienpadsmitos piebrauca taksometrs, kur Martins iekrāva savas mantas. Kāds "Evening Herald" līdzstrādnieks novēroja Martina aizbraukšanu ar lielu interesi. Un, kad stundas ceturksni vēlāk arī Hermanis Zeberlens iznāca no nama, rūpīgi noslēgdams aiz sevis durvis, vioam sekoja divi cilvēki, bet neviens no tiem nebija reportieris.

20

Vera Zeberlena šorīt bija atbrīvota no cietuma un smiedamās noraidīja oficiālo apsveikumu, ko tai kopā ar citām balsstiesību cīnītājām bija sarīkojuši politiskie karstgalvji.

Iznākusi pa cietuma vārtiem, viņa jutās vīlusies, neredzot laužu pūli seju, pēc kuras tik loti bija ilgojusies.

Pasaukusi taksometru, viņa aizbrauca uz viesnīcu, kur to sagaidīja kalpone. Tā gribēja izplūst asarās un prieka apliecinājumos, bet Vera viņu ātri nomierināja.

—    Lai paliek, es gribu brokastot!

Viņa jutās laimīga un stipra. Mīļotā cilvēka prombūtne viņu ne pārāk uztrauca, jo viņa saprata, ka Gordons, kam pašam bija jāpelna sev uzturs, nevarēja pamest darbu, lai viņu sagaidītu.

Viņu gaidīja vesela kaudze vēstuļu. Vera izmeklēja no tām vienu, kuras adrese bija rakstīta ar brāļa roku. Neviena pārmetuma, nevienas apsūdzības, vēstules tonis bija gandrīz sirsnīgs. Hermanis lūdza sarunu ar māsu, solīdamies pulksten pusdivpadsmitos ierasties viesnīcā. Viņa deva kalponei rīkojumu pieteikt brāli, tiklīdz tas būs atnācis.

Kings Kerijs bija atsūtījis jocīgu apsveikumu. Pārējās vēstules bija vai nu nožēlas, vai arī atzinības izteikumi, skatoties no tā, kā katrs no draugiem bija uztvēris viņas soli.

Pulksten pusdivpadsmitos kalpone ielaida Hermani.

—    Nu, Vera, — viņš iesāka, atteicies no piedāvātā krēsla, — man šķiet, ka šoreiz mēs varēsim vienoties. Es gribu nākt klajā ar kādu pārsteidzošu atzīšanos. Vispirms— tas gan nebūs nekāds pārsteigums — man jāsaka, ka es nemaz nebūtu noskumis, ja tu būtu mirusi pirms testamenta otrās daļas stāšanās spēkā.

Vera pamāja ar galvu, uzlūkodaitia viņu ar neslēptu ironiju.

—   Vari būt pārliecināts, ka arī es nebūtu sevišķi sērojusi, ja tu pirms šī laika būtu nomiris. Jo arī man tava nāve būtu atnesusi daudz labuma.

Hermanis pārsteigts uzlūkoja viņu. Vai tiešām arī viņa? Nē, — viņa taču tikai jokoja, viņš redzēja smaidu tās skatā.

—   Tā kā mums abiem bijušas slepkavnieciskas domas, — viņš jautri sacīja, — tad nav nozīmes par tām runāt. Nu, kad tu esi kļuvusi par likumīgi apstiprinātu mantinieci un cietumā jau runājusi ar savu advokātu, vienīgais ceļš, kā es vēl varu iegūt daļu no tavas naudas, ir— atrast tev vīru.

Vera sāka smieties.

—    Mījais Hermani, jau sen tu tādu meklē!

—    Un nu beidzot esmu arī atradis.

—     Ko tu saki? Vai tiešām?

Viņas zobošanās kaitināja Hermani.

—    Jā gan, — viņš apmierināts noteica. — Tu precēsi manu draugu Hibertu.

Viņa savieba seju.

—     Tas ir skaistākais vīrietis Londonā, un viņam ir plaša pazīšanās sabiedrībā.

—    Vai tas ir viss? Tu taču labi zini, ka es tikpat maz domāju precēt kādu no taviem draugiem kā tavu sulaini.

—   Vai arī kādu no saviem studentiem, — Hermanis papildināja, — jo ari tā taču botu neprātīga laulība; vai tev tā nešķiet?

Verā skumji pasmaidīja.

—    Tātad tu jau zini? — viņa jautāja. — Vai nu prātīga, vai neprātīga, bet šāda laulība tomēr drīzāk iespējama.

—    Ar šo apbrīnojamo džentlmeni… esmu piemirsis viņa vārdu.

—    Ar to apbrīnojamo džentlmeni, kura vārdu tu esi piemirsis.

—   Tas ir diezgan nepatīkami man — un arī viņam, — Hermanis domīgi sacīja. — Tev jāzina, ka esmu noslēdzis ar Martinu Hibertu līgumu, saskaņā ar kuru viņš apņemas jūsu kāzu dienā izmaksāt man septiņi simti piecdesmit tūkstošus mārciņu. Vai saproti?

—     Saprotu. Es jau nojautu, ka aiz tavas gādības par mani slēpjas kaut kas tamlīdzīgs. Tu esi pēdējais, no kura par velti varētu sagaidīt šādas pūles.

—    Tev taisnība! — Hermanis apliecināja. — Tu varētu aiztaupīt sev daudz pūlu — to starpā arī Hibertu, — ja tūliņ izrakstītu man čeku par minēto summu, vai arī liktu savam advokātam pārvest to no tava konta manējā.

—     Man šķiet, mēs esam aizgājuši par tālu, — viņa sacīja. — Varbūt tu beidzot pateiksi īsi un skaidri: ko īsti tu gribi?

—    Tu jau zini, ko es gribu, — viņš lietišķi atbildēja. — Gribu, lai tu apprecē Martinu Hibertu, bet, ja no kāzām nekas neiznāktu, — šo summu es vienalga gribu dabūt.

—    Saprotu. Bet vari būt drošs, ka es neprecēšu ne tavu Hibertu, nc arī atdošu tev kaut dolāru no savas naudas.

—    Vai esi tik pārliecināta par to?

—    Pilnīgi, — viņa včsi atbildēja.

Hermanis bridi klusCja.

—    Vai tu loti mīli to…misteru Briju?

Viņa uzmeta tam ciešu skatu.

—     Nezinu, kāda tev varētu būt daja par to. Bet, tā kā man nav iemesla 10 slēpt, tad varu tev pateikt, ka loti mīlu viņu un ari viņš mani loti mīl.

—    Cik ideāli! — Hermanis ironiski iesaucās. — Es jau redzu, kādu lielisku, divu sleju garu ziņojumu Kerijs ievietos par to savā jaunajā avīzē: "Kāda tehnikuma romāns: miljonāre apprec nabaga studentu. Pēc līgavaiņa vēlēšanās jaunais pāris pavadīs medusmēnesi Margctā."

Vera neatbildēja. Viņa nogaidīja, kas sekos, jo zināja, ka Hermanis tūliņ atklās savas kārtis. Nojauta čukstēja, ka viņas ciešanas vēl nav beigušās.

—    Ja tu tiešām mīli šo jaunekli, — Hermanis atsāka, — cik augstu tu vērtē viņa dzīvību?

Vera nobāla.

—     Nosaki pati cenu! — viņš smiedamies turpināja. — Tikai nemēģini piedāvāt puscenu — kā Kings Kerijs. Man šķiet — mēs vienosimies par trīsceturtdalmiljonu mārciņu.

Veras krūtīs plosījās naids pret šo cilvēku, kas gadiem ilgi bija velējies viņas nāvi, lai iegūtu tās naudu. Šajā mirklī viņa saprata vienu: šeit stāvēja vīrs, kas bija iegrūdis nelaimē simtiem savu līdzcilvēku.

Velnišķais, kas piemita viņam, slēpās arī viņas dvēsele. Viņi abi bija no vienas cilts; un varbūt tas bija tas pats nežēlīgais, bezjūtīgais sencis— vecais Zeberlens, kas tagad pamodās viņas sirdī.

Viņai iekrita prātā kāda doma. Naids bija saasinājis viņas prātu, un nu tā skaidri apzinājās to, ko līdz šim bija tikai nojautusi. Viņa akli pakļāvās šai iedomai: piegājusi pie rakstāmgalda, viņa pavilka kādu atvilktni. Hermanis smaidīdams vēroja viņas rīcību.

Kādas lieliskas domas var nodarbināt smadzenes šādos mirkļos! Vera domāja par to, ko sacīs viesnīcas pārvaldnieks un cik lielu atlīdzību tas pieprasīs par sabojāto sienu.

Tomēr viņas apņēmība bija cieša un negrozāma. Šajā mirkli vioa sajuta Hermani tik skaidri, kā nekad vel nebija to pazinusi.

—     Cik augstu tu vērtē sava mīluļa dzīvību? —vioš atkārtoja jautājumu.

—    To es nevaru tev pasacīt, — vioa atbildēja, izņemdama no atvilktnes revolveri.

Hermanis sarauca pieri.

—     Mēs klustam melodramatiski, — vioš ironizēja. Šajā mirklī atskanēja šāviens, un lode nosvilpa vioam cieši gar galvu. Nobālis vioš atstreipujoja atpakaļ.

—     Dieva dēļ, ko tu dari?! — vioš šausmās iekliedzās.

Vioa laipni smaidīja, gluži tāpat, kā pats Hermanis mēdza šādos kritiskos brīžos smaidīt.

—    Ļoti nožēloju. Ceru, ka neesmu tevi ievainojusi?

Uzmetis māsai izbaiļu pilnu skatu, vioš ātri atkāpās pie durvīm.

—    Stāvi! — Vera skarbi uzsauca.

Vioas balss skanēja tik pavēloši, ka Hermanis negribot paklausīja.

—    Ko tu gribi? — vioš trīcēdams jautāja.

—    Es tikai gribēju tev pateikt, — vioa mierīgi atbildēja^ — ka cs bez žēlastības nonāvēšu tevi, ja Gordonam Brijam atgadīsies kas ļauns. Tas ir viss. Un nu taisies, ka pazodi!

21

Arvien vēl bailēs trīcēdams, Hermanis Zeberlens steidzās atpakaļ uz Parklenu. Vioš atcerējās, ka māsa vienmēr bijusi lieliska šāvēja.

Vai tiešām lode tikai nejauši pagājusi vioam garām? Vienmēr vioš bija baidījies no Veras — nu tā iedvesa vioam šausmas.

Pats svarīgākais un steidzamākais darbs tagad bija — atbrīvot Gordonu Briju, kas, piesiets pie krēsla, sēdēja vīna pagrabā.

Durvju priekšā viou jau gaidīja Līts. Klusībā lādēdamies, Hermanis tomēr bija spiests izturēties laipni pret to, jo patlaban vioš nedrīkstēja zaudēt nevienu no tā jau mazā draugu pulcioa.

—   Es gaidu jau veselu stundu, — Lits īgni norūca. — Pie velna, kur tad visi jūsu kalpotāji?

—    Izgājuši. Nāciet iekšā.

Vioš atslēdza durvis un ieveda apmeklētāju ēdamistabā.

—    Kas dzirdams jauns? — Hermanis apvaicājās.

—   O, vioš jau atkal strādā! — Lits izmisis atbildēja. — Vioam nepietiek ar mūsu veikala izputināšanu Oksfordstrītā, vioš nopircis atkal jaunu namu bloku Redžentstritā. Tiešām — šim cilvēkam drīz piederēs Londonas labākā daļa!

—    Jūs taču nenācāt šo tālo cclu, lai pateiktu man tikai to?

—    Nē, manam nācienam ir cits iemesls. Jauneklis, ar kuru jūs pagājušajā nakti iepazīstinājāt mani…

—    Nu, kas tad ir ar viou? — Hermanis jautāja.

—    Policija bija pie manis. Kā liekas, vioš visu nakti nav bijis mājās. Kāds redzējis viou ieejam jūsu namā, un kopš tā brīža vioa pēdas nekur nav sadzenamas.

—    Kas redzējis viou ienākam šeit?

—   Kāds Kinga Kerija avīzes reportieris. Man piesūtīts novilkums no ziņojuma, kas parādīsies šīvakara avīzē.

—    Kas tur rakstīts? Sakiet drīzāk!

—    O, tā ir īsta sensācija, — Lits pasmaidīja. — Virsraksts — "Aizdomīgā kārtā pazudis jauneklis, kas kopā ar misteru Zeberlenu iegājis pēdējā dzīvoklī, bet nav no turienes vairs iznācis". Acīmredzot ziootājs visu nakti novērojis jūsu namu.

—    Tad tādēļ vioš runāja ar manu sulaini!

Pamanījis Lita izbrīna pilno skatu, vioš smaidīdams turpināja: — Mans mīļais, varu jums pateikt, ka šis zēns uzvedās tik nepieklājīgi, ka biju spiests izraidīt to no sava nama.

—    Nelaime tikai tā, ka neviens nav redzējis viou iznākam, — Līts nobažījies piezīmēja. — Nākot šurp, es domāju, ka atradīšu policiju jau priekšā.

Zeberlens satrūkās. Ja nu tiešām ierodas policija un pārmeklē namu…

—    Atvainojiet mani uz mirkli. Sēdieties.

