Volless Edgars

Dimantu straume

Edgars Volless

Dimantu straume

IEVADS

Cels uz Alebilendu izlokās caur mežiem un purviem, šķērso biezokņus un ved cauri biezi apaugušiem pakalniem. Platajai šejienes upei nav nevienas pietekas, un tās tecējums uz Alebilendu pilnīgi apslēpts skatam.

Šeit dzīvo mežonīga cilts ar savdabīgām paražām un ļoti godā savus šamaņus. Caur šo zemi tad arī tek Dimantu straume.

Kādā oktobra rītā šajā mežonīgajā zemē ar smagi piekrautu kuģi ieradās ekspedīcija — četri cilvēki. Uz kuģa bija arī daži nesēji.

Ekspedīcijas vadītājs bija vidējos gados, liela auguma, platiem pleciem, jautru un pievilcīgu seju. Otrs vīrs — arī augumā itin padevies un drukns, taču ar savādi skumju sejas izteiksmi; skaidri varēja redzēt, ka viņam nav ne mazākās vēlēšanās piedalīties tālākajā ekspedīcijas gaitā, jo, kamēr pārējie cītīgi darbojās, gatavojoties ceļam, viņš dīki pīpēja cigārus, sodīdamies par šejienes klimatu.

Dažas dienas pirms došanās ceļā viņš bija runājis ar ekspedīcijas vadītāju:

—    Saton, šis pasākums man maksāja lielu naudu. Zaudēt to kaut kādas muļķības dēļ man nav ne mazākās vēlēšanās. Es to jums saku pavisam atklāti, jo domāju, ka apvainoties uz mani nav iemesla. Kad atradīsiet Dimantu straumi, jums jāatgriežas ar paraugiem, bet pirms tam uz vietas viss rūpīgi jāuzmērī. Kur atrodas šī straume, es nezinu, jo portugāļa mums iedoto plānu taču saņēmāt jūs.

Satons ar nervozu smiekliņu pārtrauca runātāju:

—   Nu, protams, tā noteikti nav Portugālē!

—   Dieva dēļ, Saton, — iedegās sarunbiedrs. — Izmetiet šīs muļķības no galvas! Esmu jums simtām reižu atkārtojis, ka par Portugāli nevar būt pat runa; Dimantu straume atrodas šeit, Britānijā. [1]

—   Bet jūs taču zināt, ka Koloniju ministrija…

—   Es visu zinu! — otrs virs Satonu īgni pārtrauca. — Es zinu, ka ministrija ir aizliegusi ekspedīciju, un vēl es zinu, ka tas ir mežonīgs apvidus un ka jums būs jāliek lietā pārcilvēciskas pūles, lai sasniegtu mērķi… Starp citu…

Viņš izņēma no kabatas plakanu, apaļu kārbiņu un to atvēra:

—    Kad būsiet nokļuvis līdz pirmajai kalnu grēdai, izmantojiet šo kompasu. Vai jums ir vēl kāds cits?

—   Man ir veseli divi, — atbildēja Satons.

—   Dodiet tos man!

—   Bet…

—s Dodiet tos man, dārgais, — strikti noteica otrais, un ekspedīcijas vadītājs aizgāja pēc saviem kompasiem. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās.

Druknais virs paņēma abus atnestos kompasus un pasniedza savējo. Satons atvēra kārbiņu. Kompass bija loti glīts, tikai tam nebija bultas; to pagrozot, kustējās visa skala. Satons ļoti izbrīnīti noteica:

—   Cik savāda lietiria! Vai jūs esat pārliecināts, ka kompass rāda pareizi? Ziemeļiem būtu jāsakrīt ar administrācijas ēkas karogmastu, vēl vakar es to ar savu kompasu noteicu no šīs pašas vietas.

—    Nieki! Šis kompass ir precīzs. Jūs taču nedomāsiet, ka grasos jūs pievilt, būdams iztērējis tik daudz naudas šai ekspedīcijai!

