Volless Edgars

Cilvēks no Marokas

Edgars Volless

Cilvēks no Marokas

1

Džeimss Lesingtons Morlaks, kurš dzīvoja no sava lielā kapitāla procentiem, pašreiz sēdēja sava lielā dzīvokļa darbistabā.

Atslēdzis vienu no greznā rakstāmgalda atvilktnēm, viņš izņēma kārtīgi salocītu melnu zīda lakatu, automātisko pistoli un ādas mapi. To atverot, kļuva redzams mākslinieciski izstrādātu smalka tērauda ielaušanās rīku komplekts, kam nespētu pretoties neviena atslēga.

Spriežot pēc ārienes, Džeimsam Morlakam varēja būt tiklab četrdesmit, kā piecdesmit gadu, kaut gan patiesībā viņam bija tikai trīsdesmit seši. Viņa gudrās sejas aso izteiksmi mīkstināja tumšo acu labsirdīgais, pat maigais skatiens, kurā reizēm pavīdēja grūtsirdība. Bez greznā Londonas dzīvokļa viņam vēl piederēja skaista vasarnīca Saseksā.

Morlaks aizvēra mapi un sasita plaukstas. Acumirklī pašķīrās smagie zīda aizkari un durvīs parādījās neliela auguma moris, kura melnā sejas krāsa un sarkanais turbāns spilgti izcēlās uz gaišā istabas iekārtojuma fona.

"Vai kungs vēlas, lai pasaucu Bingeru?" viņš jautāja.

Morlaks pamāja ar galvu, un pēc īsa brītiņa istabā ienāca vioa uzticamais sulainis Bingers. Uzmetis ātru skatienu savam kungam un uz galda noliktajiem rīkiem, viņš smagi nopūtā?.

"Vai jūs šodien atkal ejat, kungs?" viņš skumji vaicāja.

"Jā. Iespējams, ka palieku vairākas dienas prom. Jūs jau zināt, kur tādā gadījumā mani meklēt."

"Ceru, ka tas nebūs cietums?"

Džeimss Morlaks iesmējās.

"Var redzēt, ka liktenis jūs nav radījis par banku uzlauzēja sulaini!"

"Nerunājiet tā, es nespēju to klausīties! Man nav ne tiesību, ne vēlēšanās jūs kritizēt. Zinu tikai, ka esmu jums parādā mūžīgu pateicību, jo jūs izglābāt man dzīvību."

Tā bija taisnība. Džeimss Lesingtons Morlaks kādu nakti ielauzās veikalā, kur Bingers kalpoja par naktssargu. Tas viņam bija jādara, lai nokļūtu līdzās esošās bankas telpās. Ejot caur veikalu, viņš atrada uz grīdas asinīm noplūdušo un smagi ievainoto Bingeru, kurš, krītot no otrā stāva, bija pārlauzis kājas un smagi sasities. Morlaks sniedza viņam pirmo palīdzību un nogādāja slimnīcā. Atveseļojies Bingers iestājās visu banku direktoru biedēkļa — Melnās Maskas — dienestā.

"Nekas, Binger," Džeimss smaidīdams teica," varbūt jau tuvākajās dienās es kļūšu par cienījamu augstākās sabiedrības cilvēku."

"Par to esmu pilnīgi pārliecināts," sulainis nopietni sacīja. "Jūsu pašreizējā nodarbošanās nav ne patīkama, ne arī veselīga. Un kā vecs karavīrs varu jums apgalvot, ka godīgums ir vislabākā politika!"

"Gluži manas domas. Bet nu klausieties! Pulksten divos naktī mans auto lai gaida mani Albemarla ielas stūrī. Jūs palieciet turpat tuvumā, bet uzturieties mazliet atstatu. Piekariet mašīnai Oksfordas numuru, bet Saseksas numuru nolieciet zem sēdekļa. Neaizmirstiet arī pudeli kafijas un dažas sviestmaizes. Tas ir viss."

Sulainis izgāja, bet Džeimss piecēlās, paņēma no dīvāna garu, melnu mēteli un sabāza kabatās uz rakstāmgalda novietotos instrumentus.

Burlingtonstrītas depozītu bankas naktssargs mierīgi snauda savā krēslā, kad viņu pēkšņi pamodināja klusa, maiga balss:

"Man loti žēl, ka esmu spiests jūs traucēt."

Sargs gribēja tvert pēc ieroča, bet cilvēks melnajā maskā mierīgi turpināja:

"Nepūlieties, jūsu ierocis jau sen ir manā kabatā, bet signalizācijas Vadi pārgriezti. Iesim!"

Redzēdams, ka pretoties būtu veltīgi, sargs paklausīja. Viņi iegāja nelielā istabiņā, kur sienā bija iemūrēts tērauda seifs. Tajā glabājās visas bankas atslēgas. Cilvēks maskā bez pūlēm atmūķēja seifu, paņēma no turiencs atslēgas un, piekodinājis sargam izturēties klusu, izgāja. Pēc desmit minūtēm viņš atkal ienāca, novietoja atslēgas iepriekšējā vietā un rūpīgi aizslēdza seifu. Tad, pagriezies pret sargu, sacīja:

"Tā, tas nu būtu viss. Daudz jau es nepaņēmu, tikai tik, lai varētu nopirkt jaunu auto un kādu laiciņu mierīgi padzīvot."

"Bet es zaudēšu savu vietu," naktssargs drūmi aizrādīja.

"Tas būs atkarīgs no jūsu fantāzijas," svešais atbildēja.

To teicis, viņš ātri izgāja un aizcirta aiz sevis durvis. Kad sargs tās atrāva un izskrēja koridorā, maskotais laupītājs jau bija nozudis.

Kad ieradās Skotlendjarda ierēdņi un bankas direkcija, izrādījās, ka iebrucējs bija atslēdzis un pilnīgi iztukšojis tikai vienu seifu, kurš piederēja Ralfam Hamonam.

2

Krithauzas nama pārvaldnieks Stefens, rīta avīzē izlasījis ziņojumu par bankas aplaupīšanu, sirsnīgi nopriecājās. Lieta tāda, ka Stefens neieredzēja Ralfu Hamonu, kurš jau krietnu laiku viesojās viņa kunga ģimenē.

"Labrīt, Stefen!" viņu iztraucēja no pārdomām kāda balss.

Ralfs Hamons bija nedzirdami ienācis ēdamistabā.

Viņš bija vidēja auguma mazliet korpulents vīrs bālu, neizteiksmīgu seju un augstu pieri.

"Vai lords jau nonācis?" Hamons jautāja.

"Nē, mister."

"Un lēdija Žanna?"

"Lēdija ir parkā. Viņa aizgāja jau apmēram pirms stundas."

Hamons izgāja uz balkona, bet jaunava nekur nebija redzama.

Lēdija Žanna, Krithauzas īpašnieka vienīgā meita, bija uzkāpusi kādā pakalnā un no turienes noraudzījās uz ceļu, kas vijās gar kalna nogāzi.

No meža puses pa ceļu jāja slaids, labi noaudzis vīrietis. Jaunava ziņkārīgi aplūkoja viņu tālskatī. Viņa pazina šo cilvēku tik labi, ka būtu varējusi viņu aizsietām acīm uzzīmēt. Galvu nepacēlis, svešais aizjāja garām vietai, kur stāvēja Žanna. Viņa nolūkojās tam pakal, kamēr vien varēja saredzēt.

Džeimss Lesingtons Morlaks visiem apkārtnes iedzīvotājiem bija mīkla, kuru tie velti pūlējās atminēt. Visiem bija zināms tikai tas, ka viņš ir loti bagāts. Viņam nebija ne draugu, ne arī tuvāku paziņu. Daudzi bija mēģinājuši ar viņu iepazīties, bet visi šie mēģinājumi bija neveiksmīgi, jo Morlaks stūrgalvīgi turējās savrup no visas sabiedrības.

Žanna Karstona nokāpa no pakalniņa un atkal sēdās savam zirgam mugurā. Pielikusi muti pie zirga auss, viņa čukstēja:

"Es taču esmu dīvaina un vieglprātīga meitene, vai ne, Tobij? Un lepnuma man nav nemaz. Vai zini, es pat maksātu divas mārciņas, lai tikai varētu vienu reizi ar viņu izrunāties. Protams, pēc tam viņš būtu man pilnīgi vienaldzīgs…"

Viņa palaida zirgu rikšos un jau pēc brītiņa iejāja pa dārza vārtiem. Jājot gar nelielo dārza mājiņu, viņa ieraudzīja pie tās stāvam gadus četrdesmit vecu, vēl skaistu sievieti, kura sveicinādama māja viņai ar roku.

"Labrīt, lēdij Žanna! Es atbraucu vakarvakarā. Cik skaisti jūs esat iekārtojusi manu dzīvokli! Tas ir loti jauki no jūsu puses."

"Ak, tas taču nieks," jaunava atbildēja, nolēkdama no zirga. "Kā klājas jūsu pacientam, misis Kornforda?"

Dāma pasmaidīja.

"Nezinu. Viņš ieradīsies tikai šovakar. Ceru, ka jums nebūs nekas pretī, ja pie manis kāds uzturēsies?"

"Nemaz," Žanna pakratīja galvu. "Iekārtojieties, kā jums labāk. Kas viņš īsti ir par cilvēku?"

"Kāds jauneklis, kurš man sagādā lielas raizes. Viņš sirgst ar periodisku alkoholismu. Tomēr ceru, ka tagad viņš būs dzeršanu beidzot atmetis."

Žanna līdzjūtīgi nopūtās.

"Nu man jāiet pie savām rūpēm un sloga," viņa atvadīdamās teica.

Viņas "rūpes un slogs" pašreiz nepacietīgi staigāja pa valriekstkoku aleju uz priekšu un atpakaļ.

"Loti priecājos jūs atkal redzēt," Hamons sirsnīgi sacīja, ieraudzīdams meiteni. "Es tik ļoti ilgojos pēc jums!"

Žanna Karstona nožēloja, ka nebija vēl ilgāk uzturējusies pie misis Kornfordas.

3

Ferdinands Karstons, Krithauzas devītais īpašnieks, bija mazliet iedomīgs un stūrgalvīgs vīrs, kuram bija tikai viena vēlēšanās: lai visi liktu viņu mierā. Visu mūžu viņš bija pūlējies izvairīties no nepatikšanām un galvas lauzīšanas un šī apstākļa dēļ bija cietis daudz sarūgtinājumu un zaudējumu. Viņa kādreiz lielie īpašumi jau sen bija ieķīlāti un pārķīlāti gan dažādās naudas iestādēs, gan arī pie privātrem augļotājiem. Pārvaldnieki un citi dienestnieki nekaunīgi izmantoja viņa uzticību, iedzīdami savu kungu arvien dziļāk parādos.

Bet tad viņš nejauši iepazinās ar kādu finansistu Ralfu Hamonu, kurš ar prieku uzņēmās viņa parādu un saistību nokārtošanu. Lords Krits bija viņam par to loti pateicīgs, jo samērā izdevīgi pārdeva šim cilvēkam visu savu īpašumu tiesības, tā tikdams vaļā no nepatīkamajiem parādiem un vēl iegūdams solīdus tekošos ienākumus.

Viņš sēdēja savā bibliotēkā un bija nogrimis kāda ūtrupju kataloga pētīšanā, kad negaidot bez klauvējiena ienāca viņa viesis.

"Labrīt, Hamon!" viņš apsveica to bez sevišķas sajūsmas. "Vai brokastis jau ēdāt?"

"Žanna bija izgājusi," Hamons norūca.

"Vai viņa brokastoja ārpus mājas?" lords jautāja, uzmezdams viesim paviršu skatienu.

Hamons pastūma krēslu un apsēdās iepretī namatēvam.

"Vai esat kādreiz padomājis, kas notiks pēc jūsu nāves?"

Lords Krits viņu pārsteigts uzlūkoja.

"Nē, neesmu par to domājis, Hamon. Baznīcu esmu apmeklējis kārtīgi, kaut baznīcas nodevas uzskatu par netaisnām un apgrūtinošām. Tomēr ceru, ka tamdēļ jau debesu vārti man netiks slēgti…"

"Es nerunāju par to. Bet sakiet — kas tad notiks ar Kritu ģimeni?"

"Titulu mantos Žanna," lords paskaidroja "Ja viņa grib paturēt sev arī īpašumus un šo muižu, tad viņai jāprecas ar jums, jo esmu jums pārdevis visas tiesības uz savu mantu."

"Cik vērojams, Žanna pati to nebūt nevēlas, bet jums taču ir liela ietekme uz viņu."

"Tur jūs maldāties," lords pasmaidīja. "Drīzāk viņa rīkosies tieši pretēji maniem padomiem."

"Neticami," Hamons norūca, tad pārliecinošā balsī piebilda: "Bet jūs tomēr ar viņu varat parunāt."

Lords Krits atlaidās krēslā.

"Labi, es runāšu," viņš piekrita. "Bet, kas attiecas uz mežmalas vasarnīcu, tad to jūs vairs nevarat dabūt, jo to jau pirms trim gadiem bankai izpircis kāds Džeimss Lesingtons Morlaks…"

"Morlaks?! Ka, vai tad viņš ir šeit?

"Vai tas ir tas amerikānis, par kuru jūs man reiz stāstījāt?"

"Jā gan," lords pamāja ar galvu. "Bet kas jums notika, Hamon?"

"Nekas, tikai…" Hamons aprāvās. "Bet esiet gan tik laipns un parunājiet ar Žannu!"

To teicis, viņš pagriezās un ātri izgāja no istabas.

Žanna bija savā istabā, kad kalpone viņu aicināja pie tēva. Viņa tūliņ devās uz bibliotēku, kur lords jau atkal bija iegrimis savā katalogā.

"Es gribēju ar tevi parunāt, Žanna… Ak jā, tagad atceros — esi taču mazliet laipnāka pret Hamonu, dārgā."

"Vai tad viņš par mani sūdzējās?"

"Nē, viņš runāja par savu vēlēšanos tevi precēt. Ko tu par to domā?"

Žanna jautri iesmējās.

"Tā jau es domāju, ka tev tas liksies smieklīgi," vecais lords apmierināts sacīja. "Bet saki — vai tu pazīsti Morlaku?"

Meitene tumši piesarka.

"Kā tu to domā, tēt?"

"Es ieminējos par viņu Hamonam. Nekad vēl nebiju redzējis tik apmulsušu seju, kāda bija Hamonam, kad viņš izdzirda šo vārdu. Kas šis Morlaks īsti ir?"

"Cilvēks," Žanna īsi atbildēja.

"Cik interesanti!" lords Krits izklaidīgi piezīmēja, jau atkal pievērsdamies katalogam.

4

Džeimss Morlaks sēdēja savas vasarnīcas dārzā, domīgi raudzīdamies tālumā. Uz ceļiem viņam gulēja atlocīta avīze. Pēkšņi viņš izdzirdēja vieglu troksni un, pagriezis galvu, ieraudzīja uz braucamā ceļa cilvēku.

Tas bija Ralfs Hamons, kas lieliem soliem nāca šurp.

"Ir pagājis jau labs laiks, kopš tikāmies pēdējo reizi," pienācis viņš sacīja. "Es negribu, ka jūs dzīvojat šai apvidū."

Džeimss uzmeta viņam vienaldzīgu skatienu un nožāvājās.

"Žēl, ka nepaziņojāt par savu nodomu mani apciemot," viņš teica. "Es būtu sarunājis ciema muzikantus un izkāris karogus."

Hamons apsēdās krēslā un pārliecināti iesāka:

"Šo māju es atpirkšu no jums, Morlak. Jums tūlīt jāpazūd no šejienes. Esmu ar mieru piedot jums visus agrākos pārkāpumus, bet tikai ar norunu, ka jūs nedēļas laikā pazūdat no šejienes."

"Jūs mani uzjautrināt," Džeimss smiedamies sacīja. Es jums dotu padomu griezties pie psihiatra…"

"Nepārsteidzieties, Morlak!" Hamons brīdināja. "Un ja nu es pastāstu visiem kaimiņiem, kas jūs esat? Vai arī paziņoju policijai, ka jūs esat bīstams noziedznieks? Pēdējā laikā atkal aplaupītas vairākas bankas, un tas viss ir Melnās Maskas darbs… Vai esat par to ko dzirdējis?"

Morlaks atkal jautri iesmējās.

Hamons izņēma no kabatas dokumentu mapi un pasniedza Džeimsam žūksni banknošu.

"Te jums būs ceļanauda. Par mājas un mēbeļu pārdošanu līgumu noslēgsim jau rīt. Jūsu cena…"

"Ir simt tūkstoš mārciņu. Samaksājiet man šo summu tā, kā es to vēlos, un jums būs veselu mēnesi miers."

"Mēnesi? Ko jūs ar to gribat teikt?"

Džeimss atkal uzmeta viņam savu mierīgo, mazliet ironisko skatienu.

"Es domāju laiku, kāds paiet starp tiesas sprieduma pasludināšanu un tā izpildīšanu."

5

Kā odzes dzelts Ralfs Hamons pietrūkās kājās. Viņa seja raustījās un lūpas trīcēja.

"Jūs esat melis, nolādēts noziedznieks! To es jums atmaksāšu, Morlak!"

"Nemaz nepūlieties mani iebiedēt!" Džeimss Morlaks atbildēja. "Vai zināt, kā iedzimtie ķer pērtiķus? Viņi ievieto šaurkaklainā pudelē plūmi vai dateli, bet pudeli uzkar un nostiprina koku zaros. Pērtiķis ierauga gardo augli, iebāž roku pudelē un grib to izvilkt, bet saujā saņemto augli nevar dabūt ārā pa šauro kaklu; taču palaist vaļā jau sagrābto gardumu pērtiķim nejauj viņa iedzimtais rijīgums, un tā viņš labāk Jauj sevi sagūstīt neka zaudē savu laupījumu. Arī jus esat šads pērtiķis, Hamon!"

Hamons bija atguvis pašsavaldīšanos. Tikai neparastais bālums vēl liecināja par uztraukumu.

"Es jūs nesaprotu," viņš teica un pagriezies, lai ietu, vēl piebilda: "Dodu jums septiņas dienas laika apdomāties."

Bet Džeims jau bija novērsies un neveltīja viņam nekādu vērību.

Atpakaļceļā Hamons pieturēja savu auto mazās dārza mājiņas priekšā. Viņš bija cilvēks, kas prot izmantot katru gadījumu. Šeit dzīvoja Žannas draudzene — vai iepazīšanās ar viņu nevarētu sekmēt labāku attiecību nodibināšanos ar nepieejamo meiteni?

Daudz nedomādams, Hamons izkāpa no auto un pieklauvēja. Durvis atvērās, un tajās parādījās misis Kornfordas stāvs. Viņu acis sastapās, bet ne viens, ne otrs nespēja izrunāt ne vārda. Viņi uzlūkoja viens otru platām acīm, it kā ieraudzījuši spoku.

Pēkšņi Hamons novērsās un, ne vārda neteicis, ielēca savā auto un satvēra stūri. Lielas sviedru lāses klāja viņa pieri un sirds draudēja vai apstāties: Elza Kornforda zināja dalu tā noslēpuma, kuru Džeimss Morlaks līdz šim velti bija pūlējies atminēt.

6

Gaisā bija jūtama negaisa tuvošanās. Krithauzas saimnieki un viņu viesis patlaban ēda pusdienas. Sarunas nevedās, un jau ilgāku laiku valdīja nepatīkams klusums. Beidzot vecais lords ierunājās:

"Es apprasījos Stefenam par Morlaku. Noslēpumains cilvēks! Neviens nezina, kas viņš ir. Pirms trim gadiem viņš ieradās šeit, nopirka Valdhauzu un apmetās tur uz dzīvi. Viņš nepiedalās ne medībās, ne viesībās, noraida visus uzaicinājumus un dzīvo īstu vientuļnieka dzīvi. Savādnieks…"

"Es viņu pazīstu diezgan labi," Hamons viņu pārtrauca, izlikdamies mierīgs. "Viņš ir bīstams noziedznieks. Morlaks ir viens no izveicīgākajiem banku uzlauzējiem."

"Kā tad jūs to zināt?" Žanna jautāja, pārvarēdama dusmas un uztraukumu.

"Pirms dažiem gadiem man bija ar viņu darīšanas. Viņš apgalvoja, ka ieguvis pret mani kādus pierādījumus, un mēģināja izspiest no manis naudu; protams, tas viņam neizdevās. Nākamreiz viņš gan vairs netiks tik viegli no manis vaļā! Un šī nākamā reize nav vairs tālu — viņš jau ir manās rokās!" Hamons lielīgi piebilda, priecādamies par Žannas acīm redzamo mulsumu.

"Es jums neticu!" Žanna vairs nenocietās. "Jūs droši vien esat salasījies briesmu romānus, un tie pārāk sakarsējuši jūsu fantāziju!"

Hamons apmierināts pasmaidīja.

"Jā, tas izklausās neticami, bet tomēr tā ir tīra patiesība. Es šorīt runāju ar Morlaku. Viņš bija loti nobijies un, gandrīz vai ceļos krizdams, lūdza nestāstīt nevienam par viņa pagātni."

"Jūs melojat!" Žanna iesaucās. "Misters Morlaks nemaz nav spējīgs tā pazemoties!"

Hamons tumši pietvīka.

"Atvainojiet, es nezināju, ka viņš ir jūsu draugs," viņš dzēlīgi sacīja.

"Neesmu ar viņu pat runājusi," Žanna paskaidroja. "Esmu viņu tikai notālēm redzējusi, bet ar to jau pietiek."

Pie galda no jauna iestājās nospiedošs klusums.

Pēc pusdienām Žanna izgāja dārzā, lai no turienes apbrīnotu zibens šķēpus, kas ik pa brīdim pāršķēla satumsušos padebešus. Viņa gribēja būt viena, bet Hamons klusēdams viņai sekoja.

'^Liekas, šonakt būs briesmīgs negaiss," viņš beidzot ierunājās.

Žanna pagriezās, lai dotos atpakaļ istabā, bet Hamons viņu aizturēja:

"Kur jūs iepazināties ar to dāmu, kas dzīvo mazajā dārza namiņā?"

Jaunava uzmeta viņam nicinošu skatienu.

"Jūs domājat misis Kornfordu? Varbūt arī viņa ir bīstama noziedzniece?"

"Nē, cik atceros, tad viņai ar galvu kaut kas nav kārtībā: viņa ir pavadījusi veselu gadu kādā vājprātīgo iestādē."

Žanna skali iesmējās.

"Mister Hamon," vina zobodamās teica, "man tiešām klust nelabi ap dūšu: beidzot izrādīsies, ka visi mani kaimiņi ir noziedznieki, bet visi draugi — ārprātīgi!… Iesim labāk iekšā."

"Vēl vienu jautājumu. Vai tēvs jau runāja ar jums?"

"Vai par jūsu vēlēšanos mani precēt?" Žanna jautāja. "Jā, mēs runājām arī par to. Es viņam sacīju, ka pat nedomāju kļūt par jūsu sievu!"

"Vai viņš jums ir teicis, ka Kritu ģimenes īpašumi tagad patiesībā pieder man?"

"Jā, to es zinu."

"Vai jums nebūs žēl atstāt vietu, kas jau gadsimtiem ilgi pieder jūsu dzimtai?"

"Protams, tas nebūs viegli," Žanna atturīgi atbildēja. "Tomēr mana dzīves laime man ir svarīgāka par visām bagātībām un tituliem. Ir vēl daudz kas briesmīgāks par nabadzību, mister Hamon."

Žanna pagriezās, lai ietu prom, bet Hamons no jauna viņu aizturēja.

"Vēl vienu acumirkli," viņš lūdzošā balsī sacīja. "Žanna, esmu gandrīz divdesmit gadus vecāks par jums. Bet jūs esat vienīgā sieviete, kuru esmu mīlējis. Jums jākļūst manējai!"

Viņš apskāva meiteni abām rokām un pievilka sev klāt.

"Laidiet mani!" Žanna dusmīgi iesaucās. "Kā jūs uzdrošināties?"

Viņa strauji aizgrieza seju, izvairīdamās no Ralfa skūpsta. Šai bridi no mājas atskanēja tēva balss:

"Vai tu vēl esi dārzā, Žanna?"

Hamons palaida rokas vaļā.

"Piedodiet!" viņš izdvesa.

Kad Žanna iegāja namā, tēvs viņu nemierīgi uzlūkoja.

"Vai kas noticis?" viņš jautāja.

"Nē, tēt, nekas," meitene atbildēja.

"Redzu, ka tev nav pa prātam mūsu viesis, un jāatzīstas — arī man ne. Ja gribi, es uzaicināšu viņu atstāt mūsu māju?"

"Nē, nevajag. Tad jau labāk brauksim rīt paši uz Londonu, ja viņš līdz tam laikam vēl nebūs aizbraucis," meitene piezīmēja.

"Jā gan, tā mēs varētu darīt!" vecais lords apmierināts piekrita.

7

Uzgājusi savā istabā, Žanna aizslēdza durvis, ko līdz šim nekad nebija darījusi. Viņu mocīja viena doma: vai tas, ko Hamons bija teicis par misteru Morlaku, bija patiesība vai tikai ļaunprātīgi meli?

Viņa izgāja uz balkona. Debesis laistījās vienos zibeņos, un tālumā dārdēja pērkons, bet Žanna to neredzēja un nedzirdēja. Viņa vēroja blāvo gaismas atspīdumu mežmalā, kas plūda no Valdhauzas īpašnieka darbistabas loga.

Ja nu Hamons būtu teicis patiesību — vai tādā gadījumā nevajadzētu Morlaku brīdināt? Viņa saprata, ka šī doma ir smieklīga un nejēdzīga: kāda gan viņai dala gar pilnīgi svešu cilvēku, kaut arī tā āriene būtu viņu ieinteresējusi? Bet ja Hamons melojis? Arī tādā gadījumā svešajam draudēja briesmas, jo Hamonam, bez šaubām, bija pret šo cilvēku kādi ļauni nodomi.

Viņa iegāja atpakaļ istabā, izņēma no skapja lietusmēteli un cepuri un nolika tos uz krēsla.

Namā pamazām viss norima. Pulksten pusvienpadsmitos viņa dzirdēja, kā Stefens noslēdz ārdurvis, tad iestājās klusums.

Žanna vēl brītiņu nogaidīja, tad paņēma mēteli un cepuri rokā, uzmanīgi atslēdza durvis un izgāja.

Valdhauzas smagie dzelzs vārti bija tikai pievērti. Žanna jau atradās tikai dažus solus no durvīm, kad tās pēkšņi atvērās un parādījās kāds nepazīstams vīrietis, kuram sekoja Džeimss Morlaks. Žanna ātri paslēpās aiz kāda no tuvējiem kokiem. Pirmo reizi viņa izdzirda Morlaka maigo, patīkamo balsi.

Bet kas gan varēja būt tas otrais? Viņa stāvs un kustības viņai likās pazīstamas, jau kādreiz redzētas.

"Vai tagad jūtaties labāk?" Morlaka balss tumsā jautāja.

"Jā, pateicos," svešais neskaidri norūca.

"Mājiņa atrodas pašā ceļmalā, jums nebūs grūti to atrast. Nezinu, vai viņu sauc misis Kornforda, bet viena dāma tur dzīvo."

"Atvainojiet. Pats nezinu, kā iemaldījos pie jums," svešais stivu mēli vēl atvainojās. "Šķiet, ka esmu galīgi piedzēries,"

"Tas gan var būt," Morlaks piekrita.

Žanna noprata, ka svešais ir misis Kornfordas pacients, par kuru viņa bija ieminējusies.

Abi vīrieši iznāca pagalmā. Svešais mazliet streipuļoja, Džeimss viņu pieturēja.

"Esmu jums loti pateicīgs… Mans vārds ir Faringtons, Freds Faringtons."

Šajā mirklī atplaiksnīja spožs zibens, un tā gaismā Žanna ieraudzīja svešā bālo, neskūto seju. Meitene iekoda lūpā, lai neiekliegtos. Viņa stāvēja kā sasalusi, stingu skatienu sekodama abiem vīriešiem, kas drīz vien pazuda tumsā. Viņa nepakustējās ari tad, kad Džeimss viens pats atgriezās un iegāja namā.

Sāka līt lielām, smagām lāsēm. Žanna bija pilnīgi aizmirsusi savu iepriekšējo nodomu. Kad durvis aiz Morlaka bija aizvērušās, viņa saņēma visus spēkus un skriešus devās atpakaļ uz vārtiem. Bet tie bija aizslēgti. Žannu pārņēma izmisums un bailes.

Pēkšņi nama durvis no jauna atvērās, un pa tām iznāca Morlaks. Meitene tikko paguva aizslēpties aiz koka. Ātriem soliem viņš devās uz vārtiem, atvēra tos un izgāja. Žana atviegloti nopūtās.

Lietus tagad gāza straumēm, un Žanna drīz vien jau bija izmirkuši līdz ādai. Atri viņa skrēja pa slideno ceļu, ilgodamās drīzāk nokļūt savā istabā.

Viņa atradās vairs tikai dažus solus no savas mājas durvīm, kad pēkšņi apstājās, izbaiļu un šausmu pilnu acīm vērodama nakts tumsu savā priekšā. Uzliesmojušā zibens gaismā vina ieraudzīja kādu melnās drēbēs tērptu stāvu, kurš nekustēdamies stāvēja alejas vidū. Dziļi galvā uzvilktā platmale nelāva saskatīt viņa seju.

"Kas jūs esat?" meitene jautāja bailēs trīcošā balsī.

Bet, iekams svešais paguva atbildēt, notika kas negaidīts. Žannas acis apžilba no nepanesami spožas gaismas, atskanēja šausmīgs pērkona grāviens, un meitene tika notriekta zemē.

Kad Žanna atguva samaņu, viņa juta ka kāds to tur rokās. Viņas seja krītot bija notriepusies ar biezu dubļu kārtu. Pirmajā acumirklī viņa nespēja aptvert, kas īsti noticis un kur viņa atrodas. Izbrīnā viņa uzlūkoja mājas priekšā augošo koku, kurš tagad dega gaišās liesmās.

"Kas noticis?" viņa neizpratnē jautāja.

"Zibens iespēra kokā, un jūs tikai laimīga gadījuma dēļ izglābāties," viņai atbildēja balss, kuru viņa uzreiz pazina. Tas bija Morlaks.

"Pateicos par jūsu…" viņa iesāka, bet tad pēkšņi aprāvās.

Pagriezusi galvu, viņa ieraudzīja, ka viņas glābēja seja no uzacīm līdz pat zodam bija aizklāta ar melnu zīda masku!

8

"Tātad tā tomēr ir taisnība!" viņa izdvesa.

"Runājiet klusāk! Kas ir taisnība?"

"Ka jūs esat noziedznieks," viņa atbildēja.

"Jūs spriežat pēc maskas? Vai tad neliels drēbes gabaliņš jau padara cilvēku par noziedznieku?" viņš iesmējās.

"Ak, nejokojiet, tur nav par ko smieties!"

"Vai jūs dzīvojat šai namā?" viņš jautāja, palīdzēdams Žannai piecelties.

"Jā… bet atbildiet — vai jūs tiešām esat zaglis?" Viņa cieši ielūkojās Džeimsam acīs.

"Jā," viņš pēc īsas vilcināšanās atzinās.

Žanna atviegloti nopūtās. Viņš varēja būt zaglis, pat slepkava, tikai ne melis.

"Bet mūsu mājā taču nav ko zagt, mister…" Viņa apklusa.

"Vai jūs mani pazīstat?" cilvēks maskā pārsteigts iesaucās.

"Jā gan, misters Hamons mūs jau brīdināja no jūsu iebrukuma," Žanna sameloja.

"Ak, tad jau… Bet paskatieties, kas tur notiek!" svešais sevi pārtrauca, norādīdams ar roku uz degošā koka pusi.

Žanna pameta turp ātru skatienu, bet nekā sevišķa neredzēja.

"Es neko neredzu," viņa sacīja, pievērsdamās savam sarunu biedram, bet cilvēks maskā jau bija nozudis.

Uz kāpnēm viņa sastapa tēvu.

"Kur tu biji, Žanna? Es tā uztraucos par tevi!"

"Es biju aizgājusi tikai apskatīt degošo koku." Viņa pati bija pārsteigta par saviem meliem.

Šai brīdī arī Hamons iznāca no savas istabas.

"Vai zibens kur iespēris?" viņš jautāja.

"Jā, viens no jūsu kokiem ir pagalam, mans dārgais!" lords apmierināts atbildēja.

Žanna uzgāja savā istabā, nomazgājās, noģērbās un atgūlās gultā.

"Tā tev bija laba mācība, Žanna Karstona!" vioa pati sev teica. "Tavs pasaku princis ir parasts noziedznieks, un par tādu var jūsmot tikai meitene, kam galvā viss nav kārtībā."

Pēc brītiņa viņa piecēlās no gultas un palūkojās pa logu. Valdhauzā viens logs bija apgaismots — tātad Džeimss Morlaks jau bija mājās.

Žanna atviegloti nopūtās un no jauna apgūlās. Viņa bija jau ieslīgusi dziļā miegā, kad Džeimss Morlaks atstāja savu paslēptuvi biezo krūmu ēnā un uzmanīgi zagās pie ēdamistabas loga, kur ar kādu instrumentu sāka rīkoties ap tā slēģi.

9

Otrā rītā Žanna agri nokāpa ēdamistabā, lai nebūtu jāsastopas ar Hamonu. Viņa pašreiz beidza brokastot, kad istabā ieskrēja Hamons. Viņš bija tikai pa pusei apģērbies, un viņa neskūtajā sejā bija lasāmas dusmas un izbīlis.

Pamanījis Žannu, viņš samulsa un sāka atvainoties:

"Piedodiet, lēdij Žanna, esmu šausmīgi uztraukts: mani šonakt apzaguši. Man guļot, nolaupīts maks ar trim tūkstošiem mārciņu. Tas droši vien atkal ir šī nolādētā Morlaka darbs! Bet gan es tam sunim rādīšu! Šoreiz viņš…"

"Žēl, ka zaglis nav nolaupījis ari jūsu daiļrunību," Žanria viņu salti pārtrauca.

"Vienīgais, ko varu jums ieteikt," lords Krits sacīja, noklausījies Hamona stāstu, "ir ziņot par aplaupīšanu vietējai policijai. Tā pārmeklēs Morlaka namu un, ja viņš tiešām būs nozadzis jūsu naudu, to atradīs."

"Nē, tas nav iespējams!" Hamons ievaidējās. "Man taču nav nekādu pierādījumu. Bez tam — viņš taču neturēs nolaupīto naudu tādā vietā, kur to varētu atrast. Labāk es pats vēlāk aiziešu ar viņu izrunāties."

Žanna jautri iesmējās.