Vioš izteidzās no istabas un pa virtuves kāpnēm nokāpa līdz vīna pagraba durvīm. Tās bija noslēgtas, bet atslēga vioam bija kabatā. Iegājis pagrabā, Hermanis iededza gaismu. Telpa bija tukša!

Viņš smagi ievilka elpu.

Smagais ozola krēsls stāvēja vecajā vietā. Siksnas, ar kurām viņš bija sasējis iemidzināto Gordonu Briju, gulēja uz grīdas.

Hermanis steigā pārmeklēja pagrabu, tomēr neko neatrada. Telpa bija pārāk maza, lai tajā kāds varētu paslēpties.

Vērīgāk aplūkojot krēslu, viņa uzmanību saistīja kāds tumšs plankums. Lai labāk to saskatītu, viņš noliecās, bet tūliņ, šausmās iekliegdamies, atlēca atpakaļ: tās bija asinis!

Lēnām viņš devās augšup pa kāpnēm, nesaprazdams, ko nu iesākt. Kas gan bija atvēris pagraba durvis un atbrīvojis gūstekni? Kur gadījušās asinis uz grīdas un krēsla?

—    Kas noticis? — Līts jautāja, ieraudzījis Hermaņa nobālušo seju.

—   Tas bija tikai joks! — Zeberlens nelaimīgā balsī izdvesa. — Es pacienāju viņu ar liķieri, un viņš ātri apreiba.

—    Jūs viņu iemidzinājāt? — Līts nedroši ieminējās.

—    Nē, nē! — Hermanis izbijies iesaucās. — Viņš tikai apreiba no stiprā liķiera. Es gribēju viņu izjokot, ienesu to vīna pagrabā un piesēju pie krēsla. Tas tiešām bija tikai joks, Līt! Nāciet un apskatieties pats!

—    Kas tas— uz grīdas? — Līts jautāja.

—    Asinis, — Zeberlens atbildēja.

Līts sarāvās un soli atkāpās.

—    Man nav nekādas daļas par to! — viņš vairījās.

—    Bet es zvēru, ka neko nezinu par to! — Hermanis iesaucās. — Vēl šorīt es atstāju viņu šeit sēžam dzīvu un veselu.

—    Es negribu neko dzirdēt, — Līts viņu pārtrauca, noraidoši paceldams roku. — Man nav par to nekādas daļas, un es neko nezinu! Es nevēlos, ka mani iejauc šādās lietās.

Viņš izgāja, atstādams Hermani vienu.

—     Dieva dēļ! — Hermanis murmināja. — Mani noturēs par vainīgo. Policija var tūliņ ierasties un pārmeklēt namu. Jāsteidzas vismaz iznīcināt šos traipus.

Sameklējis siltu ūdeni un lupatu, viņš čakli stājās pie darba, un pēc minūtēm desmit asiņu pēdas bija izzudušas.

Bet kas gan bija atbrīvojis Briju, lai pēc tam to ievainotu? Ja nu tas bija zināmais anarhists — cilvēks, kuram viņš reiz bija uzdevis izspiest no Elzas Marionas seifa šifru… Bet ja gūstekni atbrīvojusi policija? Tomēr, nē, — tā nebūtu atstājusi namu, nenopratinot tā īpašnieku.

Pienāca vakars, bet policija arvien vēl nerādījās. Viņš jutās briesmīgi izsalcis, jo kopš brokastīm nebija ēdis. Ātri pārģērbies, viņš atstāja namu, nolēmis šonakt vairs neatgriezties tajā. Iegājis Karltona viesnīcā, viņš uzmeklēja vientuļu galdiņu kādā nišā un sāka kāri notiesāt viesmīļa pasniegtos ēdienus.

Netālu no viņa dzīroja kāda jautra kompānija. Sākumā Hermanis nepiegrieza tai vērību, bet tad viņā no jauna pamodās interese pret savu apkārtni. Smiekli blakusnišā nemaz negribēja rimties, un Hermaņa nospiestajā garastāvoklī tie sāka krist uz nerviem. Pēkšņi viņam likās, ka būtu dzirdējis pieminam savu vārdu. Viņš ieklausījās vērīgāk. Runāja kāda balss, kas tam šķita sveša: "Protams, tas bija neglīti, mis Zeberlcna, bet man tomēr vajadzēja to darīt. Tas bija māksliniecisks noslēgums, kādu prasīja apstākli. Pat zīdaini būtu grūti piekrāpt ar sarkanu tinti, tomēr varu derēt, ka viņš noturēja to par asinīm. Pēc tam, kad biju atbrīvojis misteru Briju…

Hermanis izgāja no nišas, lai apskatītu savus kaimiņus. Tur sēdēja viņa māsa, kāds svešinieks un —Gordons Brijs.

Vera pirmā ieraudzīja brāli.

—     Kā liekas, tev šodien bijusi diezgan uztraucoša diena, Hermani, — viņa sacīja ar vissaldāko smaidu.

22

Hermanis satika Litu viņa klubā. Viņam nenācās viegli to pārliecināt, ka viss notikušais bijis tikai joks. Beidzot Lits tomēr kļuva pielaidīgāks.

—    Jums nevajadzētu ielaisties tādās lietās, Zebcrien, — viņš nosodoši sacīja. — Dariet, ko gribat, bet turieties tālāk no policijas.

—    Aiztaupiet savus sprediķus, — Hermanis viņu pārtrauca.

—     Uzkāpsim augšā izsmēķēt kādu cigāru, — Līts aicināja. — Tur jūs sastapsiet dažus paziņas, arī Hiberts ir tur. Visi runā tikai par Keriju. Un to es jums saku: ja mčs netiksim no tā puiša vajā, vioš iznīcinās mūs visus!

Šovakar tirgotāju klubā redzēja daudz īgnu seju. Visi ievērojamākie veikalnieki bija sanākuši, lai apspriestu stāvokli.

—   Tas ir vecais Modelsons, — Līts iečukstēja Hermanim. — Stāsta, ka vioš esot nodomājis jau nākamajā nedēlā izsludināt konkursu.

—    Vai jau tik drīz? — Zeberlens ieminējās.

Līts pamāja ar galvu.

—     Jūs nevarat iedomāties, cik daudz mums ir tādu veikalu, kas dzīvo no rokas mutē. Labi ja pusducim no mums ir brīvi kapitāli, un ari mēs pašreizējos apstākļos šaubāmies, vai būtu lietderīgi izlaist tos no rokām.

—     Vioš piedāvāja par manu veikalu simt divdesmit tūkstošus mārciņu, — kāds stāstīja. — Es prasīju simt astoodesmit, bet vioš atbildēja, ka drīz es būšot laimīgs pārdot to par simtu. Un tiešām — man šķiet, vioam bija taisnība.

Lītam tuvojās firmas "Frēls un Brakenbirijs" šefs.

—     Laikam arī jums vioš min uz papēžiem, ko?

Līts pamāja ar galvu.

—    Tā jau mums visiem klājas; jūs gan laikam neko necietāt?

—    Vioš nopirka manu veikalu un samaksāja skaidrā naudā, — kungs ar sirmo bārdu mierīgi paskaidroja.

—    Vai tad jūs nesaprotat, ka tā ir sistēma? — kāds cits kluba biedrs uztraucās. — Vioš visu vērību pievērš kvalitātei. Redziet, mīļais, — vioš pavērsās pret drūmo misteru Boltu, — mums gan ir milzīga kvantitāte, bet tikai vidusmēra kvalitāte. To pašu preci, ko piedāvājat jūs, es varu dabūt katrā tirgotavā. Jā, ja mums būtu kāda īpaša specializācija, tad gan šis jeokis būtu spiests maksāt par mūsu tirgotavām tādu cenu, kādu mēs prasām.

—     Bet, mans godātais, — Bolts mēģināja protestēt, — mūsu firma arvien piedāvājusi klientiem tikai pašu labāko preci.

—     Jā, jā, es zinu, — runātājs nepacietīgi turpināja. — Bet tā pati prece atrodama arī jebkurā citā tirgotavā. Arī vioš var tādu pasūtīt — veselām tonnām. Es varu ieteikt tikai vienu, — vioš turpināja ar uzsvaru, kā jau cilvēks, kas apzinās, ka klausītājs seko katram vina vārdam. — Ja Kings Kerijs ir ar mieru pirkt jūsu veikalus, tad jau rit agri ejiet un pieņemiet to cenu, kādu vioš dod.

—     Es saku: cīnīties! — Līts iejaucās sarunā. — Mēs varam izturēt tikpat ilgi, cik vioš. — Vai tās nav arī jūsu domas, Zeberlen?

—     Es nekādā zinā nepiekrītu jūsu uzskatam, — Hermanis atbildēja. — Viņš noturēsies arī vēl tad, kad jūs visi jau būsiet iztukšojuši savas tirgotavas un noliktavas. Varbūt ir vesels ducis iespēju, kā iznīcināt "L-trestu", bet Līta priekšlikums nepieder pie tām. Man šķiet, jums vajadzētu sakaut viou ar vioa paša ieročiem.

—    Ko tas nozīmē? — atskanēja no visām pusēm.

—     Pazemināt cenas, — skanēja mierīga atbilde, ko klausītāji uzoēma ar zobgalīgiem smiekliem.

—    Jā, pazemināt ccnas, — Hermanis atkārtoja. — Ticiet man, ka šādā cclā jūs kopīgiem spēkiem viegli pieveiksiet viou.

—     Un mūsu akcionāri? — kāds iebilda. — Ko mēs teiksim tiem, kad pelnās vietā noslēgsim gadu ar zaudējumiem un varbūt pat būsim spiesti ķerties pie obligāciju izdošanas? Vai vioiem tas patiks?

—    Nē — nē — nē! — no visām pusēm bira saucieni.

—     Vioiem jau tāpat jāgatavojas uz ļaunāko, — Hermanis smaidīdams aizrādīja. — Es vispār neredzu izeju no šī stāvokļa, ja jūs negribat pieņemt manu priekšlikumu…

Telpā pēkšoi bija iestājies nāves klusums, un Hermanis lūkojās apkārt pēc tā cēlooa.

Kings Kerijs stāvēja durvīs, un vioa skats kādu meklēja. Beidzot tas apstājās pie vecā Modclsona, kas drūms un noskumis stāvēja pie kamīna, galvu rokās atbalstījis.

Nepiegriezdams citiem vērību, miljonārs piegāja pie vecā vīra.

—    Es meklēju jūs, mister Modelson, — vioš laipni tcica.

Vecais kungs pacēla galvu un pūlējās pasmaidīt.

—    No tā jau es baidījos, — vioš atbildēja.

Visiem bija zināms, ka Modelsons ir viens no tiem, kas pirmie bija pacēluši karogu cīņai pret "L-trestu". Vioa veikals atradās

nākamajā stūri, tūliņ aiz Guldinga. Pat viņa draugi atzina, ka cena, kādu tas bija pieprasījis no Kerija, bija pārspīlēta. Kerijs bija piedāvājis viņam pusi no tās. Nu visi klātesošie bija pārliecināti, ka Modelsons piekāpsies un pieņems katru summu, ko tam piedāvās, lai tikai glābtu savu labo vārdu, jo viņa veikalam jau tuvākā nākotnē draudēja nenovēršams bankrots.

Kerijs bridi klusām sarunājās ar Modelsonu, tad sniedza tam roku un aizgāja.

Pēc sarunas ar veco kungu bija notikusi dīvaina pārvērtība: viņa galva bija atkal augstu pacelta, un sejā tam rotaļājās smaids.

Klātesošie ļoti alka dzirdēt sarunas iznākumu, bet viņš bija pats vecākais viņu vidū, un tam bija savi personiski ieskati par pieklājību un smalkjūtību, tā ka neviens neiedrošinājās griezties pie viņa ar tiešu jautājumu.

Kopējā ziņkāre tomēr drīz vien dabūja gandarījumu.

—     Mani kungi! — Modelsons sacīja savā daiļskanīgajā balsī, un tūlīt istabā iestājās dziļš klusums.

—    Mani kungi! Man šķiet, jums ir tiesības zināt, ka misters Kerijs nupat nopirka manu veikalu.

No visām pusēm atskanēja apsveikumi, no vienām otrām krūtīm izlauzās arī atvieglojuma nopūta. Bet par kādu cenu? Visi bija pārliecināti, ka vecais kungs, kas arvien bija izcēlies ar savu noslēgtību, ari šoreiz neuzskatīs par vajadzīgu ielaisties tuvākos paskaidrojumos. Un tomēr, visiem par lielu pārsteigumu, tas notika.

—    Misters Kerijs ir tik laipns, ka maksā man cenu, kādu es sākumā biju prasījis.

—     Viņš jau kļūst maziņš! — Lits līksmi čukstēja. — Viņš maksās…

Hermanis Zeberlens sāka skaļi smieties.

—     Kļūst maziņš! Jūs esat nelga! Ticiet man, ka jums nāksies samaksāt par viņa augstsirdību, nāksies atlīdzināt viņam visu, ko tas būs pārmaksājis Modelsonam. Vai tad jūs nesaprotat? Iedomājieties taču: ja vecais Modelsons būtu izsludinājis konkursu,— visa pasaule kliegtu, ka viņš ar negodīgu konkurenci izpostījis vecu, cienījamu firmu. Tas būtu sacēlis pret viņu visu

sabiedrību, varbūt pat izjaucis viņa plānus. Jūs nepazīstat Kingu Keriju!