No rīta, kad ekspedīcija jau gatavojās doties ceļā un nesēji bija uzvēluši plecos smagās nastas, piepeši parādījās kāds maza auguma brūni iededzis džentlmenis ar īsu pātagu rokās. Viņš atbīdīja no pieres balto cepuri un strupi noteica:

—    Sanders, britu varas pārstāvis šajā zemē. Es tikko atgriezos no apgaitas pa tālākiem novadiem. Man ļoti žēl, ka neierados agrāk. Jūs dodaties uz džungļiem?

-Jā.

—   Dimanti, vai ne?

Satons apstiprinoši pamāja ar galvu.

—    Jūs savā ceļā pieredzēsiet velnišķīgi daudz šķēršļu. Alebilendas vīri metīsies ar jums cīniņā, bet otaki cilts ļaudis jūs saraustīs gabalos…

Sanders mirkli domīgi klusēja, tad, pašūpojis pātagu, turpināja:

—       Izvairieties no sastapšanās ar viņiem… Es negribētu, ka man uzticētajā teritorijā notiktu bruņotas sadursmes, tāpēc turieties tālāk no Portugāles robežas.

Satons pasmaidīja.

• — Labi, pacentīsimies turēties patālāk no šis neaizskaramās robežas. Koloniju ministrija ir izskatījusi maršrutu, un tai nekas nav iebilstams.

Sanders nopietni pavērās Satonā:

— Nu, lai veicas!

*

Nākamās dienas rītausmā ekspedīcija devās ceļā uz mežaino apvidu Isisi upes krastos, savukārt druknais vīrs nedēju vēlāk jau bija atceļā uz Angliju.

Ritēja mēneši, taču neviens no ekspedīcijas dalībniekiem neatgriezās, nebija arī nekādu ziņu par to, kur tā atrodas un kas ar to noticis. Tā pilnīgā neziņā pagāja gads.

Otrpus jūrai cilvēki sāka raizēties; Sandcram pienāca daudz vēstuļu un telegrammu, visās bija nepārprotama interese par ekspedīcijas likteni. Daudzās vēstulēs tika pieprasīts nekavējoties uzsākt ekspedīcijas meklēšanu, bet Sanderam trūka padoma. Kā lai uzsāk meklēšanu? Citviet, pieejamākos apgabalos, ar kuģīti pa upēm un to pietekām ātri varētu apbraukāt civilizācijas neskartās vietas, turklāt pār kuģa bortu slietos gana draudīgs lielgabala stobrs, taču Alebilenda slēpās necaurejamā biezoknī. Tādai meklēšanai vajadzētu labi apbruņotu komandu, bet tas maksātu krietnu naudu, tāpēc Sanderam neatlika nekas cits, kā neziņā šūpot galvu.

Beigu beigās viņš nosūtīja divus uzticamus un pārbaudītus medniekus meklēt pazudušos. Vīri sabija prom veselus trīs mēnešus, taču, kad beidzot atgriezās, viens nebija spējīgs paiet bez otra piepalīdzības.

—    Alebilendas mežoņi viņu noķēra un izdūra acis, bet tai naktī, kad nelaimīgo grasījās sadedzināt, man izdevās nodurt sargu un viņu atbrīvot, — rāmi paskaidroja tas, kurš balstīja neredzīgo biedru.

Saruna noritēja pie Sandera namdurvīm. Viņš satriekts lūkojās mežoņu upurī:

—   Vai jūs kaut ko uzzinājāt par ekspedīciju? Ko redzēji tu, Mesambi?

—    Kaulus. Es redzēju kaulus, — izdvesa aklais. — Viņi baltos cilvēkus esot nokāvuši sava vadoņa mītnes priekšā, neatstādami dzīvu nevienu, tā vismaz mums stāstīja.

—   Tieši to jau varēja gaidīt, — Sanders drūmi atbildēja un nosūtīja uz Angliju atbilstošu ziņojumu.