"Tas tiešām būs jocīgs skats: apzagtais diskutē ar zagli!"

Hamons uzmeta viņai niknu skatienu.

Lords Krits palūkojās pulkstenī.

"Pēc pusstundas es braukšu uz pilsētu. Man loti žēl, ka nevaru jūs aicināt līdzi, jo Žanna droši vien paņems tādu kaudzi bagāžas, ka pat pašai neatliks vietas automobilī."

"Kā, jūs aizbraucat?" Hamons jutās vīlies. "Es cerēju, ka vismaz līdz nedējas beigām paliksiet šeit."

"Man pilsētā ir neatliekamas darīšanas," lords teica. "Bet jūs varat mierīgi palikt, nebūt negribu jūs traucēt."

"Kad domājat atgriezties?"

"Varbūt pēc kāda mēneša," lords paskaidroja.

Pēkšņi ari Hamons atcerējās, ka viņam pilsētā ir darīšanas. Bet izteikumu, ka viņa automobilī pietiktu vietas visiem, neviens nelikās dzirdam.

Brīdi vēlāk mazais auto jau ripoja pa lielcelu. Tuvojoties Valdhauzai, Žanna redzēja, ka no turienes izbrauc un pilsētas virzienā dodas eleganta, visjaunākā tipa Itālijā ražota mašīna. Pie stūres sēdēja Džeimss Morlaks. Acīmredzot viegli iegūtā nauda tikpat viegli tika arī iztērēta…

10

Policijas inspektors Marborns iznāca no sava priekšnieka kabineta ļoti sliktā garastāvoklī. Uz ielas viņu sagaidīja viņa tuvākais palīgs un draugs seržants Slone.

"Nu, vai viss kārtībā?" tas nepacietīgi jautāja.

"Nekas nav kārtībā. Daudz netrūka, ka man būtu jāsaka ardievas dienestam. Vecais apgalvo, ka viņam esot droši pierādījumi, ka mani ir piekukuļojis spēļu kluba īpašnieks Bolsons. Arī jūsu izredzes nav labākas. Mēs abi esam nolemti atbrīvošanai no darba. Vecais zina, ka mēs vienmēr esam bijuši labi draugi. Mums ir vairs tikai viena izeja. Protams, nav patīkami būt atkarīgiem no tādiem noziedzniekiem kā Kollejs un Libers, bet bez viņiem mēs šoreiz nevarēsim iztikt. Tādēļ uzaiciniet abus šovakar pie manis vakariņās."

"Ko jūs esat nodomājis?" seržants ziņkārīgi jautāja.

"Notvert Melno Masku," inspektors Marborns atbildēja. "Tas būs visspīdošākais ķēriens, kāds mums jebkad ir bijis."

Tās pašas dienas pievakarē inspektors Marborns ieradās Ralfa Hamona dzīvoklī. Hamons viņu apsveica kā labu draugu.

"Priecājos jūs redzēt, Marborn. Vai manu vēstuli saņēmāt?"

"Jā, šorīt," inspektors atbildēja, ērti atlaidies krēslā. "Jums nozagti trīs tūkstoši mārciņu? Ceru, ka banknošu numuri ir atzīmēti?"

"Protams, bet jūs taču zināt, cik viegli ir izdot zagtu naudu, it sevišķi, ja to dara tāds veikls zēns kā Melnā Maska!"

"Vai jūs esat pārliecināts, ka tas bija viņš?"

"Pilnīgi. Lords Krits man ieteica griezties pie vietējās policijas, bet to es nevarēju darīt, jo tas taču izjauktu mūsu nodomu," Hamons klusā balsī piebilda.

Marborns piekrizdams pamāja.

"Šo apsūdzību uzstādīt būs diezgan grūti," viņš sacīja, "jo nepieciešamo pierādījumu iegūšana izmaksās diezgan dārgi."

"Izdevumus maksāšu es, lai cik lieli tie arī nebūtu!" Hamons uztraukts iesaucās. "Tikai gādājiet, lai tieku reiz no viņa vaļā! Pašlaik viņš ir Londonā. Vai jums ir kāds noteikts plāns?"

Inspektors pamāja ar galvu.

"Blekhaitā dzīvo kāds bijušais koloniju ierēdnis ar sievu, meitu un trim kalpotājiem. Viņš ir loti bagāts; starp citu, viņam pieder arī sevišķi reta un vērtīga dārglietu kolekcija. Man ir kāds vīrs, kurš iekļūs šī bagātnieka dzīvoklī un uzlauzīs visus skapjus. Protams, vērtslietas mēs neiegūsim, jo tās ieslēgtas tērauda seifā, bet tas mums nemaz arī nav vajadzīgs. Grūtākais uzdevums būs izdarīt tā, lai Melnā Maska ielaušanās laikā atrastos notikuma vietas tuvumā vai pat pašā namā. Tomēr ceru, ka arī šo problēmu mums izdosies atrisināt. Lieta tāda, ka Blekhaitā dzīvo Morlaka uzticamais sulainis Bingers, kuru viņa saimnieks loti iemīļojis. Bingers pa nakti nepaliek Morlaka dzīvoklī, bet vakaros dodas ar autobusu uz savu dzīvokli pie ģimenes. Šo apstākli mēs izmantosim, lai ievilinātu Morlaku slazdos. Sakiet — vai jums nav kādas viņam piederošas lietas: kabatas lakatiņš, piezīmju grāmatiņa vai kas cits tamlīdzīgs?"

Hamons pakratīja galvu.

"Žēl," inspektors turpināja. "Nu nekas, es likšu iegravēt viņa monogrammu kabatas nazītī, kuru vēlāk atradīs nozieguma vietā, — tā mums būs iespējams daudz vieglāk pierādīt viņa vainu. Bet neaizmirstiet, ka tas viss maksās labu naudiņu."

Hamons izņēma no atvilktnes žūksni papīrnaudas un klusēdams pasniedza to inspektoram, kurš drebošiem pirkstiem paslēpa naudu kabatā.

Uz ielas viņu jau gaidīja Slone.

"Nu, vai nauda ir?" viņš nepacietīgi iesaucās, redzēdams priekšnieka starojošo seju.

"Runājiet taču klusāk!" Marborns viņu apsauca. "Jā, dabūju avansu pirmajiem izdevumiem, simt mārciņas ir jūsu. Tās dabūsiet, kad būsim nonākuši manā dzīvokli. Vai Kolleju satikāt?"

"Jā, viņš jau visu pēcpusdienu jūs gaida. Libers gan vēl nav rādījies."

11

"Vai jūs šovakar kaut kur iesiet?" Bingers jautāja.

"Nē, es palikšu mājās. Jūs varat tūliņ doties pie savas ģimenes, kafiju man pasniegs Mahmets."

Kad Bingers bija izgājis, Džeimss Morlaks nolika grāmatu, kuru nupat bija lasījis, un sāka domīgi solot pa istabu. Tad viņš piegāja pie dīvāna un pacēla tā sēdekli. Izņēmis no dīvāna iekšienes nelielu tērauda kasti, viņš nolika to uz galda un atslēdza. Kastē atradās vesels klēpis aplokšņu ar uzrakstītām adresēm, bet katrā aploksnē — žūksnis banknošu. Salīdzinājis aplokšņu uzrakstus ar sarakstu savā piezīmju grāmatiņā, Morlaks no jauna aizslēdza kasti un novietoja to atpakaļ zem dīvāna sēdekļa.

Iegājis guļamistabā, viņš pārvilka kurpes un paņēma mēteli, jo, neraugoties uz vēlo vakara stundu, miegs viņam vēl nenāca. Izgājis priekšistabā, viņš ieraudzīja uz grīdas aploksni, kura acīmredzot bija iesviesta no ārpuses pa durvju spraugu. Džeimss pacēla aploksni un izlasīja ar zīmuli rakstīto adresi:

"Misteram Morlakam, steidzīgi."

Vēstuli atplēsis, viņš ātri izlasīja nedaudzos vārdus. Domīgi saraucis pieri, viņš iebāza vēstuli aploksnē un ielika to kabatā.

Kad Morlaks izgāja uz ielas, inspektors Marborns, kurš visu vakaru bija novērojis viņa nama durvis, piegrūda ar elkoni līdzās stāvošajam neliela auguma vīrietim un iečukstēja tam ausī:

"Tas ir viņš!"

Kabatzaglis saprotoši pamāja un, pārgājis ielas otrā pusē, uzmanīgi sekoja Morlakam.

Kādā ielu krustojumā, kur gājēju kustība bija sevišķi dzīva, Džeimss neviļus saskrējās krūtīs ar maza auguma nepatīkama izskata vīreli. Atvainojies svešais ātri pazuda drūzmā, bet Morlaks mierīgi turpināja savu vēlo pastaigu.

Inspektors Marborns gaidīja Liberu norunātajā vietā.

"Nu, kas bija?" viņš nepacietīgi jautāja.

"Ieguvu šo vēstuli," kabatzaglis atbildēja, pasniegdams policistam aploksni.

Inspektors izrāva viņam vēstuli no rokām un, nostājies ielas malā zem laternas, to ātri izlasīja. Viņa seja pēkšņi nobāla, tad tumši piesarka.

Vēstule nebija gara:

"Dārgais mister Morlak! Ralfs Hamons grib ar kāda policista, inspektora Marborna, palīdzību iemānīt jūs lamatās.

Žanna Smita"

"Kas tā par Žannu Smitu?" Marborns uztraukts iesaucās.

Tas pats jautājums nodarbināja arī Džeimsa Morlaka prātu.

12

Inspektors Marborns steigšus devās uz Hamona dzīvokli. Sulainis, kurš vinu pazina, ielaida viņu un paskaidroja, ka mistera Hamona nav mājās.

"Varbūt jūs vēlētos runāt ar mis Hamonu?" Redzot policista izbrīnu, sulainis paskaidroja, ka mis Hamona ir viņa kunga māsa, kura nupat atbraukusi pie brāļa no Parīzes.

Lidija Hamona pieņēma Marbornu, nepieceldamas no mīkstā dīvānā, kurā viņa sēdēja ar atvērtu grāmatu rokā. Uzmetusi policistam nevērīgu skatienu, viņa no jauna iegrima lasīšanā. Mis Hamona bija interesanta, pat skaista jaunava. Viņas pievilcību vēl pastiprināja greznais, pēc pēdējās Parīzes modes šūtais tērps un daudzās dārgās rotaslietas.

Marborns, kurš ātri sajūsminājās par sieviešu skaistumu, jau no pirmā acu uzmetiena jutās pilnīgi savaldzināts.

"Jūs vēlaties sastapt manu brāli?" viņa jautāja, nepaceldama acis.

"Jā gan, cienītā jaunkundz, man jārunā ar vinu par kādu ļoti svarīgu jautājumu."

"Ceru, ka viņš drīz pārnāks. Sēdiet taču, mister Marborn!"

Pēc brītiņa ieradās arī Ralfs Hamons.

"Ā, Marborns! Vai kas noticis? Lidij, atļauj tevi iepazīstināt ar manu draugu Marbornu, Londonas policijas inspektoru."

Nejaudams detektīvam ne atvadīties, Hamons izstūma viņu no istabas un ieveda savā kabinetā. Tur inspektors pastāstīja tam visu, kas bija noticis.

"Vai kādam vēl zināms mūsu plāns?" viņš jautāja.

"Nē," Hamons apgalvoja, "neviens, izņemot manu māsu, to nezina, bet uz viņu mēs varam pilnīgi paļauties."

Kad detektīvs bija prom, Hamons iegāja savas māsas istabā.

"Kādēļ īsti tu esi ieradusies?" viņš skarbi jautāja.

"Man vajadzīga nauda. Bez naudas taču nevar dzīvot, Ralf."

Hamons brīdi klusēdams uzlūkoja māsu, tad iesāka:

"Klausies, Lidij, toreiz, kad es tikko iesāku pelnīt naudu, tu strādāji kādā bārā Rietumos, kur pelnīji taisni tik daudz, lai varētu vilkt dzīvību. Neaizmirsti to! Mani līdzekli nav neizsmeļami; es nekādā gadījumā nevaru palielināt to summu, kuru tu no manis saņem ik mēnesi un kura jau tā ir pietiekami liela. Citādi var gadīties, ka tev nāksies atkal pašai pelnīt sev uzturu."

Lidija uzmeta viņam ļaunu skatienu.

"Ko tas nozīmē? Neaizmirsti, Ralf, ka esmu tev dažu labu reizi palīdzējusi tikt pie desmitiem tūkstošu — arī toreiz, kad tev bija darīšanas ar Džonu Kornfordu."

Ralfs nobālēja.

"Necel jau nu tūliņ traci!" viņš samierinoši teica. "Es rūpējos tikai tavā labā. Tu taču zini, ka tava palīdzība man vajadzīga arī tagad. Marborns ir izstrādājis lielisku plānu, kā padarīt Morlaku nekaitīgu. Ja šis plāns mums neizdosies, tad ķersimies pie cita, un tajā būs liela loma tev, Lidij."

"Un kas man būs par to? Droši vien tas pats, kas Kornforda lietā — nekas!"

"Tur taču es arī nekā neieguvu," viņš piezīmēja. "Tā bija vislielākā vilšanās manā mūžā."

"Un ko tu gribi, lai es daru ar Morlaku?" Lidija, mazliet nomierinājusies, jautāja.

"Tas atkarīgs no tā, kā veiksies Marbornam. Pagaidām mums vēl nav iemesla par to domāt un runāt," Hamons noteica.

13

Bija piektdienas vakars. Paēdis melnā kalpa pasniegtās vakariņas, Džeimss Morlaks izklaidīgi šķirstīja vakara avīzi. Bingers, dabūjis uz trim dienām atvaļinājumu, šovakar jau agri bija aizgājis mājup. Morlaks bija nolemsi braukt uz Valdhauzu. Viņa auto jau stāvēja durvju priekšā.

Morlaks jau gribēja nolikt avīzi, kad pēkšņi iezvanījās telefons. Viņš nocēla klausuli. Kāda uztraukta balss jautāja:

"Vai tur misters Morlaks?…. Es zvanu no Blekhaitas… jūsu sulaini Bingeru sabraucis autobuss… Viņš pagaidām atrodas namā numur 12 Krenfīldgārdenā… Vai jūs varētu tūliņ ierasties?"

"Vai viņš ir ievainots?" Morlaks ātri jautāja.

"Jā, smagi — ir maz cerību, ka izdosies glābt viņa dzīvību… Šeit runā doktors Hrengers."

Pēc brītiņa Džeimss jau sēdēja savā automobilī.

Libers, kurš no savas paslēptuves novēroja Morlaka dzīvokļa durvis, aizsteidzās pie telefona un ziņoja Marbornam:

"Viņš izbrauca piecas minūtes pāri deviņiem."

Džeimss Morlaks apturēja mašīnu divpadsmitā nama durvju priekšā un izkāpa. Viņam likās dīvaini, ka nekur nebija redzama sarkanā laterna, ar kādu parasti mēdz atzīmēt ārsta dzīvokli. Viņš tomēr nelauzīja par to galvu, bet tūlīt gājā iekšā un devās augšup pa kāpnēm. Kad viņš bija sasniedzis pēdējo pakāpienu, lejā pēkšņi atskanēja šāviena troksnis un vairāku kāju smagie soli.

Instinktīvi viņš nojauta, ka iekļuvis briesmās, un skriešus devās lejup pa kāpnēm. Bet, tiklīdz viņš paspēra dažus solus uz durvju pusi, smags sitiens pa galvu gandrīz nogāza viņu gar zemi. Pēc otrā sitiena Džeimss nemaņā nokrita uz grīdas…

Morlaks nāca pie samaņas šaurā, pustumšā istabiņā. Viņš gribēja piecelties un aptaustīt sāpošo galvu, bet rokas bija saslēgtas.

Pēkšņi noskrapstēja atslēga, un ienāca inspektors Marborns. Viņa seja staroja priekā.

"Tā, Morlak! Beidzot nu jūs esat mums rokā! Esmu inspektors Marborns," viņš turpināja oficiālā tonī, "un kā policijas darbinieks izvirzu jums šādus apvainojumus: jūs šonakt izdarījāt ielaušanos un zādzības mēģinājumu Krenfīldgārdenā, namā numur 12, pie jums atrasti ielaušanās rīki, kā arī pielādēts revolveris. Varbūt jūs interesē tas, ka esmu apcietinājis arī jūsu līdzdalībnieci Žannu Smitu?"

Džeimsam negribot bija jāpasmaida.

"Esmu tiešām sajūsmināts! Būšu loti priecīgs iepazīties ar šo Žannu Smitu. Varbūt esat apcietinājis arī mūsu kopīgo draugu Hamonu?"

Inspektors pasmaidīja.

"Jūs taču zināt, ka ne. Kādos gan noziegumos es varētu viņu apvainot?"

Džeimss brīdi klusēja, tad mierīgā balsī atbildēja.

"Slepkavībā ar iepriekšēju nodomu. Bet jūs — kā viņa līdzzinātāju un slēpēju!"

14

Žanna Karstona un viņas tēvs ēda brokastis, kad sulainis pieteica Ralfu Hamonu.

"Atkal jau šis neciešamais cilvēks!" meitene nopūtās.

Hamons ienāca smaidīdams, priekā starojošu seju.

"Nesu jums loti interesantu ziņu," viņš teica, apsēzdamies krēslā pie galda. "Beidzot mums tas velns ir rokā!"

"Oho, tas nav slikts ķēriens!" lords Krits norūca. "Tad tik sasieniet viņu labi un metiet atpakaļ ellē!"

"Par kādu velnu jūs runājat?" Žanna pukstošu sirdi ievaicājās.

"Par Morlaku, protams. Pagājušo nakti viņš apcietināts tieši tai brīdī, kad gribējis ielauzties kāda bagātnieka dzīvoklī, lai nolaupītu dārgu vērtslietu kolekciju."

"Jūs runājat par Džeimsu Morlaku, mūsu kaimiņu?" lords neticīgi jautāja.

Hamons pamāja.

"Jā, es runāju par Melno Masku, visbīstamāko noziedznieku, kāds vien pēdējos gados redzēts."

Žannai šķita ka istaba sāk griezties riņķī. Viņa nešaubījās par Hamona vārdu patiesību — to pierādīja viņa jautrais garastāvoklis un laimīgais smaids.

"Mana māsa lūdz atļauju jūs apmeklēt, lēdij Žanna," Hamons pagriezās pret meiteni.

"Ak jā, jums taču esot māsa Parīzē… Man loti žēl, bet pusdienās es nebūšu mājās."

"Tādā gadījumā pateikšu, lai viņa nāk rīt. Ceru, ka viņa jums patiks," Hamons sacīja, neievērodams Žannas atturību.

"Kad misteru Morlaku nopratinās?" Žanna jautāja.

"Šorīt tika uzsākta izmeklēšana, kura turpināsies dažas dienas, tātad jau nākamnedēļ viņam būs jāstājas tiesas priekšā. Jūs loti interesējaties par viņu?"

Žanna izlikās šo jautājumu nedzirdam.

"Vai viņam ir draugi, kas varētu galvot par viņu?" viņa vaicāja.

"Tam nebūtu nekādas nozīmes, jo policija neatbrīvotu viņu ne pret kādu drošības naudu."

Žanna piecēlās un klusēdama atstāja istabu.

"Kur viņu tiesās?" lords Krits pēc brītiņa jautāja.

"Griničā."

15

Kad nākamās dienas pēcpusdienā Stefens pieteica mis Lidiju Hamonu, Žanna ar smagu nopūtu lika viņu aicināt iekšā.

Labu brīdi tērzējusi par dažādām neinteresantām lietām, Lidija tieši ķērās pie sava uzdevuma:

"Ralfs man stāstīja, ka esot nopircis jūsu īpašumus Saseksā. Tas laikam ir brīnišķīgs apvidus!"

"Jā gan, tur ir loti skaisti."

"Cik žēl, ka šis senču mantojums vairs nepiederēs jūsu ģimenei! Es jau Ralfam pārmetu, ka viņš atņēmis jums šos īpašumus."

"To viņš vēl nav darījis un ari nevar izdarīt, kamēr mans tēvs ir dzīvs," Žanna paskaidroja, nopratusi viešņas nodomu.

"Jā, to es zinu, bet es pašreiz nedomāju par jūsu tēvu, bet gan par jums. Ari Ralfs loti bieži domā par jums. Daži uzskata Ralfu par aukstu, mantkārīgu egoistu, bet patiesībā viņam ir zelta dvēsele," Lidija diplomātiski turpināja.

"Tad jau viņa nākamā sieva būs loti laimīga," Žanna gribēja pasteidzināt sarunas iznākumu.

"Par to esmu pārliecināta." Lidija mazliet samulsa. "Bet būsim gluži atklātas: sakiet — kādēļ jūs negribat kļūt par Ralfa sievu?"

"Labi, arī es būšu atklāta. Tādēļ, ka tas ir pilnīgi neiespējami."

"Bet kāpēc?" Lidija neatlaidās.

"Tāpēc, ka jau esmu saderinājusies," Žanna ar ļaunu prieku paskaidroja.

Lidija bija galīgi satriekta.

"Saderinājusies! Bet Ralfs taču to nezina!"

"Nu tad tagad varat ari viņam to pastāstīt. Tas viņam būs tikpat interesanti kā ziņa par mistera Morlaka arestu."

"Kā — vai jūs ari pazīstat Džeimsu Morlaku?" Lidija jautāja, pūlēdamās apslēpt savu uztraukumu un vilšanos.

"Protams," Žanna apstiprināja, "es viņu pazīstu loti labi, jo viņš ir mans saderinātais!"

16

"Ko tu tagad esi izdarījusi!" lords Krits iesaucās, kad Žanna tam bija atstāstījusi savu sarunu ar mis Hamonu.

"Es gribēju viņus krietni nobiedēt," Žanna kā atvainodamās paskaidroja.

"Bet tu taču varēji izdarīt to kā citādi," tēvs dusmojās. "Kā gan tas izklausās: noziedznieka līgava?! Vai tu patiesi esi ar viņu saderināta?"

"Nē, tēt, par to vari būt drošs — es viņu pat nepazīstu."

Lords atviegloti nopūtās.

"Bet iedomājies taču," viņš turpināja rāties, "ka tas var iekļūt arī avīzēs!"

"Tas man neienāca prātā," meitene nobijusies atzinās.

Viņu sarunu pārtrauca sulainis, kurš pieteica misteru Hamonu.

"Es neesmu mājās, Stefen!" lords Krits iesaucās, ātri pieceldamies un izsteigdamies no istabas.

Žanna izgāja viesistabā, kur Hamons nervozi soļoja uz priekšu un atpakaļ.

"Ko tas nozīmē?" viņš uztraukumā kliedza. "Vai tiešām jūs esat šī noziedznieka līgava? Neaizmirstiet, Žanna, ko toreiz jums teicu: jūs esat vienīgā sieviete, kuru es mīlu, un jums jākļūst manējai! Es drīzāk nonāvētu jūs nekā atdotu citam… Bet visdrīzāk es nonāvētu viņu!… Bet varbūt tas nav tiesa?"

"Nē, tas nav tiesa, es tikai jokoju. Uz šo joku mani pamudināja jūsu un jūsu māsas neciešamā izturēšanās pret mani."

Ienākot viņa bija atstājusi durvis pusvirus, labi zinādama, ka aiz tām atrodas uzticamais sulainis.

"Stefen!" viņa pasauca un, kad tas ienāca, piebilda: "Pavadiet, lūdzu, misteru līdz durvīm. Un turpmāk mūsu mājas durvis lai viņam ir slēgtas!"

Stefens palocījās un, pagriezies pret Hamonu, klusēdams norādīja tam uz durvīm.

Šis bija viens no vislaimīgākajiem mirkļiem Stefena mūžā.

17

"Jūs esat romantiķis, mans dārgais Velling, un tādēļ visu redzat ačgārni," kolonels Kārters smiedamies teica. "Neraugoties uz to, jūs tomēr esat bijis viens no labākajiem detektīviem. Baidos, ka arī šoreiz jūsu domu gājiens izrādījies pareizs."

Kapteinis Vellings, Skotlendjarda astotās nodaļas priekšnieks, nopūtās. Viņš bija jau vecīgs vīrs sirmiem matiem un laipnu, melanholisku seju.

"Ko jūs ar to domājat?" Vellings jautāja.

"Man šķiet, ka mēs vareni izgāzīsimies," Kārters nopietni turpināja. "Melnā Maska ir mums rokā — par to vairs nevar būt nekādu šaubu. Es tikai vēlētos, lai viņu būtu sagūstījis kāds cits, nevis Marborns, kuru es jau gribēju atlaist no darba. Lai nu kā, bet visi pierādījumi pet viņu mums ir…"

"Bet šie pierādījumi var būt arī viltoti," kapteinis Vellings vinu pārtrauca.

Kārters pārsteigts vinu uzlūkoja.

"Jūs taču nedomājat, ka visa šī lieta būtu ar nodomu organizēta, lai Morlaku notvertu."

"Tieši to es domāju. Vai atceraties gadījumu ar Šelmanu? Šis naudas viltotājs nebija tik naivs, lai pats sevi nodotu, bet tomēr pie vina atrada pierādījumus, uz kuru pamata to notiesāja uz desmit gadiem cietumā. Arī tas toreiz bija Marborna darbs."

Kolonels pārsteigts uzlūkoja savu palīgu.

"Kas attiecas uz Morlaku," Vellings turpināja, "tad visa šī lieta ir vairāk nekā aizdomīga. Iedomājieties: cilvēks ir nodomājis izdarīt zādzību. Viņš aizbrauc uz Blekhaitu, aptur auto tieši durvju priekšā un mierīgā garā iesāk savu darbu! Kad nu policija viņu pārsteidz, viņš pat nemēģina lietot savu ieroci, kurš it kā esot pie viņa atrasts. Kādā nolūkā tad īsti viņš būtu nēsājis sev līdzi revolveri?!"

Kolonels domīgi pakratīja galvu.

"Bet viss viņa stāsts par telefonu un ievainoto Bingeru taču ir salti meli."

"Nē, tas nav izdomājums, bet patiesība! Nūkrosas telefonu centrālē šī saruna uztverta. Un cilvēks, kurš ziņoja Morlakam par viņa sulaiņa sabraukšanu, bija Marborns pats!"

"Bet kas tādā gadījumā ir šis Morlaks?" kolonels ieinteresēts jautāja.

Vellings vienaldzīgi atmeta ar roku.

"Vinu var notiesāt vai attaisnot, bet vienu es jums varu teikt: Džeimss Lesingtons Morlaks tiešām ir Melnā Maska, visbīstamākais noziedznieks, kāds vien redzēts pēdējos divdesmit gados. Par to man ir pilnīgi droši pierādījumi."

Viņš uz brīdi apklusa, tad turpināja:

"Pirms desmit gadiem policija atrada Portsmutroudā kādu matrozi nāves agonijā…"

"Par ko jūs runājat?" Kārters viņu pārtrauca.

"Par Melno Masku," Vellings mierīgi paskaidroja, "un par apstākļiem, kas viņu pamudināja kļūt par noziedznieku… Šis matrozis bija nogalināts, un viņa personību neizdevās noskaidrot. Vai ar to vēl nepietiek, lai cilvēks kļūtu par noziedznieku?"

"Jūs mīlat noslēpumainību, Velling," kolonels smaidīdams piezīmēja.

"Jā gan, noslēpumainība ir mana kaislība," kapteinis nopietnā balsī atbildēja un piecēlās, lai atvadītos.

18

Tiesas zāle bija pārpildīta. Tiesnesis garlaikodamies noklausījās pēdējās policijas pārstāvju liecības.

"Vai jums ir vēl kāds liecinieks, mister Morlak?" tiesnesis jautāja, kad visi bija nopratināti.

"Nē, milord. Es gan gribēju lūgt nopratināt Nūkrosas centrāles telefonistu, bet tagad uzskatu to par lieku, jo policija pati atzīst, ka jau minētā saruna pa telefonu tiešām ir notikusi. Tātad visa apsūdzība balstās uz policijas apgalvojumu, ka pie manis atrasts revolveris un ielaušanās rīki. Tomēr nav pierādīts, ka es tos kādreiz būtu kur pircis vai lietojis."

Pēc aizstāvja runas, kurā tas visādi centās pierādīt apsūdzības nepamatotību, zvērinātie paziņoja Morlakam spriedumu: attaisnot. Zāles durvīs Džeimsu uzrunāja kāds sirms labsirdīga izskata kungs:

"Priecājos, ka tik viegli tikāt cauri, Morlak!"

"Pateicos, mister Velling," Morlaks smaidīdams atbildēja.

Šai brīdī no tiesas zāles iznāca arī Marborns ar Sloni. Viņu sejās bija lasāma vilšanās un dusmas.

"Jūs abi esat atbrīvoti no darba," kapteinis Vellings tiem paziņoja. "Trešdien no rīta jums jāierodas nodot formas tērpus."

Morlaks jau kāpa lejup pa kāpnēm, kad izdzirda sievietes balsi:

"Atvainojiet…"

Viņš pagriezās un ieraudzīja sev pretī stāvam jaunu meiteni. Viņa bija vienkārši ģērbusies, bet loti glīta. Viņas sejā bija lasāms priecīgs satraukums.

"Esmu loti laimīga, mister Morlak, loti laimīga!"

"Pateicos," viņš teica, juzdamies svešās meitenes savaldzināts.

"Jā, jūs tiešām esat man pateicību parādā," meitene iesmējās.

"Par ko gan?" Džeimss pārsteigts jautāja.

"Es jums reiz izdarīju vai vismaz gribēju izdarīt loti svarīgu pakalpojumu."

"Pakalpojumu?" Džeimss arvien vēl nesaprata. "Kas tad jūs īsti esat?"

"Es esmu Žanna Smita!"

19

Ralfs Hamons sēdēja sava biroja kabinetā. Viņš nupat bija saņēmis zinu par Morlaka attaisnošanu un jutās loti nomākts.

Ienāca sekretārs un pasniedza viņam kādu vizītkarti.

"Lai viņš ienāk," Hamons, nepatīkami pārsteigts, teica.

"Lūdzu, sēdieties, kapteini Velling," viņš sacīja, uzlūkodams ienācēju, ar kuru tikās pirmo reizi. "Ar ko varu jums pakalpot?"

"Man ienāca prātā atnākt patērzēt ar jums," detektīvs laipnā balsī paskaidroja. "Jūsu birojs atrodas tik izdevīgā vietā — tieši pretī krimināltiesas namam. Ja nemaldos, jūs nebijāt tiesā, kad notika Morlaka prāva?"

"Nē, šī lieta mani neinteresē."

"Ak tā! Un es atkal domāju gluži pretēji…"

"Taisnību sakot," Hamons pasteidzās izlabot savu neveiklo kļūdu, "šī lieta mani tomēr interesē, jo Morlaks man jau ilgus gadus neliek mieru. Es pat varēju sniegt policijai par viņu dažas interesantas ziņas."

"Tā, tā. Jā, dīvains cilvēks šis Morlaks. Vai jūs zināt, mister Hamon, ka viņam ir sulainis — melnais, ar kuru tas sarunājas arābiski? Ja nemaldos, ari jūs pārvaldāt šo valodu?"

"Jā," Hamons īsi atbildēja.

"Nu redzat, kāda brīnišķīga sagadīšanās!" Vellings turpināja, ar skumju skatienu uzlūkodams Hamonu. "Ak jā — jūs jau savā laikā dibinājāt Marokā vairākas akciju sabiedrības. Ja nemaldos, tad pirms gadiem divpadsmit jūs nodibinājāt "Rizdimantu sindikātu"?"

"Jā, bet tas diemžēl bija spiests bankrotēt."

"Man žēl to nabaga akcionāru, kuri bija ieguldījuši tur savu naudu."

"Tos jums nav ko žēlot, jo es biju vienīgais akcionārs," Hamons skarbi sacīja.

Kapteinis Vellings izlikās šo piezīmi nedzirdam.

"Un vai daudz bija tādu, kas iekrita ar šīm akcijām?" viņš vienaldzīgi jautāja.

"Es taču jau teicu, ka vienīgais akcionārs biju es!" Hamons nepacietīgi iesaucās. "Neviena no šī uzņēmuma akcijām nav nākusi citās rokās."

"Tavu brīnumu!" kapteinis Vellings izlikās pārsteigts. "Tad jau tā lieta kļūst pavisam noslēpumaina. Par ko tad Džeimss Morlaks jūs vajā, ja visas akcijas palikušas vienīgi jūsu rokās? Kāpēc tad viņš jau desmit gadus aplaupa bankas, un kādēļ viņš kļuvis par noziedznieku?"

Vellings lēni piecēlās un pagriezās uz iešanu, bet durvīs vēlreiz apstājās.

"Vai jūs kādreiz esat saticis kādu Portsmutroudas matrozi?" viņš jautāja.

Hamons sarāvās, bet inspektors mierīgi turpināja: "Mūsu dienās vairs neredz šos ļaudis staigājam pa nomaļiem lielceļiem. Viņi domā, ka ar vilcienu braukt ir ērtāk nekā iet kājām. Un viņiem pa daļai taisnība, jo vilcienā nogalināt cilvēku nav tik viegli kā vientuļajā Portsmutroudā. Vai nav tiesa?" Atbildi nenogaidījis, viņš izgāja.

20

Ko gan šis cilvēks zināja? Vai Morlaks būtu viņam ko stāstījis?

Hamonam nāca atmiņā kāda saulaina diena Marokā un divi cilvēki, kas jāja pa tuksnešaino augstieni. Viens no tiem bija Hamons pats, bet otrs — viņa viesis, cilvēks bez vārda. Viņiem garām pajāja jauns puisis, kurš bieži uz viņiem atskatījās. Tā bija Hamona pirmā sastapšanās ar Džeimsu Lesingtonu Morlaku…

Hamons nokratīja nepatīkamās atmiņas un izgāja no kabineta.

Ralfa Hamona bibliotēka bija loti plaša un izmeklēta. Glīti sakārtoti, greznos ādas vākos visdažādāko tautu un virzienu autoru darbi aizņēma vairākus masīvus ozolkoka skapjus.

Bet grāmatas maz interesēja Hamonu. Nevienu no tām viņš nebija izlasījis līdz galam. Tikai vienu grāmatu, kuras iesējums ne ar ko neatšķīrās no pārējiem, viņš bieži vien ņēma rokās. Tā stāvēja ieslēgta nelielā skapī līdzās citām grāmatām.

Arī tagad Hamons aizslēdza bibliotēkas istabas durvis un nolaida tām priekšā smagos aizkarus, tad atvēra mazo skapīti un izņēma no tā grezno sējumu. Tad viņš no vestes kabatas izņēma mazu plakanu atslēdziņu, iebāza to kādā tikko manāmā spraudziņā starp grāmatas vāku un lapām un pagrieza. Paceļot vāku, zem tā kļuva redzama plakana tērauda kastīte, kurā Hamons glabāja savus vērtīgākos dokumentus.