—    Es katrā ziņā rīt pat griezīšos pie viņa ar savu iepriekšējo piedāvājumu, — Līts stūrgalvīgi noteica.

—    Cik viņš toreiz jums solīja? — Hermanis apjautājās.

—    Trīs ceturtdaļas miljona, — Līts atbildēja.

Zeberlens pamāja ar galvu.

—    Tagad viņš solīs jums tieši par simt tūkstošiem mazāk.

Viņš tiešām varēja apgalvot, ka pazīst Kingu Keriju, jo, kad

Līts otrā rītā ieradās pie "Londonas karaļa" ar savu priekšlikumu, tas piedāvāja viņam tieši to summu, kādu Hermanis bija pareģojis.

Bet Līts nebija vienīgais, kas pārprata Kerija devību; viņš arī nebija vienīgais, kam nācās piedzīvot rūgtu vilšanos.

23

Elza Mariona bija apmierināta: zaļais laukums uz kartes kļuva arvien lielāks. Tad pienāca diena, kad visi laikraksti ziņoja par darījumu, ko Kings Kerijs noslēdzis, atpērkot lorda Džordža Falingtona milzīgos īpašumus. Un, kad vēl arī Bilbīrija pārgāja tresta īpašumā, — cīņu jau varēja uzlūkot par gandrīz izšķirtu.

Kādu dienu Kerijs lielā steigā ieradās birojā. Viņa sejā bija izteiksme, kādu Elza nekad vēl nebija redzējusi. Noslēdzis aiz sevis durvis, viņš klusēdams izgāja cauri istabai un nozuda telpā, kur stāvēja milzīgais seifs.

Elza izbrīnā nolūkojās viņam pakal. Pēc brīža viņš atgriezās, turēdams rokā nelielu aploksni. Nostājies istabās vidū, viņš uzrāva sērkociņu un aploksni aizdedzināja. Kad tā bija sadegusi, viņš iesvieda pelnu plēnes papīrkurvi, atvieglots uzelpoja un smaidīdams pievērsās meitenei, kas ar neslēptu ziņkāri vēroja viņa rīcību.

—   Tā iznīkst visi nodevēji! — viņš svinīgi sacīja. Piegājis pie sekretāres rakstāmgalda, viņš novirzīja sarunu uz citām lietām.

—   Jūs vairs nespējat viena veikt visu darbu. Es nopirkšu jums diktofonu, tad jūs varēsiet atbildes vienkārši nodiktēt. Pārvaldnieka birojā atradīsies telpa arī stenogrāfistei.

Viņa kratīja galvu.

—     Man pašai vel pietrūkst darba, — vioa protestēja.

Kerijs pat nepieminēja sadedzināto aploksni, un Elza velti

lauzīja galvu par to.

Tomēr vioai neatlika daudz laika nodoties savām pārdomām. Bez pārtraukuma nāca zioojumi, vēstules un telegrammas, arī noslēpumainas, īsas zīmītes, kuru saturs vioai palika nesaprotams, bet Kerijam izteica loti daudz. Telefons zvanīja ik minūti. Viņš atbildēja "jā" vai "nē" un tūlīt uzkāra klausuli. Kāds gan bija šī cilvēka mērķis?

Laikraksti meklēja atbildi, draugi lūdza paskaidrojumus, ienaidnieki pieprasīja tos.

Londonā bija kāds Biglovs Holdcns — cilvēks ar pārspīlētu savas nozīmības apzinu; vioš bija sapelnījis daudz naudas, uzņemoties otrās šķiras ēku celšanu. Holdens nāca klajā ar zinātnisku apcerējumu, kurā ar neskaitāmu tabulu un aprēķinu palīdzību pierādīja, ka Kingam Kerijam jāgaida vismaz trīssimt gadu, pirms varēs izvest dzīvē savus tālejošos nodomus par galvaspilsētas pārveidošanu.

Gordons Brijs strādāja mistera Holdcna birojā. Pārrakstot šefa apcerējumu, vioš nevarēja vien beigt dusmoties par katru tā slēdzienu un apgalvojumu.

—     Jūs laikam iedomājaties, ka varētu veikt šo darbu labāk par mani? — Holdens piezīmēja, noklausījies kādu jaunekļa iebildumu.

—    Man liekas gan. ka es to varētu, — Brijs nevainīgi atbildēja.

Holdens uzmeta vioam niknu skatu.

—      Jūs sākat kļūt iedomīgs, Brij! — vioš norādīja. — Iedomīgiem puišiem manā birojā nav vietas. Cik lielu algu jūs saoemat?

—    Trīs mārcioas nedēlā, — jauneklis atbildēja.

.— Trīs mārcioas nedēlā! — Holdens atkārtoja. — Jūsu vecumā es pelnīju tikai astoņpadsmit šiliņus un biju laimīgs, ka man tik daudz maksā.

Lasot Holdcna rakstu, Kings Kerijs rauca pieri — un vioam bija iemesls to darīt. Viņš lika paacināt Holdenu pie sevis, un tas arī nekavējās ierasties.

—   Tātad jūs uzskatāt manus plānus par pilnīgi maldīgiem? — Kerijs jautāja.

—     Man šķiet, jūs esat sācis iet nepareizo ceļu, — Holdens smaidīdams sacīja.

—    Vai visi tā domā?

—    Visi, atskaitot manu zīmētāju.

Holdens turpināja smaidīt. Šai atbildei vajadzēja būt iznīcinošai un likt saprast, ka vienīgi nepieredzējis zēns var sajūsmināties par amerikāņa nodomiem.

—    Jūsu zīmētājs? — Kings Kerijs atkal sarauca pieri. — Man šķiet: mēs viņu pazīstam? — viņš griezās pie savas sekretāres.

—    Ja nemaldos, tas ir misters Brijs, — Elza atbildēja.

—      Redziet, — Holdens steidzās paskaidrot, — viņam ir fantastiskas idejas. Tas ir īsts vakara kursu produkts — viņam nav nekā, atskaitot teoriju un galvā iekaltas formulas. Viņam liekas, ka jūs vienkārši varat nostāties Londonas centrā un likt tam izplesties uz visām pusēm!

—   Hm, hm! — Kerijs domīgi norūca. — Un jūs tomēr neieteiktu man stāties pie centra pārveidošanas darbiem?

Arhitekts mirkli vilcinājās.

—    Nē!

Un ko gan citu viņš varēja teikt, ja rakstā jau tik pārliecinoši bija parādījis savus uzskatus?

—    Loti žēl, — Kerijs īsi piezīmēja. — Es biju nodomājis uzticēt jums izstrādāt plānus. Bet nu es, protams, nevaru uzdot šo darbu cilvēkam, kas pat nepieļauj mana nodoma īstenošanas iespējamību.

—    Var jau būt, ka neesmu kaut ko pareizi izpratis, vai… — Holdens mēģināja koriģēt savus apgalvojumus, redzēdams, ka izdarījis milzīgu kļūdu.

—    Man šķiet, jūs esat sapratis visu.

Viņš pavadīja satriekto Holdenu līdz durvīm;

Gordons Brijs stāvēja pie zīmējamā galda un rīkojās ar cirkuli un lineālu; viņš pašlaik strādāja pie fasādes kādai sevišķi neglītai ēkai, ko Holdens bija nodomājis celt.

Gordons bija tuvu izmisumam. Mērķis vēl bija nesasniedzami tāls. Viņš nedrīkstēja domāt par precēšanos, pirms nebūs nodrošinājis savu eksistenci, pašcieņa viņam nelāva dzīvot no mīļotās sievietes līdzekļiem. Līdz šim viņš vēl nezināja Veras tēva testamenta noteikumus, tomēr arī to noskaidrošana nebūtu spējusi grozīt viņa apņemšanos. Viņam kļuva neomulīgi, iedomājoties vien, ka kāds varētu nosaukt viņu nicinājuma pilnā vārdā — "pūra mednieks". Kaut arī tikai tris cilvēki pagaidām zināja par viņa mīlu, viņam jau šķita, ka šo noslēpumu pārspriež visa pilsēta. Galu galā viņš atzina, ka sava sapņa piepildīšanai atliek tikai viens ceļš: atvadīties no mīļotās sievietes un doties uz Kanādu sapelnīt naudu, lai tad, kā bagātam vīram pieklājas, ierastos pie viņas.

Ir daudz jaunekļu, kas mierina sevi ar šādiem fantastiskiem plāniem, bet viņiem nav pat divdesmit piecu mārciņu to iesākšanai. Arī Gordons atradās tādā stāvoklī, un pats to atzina, kad Holdens aicināja savā kabinetā.

Holdens bija briesmīgi nikns.

—    Es nupat biju pie tā sasodītā jeņķa, — viņš sacīja. — Viņš iedomājas, ka kaut ko saprot no celtniecības… paaicināja mani, lai izteiktu apvainojumus… Aiznesiet viņam šo vēstuli!

Ar ļaunu smīnu viņš pasniedza jauneklim aizzīmogotu aploksni.

—     Kā liekas, jums ir draugi viņa birojā, — viņš turpināja, meklēdams galda atvilktnē čeku grāmatiņu. — Te būs čeks par jūsu pēdējā mēneša algu. Pēc vēstules nodošanas jums vairs nav jāatgriežas. Varbūt Kerijs pieņems jūs par savu arhitektu — kā dzirdēju, tad jūs jau esot izturējis visus eksāmenus.

Brijs nesteigdamies paņēma čeku.

—    Vai tas nozīmē, ka esmu atlaists?

—     Manam birojam jūs esat par gudru — tik pārgudrs, ka es pieņemšu jūsu vietā citu darbinieku par trīsdesmit šiliņiem.

Smagu sirdi Gordons iegāja Kerija birojā. Elza pašreiz bija izgājusi. Izlasījis Holdena vēstuli, Kerijs saplēsa kādu papīru, ko tikko bija sācis rakstīt.

—     Vai zināt, kas te rakstīts? — viņš jautāja, rādīdams uz Holdena vēstuli.

—    Nē, mister Kerij.

—   Tā jau es domāju, — miljonārs smaidīdams sacīja. — Citādi jūs droši vien nebūtu to nesis. Es nolasīšu jums tās saturu:

"Loti godātais kungs!

Tā kā jūs neatzīstat lietpratēja spriedumu un, jādomā, veltāt vairāk uzmanības jūsmošanai, nevis spējām, tad nosūtu pie jums savu zīmētāju, kurš man vairs nav vajadzīgs.

Augstcienibā

Biglovs Holdens."

Brijam asinis sakāpa vaigos.

—    Kā vioš iedrošinās! — vioš sašutis iesaucās.

—    Tas taču lieliski! — Kings Kerijs sacīja. — Vioš nemaz nebūtu varējis uzrakstīt jums vēl labāku ieteikuma vēstuli. Vai viņš jūs jau atlaida?

Brijs pamāja.

—   Jo labāk, — miljonārs turpināja. — Jūs varat tūliņ iekārtoties birojā, ko es nesen noīrēju Džemstrītā. Rīkojieties tur pilnīgi pēc saviem ieskatiem un, ja jums kāds ko jautā, tad pasakiet tikai, ka esat "L-trcsta" arhitekts.

—     Jūs taču jokojat, mister Kerij? — jauneklis iesaucās, neticēdams savām ausim.

—     Nekad vēl neesmu bijis nopietnāks kā pašlaik, — Kerijs atbildēja. — Jūs varat tūliņ ķerties pie darba. Vispirms uzzīmējiet man skici sabiedriskam laukumam ar visiem namiem un veikalu ēkām. Laukuma garums būs puse no Redžentstrita, un tāpat ari platums. — Viņš mirkli pārlika. — Alga — tūkstoš mārciņu gadā; kontrakts uz pieciem gadiem; ikgadējs algas paaugstinājums par diviem tūkstošiem pieciem simtiem. Piekrītat?

Gordons tikai pamāja ar galvu — viņš bija tik pārsteigts, ka nespēja izrunāt ne vārda.

24

—    Kas tas jums par velna riku, Zeberlen? — Martins Hiberts jautāja, negaidot noliekdamies pār Hermani.

Zeberlens lādēdamies pielēca kājās.

—     Kā jūs šeit ickļuvāt?

—     Pa durvīm. Es satiku jūsu sulaini tieši durvīs, viņš gāja uz pastu.

Hermanis atvirzījās no galda, uz kura bija eksperimentējis.

—    Nāciet ēdamistabā, — vioš aicināja. — Es nevaru ciest, ja mani tā negaidot iztraucē, tas man krīt uz nerviem.

—    Bet jums taču nevar būt iebildumu pret savu nākamo svaini, — Martins jautri piezīmēja.

Arī Hermanis iesmējās.

—    Nākamais svainis — jā, — vioš atkārtoja, vezdams viesi lejup pa kāpnēm.

—    Kas tas par jocīgu aparātu? — Hiberts turpināja prašņāt. — Es nemaz nezināju, ka jūs esat zinātnieks. Jūs jau esat tikpat kā otrs Ludvigs XVI — arī tas mīlējis nodarboties ar mehāniku.

—   Tas ir kāds jaunizgudrojums, ko man atsūtīja, — Hermanis meloja. — Vai aplūkojāt labi to daiktu?

—    Es tikai ievēroju kaut ko līdzīgu modinātājpulkstenim, vates vīkšķi un filmas strēmeli.