Ritēja mēneši, iestājās lietus sezona, viss sazaļoja, ziedi riesa pumpurus. Sanderam darbs dzina darbu, kā jau varas pārstāvim Centrālajā Rietumāfrikā, valstī, kur miega slimība un cilšu paražas krietni vien palielināja mirstības procentu.

Pienākums nereti viņam lika doties tālu mežonīgajos apvidos, lai stātos pretim šamaņu noslēpumainajam spēkam un varai. Viņš aizceļoja sešdesmit jūdzes pa staipekņu ieskautām takām, kas veda uz Alebilendu, līdz sasniedza Sagas ciematu. Kopā ar Sanderu bija divdesmit vīru; citādi viņš nebūtu iespējis nokļūt tik tālu zemes iekšienē. Nu viņš sēdēja šamaņa būdā un klausījās visneticamākos nostāstus par burvestībām un zintnieku paņēmieniem, kas palīdz aizdzīt slimības. Šādus šaušalīgus rituālus šeit piekopa no lēkta līdz rietam.

Šamanis bija ļoti vecs virs, taču Sanderam tas neko nenozīmēja.

—   Vairāk nekā skaidrs, ka tu esi slikts cilvēks, un…

—    Kungs! — viņu pārtrauca no slimības un piedzīvotajām briesmām galīgi sadilis iezemietis. — Šamanis patiešām ir slikts cilvēks. Viņš nodarbojas ar buršanos, kurai izmanto balto asinis. Mežā viņš tur gūstā kādu balto cilvēku!

Šo iezemieti pēc Sandera pavēles mežā bija notvēruši divi viņa vīri.

Sanders kļuva uzmanīgs:

—   Ak tad tā!?

Viņš loti labi pazina iezemiešu dabu un vienmēr spēja atšķirt melus, taču tikpat teicami — un tas bija daudz grūtāk — viņam izdevās nemaldīgi just, ka sacītais ir patiess.

—    Ko tu varētu man pastāstīt par baltajiem? — vaicāja Sanders, paaicinājis tuvāk iezemieti, kas bija tik naidīgi noskaņots pret šamani.

Topatbrīd šamanis kaut ko pikti pateica iezemietim, un tas saminstinājās.

—   Turpini! — Sanders pavēlēja.

—    Viņš saka, ka… — un iezemietis bailīgi palūkojās šamanī.

—   Tālāk!

Iezemietis bailēs drebēja, tomēr sadūšojās:

—    Mežā ir baltais cilvēks, viņš nāca no Dimantu straumes. Šamanis viņu atrada un atgādāja pie sevis. Viņam vajadzīgas baltā asinis, lai burtos…

Iezemietis soļoja pa priekšu un rādija ceļu uz slēptuvi, viņam sekoja Sanders un sasaistītais šamanis kareivju ielenkumā.

Būda, kurā bija paslēpts baltais cilvēks, atradās jūdzes divas no ciemata. Ieaugusi lielajā zālē, kas to ieskāva no visām pusēm, tā gandrīz nebija pamanāma. Būdas jumts pašā vidū bija iebrucis. Sanders iegāja būdā un ieraudzīja cilvēku, kas ar važām bija piekalts pie akmens. Viņa izskats šausmināja — drēbes saplēstas, uz rokām vēl nesadzijušas šamaņa naža dūrienu brūces. Šķita, ka nelaimīgais sajucis prātā, jo visu laiku klusu smējās un pats ar sevi sarunājās. Kareivji uzmanīgi iznesa vīru no būdas un noguldīja zemē.

Sanders domīgi pašūpoja galvu.

—     … Dimantu straume, — nočukstēja baismi izdēdējusī, smejošā cilvēka ēna. — Tas ir skaists nosaukums, vai ne? Es nespēju noticēt līdz pat tam laikam, kamēr ieraudzīju pats savām acīm… Upes gultne nosēta dimantu gabaliem, bet Lambers ar savu plānu un velnišķīgo kompasu to neatrastu nemūžam!…Es tur paslēpu instrumentus un pārtiku veselam gadam, pat diviem.