Izņēmis no kastītes iegarenu papīra lapiņu, viņš nolika to sev priekšā uz galda un sāka lasīt. Tā bija visbriesmīgākā apsūdzība pret Ralfu Hamonu noziegumā, par kuru vainīgajam draudēja nāvessods. Drebošiem pirkstiem Hamons aizdedza sērkociņu, brīdi paturēja to rokā, bet tad nevarīgi iemeta degošo skaliņu kamīnā un novietoja dokumentu atpakaļ kastītē.

Šai mirklī kāds klauvēja pie durvīm. Hamons ātri aizcirta kastītes vāku, nolika grāmatu atpakaļ plauktā un piegrūda skapja durvis.

"Kas tur ir?"

"Vai varat pieņemt misteru Marbornu?" sulaiņa balss aiz durvīm jautāja.

"Jā, lai viņš ienāk!"

Viņš atbīdīja durvju aizšaujamo un ielaida detektīvu.

"Es esmu pazudis cilvēks, Hamon!" inspektors uztraukts teica. "Kaut es nekad nebūtu ielaidies darīšanās ar šo nolādēto Morlaku!"

"Neesiet taču bērns," Hamons mierīgi sacīja, nolikdams uz galda viskija pudeli. "Ar kliegšanu tur nekas vairs nav līdzams."

"Vellings man paziņoja, ka esmu atlaists no darba. Tagad jums jāgādā man kāda vieta," Marborns teica.

"Kaut tas nebūt nav mans pienākums, tomēr šķiet, ka varēšu jums palīdzēt. Man vajadzīgs uzticams cilvēks Tanžerā, kurš prastu aizstāvēt manas intereses. Bet neaizmirstiet, ka vietu jūs pazaudējāt nevis manis, bet gan Džeimsa Morlaka dēj."

Marborns apsēdās pie rakstāmgalda un vienā paņēmienā izdzēra Hamona piepildīto glāzi, tad izņēma no kabatas un atlocīja kādu papīriņu.

"Šeit es sarēķināju kopā visus savus izdevumus," viņš teica.

Hamons ievaidējās, ieraudzījis milzīgo summu.

"Es neesmu jūs pilnvarojis atļauties tik milzīgus izdevumus!" viņš iesaucās.

"Nē, bet jūs taču sacījāt, ka apņematies maksāt visu summu, lai cik liela tā arī nebūtu."

"Bet tas ir gandrīz tūkstotis mārciņu!"

"Jā gan, bez tam arī Slonem vēl jādabū sava tiesa."

"Bet neaizmirstiet, ka esmu jau devis jums bezgala daudz naudas…" Hamons iesāka, bet viņu pārtrauca sulainis, kurš šai acumirklī parādījās durvīs. Viņš pačukstēja savam kungam dažus vārdus, ko Marborns nevarēja sadzirdēt.

"Kā, viņš ir šeit?" Hamons uztraukts iesaucās.

"Jā, viņš lejā gaida."

Hamons pagriezās pret savu viesi.

"Viņš ir šeit! Jūs palieciet augšā, bet es noiešu ar viņu parunāt. Lai durvis paliek vajā. Ja dzirdat kādu troksni, steidzieties man palīgā.

Hamons apsveica Džeimsu Morlaku sevišķi sirsnīgi.

"Nāciet vien iekšā, dārgais Morlak," viņš aicināja, atvērdams viesistabas durvis. "Nemaz nevaru izteikt, cik loti priecājos par jūsu attaisnošanu!"

"Esmu nolēmis atmest savu neglīto nodarbošanos," Džeimss sacīja, ieiedams viesistabā, "bet bez jūsu palīdzības nevaru to izdarīt."

"Labprāt, mīļais Morlak, darīšu visu, ko spēju!"

"Atdodiet man dokumentu, kuru parakstījis tas cilvēks, kuru redzēju kopā ar jums pirms divpadsmit gadiem," Morlaks mierīgi turpināja.

"Pieņemsim, ka šis dokuments man tiešām ir," Hamons pēc brītiņa sacīja. "Bet vai jUs tiešām uzskatāt mani par tādu nelgu, kas labprātīgi ļaus sevi pakārt?"

"Es došu jums pietiekami daudz laika aizceļošanai," Morlaks paskaidroja.

Hamons dobji iesmējās.

"Man nenāk ne prātā aizbraukt no Anglijas, sevišķi vēl manu kāzu priekšvakarā ar Žannu Karstonu!"

"Par to man nav nekādas dajas," Džeimss vienaldzīgi atteica. "Man vajadzīgs tikai minētais dokuments."

Hamons no jauna iesmējās.

"Pat ja tas man būtu, jūs to nedabūtu; bet man šī dokumenta nav!"

Morlaks domīgi pakratīja galvu.

"Es redzu, ka pērtiķis arvien vēl negrib izvilkt roku no pudeles, lai nebūtu jāzaudē gardā datele! Neaizmirstiet, Hamon, ka šis ir mans pēdējais brīdinājums," viņš aiziedams vēl piebilda.

Hamons noslēdza aiz viņa durvis un devās augšup pa mīkstu paklāju izklātajām kāpnēm.

"Mūsu draugs arvien vēl pārāk iedomīgs," viņš sacīja, ieiedams bibliotēkā, — bet istaba bija tukša!

Hamons pazvanīja. Sulainis zināja sacīt, ka Marborns pirms laba brīža lielā steigā atstājis namu.

"Dīvaini!" Hamons norūca.

Pēkšņi viņš pamanīja uz rakstāmgalda kādu papīriņu. Paņēmis to, Hamons izlasīja:

"Jūs negribējāt atlīdzināt manus izdevumus — tagad būsiet spiests maksāt daudz lielāku summu!"

Hamons vienaldzīgi paraustīja plecus un iemeta zīmīti papīrkurvī. Te pēkšņi viņš pamanīja, ka mazā skapīša durvis stāv līdz galam vaļā. Ar vienu lēcienu Hamons bija pie skapja.

Grāmata stāvēja savā vietā, bet, kad Hamons atvēra tās neaizslēgto vāku, viņš uzreiz pamanīja, ka tik svarīgais un bīstamais dokuments no kastītes pazudis!

21

Pēc ilgāka laika Džeimss Morlaks tagad atkal pirmo reizi brauca uz Valdhauzu. Viņam nāca smiekli iedomājoties, kādām acīm viņu tagad uzlūkos Saseksas iedzīvotāji.

Pie garāžas durvīm viņu sagaidīja šoferis, kura sveiciens un izturēšanās šoreiz bija tik pārspīlēti godbijīga, ka Džeimss tūlīt nojauta ko ļaunu.

Viņš iegāja namā. Pārvaldnieks, dziļi palocīdamies, atvēra viesistabas durvis.

"Vai viss kārtībā, Viljam?" Morlaks jautāja, nenovilkdams virsdrēbes.

"Viss ir pilnīgā kārtībā," Viljams Klēvers sacīja, tad negaidot piebilda: "Es lūdzu atbrīvot mani un manu sievu no darba."

"Vai tad jums pie manis nepatīk?" Morlaks pārsteigts jautāja.

"Tieši pretēji," pārvaldnieks samulsis atbildēja. "Bet manai sievai ir kaitīgs šejienes gaiss. Un man ir piedāvāta laba vieta pilsētā."

"Labi," Džeimss īsi noteica un, iegājis savā kabinetā, atslēdza vienu no rakstāmgalda atvilktnēm un izņēma no tās dažas banknotes.

"Te būs jūsu alga līdz šodienai. Stundas laikā jums jāatstāj šis nams."

"Vēl daži no dienestniekiem vēlētos ar jums runāt," Klēvers iebilda, ņemdams naudu.

"Sakiet, lai viņi ienāk."

Pirmā ienāca virēja.

"Atvainojiet, kungs, mana māsasmeita ir saslimusi, un es gribētu lūgt…"

"Labi, labi!" Morlaks viņu pārtrauca. "Saņemiet savu algu un stundas laikā atstājiet manu namu!"

Tālāk sekoja vesela rinda kalpotāju, un katram no tiem bija kāds svarīgs iemesls pamest darbu.

Stundu vēlāk Džeimss jau viens pats staigāja pa plašā nama greznajām istabām. Visur bija redzama priekšzīmīga kārtība un tīrība.

Viņš sāka pārdomāt, ko tagad darīt. Atraut Bingeru no viņa ģimenes Džeimss negribēja, ataicināt no pilsētas Mahmetu nebija nozīmes, jo melnais nekā nesaprata ēdienu gatavošanā. Tātad atlika vienīgi atgriezties Londonā. Bet Morlaks bija pārāk lepns, lai atzītu aizgājušo kalpotāju uzvaru pār sevi. Viņš nolēma palikt un saimniekot viens.

22

Otrā rītā Džeimss vispirms ķērās pie brokastu gatavošanas. Ienesis no virtuves visu nepieciešamo, viņš nolika kabinetā uz rakstāmgalda nelielu spirta lampiņu, uzlika uz tās pannu un iesita tajā dažas olas. Istaba ātri pildījās bieziem, kodīgiem dūmiem, bet Morlaks par tiem neuztraucās.

Pēkšņi kabineta durvīs parādījās jauna meitene, kura izbrīnā uzlūkoja dūmaino istabu un Džeimsu.

"Ko jūs darāt?" viņa pieskriedama iekliedzās un izrāva tam pannu tam no rokām. "Kas tad cep olas bez sviesta vai taukiem?!"

Morlaks uz brīdi zaudēja valodu. Vienīgais cilvēks, kuru viņš vismazāk bija cerējis šeit sastapt, tagad stāvēja viņa priekšā. Šoreiz meitene viņam likās vēl skaistāka nekā agrāk.

"No kurienes tad jūs te gadījāties?" viņš beidzot iesaucās.

"No ciema," Žanna īsi paskaidroja. "Attaisiet taču logu, lai iziet dūmi!"

"Kādēļ? Vai tad ceptu olu smarža jums ir nepatīkama?"

Žanna neatbildēja. Viņa piegāja pie loga un atvēra to līdz galam vaļā, tad apdzēsa lampiņu un noņēma no tās pannu ar sadegušajām olām. Novilkusi virsdrēbes, viņa nometa tās uz dīvāna.

"Es atnācu jūs mazliet apkopt, jūs, nabaga amerikāņu vientuļnieki"

23

Žanna Smita atnāca arī otrā rītā, bet Džeimss pamanīja viņā kādu pārmaiņu.

"Jūs esat raudājusi?" viņš līdzjūtīgi jautāja.

"Nē, es tikai slikti gulēju pagājušo nakti."

"Jūs tomēr esat raudājusi," Morlaks neatlaidās.

"Ja jūs vēlreiz to pateiksiet, es aiziešu," Žanna sacīja. "Ko jūs visu laiku kūkojat vienu un to pašu kā dzeguze!"

Džeimss velti lauzīja galvu, kas gan varēja būt šī dīvainā meitene…

Kamēr Žanna pēc pusdienām virtuvē mazgāja traukus, Morlaks izgāja un domīgi sāka staigāt pa grantēto celiņu durvju priekšā, veltīgi pūlēdamies atrisināt šo mīklu.

Pēkšņi noklaudzēja vārti, un pa tiem ienāca jauna, skaista un eleganti ģērbusies dāma.

"Misters Morlaks?" viņa smaidīdama jautāja, sniegdama tam roku. "Jūs mani, protams, nepazīstat?"

"Baidos, ka man nav bijis gods ar jums iepazīties," Džeimss sacīja, vezdams dāmu viesistabā.

"Un tomēr es nolēmu jūs uzmeklēt, mister Morlak. Tiešām ir laiks izbeigt šo veco strīdu starp jums un manu brāli."

"Jūsu brāli?" Džeimss pārsteigts jautāja.

"Jūs taču negribēsiet man iegalvot, ka neesat ar Ralfu naidā?" viešņa smaidīdama atbildēja.

Morlaks saprata.

"Ak tā, jūs esat mis Hamona?"

"Jūs uzminējāt. Es ierados no Parīzes, lai samierinātu jūs ar Ralfu. Viņš ir loti noskumis par jūsu izturēšanos pret viņu."

"Tam es ticu," Morlaks atturīgi piekrita.

"Mister Morlak, vai tiešām nav iespējams reiz izbeigt šo nejēdzīgo strīdu?"

Šai acumirklī atvērās durvis un istabā ienāca Žanna Smita. Viņa bija saģērbusies promiešanai un nāca atvadīties no Džeimsa.

"Es domāju, ka jūs esat kabinetā…" viņa iesāka, bet tad, pamanījusi svešo dāmu, pēkšņi apklusa.

Viņa jutās pārsteigta par Lidijas Hamonas klātbūtni, bet Lidijas pārsteigums, ieraugot Žannu, bija vēl lielāks.

"Es taču nekļūdos?" mis Hamona izbrīnā iesaucās. "Tiešām, tā taču ir lēdija Žanna Karstona!"

"Sasodīts!" Žanna nomurmināja.

\

24

Lēdija Žanna Karstona! Džeimss negribēja ticēt savām ausīm.

"Jūs maldāties, mis Hamona!" Morlaks iesaucās. "Šī dāma ir mis…"

"Man prieks, ka jūs ar lēdiju Karstonu esat tik labi draugi. Esmu pārliecināta, ka mana brāļa līgava palīdzēs man samierināt jūs ar Ralfu."

"Jūsu brāļa līgava?" Žanna pārsteigta iesaucās. "Brīnums, ka ne es, ne arī mans tēvs par to neko nezina, — un mums taču pirmajiem vajadzētu to zināt!"

Lidija izvairīgi paraustīja plecus. Viņa nespēja sev izskaidrot Žannas atrašanos šai namā.

"Vai jūsu tēvs arī ir šeit, lēdij Žanna?" viņa naivi jautāja.

"Nē, esmu te viena — un kas par to?" Žanna atcirta.

Mis Hamona sarauca uzacis.

"Nezinu, vai Ralfam tas būs pa prātam…" viņa iesāka.

"Ak, ir taču tik daudz lietu, kas Ralfam nav pa prātam!" Džeimss iesaucās, lai aiztaupītu Žannai atbildi.

"Domāju, ka mēs velti apgrūtinām lēdiju Karstonu ar mūsu personīgajām darīšanām. Pateicos jums no visas sirds," viņš aizkustināts teica, pievērsdamies Žannai, kura nebūt nelikās apmulsusi vai sarūgtināta.

"Es jums ieteiktu parūpēties par jauna vai, vislabāk, tā paša kalpotāju personāla pieņemšanu," viņa teica. "Jums jāizdara tā, lai jau rīt no pulksten diviem viņi var stāties darbā."

Džeimss atviegloti nopūtās, jo pēc Žannas vārdiem noprata, ka viņa arī nākamajā rītā gādās par viņa brokastīm.

Kad Žanna bija aizgājusi, mis Hamona no jauna ķērās pie sava uzdevuma:

"Nopietni, mister Morlak, padomājiet pats, vai nebūtu laiks izbeigt veco ķildu?"

"Bet jūsu brālis taču zina manus noteikumus?" Džeimss aizrādīja.

"Jā gan, Ralfs sacīja, ka jūs prasot no viņa kādu dokumentu, bet šī dokumenta viņam vairs nav."

"Vai viņš to iznīcinājis?"

"Nē," Lidija paskaidroja, "bet tas nokļuvis citās rokās."

Morlaks viņu neticīgi uzlūkoja.

"Tiešām? Bet kā tad lai izskaidro to, ka jūsu brālis vēl atrodas brīvībā?"

Viņa tumši piesarka.

"Ko tas nozīmē, mister Morlak? Kur tad viņam, pēc jūsu domām, vajadzētu būt?"

"Protams, cietumā," Džeimss mierīgi sacīja, tad piebilda: "Ja vien minētais dokuments nav nācis kāda izspiedēja rokās."

Redzēdama, ka šādā veidā nekas nav panākams, Lidija strauji mainīja savu taktiku.

"Bet padomājiet ari par to, mister Morlak, kādu iespaidu jūsu ķilda un tās sekas var atstāt uz mani, Ralfa vienīgo māsu," viņa trīcošā balsī sacīja. "Vai tiešām jums nemaz nav līdzjūtības pret mani?"

"Jā, jūsu stāvoklis ir diezgan neapskaužams," Džeimss mierīgi piekrita. "Bet man jums jāsaka, mis Hamona, ka līdzjūtība man ir pilnīgi sveša lieta. Varat pateikt savam brālim, ka es no sava nodoma neatkāpšos, bet iešu arvien tālāk, līdz būšu mērķi sasniedzis!"

Viņš piecēlās, lai pavadītu Lidiju Hamonu līdz durvīm.

25

Pēdējās nedēļas laikā Ralfa Hamona izskats bija stipri mainījies. Viņš izskatījās stipri novecojis.

"Aizejiet uz banku un paņemiet pret šo čeku naudu," viņš teica sekretāram, kurš bija ienācis pēc viņa aicinājuma.

Sekretārs, kuram bieži gadījās izņemt Hamonam prāvas naudas summas, šoreiz bija pārsteigts par neparasti lielo skaitli uz čeka. Pēc pusstundās viņš jau atgriezās un nolika savam principālam priekšā trīs biezus žūkšņus banknošu, kuras tas neskaitījis iemeta rakstāmgalda atvilktnē.

"Kad ierodas Marborns, laidiet viņu tūliņ kabinetā!" Hamons pavēlēja.

Marborns bija solījies nākt pustrijos, bet pulkstenis rādīja jau trīs, kad viņš ieradās birojā un, izņēmis no mutes resno cigāru, draudzīgi pamāja Hamonam.

"Labdien, Hamon! Man loti žēl, ka nevarēju atnākt norunātajā laikā, bet mani aizkavēja daži apmeklējumi."

Hamons uzreiz pamanīja, ka viņa viesis ir iedzēris.

"Nu, vecais, vai naudiņu pagādājāt?" Marborns turpināja, atlaidies krēslā.

Hamons klusēdams izņēma no atvilktnes naudu un nolika to uz galda.

"Pateicos," Marborns kļuva pieklājīgāks. "Nu redzat, vai nav jauki, kad cilvēkam ir tik uzticami draugi?"

Hamons viņu nopietni uzlūkoja.

"Marborn, es apgādāšu jūs ar naudu, cik varēšu, bet arī jums jāpilda savs solījums."

"Neatceros, ka būtu jums ko solījis," izspiedējs vēsi atbildēja. "Es tikai teicu, ka jūsu mazais noslēpums pie manis ir drošībā. Ceru, ka nākotnē jūs vairs nestrīdēsieties to niecīgo izdevumu dēļ, kādus esmu izdarījis jūsu labā? Bez šaubām, jūs mierīgi lautu mums ar Sloni nomirt badā, ja laimīgs gadījums nebūtu tik bagātīgi atmaksājis manus pūliņus!"

"Bet vai esat arī parūpējies, lai dokuments nenokļūst svešas rokās?"

"Vai tiešām jūs domājat, ka esmu tik vieglprātīgs, lai pazaudētu tādu ienesīgu ienākumu avotu?" Marborns iesmējās, neviļus pielikdams roku pie kreisajiem sāniem.

Tā bija acumirklīga kustība, bet Hamona asais skatiens to momentā uztvēra.

"Es dokumentu ieslēdzu savā naudasskapī," Marborns turpināja. "Tas ir pret uguni un zagļiem nodrošināts skapis, un tā atslēga ir man kabatā — vai sapratāt?"

"Protams, protams!" Hamons labsirdīgi sacīja, laipni pavadīdams savu viesi līdz kabineta durvīm.

Hamons atgriezās pie rakstāmgalda, paņēma kādu neaizpildītu formulāru un sāka rakstīt telegrammu: "IColportam, "Sesilhoteli", Tanžerā."

Bija tikai viena vienīga iespēja, kā atbrīvoties no nekrietnā Marborna tirānijas, — viņam vajadzēja sekot nezināmajam matrozim, kuru kāds velosipēdists bija atradis Portsmutroudā bez dzīvības.

26

Mazajā ciemā bija ieradušies divi sveši cilvēki, par kuriem bija zināms, ka tie ir komersanti, kas nolēmuši šeit pavadīt savu atvaļinājuma laiku.

Kad Žanna otrā rītā ieradās Valdhauzā pagatavot Džeimsam brokastis, viņa ieminējās tam ari par abiem tirgotājiem.

Morlaks pamāja ar galvu.

"Tie ir seržants Finnigans un detektīvs Sponers," viņš paskaidroja. " Viņus atsūtījis kapteinis Vellings, kurš labprāt gribētu tuvāk iepazīties ar manu dzīvi. Viņi paliks šeit vismaz nedēlu. Es jau domāju uzaicināt šos nabaga ierēdņus vakariņās, jo "Sarkanajā lauvā" sevišķi labi negatavo."

"Es gribēju jums ko jautāt," Žanna teica. "Sakiet — kādēļ jūs nakti neguļat? No savas istabas es varu saskatīt jūsu bibliotēkas logu. Un vakar līdz pat pulksten vieniem, kamēr es aizgāju gulēt, jums vēl dega gaisma, bet pats jūs bez apstājas staigājāt apkārt pa istabu, jo jūsu ēna visu laiku slīdēja gar loga aizkariem… Par ko jūs smejaties?"

"Finnigans un Sponers vēl ilgāk par jums uzraudzīja manu ēnu."

"Kā jūs to zināt?" Žanna jautāja.

"Vakar es izvilku pār visu pagalmu tievu, melnu dziju, un šorīt tā bija saraustīta gabalos. Esmu pārliecināts, ka arī turpmāk viņi neizlaidīs mani no acīm, un tas no viņu puses ir loti prātīgi."

Kad viņi divatā pēc brokastīm mazgāja traukus, Džeimss negaidot ievaicājās:

"Bet kas tad jums neļauj naktīs gulēt?"

"Mani ļaunie darbi," Žanna svinīgi atbildēja.

Drīz pēc tam viņa aizgāja, pat neatvadījusies.

Pēcpusdienā ieradās Klēvers. Viņš stāstīja pavisam neticamas lietas, kuru deļ esot bijis spiests toreiz atstāt darbu, bet Morlaks nemaz neklausījās viņa paskaidrojumos.

"Jūs varat tūliņ ķerties pie saviem pienākumiem," viņš to pārtrauca. "Ja vēl kāds no agrākajiem kalpotājiem grib nākt atpakaļ — man nekas nav pretī. Bet turpmāk visiem stingri jāievēro jaunā kārtība: pulksten desmitos vakarā visiem jau jābūt gultās, un neviens nekādā gadījumā nedrīkst mani pēc šī laika traucēt, jo es katru vakaru bibliotēkā strādāju."

"Ja misters Hamons nebūtu mūs pierunājis aiziet…" pārvaldnieks no jauna iesāka, bet Džeimss vairs viņā neklausījās.

Klēvers steidzās savākt savu pa visiem vējiem izsvaidīto personālu.

Džeimss Morlaks iegāja savā guļamistabā un aizslēdza durvis. Pacēlis paklāja stūri, viņš atvēra grīdā ierīkoto slepeno lūku un izvilka no paslēptuves melnu tērauda kasti. Nolicis to uz galda, viņš izņēma no tās savu instrumentu mapi, revolveri un neiztrūkstošo melno masku.

Kaut visas pasaules detektīvi viņu uzraudzītu, kaut cietuma durvis viņam jau stāvētu atvērtas — Melnajai Maskai vajadzēja ķerties atkal pie darba, jo noslepkavotā balss viņu no jauna sauca cīņā, un Džeimss Morlaks bez vilcināšanās tai paklausīja.

27

Džeimss piepildīja savas mašīnas benzīna tvertni, novietoja zem sēdekļa dažas konservu kārbas un devās ceļā. Vispirms viņš aizbrauca uz pasta kantori, kur nosūtīja Bingeram telegrammu. No turienes viņš iegriezās pie ciemā vienīgā kalēja, kurš uzņēmās ari niecīgākus automobiļu remontdarbus.

"Būtu labāk, ja jūs aizbrauktu savu auto uz Horšamu, mister Morlak," kalējs deva padomu, kad Džeimss tam bija izstāstījis par neesošo mašīnas bojājumu.

Detektīvs, kurš notālēm bija novērojis Morlaka aizbraukšanu, tūliņ apvaicājās kalējam, kurp tas aizbraucis.

"Viņa mašīnai sabojājusies stūre," kalējs paskaidroja, "un es viņam ieteicu nogādāt auto pie laba speciālista Horšamā."

Sponers apmierināts devās pie sava priekšnieka un pastāstīja tam, ko dzirdējis. Tumsai iestājoties, Džeimss atgriezās mājās ar autobusu, kas trīs reizes dienā kursēja starp Horšamu un Kritu. Arī šis apstāklis nepalika detektīviem nepamanīts.

Drīz pēc Džeimsa atgriešanās ieradās arī Bingers.

"Man ir jums kāds patīkams uzdevums, Binger," Džeimss viņu uzrunāja. "Jums ik vakaru piecas sešas stundas jānosēž šai krēslā. Ja gribat, varat arī snaust. Tas būs viss jūsu darbs. Dienās jūs būsiet brīvs."

Bingeram šāds uzdevums bija loti pa prātam. Pamanījis uz maza galdiņa milzīgu gramofonu, kuru Morlaks tikai pirms dažām dienām bija atvedis, sulainis pārsteigts jautāja:

"Vai jūs esat kļuvis par mūzikas cienītāju, mister?"

"Jā, esmu kļuvis par lielu džeza piekritēju… Bet nu uzklausiet labi, ko jums teikšu, Binger, — šovakar pulksten desmitos jums jāieņem sava vieta manas darbistabas durvju priekšā. Jums jāgādā par to, lai neviens un nekādā gadījumā neiekļūtu istabā. Vai saprotat?"

"Saprotu, mister. Vai vēlāk nevajadzēs ienest jums kafiju?"

"Nekādā gadījumā! Mani neviens nedrīkst traucēt — ne jūs, ne arī kāds cits."

Vakariņas paēdis, Džeimss izgāja pagalmā. Tepat starp kokiem pamirdzēja maza uguntiņa un tūliņ nodzisa, tur kāds no detektīviem smēķēja papirosu. Morlaks pasmaidīja un atgriezās atpakaļ namā.

Bingers, satinies siltā segā, jau sēdēja ērtā atzveltnes krēslā pie kabineta durvīm. Novēlējis viņam labu nakti, Džeimss iegāja un aizslēdza durvis.

Namā bija elektrība, tomēr uz rakstāmgalda dega ļoti gaiša petrolejas lampa. Morlaks nolika galdiņu ar gramofonu istabas vidū, uzvilka atsperi un noregulēja aparāta gaitu tā, lai ripa grieztos pavisam lēni. Ripas sānos viņš piestiprināja garu stiepli ar biezu papes figūru galā. Novietojis spuldzi ripas vidū, viņš ieslēdza aparātu. Papes figūra sāka lēnām griezties ap spuldzi, mezdama uz sienām un loga priekškara ēnu, kas izskatījās gluži kā cilvēks, kurš, rokas uz muguras salicis, domīgi staigā turp un atpakaļ.

"Viņš jau atkal sāk skraidīt pa istabu," Sponers, vērodams ēnas vienmuļo slīdēšanu gar loga balto priekškaru, norūca. "Cik ilgi šis dullums turpināsies?"

Brīdi vēlāk melns stāvs uzmanīgi izslīdēja no nama un, turēdamies apstādījumu ēnā, devās uz tiltiņu, kas Valdhauzu savienoja ar Krita īpašumiem. Pusstundu velak Džeimss jau sasniedza nomaļu vietu mežmala, kur jau dienā bija noslēpis savu auto…

28

Marborns ar Sloni ieturēja lepnas vakariņas vienā no greznākajām Oksfordstritas viesnīcām.

"Jā, tā nu reiz ir pavisam cita dzīve, Slone," Marborns sacīja, aizkūpinādams resnu cigāru. "Tas tomēr ir daudz patīkamāk nekā tvarstīt zagļus."

"Jā, tur jums taisnība," Slone piekrita. "Bet kas zina, cik ilgi tie svētki mums būs?"

"Tie nebeigsies nekad," Marborns lielīgi atteica. "Jā, ir gan labi, kad cilvēkam šāds svarīgs dokuments kabatā… Bet nu iedzersim vēl!"

"Vai nepietiks? Redziet, tur stūrī sēž un mūs novēro tas vecais lops Vellings."

Sastapis uz viņu vērstos skatienus, kapteinis piecēlās un, pienācis pie abiem draugiem, bez uzaicinājuma apsēdās pie viņu galda.

"Labvakar, Marborn! Jums, kā redzams, iet lieliski. Priecājos, ka jums tik labi ienākumi. Godīgi nopelnīta nauda arvien nes svētību, bet negodīgi iegūtā noved cietumā," viņš mierīgi teica, labsirdīgi uzlūkodams abus draugus. "Nu, kā sviežas jūsu draugam Hamonam?"

"Es viņu diezgan maz pazīstu." Marborns pūlējās izlikties mierīgs, bet tad pēkšņi iekaisa: "Ko jūs galu gala gribat no manis? Jus nekad neesat vēlējis man labu…"

"tas nav tiesa," Vellings viņu mierīgi pārtrauca. "Policijas prezidents jau gribēja nodot jūs abus tiesai, bet es viņu pierunāju noklusēt šo lietu… Jā, Hamons izskatās pavisam sašļucis. Es jums neieteiktu viņu saniknot, jo tad viņš var kļūt visai bīstams. Bībelē teikts: savs laiks priekiem, savs laiks bēdām; es vēl piebilstu: un savs laiks nozušanai. Gribu dot jums labu padomu: sakravājiet savas mantiņas un pazūdiet no Anglijas, kamēr vēl jums labi iet. Esmu loti norūpējies par jūsu drošību."

"Manu drošību?" Marborns izbrīnījies atkārtoja.

"Jā gan," Vellings pieceldamies apstiprināja. "Es daru visu, kas ir mānos spēkos. Bet neaizmirstiet, ka agri vai vēlu netaisnā ceļā iegūta nauda nes nelaimi."

29

Atsveicinājies no Slones, Marborns pasauca taksi un lika vest sevi uz mājām.

Iegājis savā dzīvoklī, viņš paņēma no bufetes viskija pudeli un, pielējis lielu glāzi, izdzēra to vienā malkā. Iededzis guļamistabā elektrību, viņš vispirms pameta skatienu stūrī, kur stāvēja masīvs zagluun ugunsdrošs naudasskapis.

Pēkšņi Marborns iekliedzās un, pieskrējis pie skapja, atrāva vaļā tā durvis, kuras bija tikai pievērtas. Skapis bija tukšs!

Mazliet attapies, viņš steigā pārmeklēja visu istabu. Zaglis bija iekļuvis telpā pa logu, gar kuru stiepās ūdens notekcaurule.

Marborns skriešus devās lejup pa kāpnēm. Ieejas durvis viņš saskrējās ar kapteini Vellingu.

"Uznāciet man līdzi, kapteini" Marborns uztraukts iesaucās.

"Kas noticis?" Vellings ātri jautāja.

"Esmu apzagts! Zaglis uzlauzis manu naudasskapi!…"

Kapteinis Vellings uzmeta skapim ātru skatienu.

"Nepieskarieties tam!" viņš teica. "Rit likšu to nofotografēt — varbūt atradīsim pirkstu nospiedumus."

Viņš piegāja pie loga un palūkojās ārā. Uz palodzes gulēja melns gumijas cimds.

"Tātad nav nozīmes meklēt pirkstu nospiedumus," detektīvs norūca. "Cik daudz naudas jums nozagts?"

"Divi līdz trīs tūkstoši mārciņu!" Marborns ievaidējās.

"Vai vēl kas pazudis? Varbūt kādas grāmatas vai dokumenti?" kapteinis turpināja.

"Nē, dokumentu skapī nebija," Marborns atbildēja, tad ātri piebilda: "Man vispār nav tik vērtīgu dokumentu, lai tos slēgtu skapī!"

"Tas izskatās pēc Melnās Maskas darba," Vellings domīgi teica, neievērodams Marborna pēdējo piezīmi. "Vai jums ir telefons?"

Acīmredzot zaglis bija meklējis vēl ko citu bez naudas, jo visas atvilktnes un somas bija izvandītas, pat mēbeles pārcilātas un gulta sajaukta.

"Ko gan jūsu draugs tik neatlaidīgi meklējis?" kapteinis jautāja.

"Kā lai es to zinu?" Marborns norūca.

Vellings piegāja pie telefona un lika savienot ar Kritu.

"Vai jūs tas esat, Finnigan? Šeit kapteinis Vellings. Mūsu draugs ir mājās?"

"Jā, vismaz pirms piecām minūtēm viņš tur vēl bija. Mēs visu laiku redzējām viņu skraidām pa savu darbistabu. Bez tam viņam nav arī auto, jo savu mašīnu viņš šodien aizveda uz Horšamu remontēt."

Vellings uzkāra klausuli un no jauna pievērsās Marbornam, kurš izmisīgi uzlūkoja savu dārgo naudasskapi.

"Cik neapdomīgi ir turēt mājās tik lielu naudu!" inspektors labsirdīgi piezīmēja. "Bankā tā būtu bijusi vairāk drošībā."

Marborns palika atbildi parādā.

30

Kāda šaura, nelīdzena ieliņa, kas savieno Tanžeras vienīgo mošeju ar tirgus laukumu, cieši piekļaujas augstai, masīvai mūra sienai, kurā redzami tikai vieni ar nopelējušiem bronzas apkalumiem izgreznoti vārti.

Mazā, stipri nolaistā dārziņa vidū paceļas prāva, balti krāsota māja.

Uz lielās, ēnainās terases, kura stiepās visgarām fasādei, jau stipri apdilušā atzveltnes krēslā sēdēja Sadī

Hāfizs. Tas bija slaida auguma arābs gaišu ādas krāsu, lieliem žokļa kauliem un kuplu, melnu bārdu. Nesteigdamies viņš dzēra piparmētru tēju un sūca garu ūdenspipi.

Šerifs Sadī Hāfizs bija vīrs, kurš prot pielāgoties jebkuriem apstākļiem. Viņš jau bija kalpojis diviem sultāniem, četriem troņa pretendentiem, kā slepens aģents dienējis vienā amerikāņu un sešos eiropiešu konsulātos, kurus visus bija apzadzis. Viņš bija labs runātājs, un vietējo iedzīvotāju vidū viņam bija milzīga ietekme.

Vēlu pēcpusdienā pie viņa ieradās kāds neliela auguma eiropietis. Tas bija Kolports, Ralfa Hamona aģents un pārstāvis Tanžerā.

"Labvakar! Dzersiet kādu tasi tējas?" šerifs norūca skaidrā angļu valodā. "Nu, vai saņēmāt atbildi uz savu telegrammu?"