—     Tas ir jauna veida kino projekcijas aparāts, — Zeberlens steidzās paskaidrot. — Darbojas automātiski — modinot raida griestos kino starus.

—    Bet kādam nolūkam vajadzīgi sērkociņi?

—    Sērkociņi? — Zeberlens uzmeta viņam pētošu skatu. — Tur nebija sērkociņu.

—     Tad cs laikam būšu pārskatījies, — Hiberts vienaldzīgi piekrita, tad turpināja: — Jūs taču atceraties mūsu norunu?

—    Kādu?

—   Jūs uzaicinājāt mani pie sevis, lai iepazīstinātu ar savu māsu.

—    Vai tiešām? — Hermanis domīgi uzlūkoja draugu. — Jā, jā, tā laikam bija. Bet stāvoklis mums abiem loti nepatīkams: mana māsa nevēlas jūs pieņemt.

—     Nevēlas mani pieņemt? — Martins pārjautāja.

—    Viņa negrib redzēt ne jūs, nc mani, — tas ir viss. Te ir viņas vēstule, ja jūs tas vēl interesē.

Hiberts lēnām atlocīja papīra lapiņu un lasīja:

"Nevaru tevi un tavu skaisto draugu pieņemt. Ja jūs tomēr mēģināsiet man tuvoties — izsaukšu policiju."

V."

—    Ko jūs sakāt par to? —Hermanis jautāja.

—    Kā viņa iedrošinās? — Hiberts šņāca, bet tūliņ savaldījās.

—    Klausieties, Zebcrlcn, es gribu aizņemties pieci simti mārciņu.

—    Tad dariet to, — Hermanis vientiesīgi piekrita.

—    Vai varat aizdot man šo summu?

Hermanis bridi pārlika.

—      Nē, es nevaru. Protams, ja būtu kādas izredzes, ka jūs apprecēsiet manu māsu, — es bez apdomāšanās atvērtu jums savu maku, bet šādu izredžu nu vairs nav.

—    Tātad jūs domājat, ka cs vairs nevaru būt jums noderīgs?

—    Hiberts sašutis iesaucās.

—     Ir gan jums gudra galva! — Hermanis atteica. — Cik ātri jūs to sapratāt!

—    Bet ja nu es aizeju pie jūsu māsas un izstāstu viņai par jūsu priekšlikumu?

-rAr to jūs uzdzitu viņai nāvīgu garlaicību, — Hermanis smaidīdams atbildēja. — Redziet, cs jau pats viņai to pateicu. Lieta tā, ka viņa mii kādu nabadzigu, bet godīgu jaunekli, un es baidos, ka viņa to ari apprecēs. īsts romāns!

Hiberts kļuva nopietns.

—    Tas jau viss ir labi un jauki jums, — viņš sacīja. — Jums ir pilns maiss ar naudu, bet es esmu gluži uz sēkļa.

—    Gluži tāpat, kā tas notiks ar mani pēc nedēļas, — Hermanis piebilda. — Vēl viena nedēļa — un Guldingam beigas.

—    Vai tad ari jūs esat tur? — Martins ieinteresēts jautāja.

—    Līdz pat ausim, — Hermanis atbildēja. — Lits ievilka mani ar diviem simtiem tūkstošu. Kā redzat, mans stāvoklis nebūt nav apskaužams.

—    Kad reiz beigsies šī ārprātīgā izpārdošana?

Hermanis paraustīja plecus.

—     Viņam stāv pilnas noliktavas preču — krājums veselam gadam. Pretējā gadījumā mēs būtu varējuši izdarīt spiedienu uz fabrikantiem. Bet viņš jau iepriekš to visu paredzējis, un patiesībā viņš gandrīz neko nezaudē, jo vilnas izstrādājumu pelņas procents ir loti augsts. Viņš var pārdot par iepirkuma cenām, pilnīgi izputinot citus tirgotājus…

—    Kā tad paliek ar manu lūgumu? —Hiberts viņu pārtrauca.

—    Ar mani nekas neiznāks, mīļais. Ja esat mierā ar piecdesmit mārciņām — tad varam vēl runāt, — tik daudz jūs varbūt esat vērts. Bez tam jūs taču esat mūsu uzraudzības padomes loceklis, tā ka es varu ieturēt šīs piecdesmit mārciņas no jūsu algas.

Minūtes piecas vēlāk Zeberlens atkal sēdēja savā darbistabā un rīkojās ap kādu aparātu. Šoreiz viņš nebija aizmirsis aizslēgt istabas durvis.

* *

Bija pagājis jau mēnesis kopš Kerija tirgotavas atvēršanas, bet "aste" tās priekšā pa šo laiku bija izstiepusies vēl garāka. Tikai tad, kad Kerijs, atpircis Modelsona veikalu, pārkārtoja to pēc sava parauga, milzīgā drūzmēšanās mazliet pierima, jo arī jaunajā tirgotavā bija tie paši noteikumi un tās pašas cenas. Tomēr "aste" arī tagad neizzuda, tikai sadalījās divās mazākās." Šo abu lielo veikalu vidū atradās Guldinga tirgotava, kas caurām dienām stāvēja tukša. Nelīdzēja ne reklāma, ne vilinoši solījumi, — publika turpināja iepirkties pie Kerija, pilnīgi novērzdamās no Guldinga.

Kerijam nācās izciest arī sīvu preses uzbrukumu. Cīņu uzsāka kāds nedēļas laikraksts ar nesaudzīgiem pārmetumiem "L trestam". Izdevums vēl nebija nokļuvis ielās, kad "Evening Herald" jau sniedza plašu atspēkojumu, kurā bija uzskaitīti visi direktoru posteņi, ko ieņem Lits, kā ari solīts nākt klajā ar skandaloziem atklājumiem par pašu kampaņas vadītāju, kas, Parklcnā sēdēdams, vada Vaitčeplas laikrakstu gaitas.

—      Izbeigt! — Zeberlens pavēlēja, un laikraksta nākamajā numurā vairs nebija ne vārda par Kcriju un viņa veikaliem.

Tomēr Guldinga veikalu nekas vairs nespēja glābt. Piegādātāji neiedrošinājās nostāties Kerija pretinieku pusē, jo amerikānis par saviem pasūtījumiem maksāja skaidrā naudā. Kad arī vēl citos laikrakstos sāka parādīties uzbrukumi "L—tresta" rīcībai, Kerijs uzskatīja par vajadzīgu nākt klajā ar plašāku paskaidrojumu, kas bija ievietots kādā "Evening Herald" numurā un skanēja sekojoši:

"Laikraksti jautā, kāds gan Oksfordstrītā izpārdošanai varētu būt sakars ar mistera Kerija uzsākto zemesgabalu uzpirkšanu. Atbildi uz to var izteikt nedaudz vārdos: misters Kerijs grib izdaiļot Londonu un līdz ar to nodrošināt zināmu pelnās procentu šajā lietā ieguldītiem kapitāliem. Lai to sasniegtu, viņam nepieciešams dabūt savās rokās noteiktus veikalus. Viņš piedāvāja par tiem pieklājīgu cenu, bet īpašnieki uzstājās ar pārspīlētām prasībām. Tagad viņa nolūks ir salauzt šo veikalnieku pretošanos, un to viņš noteikti nolēmis panākt. (Sekoja garš saraksts ar īpašumiem, kurus tas bija gribējis pirkt, kā arī viņa piedāvātās un īpašnieku pieprasītās cenas.) No augstāk minētā skaidri redzams, ka piedāvātās cenas bijušas loti solīdas. Mēs esam pilnvaroti paziņot, ka, neraugoties uz apstākļu izmaiņām, misters Kerijs arī vēl tagad ir ar mieru maksāt tās pašas summas, kādas tas piedāvāja sākumā; tomēr šis priekšlikums attiecas vienīgi uz tiem nekustamiem īpašumiem, kurus īpašnieki piedāvās pārdošanai ne vēlāk kā rīt līdz pusdienas laikam."

Līts ar vēl nenožuvušo avīzi steidzās pie Hermaņa Zeberlcna. Viņa uztraukums bija viegli saprotams.

—    Lasiet, Zeberlen. Es pārdodu!

Hermanis paņēma avīzi un izlasīja paziņojumu.

—     Es pārdodu, pirms vēl nav noticis kas ļaunāks, — Līts turpināja.

Hermanis pasmaidīja.

—    Ja jau jums jāpārdod, tad pārdodiet labāk man.

—    Jums?

—    Kādēļ gan ne?

—    Un jūs maksāsiet Kerija ccnu?

-Jā.

Līts mirkli pardomāja.

—    Norunāts! Esmu priecīgs, ka tieku no šīs lietas vaļā.

Hermanis smaidīdams atgriezās savā darbistabā.

* * *

Mocīdamās ar galvassāpēm, Elza Mariona bija atstājusi biroju un aizgājusi mājās, pie kam Kerijs bija tai cieši piekodinājis neatgriezties darbā, kamēr vioa nejutās pilnīgi vesela.

Pārnākusi mājās īsi pēc divpadsmitiem, vioa bija izdzērusi aspirīna pulveriti un tasi tējas un nolikusies gulēt. Kad vina pamodās, bija jau krēsla, pulkstenis rādīja devīto stundu. Vioa ātri piecēlās, apģērbās un apēda kotleti, ko kalpone bija uzcepusi.

Pulkstenis nosita desmit. Galvassāpes bija mitējušās, un Elza pēkšoi sajuta vēlēšanos strādāt. Birojā bija palicis darbs, ko vioa gribēja ocmt līdzi uz mājām.

Taksometrs viou aizveda uz biroju. Pagājusi garām sargam un pārvaldniekam, vioa ar savu atslēgu atvēra biroja durvis. Paoēmusi papīrus un ielikusi tos portfelī, vioa pamanīja uz galda zīmīti, ko Kerijs bija atstājis:

"Atrodos tirgotavā. Ja jūtaties vesela — nāciet šurp.

K.K."

—    Kad misters Kerijs aizgāja? — vioa jautāja pārvaldniekam.

—Es esmu šeit tikai kopš pulksten devioiem, — pārvaldnieks

atbildēja. — Misteru Keriju neesmu vēl redzējis.

Cits auto aizveda Elzu uz Kerija preču noliktavas pagalmu, kuru no trim pusēm ieslēdza milzīgas noliktavu ēkas, atstājot vienā malā brīvu izeju uz upi.

Laukumā ritēja rosīgs darbs. Eku logi bija spilgti apgaismoti, vesels bars strādnieku bija nodarbināti ar preču saioošanu un nosūtīšanu uz Oksfordstrītu.

—     Misters Kerijs laikam ir kādā no ēkām, mis, — kāds no kalpotājiem atbildēja uz Elzas jautājumu. — Apmēram stundu neesmu viou redzējis.

—    Gan jau es viou atradīšu, — meitene sacīja.

Vioa gāja no vienas telpas otrā, ziokāri vērodama daudzo strādnieku darbu.

—       Ik dienas pienāk milzīgi preču sūtījumi, — kāds no priekšstrādniekiem vioai paskaidroja. — Šīm te, — vioš norādīja uz kaudzes sakrautām koka kastēm, — nāksies gaidīt vismaz mēnesi, kamēr pienāks viņu kārta.

Patlaban kāds strādnieks ādas skotele ienesa vēl vienu kasti.

—    Kas tajā varētu būt? — Elza jautāja.

—   Laikam cimdi — tos mēdz sūtīt šādās kastēs, — priekšstrādnieks atbildēja, saņemdams kasti un parakstīdams pavadzīmi.

—    Ko tad jūs šeit darāt? — Elza pēkšņi izdzirda aiz muguras Kerija balsi. — Vai galvassāpes jau pārgājušas?

—    Pilnjgi. Es tikai nesen piecēlos no gultas.

Kerijs veda viņu uz plašās telpas viņu galu, kur notika preču izsaiņošana.

—   Tur pašlaik tiek kārtots kāds brīnišķu mežģīņu sūtījums — tas jums jāredz, — viņš piezīmēja.

—   Ar lielāko prieku, — viņa atbildēja, uzmanīgi soļodama starp preču kaudzēm uz vietu, kur sievietes ņēma no lielas koka kastes papes kārbiņas ar dārgām mežģīnēm.

Nejauši viņas kāja aizķērās aiz kādas nomestas virves, un viņa būtu pakritusi, ja nepagūtu pieķerties kādai mazākai kastei, kas vēl nebija atvērta. Viņas seja gandrīz pieskārās kastes vākam.

—   Dieva dēl, vina ir sasitusies! — Kings Kerijs izbijies iesaucās, strauji tuvodamies meitenei. Viņa maldīšanās bija viegli izskaidrojama, jo Elza bridi palika nekustēdamās stāvam, piespiedusi seju kastei.

Tad viņa piecēlās un smaidīdama lūkojās uz Keriju.

—    Vai tiešām jūs neesat sasitusies?

Viņa kratīja galvu.

Kāds strādnieks paņēma kasti, kurai viņa bija uzkritusi, un gribēja nest to projām.

—    Nepieskarieties šai kastei! — Elza iesaucās.

—    Ko tas nozīmē? — Kerijs neizpratnē jautāja.

—    Lieciet iznest kasti krastmalā, bet piekodiniet strādniekiem būt uzmanīgiem.

Kerijs deva ļaudīm rīkojumu.

—    Kas noticis? — viņš jautāja Elzai.