Izvārgušais vīrs ieslidināja roku saplēstā krekla stērbelēs un no turienes izvilka papīra drisku. Sanders pieliecās, lai papīru paņemtu, bet gūsteknis to zibenīgi noslēpa vecajā vietā.

—   Nē, nē, nē! — viņš čūkstēja. — Tu no manis ņem asinis, tāds nu reiz ir tavs arods… Bet es esmu vēl gana stiprs, lai turētos pretī spīdzināšanai… Kādu dienu manis vairs nebūs…

Pēc minūtēm desmit nelaimīgais vīrs jau bija ieslīdzis dziļā miegā, Sanders no krekla skrandām izvilka netīro papīra gabaliņu un paslēpa pie sevis. Tad viņš nosūtīja savus vīrus uz laivām, lai tie atnestu teltis, ko uzstādīt blakus būdai. Atrastais cilvēks bija tik smagā stāvoklī, ka Sanders negribēja riskēt, tūlīt pārvedot viņu uz pilsētu.

Naktī, kad gulēja visi nometnes ļaudis un arī abas nēģerietes, kam bija uzticēta slimā vīra uzraudzība, tas pamodās. Bez mazākā troksnīša viņš atstāja guļvietu un zagšus izlavījās no būdas.

Kad pamodās Sanders, viņš atrada vairs tikai tukšās cisas un nelaimīgā vīra sadriskātās drēbes mazās mežupes krastā.

Agri no rīta šamani atveda uz nopratināšanu. Viņš zināja, kas sagaidāms; kā pierādījumu pastrādātajam iezemieši mežā bija atrakuši daudzu viņa upuru kapus.

—    Kungs, — šamanis nočukstēja, kad viņa skats sastapās ar Sandera pelēkajām acīm, — es tavā skatienā lasu nāves spriedumu…

—   Tāda ir Dieva griba; netaisnīgi sodīts netiek neviens! — atbildēja Sanders un pavēlēja šamani pakārt.

I

Ambērs sēdēja Velboro cietuma kamerā un klusiņām svilpoja kādu dziesmiņu, ar kāju piesizdams takti. Krēslu viņš bija piestūmis tik tuvu sienai, ka, atbalstoties uz divām sēžamā kājām, itin labi varēja noturēt līdzsvaru. Tā sēdēdams, viņš pārlaida vērtējošu skatu savai ieslodzījuma vietai. Bļoda un karote bija tumši dzeltenā krāsā — kā jau cietumā, gulta bija tīri un glīti uzklāta. Ambērs domīgi nošūpoja galvu un turpināja svilpošanu.

Mazliet pa kreisi no gultas atradās neliels logs; tā biezā rūts gan lāva ieplūst kamerā gaismai, taču nelāva skatīt ārpasauli. Uz plaukta virs gultas gulēja kāda grāmata un Bībele.

Paraugoties uz nospeķoto sējumu, Ambēra seja saviebās; tas noteikti bija kāds skumjš stāsts par sievieti, kas gadus divdesmit pavadījusi Borneo ziemeļos, neizbaudīdama neko citu, kā vien turienes karsto klimatu un vienas vienīgas nepatikšanas, ko tik labi prot sagādāt iezemiešu kalpones.

Ambēram nekad neveicās ar grāmatām. Pirms pieciem gadiem pirmoreiz nokļuvis Viņa Majestātes cietumā, viņš nolēma izglītoties, tādēļ pieprasīja attiecīgu literatūru. Vispirms cietumniekam iedeva grieķu gramatiku un kāda šveiciešu ceļotāja biogrāfiju, kas nu nekādi negāja pie sirds. Par laimi, ieslodzījuma laiks beidzās ātrāk, nekā Ambērs gaidīja, toties pats sava prieka pēc viņš bija pamanījies pārtulkot šveicieša dzīves stāstu latīniski.

Ieslodzījuma laikā viņš lūdza atļauju studēt ķīmiju, tomēr tas viņam netika atvēlēts.