"Viņš telegrafē, ka algu par nākamo ceturksni izsūtīs tikai pēc mēneša," Kolports atbildēja.

"Sasodīts!" arābs iesaucās. "Bet saprotiet taču, ka man nauda vajadzīga tūliņ! Vai viņš pats domā braukt šurp?"

"Nezinu, par to nekas nav teikts."

"Redzēsim, vai šoreiz viņš atvedīs arī Lidiju?" Sadī Hāfizs domīgi sacīja. "Jau pieci gadi viņš solās to vest, bet arvien vēl nav solījumu izpildījis. Nepateicīgs cilvēks! Es taču izgādāju Hamonam koncesijas, ar kurām viņš nopelnīja miljonus, bet man jāsamierinās ar tām druskām, ko viņš man atmet! Un arī tagad man būtu viņam gards kumosiņš — uz šo koncesiju viņš ierautu vismaz savus piecdesmit miljonus pesetu. Aha, nu jums ari acis sāk spīdēt! Jā, to var tikai Sadī Hāfizs — viņš ir varenāks par visiem pašā, varenāks pat par sultānu!"

Kolports pacietīgi noklausījās viņa pļāpāšanā. Kad šerifs uz brīdi apklusa, viņš sacīja:

"Misters Hamons ir ar mieru izmaksāt nākamā ceturkšņa algu tūliņ un vēl pieci simti mārciņu piedevām, ja jūs… Bet pagaidiet…"

Viņš izņēma no kabatas telegrammu un to atlocīja.

"Redziet, Sadī, man uzdots pagādāt jaunu Alī Hasanu — ko viņš ar to domājis?"

"Tas nozīmē, ka viņam draud briesmas," Sadī Hāfizs mierīgi paskaidroja. "Bet alī hasani neaug uz kaktusu krūmiem, Kolport." Viņš brīdi klusēja, tad turpināja: "Telegrafējiet viņam, ka tas maksās tūkstoš mārciņu. Rītvakar atnesiet man naudu, gan jau tad redzēsim."

Kad viesis bija aizgājis, šerifs pasauca kādu vīru, kurš izpildīja sulaiņa un arī sekretāra pienākumus.

"Vai pazīsti ēzeļu dzinēju Ahmetu?"

"Jā, ekselence. Tas ir rūdīts noziedznieks."

"Vai viņš prot angliski?" šerifs jautāja un, saņēmis apstiprinošu atbildi, turpināja: "Viņam jākļūst par Alī Hasanu. Aizej pie viņa un, ja viņš nav piedzēries, pasaki, lai pulksten divpadsmitos ierodas pie manis."

Tanžeras vienīgais lielais pulkstenis sita pusnakti, kad sulainis ieveda milzīga auguma cilvēku.

"Miers tev un tavam namam!" tas sveicināja.

"Ahmet, tu taču esi bijis Anglijā?" šerifs jautāja.

"Ja, šerif, esmu bijis tur vairakas reizes, pasaules kara laikā."

"Tad posies tik ceļā! Tur dzīvo kāds virs, kuram tu esi vajadzīgs. Atnāc rit, iedošu tev ceļanaudu un vēstuli."

31

Agri no rīta Džeimss Morlaks pārnāca mājās. Pulksten pussešos Sponers redzēja, ka vina ēna pārtrauc staigāšanu. Džeimss pienāca pie loga, atvilka aizkarus un, atvēris logu, izkāpa pa to dārzā. Detektīvs ātri ieslēpās krūmu ēnā, tomēr Morlaks jau bija vinu pamanījis.

"Vai jūs tas esat, Finnigan? Vai varbūt jūs, Sponer?" viņš skali jautāja.

Ierēdnis izlīda no savas paslēptuves.

"Ienāciet taču, iedzersim glāzi viskija!" Morlaks viņu aicināja, atslēgdams durvis. "Nakts tik dzestra — jūs būsiet nosalis?"

"Vai tad jūs zinājāt, ka mēs esam šeit?"

Džeimss iesmējās.

Sponers vienā malkā izdzēra prāvo viskija glāzi un, paņēmis namatēva piedāvāto papirosu, ziņkārīgi jautāja:

"Sakiet — vai jūs kādreiz guļat ari?"

"Nekad," Džeimss nopietni atbildēja. "Es atpūšos tāpat, staigādams."

Kad detektīvs bija aizgājis, Džeimss iegāja savā guļamistabā, rūpīgi pārskaitīja Marborna naudasskapī atrasto naudu, iebāza to aploksnē un, uzrakstījis adresi, novietoja aploksni tērauda kastē, kuru no jauna noglabāja zem paklāja ierīkotajā paslēptuvē.

Četras stundas nogulējis, viņš piecēlās, nomazgājās un apģērbās.

Padzēris tēju, viņš lika apseglot zirgu un devās savā ikdienas izjādē. Sasniedzis misis Kornfordas mājiņu, viņš nolēca no zirga un pieklauvēja. Durvis atvēra pati misis Kornforda.

"Mans vārds ir Morlaks," viņš sacīja, tad smaidīdams piebilda: "Priecājos, ka jūs neaizcirtāt durvis, dzirdot šo šausmīgo vārdu. Es vēlētos runāt ar kungu, kurš pie jums dzīvo."

"Ar misteru Faringtonu? Man loti žēl, bet tas nav iespējams — viņš ir loti slims. Es nupat aizsūtīju pēc ārsta."

Džeimsam neatlika nekas cits kā atsveicināties. Uzkāpis zirgam mugurā, viņš solos devās tālāk pa kādu nomaļu taciņu.

Domās nogrimis, viņš pēkšņi izdzirda sev līdzās kāda cita zirga solus. Pacēlis acis, Džeimss ieraudzīja Žannas Karstonas smaidošo seju.

"Tēvs vakar atbrauca no Londonas," viņa stāstīja, "un tagad mēs atkal kādu laiku paliksim šeit. Baidos, ka drīz būs klāt ari Hamons… Vai zināt, kas pagājušo nakti noticis Londonā?" Viņa to cieši uzlūkoja. "Tas izklausās gluži kā viens no jūsu varoņdarbiem."

"Tas vēl nav nekāds pierādījums. Vai jūs domājat, ka esmu vainīgs visās zādzībās, kas notiek Londonā?" viņš to pārtrauca.

Džeimss smiedamies nokāpa no zirga.

"Jūs esat briesmīgi ziņkārīga jauna dāma, bet man nenāk ne prātā apmierināt jūsu ziņkārību."

"Jūs tomēr negribat noliegt?…"

"Misters Džeimss Morlaks atsakās dot jebkādus paskaidrojumus," viņš jokodams attrauca.

Tad smaidīdams nolūkojās viņas pēkšņi satumsušajā sejā. Arī viņš kļuva nopietns un nedrošā balsī jautāja:

"Sakiet, Žanna, — ja es… ja es būtu godīgs cilvēks, augstākās sabiedrības loceklis., vai tad jūs mani precētu?"

"Nē."

"Kādēļ?"

"Tādēļ, ka… esmu jau precējusies… ar Fredu Faringtonu," viņa stomīdamās izdvesa, tad strauji pagrieza zirgu un aizaulekšoja, atstādama Morlaku izbrīnā ieplestām acīm.

32

Precējusies! Tas nevar būt! Viņa taču vēl bērns! Nu protams — viņa tikai grib Džeimsu nobiedēt, kā bija darījusi ar Lidiju Hamonu…

Morlaks uzlēca zirgam mugurā un steidzās atpakaļ uz misis Kornfordas mājiņu, lai dabūtu zināt patiesību.

Durvju priekšā viņš sastapa ārstu, kurš laipni viņu sveicināja.

"Kā klājas jūsu pacientam?" Morlaks jautāja.

"Loti slikti. Viņš gul pilnīgi bez samaņas un murgo… Vai esat kādreiz dzirdējis par "Pusnakts mūkiem"?" doktors pēkšņi jautāja. Redzot Džeimsa jautājošo seju, viņš turpināja: "Faringtons visu laiku murgo par tiem. Acīmredzot tā ir kāda slepena sekta. Bez tam viņš bieži piemin kādu Žannu, kuras tēvs esot lords un kura esot viņa sieva… dzēruma murgi!" ārsts piebilda, atvadīdamies no Džeimsa.

Kad Džeimss tuvojās sava nama vārtiem, viņam garām aizdrāzās liels itāliešu markas auto. Morlaks apturēja zirgu un ilgi noraudzījās pakal Ralfa Hamona mašīnai.

« * *

Džeimss iegāja savā kabinetā, un viņu tur jau gaidīja kapteinis Vellings.

"Ā, te nu jūs beidzot esat, Morlak!" viņš sasveicinādamies iesaucās. "Kā redzat, man ienācis prātā jūs apciemot. Tikai vakar dabūju zināt, ka bez manas ziņas norīkoti divi ierēdņi jūsu uzraudzībai. Tādēļ arī ierados, lai aizsūtītu tos atpakaļ. Šāda brīvības ierobežošana taču nav patīkama, vai ne, mister Morlak?"

Džeimss skali iesmējās.

"Esmu pārliecināts, ka tieši jūs viņus norīkojāt!" viņš sacīja.

"Jā, arī es par to nešaubos," Vellings, labsirdīgi smaidīdams, piekrita. "Visļaunākais mūsu amatā ir tas, ka mums mūžīgi jāmelo." Viņš skumji pakratīja galvu, bet tad pēkšņi mainīja sarunas tematu: "Kas jums par skaistu gramofonu! Vai plates arī ir?"

"Kaudzēm!" Džeimss lepni atbildēja.

Vellings piegāja un ieslēdza aparātu.

"Lien kā gliemezis!" viņš nosmējās. "Ja ripas vidū nostāda lampu, bet sānos piestiprina papes figūru, tad uz loga priekškara rodas dzīva cilvēka staigājošas ēnas ilūzija," viņš nevērīgi turpināja. "Kā jums patīk šī ideja? Ja es kādreiz sarakstīšu grāmatu par banku uzlauzējiem, tad katrā ziņā aprakstīšu arī šo triku, pat ilustrācijas pievienošu."

Džeimss pagrieza regulatoru, un ripa sāka griezties ātrāk.

"Pat vispārdomātāko plānu īstenojot, nepieciešama piesardzība," viņš piezīmēja. "Ja es būtu noziedznieks un gribētu maldināt mūsu labo policiju, es gan ikreiz pēc tam noregulētu ripas gaitu normāli, lai nerastos nekādas aizdomas. Neaizmirstiet atzīmēt arī to savā grāmatā, mister Velling."

"Protams, protams," detektīvs, laipni smaidīdams, piekrita. "Pateicos, tas ir loti vērtīgs aizrādījums. Bet sakiet, Morlak," Vellings atkal kļuva nopietns, "kur īsti jūs bijāt pagājušo nakti?"

"Un kā jūs domājat?" Džeimss atjautāja, piebāzdams pīpi.

"Pieļauju, ka jūs bijāt mūsu drauga Marborna dzīvoklī, kur mazliet pavirinājāt viņa naudasskapja durvis. Un, ja es saku, ka domāju, tad tas nozīmē, ka zinu to notēikti. Bet tas nav godīgi, Morlak," viņš pārmetoši pakratīja galvu," ka zaglis apzog zagli; un Marborns ir vislielākais zaglis, kāds vien jebkad dienējis policijā. Vai vismaz atradāt to, ko meklējāt?"

"Nē, to es neatradu," Džeimss atbildēja.

"Bet kādēļ ņēmāt naudu? Tā tomēr bija Marborna īpašums, kaut ari iegūta negodīgā veidā."

"Nē, tā bija mana pretinieka nauda," Morlaks mierīgi paskaidroja. "Cik zinu, Marborns viņu šantažē. Viņš dabūjis kādu dokumentu, ar kura palīdzību ieguvis milzīgu varu pār Hamonu. Par to es esmu pārliecināts."

"Bet kādēļ tad Hamons jau laikus nav iznīcinājis šo dokumentu?" Vellings pārsteigts jautāja.

"Tādēļ, ka viņš ir pērtiķis, kurš labāk ats+~ jku slazdos nekā zaudēs gardu kumosu."

"Un kas tas ir par dokumentu?" detektr māja taujāt.

"Tā ir apsūdzība, kura novestu Hamonu pie karātavām," Džeimss mierīgi atbildēja.

Vellings pārsteigts iesvilpās.

Morlakam patika Vellings, bet šodien viņš bija priecīgs, kad tas beidzot aizgāja. Viņam nedeva mieru Žannas neticamais apgalvojums.

Vēlā pēcpusdienā gar Morlaka namu Londonas virzienā aizripoja Hamona auto, bet jau ap pusnakti Džeimss dzirdēja to braucam atpakaļ.

Ralfam Hamonam pēdējās dienās bija daudz rūpju un darba. Arī nupat viņš bija pavadījis Londonā dažas stundas, lai satiktoš ar kādu tikko atbraukušu svešinieku. Viņi sarunājās arābiski.

33

Marborns jutās neapmierināts. Šorīt viņš bija nosūtījis Hamonam vēstuli, pieprasīdams naudu, un Hamons bija iedevis tikai pieci simti mārciņu. Marborns nosūtīja vēl otru pieprasījumu, bet izrādījās, ka Hamons no Londonas aizbraucis. Marborns bija aizgājis arī pats uz Hamona dzīvokli, bet sulainis paskaidroja, ka Ralfs aizbraucis uz laukiem un Lidija — uz Parīzi, no kurienes atgriezīšoties tikai pēc nedēļas.

Neraugoties uz dzestro nakti, Marborns atvēra logu un, izliecies pa to, izklaidīgi vēroja ielu.

Viņš ievēroja milzīga auguma vīru, kurš pašreiz skriešus devās pāri ielai, kaut gan steigai nebija acīm redzama iemesla. Vīrs izskatījās pēc sveštautieša. Marborns viņu brīdi novēroja. Spriežot pēc apģērba un gaitas, tas bija jūrnieks. Bet jau nākamajā mirklī Marborna skatiens aizklīda tālāk, un viņš vairs nedomāja par svešo vīrieti.

Aizvēris logu, Marborns vēl brīdi kavējās savā dzīvoklī, tad uzvilka mēteli, uzlika platmali un izgāja ieelpot svaigu gaisu. Viņš bija priecīgs, kad uz tuvākā ielas stūra sastapa Sloni.

"Kā būtu, Marborn," tas pēc brītiņa ierunājās, "ja mēs mēģinātu izraut Hamonam kādu prāvāku naudas summu un aizlaistos no šejienes?"

Marborns pamāja. "Es ari esmu par to domājis," viņš teica. "Hamons pašreiz viesojas pie lorda Krita. Rit nosūtīšu viņam telegrammu…"

"Hamons ir Londonā," Slone to pārtrauca. "Es viņu redzēju braucam pa Koventstrītu."

Viņi iegriezās kādā restorānā, no kurienes Marborns piezvanīja uz Hamona dzīvokli. Sulainis zināja teikt, ka viņa kungs tiešām bijis iebraucis Londonā, lai nokārtotu kādu steidzamu darījumu, bet pēc tam aizbraucis atpakaļ uz laukiem.

Atvadījies no drauga, Marborns devās mājup. Netālu no sava dzīvokļa viņš pēkšņi ieraudzīja jau pirmīt redzēto jūrnieku. Svešais viņu vērīgi uzlūkoja un, kad Marborns slēdza vaļā durvis, pienāca tam klāt.

"Atvainojiet," viņš sacīja mazliet lauzītā angļu valodā, "vai jūs esat misters Marborns?"

"Jā, tāds ir mans vārds."

"Man jānodod jums šis te," svešais turpināja, pirkstos grozīdams prāvu aploksni. "Tas ir no Hamona. Bet iepriekš man jāpārliecinās, vai jūs tiešām esat misters Marborns."

"Nāciet man līdzi augšā!" Marborns sacīja. Šis Hamons nudien bija dīvains cilvēks! Protams, ka vēstulē varēja būt vienīgi nauda.

"Tātad jūs tiešām esat misters Marborns?" svešais atkārtoja. "Atveriet, lūdzu, šo aploksni un parakstieties, ka esat visu naudu saņēmis."

Marborns pārgrieza aukliņu un sāka rūpīgi attīt iesaiņojumu. Brīdī, kad viņš uz acumirkli novērsās no svešā, ēzeļu dzinējs Ahmets ātri izvilka no kabatas līku dunci, atvēzējās un dūra…

34

Nojautas vadīts, Marborns pacēla acis un ieraudzīja sienas spogulī mirdzošā dunča atspīdumu. Zibens ātrumā viņš atlēca sānis, satvēra galdu, pacēla to un no visa spēka svieda virsū slepkavam.

Tai pašā mirklī istabā kļuva tumšs, jo Ahmets labi zināja elektrības slēdža nozīmi. Marborns tikai dzirdēja uz kāpnēm ātrus solus, kuri attālinājās. Kad viņš, mazliet attapies, no jauna uzdedza gaismu, svešais jau bija nozudis. Marborns izskrēja uz ielas, bet arī tur no uzbrucēja nebija ne vēsts.

Marborns, rūpīgi aizslēdzis durvis, atgriezās dzīvoklī un izdzēra lielu glāzi viskija.

"Stop!" viņš norūca un pacēla zemē nomesto vēstuli. Tajā nebija nekā vairāk kā vienīgi žūksnis sagriezta avīžu papīra.

Marborns brīdi stāvēja nekustēdamies, domās apsvērdams savu stāvokli. Viņš nešaubījās, ka Hamons tagad jebkādā veidā mēģinās atgūt savu dokumentu. Marborns uzmanīgi pataustīja kreisos sānus, kur plānā zīda maisiņā iebāztā papīra lapiņa bija piestiprināta pie kailas miesas ar vairākām plākstera strēmelītēm.

Tagad atlika vēl tikai viena izeja, un ilgāk vairs nedrīkstēja vilcināties. Viņš apvilka mēteli, iebāza kabatā revolveri un, paņēmis rokā smagu spieķi, izgāja.

Džeimss Morlaks bija vienīgais, kas tagad varēja palīdzēt un viņu aizsargāt pret Hamonu un tā uzpirktajiem slepkavām.

Auto viņu aizveda līdz Viktorijas piestātnei, kur nācās vēl pusstundu gaidīt vilcienu. Marborns izdzēra vēl glāzi viskija, tad iekāpa pirmās klases vagona kupejā, kur iepretī sēdēja divi vecīgi komersanti.

Pulkstenis bija jau vienpadsmit, kad Džeimss Morlaks izdzirda pagalmā steidzīgus solus un svešu balsi, kas sarunājās ar Bingeru. Brītiņu vēlāk sulainis ienāca kabinetā un klusā balsī sacīja:

"Jūs vēlas redzēt tas nolādētais Marborns."

"Vediet viņu iekšā!" Džeimss pavēlēja.

Marborns izskatījās drūms un noraizējies.

"Atvainojiet, ka esmu spiests tik vēlu jūs traucēt, mister Morlak," viņš iesāka. "Protams, es nenāku apspriest pagājušās nakts notikumus. Lieta tāda… " Viņš pēkšņi apklusa, tad nervozi iesaucās: "Kas tur ir?"

Arā bija dzirdami lēni soli.

"Tūliņ redzēsim," Džeimss atbildēja un izgāja ielaist vēlo viesi. "Nāciet vien iekšā, Velling!" viņš, durvīs stāvēdams, iesaucās. "Jūs esat šovakar jau otrais viesis manā namā."

"Kas tad bija pirmais?"

"Jūsu vecais draugs — Marborns."

Kapteinis sarauca uzacis.

"Marborns? Tas ir ļoti interesanti! Vai viņš nācis atprasīt jums savu naudu?"

"Sākumā es ari tā domāju," Džeimss smaidīdams atbildēja, "bet acīmredzot ir kāds cits iemesls, kas viņu loti nomāc."

Vellingu ieraugot, Marborns atviegloti uzelpoja.

"Mister Morlak," viņš sacīja, "es negribu vairs šovakar jūs apgrūtināt. Ja atļausiet, es atnākšu no rīta…"

"Ja es jūs traucēju…" Vellings ieminējās.

"Nebūt ne! Sakiet — kur es varētu pārgulēt pa nakti? Vai šeit ir kāda viesnīca?"

"Jā, "Sarkanā lauva". Ari es tur dzīvoju. Bet manis dēļ jums nevajag atlikt savu sarunu, jo es gluži labi varu atnākt ari citreiz," kapteinis teica.

"Nē, pateicos, es labāk atnākšu rīt," Marborns atbildēja un atsveicinājās. Viņam pēkšņi ienāca prātā jauna ideja: vēlreiz pamēģināt runāt ar Hamonu, kurš taču arī atradās tuvumā. Var būt, ka tagad, pēc nesekmīgā slepkavības mēģinājuma, viņš būs piekāpīgāks. Un Morlaku viņš taču tikpat labi varēs satikt arī rīt.

"Kas Marbornam noticis?" Vellings jautāja, kad bija palicis ar Morlaku vienatnē. "Es labprāt gribētu to zināt. Vai nevajadzētu viņu saukt atpakaļ? Viņš nevar būt tālu aizgājis. Jā, ko es gribēju jums teikt, Morlak, — abi policisti, kurus es aizraidīju atpakaļ uz Londonu, no jauna atsūtīti uzraudzīt jūsu māju. Bet rīt es parūpēšos, lai viņi jūs vairs netraucē."

Džeimss ironiski pasmaidīja un kopā ar viesi izgāja pagalmā. Vellings pasauca abus policistus, kuri dežurēja aiz vārtiem.

"Vai Marborns jau aizgāja?" viņš jautāja.

"Marborns? Mēs neesam .viņu redzējuši," abi ierēdni atbildēja. "Vismaz pa vārtiem viņš nav izgājis."

"Vai jums ir laterna?"

Finnigans pasniedza inspektoram kabatas laternu, un Vellings devās pa grantēto celiņu uz vārtiem, uzmanīgi lūkodamies visapkārt.

Pusceļā starp namu un vārtiem viņš pēkšņi apstājās, apgaismodams kuplu krūmu puduri, kas auga netālu no celiņa.

Tur ar seju pret zemi gulēja Marborns. Pakausī bija redzama neliela brūce, bet nogalināts viņš bija, ar tievu zīda valgu aizžņaudzot kaklu.

35

Apkārtnes pārmeklēšanai nebija nekādu panākumu. Tikai otrā rītā Sponers atrada zālē liku arābiešu dunci, kas lika domāt, ka slepkava ir iebraucējs no citām zemēm.

Jau no paša rīta Vellings lika ataicināt pie sevis Hamonu. Kapteiņa sejā un balsi nebija vairs ne miņas no parastās laipnības, kad Hamons ieradās pie viņa Valdhauzā.

"Vai esat jau dzirdējis, mister Hamon?" viņš bez aplinkiem vaicāja.

"Par Marborna noslepkavošanu? Jā, nabaga cilvēks!"

"Viņš taču bija jūsu draugs? Kad jūs viņu pēdējo reizi redzējāt?"

"Pirms vairākām dienām."

"Vai jūsu pēdējā saruna bija draudzīga?"

"Jā, viņš nāca aizņemties no manis naudu, jo gribēja atvērt kādu veikalu."

"Un jūs laikam arī aizdevāt?" Vellings skarbi jautāja. "Vai tā jūs gribat izskaidrot savus finansiālos sakarus ar viņu?"

"Kā to saprast?" Hamons apvainots iesaucās. "Jūs taču negribat teikt, ka es runāju nepatiesību?"

"Nē, es tikai apgalvoju, ka jūs melojat!" kapteinis īsi noteica. "Jūs maksājāt viņam par klusēšanu, jo Marbornam bija kāds dokuments, kurš apsūdzēja jūs smagā noziegumā."

Hamona seja bija gluži pelēka, kad viņš atbildēja.

"Vai tas jums nemaz nav ienācis prātā, ka slepkavība notikusi tieši Morlaka nama pagalmā un ka Marborns bija Morlaka ienaidnieks?"

"Par to esmu domājis jau visu nakti. Diemžēl man jūs jāsarūgtina, jo es biju ar Morlaku kopā tajā brīdī, kad notika slepkavība. Maisiņš ar dokumentu, kuru Marborns bija ar plāksteri piestiprinājis pie kailas miesas, norauts. To nolaupījis jūsu cilvēks."

Uz brīdi Hamona acīs pazibēja šausmas un izbailes, bet jau nākamajā mirklī viņš bija pārvarējis sevi.

"Mans cilvēks? Ko jūs ar to gribat teikt? Jūs neesat tāds varasvīrs policijas prezidijā, kuru nevarētu nogāzt!"

"Un jūs neesat nekāds svētais, ko nevarētu pakārt!" Vellings nepalika atbildi parādā. "Bet lai tas paliek, Hamon, runāsim par to citu reizi. Vai taisnība, ka Marborns izspiedis no jums naudu? To apstiprina ari Slones liecība."

Hamons nepacietīgi paraustīja plecus.

"Ko Slone jums stāstījis, tas mani neinteresē. Varu atkārtot tikai to, ka šis nelaimīgais cilvēks aizņēmās no manis naudu veikala atvēršanai."

Vellings redzēja, ka šādā veidā neko nepanāks, tādēļ sāka no citas puses.

"Pēdējā laikā jūs bieži nosūtījāt telegrammas uz Maroku. Mani sevišķi interesē viena no tām, kurā ir runa par kādu Alī Hasanu. Kas viņš ir?"

Hamona sejā no jauna pavīdēja izbailes, bet viņš tās atkal pārvarēja un smaidīdams atbildēja:

"Tagad es saprotu, kādēļ detektīvus dēvē par loti rosīgiem ļaudīm! Arī jūs pagājušo nakti esat daudz strādājis… Alī Hasans — tā ir cigāru marka."

"Taisnība," Džeimss apliecināja. "Bet Alī Hasans bija arī kāda pazīstama arābu slepkavas vārds, kurš tika pakārts pirms divdesmit pieciem gadiem."

"Nu tad izvēlieties pats, kas jums labāk noder!" Hamons ironiski piebilda.

Detektīvs paņēma no galda kādu aploksni un, turēdams to Hamona acu priekšā, jautāja:

"Vai tas nav jūsu rokraksts?"

"Nē!" Hamons bez vilcināšanās atbildēja. "Ko jūs ar to gribat teikt, kaptein?"

"Marbornu noslepkavojis kāds arābs, kuru jūs speciāli šim nolūkam ataicinājāt no Marokas."

"Citiem vārdiem — jūs apgalvojat, ka es esmu vainīgs šai slepkavībā?"

Vellings piekrītoši pamāja.

"Es justos apvainots, ja tas, ko jūs apgalvojat, nebūtu tik smieklīgi. Ievērojot to, es atsakos sniegt jums jebkādus paskaidrojumus."

"Viņš jau pateicis mums vairāk, nekā pats nojauš," Vellings sacīja, kad Hamons bija aizgājis. "Kas ir šis Sadī Hāfizs?"

"Veikls un bīstams Tanžeras blēdis," Morlaks atbildēja. "Es viņu pazīstu jau sen. Esmu pārliecināts, ka uz viņa sirdsapziņas gul vai lielākā dala no visiem noziegumiem, kas pēdējos gados izdarīti Tanžerā. Viņš ir arī Hamona aģents."

36

"Tēt, vai tev būtu mazliet laika mani uzklausīt?" Žanna jautāja.

"Protams, mans dārgais bērns," vecais lords atbildēja. "Nāc man līdzi bibliotēkā."

"Baidos, ka tu būsi loti dusmīgs uz mani," Žanna nedroši ieminējās, kad viņi bija iegājuši bibliotēkas istabā un apsēdušies.

"Tu taču zini, ka nespēju uz tevi ļaunoties," lords teica.

Meitene brīdi klusēja, nespēdama atrast īstos vārdus. Tad viņa saņēmās un klusā, no uztraukuma drebošā balsī, izgrūda:

"Tēt, vēl skolniece būdama, es apprecējos ar Fredu Faringtonu…"

Tēvu šī vēsts, kā likās, nemaz neuztrauca. Viņš domīgi norūca:

"Hm, Faringtoni ir laba ģimene; žēl tikai, ka visi viņi nodevušies dzeršanai."

Žanna atviegloti uzelpoja.

"Pie visa vainīgs vienīgi misters Banokvaits," viņa iesāka. "Viņš bija tas, kurš savā laikā nodibināja "Pusnakts mūku" savienību. Patiesībā tā bija diezgan muļķīga organizācija. Katru nakti ap pulksten divpadsmitiem mēs, Hulstonas skolnieces, sanācām kopā vietējā sieviešu klostera dārzā, kur pavadījām dažas stundas, ēzdamas līdzpaņemtos saldumus un citus kārumus. Mēs zinājām, ka arī zēniem pastāv tāda pati organizācija, bet ar viņiem mums nekad neiznāca tikties. Mana labākā draudzene Ada Lensinga bija mūsu priekšniece. Zēniem bija savs priekšnieks. Neatceros vairs, kurai no mums ienāca prātā smieklīgā doma — uz mūžu savienot šīs abas organizācijas vienā. Lai to panāktu, tika nolemts noslēgt simboliskas laulības. Organizācijas dibinātājs un dvēsele, priesteris Banokvaits, neilgi pirms tam bija atgriezies no Oksfordas un uzcēlis mežā nelielu kapelu. Kādu nakti viņš ieradās mūsu sapulcē un uzņēmās tās vadību. Lozējot tika izšķirts, kurai no mums jāuzņemas līgavas loma. Nelaimīgā kārtā šis pienākums bija jāizpilda man. Sākumā tas mani tikai uzjautrināja, bet vēlāk sāka uzmākties bailes. Atsacīties tomēr vairs nevarēju, jo tad es tiktu uzskatīta par atkritēju un nodevēju. Iepriekš norunātā dienā es, aizklājusi seju ar biezu plīvuru, savas draudzenes pavadībā ierados meža baznīcā Askotas tuvumā, kur Banokvaits pēc visiem baznīcas likumiem mani salaulāja ar kādu zēnu, kura seja bija paslēpta zem maskas. Parakstot laulības protokolu, es redzēju, ka mana laulātā vīra vārds ir Freds Faringtons."

"Tad jau tu viņa seju nemaz neredzēji?" lords Krits viņu pārtrauca.

"Tikai vienu acumirkli, kad tam nejauši noslīdēja maska. Pēc tam nebiju viņu satikusi līdz tam laikam, kad viņš ieradās šeit un apmetās uz dzīvi pie misis Kornfordas."

Vecais lords piebāza un aizkūpināja pīpi.

"Protams, tas ir nepiedodams noziegums no Banokvaita puses," viņš tad lēni teica. "Es tomēr nesaprotu, kādēļ šī muļķīgā lieta tevi tā nomāc. Zināms, ja tu būtu iemīlējusies kādā citā, tad šīs laulības…"

"Tā ir, tēt!" Žanna viņu pārtrauca, tumši pietvīkdama.

"Hm…" lords domīgi norūca, bet tad piecēlās un smaidīdams sacīja: "Nu nekas: nāks laiks — nāks padoms. Bet nu iesim dzert tēju."

Žanna atvieglota iegāja savā istabā, bet lords Krits devās viesistabā, kur viņu jau gaidīja Hamons. Lords tūliņ pamanīja sava viesa niknos skatienus un ļauno sejas izteiksmi, bet nelikās to redzam. Viņš labi zināja, ka Hamons bruks viņam virsū par to, ka viņš atļāvis Vellingam pārmeklēt tā istabu.

"Sulainis stāsta, ka jūs esot ielaidis manā istabā policiju, — ko tas nozīmē?" Hamons dusmīgā balsī jautāja.

"Tikai to, ka es, būdams apriņķa muižniecības vecākais, biju spiests izpildīt policijas likumīgo prasību," namatēvs mierīgi paskaidroja.

"Ceru, ka neesat aizmirsis, ka šis nams patiesībā pieder man!" .Hamons lielīgi piezīmēja.

"Un, kaut jums piederētu vai puspasaules," lords atbildēja, "arī tad es būtu rīkojies tāpat, jo cilvēks, uz kuru krīt aizdomas slepkavībā…"

"Ko jūs ar to gribat teikt? Kas policijai īsti bija vajadzīgs? Ko tā meklēja manā istabā?" Hamons aizelsdamies kliedza.

"Nezinu, acīmredzot kādus jaunus pierādījumus. Jā, sakiet, Hamon," lords turpināja, pēkšņi ko atcerējies, "kad lai lieku piebraukt jūsu auto?"

"Kam tas vajadzīgs?" Hamons pārsteigts jautāja.

"Lai jūs jau šodien varētu atgriezties Londonā. Jūs bieži aizrādāt, ka šis nams pieder jums. Tagad arī es reiz gribu aizrādīt, ka līdz manai nāvei tas skaitās vēl mans īpašums un ka man ir tiesības izraidīt no tā personas, kuru uzturēšanos šeit es atzīstu par nevēlamu."

To teicis, lords strauji novērsās un izgāja, atstādams pārsteigto un saniknoto Hamonu vienu.

37

Kritās iedzīvotājiem bija liels brīnums, kad tie dabūja zināt, ka lords izraidījis Hamonu no sava nama un ka tas apmeties ciema vienīgajā viesnīcā "Sarkanā lauva". Hamons jutās gluži apjucis. Viņa stāvoklis kļuva ar katru brīdi nedrošāks.

Iekārtojies viesnīcā, Hamons vispirms nosūtīja Lidijai telegrammu, kurā uzaicināja māsu ierasties nākamajā dienā Londonā.

Tumsai metoties, viņš izgāja no viesnīcas un devās uz misis Kornfordas māju. Viņa pati atvēra durvis, bet pustumsā nepazina viņu.

"Es vēlētos ar jums parunāt, misis Kornforda."

"Kas jūs esat?"

"Ralfs Hamons."

Brīdi viņa stāvēja nekustēdamās, bet tad pavēra durvis plašāk un aicināja viesi istabā.

"Jūs gandrīz nemaz neesat pārvērtusies, misis Kornforda," Hamons iesāka. Kad viņa neatbildēja, viņš turpināja:

"Vai jūs arvien vēl ļaunojaties uz mani?"

"Nē," viņa mierīgi atbildēja. "Kādēļ jūs nesēžaties, mister Hamon?"

"Nezinu, par ko lai jūs uz mani arī dusmotos. Es taču darīju Džona labā visu, kas vien bija manos spēkos."

"Kur viņš ir?"

"Nezinu, baidos, ka viņš ir miris," Hamons atbildēja.

"Ari es tā domāju," misis Kornforda atbildēja. "Bet pirms divpadsmit gadiem viņš taču vēl bija dzīvs? Kas notika ar viņa naudu, mister Hamon?"

"To viņš laikam bija izputinājis," Hamons mierīgi paskaidroja. "Es jums jau stāstīju par to."

Misis Kornforda nenovērsa no viņa acis.