—    Nezinu. Piespiediet ausi pie kastes un ieklausieties.

Viņš paklausīja un tūlīt izslējās.

—    Atveriet kasti — bet uzmanīgi! — viņš pavēlēja strādniekiem, jo bija dzirdējis klusu tikšķēšanu kastes iekšienē.

—    Varbūt tā ir elles mašīna? — Elza ieminējās.

—    Man šķiet, es zinu, kas tur ir, — viņš mierīgi sacīja.

Kasti atvēra. Zem papīra, ar ko bija pārsegts tās saturs, kļuva

redzamas caurspīdīgas, cieši kopā sablīvētas skaidiņas.

—       Celuloīds, — Kerijs noteica, — sīki sagrieztas filmas strēmeles.

Kad skaidas bija novāktas, kļuva redzama pati mašīna, kas sastāvēja no papīra čaulā ievietota modinātājpulksteņa, elektriskās baterijas un dažām celuloīda skaidiņām.

—     Pulkstenis nostādīts uz diviem, kad strādnieki jau beiguši darbu, — Kerijs sacīja. — Modinātāja svirai pieskaroties baterijai, rodas elektriskā dzirkstele, kas aizdedzina celuloīdu. Eoti asprātīgi izdomāts! Es jums tūliņ parādīšu.

Pārvietojis pulksteņa rādītājus, viņš nolika aparātu ūdens malā, kur tas neapdraudēja ēkas, un no jauna apbēra to ar celuloīda skaidām. Mirkli vēlāk celuloīds uzliesmoja, apgaismodams visu piekrasti.

—   Kā lai pateicos jums, Elza? — Kerijs jautāja, kad uguns bija nodzisusi.

—    Man pateikties? — viņa atteica, trīcēdama pie visām miesām. — Es esmu jums pateicību parādā.

Kerijs uzlika rokas viņai uz pleciem un cieši ielūkojās sejā. Elza izturēja viņa skatu.

—    Reiz bija tāda pati meitene kā jūs, — viņš klusu sacīja, — un cs mīlēju viņu, kā vīrietis var mīlēt bērnu, kas vēl par jaunu, lai spētu saprast mīlu. Un šeit stāv Elza Mariona, kurai tik milzīga līdzība ar viņu, un…

Viņš pēkšņi nolaida rokas gar sāniem, galva noslīga uz krūtīm, it kā viņu būtu pārņēmis pilnīgs nespēks.

—     Kas jums notika? — Elza izbijusies jautāja.

—     Nekas! — Viņa balss skanēja skarbi. — Es tikai vēlētos, kaut toreiz… nebūtu… bijis tāds nelga.

Elza nojauta, ka tūliņ notiks kaut kas briesmīgs.

—     Es esmu apprecējis visjaunāko sievieti pasaule, Elza. Lai

Dievs stāv man klāt! — viņš trīcošā balsī sacīja.

* * *

—   Pie velna, ko tad jūs tik vēlā stundā meklējat Sitijā? — Līts īgni norūca.

Viņš ielūkojās pulkstenī. Tas rādija bez ceturkšņa divi.

—     Es mīlu Sitiju naktī, — Hermanis mierīgi atbildēja. — Aplūkosim taču reiz mūsu ienaidnieka cietoksni.

Viņa auto gaidīja kluba priekšā, un Līts, arvien vēl kurnēdams,

iesēdās .līdzās Hermanim.

—     Labāk elpot šo svaigo, dzidro gaisu nekā rīt smēķējamās istabas dūmus, — Zeberlens turpināja, kamēr auto ātrā gaitā joņoja austrumu virzienā.

—    Es nekad nemēdzu darīt to, kas nav nepieciešams, — Līts piezīmēja, domādams par lielisko darījumu, ko tas bija noslēdzis, pārdodot Guldinga veikalu Zeberlenam. — Līgumu es nosūtīšu jums rīt, tomēr jūs tūlīt varētu uzrakstīt dažas rindiņas, ka esat ar mieru pildīt mūsu norunu un…

—    Protams! — Hermanis vienaldzīgi piekrita.

Kingviljamstritā viņš lika šoferim apturēt mašīnu.

—        Pār tiltu iesim kājām un nodosim savus cieņas apliecinājumus Kerija ģēnijam.

Viņi apstājās mūra nišā, no kurienes atklājās plašs skats pār upi. Kāds policijas kārtībnieks garāmejot uzmeta viņiem vērīgu skatu.

—     Šī apgaismotā ēka laikam gan ir Kerija preču nams? — Zeberlens griezās pie policista.

—   Jā, ser, — tas atbildēja. — Šonakt viņš pamatīgi nobiedēja manu kolēģi, — kārtībnieks smaidīdams turpināja. — Starp pulksten desmitiem un vienpadsmitiem tas stāvēja uz tilta, kad pēkšņi licies, it kā visa piekraste būtu uzliesmojusi.

—    Krastmala uzliesmojusi? — Hermanis ieinteresēts pārjautāja.

—    Izrādījies, ka vainīga bijusi kāda kaste, ko misters Kerijs pats aizdedzinājis. Mans biedrs rīt sauks viņu pie atbildības par neatļautas uguņošanas sarīkošanu.

Atpakaļ braucot, Zeberlens visu ceļu nerunāja ne vārda. Līts gribēja apstiprināt savu darījumu..

—    Ienāciet līdzi, lai varam rakstiski apstiprināt līgumu, — vioš sacīja, izkāpdams no auto.

—    Kādu līgumu? — Hermanis jautāja.

—    Guldinga pārdošanas līgumu.

Zeberlens jautri iesmējās.

—    Es taču tikai pajokoju, — vioš mierīgi paskaidroja.

—    Bet… bet… — Līts stostījās, nespēdams izteikt nc vārda.

—    Ar labu nakti! — Hermanis vioam uzsauca, aizcirzdams auto durtioas.

25

Noslēpuma priekškars nu bija pacelts. Visa Londona dūca kā satrauktu bišu strops. Prese veltīja šai sensācijai veselas slejas.

"Kings Kerijs nopircis Londonu!" šāds virsraksts stiepās pāri visai "Examiner" pirmajai lappusei.

Pārspīlējums bija attaisnojams. Kaut Kerijs nebija nopircis visu Londonu, tomēr vioš bija ieguvis savā īpašumā veselas tirdzniecības ielas, kas ciešā lokā ieslēdza galvaspilsētas sirdi.

Londonai vajadzēja tikt pārveidotai. Pie sava plāna realizēšanas Kerijs bija ķēries ar pārdomātu veiklību, prātīgi apejot neatsavināmos valsts un vecās muižniecības īpašumus. īss, bet izsmeļošs šī plāna izskaidrojums bija atrodams "Evening Herald" lappusē, kas sniedza to no pirmavota:

"… starp Portlendlaukuma dienvidu daļu, Vigostrītu, Bondstrītu un Dinstrītu ieslēgtos zemes gabalus atbrīvot no tagadējām ēkām un šajā vietā ierīkot laukumu. Šo laukumu, izoemot to ieslēdzošās celtnes, uzdāvināt tautai.

Lambcsā, Temzas dienvidu krastā, ierīkot jaunu priekšpilsētu, kur dzīvokļu īres nebūs augstākas par simt piecdesmit līdz divsimt mārcioām gadā." v

Kerijs bija sapulcējis savā birojā veselu baru reportieru, lai sīki paskaidrotu tiem savus nodomus.

—    Ko jūs domājat iesākt ar tiem ļaudīm, kurus jūs izliksict no viņu dzīvokļiem, mister Kerij? — viens no žurnālistiem jautāja.

—   Esmu jau parūpējies par to, — Kerijs atbildēja. — Es uzskatu par vajadzīgu šajā lietā rīkoties visplašākajā mērogā. Es uzcelšu viņiem jaunus dzīvokļus. — Viņš pasmaidīja. — Protams, man nenāk ne prātā gādāt par ubagiem un pusubagiem Pēc maniem uzskatiem, tikai tā ģimene ir patiešām trūcīga, kas, strādājot visiem tās pieaugušajiem locekļiem, kopējiem spēkiem tomēr nespēj nopelnīt vairāk kā divas mārciņas nedēļā. Šādām ģimenēm es iekārtošu sabiedriskus dzīvokļus man piederošā teritorijā.

Viņš izņēma no portfeļa vairākus zīmējumus un nolika uz galda, ap kuru sadrūzmējās avīžnieki.

—    Jūs redzat, ka par savu skiču paraugu mēs esam ņēmuši vienu no visskaistākajām Londonas viesnīcām. Šīs ēkas savā veidojumā būs absolūti pilnīgas. Par īrniekiem tiks pieņemti vienīgi tādi ļaudis, kas būs ar mieru pakļauties kopējiem noteikumiem. Katrā ēkā būs sava tirgotava, kur varēs dabūt visu. Tāpat katrā namā būs peldbaseins, vingrošanas telpa, rotaļu laukums, slimnieku pieņemšanas punkts, bibliotēka. Visas šīs labierīcības būs pieejamas īrniekiem pilnīgi par brīvu. Visus stāvus savienos ērti lifti. Katru ēku pārzinās un vadīs īpaša komiteja, ko īrnieki ievēlēs no sava vidus. Ir paredzēti arī kamīni, kaut gan visā ēkā būs ierīkota arī centrālapkure. Karstais ūdens un apgaismošana būs ierēķināta īres naudā, kuru ceram noteikt ne augstāku par astoņiem līdz desmit šiliņiem nedēļā. Katrā ēkā būs dzīvokļi diviem tūkstošiem ģimeņu.

—    No kāda aprēķina jūs vadāties, mister Kerij, uzpērkot tik daudz ēku Vcstendas centrā un noplēšot tās? Vai tas nenozīmē nosviest zemē daudz naudas?

Kerijs pakratīja galvu.

—    Kas notiek, kad policists iejāj pūlī? — viņš jautāja. — Vai pūlis neizklīst uz visām pusēm, ieņemdams gandrīz par trešdaļu lielāku laukumu nekā iepriekš? Londonas centrā ir pārāk maz plašuma. Ir daudz lokālu, kas labprāt divkāršotu savu pašreizējo telpu lielumu, ja vien tas nebūtu saistīts ar tik milzīgiem izdevumiem. Tādēļ mēs gribam dot šiem veikaliem, kas lielākoties pieder man, iespēju paplašināties. Ļaudis mīl izdarīt savus iepirkumus centrā— tā tas ir visās pilsētās. Mēs tikai palielinām tirdzniecības iestāžu rīcībā atrodošos platību un dodam iespēju privātai uzņēmībai nākt mums palīgā Londonas izdaiļošanas darbā. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka ar savu rīcību mēs panāksim to, ka tūkstošiem cilvēku kļūs turīgāki. Nu jūs saprotat, ko es gribu panākt ar savu pārdošanas sistēmu. Tā bija nepieciešama. Teks un Bridžtens, Madelsons, Guldings robežojas ar teritoriju, kurā es gribu piepildīt savu sapni, — nu šie veikali pārgājuši manā īpašumā. Šodien es nopirku Guldingu, — vioš piebilda, neviļus atcerējies Litu, kas izmisumā bija izrādījis gatavību piekrist visiem noteikumiem.

— Izpārdošana manos veikalos turpināsies līdz gada beigām, kad es praktiski stāšos pie veco namu noplēšanas un jaunu ēku celšanas. Līdz tam laikam esmu uzņēmies atbildību par to firmu dividendēm, kas ar pāriešanu manā īpašumā zaudējušas savu kārtējo apgrozības pelnu.

Londonai nu bija neizsīkstošs temats sarunām un tenkām! Zemes gabalu un nekustamo īpašumu vērtība atsevišķos pilsētas iecirkņos automātiski cēlās par simt un pat divsimt procentiem. Bija zināms, ka pēc projekta paziņošanas valdība bija izrādījusi Kerijam vislielāko pretimnākšanu, pēc iespējas atvieglojot vioa plānu realizēšanu dzivē.

Kings Kerijs īrēja nelielu namu Kēdogcnskvērā. Tas bija zīmīgi, ka šis cilvēks, kam piederēja "visa Londona", pats dzīvoja īrētā namā. Atbildi uz šo dīvaino rīcību deva vioa paša iemīļotais izteiciens: "Nekad nepērc to, kas tev nav vajadzīgs, un nekad neīrē to, kas tev vajadzīgs."

Paša nams vioam nebija vajadzīgs, jo tas neietilpa vioa plānos.

Savā dzīvoklī viņš rada atpūtu pēc intensīvā darba; vinu aprūpēja veca saimniecības vadītāja. Nams bija noīrēts uz sveša vārda, un neviens no kaimiņiem nezināja, kas īstenībā ir nepazīstamais kungs, kas parasti atgriezā;* mājās vēlu vakarā un kuru

tie dabūja redzēt tikai tos dažus mirkļus, kamēr vioš aizgāja no savām durvīm līdz auto, kas vienmēr noteiktā laikā vinu gaidīja.

Pat Elza Mariona, kas gan zināja Kerija dzīvokļa atrašanās vietu, nekad nebija vioa namā bijusi, ne arī vioam uz turieni rakstījusi. Tādēļ nebija brīnums, ka vioš jutās nepatīkami pārsteigts, kad kādu rītu vecā saimniecības vadītāja ziooja, ka kāds kungs vēlās runāt ar misteru Keriju.