Tagad Ambēram jau bija trīsdesmit gadu. Augumā viņš bija padevies samērā slaids, tomēr ar spēcīgu miesas būvi. Mati rūsganblondi, acis pelēkas, deguns taisns, vīrišķīgas mutes un zoda līnijas. Ambēram smejoties, bija redzamas divas baltu zobu rindas, bet smējās viņš labuprāt. Pašlaik viņa seja gan bija apaugusi ar bārdu un sazēlušie rugāji krietni vien bojāja izskatu. Tomēr pat cietumnieka drānās viņš radīja kārtīga un izglītota cilvēka iespaidu.

Izdzirdis noklakšķam kameras durvju slēdzeni, viņš piecēlās. Atslēga divreiz pagriezās, un durvis atvērās.

—    Septiņdesmit piektais! — uzsauca cietumsargs, un Ambērs izsoļoja gaitenī.

Cietuma uzraugs pameta ar atslēgu uz zābakiem, kas stāvēja līdzās kameras durvīm, un lika tos uzvilkt.

Ambērs paklausīja un sāka auties, bet uzraugs viņu tikām cītīgi vēroja.

—     Kālab tāda uzmanība, August? — noprasīja Ambērs.

Cietumsargs, kura vārds bija pavisam citāds, neatbildēja. Agrāk par tādu nekaunību no ieslodzītā puses viņš būtu sūdzējies, bet Ambērs šādi izturējās vienmēr, un uzraugs pie tā jau bija pieradis. Turklāt Ambērs tiešām pelnīja īpašu attieksmi kaut vai tāpēc, ka savulaik bija paglābis no Londonas padibeņu izrēķināšanās cietumsargu Beišu.

Šis atgadījums bija noticis grāfa Deivisa cietumā, bet, tā kā cietumu pasaule ir maza, ziņa par Ambēra veikumu ātri nokļuva tiklab Ekseterā un Hemsfordā, kā Līvesā un Streitvejā.

Ambērs un cietumsargs pa dzelzs kāpnēm nokāpa plašā galerijā, tad iegriezās šaurākā gaitenī, kas veda uz cietuma priekšnieka kabinetu.

Kabinetā pie galda sēdēja majors Blaizs, tumši iededzis kungs mazām, melnām Osiņām un tikpat melniem matiem, kas deniņos jau metās sirmi. Cietuma priekšnieks ar galvas mājienu atlaida cietumsargu.

—    Septiņdesmit piektais, — viņš bilda, — ar ministrijas pavēli jūs rīt tiekat atbrīvots.

—   Klausos, priekšnieka kungs! — Ambērs atbildēja.

Kādu mirkli Blaizs klusēja, izklaidīgi bungodams pa

galda malu. Šķita, ka viņš iegrimis kādās dziļās pārdomās.

—   Ko jūs tagad pasāksiet? — piepeši viņš pavaicāja ieslodzītajam.

Ambērs pasmaidīja:

—  Turpināšu savu noziedznieka karjeru!

Blaizs nīgri sarauca pieri:

—  Es nekādi nespēju jūs izprast. Vai jums ir draugi?

Ambēra sejā atkal parādījās jautrs smaids.

—    Nav gan, priekšnieka kungs, tā ka nevaru nevienu vainot mana noziedznieka talanta atklāšanā. Savus dotumus savulaik apjautu pats!

Majors pārlapoja vairākas lietas, kas atradās uz galda, šo to pārlasīja un atkal sarauca pieri.

—   Desmit prokurori! — viņš izsaucās. — Cilvēks ar tādām spējām… Es gribēju sacīt — cilvēks ar jūsu dotībām varētu…

—     Nē, nē! Nevarētu vis! — Ambērs pārtrauca priekšnieku. — Tiesneši gan bieži tā domā, bet tas nav tiesa! Tikpat labi varētu teikt, ka rūdīts noziedznieks spējīgs sasniegt izcilus panākumus arhitektūrā vai ka čeku viltotājs ar prieku gatavs kļūt par rātnu akciju turētāju, tādējādi gūstot savu mūža laimi! Vienkāršs, jauns, inteliģents cilvēks, kas izvēlējies noziedznieka karjeru, vienmēr būs nārāks par saviem trulajiem un lēnprātīgajiem aroda brāļiem!