"Viņš man rakstīja no Londonas, ka raktuves esot labas un ka viņš nodomājis tās no jums atpirkt. Pēc tam neesmu nekā vairāk par viņu dzirdējusi."

"Jā, pēc tam viņš pēkšņi pazuda," Hamons sacīja. "Tas ir viss, ko es zinu. Viņš solīja ierasties manā birojā nokārtot šo pirkumu, bet vairs neparādījās."

"Zinu tikai to, ka aizbraucot viņš paņēma līdzi simt tūkstošus mārciņu," misis Kornforda ar uzsvaru teica. "Negribu noliegt, ka mēs dzīvojām diezgan nesaticīgi, jo viņam bija pārāk daudz draugu un draudzeņu, ar kuriem viņš bieži uzdzīvoja. Tomēr viņš arvien rūpējās, lai man nekas netrūktu, un nekad neatstāja mani bez naudas."

"Bet jūs taču negribat uzkraut man atbildību par jūsu vīra nozušanu?" Hamons smiedamies iesaucās.

Misis Kornforda neatbildēja.

"Un kādēļ jūs tagad atnācāt?" viņa tieši noprasīja.

"Lai izkliedētu jūsu aizdomas. Vai jūs neparādītu man Džona pēdējo vēstuli?"

Viņa pakratīja galvu.

"Tas man ir vienīgais pierādījums, kurš kādreiz varētu palīdzēt šo lietu noskaidrot. Pirms kāda laika jūs teicāt, ka mans vīrs pazudis jau Marokas ceļojuma laikā, turpretim šī vēstule liecina, ka viņš no Marokas atgriezies Londonā kopā ar jums."

Pēkšņi no blakusistabas atskanēja sāpīgi vaidi.

"Kas tur ir?" Hamons pārsteigts jautāja.

"Kāds jauneklis, kurš pie manis dzīvo. Viņš ir loti slims," misis Kornforda paskaidroja, izsteigdamās no istabas.

Kad viņa atgriezās viesistabā, Hamons bez kāda ievada teica:

"Misis Kornforda, ja jūs man iedotu izlasīt to vēstuli, es jums pastāstītu patiesību par Džona nāvi…"

"Tad jūs tomēr noteikti zināt, ka viņš ir miris?"

"Jā, pirms desmit gadiem."

Misis Kornforda mirkli vilcinājās, tad iegāja guļamistabā un pēc brītiņa atgriezās ar mazu melna koka kastīti rokās. Izņēmusi no tās nelielu papīra lapiņu, viņa pasniedza to Hamonam.

"Te ir tā vēstule, varat to izlasīt."

Jā, Hamons nebija maldījies: vēstules papīrs bija zils, tas norādīja, ka tā rakstīta hotelī "Kreitona". Hamons to ātri izlasīja:

"…Šodien iešu pie Ralfa Hamona, lai nokārtotu visas pirkšanas formalitātes. Man vēl tikai jānoskaidro, vai apskatītās raktuves tiešām ir Hamona īpašums. Tomēr nedomāju, ka viņš gribētu mani piekrāpt…"

Hamons mierīgi atdeva vēstuli atpakaļ. Misis Kornforda nolika to agrākajā vietā, ienesa kastīti guļamistabā un iznākusi aizslēdza aiz sevis durvis. Viņa gribēja ko jautāt, bet no jauna atskanēja slimnieka vaidi.

Misis Kornforda iesteidzās slimnieka istabā, bet Hamons nostājās durvīs un vienaldzīgi noraudzījās viņas darbā.

"Vai jūs nepaliktu pie viņa, kamēr es. atvedu ārstu?" misis Kornforda jautāja.

Hamonam gan nebija nekādas vēlēšanās uzņemties slimnieku kopēja lomu, bet šoreiz viņš bez vilcināšanās piekrita. Paņēmis krēslu, viņš apsēdās līdzās gultai un vienaldzīgi klausījās slimnieka vaidos un kliedzienos. Pēkšņi viņš apklusa un sāka murgos klusu runāt.

"Žanna?… Jā, viņas tēvs esot lords… Banokvaits mūs salaulāja mazajā meža baznīciņā… Jā, manu sievu sauc Žanna. Viņas tēvs ir lords, un viņa dzīvo kaut kur Saseksā… Banokvaits man vēlāk to pastāstīja… Vai jūs zināt, kā viņa izskatās?…"

Hamons klausījās, aizturējis elpu. Žanna! Vai tiešām viņš runātu par Žannu Karstonu? Viņas tēvs ir lords, un tie dzīvo Saseksā.

Viņš noliecās pie slimnieka auss.

"Kur notika jūsu laulības?"

"Mazajā meža baznīciņā netālu no Askotas… Viņas tēvs ir lords… Manu sievu sauc Žanna…" slimais turpināja čukstēt.

Hamons daudzkārt bija dzirdējis par Banokvaitu un viņa dibinātajām sektām. Tātad Žanna, kaut arī tikai vārda pēc, bija precējusies!

Kad pārnāca misis Kornforda ar ārstu, Hamons izmantoja pirmo izdevīgo mirkli, lai atvadītos un aizietu.

Ārsts teica, ka slimā stāvoklis ir bīstams, un solījās atsūtīt tam kopēju. Kad ārsts bija aizgājis, misis Kornforda nogrima dziļās pārdomās. Kādēļ gan Hamons bija nācis? Kādēļ viņam vajadzēja redzēt viņas nelaimīgā vira pēdējo vēstuli?

Viņa iegāja guļamistabā un, attaisījusi kastīti, vēlreiz palūkojās tajā. Jā, vēstule gulēja savā vietā, pašā virspusē. Viņa neapzināti atlocīja zilo papīriņu — un sastinga no šausmām un pārsteiguma: tā bija tīra, neaprakstīta papīra lapiņa!

38

Ko nu lai iesāk? Bija jau vēls vakars. Griezties pēc palīdzības pie lorda Krita? Nē, viņa nedrīkstēja apgrūtināt veco džentlmeni. Pēkšņi viņai ienāca prātā Džeimss Morlaks, šis mierīgais, vienmēr laipnais un nosvērtais vīrs. Viņa uzvilka mēteli, uzlika cepuri un izgāja.

Ralfs Hamons apmierināts sēdēja savā viesnīcas numurā degoša kamīna priekšā un, sūkdams cigāru, vēlreiz pārdomāja pēdējo dienu notikumus, kad pēkšņi atvērās durvis un istabā ienāca Džeimss Morlaks.

"Nesu jums jaunas ziņas, Hamon. Pirmkārt, jūsu arābs apcietināts, un, otrkārt, atdodiet misis Kornfordai nozagto vēstuli, bet drīzāk!"

Hamons strauji pietrūkās kājās.

"Gar manu arābu, kā jūs to nupat nosaucāt, man nav nekādas daļas; kas attiecas uz kādu tur nozagtu vēstuli, tad arī tas mani nemaz neinteresē."

"Neesmu nācis ar jums jokus dzīt, Hamon. Dodiet šurp vēstuli!"

Hamons draudošā pozā aizstājās priekšā galdam. Džeimss vinu kā bērnu pastūma sānis, atrāva galda atvilktni un izņēma no tās Hamona vēstuļu mapi.

"Laupītājs!" Hamons iekliedzās un no jauna metās Džeimsam virsū, bet jau pēc pirmā sitiena atlēca atpakaļ.

"Tā, tepat jau tā ir!" Morlaks sacīja, iebāzdams vēstuli kabatā un nosviezdams mapi uz galda. "Ja gribat, varat ataicināt policiju. Tagad jums ir lieliska izdevība iesūdzēt mani par laupīšanu!"

Hamons klusēdams novērsās.

Otrā rītā viņš devās uz Londonu, lai sagaidītu Lidiju Viktorijas stacijā. Kolīdz auto bija sācis kustēties, Lidija izplūda pārmetumos:

"Tas taču ir šausmīgi, Ralf! Kā tu varēji to izdarīt? Saki — ko tu domā tagad iesākt?"

"Mēs brauksim uz Maroku… bet varbūt arī uz Ņujorku, kur man kārtojamas dažas svarīgas veikala darīšanas. Tu reiz stāstīji par kādu jahtu, kuru tavi draugi gribējuši noīrēt izpriecas braucienam uz Dienvidjūras salām. Ja nemaldos, viņi vēlāk atteikušies no šī nodoma. Vai jahta vēl izīrējama?"

"Kādēļ tu negribi braukt ar parastu pasažieru tvaikoni? Tas taču iznāktu daudz lētāk un ērtāk," Lidija iebilda.

"Man ir savi iemesli," Hamons nepacietīgi atbildēja. "Vai tu varētu šo lietu nokārtot?"

"Labprāt, Ralf. Grāfs Laguns, kuram jahta pieder, pašreiz ir Londonā, un esmu pārliecināta, ka viņš labprāt mums to izīrēs."

Dažas stundas vēlāk viss jau bija nokārtots, un jahtas īpašnieks telegrafēja savam kapteinim rīkojumu pārvest kuģi no Šerbūras uz Soushemptonu.

Lidija atrada brāli sevišķi labā garastāvoklī: ēzeļu dzinējs Ahmets, kuru Saseksas policijai tiešām bija izdevies apcietināt, bija izbēdzis no aresta telpām un pazudis nezināmā virzienā.

Tās pašas dienas vakarā Hamons nosūtīja lordam Kritām ļoti godbijīgu vēstuli.

"Jāatzīst, ka šis Hamons nemaz nav tik slikts, kā izskatās," lords domīgi teica. "Es tīri vai sāku nožēlot, ka biju pret viņu tik skarbs."

Žanna izņēma tēvam no rokām Hamona vēstuli un sāka to lasīt:

"Baidos, ka pēdējā laikā esmu bijis tiešām neciešams, bet visi šie notikumi mani padarījuši tik nervozu, ka reizēm pats nesapratu, ko runāju. Esmu pārliecināts, ka drīz mums pašiem liksies smieklīgas atmiņas par to, ka mani turēja aizdomās par Marborna slepkavību. Neparedzēti apstākli man liek braukt uz Ameriku. Tas izjauc visus manus plānus, jo biju nodomājis pavizināties savā jahtā pa Vidusjūru. Gribu jūs lūgt doties šai izpriecas braucienā manā vietā. Esmu pārliecināts, ka tas sagādās jums daudzus patīkamus brīžus. Nožēloju tikai to, ka ne es, ne mana māsa nevaram jūs pavadīt. Jahta "L' Esperance" pienāks Soushemptonā nākamotrdien. Es lūdzu jūs uzlūkot to kā savu īpašumu."

"Hm," lords Krits glaimots sacīja. "Ja Hamons būtu man piedāvājis šo braucienu kopā ar viņu, es, protams, atteiktos. Bet tagad tā ir pavisam cita lieta, vai ne, dārgā?"

Viņam par lielu izbrīnu un prieku, Žanna bez vilcināšanās piekrita ceļojumam. Dzīve Kritā, kur viņai ik brīdi bija jādomā un jāskumst par savu zudušo laimi, likās nepanesama.

Bingers bija pirmais, kurš pastāstīja Džeimsam jauno ziņu.

"Jūs būsiet pārklausījies," Morlaks neticīgi iebilda. "Uz kurieni viņi domā braukt?"

"Uz Vidusjūru. Hamons ar savu māsu braukšot uz Ameriku."

"Kad viņi grib izbraukt?"

"Sestdien, mister."

"Tā, tā," Džeimss domīgi norūca.

Viņa domās Vidusjūras nosaukums arvien saistījās ar Tanžeru un tā savukārt ar šerifa Sadī Hāfiza vārdu.

39

Ralfs Hamons atstāja savu auto uz lielceļa, bet pats nogriezās pa kādu šauru taciņu, kas veda meža biezoknī. Brīdi gājis, viņš iznāca nelielā klajumā, kura vidū pacēlās maza, skaista baznīciņa. Hamonam bija jāsmejas, domājot par Banokvaitu, kurš visu savu bagātību bija izputinājis, ceļot šādas greznas baznīciņas.

Pa malējām durvīm viņš nokļuva baznīcas iekšienē, kura to pārsteidza ar savu negaidīto greznumu un glīto iekārtu. Kāds vīrs pašreiz slaucīja ar marmora plāksnēm izklāto grīdu.

"Labrīt!" Hamons viņu uzrunāja. "Vai es varētu satikt mācītāju?"

"Šeit nav mācītāja," apkalpotājs atbildēja. "Tikai laiku pa laikam Bārnabas draudzes mācītājs notur šeit dievvārdus. Mūsu baznīcu visbiežāk izvēlas laulību noslēgšanai. Arī šodien tiks salaulāts viens pāris."

Hamons apvaicājās, pie kā atrodas laulību reģistri.

"Baznīcas grāmatas glabājas tepat sakristejā," apkalpotājs paskaidroja. "Tikai nezinu, vai man ir tiesības jums tās rādīt."

Hamona iedotā dzeramnauda viņam piešķīra šīs tiesības. Vīrs ieveda apmeklētāju kādā blakustelpā, kur izņēma no skapja biezu grāmatu un nolika to Hamonam priekšā uz galda.

Hamonam nevajadzēja ilgi meklēt, jo jau viens no pirmajiem ierakstiem apliecināja starp Žannu Mariju Karstonu un Ferdinandu Čārlzu Faringtonu noslēgtās laulības.

Drebošiem pirkstiem Hamons pārrakstīja savā piezīmju grāmatiņā laulību reģistrācijas ierakstu. Laimīgs par savu atradumu, viņš ātriem soļiem devās atpakaļ uz šoseju, kur bija atstājis auto. Uztraukumā viņš nemaz nepamanīja vīrieti, kurš notālēm vinu uzmanīgi novēroja.

Hamonu nodarbināja jautājums, kā visnoderīgāk izmantot savu atklājumu. Doties tūliņ pie Žannas, uzstādīt tai savas prasības, piedraudot ar noslēpuma atklāšanu? Bet šo plānu viņš tūliņ atmeta kā nederīgu. Nu, bet gan jau ar laiku radīsies izdevība…

Kapteinis Vellings ilgi noraudzījās pakal Hamona automobilim. Viņš labprāt būtu tam sekojis, bet vispirms vajadzēja izdibināt, ko Hamons meklējis vientuļajā meža baznīciņā.

Lidija saņēma brāli neparasti laipni.

"Cik tas jauki, Ralf, ka mēs brauksim uz Ameriku!" viņa, to ieraudzījusi, izsaucās. "Es vienmēr esmu ilgojusies redzēt Savienotās Valstis, un nu…"

"Vispirms man tev kas sakāms," Hamons pārtrauca māsu. "Mēs nebrauksim uz'Ameriku, bet gan uz Maroku!"

"Uz Maroku?" viņa iesaucās. "Bet tu taču pasūtīji kajītes uz Amerikas tvaikoni!"

"Protams, es negribēju, lai visi zina manus īstos nodomus."

"Un jahtu tu taču nodevi lorda Krita rīcībā?"

"Mēs brauksim pa dzelzceļu."

Lidija skumji nopūtās.

"Man šķiet, ka visā šai lietā kaut kas nav kārtībā, Ralf," viņa piezīmēja.

"Jā, pat daudz kas nav kārtībā!" Hamons nepacietīgi attrauca. "Šeit palikt es vairs ilgāk nedrīkstu, man zeme

deg zem kājām. Bez tam varu pateikt tev atklāti: es gribu iegūt Žannu Karstonu." "Tu gribi viņu precēt?"

"Protams, manā ceļā vēl būs daudz šķēršļu, bet gan es tos visus pārvarēšu."

"Vai mana pavadība tev tiešām tik vajadzīga?" "Jā, tā ir nepieciešama," Hamons noteikti atbildēja.

40

"Lēdija Žanna vēlas ar jums runāt, kungs," Klēvers ziņoja.

"Kādēļ jūs neaicināt viņu tūlīt iekšā?" Džeimss pietrūkās kājās.

"Viņa negrib nākt iekšā, bet lūdz, lai jūs izejat pie viņas," pārvaldnieks atbildēja.

Žanna stāvēja mazā strautiņa malā, kas šķīra Valdhauzu no lorda Krita īpašumiem. Kad Morlaks iznāca, viņa teica:

"Es gribu ar jums parunāt. Pavadiet mani līdz tam koku pudurim."

Brīdi viņi soļoja klusēdami, tad meitene no jauna iesāka:

"Viņreiz es tik negaidīti aizbēgu no jums. Man šķiet, ka esmu jums parādā sava stāsta turpinājumu."

īsos vārdos viņa pastāstīja Džeimsam to pašu, ko bija stāstījusi tēvam.

"Tikai diviem cilvēkiem esmu stāstījusi šo savu noslēpumu," viņa beigās piebilda. "Manam tēvam, jo… nūja, viņam tas taču jāzina, un tagad jums, jo…"

Šo teikumu viņa nepabeidza.

"Šo laulību taču nenāksies grūti anulēt," Morlaks piezīmēja.

"To pašu saka arī tēvs. Acīmredzot jums tas šķiet pavisam vienkārši. Bet es nemaz nevaru iedomāties sevi tiesas priekšā, kur šī nejēdzīgā lieta tiktu iztirzāta visos sīkumos."

Džeimss brīdi klusēja, tad iejautājās:

"Dzirdēju, ka jūs esat nodomājusi doties ceļojumā?"

"Jā, esmu pārliecināta, ka šis brauciens kā tēvam, tā arī man nāks par labu."

Gluži nemanot viņi jau sen bija pagājuši garām koku pudurim un tagad soļoja pa krēslaino mežu. Neapzināti Džeimss bija apskāvis meitenes plecus, un tā uzticīgi piekļāvās viņam, uz brīdi aizmirsdama visas rūpes un nepatikšanas.

Ralfs Hamons, kurš bija atbraucis atvadīties pirms tālā ceļojuma, tikko bija atsveicinājies no vecā lorda un iznācis parkā, cerēdams šeit sastapt Žannu. Pēkšņi viņš to ieraudzīja, bet meitene nebija viena: viņa soļoja līdzās Hamona visniknākajam ienaidniekam, cieši pieklāvusies tam.

Nevarīgās dusmās Hamons sažņaudza rokas dūrēs. Pats nezinādams, kādēļ, viņš ātri devās uz to pusi, kur aiz kokiem bija pazuduši Džeimss ar Žannu. Brīdi gājis, viņš pēkšņi izdzirda soļus un, pametis skatienu, ieraudzija nākam misteru Faringtonu, kas tagad jau bija manāmi atspirdzis.

Hamons aizslēpās aiz kāda koka un sāka vinu novērot. Faringtons arvien vēl bija loti bāls, neskūtā seja un nevērīgais apģērbs tam piešķīra nepatīkamu, atbaidošu izskatu. Kad viņš bija pagājis garām, Hamons iznāca no savas paslēptuves un notālēm sekoja jauneklim, kas, mazliet streipuļodams, devās tieši uz to pusi kurp bija aizgājis ari Morlaks ar Žannu.

Džeimss izjuta savas dzīves laimīgākos brīžus. Viņš bija aizmirsis visu pasauli, izbaudīdams to neaptveramo laimi, ko sniedza Žannas mīlestība, par kuru viņš tagad vairs nešaubījās. Klusēdami viņi lēni soļoja pa mežu. Beidzot Žanna apstājās un atspiedās pret kāda koka stumbru.

"Kurp tas viss mūs novedīs?" viņa jautāja. Džeimss bez vārdiem saprata, ka šis jautājums neattiecas uz celiņu, pa kuru tie pašreiz soļoja.

"Mēs sasniegsim savu laimi," viņš pārliecināts atbildēja, pievilkdams jaunavu sev ciešāk klāt. "Agri vai vēlu mēs beidzot tomēr pārvarēsim visus šķēršļus, nobīdīsim pie malas visus kavēkļus, kas stāv mūsu laimei ceļā."

Smaidīdama viņa sniedza tam pretī savas lūpas.

Tai pašā acumirklī viņiem aiz muguras atskanēja klusi, nicīgi smiekli. Džeimss atrāvās no meitenes lūpām un pārsteigts pagrieza galvu.

"Mīlas idille meža klusumā! Nekas, patīkams skats: redzēt savu sievu cita apkampienos!" Faringtons piedzēruša cilvēka balsī smējās.

Žanna satvēra Džeimsa roku.

"Viņš zina!…"

Faringtons uztvēra viņas izsaucienu.

"Protams, ka viņš zina! Kas gan tas būtu par vīru, kurš nepazītu savu sievu!"

Viņš noņēma platmali un zobodamies turpināja:

"Priecājos jūs šeit redzēt, misis Faringtona! Ir jau labs laiks, kopš esam likumīgi salaulāti. Es visus šos gadus ilgojos pēc tevis, bet man nenāca prātā, ka tu esi tik skaista. Vai zini," viņš turpināja, un viņa balsī ieskanējās naids, "es varēju apprecēties un kļūt laimīgs, bet šīs muļķīgās laulības mani piespieda atteikties no savas meitenes. Un tad es sāku dzert…"

Viņš apklusa un pēkšņi satvēra Žannas roku.

"Nāc, iesim mājās!" viņš smiedamies iesaucās.

Nākamajā acumirklī viņš nogāzās gar zemi un aizvēlās dažus solus sāņus.

"Jūs esat slims, Farington," Džeimss mierīgi sacīja. "Man žēl, ka biju spiests nodarīt jums sāpes."

"Labi," Faringtons, dusmas valdīdams, norūca. Viņš ar pūlēm piecēlās un, pagriezies pret Žannu, draudoši turpināja: "Neaizmirsti, ka tu esi mana sieva un ka agri vai vēlu tev būs jānāk man līdzi un jāpilda savi pienākumi."

To pateicis, viņš strauji pagriezās un kā ārprātīgs aizskrēja pa šauro meža taciņu.

Žanna pūlējās pasmaidīt.

"Ak, Džeims!…" viņa izdvesa, ieslīgdama Morlaka rokās.

41

Džeimss Morlaks arvien rīkojās ātri un noteikti. Žannu pavadījis, viņš devās tieši uz misis Kornfordas mājiņu. Viņš gribēja mēģināt pierunāt Faringtonu, lai tas atsakās no savas neprātīgās idejas un dod Žannai brīvību.

Durvis atvēra misis Kornforda, un pēc viņas uztrauktās sejas Džeimss uzreiz noprata, ka noticis kas sevišķs.

"Vai es varētu satikt misteru Faringtonu?" Džeimss jautāja, sekodams namamātei viesistabā.

"Lūdzu, nedariet to," misis Kornforda nopietni sacīja. "Varbūt tas būs iespējams rīt vai parīt, bet pašreiz Faringtons ir galīgi piedzēries. Viņš nupat pārnāca, un es nekad vēl nebiju redzējusi viņu tādā stāvoklī kā šoreiz. Jāatzīstas, ka es sāku no viņa baidīties."

Blakusistabā atskanēja Faringtona balss, viņš sūdzējās un lādējās. Džeimss pa pusei piecēlās no krēsla, bet misis Kornforda viņu atturēja.

"Lūdzu, netraucējiet tagad viņu," viņa teica. "Drīz atnāks žēlsirdīgā māsa."

"Vai jūs neļaunosieties, ja uzdošu jums vienu jautājumu, varbūt pat nepieklājīgu jautājumu?" Džeimss negaidot jautāja.

Viņa klusēdama pamāja.

"Jūs…" Džeimss nevarēja atrast īstos vārdus. "Jūs kādreiz esat bijusi bagāta, bet savu bagātību zaudējāt?"

"Jā, tas ir tiesa," misis Kornforda vienkārši atbildēja. "Pirms vairākiem gadiem bez vēsts pazuda mans vīrs, neatstādams man nekādus līdzekjus, kaut arī visi viņu uzskatīja par bagātu cilvēku. Džons Kornfords bija savādnieks, un viņa gaitas man nekad nebija zināmas. Bet var ari būt, ka es pati esmu vainīga, jo toreiz paļāvos vienīgi uz Hamona padomiem."

"Hamons?" Džeimss pārsteigts iesaucās. "Sakiet, lūdzu, — kad jūsu vīrs pazuda?"

"Pirms vienpadsmit gadiem."

"Kurā mēnesī tas notika?"

"Maijā es saņēmu viņa pēdējo vēstuli, kuru jūs tik laipnā kārtā man atdevāt, kad Hamons to bija nozadzis."

"Vai jūs neparādītu man šo vēstuli?"

Viņš uzmanīgi izlasīja misis Kornfordas atnesto vēstuli.

"Jūsu vīru sauca Džons Kornfords?"

"Kādēļ jūs jautājat? Vai jūs viņu pazināt?"

"Nē, bet nedēlu pēc jūsu vīra pazušanas man bija dīvains piedzīvojums. Vai jums ir kāda jūsu vīra fotogrāfija?"

Viņa pamāja un iegāja guļamistabā, no kurienes atgriezās ar kādu fotogrāfiju rokā.

Džeimss paņēma to un aplūkoja, bet neviens muskulis viņa sejā nenodeva tās šausmas, kas viņu pārņēma.

Uzņēmumā bija redzams patīkama izskata pusmūža vīrs, kurš likās esam apmierināts ar sevi un visu pasauli.

Džons Kornfords bija tas pats cilvēks, kuru Morlaks pirms desmit gadiem bija atradis Porstmutroudā bez dzīvības guļam ceļmalā, tikai toreiz nelaimīgais bija pārģērbies vai arī pārģērbts matroža drēbēs.

"Vai jūs viņu pazināt?" misis Kornforda nedroši jautāja.

"Esmu vinu redzējis," Džeimss izvairīgi atbildēja.

"Vai viņš ir miris?"

Džeimss pamāja ar galvu.

"Jau sen to nojautu," misis Kornforda pēc brītiņa ierunājās. "Kur viņš mira?"

"Anglijā."

"Hamons apgalvoja, ka viņš nomiris jau Marokā, kaut es tam neticēju. Vai jūs varat pastāstīt ko tuvāk par viņa nāvi?"

"Pagaidām vēl nevaru to darīt," Džeimss vilcinādamies atbildēja. "Tomēr ceru, ka drīz tas būs iespējams. Tad vēl kas: jūsu vīrs īsi pirms nāves iedeva man prāvu summu naudas, kuru lūdza nodot viņa sievai. Bet, tā kā es nezināju viņa vārdu, tad līdz šim vēl nevarēju šo pienākumu izpildīt."

Pusstundu pēc Morlaka aiziešanas Bingers atnesa misis Kornfordai aploksni, kurā viņa atrada tūkstoš mārciņu un Džeimsa vizītkarti. Uz tās bija rakstīti tikai trīs vārdi:

"Lūdzu, uzticieties man!"

Kad Bingers atnāca atpakaļ, Morlaks jautāja:

"Vai nodevāt?"

"Jā, viņa sacīja, ka atbildi nevajagot," Bingers teica.

Džeimss atviegloti uzelpoja.

42

Kapteinis Vellings ieradās galvenās policijas reģistratūrā un uzrunāja kādu ierēdni:

"Sakiet, seržant, — ja nemaldos, Melnās Maskas iebrukumi sākās apmēram pirms desmit gadiem?"

Ierēdnis atvēra kādu atvilktni un izņēma no tās veselu žūksni kartīšu. Bridi tās šķirstījis, viņš sacīja:

"Jā, pēc mēneša būs tieši desmit gadi."

"Labi, tad dodiet man sarakstu par slepkavībām pirms desmit gadiem."

Ierēdnis atvēra kādu citu atvilktni un pasniedza kapteinim vairākas kartītes.

Vellings nogrima lasīšanā. Beidzot viņš apstājās pie vienas no tām, uz kuras bija rakstīts:

"Nepazīstams vīrietis, ģērbies matroža drēbēs, atrasts ceļmalā, Portsmutroudā; miris no ievainojuma deniņos; atradējs — kāds velosipēdists, kura vārdu nedrīkst izpaust (skat. noteikumus par svešu valstu valdību diplomātiskajiem aģentiem); neraugoties uz visām pūlēm, nogalinātā personību nav izdevies noskaidrot."

"Un kas bijis šis noslēpumainais velosipēdists?" Vellings jautāja.

"Tas nav zināms," seržants atbildēja. "Acīmredzot kāds no diplomātiskā korpusa, kurš nav vēlējies teikt savu vārdu."

"Hm," Vellings domīgi norūca. "Un kā sauc inspektoru, kurš vadīja izmeklēšanu šai lietā?"

Ierēdnis palūkojās kādā sarakstā.

"Misters Senets. Viņš sen jau te vairs nestrādā un tagad dzīvo Beisingtonā."

Vellings devās uz iecirkni, kura robežās bija notikusi mīklainā slepkavība. Šeit viņam palaimējās sastapt vienu no ierēdņiem, kas pirms desmit gadiem bija piedalījies šīs lietas izmeklēšanā. Tomēr arī no tā kapteinis nedabūja neko vairāk zināt.

"Vai varat man parādīt to vietu, kur nelaimīgais tika atrasts?" viņš jautāja.

Ierēdnis, kurš tagad jau bija vietējā iecirkņa inspektors, tūliņ izpildīja lūgumu. Policijas automobilī viņi aizbrauca līdz kādai vietai, kur inspektors lika pieturēt.

"Šeit," viņš sacīja, norādīdams uz kādu ar zāli apaugušu vietu ceļmalā.

Vellings uzmeta skatienu notikuma vietai un tās tuvākajai apkārtnei.

"Kam pieder tur tā māja?" viņš jautāja, norādīdams uz kādu ēku.

Inspektors paskaidroja, ka tā pieder kādam ārstam.

"Cik ilgi viņš šeit jau dzīvo?" Vellings painteresējās.

"Kādus piecpadsmit, varbūt pat divdesmit gadus," ierēdnis paskaidroja.

"Un šī?" kapteinis jautāja, norādīdams uz kādu citu māju.

"Tā pieder kādam advokātam, kurš nomira pirms dažiem gadiem. Viņš šo māju nopircis no kāda Hamona…"

"Hamona? Ralfa Hamona?" Vellings dzīvi iejautājās.

"Jā, tas ir kāds miljonārs, kurš senāk mēdza šeit pavadīt vasaras."

"Tā, tā," Vellings domīgi norūca. "Labprāt gribētu apskatīt šo māju tuvāk. Cik ilgi advokāts tajā dzīvoja?" viņš jautāja, kāpdams augšup kalnā, kur stāvēja tagad tukšā vasarnīca. Tās logi bija aizslēģoti un pagalms aizaudzis ar zāli.

"Viņš nemaz nav šeit dzīvojis. Kopš Hamons to pārdeva, māja visu laiku stāvējusi tukša."

"Man jāiekļūst namā," Vellings sacīja. Atvēris vienu no slēģiem, viņš mēģināja no ārpuses attaisīt logu, bet tas nepadevās, tad kapteinis ar spieķi izsita rūti un ielīda iekšā.

Tā bija glīti iekārtota guļamistaba. Arī pārējās telpas bija labi mēbelētas, un Vellings neatrada tajās nekā tāda, kam būtu kāda nozīme viņa uzdevuma atrisināšanā.

Beidzot viņš ar savu pavadoni nonāca virtuvē. Atvēris logus, detektīvs sāka vērīgi lūkoties visapkārt. Viņa skatiens apstājās pie liela plankuma uz vienas no sienām.

"Vai redzat traipu?" viņš jautāja.

"Nē, es nekā neredzu," ierēdnis izbrīnījies atzinās.

"Vai jūs neredzat, ka siena šai vietā ir no jauna pārkrāsota?" Velllings jautāja.

Viņš izņēma no kabatas nazi un sāka ar to kasīt sienu.

"Katra slepkavība beidzot tomēr nāk gaismā," viņš pie sevis norūca.

"Slepkavība?" inspektors pārsteigts iesaucās.

"Redziet, tās ir asinis!" Vellings atbildes vietā sacīja, norādīdams uz tumšu traipu, kurš parādījās zem plānā krāsas slāņa.

"Jūs domājat…"

"Esmu pārliecināts, ka nepazīstamais matrozis nogalināts šeit un tikai vēlāk viņa līķis nogādāts ceļmalā," Vellings viņu pārtrauca.

Viņam arī nenācās grūti uzmeklēt Beisingtonā atvaļināto inspektoru Senetu.

"Jā gan, es vēl labi atceros to gadījumu," vecais policists sacīja, atbildēdams uz Vellinga jautājumu. "Tikai neatceros vairs, kā sauca to diplomātu, kurš pirmais bija nelaimīgo atradis… Bet pag, man taču jābūt viņa vizītkartei, kuru viņš man toreiz iedeva."

Viņš labu brīdi rakņājās pa sava galda atvilktnēm un beidzot pasniedza kapteinim vizītkarti.

Vellings uzmeta tai ātru skatienu.

"Majors Džeimss Lesingtons Morlaks no Savienoto Valstu konsulāta Tanžerā."

Ar apmierinātu smaidu viņš atdeva kartīti.

Tagad viss viņam bija skaidrs un saprotams. Atlika noskaidrot tikai vēl vienu lietu: kādēļ Ralfs Hamons neparko negribēja šķirties no dokumenta, kurš taču varēja kļūt par viņa paša nāvesspriedumu?

43

Visā namā bija tā īpatnējā nekārtība un rosība, kāda parasti rodas, pošoties ceļojumam.

Vienīgi Žanna nelikās par visu to zinis. Viņu nodarbināja pārdomas par pēdējo dienu notikumiem. Faringtona muļķīgā rīcība pirmīt mežā tai iedvesa šausmas. Vajadzēja reiz darīt galu šim nenoteiktajam stāvoklim, un viņa pēc ilgas vilcināšanās beidzot nolēma aiziet uz misis Kornfordas mājiņu un izskaidroties ar Faringtonu, ja vien tas būs iespējams.

"Vai tu vēl gribi kur iet?" lords pārsteigts jautāja. "Ir taču jau vēls vakars, un ārā plosās vētra."

"Es paiešos tikai līdz parka vārtiņiem," Žanna sameloja, izslīdēdama pa durvīm.

Ārsts, kuru misis Kornforda bija steigā ataicinājusi, atzina slimnieka stāvokli par bīstamu.

"Es katrā ziņā atsūtīšu jums palīgā slimnieku kopēju," viņš sacīja. "Baidos, ka slimnieks var zaudēt prātu. Vai viņš pēdējā laikā nav pārdzīvojis kādu stipru nervu satricinājumu?"

"Domāju gan, ka ne," misis Kornforda atbildēja. "Šodien viņš vēl bija gluži spirgts. Bet pēcpusdienā es atradu dārzā izdzertu viskija pudeli. Acīmredzot kāds ciema zēns viņam to atnesis no "Sarkanās lauvas".

Izvadījusi ārstu, viņa jau gribēja aizslēgt durvis, kad pēkšņi ieraudzīja sievietes stāvu, kas tuvojās mājai.

Kad Žanna, iegājusi viesistabā, paziņoja misis Kornfordai par savu nodomu, tā enerģiski pakratīja galvu.