—     Ievediet viou pieoemamajā istabā, — Kerijs sacīja, domādams, ka tas ir kāds reportieris, kas sadzinis vioa pēdas. Vioš pats mierīgi turpināja brokastot. Bažas drīz vien izgaisa — patiesībā nu taču vairs nebija nozīmes slēpt savu dzīves vietu. Pēc nedēļas vioš jau atradīsies ceļā uz kontinentu, lai rastu tur atpūtu, kas vioam tik ļoti bija vajadzīga. Viss bija kārtībā. Oksfordstrīta magnāti uzvarēti; Londonas jaunbūves plāns no visiem atzīts par labu; nu bija pienācis laiks, kad varēja uzelpot.

Beidzis brokastot, Kerijs uzkāpa augšstāvā un iegāja pieņemamajā istabā. Pie kamīna ar muguru pret durvīm stāvēja kāds kungs. Kerijam ienākot, tas strauji pagriezās pret viou.

Tas bija Hermanis Zeberlens. Brīdi vioi klusēdami vēroja viens otru.

—    Kam varu pateikties…

Hermanis viou tūlīt pārtrauca: — Lai tas paliek — runāsim tieši par lietu.

—   Neatceros, ka mums būtu kas lietišķs apspriežams, — Kings Kerijs mierīgi iebilda.

—    Tomēr, mister Kerij, — Hermanis ironiski sacīja. — Jūs varbūt zināsiet, ka es atrodos ļoti neapskaužamā stāvoklī. Jūs esat bez žēlastības iznīcinājis visas iespējas, kādas man vēl bija atlikušas. Es taču reiz piederēju pie jūsu nolādētā sindikāta.

—  ; Tā nebija mana vēlēšanās. Es par to uzzināju, kad jūs jau bijāt iestājies.

—   Un tad jūs izmantojāt pirmo izdevību, lai mani izstumtu, — Hermanis smaidīdams atbildēja. — Es baidos, ka esmu pārāk iedomīgs ubags. Iedomība arvien bijusi manu neveiksmju cēlonis. Kārdinājums darīt zināmu visai pasaulei, ka arī es piederu pie lielā koncerna, bija pārāk stiprs, lai es varētu turēties tam pretim. Bet runāsim par ko citu. Es atnācu pie jums, lai pateiktu, ka vairs tikai daži tūkstoši mārcjnu šķir mani no pilnīgas nabadzības.

—    Par to man nav nekādas daļas, — Kings Kerijs vienaldzīgi piezīmēja.

—    Toties man par to ir daja, — Zeberlens atbildēja. — Jums jāpalīdz man. Jūs novedāt mani šajā stāvoklī, un nu jums jāsniedz man roka, lai tieku no tā atkal urā. Jūs, kā es nejauši dabūju pārliecināties, esat ārkārtīgi labsirdīgs cilvēks, un kā tāds jūs, protams, negribēsiet mierīgi nolūkoties, kā aiziet bojā viens no jūsu līdzcilvēkiem.

Kinga Kerija seja pašreiz nebūt nepauda labsirdību. Šāda veida humors neatstāja uz vinu nekādu iespaidu.

—    Es neko nedarīšu jūsu labā, pilnīgi neko.

Hermanis paraustīja plecus.

—    Tādā gadījumā man nāksies jūs piespiest.

—    Mani piespiest?! — Kerija sejā uzplaiksnīja nicīgs smaids.

—   Jūs piespiest! — Zeberlens atkārtoja. — Jūs taču zināt, mister Kerij, ka jums ir sieva.

—     Par to mēs šeit nerunāsim, — miljonārs viou pārtrauca.

—    Diemžēl, man tas tomēr jāpiemin, — Hermaoa balss skanēja laipni un draudzīgi. — Jūs taču saprotat, ka man ir zināmi pienākumi pret viou, oemot vērā to cienījamo vārdu, kādā vioa saucās, pirms jūs to apprecējāt un — atstājāt.

Kings Kerijs neatbildēja.

—   Pirms jūs to atstājāt, — Hermanis atkārtoja. — Tas bija īpaši nelaimīgs gadījums, vai nav tiesa? Man šķiet, toreiz jūs nebūt neizrādījāt pret viou to augstsirdību un laipnību, ko šodien daudzina visa Londonas prese.

—   Mana izturēšanās pret vinu bija pilnīgi nevainojama, — Kings Kerijs pārliecināti atbildēja. — Vioa gribēja pazudināt mani, nododot pretiniekiem manus veikala noslēpumus, kas tai kā manai sievai bija zināmi. Tā bija nekrietna sieviete…

—    Ir, — Hermanis iebilda.

—     Manis dēj — ir, — Kings Kerijs piekrita. — Gadījumā, ja jūs esat ieradies, lai grieztos pie manis vioas vārdā, jūs ar tādiem pat panākumiem varat runāt kaut vai ar šo pašu sienu.

—     Bet iedomāsimies, ka es nostādītu šo sievieti pārsteigtās Londonas acu priekšā un sacītu: "Šī ir mistera Kinga Kerija sieva — mistera Kinga Kerija nemīlētā sieva".

—   Tas nekādā ziņā negrozītu manu lēmumu. Šādā ceļā jūs mani nepiespiedīsiet dot jums naudu.

—    Gan jau redzēsim.

To teicis, Zeberlens paņēma platmali un, viegli palocījies, izgāja no istabas.

Kings Kerijs kā sastindzis stāvēja istabas vidū vēl ilgi pēc tam, kad durvis aiz apmeklētāja bija aizvērušās. Viņa seja bija bāla un salta.

26

Hamberstrītā jau sen dzīvo gandrīz vienīgi ārzemnieki. Abās pusēs ielai stiepjas lieli, augsti "paraugnami", kas ir īsti neglītuma, nevis mājīgas omulības paraugi. Šeit var dzirdēt visas pasaules valodas, kādās runā no Baltijas līdz Kaspijas jūrai, no Urālu kalniem līdz Somu jūras līcim. Iedzīvotāju lielo vairumu sastāda godājami cilvēki, kas maizi pelna smagā darbā. Tur ir amatnieki, kas sāk darbu pulksten piecos rītā un beidz tikai tad, kad asarojošās acis un nogurumā apreibusi galva pilnīgi atsakās strādāt.

Bet šo godīgo laužu starpā atrodami arī daudzi bīstami noziedznieki, kas te meklē patvērumu pēc tam, kad zeme dzimtenē tiem kļuvusi pārāk karsta. Tādēļ arī Hermanis Zeberlens tikai apbruņojies iedrošinājās apmeklēt šo kvartālu, lai uzmeklētu kādu cilvēku.

Atvēris kāda nama durvis, viņš uzkāpa pa netīrām kāpnēm trešajā stāvā, kur atradās viņam pazīstamā pseidofrancūža Miheleva dzīvoklis.

Viņš pieklauvēja, aiz durvīm balss jautri atsaucās: — Iekšā!

Miheleva ārienē nebija nekā neparasta vai uzkrītoša — tas bija gluži ikdienišķa izskata cilvēks.

— Iekšā! — viņš vēlreiz priečīgi ierēcās, ieraudzījis Zeberlenu. — Nāciet iekšā, vecais!

Ar krekla piedurkni vioš noslaucīja putekļus no sašķiebta krēsla, bet Hermanis nelikās šo vioa laipnību redzam.

Tā bija liela, vienkārši iekārtota istaba: gulta, galds, daži krēsli, apdilušas ceļasomas un svētbilde virs kamīna sastādīja visu iekārtu.

—    Aizslēdziet durvis! — Hermanis pavēlēja. — Man ar jums pārrunājams kas loti svarīgs, un es nevēlos, ka mūs traucē.

Vīrelis paklausīgi izpildīja prasīto.

—    Mans draugs, man ir jums liels darbs, — Hermanis iesāka.

—    Kas attiecas uz atalgojumu, tad tūkstoš mārcioas saocmsict jūs, otru tūkstoti jūsu palīgi.

—    Šai lietai vajag iet! — vīrelis sajūsmā iesaucās. Hermanis pasmaidīja.

—    Bet šoreiz jums vairāk jāuzmanās. Policija arvien vēl dzen pēdas nelaimīgās Graitercs slepkavām. Šajā gadījumā runa gan nav par slepkavību…

—    Jo labāk! — namatēvs viņu pārtrauca. — Es esmu kā mazs bērns. Man ir mīksta sirds, un es bieži raudu.

—    Vai pazīstat Kingu Keriju? — Hermanis klusinātā balsi jautāja. Mihelevs pamāja ar galvu.

—    Vai zināt vina biroju?

—    Kas gan nezina Lielā Kerija biroju?

—   Jūs gan neatradīsiet tur miljonus, — Hermanis turpināja, — bet seifā glabājas kāda lieta, kam milzīga nozīme manos nodomos.

Mihelevs mirkli pārdomāja.

—    Tā ir diezgan šaubīga lieta. Sargi— pārvaldnieki— seifs… tas laikam slēdzams ar kombināciju?

Hermanis pamāja.

—    Man ir pamats domāt, ka vioš nomainījis šifru, — vioš sacīja.

—     Pamēģiniet atslēgt ar… — Vioš brīdi domāja, tad nobeidza iesākto teikumu: — Pamēģiniet ar vārdu "Elza".

Mihelevs šūpoja galvu.

—    Tas ir tikai minējums.

—    Vairāk es neko nevaru jums pateikt, — Zeberlens atbildēja.

—    Ja tas nelīdz, būs jāizdedzina seifa durvis. Visu pārējo atstāju jūsu zioā. Tikai ievērojiet vienu: jums jāizņem no seifa sainis ar uzrakstu "Personiski dokumenti" un jāatnes tas man.

Iedevis Mihelevam divsimt mārciņu, viņš steidzās drīzāk atstāt nedrošo rajonu.

Kad Hermanis atgriezās savā dzīvoklī, viņa uzticamais sulainis vēl bija nomodā.

—    Atnesiet man tasi stipras kafijas, tad varat iet gulēt.

Iededzis darbistabā gaismu, viņš novilka svārkus un nolika tos

uz krēsla atzveltnes. Tā bija viņa dīvainība, ka viņš vienmēr pats pildīja sava sulaiņa pienākumus. Tad viņš apsēdās pie rakstāmgalda un, galvu rokās atbalstījis, nekustīgi sēdēja, līdz Martins ienesa kafiju. Iztukšojis tasi, Hermanis ķērās pie korespondences kārtošanas. Kad darbs bija paveikts, viņš no jauna ieņēma iepriekšējo stāvokli un nogrima pārdomās. Tā viņš sēdēja, kamēr pulkstenis nosita četri, tad devās uz guļamistabu un aizslēdza aiz sevis durvis.

27

—    Kad jus domājat doties ceļā? — Gordons Brijs jautāja. Arī Vera Zeberlena un Elza Mariona palūkojās uz Keriju, kas sēdēja ložas dziļumā.

—    Šīs nedēļas beigās, — Kings Kerijs atbildēja, atraudams acis no skatuves. — Marienbādei gan ir mazliet par vēlu, bet es nevaru sekot modei. Baidos, ka būšu prom vismaz divas nedēļas.

—    Baidāties? — Brijs pasmaidīja.

Miljonārs pamāja ar galvu.

—   Jā… Patiesībā es nemaz nedrīkstētu aizbraukt. Nekas neatstāj labāku iespaidu uz veselību par iemīļotu darbu, un es tajā vēl esmu iemīlējies.

Pēc izrādes mazā kompānija devās vakariņās uz "Sešu simtu" klubu, kura locekle bija Vera. Kings Kerijs izmantoja izdevīgo gadījumu, lai pārmītu ar Veru dažus vārdus vienatnē.

—   Vai drīkstu jūs rīt apmeklēt? Man jums kas svarīgs sakāms.

Viņa balss skanēja tik nopietni, ka jaunā meitene viegli sarāvās.

—    Tas laikam atkal attiecas uz Hermani? — viņa jautāja.

Kerijs pamāja ar galvu.

—     Jā. Baidos, ka jos gaida vel kādas nepatikšanas. Es loti vēlētos tās novērst, bet šaubos, vai tas būs iespējams.

Vera nopūtās.

—    Ak, jūs pat nevarat iedomāties, cik smagi bija dzīvot kopā ar Hermani.

—    To es loti labi varu iedomāties, — Kerijs atbildēja.

Pie galda Vera atguva savu jautrību un pierādīja savas lieliskās saimnieces dotības. Elza, kurai šī apkārtne vēl bija sveša, piedzīvoja žilbinošu izjūtu pilnu stundu.

"Seši simti" — tā saucas pats smalkākais no Londonas naktskliļbiem, kura locekles ir vienīgi augstākās sabiedrības dāmas. Līdzās hercogienēm te var atrast pasaulslavenu aktrišu vārdus.

Iespaidu apreibināta, Elza mirdzošām acīm vēroja šo viņai svešo pasauli.

Vera, kas sēdēja blakus Kerijam, pēkšņi iečukstējās: — Hermanis ir šeit, viņš sēž pa kreisi aiz jums.

Kerijs pamāja ar galvu.

—    Es redzēju viņu ienākam.

Viņš lūkojās pulkstenī.

—    Jūs taču vēl nedomājat par promiešanu? — Vera iesaucās.

—   Nē. Bet jūs jau zināt, ka es ik vakaru pirms atgriešanās mājās mēdzu vēlreiz ielūkoties birojā, vai tur viss kārtībā.