To pateicis, Ambērs paspēra pāris soļus tuvāk majoram un atbalstījās pret galdu.

—    Redziet, priekšniek, jūs taču mani atceraties vēl no Sendhērstas laikiem; toreiz jūs bijāt manos gados. Kā jau jūs'zināt, tad es mācījos Londonā un biju materiāli atkarīgs no sava tēvoča, kas negaidīti nomira. Ko man atlika darīt? Pirmajās pāris nedēļās viss bija labi, jo man kabatā vēl pieturējās dažas banknotes,' bet jau pēc mēneša nācās badoties. Un tad tas sākās… Es izmantoju to cilvēku kaislības, kuri ar mazu naudas summu pūlējās iegūt pēc iespējas lielāku kapitālu; tādā veidā es viegli tiku pie naudas.

Priekšnieks skumīgi pašūpoja galvu, taču neko neteica.

—    Kopš tā laika es nodarbojos ar dažnedažādām afērām, — Ambērs turpināja. — Es dabūju gatavus visneiespējamākos numurus, — viņš paskaidroja un pasmaidīja, kā atcerēdamies savus piedzīvojumus. — Spēlē nav neviena trika, kas man nebūtu zināms. Londonā nav tāda noziedznieka, kura biogrāfiju es nevarētu uzrakstīt, ja vien gribētu. Ja jūs sakāt, ka es jau desmit reizes esmu bijis cietumā, tad pareizāk būtu teikt, ka jau četrpadsmit.

—    Tu esi muļķis, — noteica priekšnieks un nospieda zvana pogu.

—   Nebūt ne; es esmu filozofs, kas apcer savus piedzīvojumus, — atjokoja septiņdesmit piektais numurs, kad ienāca cietumsargs, lai aizvestu Ambēru atpakaļ uz kameru.

īsi pirms tam, kad cietuma zvans pavēstīja ieslodzītajiem, ka pienācis laiks doties pie miera, cietumsargs atnesa Ambēram sainīti ar drēbēm.

—   Paskaties un pārbaudi, vai šeit ir visas tavas lietas, — viņš noteica un pasniedza mantu sarakstu.

—    Nav vērts pūlēties, — Ambērs paņēma lapu, — es jums ticu.

—   Tomēr pārbaudi!

Ambērs attaisīja saini, izņēma drēbes, izpurināja un nolika uz gultas.

—   Jāteic, šīs lupatas jūs esat uzglabājuši labāk par tiem tur Voltonā, — Ambērs pasmīnēja. — Svārki nav saburzīti, bikses salocītas kā nākas… Bet kur tad mans monoklis?

To viņš atrada svārku kabatā, papīrā rūpīgi iesaiņotu, un nevarēja vien nopriecāties par cietuma administrāciju.

—    Rītrītā es atsūtīšu cilvēku, kas nodzīs jums bārdu, — bilda uzraugs.

Pēc brīža viņš turpināja:

—   Septiņdesmit piektais, labāk vairs šeit neatgriezieties!

—   Kāpēc? — Ambērs izbrīnā jautāja.

—    Tāpēc, ka tāds džentlmenis kā jūs itin labi varētu iztikt bez uzturēšanās cietumā.

Ambērs paskatījās uz uzraugu, un viņa acīs iedegās viltīga uguntiņa.

—    Jūs esat nepieklājīgs, uzrauga kungs, — viņš rāmi noteica. — Tādi kā es šo vietu tikai rotā! Starp citu, daudzi šejienes plukatas varētu no manis tikai pamācīties.

Izteikšanās cietumnieku žargonā Ambēram sagādāja savādu, paštīksmes pilnu baudu.