"Nekādā gadījumā nevaru jūs pie viņa laist!"

Šai acumirklī no slimnieka istabas atskanēja sāpīgi vaidi.

"Vai viņam tik slikti?" Žanna jautāja.

"Jā, sliktāk nekā jebkad."

Brītiņu pasēdējusi, Žanna piecēlās un atsveicinājās.

"Nē, nepavadiet mani!" viņa sacīja misis Kornfordai. "Es atradīšu pati izeju."

Viņa izgāja un pievēra aiz sevis durvis. Pa kreisi bija redzams kāds apgaismots logs — tā bija Faringtona istaba. Pat ārpusē bija dzirdami slimnieka vaidi un kliedzieni.

Žanna satinās ciešāk mētelī un devās uz priekšu. Bet pēkšņi viņa atlēca sānis un paslēpās aiz koka: vārtiņi, kas veda uz ielu, lēni atvērās, un pa tiem kāds ienāca. Varbūt tā bija žēlsirdīgā māsa, kuru misis Kornforda ik brīdi gaidīja? Bet jau nākamajā mirklī meitene redzēja, ka maldījusies: viņai garām paslīdēja melns stāvs. Kas gan varēja būt šis vēlais misis Kornfordas viesis?

Viņai par izbrīnu, atnācējs nepieklauvēja pie durvīm, bet uzmanīgi pielīda pie Faringtona istabas loga. Lēni viņš attaisīja pievērto logu, un tai pašā acumirklī Žanna ieraudzīja svešinieka izstieptajā rokā revolveri. Gaismas stars krita svešajam tieši sejā, kura bija paslēpta zem melnas maskas.

"Džeims!…" meitene ievaidējās.

Viņas saucienu apslāpēja divi spalgi revolvera šāvieni, kuri ātri sekoja viens otram. Faringtons skali ievaidejas, izkrita no gultas un palika bez dzīvības guļam uz grīdas.

44

Žanna gribēja skriet misis Kornfordai palīgā, bet kājas viņai bija kā zemē ieaugušas.

Atskanēja policista griezīgais svilpiens, un kāds vīrs aizelsies ieskrēja pa vārtiem.

"Kas šeit notiek?" viņš uzsauca misis Kornfordai, kura pašreiz vēra vajā durvis.

"Nezinu," uztrauktā sieviete atbildēja. "Baidos, ka misters Faringtons būs nošāvies…"

Žanna nevarēja izlemt, ko darīt. Palikt šeit? Bet tad viņai kā aculieciniecei vajadzēs sniegt slepkavas aprakstu… Viņa pagriezās un ātri aizsteidzās mājup.

Kā neprātā viņa uzskrēja savā istabā un raudādama iekrita gultā.

"Džeims! Džeims!" viņa izmisumā čukstēja. "KādēJ tev vajadzēja to darīt?"

Pēkšņi kāds klauvēja pie viņas istabas durvīm, un aiz tām atskanēja lorda balss:

"Vai tu jau guli, Žanna?"

"Jā, tēt, vai tev kas sakāms?" viņa atsaucās, aizturējusi elpu.

"Vai tu nevari nonākt lejā?"

Viņa atslēdza durvis, jau iepriekš zinādama, par ko tēvs runās.

"KādēJ tu sēdi tumsā?" tēvs jautāja un sniedzās pēc slēdža, bet Žanna vinu atturēja.

"Man šausmīgi sāp galva. Kas noticis?" viņa jautāja.

"Faringtons nošauts," lords atbildēja. "Daži domā, ka viņš pats nošāvies, bet Vellings tam nepiekrīt."

"Vai misters Vellings ir šeit?" Žanna pārsteigta jautāja.

"Jā, viņš ir lejā un gribētu ar tevi parunāt. Viņš apgalvo, ka tu īsi pirms slepkavības esot bijusi misis Kornfordas dzīvoklī."

"Es tūliņ nākšu," viņa vājā balsī sacīja.

Kapteinis Vellings tikai vakarā bija atbraucis no Londonas. Atstājis savas lietas "Sarkanajā lauvā", viņš tobrīd bija gribējis doties uz Valdhauzu, kad pēkšņi izdzirdis misis Kornfordas mājiņā šāvienus un devies turp.

"Bez šaubām, ir notikusi slepkavība," viņš stāstīja lordam Kritām. "Logs bija līdz galam vaļā, bet, istabu pārmeklējot, tur neatrada ieroci. Vienīgais pieturas punkts, no kura mēs varam vadīties izmeklēšanas turpmākajā gaitā, ir zābaku pēdu nospiedumi ārpusē pie Faringtona loga. Vai nezināt, kādēļ lēdija Žanna bija iedomājusies apciemot misis Kornfordu?"

Bet lords nepaguva atbildēt, jo šai mirklī istabā ienāca Žanna. Viņa bija uzkrītoši bāla un izskatījās līdz nāvei nogurusi.

"Vai jūs dzirdējāt šāvienus?" detektīvs viņai jautāja.

"Nē," meitene stingri noliedza.

"Un nevienu arī neredzējāt?"

Viņa noraidoši papurināja galvu.

"Neesmu nekā ne redzējusi, ne dzirdējusi," viņa sacīja, nepaceldama acis.

"Nu protams," Vellings mierīgi piekrita. "Tādā tumsā un vētrā vispār grūti ko saredzēt un sadzirdēt."

Viņš atsveicinājās un aizgāja.

Tagad Vellings stāvēja jaunas mīklas priekšā: kas bija Faringtonu nošāvis? Kam gan bija vajadzīga šī slimā cilvēka nāve? Kam viņš stāvēja ceļā? Vienīgi Žannai Karstonai. Bet vai šīs aizdomas bija pamatotas?

Vellings domīgi soļoja pa tumšo ielu uz Valdhauzas pusi. Morlaka logi bija tumši, bet vārti stāvēja līdz galam vajā. Detektīvs iededza elektrisko lampiņu un apgaismoja braucamo ceļu. Uz tā bija redzamas gluži svaigas automobiļa riepu pēdas.

Vellingam pēkšņi radās jaunas aizdomas. Viņš iegriezās pagalmā un pazvanīja. Durvis atvēra Klēvers.

"Jūs vēlaties runāt ar Morlaka kungu?" tas jautāja. "Viņa nav mājās. Pirms pusstundas misters Morlaks pavisam negaidot aizbrauca, neteicis man ne vārda. Es tikai redzēju vēl, ka auto izbrauc pa vārtiem. Acīmredzot misters Morlaks izkāpis pa sava kabineta logu, jo pa durvīm viņš nav izgājis."

Vellings iegāja kabinetā. Logs bija līdz galam vaļā. Detektīvs rūpīgi apskatīja grīdu un palodzi.

"Vai jūs neatstātu mani uz brītiņu vienu?" viņš beidzot teica. "Es gribu piezvanīt pa telefonu."

Izsaucis Horšamas policijas nodalu, viņš sacīja:

"Uzmaniet melnu divvietīgo auto! Tā vadītāju sauc

Morlaks. Neapcietiniet vinu, tikai aizturiet. Vai sapratāt?"

"Jā, kaptein. Kas noticis?" "Slepkavība," Vellings īsi noteica.

45

Kad Žanna otrā rītā izgāja parkā, vina, sev par lielu izbrīnu, satika tur kapteini Vellingu. Viņš izskatījās noguris un samiegojies.

"Kā — vai ari jūs nakti negulējāt?" viņa neapdomīgi iejautājās.

"Pēc jūsu vārdiem noprotams, ka arī jūs neesat daudz gulējusi," detektīvs smaidīdams atbildēja. "Bet nav jau nekāds brīnums: pēdējās dienās jums nācies tik daudz piedzīvot…" Pēkšņi viņš gluži negaidot novirzīja sarunu uz citu pusi. "Bet tas taču brīnišķīgi, tiešām brīnišķīgi! Vai esat ievērojusi, ka Morlaks vienmēr valkā kurpes ar strupiem purniem?"

"Nē, neesmu par to interesējusies," viņa atbildēja, baidīdamās kaitēt Džeimsam.

"Nu redziet, bet šādam sīkumam dažreiz ir milzīga nozīme. Un viņam citādu zābaku nemaz nav kā vien amerikāņu. Par to es pārliecinājos, rūpīgi pārmeklējot viņa māju."

"Vai tad viņš pats ir pazudis?"

"Bez pēdām."

"Bet kāda gan nozīme viņa apaviem?"

"To es varu jums pateikt," Vellings mierīgi atbildēja. "Cilvēks, kurš noslepkavoja Faringtonu, valkā kurpes ar smailiem purniem. Pēdas, ko šāvējs atstājis istabas loga priekšā, pierāda, ka slepkava valkājis franču apavus ar smailiem purniem."

Žannai kā smags slogs novēlās no pleciem. Vellings uzmeta viņai pētošu skatienu un pēkšņi jautāja:

"Sakiet — kas vēl Kritā valkā franču apavus, neskaitot jūsu tēvu?"

Bridi viņa to neizpratnē uzlūkoja, bet tad jautri iesmējās.

"Jūs mani briesmīgi nobiedējāt, mister Velling, bet mans tēvs gan nespētu nevienu nonāvēt — tam viņš ir pārāk miermīlīgs un labsirdīgs!"

"Nemaz nedomāju apgalvot, ka viņš to būtu darījis. Es tikai aizrādīju, ka desmit jūdžu apkaimē jūsu tēvs ir vienīgais cilvēks, kas valkā franču apavus."

"Tas taču absurds!" Žanna iesaucās. "Daudzi valkā tādas kurpes, piemēram, kaut vai tas pats Hamons…"

"Tikai to ari es gribēju dzirdēt," misters Vellings mierīgi noteica.

Žannu nodarbināja viena vienīga doma, un beidzot viņa to ari pateica:

"Bet kā izskaidrojama mistera Morlaka pēkšņā pazušana?"

Detektīvs paraustīja plecus.

"To es nespēju saprast. Zinu tikai, ka viņš pilnīgi negaidot atstājis savu namu un pa galvu pa kaklu aizbraucis. Var būt, ka viņam padomā atkal kāda jauna ielaušanās…"

"Neesiet taču tik nejauks, kaptein!" Žanna viņu pārtrauca. "Jūs taču labi zināt, ka viņš nav zaglis."

"Ja es vispār ko labi zinu, tad tas ir fakts, ka Morlaks tiešām ir zaglis, turklāt vēl loti bīstams un nenotverams."

"Vai daudz naudas viņš nozadzis?" meitene izbailēs ieplestām acīm jautāja.

"Pat loti daudz. Visdīvainākais tomēr ir un paliek tas, ka visi šie daudzie tūkstoši piederējuši vienīgi Ralfam Hamonam."

46

Žanna bija pārsteigta par viņu rīcībā nodotās jahtas lielumu un greznumu. Arī lords Krits bija tādās pašās domās.

"Šī jahta mūsu draugam Hamonam gan izmaksājusi labu summiņu. Tas jau ir īsts pasažieru tvaikonis!" viņš nopriecājās.

Uz tvaikoņa viņus uzņēma tā kapteinis, savā darbā norūdīts angļu jūrnieks.

"Cik zinu, tad misters Hamons nevarēs ierasties jūs pavadīt," kapteinis Grīns sacīja. "Viss jau sagatavots aizbraukšanai, un pēc jūsu pirmā rīkojuma jahta var doties ceļā."

"Tad jau nav vairs ilgāk ko kavēties," lords apmierināts atbildēja. "Brauksim, kapteini"

Vakariņas vioi ar Žannu ēda divatā, jo kapteinis bija nodarbināts uz klāja.

"Jums ir lielisks pavārs, stjuart," lords uzslavēja.

"Jā, kungs, tas ir kāds francūzis, viņš runā arī angliski."

"Komanda laikam sastāv no francūžiem vien?"

Stjuarts pakratīja galvu.

"Nē, milord, kuģa ļaudis pa lielākai daļai ir angli un skoti. Ir arī daži franči un cittautieši, viens pat izskatās pēc turka vai arāba. Viņš ieradās uz jahtas tikai īsi pirms aizbraukšanas."

Pēc vakariņām Žanna ar tēvu izgāja uz klāja. Nakts bija mierīga, un jūras līmenis rāmi laistījās.

"Nu, kā tev patīk, mans bērns?" vecais lords jautāja.

"Labi, tēt, esmu loti laimīga!"

"Bet par ko tad tu nupat tik smagi nopūties?"

Viņa klusi iesmējās.

"Nezinu, vai esmu nopūtusies, es tikai domāju par Džeimsu Morlaku."

"Viņš ir krietns zēns!" lords sirsnīgi sacīja. "Patīkams cilvēks, kaut arī amerikānis."

Nākamajās dienās Žanna pamazām sāka atspirgt no pēdējā laikā piedzīvotajām nepatikšanām. Jahta mierīgi brauca uz priekšu. Meitene justos pilnīgi laimīga, ja vien…

Ak, kaut jel notiktu neiespējamais, kaut viņa zinātu

kādus burvju vārdus, kas dara brīnumus! Kaut jel šeit viņai pretī sēdētu Džeimss! Viņa nopūtās.

47

Ceļojums norisinājās bez kādiem sevišķiem piedzīvojumiem, līdz jahta kādu ritu pēkšņi apstājās un izmeta jūrā enkuru. Žanna palūkojās pa savas kajītes mazo lodziņu un ieraudzīja smilšainu, tuksnešainu piekrasti. Tikai tālumā bija redzama nelielu, baltu būdiņu rinda.

Uz viņas zvanu ienāca stjuarts.

"Kur mēs atrodamies?" viņa jautāja.

"Kubā. Tas ir neliels piekrastes ciems. Kuģa ļaudis pašreiz sēžas laivās, lai brauktu malā, kur misters Hamons lika uzņemt dažas kastes."

Pēc brītiņa ienāca arī lords Krits.

"Apģērbies, Žanna, iziesim uz klāja."

Viņa uzmeta uz pleciem mēteli un kopā ar tēvu izgāja uz klāja. Tas šķita pavisam izmiris. Tikai pašā pakaļgalā sēdēja kāds matrozis, un uz kapteiņa tiltiņa, noliecies pār margām, stāvēja un domīgi ūdenī raudzījās dežurējošais virsnieks.

No jahtas bija nolaistas divas laivas, kas tagad ātri devās uz attālo krastu. Pametusi skatienu visapkārt, Žanna pamanīja tālumā kādu prāvu burinieku, kas no otras puses tuvojās jahtai.

"Kas tas?" lords Krits pēkšņi iesaucās. "Man likās, it kā es būtu dzirdējis vaidus."

Šai acumirklī viņi ieraudzīja kādu plecīgu matrozi, kurš pašreiz iznāca uz klāja. Veikli tas uzrāpās uz kapteiņa tiltiņa un no mugurpuses zagās klāt virsniekam.

"Uzmanieties!" lords skali iekliedzās.

Virsnieks strauji apsviedās apkārt, un matroža asais duncis tikai viegli aizskāra viņa plecu. Virsnieks pakrita, bet jau nākamajā acumirklī uzlēca kājās un metās pakal uzbrucējam.

"Nāc ātrāk!" lords bailēs iesaucās. Satvēris Žannas roku, viņš to steigšus noveda pa trepēm lejā un ievilka savā kajītē, aizslēgdams aiz sevis durvis.

Meitene atkrita dīvāna stūrī. Lords sāka steigšus pārmeklēt savu ceļasomu, bet nevarēja atrast to, ko meklēja.

"Man nozudis revolveris!" viņš beidzot uztraukts iesaucās.

"Ko tas viss gan nozīmē?" Žanna, kura jau bija atguvusi pašsavaldīšanos, jautāja.

"Tas izskatās gluži kā sacelšanās," tēvs drūmi norūca.

Uz klāja atskanēja smagi soli un uztrauktas balsis. Aiz sienas bija dzirdami skali lāsti.

"Vai tur kāds ir?" lords jautāja.

Kajītes siena, kas šķīra to no blakusesošajām telpām, nesniedzās līdz pašiem griestiem, atstādama augšā ap desmit centimetrus platu spraugu. Blakuskajltē gulēja ievainotais virsnieks, viņš teica, ka ievainojums tomēr esot diezgan nopietns.

"Bet kas īsti ir noticis?" lords viņam jautāja.

"Nezinu," virsnieks atbildēja. "Lielākā dala ekipāžas aizbrauca krastā, kur tai jāuzņem kāda krava. Uz jahtas palika tikai seši cilvēki, ieskaitot pavāru un viņa palīgu… Bet paklausieties: viņi jau nāk šurp!"

Koridorā bija dzirdami soli. Kāds ar āmuru iesita pa kajītes durvīm.

"Nāciet ārā, jums nekas nedraud, mister!" kāda balss sauca.

Lords Krits neatbildēja.

Āmurs sāka apstrādāt plānās durvis, un drīz tajās kļuva redzama plata plaisa.

Lords izmisīgi lūkojās visapkārt.

"Tas taču ir nejēdzīgi, ka man nav ieroča," viņš norūca. Pēkšņi viņa skatiens apstājās pie šaurā lodziņa. "Vai tu varētu pa to izlīst?"

"Es tevi neatstāšu, tēt!" Žanna atbildēja.

Viņš maigi uzlika tai roku uz pleca.

"Tu jau arī nevarētu pa to nemaz izspraukties."

Pēkšņi koridora viņā galā norībēja šāviens, tad otrs, trešais. Aiz durvīm atskanēja kliedzieni un vaidi. Kāds smagi nogāzās uz grīdas. Nodunēja vairāku kāju steidzīgi soli — un tad viss apklusa.

"Paskaties, tēt, laivas atgriežas!" Žanna iesaucās, norādīdama uz logu, pa kuru bija redzamas abas laivas, kas ātri tuvojās jahtai.

Koridorā no jauna atskanēja kliedzieni, šāvieni un cīņas troksnis. Pēc brītiņa bija dzirdams, kā kaut ko smagu velk gar kajītes durvīm.

"Beidzot viņi tomēr uzvarējuši mūsu varonīgo aizstāvi," lords ar nožēlu teica.

"Gribu redzēt, kāds viņš īsti izskatās." Pēkšņi koridorā atskanēja kāda balss, kura viņiem angliski uzsauca:

"Nekādā gadījumā netaisiet durvis vaļā — kuģa ļaudis drīz būs atpakaļ!"

Žanna ātri pastūma tēvu sāņus un pa durvīs izlauzto spraugu paraudzījās ārā. Viņa ieraudzīja vairākus baltās drēbēs tērpušos svešiniekus, kas pašreiz vilka uz izejas pusi vienu no kuģa ļaudīm. Tas bija slaika auguma vīrietis notraipītās drēbēs. Uz mirkli Žanna ieraudzīja viņa seju — tas bija Džeimss Morlaks!…

48

"Džeims!" viņa skali iekliedzās, pūlēdamās atslēgt durvis, bet tēvs viņu atvilka nost.

"Nomierinies, Žanna, tu taču nevari viņam palīdzēt," viņš meitu mierināja, bet pēkšņi pamanīja, ka Žanna zaudējusi samaņu. Noguldījis viņu uz dīvāna, lords piesteidzās pie lodziņa. Laivas jau bija pavisam tuvu, un vienā no tām bija redzams kapteinis, kurš stāvēja laivas priekšgalā, turēdams rokā revolveri. Uz jahtas bija iestājies pilnīgs klusums. Drīz pēc tam laivas piestāja pie jahtas, un ārpusē atskanēja kapteiņa balss:

"Vai šeit kāds ir?"

Lords atvēra durvis un izgāja koridorā, kur uz grīdas gulēja viens no uzbrucējiem.

"Paldies Dievam, ka jūs esat drošībā!" kapteinis Grīns iesaucās. "Vai dāma ir pie jums?"

Žanna, kura šajā brīdī atguva samaņu, streipuļodama piecēlās.

"Džeimss!" viņa izmisumā iesaucās. "Viņi sagūstīja Džeimsu!"

"Jūsu pavāru," lords paskaidrodams piebilda.

"Jūs domājat pavāra palīgu, kuru es pieņēmu īsi pirms aizbraukšanas? Tad viņš tagad atrodas uzbrucēju laivā. Tā aizbrauca, tiklīdz pamanīja mūsu tuvošanos."

Nekavējoties tika nolaistas laivas bēgļu gūstīšanai, bet uzbrucēju vieglais burinieks ātrāk par tām sasniedza smilšaino krastu, un brīdi vēlāk laupītāji ar savu gūstekni jau bija pazuduši no ķērāju redzesloka.

Žanna stāvēja uz klāja un tālskatī noraudzījās, kā laupītāji izkāpj malā un, aplenkuši Džeimsu, aizved to zemes iekšienē.

"Bet tur ir vēl viens eiropietis civilā," kapteinis sacīja, norādīdams uz kādu stāvu, kas gāja pūlim nopakaļ, dzīvi sarunādamies ar burinieka kapteini.

Žanna pavērsa savu tālskati uz norādīto vietu, bet drīz vien atkal to nolaida. Tā bija pirmā reize, kad viņa nepazina savu ienīsto pielūdzēju Ralfu Hamonu.

49

Ralfs Hamons, lādēdamies un dūres kratīdams, soļoja līdzās burinieka kapteinim.

"Tu esi visnolādētākais nelietis pasaulē!" viņš dusmās kliedza. "Vai es tev simtiem reižu neteicu, kas darāms?"

"Es tur neesmu vainīgs," kapteinis taisnojās. "Maniem ļaudīm bija pavēlēts padarīt nekaitīgu visu ekipāžu, bet šo apbruņoto matrozi viņi nebija pamanījuši."

"Kāda velna pēc tu viņu vēl atvilki līdzi? Kādēļ neielauzi tam galvaskausu turpat uz jahtas?" Hamons īgni rūca.

"Viņš nošāva stūrmani, un ļaudis grib viņam atriebties," kapteinis īsi paskaidroja.

"Kas man daļas gar taviem ļaudīm un viņu atriebību! Dāma taču tev bija tikpat kā rokā, bet tu tomēr neprāti viņu atvest!"

Viņš uzmeta īgnu skatienu gūsteknim, kas gāja pa priekšu. Tas bija liela auguma vīrs pavāra apģērbā; viņa seja bija notraipīta dubļiem un asinīm, tā ka to nevarēja pazīt. Ja Hamons būtu zinājis, kas ir šis gūsteknis, viņš gan nebūtu tik vienaldzīgi novērsies.

Dažas stundas gājuši, viņi apmetās atpūsties. Hamonam tika uzcelta audekla telts, bet citi novietojās zem klajas debess.

Pēkšņi starp laupītājiem izcēlās satraukums. Hamons iznāca no telts un apvaicājās, kas noticis.

"E1 Casuri," viņam īsi paskaidroja.

Hamons bija daudz dzirdējis par šo neatkarīgo virsaiti, bet nekad nebija viņu redzējis.

"Viņš ir mans draugs," burinieka kapteinis piezīmēja, "no viņa mums nav ko bīties."

Tālumā bija redzams milzīgs putekļu mākonis — tur tuvojās varenais E1 Casuri ar saviem daudzajiem pavadoņiem. Bridi vēlāk tie jau sasniedza Hamona nometni.

Hamons gribēja to sagaidīt un apsveikt, bet divas bezmiega naktis bija viņu tā nogurdinājušas, ka viņš tikko vairs turējās kājās. Kolīdz viņš bija atlaidies mīkstajā guļamvietā, tā acumirklī aizmiga.

Tiesa bija nolikta stundu pēc saules rieta. Tas bija gadījums, kuru pat Casuri negribēja palaist garām neredzētu.

Visi bandas dalībnieki sastājās divās rindās, atstādami vidū šauru celiņu. Katram no tiem bija rokā smaga nūja. Ja notiesātais, izskrējis cauri visai rindai, vēl palika dzīvs, tad tika apžēlots. Tomēr nevarēja būt nekādu šaubu, ka pēc šāda pārbaudījuma pat visizturīgākais galvaskauss būs sašķīdis gabalu gabalos. Džeimss zināja šo ieražu un vēsu prātu sagatavojās savam pēdējam gājienam.

Divi vīri viņu aizveda pie bara vadoņa, kurš vienmuļā balsī nobēra apsūdzības formulu:

"Dzīvību pret dzīvību, nāvi pret nāvi, kas nokāvis, tas arī pats tiks nokauts."

"Ievēro to arī tu!" Džeimss droši atbildēja.

Casuri, kas sēdēja līdzās vadonim, uzmeta Morlakam ātru skatienu.

"Vediet viņu prom!" vadonis pamāja.

"Nē, atstājiet viņu šeit!" Casuri pavēloši iesaucās, tad dziļi palocījās notiesātā priekšā.

"Miers ar tevi, Milaka!" Tas bija Džeimsa vārds, ar kādu viņš bija pazīstams iedzimto vidū.

"Un miers ar tevi, Casuri!" Džeimss atbildēja, to pazinis.

Casuri piecēlās, apskāva Morlaku un noskūpstīja to uz pleca.

"Ja kāds grib prasīt mana drauga nāvi, lai tas prasa to tagad!" viņš iesaucās.

Neviens no klātesošajiem neuzdrošinājās atsaukties.

50

"Šeit mēs paliksim veselu nedēlu," lords teica, kad jahta lēni ieslīdēja Tanžeras ostā. "Ceru, ka mums nebūs jāgarlaikojas."

Viņš noīrēja viesnīcā divas istabas ar skatu uz piekrasti.

Sākumā Žanna loti sajūsminājās pat Tanžeras īpatnējo skaistumu, bet jau trešajā dienā viņa sāka garlaikoties.

Todien viņa visu dienu bija sevišķi domīga. Ejot gar cietumu, viņa aiz kāda loga restēm ieraudzīja bālu, izmocītu seju, un šis nejaušais skats viņai no jauna lika domāt par nabaga Džeimsu un viņa likteni. Toties lords Krits bija sevišķi labā omā un visu ceļu runāja bez apstājas.

Saule neciešami dedzināja, un lords izpleta savu balto saulessargu.

"Austrumi ir austrumi, un rietumi paliek rietumi," viņš prātoja, sparīgi sojodams pa kādu šauru ieliņu. "Bet sevišķi mani interesē katras zemes iedzīvotāju garīgā dzīve, viņu domas un centieni…"

Žanna, kura gāja viņam aiz muguras, neatbildēja, bet vecais lords jau bija pie tā pieradis.

"Ja nu tu man jautātu…" viņš turpināja un pagrieza galvu atpakaļ.

Žannas tur vairs nebija.

Izbailēs viņš steidzās atpakaļ. Sasniedzis kādas mazas sānieliņas stūri, viņš ieraudzīja tur četrus cilvēkus, kas dziedādami nesa prāvu koka kasti. Bet Žanna nekur nebija redzama.

"Žanna!" viņš skali sauca, bet neviens neatbildēja.

Lords izstaigāja visu tirgus laukumu, bet no Žannas nebija ne vēsts. Viņš vēl cerēja, ka Žanna varbūt būs atgriezusies viesnīcā. Bet, kad pārbiedētais lords tun nonāca, viņš neatrada meiteni ne viņas istabā, ne uz terases. Tur sēdēja tikai kāds kungs pelēkā uzvalkā, ar platmali apvēdinādams sev seju.

Izdzirdis lorda Krita balsi, viņš strauji piecēlās un steidzās tam pretī.

"Morlak!" lords pārsteigts iesaucās. "Žanna…"

"Kas noticis?" Džeimss ātri jautāja.

"Viņa ir pazudusi! Baidos, vai viņai nav noticis kas ļauns!"

51

Netālu no mošejas kādā šaurā ieliņā atrodas neliela mājiņa. Kolīdz Džeimss bija pieklauvējis, durvis atvērās un viņš iegāja. Viņš pameta ar galvu arābu drēbniekam, kurš sakrustotām kājām sēdēja un šuva, tad iegāja blakustelpā. Pēc brītiņa viņš no jauna parādījās priekšējās istabas durvīs.

"Vai visu sagatavojāt?" viņš jautāja.

"Jā, kungs," drēbnieks atbildēja. "Viņi jau gaida jūs netālu no angļu ārsta mājiņas."

Džeimss jau bija novilcis svārkus un vesti, kad pēkšņi izbrīnā apstājās. No lūkas griestos, pie kuras bija piesietas vecas trepītes, parādījās vispirms divas kājas caurumainos zābakos un notraipītās biksēs, bet pēc tam arī pats cilvēks.

Džeimss uzmeta drēbniekam jautājošu skatienu.

"Tas ir mans īrnieks," drēbnieks paskaidroja, tad klusu piebilda: "Viņš smēķē…"

Morlaks ziņkārīgi aplūkoja svešinieku. Tas bija sirms vīrs pietūkušu seju un tumši sarkanu degungalu. Viņa apģērbs sastāvēja no vienām skrandām. Arī svešais uzmeta Džeimsam nevērīgu skatienu.

"Labvakar!" viņš norūca.

"Vai jūs esat anglis?" Morlaks pārsteigts jautāja.

"Jā gan, bet kas jums te meklējams? Labāk aizdodiet man piecas pesetas, veco, mīļo zēn. Rīt man atsūtīs no mājām naudu…"

Džeimss pasniedza viņam spāņu zelta naudas gabalu. Svešais to kāri satvēra un izmetās pa durvīm.

"Vai viņš jau ilgi šeit dzīvo?" Morlaks jautāja drēbniekam.

"Piecus gadus," tas atbildēja. "Ari man viņš parādā piecas pesetas."

"Kā viņu sauc?"

"Nezinu — bet vai tad tam ir kāda nozīme?"

Džeimss viņam pilnīgi piekrita.

Iznācis uz ielas, svešais ieraudzīja kādu dāmu, kura arābu zēna pavadībā devās pa šauro ieliņu augšup. Tā bija Lidija Hamona, kura nupat bija atbraukusi un tagad gāja uz viesnīcu. Tur nonākusi, viņa pieprasīja sev istabu. Kad viņa bija ierakstījusi savu vārdu viesu grāmatā, šveicars pasniedza viņai kādu aploksni.

"Jums vēstule, mis Hamona," viņš piebilda.

Lidija iegāja savā istabā un uzplēsa nupat saņemto vēstuli. Ralfs rakstīja:

"Kolīdz esi atbraukusi, nāc uz Sadī Hāfiza namu. Man ar tevi steidzami jārunā."

Viņa iemeta zīmīti kamīnā un no jauna nokāpa lejā.

"Dabūjiet kādu zēnu, kas mani pavadītu līdz tirgus laukumam."

Brīdi vēlāk viņa jau soļoja arābu zēna pavadībā pa tumšajām ielām un pēc kāda laika nonāca pie šerifa mājas vārtiem.

Lidija pieklauvēja, un vārti atvērās. Vārtu sargs aplūkoja vēlo viešņu, tad klusēdams veda to uz mājas pusi. Viņa vēl nebija sasniegusi ieeju, kad durvis parādījās

Sadī Hāfizs. Viņš bija tērpies greznā tumšzila zīda austrumnieku apģērbā.

"Jūs parādāt lielu godu manai necilajai mītnei, mis Hamona," viņš sacīja.

"Vai Ralfs ir šeit?" viņa to pārtrauca.

"Nē, bet kuru katru brīdi viņam jābūt klāt."

Viņš ieveda viešņu istabā un sasita plaukstas. Tai pašā acumirklī istabā ieskrēja vesels pusducis apkalpotāju.

"Atnesiet lēdijai tēju, cepumus un cigaretes, bet ātri!" viņš pavēlēja.

Kad aiz durvīm atskanēja brāļa balss, Lidija atviegloti uzelpoja.

"Beidzot!" Hamons iesaucās, māsu ieraudzījis. " Kādēļ tik vēlu?"

Uz viņa mājienu Sadī Hāfizs klusiem soliem izgāja no istabas.

"Tev jāzina, Lidij, ka man vairs neiet labi," Hamons iesāka. "Ja tas ir taisnība, ko stāsta tā skuķe, tad es esmu izdarījis milzīgu kļūdu."

"Kāda skuķe?" Lidija ieinteresēta jautāja.

"Žanna Karstona. Viņa tagad atrodas drošā vietā — Sadī Hāfiza namā jūdzes divdesmit no šejienes — un ir pilnīgi manā varā. Arī Morlaks ir Tanžerā."

"Kā, Žanna Karstona ir pie tevis? Vai tu viņu nolaupīji?"

Hamons pamāja.

"Ak Dievs! Ralf, vai tu esi pavisam jucis?"

"Nē, esmu pilnīgi normāls," brālis mierīgi atbildēja. "Es vinu precēšu."

"Bet tu taču rīkosies pretlikumīgi, Ralf."

"Kas par to? Un ievēro reizi par visām reizēm, ka Marokā likumu vispār nav… Es tikai gribēju tev pateikt vēl to, ka esmu nolēmis apmesties Marokā uz dzīvi."

"Bet man taču vēl jānokārto savas personīgās darīšanas Anglijā, Ralf," jaunava mēģināja iebilst. "Ja gribi, es atbraukšu vēlāk…"

"Tu nebrauksi nekur!" brālis viņu rupji pārtrauca. "Visu manu plānu sekmes pilnīgi atkarīgas no Sadī Hāfiza. Viņa draudzība un atbalsts man tagad ir nepieciešams. Neaizmirsti, ka no viņa atkarīga pat mana dzīvība vai nāve."

Lidija nedroši piecēlās.

"Es iešu mājup, Ralf."

Gluži satriekta viņa piegāja pie durvīm un mēģināja tās atvērt, bet durvis bija aizslēgtas.

"Durvis ir ciet," Ralfs mierīgi piezīmēja. "Tavas mājas tagad ir šeit, Lidij. Bez šīs Sadī Hāfizam ir vēl otra, daudz skaistāka un greznāka māja kalnos."

"Tu taču nedomā, ka es precēšu šo melno?" viņa neticīgi jautāja.

Ralfs mierīgi pamāja ar galvu, un Lidija zināja, ka nekāda lūgšanās viņai vairs nepalīdzēs.

Viņa gribēja vēl ko sacīt, bet pēkšņi durvis atsprāga vaļā un istabā ieskrēja Sadī Hāfizs.

"Vediet māsu ārā pa mazajiem vārtiņiem, bet pasteidzieties!" viņš uztraukts iesaucās. "Pašā kareivji aplenkuši māju. Protams, man viņi nekā nevar padarīt, bet jūs nedrīkst šeit atrast!"

Ralfs satvēra Lidiju aiz rokas un vilka sev līdzi. Brītiņu vēlāk viņi jau iznāca uz kādas mazas, tumšas sānieliņas.

52

Hamons neizlaida māsas roku no savējās. Kad viņi nonāca tirgus laukumā, Lidija intuitīvi pagriezās uz viesnīcas "Kontinents" pusi, bet Ralfs viņu strauji parāva sānis.

"O, nē," viņš ironiski noteica, "ne pa to ceļu! Es zinu kādu mazu mājiņu, kur tu varēsi mierīgi pārgulēt."