Hermanis Zeberlens, kas arī bija pamanījis Kerija skatu pulkstenī, pēkšņi piecēlās un, pametis Martinu Hibertu vienu, nāca pie Kerija galda.

Viņu saņēma ar klusēšanu. Tomēr Hermanis nebija tik viegli samulsināms.

—    Vai kādam nebūtu velēšanās uz laiku aprakt kara cirvjus? — viņš smaidīdams jautāja.

Gordons Brijs tumši pietvīka, atcerēdamies liķieri un pamošanos vīna pagrabā. Kinga Kerija seja palika neizdibināma. Tikai Vera uzsmaidfja cilvēkam, kas nebija taupījis pūles, lai dabūtu viņu prom no sava ceļa.

—    Ja jūs šajā priecīgajā brīdī pieņemtu mani savā sabiedrībā, es būtu jums loti pateicīgs.

Stāvoklis bija neveikls. Vera uzmeta Kerijam lūdzošu skatu.

—   Protams, — Kerijs klusu atbildēja. — Lieciet viesmīlim atnest jums krēslu.

—    Bet kā būs ar ta^ viesi? — Vera pajautāja.

Hermanis vienaldzīgi; paraustīja plecus.

—   Viņš kādu gaida uh droši vien jūtas apmierināts, ka ticis no manis vaļā.

Gluži nejauši viņš bija uzminējis, Hiberts tiešām gaidīja—Lītu, kas britiņu vēlāk arī paradījās.

Hermanis bija vienkārši apburošs — nekad vēl Kerijs nebija redzējis viņu tik jautru un asprātīgu. Viņš stāstīja jaunākos notikumus un anekdotes, ko neviens no viņiem vēl nebija dzirdējis. Tomēr ne reizes viņš negriezās tieši pie Kerija, bet visu laiku pūlējās ievilkt draudzīgā sarunā Briju, kas viņam beidzot arī izdevās, kaut jauneklis nebūt nebija aizmirsis nepatīkamo piedzīvojumu.

Kafija jau sen bija pasniegta. Kerijs kļuva nemierīgs. Viņam vēl bija kāds darbs birojā, un viņš nemīlēja vakaros ilgi palikt nomodā — tas atstāja nelabvēlīgu iespaidu uz nākamās dienas darbu.

Bet Hermanis trieca bez mitas, un visiem gribot negribot vajadzēja klausīties.

Hiberts ar Lītu jau sen bija aizgājuši, bet Hermanis nepiegrieza tam nekādas vērības. Arī citi viesi pamazām izklīda. Viņu galds bija viens no pēdējiem četriem, kas vēl bija aizņemti.

—   Man šķiet, ka nu tiešām laiks iet arī mums, — Kerijs beidzot sacīja. — Pulkstenis jau trīs.

Visi piecēlās. Hermanis lūdza atvainot.

Kamēr Vera kārtoja rēķinu, zālē ienāca jaunais lods Falingems izmeklētas sabiedrības pavadībā. Ieraudzījis miljonāru, viņš pienāca sasveicināties.

—   Kā klājas, mister Kerij? — viņš draudzīgi apvaicājās. — Cik žēl, ka jums ienāca prātā laupīt Londonai tik ievērojamu pieminekli.

—    Kādu pieminekli? — Kings Kerijs neizpratnē jautāja.

—    Nu, jūsu "dārgakmeņu skapi"!

Kerijs smiedamies kratīja galvu.

—        O, tas vēl ilgi nezudīs no zemes virsas! Tas taču ir galvenais atgādinājums, ka trests vēl dzīvo, un man nenāk ne prātā to iznīcināt.

—Bet jas taču esat aizgājis no Gļashausstrītas, — viņš neatlaidās. — Es nupat biju tur, gribēju ajums runāt. Nāku tieši no turienes.

—    Jūs nākat no turienes? — Kerijs c/ārjautāja.

—     Jā, tur ir kāds, — vioš pamāja aļr galvu uz saviem pavadoņiem, — kas nupat atceļojis no Indras, un cs gribēju parādīt vioam mūsu pilsētas visievērojamāko vietu, bet visievērojamākā vieta bija pazudusi.

—     Ko tas īsti nozīmē? — Kerijs iesaucās. — Es taču neesmu pat domājis aiziet no Gļashausstrītas.

—      Es jūs nesaprotu, — Falingems bija neizpratnē, — namā valda tumsa, un divi lieli plakāti, kas izlikti logos,'ziņo, ka jūsu birojs pārcēlies jaunās telpās— Pikadilli Cirkus 106.

Kinga Kerija skats pēkšoi pievērsās Hermanim, kas smaidīdams klausījās sarunā.

—    Es tagad saprotu, — vioš sacīja mierīgā balsi.

—     Vai tiešām, mister Kcrij? Ko tad īsti jūs saprotat? — Zeberlens ironiski jautāja.

—    Es saprotu, kādēļ jūs pievienojāties mūsu kompānijai un ar saviem stāstiem pūlējāties pēc iespējas ilgāk aizkavēt mūs šeit.

Atvainojies Kerijs izskrēja no kluba. Pasaucis pirmo taksometru, vioš lika šoferim braukt uz biroju. Nams gulēja dziļā tumsā. Seifs pa logu nebija saskatāms. Kopš biroja atvēršanas dienas gaisma seifa istabā nekad vēl nebija tikusi izdzēsta.

Kerijs atslēdza durvis un, iegājis priekštelpā, pagrieza slēdzi. Apgaismošanas vads bija sabojāts. Izgājis atpakaļ uz ielas, Kerijs pasauca tuvāko policistu.

—     Manā birojā notikusi ielaušanās.

—    Ielaušanās? Es domāju, ka jūs esat pārvietojušies uz citurieni.

—     Kas izlika šos plakātus? — miljonārs jautāja.

—     Nezinu. Kad es sāku dežūru, plakāti jau bija izlikti, birojā valdīja tumsa. Sākumā tas man likās aizdomīgi, bet, kad izlasīju paziņojumus, šaubas zuda.

Ar svilpienu policists pieaicināja divus savus biedrus, un visi četri vīrieši iegāja namā. Pārvaldnieka istabiņā vioi atrada sargu, ko iebrucēji bija notriekuši zemē un sasējuši. Citā istabā vioi ieraudzīja pārvaldnieku, ar kuru noziedznieki bija apgājušies tāpat. Visi vadi bija pārgriezti; Acīmredzot uzbrukums bija izdarīts tajā brīdī, kad notika policijas sardzes maioa.

Seifa durvis bija vaļā, atslēga nebija bojāta.

—     Aizdodiet man savu lukturīti, — Kings Kerijs sacīja un, saoēmis no policista prasīto, ielūkojās seifā. Veikala papīri atradās savā vietā, bet pazudis bija sainītis ar svarīgiem personiskiem dokumentiem.

—     Sastādiet protokolu par notikušo, — Kerijs pēc ilgas klusēšanas sacīja. — Es likšu salabot pārrautos vadus.

Elza, kas pēc mirkļa bija sekojusi Kerijam, atrada viou birojā pie rakstāmgalda, uz kura dega svece.

—    Vai kas nozagts? — vioš norūpējusies jautāja.

—     Dokumentu sainītis, — Kerijs atbildēja. — Laimīgā kārtā noziedznieki nav paoēmuši neko, kas piederētu trestam.

—    Vai esat pārliecināts, ka sainītis tiešām nozagts? — Elza jautāja.

—    Pārliecinieties pati, — vioš sacīja. — Pie seifa deg spuldze.

Vioa pāritieklēja visu seifu, aplūkoja atsevišķi katru aploksni,

tomēr meklēto neatrada. Vioa jau gribēja atgriezties pie Kerija, kad pēkšoi ieraudzīja uz grīdas līdzās seifam aizzīmogotu aploksni.

Elza pacēla to un spuldzes gaismā izlasīja uzrakstu: "Kinga Kerija un Hcnrietes Zeberlenas laulības apliecība."

Meitene sastingušu skatu lūkojās uzrakstā.

Zeberlena! Hermaoa Zeberlena māsa!

28

—   Kārtībā! — Mihelevs lepni sacīja, nolikdams uz rakstāmgalda ar aukliou pārsietu papīru sainīti.

Hermaoa acis iemirdzējās priekā.

—    Beidzot! Jūs esat apbrīnojams cilvēks! Mihelevs paraustīja plecus.

—   Tas bija nieks. ŠI ģeniālā doma taču bija jūsu, mans ģenerāli.

—     Seifa durvis jums laikam nācās izdedzināt? — Hermanis jautāja, atraisīdams aukliņu.

Mihelevs kratīja galvu.

—    Jūs taču pats pateicāt man atslēgas šifru.

Zeberlens pārsteigts pacēla galvu.

—     Kā, vai tiešām es biju pateicis jums pareizo kombināciju?

Mihelevs atkal pamāja ar galvu.

—     Nelietis! — Hermanis nomurmināja. — Viņš to nožēlos!

Pārgriezis aukliņu, viņš sāka steidzīgi pārlakot vienu aploksni

pēc otras.

—    Vienu jūs esat aizmirsis.

—     Nevar būt, — Mihelevs atsaucās. — Es rūpīgi pārbaudīju. Šeit ir visi prasītie papīri.

—   Tur vajadzēja būt ari kādai laulības apliecībai, — Hermanis aizrādīja.

—    Jā, to cs atceros. Tā arī ir šajā vīstoklī.

—    Tomēr tās šeit nav, — Zeberlens no jauna pāršķirstīja visu žūksni. — Jūs esat atstājis pašu svarīgāko dokumentu.

—    Ļoti žēl, — Mihelevs tcica. Viņš bija gaidījis daudz sirsnīgāku atzinību par veikli izpildīto uzdevumu.

Hermanis piegāja pie seifa, izņēma naudas žūksnīti un, noskaitījis desmit banknotes, pasniedza tās vīrelim.

—    Šeit ir tieši puse no tās summas, kādu jūs solījāt.

—    Tas ir viss, ko jūs dabūsiet. Jūs neesat atnesis to, kas man visvairāk bija no svara.

—    Es ātrāk neaiziešu, pirms nebūšu dabūjis trūkstošo tūkstoti, — Mihelevs noteica, un viņa acis ļauni iegailējās.

—    Gan jau iesiet, — Hermanis paspēra soli uz viņa pusi, tad pēkšņi apstājās.

Mihelevs vēl nebija aizmirsis Zebcrlena roku spēku un bija mācījies būt apdomīgāks.

Hermanis ieraudzīja pret sevi vērstu revolvera stobru.

—     Nē, nē, vecais, — šoreiz lieta tā vis neies!

—    Lieciet nost revolveri! — Hermanis izbailēs iekliedzās.

Viņš bija ārkārtīgi uztraukts. Šaujamie ieroči iedvesa viņam īstas šausmas, un gaidītais iespaids, kādu revolveris atstāja uz Zeberlenu, pārsteidza pat tik rūdītu noziedznieku.

—    Nekad nedraudiet man ar revolveri! — Hermanis aizsmakušā balsī sacīja. — Es nevaru to ciest. Tā ir lieta, ko es neieredzu vairāk par visu pasaulē.

Viņš vēlreiz piegāja pie seifa un, noskaitījis vēl desmit naudaszīmes, nosvieda tās uz galda.

—    Ņemiet!

Mehelevs bez skaitīšanas iegrūda naudu kabatā un pagriezās uz durvīm.

—    Mans draugs! — vioš svinīgi sacīja, — es sveicinu jūs — un aizeju!

Hermanis Zeberlens palika viens.

Loti rūpīgi vioš vēlreiz pārbaudīja katras aploksnes saturu. Vienā no tām vioš atrada dažas vēstules, kas sagādāja lielu prieku. Šīs vēstules bija vioa paša rakstītas.

Vienu pēc otras vioš tās pārlasīja un meta kamīnā, kuru bija iekūris īpaši šim nolūkam.

Beidzot bija atlikusi vairs tikai viena aploksne, no kuras satura bija atkarīga Hermaoa nākotne. Uz aploksnes bija uzraksts: "Attiecas uz manu laulību."

Ieslēdzis rakstāmgalda atvilktnē visus papīrus, Zeberlens atplēsa pēdējo aploksni, ko bija atlicis sāous. Aploksnē atradās divdesmit sīki aprakstītas, maza formāta lapioas. Vioš lasīja lapiou pēc lapioas, līdz beidzot atrada meklēto vietu. Sākumā vioš jutās nedaudz vīlies, bet, jo ilgāk lasīja, jo skaidrāks un svarīgāks šķita saturs. Kerijs rakstīja:

"Mana laulība bija nelaimīga nejaušība. Henrietcs māte bija mirusi vājprātīgo iestādē, par ko es dabūju zināt tikai pēc kāzām. Henriete bija mantojusi no mātes ne vien tās spēcīgo raksturu, bet arī pilnīgu atbildības trūkumu.

Savienoto Valstu likumi vioai bija pilnīgi sveši, un ar to varbūt arī izskaidrojams vioas noziegums, ko tā izdarīja meitas dēj. Tikai tad, kad biju jau izdibinājis Henrietes šausmīgo noslēpumu un pārliecinājies, cik neiespējama ir šī laulība, — es beidzot sapratu, kādā neapskaužamā stāvoklī esmu nokļuvis. Es nemīlēju Henrieti un ari necerēju, ka kādreiz tā spētu modināt mani tās jotas, ko apzīmē par mīlu. Vioas eksotiskais skaistums bija mani uz mirkli apžilbinājis, izsitis no sliedēm, — toreiz vioa bija vēl gandrīz bērns.