Cietumsargs nenoteikti pamīņājās:

—    Ir taču tik daudz profesiju, kurās tāds cilvēks kā jūs varētu darboties, ja vien virzītu savas spējas vajadzīgajā virzienā.

Septiņdesmit piektais numurs noraidoši papurināja galvu.

—    Dārgais uzrauga kungs, — viņš nopietni iesāka, — jūs man te lasāt gluži vai sprediķi, bet tieši to es no jums nevelētos dzirdēt.

Vēlāk, pie pusdienu galda, uzraugs atzinās kolēģim Skraitonam, ka uzskata septiņdesmit piekto par galīgi zudušu cilvēku, teikdams, ka Ambērs acīmredzot ir nelabojams, taču tūlīt pat piebilda:

—   Tādu puisi vis katru dienu nesatiksi!

—    Kā viņš šeit nokļuva? — jautāja kāds no uzrauga biedriem.

—    Viņš bija mācītājs Londonā, Vestendā, tad ielīda parādos un ieķīlāja baznīcas sudraba biķerus. Vismaz tā viņš man stāstīja.

Ēdamtelpā bija vairāki cietuma darbinieki. Viens no tiem izņēma pīpi no mutes un teica:

—    Pirms diviem gadiem es viņu redzēju Līvesā. Cik atceros, viņu padzina no flotes, jo viņš uzsēdināja kuģi uz sēkļa.

Par Ambēru runāja arī cietuma priekšnieka mazajā ēdamzālē, kur tas pusdienoja ar savu vietnieku.

—    Lai kā es pūlētos, tomēr nespēju atminēties Ambēru no Sendhērstas… Viņš gan teica, ka atceroties mani, bet viņu es pat pie labākās gribas neatceros…

Ambērs nevarēja pat iedomāties, kādu interesi izraisījis; viņš mierīgi gulēja savās cisās un miegā smaidīja.

Nākamajā rītā cietuma priekšā salasījās neliels ļaUžu bariņš; viņi gaidīja savu radinieku atbrīvošanu. Lielākā daļa sapulcējušos bija trūcīgi ļaudis. Atbrīvotie viens pēc otra nāca laukā pa šaurajām durvīm, neveikli uzsmaidīja draugiem, vienaldzīgi ļāva sevi apskaut raudošajām sievietēm, taču visvairāk priecājās par viru rupjajiem jokiem.

Raitā solī iznāca Ambērs. Mugurā viņam bija nevainojams holandiešu uzvalks, galvā platmale, acī monoklis. Sagaidītāji domāja, ka tas ir kāds ierēdnis, un bijīgi pašķīrās; Ambēru nepazina pat atbrīvotie cietumnieki, jo viņš bija rūpīgi noskuvies un tīri ģērbies un loti atšķīrās no pārējiem tikko atbrīvotajiem. Ambēru sagaidīja kāds jauns cilvēks melnā, neuzkrītošā uzvalkā, toties loti nopietns no skata. Ieraugot atbrīvoto, viņš devās tam pretim un pastiepa roku sveicienam.

—   Vai Ambērs? — viņš nenoteikti jautāja.

—   Ambēra kungs! — uzrunātais izlaboja un pārsteigts nopētīja jauno vīrieti.

—    Ambēra kungs, — misionārs bija ņēmis vērā aizrādījumu. — Mans uzvārds ir Douless. Es pārstāvu biedrību, kas rūpējas par atbrīvotajiem cietumniekiem.

—    Interesanti! Patiešām loti interesanti, — Ambērs pasmaidīja un paspieda pasniegto roku. — Jūs darāt labu darbu, bet tas ir loti nepateicīgs darbs, jauno cilvēk!

Viņš pieklājīgi paklanījās un gribēja turpināt savu ceļu.

—    Vienu minūti, Ambēra kungs! — misionārs noteica, atkal satverot viņa roku. — Es jūs pazīstu un zinu par jūsu nelaimi… Mēs gribam jums palīdzēt.

Ambērs laipni pavērās jaunajā cilvēkā un uzlika tam roku uz pleca.