"Laid taču mani vaļā, Ralf!" sieviete lūdzās, pūlēdamās izraut savu roku.

Pēkšņi no tumsas iznira kāda vīrieša stāvs.

"Vai varu jums kā pakalpot, kundze?"

Izdzirdis svešā balsi, Hamons ātri palaida māsas roku vaļā un vienā mirklī pazuda kādā no tumšajām ieliņām.

Vismazāk viņš bija cerējis sastapt Tanžerā kapteini Vellingu!

Hamons skriešus devās prom pa mazo celiņu, kad pēkšņi saskrējās krūtīs ar kādu vīrieti.

"Sasodīts!" Hamons norūca. "Skatieties taču, kur jūs ejat!"

Viņam par izbrīnu, arī svešais atbildēja angliski:

"Tu nekrietnais suns! Atdari acis, tu ēzeli! Jūs esat galīgi piedzēries, mans kungs!"

Ralfs ātri uzdedza sērkociņu, bet tas viņam izkrita no rokas, kolīdz viņš ieraudzīja svešā asinīm pieplūdušo seju un sarkano bārdu.

"Atvainojiet, ja mana valoda jums šķiet neapdomīga," vecais hašiša smēķētājs šļupstēja. "Nu jā, jūs arī nemaz neļaunojaties!"

Hamons jau gribēja steigties tālāk, kad svešais atkal ierunājās:

"Vai jūs maz zināt, kas es esmu? Es esmu garīdznieks — jā, jā, īsts garīdznieks. Vismaz es biju mācītājs, iekams kļuvu par virsnieku, kas pasaules karā izpelnījās augstāko atzinības balvu — Viktorijas krustu! Jā gan, es esmu Fernando Banokvaits!… Bet vai jūs neaizdotu man līdz rītam piecas pesetas? Rīt man atsūtīs no mājām…"

Ralfs Hamons neapdomādams pasniedza tam kādu banknoti.

Banokvaits! Cilvēks, kas bija salaulājis Žannu ar Fredu Faringtonu!

53

Stingrā apsardzībā Žanna tika vesta uz Sadī Hāfiza namu, kas atradās tuksnešainu, grūti pieejamu kalnu vidū. Pēc veselas nakts jājiena viņa beidzot ieraudzīja tālumā staltu ēku, kuras baltie mūri jautri laistījās saules staros. Žanna jutās nogurusi un satriekta.

Netālu no šerifa mājas vārtiem viņas uzmanību piesaistīja kāds stāvs — tas bija vecs, bezzobains un noskrandis virs, kurš sēdēja vāja, nodzīta zirga mugurā. Kad Žanna apjautājās meitenei, kuru Hamons bija nolīdzis viņai par kalponi, kas ir šis vecais virs, tā paskaidroja, ka tas ir ubags. Tikai vēlāk Žanna dabūja zināt, ka Sadī Hāfizam ir vesels bars kalpu, kas ubagu izskatā pilda viņa spiegu pienākumus. Citos apstākļos Žannai būtu jāsmejas, redzot ubagu jāšus zirgā, bet drūmā tagadne un nezināmā nākotne tik loti nodarbināja meitenes domas, ka viņa uzmeta ubagam tikai paviršu skatienu.

Žanna bija līdz nāvei nogurusi, kad mazā karavāna beidzot sasniedza augstajā mūra sētā ierīkotos vārtus. Tuvumā ēka izskatījās vēl staltāka un greznāka. Tai bija ari skaists dārzs, kuru no visām pusēm iežogoja augsts mūris.

Meitene, kurai bija uzdots izpildīt Žannas kalpones pienākumus, pusbalsī brīdi sarunājās ar vienu no sievietēm, kas, durvju priekšā sastājušās, ziņkārīgi vēroja svešo dāmu. Bridi runājusies, kalpone atkāpās sāņus, un svešā sieviete pienāca Žannai tuvāk. Viņas acīs meitene lasīja naidu un dusmas. Brīdi vērojusi viešņu, tā nicīgi novērsās.

Kalpone ieveda Žannu viņas istabā. Tā bija plaša, grezni iekārtota telpa, netrūka pat klavieru. Tikai apaļais logs bija aizrestots stipriem, mākslinieciski veidotiem stieņiem. Žanna piegāja pie tā un palūkojās ārā.

Visapkārt bija tikai tuksnešaini pakalni. Nekur neredzēja nevienas dzīvas dvēseles, tikai labu gabalu tālāk varēja saskatīt sīku dūmu strūkliņu, kas pacēlās augšup: tur bija apmeties netīrais ubags un vārīja sev pusdienas.

"Kas tā bija par sievieti?" Žanna jautāja, atcerēdamās arābietes naidpilno skatienu.

"Tā bija senjora Hamona," kalpone paskaidroja.

Žanna atkrita tuvākajā krēslā un sāka pilnā kaklā smieties.

54

Ralfs Hamons jutās laimīgs un apmierināts. Beidzot viņš bija panācis savu, jo ilgi kārotā meitene tagad bija pilnīgi viņa varā. Viņš gāja līdzās Sadī Hāfizam, nenolaizdams acis no baltās ēkas, kas jau bija redzama tālumā.

Sadī Hāfizs turpretī bija drūms un saīdzis. Lidijas zaudējums sāpīgi ķērās pie sirds, un tagad viņš visu vainu centās uzvelt Hamonam.

"Hamon, jūs izjaucāt visus manus plānus un cerības!" viņš pēc ilgākas klusēšanas ieteicās.

Hamons pasmaidīja. Viņš bija pārāk apmierināts, lai uztrauktos par tik nepamatotu uzbrukumu.

"Kurš tad bija tas, kas ieskrēja istabā un, kliegdams par aplenkumu, gandrīz vai ar varu izdzina viņu no mājas? Bet vēl jau nav iemesla uztraukties: Lidija ir Tanžerā, un, kas zina… Ņemiet piemēru no manis: kā es pratu atvest šurp savu dāmu…"

"Jūs?" šerifs nicīgi iesaucās. "Nē, viens jūs to nekad nebūtu varējis izdarīt, ja jums nebūtu palīdzējis es, šerifs Sadī Hāfizs!"

"Vina tiešām ir skaista…" Hamons sapņaini piezīmēja.

"Jā, citādi kādēļ es būtu uzņēmies šo nogurdinošo ceļu?" Sadī piekrita.

Hamons kļuva uzmanīgs.

"Nu jā, jūs varat viņu satikt un tad doties atpakaļ," viņš ar uzsvaru teica. "Bet, lai nerastos nekādi pārpratumi, tad reizi par visām reizēm atcerieties, ka šī dāma būs mana sieva!"

Sadī tikai nevērīgi paraustīja plecus.

Kad Hamons sasniedza savu celamērki, viņš vispirms devās pie savas sievas, kuru nebija redzējis jau astoņus gadus un kuru bija ataicinājis šurp, lai Žanna jau uzreiz zinātu, ka viņam ir otra, kaut arī ne pēc kristiešu paražām precēta sieva.

"Tad tu nu reiz esi pārnācis," resnā arābiete pārmetoši sacīja, kolīdz Hamons bija ienācis viņas istabā. "Saki — kas tā par meiteni, kuru tu esi atvedis?"

"Tā būs mana sieva," Ralfs mierīgi atbildēja.

Sieviete uzmeta viņam ļaunu skatienu.

"Un mani tu ataicināji, lai es būtu tavai jaunajai sievai par verdzeni? Tas nekad nenotiks, Hamon!"

"Tu velti uztraucies. Tu jau nākamo nedēlu varēsi atgriezties Mogadorā."

"Vai tā skuķe zina, kas es esmu?"

Hamons pamāja.

"Jā, es kalponei liku to viņai paziņot."

Viņš devās atpakaļ pie Sadī Hāfiza.

"Tagad iešu pie savas dāmas. Jūs es iepazīstināšu ar viņu vēlāk."

Viņš pieklauvēja pie Žannas istabas durvīm un iegāja. Meitene bija apsēdusies pie klavierēm un gribēja ko spēlēt, bet tagad nolaida rokas klēpī.

"Kā klājas?" Hamons familiāri jautāja, apsēzdamies krēslā. "Vai jūtaties kā mājās?"

Viņa neatbildēja un nelikās viņu redzam.

"Vai šeit nav jauki?" Hamons turpināja. "Šis ir viens no jaukākajiem Marokas stūrīšiem. Vai manu pirmo sievu jau redzējāt?"

Žanna arvien vēl klusēja. Hamons ar savu krēslu pievirzījās viņai tuvāk.

"Ievērojiet, ko jums teikšu, Žanna," viņš mierīgi iesāka. "Es neprecēšu jūs pēc vietējo likumiem, jo tad jums , nāktos apmierināties ar otrās sievas stāvokli un tiesībām. Mēs salaulāsimies pēc visiem kristīgās baznīcas likumiem, lai mūsu bērni varētu mantot jūsu tēva titulu. Ceru, ka arī jums būs patīkamāk kļūt par manu likumīgo sievu. Ko jūs par to sakāt?"

"Es negribu un nekad arī nekļūšu par jūsu sievu!" Žanna stingri teica.

Viņa strauji piecēlās un piegāja pie loga, uzgriezdama Hamonam muguru.

"Labi, atstāsim šo jautājumu vēlākam laikam," Hamons pacietīgi piekrita. "Es tūliņ iepazīstināšu jūs ar savu labāko draugu — šerifu Sadī Hāfizu. Ceru, ka būsiet pret viņu laipna, tomēr ne pārmērīgi."

"Ko tas nozīmē?" meitene jautāja.

"Viņš pašreiz nav visai labi noskaņots pret mani, jo Lidija izspruka viņam no rokām. Tādēļ negribu, lai viņam rastos kādas cerības attiecībā uz jums."

Viņš izgāja un pēc brītiņa atgriezās kopā ar Sadī Hāfizu.

Žanna jau ar pirmo acu uzmetienu noskārta, ka no šī vīra viņai draud vēl lielākas briesmas kā no Hamona.

Sadī palika viņas istabā tikai tik ilgi, cik nepieciešams, lai atstātu pietiekamu iespaidu. Viņš būtu nepatīkami pārsteigts, ja varētu lasīt meitenes domas, jo pats viņš sevi uzskatīja par īstu vīrišķības ideālu.

"Ko jūs par viņu domājat?" Hamons jautāja, kad šerifs bija izgājis.

"Neko nedomāju!" meitene atcirta.

Hamons piecēlās.

"Ceru, ka atradīsiet savu guļamistabu? Novēlu jums saldus sapņus!"

Žanna neatbildēja.

Durvīs viņš vēlreiz pagriezās.

"Pēc divām dienām mēs jau būsim vīrs un sieva," viņš smaidīdams sacīja. "Vai vēlaties, lai vēl kāds tiktu aicināts uz mūsu kāzām?"

"Jūs taču neuzdrošināsieties ataicināt angļu mācītāju?" Žanna izbrīnā jautāja.

Hamons iesmējās.

"Jūs domājat? Bet es tomēr to darīšu, un viņš mūs salaulās, lai jūs arī nez kā pretotos. Turklāt šis garīdznieks ir jūsu vecs draugs."

"Vecs draugs?" Žanna bija vēl vairāk pārsteigta. "Jā gan, vecs draugs — reverends misters Banokvaits."

To teicis, viņš izgāja un aizvēra aiz sevis durvis.

55

Sadī Hāfizs gaidīja Hamonu smēķējamā istabā.

"Jā, nekas," viņš sacīja, atbildot uz drauga jautājumu, "diezgan glīta skuķe. Bet manā gaumē viņa nav — man patīk pilnīgākas."

Hamons tomēr nelāva sevi apmānīt. Viņš uzreiz bija noskārtis, ka Žanna atstājusi uz šerifu dziļu iespaidu.

"Viņa taču daudz skaistāka par Lidiju," viņš visgudrēm piezīmēja, sajaukdams viskiju ar sodu.

Sadī paraustīja plecus. "Savā ziņā Lidija ir pilnīgi neciešama," viņš vienaldzīgi novilka.

Tā nebija laba zīme, jo līdz šim Lidija viņa acīs arvien bija visu sieviešu skaistuma iemiesojums.

"Kad domājat doties atpakaļ uz Tanžeru?" Hamons it kā nejauši iejautājās.

Sadī pasmaidīja.

"Jau rit agri. Ceru, ka tas jums nebūs nepatīkami. Bet tagad es gribu gulēt."

Kad Hamons otrā rītā piecēlās, viņš ar gandarījumu dabūja zināt, ka Sadī Hāfizs jau ir prom.

Metās jau krēsla, kad viens no apkalpotājiem ziņoja,

ka tālumā redzami vairāki jātnieki. Hamons tālskati ieraudzīja trīs jātniekus, divi no tiem bija melnie, bet trešais — reverends Banokvaits.

Reverends droši vien būtu nokritis no zirga, ja Hamons nebūtu piesteidzies un to saķēris. Banokvaits pagrieza savu asinīm pieplūdušo seju pret Hamonu.

"Tas bija svētīgs darbs, mans dēls. Ja jūs man Jausiet vēl brītiņu atpūsties un vēlāk piedāvāsiet vienu pīpi, tad es būšu jūsu draugs uz visu mūžu. Un, ja tad jūs pacienāsiet mani ar glāzi vīna un cigareti, tad es esmu jūsu vergs ar miesu un dvēseli!"

Žanna redzēja atjājušo pa savas istabas logu un tūliņ saprata, kas ir šis vīrs. Bet vai tiešām šī cilvēka ēna bija kādreiz ziedošais, vienmēr jaunu ideju un centienu pilnais Banokvaits?… Un tomēr viņa nešaubījās, ka tas tiešām ir viņš.

56

,.v

Žanna bija tikko apģērbusies un paēdusi brokastis, kad istabā ienāca Hamons.

"Labrīt!" viņš sveicināja un, nesagaidījis viņas atbildi, iesāka: "Žanna, es tūliņ ievedīšu reverendu Banokvaitu. Jūs viņu pazīstat jau no agrākiem laikiem, bet tagad viņš ir stipri pārvērties. Viņš ir ar mieru izdarīt laulāšanas ceremoniju, kura, es ceru, aizsāks mūsu kopdzīves laimi."

"Es taču jums jau teicu, ka pilnīgi atsakos jūs precēt!" Žanna mierīgi paskaidroja. "Un, ja misteram Banokvaitam ir vēl kaut drusciņ godaprāta, tad viņš manu gribu arī ievēros."

"O, par to nemaz nerūpējieties," Hamons smiedamies atbildēja, "jo goda viņam tiešām vairs nav palicis ne drusciņas."

Nenogaidījis viņas atbildi, Hamons izgāja un pēc brītiņa ieveda Banokvaitu. Dienas gaismā viņa izskats bija vēl nožēlojamāks un atbaidošāks.

"Nu, skat' tik!" viņš iesaucās, sniegdams Žannai savu netīro roku, kuru tā izlikās neredzam. "Tā taču mana mīlā meitenīte Žanna Karstona! Tā tiešām ir interesanta sagadīšanās, ka man nākas jau otro reizi jūs laulāt!"

"Es negribu laulāties, mister Banokvait! Es jums daru zināmu, ka šīs laulības, ja tās ari notiks, būs noslēgtas pret manu gribu."

"Nu, nu, nevajag jau nu tā uzpūsties!" reverends smiedamies atsaucās. "Pirmo reizi redzu līgavu, kura negrib laulāties. Laulības taču ir svētas saites…"

"Es negribu, nekādā gadījumā es neesmu ar mieru kļūt par mistera Hamona sievu!" Žanna dedzīgi pretojās. "Un, ja es kādreiz precēšos, tad gribu, lai mani salaulā tīrs un godīgs garīdznieks."

Banokvaita jau tā sarkanā seja vēl vairāk piesarka.

"Un tomēr es jūs salaulāšu!" viņš dusmās kliedza. "Un manis noslēgtās laulības ir pilnīgi likumīgas un neapstrīdamas!…"

"Nomierinieties, nomierinieties!" Hamons to labināja. Tad viņš pievērsās Žannai: "Par ko jūs tā uztraucaties?

Jūs taču atzināt vinu par pietiekami labu, kad tikāt laulāta pirmo reizi?"

"Es negribu jūs precēt un neprecēšu!" meitene iesaucās, dusmās piecirzdama kāju. "Tad jau labāk apprecēt jebkuru ceļmalas ubagu vai kādu no jūsu vergiem nekā slepkavu un noziedznieku!"

Hamons nobāla.

"Labi, es izpildīšu jūsu vēlēšanos!" viņš iešņācās un izsteidzās no istabas.

Žanna uzgrieza Banokvaitam muguru.

Pēkšņi durvis atsprāga vajā un istabā ieklupa Hamons, vilkdams aiz sevis kādu vīru. Žanna šausmās pakāpās soli atpakaļ — tas bija vecais, netīrais ubags, kuru viņa, šurp jājot, bija redzējusi uz ceļa.

"Te būs jūsu vīrs!" Hamons kā neprātā kliedza. "Jūs taču teicāt, ka precēšot labāk ubagu nekā mani! Salaulājiet viņus, Banokvait!" viņš pagriezās pret garīdznieku.

Ar lielu gandarījumu Banokvaits izņēma no kabatas nosmulētu Bībeli un uzšķīra to.

"Kur liecinieki?" viņš oficiālā tonī jautāja.

Hamons izsteidzās un pēc mirkļa atgriezās kopā ar vairākiem apkalpotājiem.

Žanna stāvēja kā pārakmeņojusies. Viss notiekošais viņai šķita kā ļauns sapnis, no kura viņa tūliņ atkal atmodīsies.

Kā murgos viņa dzirdēja mācītāja balsi, kas paziņoja par lēdijas Žannas Karstonas salaulāšanu ar Abdulu Azizu.

Kad ceremonija bija beigusies, Hamons pačukstēja dažus vārdus saviem apkalpotājiem. Tie sagrāba abus jaunlaulātos aiz rokām, izvilka dārzā un izstūma pa vārtiem. Hamons pats tos pavadīja un pagrūda Žannu tik stipri, ka viņa tikko nepakrita.

"Tā, nu tu vari ņemt savu vīru sev līdzi uz Kritu!" viņš zobodamies uzsauca. "Tu būsi laimīga, ja varēsi atgriezties pie manis!"

Smagie vārti aizcirtās.

Žanna mēģināja iet, bet tad pēkšņi sagrīļojās un nokrita zemē, zaudējusi samaņu.

57

Ralfs Hamons sēdēja savā guļamistabā un jutās slims un nelaimīgs. Neprātīgās dusmas jau sen bija pārgājušas, un tagad viņš dziji nožēloja savu pārsteidzību. Viņa visskaistākie sapņi un cerības nu bija vējā. Bet vai dusmu ārprātā izdarīto kļūdu vēl nevarēja labot?

Viņš lika pasaukt savu veco sulaini, uz kuru varēja pilnīgi paļauties. Iedevis tam krietnu žūksni naudas, viņš lika uzmeklēt veco ubagu un atpirkt no tā Žannu, bet, ja ubags pretotos, aizvest viņu ar varu.

Hamons mazliet nomierinājās un piegāja pie loga, pa kuru varēja pārredzēt plašu apkārtni. Pēkšņi viņš pamanīja tālumā pulciņu jātnieku, kas ātri tuvojās.

"Sadī," viņš norūca, uzreiz nojauzdams, ko tas nozīmē.

Viņš izgāja pie vārtiem apsveikt savu draugu. Sadī

Hāfiza izskats, balss un izturēšanās bija spēji pārvērtusies. Tas vairs nebija Hamona algotais aģents, bet gan patstāvīgs arābu virsaitis.

"Jūs laikam jau zināsiet, kādēļ esmu ieradies, Hamon," viņš nesasveicinājies teica. "Kur ir meitene? Es viņu ņemšu sev. Ceru, ka neesat vēl salaulāti, un, ja arī…"

"Nē, neesam salaulāti," Hamons atbildēja. "Bet viņas šeit nav."

"Ko tas nozīmē?"

Hamons īsumā atstāstīja notikušo.

"Jūs esat ārprātīgs, Hamon!" Sadī iesaucās. "Uz kuru pusi viņi aizgāja?"

Hamons parādīja, un Sadī kaut ko uzsauca saviem ļaudīm. Brītiņu vēlāk tie jau sadalījās vairākos pulciņos un devās meklēt ubaga pēdas.

Hamons iegāja atpakaļ istabā un apsēdās pie rakstāmgalda. Viņš izvilka no svārku iekškabatas vēstuļu mapi, izņēma no tās dažus dokumentus un sāka tos pārskatīt. Beidzot viņš apstājās pie šauras, salocītas papīra strēmeles, kuru uzlūkojot viņam ikreiz nāca atmiņā Portsmutrouda, Džeimss Morlaks, kapteinis Vellings un vēl dažas nepatīkamas lietas. Šī dokumenta saturu viņš zināja no galvas, tomēr arī šoreiz pārlasīja to no jauna:

"Esmu nācis pie pārliecības, ka Ralfs Hamons, kuru līdz šim uzskatīju par savu draugu, grib mani nonāvēt. Citādi nespēju izskaidrot to apstākli, ka tieku turēts gūstā šeit, mazā mājiņā Portsmutroudas tuvumā. Paklausīdams Hamona aicinājumam, es devos kopā ar viņu uz Maroku, lai tur apskatītu kādas raktuves, kuras Hamons uzdeva par savām. Vienojušies par cenu, mēs atgriezāmies Londonā, lai nokārtotu pirkšanas formalitātes. Tomēr man radās šaubas, vai šis īpašums tiešām pieder Hamonam, tādēļ es nolēmu ātrāk nemaksāt naudu, pirms nebūšu savas aizdomas pārbaudījis. Esmu jau kaut ko noskaidrojis šai lietā. Redzot manu neuzticību, Hamons ieslodzīja mani savā namā un lika mani sargāt kādam arābam, kuru viņš atveda no Tanžeras. Viņi jau mēģināja padarīt mani nekaitīgu, un baidos, ka nākamo reizi…"

Šeit vēstule pēkšņi aprāvās. Hamons to salocīja un no jauna noglabāja atpakaļ agrākajā vietā.»Neviļus viņam nāca atmiņā Džeimsa Morlaka zīmīgais salīdzinājums. Jā, pērtiķis arvien vēl neuzdrošinājās izlaist no rokām dateli, lai sevi glābtu…

58

Sadī Hāfiza ļaudis beidzot bija uzgājuši ubaga pēdas. Pavēlējis pārējiem gaidīt, Sadī ar diviem kalpiem devās uz priekšu, līdz nonāca pie kāda izžuvuša strautiņa gultnes. Šeit viņi nokāpa no zirgiem un turpināja ceļu kājām.

Kad Žanna atguva samaņu un atvēra acis, viņa ieraudzīja pār sevi noliekušos Sadī Hāfiza seju.

"Kur jūsu draugs?" tas jautāja, palīdzēdams meitenei piecelties.

"Ko jūs gribat no manis?"

"Gribu aizvest jūs pie jūsu draugiem Tanžerā," viņš atbildēja. Tomēr Žanna viņam neticēja.

Žanna palūkojās visapkārt. Ubags nekur nebija redzams, tikai viņa zirgs ganījās zālē. Sadī lika vienam no kalpiem to atvest un uzsēdināja Žannu zirga mugurā.

Viens no kalpiem veda zirgu aiz pavadas, bet pats Sadī soļoja līdzās meitenei, bez pārtraukuma runādams visādas blēņas, kuras tam šķita sevišķi interesantas un asprātīgas. Citreiz Žanna būtu no sirds pasmējusies par viņa daiļrunību, bet tagad viņai smiekli nebija ne prātā. Klusēdama viņa padevās liktenim. Drīz viņi nonāca nelielā pļaviņā, kur Sadī bija atstājis savus pārējos ļaudis. Šeit Žannu pārcēla citā, daudz skaistākā un grezni izrotātā zirgā, pēc tam visi devās tālāk.

Viņi jāja līdz pat vakaram, un Sadī visu laiku turējās līdzās Žannai, pūlēdamies to uzjautrināt ar savu tērzēšanu. Kad saule jau grima aiz apvāršņa, viņi apmetās kādā klajumiņā, kur Žannai tika uzcelta audekla telts. Sadī ar saviem ļaudīm apmetās zem klajas debess.

"Atpūtīsimies šeit līdz pusnaktij," Sadī sacīja. "Gribu sasniegt mūsu ceļamērķi vēl pirms gaismas."

Žanna gulēja savā teltī, vērīgi klausīdamās, kas notiek ārpusē. Sākumā ļaudis skaļi sarunājās un sasaucās, bet tad pamazām troksnis noklusa, balsis kļuva gurdenākas, līdz beidzot apklusa pavisam. Vēl brīdi nogaidījusi, Žanna piecēlās un, atbīdījusi telts ieejas aizkaru, palūkojās ārā. Tur viņa ieraudzīja kādu vīru, kurš tumsā stāvēja nekustēdamies dažus solus no telts. Tātad pa šo ceļu izbēgt nevarēja.

Žanna atgriezās teltī un mēģināja izkustināt kādu no telts mietiem. Pēc ilgām pūlēm tas viņai arī izdevās, un meitene uzmanīgi izlīda pa telts apakšu ārā.

Dažus solus no telts auga biezi ērkšķu krūmi. Žanna skriešus devās turp. Bet tai mirklī telts gals sabruka. Sargs skaji uzsauca dažus vārdus arābiski.'

Mēness tikko bija uzlēcis, un Žanna viegli varēja atrast krūmos ceļu. Bet mēnesnīcas gaismā arī gūstītāji viņu jau bija ieraudzījuši.

Vienā mirklī visa nometne bija kājās. Žanna izdzirda aiz sevis kliedzienus un Sadī Hāfiza uztraukto balsi. Nākamajā acumirklī jau atskanēja zirga pakavu dunoņa, un meitene neskatīdamās zināja, ka viņai dzenas pakal pats Sadī. Bridi vēlāk viņš jau pašāvās tai garām un sagrieza zirgu priekšā ceļam.

"O, mana dārgā roze," viņš maigi teica, "tas nav īstais ceļš uz laimi!"

Viņš nolēca no zirga un paņēma meiteni uz rokām.

"Šonakt es gribu dzīvot!" viņš jautri iesaucās.

"Šonakt tu mirsi!"

Zibens ātrumā Sadī Hāfizs apsviedās apkārt. Ieraudzījis sev priekšā veco ubagu, viņš tvēra ar roku kabatā.

Žanna stāvēja kā pārakmeņojusies, neticīgi lūkodamās ubaga krunkainajā sejā. Viņa vairs nesaprata, kas īsti notiek ar viņu. Vai viņa sapņo?

Tā taču bija Džeimsa Morlaka balss!

Sadī Hāfizam nelaimējās: viņa revolveris bija aizķēries austrumnieku platā apģērba krokā. Morlaks aizsteidzās viņam priekšā.

Viens pēc otra norībēja divi šāvieni, Sadī Hāfizs iekliedzās un sabruka zemē.

"Ātri zirgā!" Džeimss iesaucās, palīdzēdams Žannai uzlēkt seglos. Nākamajā acumirklī viņš jau sēdēja tai aiz muguras.

"Džeims!" viņa čukstēja, piekjaudamās tam.

Neraugoties uz divkāršo smagumu, spēcīgais zirgs ātri devās uz priekšu. Džeimss pameta skatienu atpakaļ un redzēja, ka Sadī ļaudis uz brīdi apstājas, lai palīdzētu savam vadonim piecelties.

Pēc stundas jājiena Džeimss pamanīja, ka zirgs ir galīgi nokausēts. Viņš nolēca zemē un noglāstīja uzticīgā lopiņa gurnus.

"Netālu no šejienes senāk bija robežsargu kordons," viņš sacīja.

Žanna viņu klusēdama uzlūkoja, velti pūlēdamās atrast viņa sejā tik patīkamos vaibstus.

"Man šķiet, ka es sapņoju," viņa beidzot izdvesa. "Baidos, ka arī pēc šī sapņa nāks atmoda…"

"Nekad tu neesi bijusi vairāk nomodā kā šinī mirklī. Mēs atrodamies divas jūdzes no krasta, un, ja Sadī Hāfizs nav devis saviem Jaudīm noteiktas pavēles, tad viņi neuzdrošināsies mums tālāk sekot."

Džeimsam bija taisnība. No gūstītājiem vairs nebija ne ziņas, un viņi laimīgi sasniedza mazo robežsardzes staciju. Tur viņi sastapa kādu spāņu virsnieku, jo šeit jau sākās Spānijas pierobežas apgabals.

59

Ralfu Hamonu uzmodināja troksnis un skala dauzīšanās pie vārtiem. Samiegojies viņš izgāja un lika vārtu sargam tos atvērt.

No pirmā acu uzmetiena viņš saprata, ka noticis kas sevišķs.

"Šis nolādētais lops!" Sadī vaidēja, atbalstīdamies uz Hamona rokas. "Ja mans revolveris nebūtu ieķēries apģērbā, viņš šonakt būtu aizbraucis uz elli!"

Hamons lika pasaukt kādu no sievietēm.

"Nav nekas nopietns," Sadī norūca. "Iepriekšējo reizi mani sašāva daudz nopietnāk."

"Kas tad jūs sašāva? Taču ne vecais ubags?"

"Jā, ubags," Sadī nedroši norūca.

Šai mirklī ienāca Hamona sieva ar ūdens bļodu un pārsienamajiem rokās. Izmazgājusi un pārsējusi ievainojumu, viņa atkal izgāja. Hamons no jauna uzsāka valodu:

"Tas taču ir neticami, ka vecs un nespēcīgs ubags varēja jūs tā apstrādāt! Un jau otro reizi! Jūs man neesat teicis, ka viņu pazīstat."

"Es pats nezināju, ka viņu pazīstu," šerifs atbildēja. "Bet Morlaks ir mans vecs ienaidnieks."

Hamons viņu neizpratnē uzlūkoja.

"Nupat jūs runājāt par veco ubagu," viņš teica.

"Es runāju par Morlaku," Sadī atkārtoja. "Viņš ir tas pats vīrs, kuru jūs šorīt tik svinīgi salaulājāt ar Žannu."

Hamons bridi stāvēja kā sastindzis, tad atkrita līdzās šerifam uz kušetes.

"Tātad ubags bija Morlaks?" viņš neskanīgā balsī izdvesa. "Un es viņus abus salaulāju!"

"Man ar viņu vēl veci rēķini," Sadī sacīja. "Bet sakiet — par ko viņš vajā jūs?"

"Viņš grib iegūt kādu dokumentu, kas atrodas pie manis, — tas ir viss."

Hamona piesarkusi seja un uztrauktā balss pārsteidza Sadī. Kas ar viņu noticis? Vai Hamons būtu piedzēries?

Hamons pēkšņi pietrūkās kājās un, ne vārda nesacījis, izgāja, atstādams ievainoto vienu.

Sadī nogrima domās. Viens viņam tagad bija skaidrs: Hamonam jāpazūd. Tikai šādā ceļā Sadī varēja attaisnoties citu acīs. Arī kā ienākumu avots Hamons viņam bija kļuvis mazienesīgs, un tālredzīgais arābs labi saprata, ka Hamona bagātības un varas dienām tuvojas gals.

Ievainojums nelāva viņam aizmigt, un tūliņ pēc saullēkta Sadī piecēlās, lai uzmeklētu savu viesi.

Hamonu viņš atrada Žannai iekārtotajā istabā. Pēc bezmiega nakts viņš tagad gulēja, sakrustojis uz galda rokas un atbalstījis uz tām galvu. Viņam līdzās gulēja vēstuļu mape ar dažādiem papīriem. Sadī Hāfizs tos uzmanīgi aplūkoja.

Tur bija vairāki vēl neizrakstīti čeki, dažas nenozīmīgas vēstules un vēl kāds četrkārtīgi salocīts papīriņš…

Hamons pamodās un pacēla galvu.

"Kad būsiet izkontrolējis, tad atdodiet man visu atpakaļ!"

Sadī mierīgi izlasīja dokumentu līdz galam, tad nolika to uz galda.

"Tā, tā, tagad es saprotu visu. Bet jūs taču esat traks! Šis dokuments novedīs jūs pie karātavām. Kādēļ jūs to neiznīcināt?"

"Kas jums atļāva to lasīt?" Hamons naidīgi norūca. "Kā jūs drīkstat ložņāt pa maniem papīriem, Sadī?"

"Jūs esat mulkis!" Sadī mierīgi atbildēja. "Es ienācu ar jums parunāties, jo nevarēju aizmigt."

Hamons savāca no galda papīrus un noglabāja tos kabatā.

"Es pats esmu vainīgs — un jūs tagad visu zināt," viņš domīgi piezīmēja.

"Protams. Bet sakiet, kādēļ jūs šo dokumentu nesadedzināt?" Sadī atkārtoja.

"Tādēļ, ka tas man vajadzīgs, nekad es no tā nešķiršos," Hamons stūrgalvīgi noteica.

Kad Sadī bija izgājis, viņš vēl ilgi sēdēja savā vietā, domīgi raudzīdamies grīdā.

Tās pašas dienas pēcpusdienā viens no Sadī Hāfiza kalpiem devās ceļā. Hamons, kurš no savas istabas loga noraudzījās viņa aizjāšanā, klusu iesmējās. Šim ziņnesim varēja būt tikai viens uzdevums.

Tātad Sadī Hāfizs gribēja glābt savu ādu uz viņa rēķina. Rīt, vēlākais, parīt pienāks sultāna pavēle, un tad Hamonu apcietinās cilvēks, ar kuru viņš reiz bijis tik tuvās attiecībās. Viņš bez nožēlas aizvedīs to uz

Tanžeru un nodos tiesai, lai pats ar paceltu galvu izietu tīrs no visām nepatikšanām. Nē, to prieku Hamons gan viņam nenovēlēs!

Pasaucis savu veco sulaini, Hamons deva tam šādus rīkojumus:

"Es šonakt aizceļoju no šejienes, bet neviens to nedrīkst zināt. Izved slepeni manu un savu zirgu un paslēp tos kaut kur tuvumā. Dosimies vispirms uz piekrasti, bet vēlāk pāriesim Spānijas daļā. Tu dabūsi tūkstoš pesetu un vēl otru tūkstoti, ja pratīsi valdīt muti."

"O, kungs, tu aizšuj man muti zelta diegiem!" vecais sulainis poētiski atbildēja.

Hamons gāja pie Sadī un paēda kopā ar viņu vakariņas. Viņš bija jautrs un mierīgs, it kā nekas nebūtu noticis.

Pulkstenis viesistabā nosita pusnakti, kad Hamons nonāca lejā. Viņš bija apģērbis lietusmēteli un uzvilcis zābakus. Klusiem, uzmanīgiem soliem viņš piezagās pie Sadī Hāfiza istabas durvīm un bez trokšņa tās atvēra. Istabu apgaismoja maza nakstsspuldzīte. Hamons apstājās durvīs un brīdi klausījās gulētāja vieglajos, mierīgajos elpas vilcienos. Tad viņš izvilka no kabatas garu, taisnu dunci un iegāja istabā. Brītiņu vēlāk viņš nodzēsa uguni un tikpat klusi iznāca ārā.