Es griezos pie advokāta. Vēl pirms kāzām biju sastādījis testamentu, kurā noteicu, ka manas nāves gadījumā sieva manto desmit miljonus dolāru. Nu es gribēju pārliecināties, cik lielā mērā šis noteikums tagad man ir saistošs. Advokāts paskaidroja, ka testamenta anulēšana nav iespējama, nesaceļot milzīgu troksni, un ka pat šajā gadījumā panākumi ir stipri apšaubāmi.

Apzina, ka šī sieviete pēc manas nāves varēs brīvi rīkoties ar tik lielu naudu, iedveš man šausmas, jo vairāk tādēļ, ka es zinu: Hermanis Zeberlens bez šaubīšanās nogalinātu mani, ja zinātu, kāds labums no tā radīsies Henrietei."

Hermanis smaidīdams salocīja lapiou.

—Tev taisnība, mans draugs, — Hermanis nekad neatstās Henrieti.

Ieslēdzis dokumentu seifā, vioš nogrima pārdomās. ,

—     Es tikai nevaru saprast, kādēļ tik loti ienīstu šaujamos ieročus, — vioš pusbalsī sacīja. — Pašreizējos apstākļos revolveris ir vienīgais, kas varētu man līdzēt.

—     Tev jāmirst! — vioš pēc brltioa domās turpināja. —Tev jāmirst, King Kerij! Tu pats man liec saprast, cik nepieciešama ir tava nāve. Nabaga Henriete!

Kur gan bija šī mistiskā misis Kerija?

Hermanis to zināja — loti labi zināja.

Bet Elza, kas bez miega vārtījās savā gultā, velti lauzīja galvu par šo noslēpumu —vioa nespēja to atrisināt.

Kad rīta saule jau iespīdēja istabā, vioa arvien vēl bija nomodā un domāja, domāja, domāja.

29

—    Jūs vēlaties ar mani runāt, mister Kerij?

—     Jā. Man gan nāksies pieskarties jūsu ģimenes vēsturei, ja jums nekas nav pretim.

—    Tas jau izklausās diezgan uztraucoši, — Vera iesmējās, bcl tūlio kļuva nopietna. — Jūs laikam gribat runāt par Hermaoa māti?

Kerijs pamāja ar galvu.

—    Vai esat jau ko dzirdējusi par viou?

—     Esmu dzirdējusi par viou diezgan neglītas lietas, — vioa lēnām sacīja. — Vioa vairākus gadus esot pavadījusi vājprātīgo iestādē. Nabaga tēvs! Vioam tiešām nav bijis viegli!

—    Jums taisnība, — Kerijs piekrita. — Vioa bija poliete, loti skaista meitene. Jūsu tēvs sešdesmitajos gados emigrēja no Polijas uz Ameriku, un viņa iepazinās ar to, būdama gandrīz vēl bērns. Man ir pamats domāt, ka šī ģimene kādreiz bijusi dižciltīga, bet, ja jums nav iebildumu, ka runāju vaļsirdīgi…

-— Es jūs lūdzu to darīt, — Vera teica.

—    Man šķiet, vioa bija noslīdējusi diezgan zemu.

Vioa pamāja ar galvu.

—    To es zinu.

—    Hermaoa mātei jau kopš bērnības bija daudz dīvainu ideju, bet vienai no tām bija īpaši nelaimīgas sekas. — Vioš mirkli vilcinājās. — Vai jūs zināt, ka jums ir pusmāsa?

Pusmāsa? — vioa neticīgi atkārtoja. — Nē, man nav ne jausmas par to.

—    Es viou apprecēju, — Kerijs teica.

Mirkli valdīja klusums.

—     Es viou apprecēju, — Kerijs turpināja. — Es iepazinos ar viou Denversitijā. Viņa tobrīd bija ce|ā pie radiniekiem rietumos. Es biju jauns un straujš, kad mēs satikāmies kādā ballē. Vēl to pašu vakaru notika mūsu saderināšanās, un nedēlu vēlāk mēs jau bijām salaulāti. ✓

Rokas uz muguras sakrustojis, vioš staigāja pa istabu.

—    Tomēr šī laulība bija milzīga kļūda, — viņš turpināja, — kļūda, kas viegli varēja izpostīt visu manu dzīvi. Piecpadsmit gadus Henrietes ēna mani vajājusi, un bija brīži, kad dzīve šķita nepanesama.

Viss, ko vioš stāstīja, bija tik negaidīts, ka Vera joprojām nespēja to aptvert. Tātad Kerijs bija vioas svainis! Vioa juta dziļu līdzjūtību pret šo cilvēku, kas tik daudz cietis nekrietnas sievietes dēļ.

—    Vai viņa vēl dzīva? — Vera klusu jautāja.

Kerijs pamāja ar galvu.

—    Jā. viņa vēl ir dzīva!

—    Vai Hermanis to zina?

Viņš atkal pamāja ar galvu.

—    Un viņš droši vien tur to ieslodzītu kādā slepenā vietā? Vai arī viņa ir ārprātīga?

Kerijs mirkli pārlika.

—    Man šķiet— jā.

—    Cik briesmīgi! Vai es nevarētu viņai palīdzēt?

—     Nē, — mums atliek tikai nogaidīt. Pagājušajā naktī manā birojā notikusi ielaušanās, nozagti dokumenti, kas attiecas uz šo laulību. Es nojaušu, kādam nolūkam tas darīts, un esmu pārliecināts, ka arī jūs visā drīzumā dabūsiet to zināt. Tādēļ arī uzskatīju par savu pienākumu jūs iepriekš sagatavot, lai pārsteigums nebūtu tik negaidīts.

Viņš paņēma platmali. Asarām acīs Vera satvēra viņa rokas.

—    Es domāju…

—    Ko jūs domājāt, mis Zeberlcna?

—    Es domāju, — viņa atkārtoja, — ka Elza…

—    Arī cs to vēlētos, — viņš nopūtās. — Nauda tomēr vēl nav viss; vai nav tiesa?

—     Jums taisnība, — viņa piekrita. — Man šķiet, ka vienīgā vērtība dzīvē ir mīla.

—    Paldies Dievam, ka jūs to esat atradusi!

Un viņš noskūpstīja viņu uz vaiga.

—    Jūs taču esat mana svaine, — viņš smaidīdams piezīmēja, — un mūsu radniecība pilnīgi attaisno šo mazo vaļību.

Kerijs devās uz lenču savā klubā, jo pašreizējā noskaņojumā viņš negribēja tikties ar Elzu. Viņš mīlēja šo meiteni, viņa domas kavējās pie viņas.

Tad viņš ar strauju kustību it kā atraisījās no saviem nepiepildītajiem sapņiem — viņš neredzēja izeju no kļūmīgā stāvokļa.

Viņš jau sēdēja automobilī, kad kluba kalpotājs panāca viņu, turēdams rokā vēstuli.

—    Kāds ekspresis nupat atnesa to, —viņš sacīja, pasniegdams vēstuli Kerijam.

Kings Kerijs atplēsa aploksni un 'lasīja:

"Pēdējo reizi lūdzu jūs apmeklēt mani. Rit aizbraucu uz Dienvidameriku, kur ceru atgūt zaudēto bagātību. Jums nav no kā baidīties."

—     Pēdējo reizi! — Kings Kerijs atkārtoja, iebāzdams vēstuli kabatā, tad uzsauca šoferim: — Uz Parklenu 410!

30

—    Jūs tomēr atnācāt?

—    Jā. pēdējo reizi!

—    Kas tas? — Hermanis pēkšņi jautāja.

Kerijs bija nometis uz galda ceļā nopirkto avīzi: viņš bija pārliecinājies, ka rit patiešām kāds tvaikonis atiet uz Dienvidameriku.

Hermanis paķēra avīzi. Viņa seja izskatījās pārvērtusies līdz nepazīšanai.

Pārliecies viņam pār plecu, miljonārs izlasīja trekniem burtiem, iespiesto virsrakstu:

"Apšaudīšanās Vcitčeplā. Apcietināts pazistams anarhists, kas

atzinies daudzos noziegumos."

[1] [2] *

—    Es nekad nebūtu to domājusi, — Veras acīs bija asaras. — Un tomēr — viņa nekad nelaida mani savā istabā, un nu man nāk atmiņā vēl daudzi tādi sīkumi, kas būtu varējuši modināt manī aizdomas.

—    Tā ir viņas mātes vaina, — Kings Kerijs sacīja. — Viņa domāja, ka dēlam ir lielākas tiesības uz tēva mantojumu nekā meitai. Viņa piekukuļoja ārstu, kas izrakstīja apliecību, ka viņai piedzimis dēls, un tā Henriete tika audzināta kā zēns. Pēc mātes nāves kāda radiniece aizveda viņu uz Denveru, kur tā uz laiku atkal pārvērtās p»*sievieti. Tur es viņu ieraudzīju un apprecēju. Tomēr iepriekšējās dzīves pieradums izrādījās stiprāks par sievietes jūtām. Viņa gribēja, lai to uzskata par vīrieti, lai novērtē viņas

darbus kā vīrieša darbus. Viņa aizgāja no manis un nodevās biržas spekulācijām, ar kurām tā bija nodarbojusies jau pirms kāzām. Un kādu dienu, rīkodamās ar manu naudu, viņa noveda manu veikalu līdz bankrotam. Es domāju, ka viņa nožēlos savu rīcību, bet viņa turpināja rīkoties pret mani, un viņas naids ar katru dienu kļuva lielāks… — Viņš, mirkli klusējis, svinīgi nobeidza: — Lai Dievs viņai piedod! Lai Dievs piedod visām sievietēm — labām un ļaunām!

—    Āmen! — Vera Zeberlena piebilda.

^ ^

Pēc diviem mēnešiem Kings Kerijs apmeklēja Elzu. Negaidot viņš ieradās Dženovā, kur Elza pavadīja atvaļinājumu. Viņa ieraudzīja viņu jūras krastā un pārsteigumā iekliedzās.

Viņš izskatījās jaunāks, acis mirdzēja priekā.

—    Es ierados tieši no Šamoniksas, kur noīrēju vasarnīcu, — viņš sacīja.

—    Vai tad jūs domājat tur dzīvot? — Elza jautāja, un viņas balsī bija saklausāmas klusas skumjas.

Kerijs smaidīdams pakratīja galvu.

Viņiem garām pabrauca kāds auto, un Elza tikai ar pūlēm apspieda smaidu.

—    Kas tas bija? — Kerijs jautāja.

—     Misters Hiberts. Viņš apprecējis visbriesmīgāko sievieti pasaulē un pavada šeit savu medusmēnesi.

—   Tā ir viņa bijusī saimniece, — Kerijs piezīmēja. — Jā. tā ir romantiska grēku izpirkšana.

—    Bet visromantiskākais tomēr ir tas, — Elza smiedamās sacīja, — ka tajā pašā viesnīcā apmetušies arī Vera ar misteru Briju, atpūzdamies pēc sava kāzu ceļojuma.

—    Tas ir ne vien romantiski, bet arī taisnīgi, — Kerijs piekrita.

—     Bet tas ir vienkārši briesmīgi, cik daudz šeit jaunu pāru, kas bauda medusmēneša laimi.

Kerijs paņēma viņu zem rokas.

—     Mēs gan te nevairosim viņu skaitu — mēs apmetīsimies Šarooniksā.

—    Kad? — meitene klusu jautāja.

—    Nākamajā nedēlā, — Kerijs atbildēja.

—    Es loti mīlu Šamoniksu, — Elza pēc brītiņa sapņaini sacīja. — Tur ir tik jauki… Monblāns ar balto, cēlo virsotni… Es vēlētos, kaut mēs varētu paņemt to līdzi uz Angliju.

—    Es apjautāšos, cik tas maksā, — atbildēja cilvēks, kas bija nopircis Londonu.

*

Beigas

Cilvēks, kas zina visu… Kerijs pērk Londonu ….

Content

Volless Edgars Cilvēks, kas zina visu Kerijs pērk Londonu

Cilvēks, kas zina visu Romāns

Pirmā nodaļa Cilvēks laboratorijā

Otrā nodala Meitene, kas raudāja

Trešā nodala Četras ievērojamas personas

Ceturtā nodaļa Bankas grāmatvedis

Piektā nodala Džona Minuta testaments

Sestā nodaļa . Cilvēks, kas visu zina

Septītā nodala Misters Reks Holends

Astotā nodala Seržanta Smita apciemojums

Devītā nodaļa Franks Merils altāra priekšā

Desmitā nodala slepkavība

Vienpadsmitā nodala Pierādījumi pret Franku Merilu

Divpadsmita nodaļa Franka Merila tiesāšana

Trīspadsmitā nodaļa Cilvēks, kas atbrauca Montrē pilsētā

Četrpadsmita nodaļa Cilvēks, kas izskatījās līdzīgs Frankam

Piecpadsmitā nodaļa vēstule kamīnā

Sešpadsmita nodaļa Seržants Smits atkal parādās

Septiņpadsmitā nodaļa Cilvēks, kurš saucās Reks Holends

Kerijs pērk Londonu