60

"Vai jums vēl nav nekādu ziņu?" kapteinis Vellings jautāja.

Lords Krits skumji papurināja galvu.

"Vai domājat palikt šeit un gaidīt?"

"Protams," lords atbildēja. "Un ko jūs domājat darīt?"

"Mans darbs šeit ir galā," Vellings sacīja, domīgi vērodams sava cigāra dūmus. "Mans nolūks bija noskaidrot Hamona afēras sākumu, un šo uzdevumu nu esmu veicis."

Abi kungi sēdēja uz viesnīcas terases, no kuras pavērās plašs skats uz piekrasti un jūru. Ostā, pilnīgi gatavs atiešanai, stāvēja liels, melns tvaikonis. Ar to Lidija Hamona grasījās atstāt Tanžeru, lai dotos atpakaļ uz Londonu.

Gar pašu jūrmalu pilsētai tuvojās divi jātnieki. Viņi pievērsa sev vispārēju uzmanību, jo dzīvi sarunājās savā starpā.

"Nekad vēl neesmu redzējis marokāni, kurš sarunājas ar savas kārtas sievieti atklātā vietā," Vellings piezīmēja.

"Vai tad mazākā auguma jātnieks ir sieviete?" lords jautāja.

"Bez šaubām — viņa sēž sāniski zirgam mugurā."

Lords Krits pielika pie acīm tālskati. Jātniece pacēla roku un vairākas reizes pamāja, it kā sveicinot.

"Vai tas domāts mums?" lords pārsteigts jautāja.

"Tā šķiet," Vellings piekrita.

Lords pēkšņi nobāla.

"Tas taču nav iespējams!" viņš drebošā balsī iesaucās un,.pietrūcies kājās, skriešus devās pa kāpnēm lejup.

Vellings pārsteigts noraudzījās lordam pakal. Pēc kāda brītiņa viņš redzēja, ka sieviete izlec no segliem un ieslīgst lorda Krita rokās, kurš pēc tam sirsnīgi sasveicinās arī ar viņas pavadoni.

"Lai es palieku par nēģeri, ja tas nav Džeimss Morlaks!" Vellings pie sevis norūca.

Tad arī viņš piecēlās un devās apsveikt atbraucējus.

Stundu vēlāk četri laimīgi cilvēki sēdēja pie galda. Viņiem šķita, ka nekad vēl viņi nav ēduši tik gardus ēdienus un dzēruši tik saldus vīnus.

Pēc maltītes Vellings izgāja un brīdi vēlāk atgriezās ar jaunu ziņu: uz Sadī Hāfiza ziņojuma pamata sultāns izsūtījis kareivju patruļu Ralfa Hamona apcietināšanai.

Džeimss pagriezās pret lordu un sacīja:

"Pēc manām domām, jums un lēdijai Žannai vajadzētu pēc iespējas drīzāk atstāt Tanžeru."

"Mēs aizbrauksim jau šovakar," lords bez vilcināšanās piekrita. "Bet vai tad jūs nebrauksiet kopā ar mums, Morlak?"

Džeimss pakratīja galvu.

"Vēl ne," viņš mierīgi atbildēja. "Es ierados Tanžerā, lai izpildītu divus uzdevumus. Vienu no tiem esmu veicis, bet otru vēl ne."

"Bet es nevaru jūs atstāt šeit, mīļais!" Žanna ar uzsvaru piezīmēja. "Tagad man taču ir tiesības prasīt, lai jūs brauktu kopā ar mums."

Džeimss tomēr palika pie sava.

Otrā dienā pēc jahtas aizbraukšanas viņš saņēma ziņu par Sadī Hāfiza noslepkavošanu un Hamona bēgšanu. Tagad viņš pats sev pārmeta, ka nebija pieņēmis Žannas un lorda Krita uzaicinājumu. Viņš devās kara lidmašīnā uz Kadisu, cerēdams tur panākt jahtu, bet tā jau bija prom. Džeimss sēdās Madrides ātrvilcienā un vēl laikus nonāca Soushemptonā, lai apsveiktu atbraucējus.

Bet tad Žanna viņu atkal ieraudzīja tikai pēc bezgala gara mēneša, jo Džeimss bija sācis šaubīties par savu laimi un zaudējis ticību tai.

61

Džeimss palūkojās pulksteni — bija jau astoņi. Pēkšņi viņš atcerējās, ka vēl nav ēdis vakariņas. Bingers bija diezgan slikts pavārs, tādēļ Morlaks mēdza ēst kādā no tuvējiem restorāniem. Bet šovakar viņam palika nelabi, iedomājoties vien restorāna garo ēdienu sarakstu. Cik labi būtu pēc ilga laika ēst garšīgas, mājās pagatavotas vakariņas!…

Viņš pazvanīja.

"Piezvaniet Klēveram, ka es šovakar ieradīšos Valdhauzā. Lai viņš parūpējas par labām vakariņām un lai neaizmirst arī kādu glāzi alus."

"Šovakar?" Bingers negribēja ticēt savām ausīm. "Pulkstenis jau astoņi!"

"Kaut tas būtu vai divdesmit astoņi! Padodiet man mēteli!"

Bridi vēlāk viņš jau sēdēja pie stūres un ar baudu ieelpoja vēso nakts gaisu. Viņš jutās laimīgs un apmierināts. Dzīve uz laukiem tomēr bija daudz jaukāka nekā pilsētā. Cilvēki, kas varēja cauru gadu nodzīvot pilsētā, nebija īsti normāli!

Klēvers viņu svinīgi apsveica un palīdzēja noģērbties.

"Vakariņas gatavas, kungs, — vai var likt galdā?"

"Jā, Klēver. Vai viss kārtībā?"

"Jā, kungs, viss pa vecam. Šeit uz laukiem dzīve rit tik vienmulīgi…"

"Vai tad jūs arī piederat pie tiem, kuri lauku dzīvi uzskata par garlaicīgu?" Džeimss iesaucās, sildīdams kamīna priekšā rokas. "Šīs domas gan labāk metiet ārā no galvas! Es šovakar nācu pie atziņas, ka lauki ir vienīgā vieta, kur cilvēks vēl var dzīvot… Iekuriet kamīnu arī guļamistabā un iededziet kabinetā visas spuldzes. Neaizmirstiet atvilkt aizkarus un atvērt logu!"

Kad Žanna pirms gulētiešanas pa paradumam pameta skatienu logā, viņa pēc ilgiem laikiem atkal ieraudzīja Morlaka logos gaismu.

"Ak, beidzot tu esi pārnācis!" viņa čukstēja, un laimīgs smaids atplaiksnīja viņas sejā.

62

"Mani visu laiku nomāc rūpes par mūsu īpašumu turpmāko likteni," Lords Krits, brokastis ēdot, ieminējās.

"Kādēļ, tēt?"

"Kas tos iegūs, kad Hamons būs noķerts un notiesāts? Kas tad mantos Krithauzu?"

Žanna par to vēl nekad nebija domājusi.

"Vai tad tu to jau esi pilnīgi visu pārdevis, tēt?" viņa jautāja.

"Nē, bet Hamons man aizdeva naudu, un es ķīlā viņam devu savus īpašumus." Lords nosauca sava parāda summu, no kuras Žannai aizrāvās elpa.

"Bet kur tu liki tik daudz naudas, tēt?"

Viņš neatbildēja un pasteidzās novirzīt sarunu uz citu pusi.

"Dzirdēju, ka Džeimss Morlaks esot atkal pārbraucis, — kādēļ viņš mūs neapciemo? Jā, tagad jaunieši kļuvuši pavisam citādi nekā manos laikos…. Es aizsūtīju viņam ielūgumu, bet nezinu, vai viņš būs jau piecēlies."

"Viņš katru rītu ceļas sešos," Žanna pasteidzās Džeimsu aizstāvēt.

"Kā tu to zini?"

Meitene nepaguva atbildēt, jo šai mirklī istabā ienāca pats Džeimss Morlaks.

"Kādēļ jūs esat mūs pavisam aizmirsis?" lords viņam uzbruka. "Žanna…"

"Ak, liec taču mani mierā!" Žanna viņu nepacietīgi pārtrauca. "Kāda gan misteram Morlakam var būt interese par mani un manām domām!"

"Gluži pretēji," Džeimss dedzīgi pretojās, "es interesējos par jums vairāk nekā par jebko citu. Bet man bija tik daudz darba…"

"Ceru, ka būsiet savus daudzos darbus apdarījis," Žanna viņu ironiski pārtrauca. "Bet tagad man jāiet uz pienotavu. Nē, nepavadiet mani!" viņa piebilda, pamanījusi Džeimsa kustību. "Nākamajā stundā man ari būs bezgala daudz darba."

"Jūs taču paliksiet uz pusdienām, Morlak?" lords uzaicināja.

"Kā gan tu vari tā jautāt, tēt? Misters Morlaks taču nepameta savu darbu un nebrauca šurp, lai pavadītu pie mums veselu dienu!"

Lords uzmeta meitai drūmu skatienu.

"Protams," viņš apmulsis sastomījās, "ja jau jums maz laika… Jūs taču paliksiet šeit vismaz līdz medību sezonai?"

"Nedomāju vis," Džeimss bija galīgi izsists no sliedēm. "Man nepatīk lauku dzīve… Jaunnedēļ braukšu uz Ameriku!" viņš, pašam negaidot, pateica.

"Jā, tā ir interesanta zeme," lords domīgi piezīmēja, pavisam aizmirsis izlikties pārsteigts.

Drūms un saīdzis Džeimss atgriezās mājās.

Viņš jau sen bija aizgājis, kad Žanna pārnāca pusdienās.

"Kur misters Morlaks?" viņa pārsteigta jautāja.

"Viņš aizgāja — tu taču viņu tikpat kā aizdzini," lords pārmetoši atbildēja.

"Vjņš varēja vismaz palikt uz pusdienām!"

Lords mierīgi atlocīja salveti.

"Rīt braukšu uz Londonu novēlēt viņam laimīgu ceļu."

"Uz kurieni tad viņš brauks?" jaunava nobijusies jautāja.

"Uz Ameriku. Viņš teica, ka palikšot tur vismaz desmit gadus."

"Bet, tēt, saki taču nopietni — vai viņš tiešām grib braukt prom?"

Lords smagi nopūtās.

"Ar tevi nemaz vairs nevar sarunāties," viņš izmisis sacīja. "Es taču jau teicu reiz, ka viņš brauks uz Ameriku medīt lauvas un tīģerus. Bet kādēļ tu neēd? Laikam esi dzērusi siltu pienu? Tas nav ieteicams, jo silts piens bojā ēstgribu."

"Neesmu nekā dzērusi, man vienkārši negribas ēst."

"Bet tad taču jāgriežas pie ārsta, mans bērns."

Žanna atbalstīja galvu rokās un nogrima domās.

"Es vienkārši neticu, ka viņš aizbrauks!"

"Kas tad?"

"Nu par ko tad mēs nupat runājām?"

"Pēdējo pusstundu mēs nemaz neesam runājuši," lords viņai aizrādīja. "Tu kļūsti pilnīgi neciešama, Žanna!"

Brīdi vēlāk lords Krits stāvēja savā kabinetā pie loga un noraudzījās pakal Žannai, kura ātri soļoja uz Valdhauzas pusi.

63

"Pateicos, Klēver, — es gan domāju, ka šodien pusdienas neēdīšu," Džeimss sacīja savam nama pārvaldniekam.

"Bet tā taču šnepe, kungs!" Klēvers norūpējies aizrādīja. "Jūs šorīt teicāt, ka labprāt ēstu šnepi. Varbūt vēlaties ko citu?"

"Nē, pateicos, varat novākt galdu."

"Žanna Smita!" durvīs atskanēja pazīstama balss. "Es piesaku sevi pati."

Viņa novilka mēteli un pasniedza to Klēveram, tad nometa cepuri uz grīdas.

"Vai tu jau paēdi pusdienas?"

"Nē, man negribas ēst."

"Kas tev labs bija pagatavots?"

"Šnepe," Džeimss īgni atrūca. "Priekš diviem tā ir par mazu."

"Varbūt var dabūt vēl ko piedevām?" Žanna ieminējās un pazvanīja. "Džeims, vai tu tiešām domā braukt uz Ameriku?"

"Nezinu vēl pats, bet katrā ziņā nepalikšu šai sasodītajā alā," viņš drūmi sacīja. "Lauku dzīve man riebjas — es apbrīnoju tos cilvēkus, kuri var šeit justies laimīgi."

"Nē, Džeims, tu nebrauksi nekur, tev jāpaliek Kritā — es tā nolēmu."

Viņa bija tik izsalkusi, ka ēda maizi ar sviestu. Džeimss viņu pārsteigts uzlūkoja.

"Vai tad mājās tev nemaz nedod ēst?"

"Saki, Džeims, — kas ar mums abiem notiks?" viņa jautāja, neievērodama Morlaka piezīmi.

"Esmu par to jau domājis," Džeimss mierīgi atbildēja. "Es biju pie vairākiem advokātiem, un tie visi atzina, ka mūsu laulību nevar uzskatīt par likumīgu, jo noslēgšanai nebija vajadzīgās atļaujas. Tas mums aiztaupa daudz nepatikšanu, jo laulības šķiršanas prāvas ir ļoti apgrūtinošas."

Viņas sejā atspoguļojās vilcināšanās.

"Vai tas tevi sarūgtina?" Džeimss jautāja.

"Nē, to nu gan nevar teikt… Man tikai liekas, ka visa šī lieta kļūst garlaicīga. Tas taču nozīmē, ka mums jāiet par jaunu laulāties — un tas velkas tik bezgala ilgi-"

Klevers, kurš šai mirklī ienaca istaba, atri novērsās un izsteidzās atkal ārā. Pat ceptā šnepe galda vidū kaunīgi piemiedza vienu aci.

64

Sniegs jau kopš vakardienas sniga bez pārtraukuma. Ielās tas jau bija gājējiem līdz ceļiem. Bet cilvēks, kurš ātri soļoja pa Londonas austrumu daļas ielām, kā likās, to nemaz nemanīja. Viņš ātri devās uz priekšu, nepacietīgi lūkodamies visapkārt. Beidzot viņš atrada kādu brīvu taksometru, iekāpa tajā un pateica šoferim adresi.

Nama tuvumā nekas aizdomīgs nebija manāms. Pat policists bija atstājis savu posteni, lai pameklētu patvērumu no sniega un vēja brāzmām.

•Hamons izņēma no kabatas atslēgu un atslēdza durvis. Viesistabā nekas nebija aizskarts, visas lietas stāvēja savās agrākajās vietās. Uz viena no galdiņiem bija nosviests iesākts rokdarbs ar iespraustu adatu — tātad Lidija nebija vis aizbraukusi atpakaļ uz Parīzi, bet palikusi tepat. Kāpņu galā viņš sastapa vienu no kalponēm, kura to uzlūkoja šausmu un izbrīna pilnām acīm.

"Nevienam nav jāzina, ka esmu pārbraucis," Ralfs Hamons tai sacīja, ieiedams savā kabinetā.

Arī šeit viss izskatījās tāpat kā senāk. Hamons novilka mēteli, nometa to uz krēsla atzveltnes un piegāja pie spoguļa.

Pēkšņi atvērās durvis un istabā ienāca Lidija. Viņa bija ģērbusies rītasvārkos un izskatījās samiegojusies.

"Millija man teica, ka tu esot pārnācis," viņa sacīja, jautājoši uzlūkodama brāli.

Ralfs uzmeta māsai dīvainu, svešu skatienu.

"Ak, tu arī esi šeit!" viņš kā brīnīdamies piezīmēja.

"Jā, es tikko pārbraucu… Šeit bija policija, Ralf."

"Pats par sevi saprotams — vai tad tu velti visu laiku pinies ar kapteini Vellingu? Jā, starp citu, — es aiziešu pie viņa šorīt."

"Bet tu taču nedomā to nopietni, Ralf!" viņa izbailēs iesaucās.

"Es šorīt pat iešu pie Vellinga. Man apnikusi vajāta suņa dzīve. Ja viņiem ir pret mani kādas aizdomas, lai tad viņi mēģina tas arī pamatot… Es gribētu ko uzkost, Lidij."

Viņa izgāja un brītiņu vēlāk atkal ienāca atpakaļ.

"Es liku uzklāt brokastu galdu ēdamistabā," viņa paziņoja.

"Vai policija pārmeklēja dzīvokli?"

"Nē, viņiem nebija atļaujas kratīšanai."

"Nebija atļaujas?" Ralfs dzīvi uztvēra. "Tas nozīmē, ka viņiem nav drošu pierādījumu. Varu iedomāties, kā Vellings būs pārsteigts, kad ieraudzīs mani!"

Un tiešām, Vellings bija loti pārsteigts, kad viens no policistiem ienesa un pasniedza viņam Ralfa vizītkarti.

"Vai viņš ir šeit?" Vellings pieceldamies jautāja.

"Jā, kungs, uzgaidāmajā istabā."

"Vediet viņu iekšā!"

Ralfs Hamons nesteigdamies ienāca detektīva kabinetā, noņēma savu nevainojami moderno cilindru un nolika to kopā ar spieķi uz rakstāmgalda.

"Labrīt, Velling!" viņš, laipni smaidīdams, teica. "Dzirdēju, ka jūs esot par mani apvaicājies un mani meklējis. Te nu es esmu."

Viņš paņēma krēslu un apsēdās pretī kapteinim, kurš tikai pamazām atģidās no pārsteiguma.

Hamons izskatījās stipri vecāks nekā pēdējo reizi, kad Vellings viņu bija redzējis. Viņa galvvidus tagad bija pavisam kails.

"Jā, es jūs meklēju sakarā ar Marokas notikumiem," Vellings uzmanīgi iesāka.

"Bez tās policijas pieprasījuma, kuras rajonā notikusi

Sadī Hāfiza slepkavība, jums nav tiesību mani iztaujāt. Kā redzat, es nedomāju slēpties aiz kalniem, jo labi zinu, ka jūs gribētu man uzvelt Sadī Hāfiza noslepkavošanu. Māsa man stāstīja, ka jūs esot ievācis arī ziņas attiecībā uz Faringtona mīklaino nogalināšanu. Par šo lietu varu tikai aizrādīt, ka slepkavības brīdī es atrados Londonā. Ja varat pierādīt pretējo — tad dariet to."

Detektīvs viņu asi uzlūkoja.

"Un ko jūs varētu teikt par slepkavību, kas notika vienā no Portsmutroudas mājiņām?" viņš ar uzsvaru jautāja.

"Par to es pirmo reizi dzirdu, kaut gan diezgan labi pazīstu šo apkārtni. Senāk man pašam bija tur sava māja," Hamons mierīgi atbildēja.

"Tieši par jūsu māju es arī runāju. Tās virtuvē uz sienas es atradu asins traipus."

Hamons klusi iesmējās.

"Vai izdibinājāt arī to, ka šai noziegumā esmu vainīgs es?" viņš ironiski jautāja. "Ziniet, Velling, man nav nekādas patikas apspriest šo notikumu. Es gribu zināt tikai vienu…" Viņš piecēlās, atbalstījās ar roku pret rakstāmgalda malu un, raudzīdamies detektīvam tieši acīs, turpināja: "Vai jums ir kāda pamatota apsūdzība, ko izvirzīt pret mani?"

Vellings brīdi klusēja. Viņš labi zināja, ka nevar celt pret Hamonu nevienu apsūdzību, iekams nebūs iegūti droši pierādījumi.

"Jūs pats sevi apsūdzat," viņš izvairīdamies teica. "Es taču neprasu, piemēram, lai jūs parādītu man savas vēstuļu mapes saturu."

Hamona īpatnējā rīcība bija viņa cienīga: viņš izvilka no kabatas vēstuļu mapi un nosvieda to uz galda.

"Lūdzu. Un, ja vēlaties mani izkratīt, — esmu jūsu rīcībā!"

Vellings ātri aplūkoja dokumentus un atdeva tos atpakaļ Hamonam.

"Pateicos. Negribu jūs ilgāk aizkavēt, mister Hamon."

Hamons uzvilka cimdus un paņēma no galda savu spieķi un cilindru.

"Ja esmu jums vajadzīgs, tad atradīsiet mani vai nu manā Londonas namā, vai ari Krithauzā," viņš piebilda.

Nesteigdamies Hamons nokāpa lejā un izgāja uz ielas. Tur viņš pasauca kādu taksometru un iekāpa. Braucot viņš smaidīdams pūlējās uzminēt, kurā no sekojošajiem automobiļiem varētu sēdēt kapteiņa Vellinga norīkotie detektīvi.

65

Vellings pašreiz gribēja iet pusdienās, kad koridorā viņu aizturēja Lidija Hamona.

"Man ar jums nekavējoties jārunā, kapteini Velling!" viņa aizelsusies iesaucās. "Tas ir loti svarīgi un neatliekami."

"Nāciet iekšā," detektīvs sacīja, ievezdams jaunavu savā birojā. "Jūs izskatāties loti uztraukta un nobijusies."

"Es esmu tuvu izmisumam — nezinu, ko iesākt," viņa drebošā balsi atbildēja.

Vellings ielēja un pasniedza viņai glāzi ūdens. Lidija to izdzēra un, mazliet nomierinājusies, iesāka:

"Es nāku Ralfa dēļ. Vai viņš šorīt bija pie jums?"

Vellings skumīgi pasmaidīja.

"Jā, viņš bija šeit un atkal aizgāja lepns kā spāņu grands. Vai jūs viņu vēl redzējāt pēc tam?"

"Jā, viņš pārnāca mājās, un es jau sen nebiju viņu redzējusi tik labā garastāvoklī. Viņš jautāja, vai es negribot doties atpakaļ uz Parīzi, un iedeva man šo čeku."

Viņa pasniedza detektīvam dokumentu. Vellings uzmeta tam skatienu un pārsteigts iesvilpās: čeks bija izrakstīts par miljons mārciņu lielu summu!

"Un kas tas ir?" viņš jautāja, norādīdams uz aploksni Lidijas rokā, uz kuras bija ieraudzījis savu vārdu. "Vai tas arī no jūsu brāļa?"

Viņa pamāja.

Vellings atplēsa aploksni un atrada tajā otru čeku, arī par miljons mārciņām.

Detektīvs domīgi pakratīja galvu.

"Tur nav kaut kas kārtībā — acīmredzot ar Hamonu ir pavisam bēdīgi. Kur viņš tagad ir?"

"Viņš aizbrauca uz Kritu pie lēdijas Žannas. Man šķiet, ka viņš pats vairs labi neapzinās, ko runā, — lēdiju Žannu viņš visu laiku dēvē par savu sievu."

Vellings mierinādams uzlika roku raudošajai meitenei uz pleca.

"Jums vēl būs daudz bēdu un nepatikšanu, Lidij;

es tomēr darīšu visu, lai jums tās atvieglotu. Vispirms jums jāpāriet dzīvot uz kādu viesnīcu, bet nesakiet nevienam, kur esat apmetusies. Un tagad iesim pusdienās."

Nogādājis Lidiju viesnīcā un piekodinājis viesnīcas detektīvam sevišķi uzmanīt viņas drošību, Vellings iekāpa automobilī, kur jau sēdēja trīs policijas ierēdņi.

Džeimss Morlaks stāvēja biezu sniega kārtu pārklātajā pagalmā, kad pie viņa mājas vārtiem apstājās policijas auto.

"Nāciet iekšā, Velling!" viņš sauca. "Kas tad nu atkal noticis?"

Detektīvs izkāpa no auto un īsos vārdos pastāstīja viņam par Hamona dīvaino rīcību.

Džeimss klusēdams noklausījās viņa stāstā.

"Divus no ierēdņiem es aizsūtīšu uz Krithauzu," Vellings piebilda, "bet trešo atstāšu pie jums."

"Nē, sūtiet vien visus trīs uz Krithauzu, gan es tikšu galā viens," Džeimss pretojās. "Vai viņš jau izbraucis no Londonas?"

Vellings pamāja.

"Jau pēcpusdienā viņš aizbraucis un nav vairs redzēts."

Lords Krits stāvēja ēdamistabā pie loga un noraudzījās krītošajās sniega pārslās, kad lielais policijas auto iegriezās pa parka vārtiem un dūkdams tuvojās mājai. Viņš izgāja durvju priekšā sagaidīt kapteini Vellingu, pēc kura sejas tūliņ noprata, ka noticis kas sevišķs:

"Kas tad nu atkal?" lords sasveicinādamies iesaucās. "Jūs esat īsts nelaimes putns! Vai atkal Hamons?…"

"Jā, viņš ir pārbraucis un tagad, ja nemaldos, atrodas tepat tuvumā. Kur ir lēdija Žanna?"

"Vina aizgāja pie misis Kornfordas pusdienās."

Vellings pārmetoši pakratīja galvu.

"Kamēr Hamons nav aiz restēm un atslēgām, viņa nedrīkst viena nekur iet. Es tūliņ iešu un vedīšu viņu mājās."

Vellinga atnestās ziņas Džeimsu uztrauca. Brīdi apsvēris, viņš nolēma aiziet uz Krithauzu un pārliecināties, vai tur viss ir kārtībā. Brienot pa biezo sniegu, viņš pēkšņi pamanīja kādas pēdas. No zābaku nospiedumiem sniegā viņš saprata, ka tās ir Žannas pēdas, kuras veda uz misis Kornfordas mājiņas pusi. Gabaliņu pagājis, Džeimss saskatīja vēl otras — vīrieša kāju pēdas. Žannai sekojis kāds vīrietis, kam kājās bijuši zābaki ar smailiem purniem, — tas varēja būt vienīgi Hamons!

Morlaks juta, ka sirds viņam draud apstāties. Neievērodams dziļās sniega kupenas, viņš skriešus devās uz misis Kornfordas mājiņu.

Tai tuvojoties, Džeimss izņēma no iekškabatas revolveri un iebāza to mēteļa kabatā. Jau no pirmā acu uzmetiena viņš redzēja, ka kaut kas ir noticis. Mājiņā un tās apkārtnē valdīja dziļš klusums. Visi logi bija no iekšpuses aizslēģoti. Viņš pieskrēja pie durvīm un pieklauvēja, bet neviens neatsaucās. Džeimsu pārņēma bailes. Viņš sāka ar dūrēm dauzīt durvis.

"Vai jūs tur esat, misis Kornforda?" viņš sauca, bet iekšā viss palika klusu kā bijis. Morlaks atkāpās vēl soli atpakaļ un tad ar visu sava ķermeņa svaru triecās durvīs. Tās nobrīkšķēja, bet tomēr nepadevās.

"Ja jūs lauzīsieties ar varu, es šaušu!" aiz durvīm atskanēja uztraukta sievietes balss.

Tā bija Žanna!

"Atver, Žanna, tas taču esmu es — Džeimss!"

Tai pašā acumirklī norībēja šāviens, un Džeimsa platmale noripoja zemē. Viņš atskatījās, bet uzbrucējs nekur nebija redzams.

Nograbēja atslēga, un durvis atvērās. "Nenāc ārā, paliec turpat!" Džeimss iesaucās.

Atkal norībēja šāviens, un lode atsitās pret nama sienu. Džeimss ieskrēja mājā un ar troksni aizcirta durvis.

"Cik labi, ka tu esi šeit!" Žanna atviegloti iesaucās. "Es esmu nobijusies līdz nāvei — tas bija tik šausmīgi! Kad es jau tuvojos mājai, viņš mēģināja mani panākt. Misis Kornforda jau pirmīt bija viņu pamanījusi un aizvērusi visus slēģus."

Džeimss mēģināja attaisīt vienu no slēģiem, lai redzētu, kas notiek ārā. Bet, kolīdz Morlaks bija to mazliet pavēris, logs sašķīda smalkās druskās un lode nosvilpa viņam gar pašu galvu.

"Vislabāk būs, ja nogaidīsim. Vellings jau būs izdzirdis šāvienus un steigsies ar saviem ļaudīm mums palīgā. Atliek vēl cerība, ka Hamons, manas bēgšanas iedrošināts, noticēs, ka esmu neapbruņots, un mēģinās pienākt tuvāk."

"Vai tev nav revolvera?" Žanna nobijusies jautāja.

Viņš parādīja mazo ieroci.

"Tikai šī rotaļlietiņa, bet pašreizējos apstākļos nav nekādas nozīmes, jo tā var noderēt vienīgi šaušanai nelielā atstatumā."

Viņš nebija kļūdījies. Hamons labi zināja, ka Morlaks nebūtu no viņa bēdzis, ja tam būtu kāds ierocis. Viņš saprata arī to, ka šāvienu troksnis ir dzirdēts Krithauzā un ka no turienes drīz ieradīsies palīgi. Ja Hamons gribēja īstenot savu jau mēnešiem loloto atriebības plānu, tad viņam vajadzēja pasteigties.

Viņš izlēca no savas paslēptuves un skriešus devās cauri dārzam. Kā jau viņš bija cerējis, no mājas neatskanēja neviens šāviens.

Durvju priekšā bija sakrauta liela kaudze malkas. Hamons izmeklēja kādu smagāku pagali un no visa spēka zvēla ar to pa durvīm. Džeimss saprata, ka ilgi tās nespēs pretoties smagajiem sitieniem, un ieveda abas sievietes istabā, kur kādreiz bija dabūjis tik traģisku galu nelaimīgais Faringtons. Pats viņš nostājās aizdurvē, turēdams rokā pistoli.

No Hamona nemitīgajiem sitieniem atslēga beidzot salūza, un durvis atsprāga līdz galam vaļā. Turēdams rokā revolveri, tajās parādījās Ralfs Hamons. Viņa acis apstājās pie Faringtona istabas durvīm, aiz kurām viņš izdzirda klusu troksni.

"Nāc ārā, suns!" Hamons iesaucās.

Viņš izšāva uz labu laimi, un lode tikko neķēra Džeimsa seju. Džeimss nogaidīja vēl otru šāvienu un tad negaidot izlēca no savas paslēptuves, turēdams rokā pret Hamonu paceltu pistoli.

Hamons vairs nepaguva izšaut, kad Džeimss jau nospieda gaili. Bez mazākā trokšņa no stobra izšāvās baltu garaiņu strūkliņa, kas iesitās Hamonam sejā. Kā triekas ķerts viņš sagrīļojās un nogāzās uz'grīdas.

Džeimsam acis asaroja, un viņš juta, ka sāk pietrūkt gaisa.

"Atveriet visus logus!" viņš iesaucās, ieskriedams atpakaļ pie sievietēm un aizcirzdams aiz sevis durvis. Brīdi nogaidījis, viņš tās no jauna atvēra un izgāja priekšistabā, kur uz grīdas nemaņā gulēja Hamons.

Pašreiz arī Vellings ar saviem palīgiem parādījās vaļējās durvīs.

"Vai tā nav skaista lietiņa?" Džeimss lepni sacīja, rādīdams Vellingam mazo pistoli. "Patronām tā neder, bet ir lādējama ar amonjaka tvaikiem. Žēl tikai, ka ar to nevar šaut uz attālāku mērķi."

Kamēr Hamons vēl gulēja nemaņā, policisti saslēdza viņam rokas un kājas un nogādāja viņu drošā vietā.

Tikai vēlu pēcpusdienā Vellings atgriezās Krithauzā. Viņš bija loti noguris un pārsalis, bet sejā laistījās lepnums un apmierinātība.

"Beidzot es izdibināju Hamona noslēpumu," viņš sacīja. "Reizē ar to kļūst skaidrs arī viss pārējais. Nesaprotu, kā es to neiedomājos tūliņ, kad dabūju zināt, ka jūs, Morlak, uzlaužat bankas un krājkases, lai iegūtu zināmo dokumentu, kura saturs tik smagi apsūdz Hamonu. Bet var jau būt, ka es ar gadiem kļūstu vecs un bērnišķīgs…"

Lords Krits stāvēja pie kamīna un sildījās.

"Vai nu jūs beidzot ieguvāt šo dokumentu, Velling?" viņš jautāja.

Detektīvs pasmaidīja.

"Te tas ir," viņš sacīja, izvilkdams no kabatas Hamona vēstuļu mapi. "Liekas taisni neticami, ka Hamons pastāvīgi nēsājis sev līdzi vēstuli, kas tik viegli varēja viņu nogādāt pie karātavām."

"Kādēļ tad viņš to nesadedzināja?" lords jautāja.

Vellings klusēdams pasniedza viņam papīra lapiņu.

Lords sarauktu pieri to izlasīja no viena gala līdz otram.

"Un tomēr es nesaprotu, kādēļ viņš nav to iznīcinājis," viņš beidzot teica.

"Bet pagrieziet taču papīru uz otru pusi!" Vellings mierīgi pamācīja.

Lords Krits paklausīja, un no krūtīm viņam izlauzās izbrīna un pārsteiguma pilns sauciens.

Pret Hamonu vērstā apsūdzība bija uzrakstīta otrā pusē dokumentam, kas bija ne vairāk un ne mazāk kā — Anglijas valsts bankas čeks par simt tūkstošiem sterliņu mārciņu…

TAPALS JAU IZDEVUSI

ŠĀDUS

Ceturtais mēris l'ie 3 ozoliem Londonas tumšās aeis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas

Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons I'leks Cilvēks no Marokas

SAGATAVOŠANĀ: li Kokaina skandāls ii Kreiea kalps

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnīcās, preses kioskos un lauku pasta nodaļās.

Izdevniecibas tālrunis: 1-7280728

THE UNDERGROUND BEST-SELLER! 1. REIZI LATVIJĀ! 18. REIZI PASAULĒ!

OLE LUNDS KIRKEGORS

GUMIJAS TARZĀNS1

Ole Lunds Kirkegors sarakstījis 7 bērnu grāmatas un pats tās ilustrējis. Bērniem 9—10 gadu vecumā tās noder kā pirmās patstāvīgi izlasītās grāmatas, bet piemērotas un pietiekami jautras ir visu vecumu bērniem, īpaši, ja izteiksmīgi tās lasa cits citam priekšā. O. L. Kirkegora grāmatās ir gan jautrība, gan jampadrači, bet tās rāda arī to, ka ne vienmēr dzīvē viss ir tikai skaisti un brīnišķīgi. Gumijas Tarzāns — tā ir kāda nerātna, ne pārāk spēcīga puikas — Ivana Olsena — iesauka. Viņa tēvs vēlas, lai dēls kļūtu līdzīgs Tarzānam, jo Ivanu ļoti bieži iekausta citi puikas. Un kādu dienu viss pārvēršas…

Content

Volless Edgars Cilvēks no Marokas

TAPALS JAU IZDEVUSI