—   Manu mīļo zēn, — viņš sacīja. — Es tomēr esmu no citiem māliem mīcīts. Jūs mani nekādi nevarat piespiest pelnīt dienišķo maizi, skaldot malku. Es pēc darba tiecos tapat kā Meness pec Zemes; divdesmit četru stundu laika tas apskrien tai apkārt, nemaz nedomādams tuvoties. Lūk, tā! •

Ambērs iebāza roku kabatā un izņēma naudu — tās pāris banknotes, kas bija klāt aresta brīdi. Tur bija arī sīknauda.

— Tas jums kādiem labdarības mērķiem, — viņš noteica un dāsni iebēra misionāra saujā dažus pensus, tad pagriezās un naski aizsoloja.

II

Kērfaksstrītas četrdesmit sestajā namā ir kāda iestāde, par kuras esamību zina tikai nedaudzi. Šo smēķētāju saieta vietu deviņpadsmitā gadsimta sākumā bija dibinājis kāds Čārlzs Pinoks. Savulaik Pinoka klubs bija jo iecienīts.

Laika gaitā tā popularitāte te pieauga, te kritās, pa reizei tas izraisīja policijas aizdomas, taču pārbaudes nekad nevainagojās panākumiem.

Pinoka klubu apmeklēja visai odioza publika, tā biedru sarakstos nebija atrodama neviena persona no augstākajām aprindām. Klubu toties bija iecienījusi zelta jaunatne; jaunie ļaudis še iegriezās itin bieži un pēc tam loti lepojās, ka nakti pavadījuši šajā vietā. Daži ar saviem izteikumiem lika manīt, ka klubā tiek spēlēts uz loti augstām likmēm. Bagātie jaunekli, kuri lieliski zināja, kas šajā klubā notiek, uzskatīja par labāku klusēt, tāpēc policijai nekādi neizdevās atklāt kaut ko aizdomīgu.

Kādā oktobra vakarā klubā bija īpaši daudz viesu; pie laika zoba izdrupinātajām kāpnēm piebrauca arvien jauni automobili, no kuriem izkāpa arvien jauni rūpīgi ģērbti džentlmeņi. Daži bija ģērbušies pat pārlieku eleganti. Mazos pulciņos vai vienatā viņi pazuda aiz kluba durvīm.

Dala pēc neilga laika devās prom, bet vairums uzkavējās ilgāk. Mazliet pēc pusnakts pie kluba durvīm piestāja taksometrs, no kura izkāpa trīs kungi.

Varbūt nejauši, bet varbūt ar nolūku kluba priekšā valdīja tumsa; tuvākā laterna atradās kādu gabaliņu nostāk. Tiesa, tas bija ērti apmeklētājiem, kas tumsā droši varēja nākt un iet, nebaidoties, ka tiks pazīti.

Taksometra vadītājs, nezinādams, uz kādu vietu atbraucis, paripoja garām kluba ieejai un apstājās zem laternas.

Viens no viesiem bija gara auguma, viņa stājā jautās kaut kas kareivīgs. Šim kungam bija biezas un loti melnas īsi apcirptas ūsas. Platie pleci liecināja, ka viņš ir loti spēcīgs. Laternas gaismā šis vīrs gan vairs nešķita tik kareivīgs, jo viņam bija patukla seja un aiztūkušas acis. Šim cilvēkam sekoja maza auguma vīrietis, pēc izskata krietni jaunāks par saviem gadiem. Mati, ūsas un uzacis bija gandrīz blondas, savukārt deguns un zods gluži vai saplūda kopā, padarot seju līdzīgu riekstu stangām. Sākot no deniņiem līdz pat zodam stiepās dziļa rēta.

Pirmais no šiem kungiem, Alfons Lambers, bija ļoti īpatnējs un arī loti drūms cilvēks. Nevienam nebija zināms, vai Lambers ir viņa īstais vārds; viss pārējais šajā cilvēkā liecināja, ka viņš ir anglis.

Policijas arhīvos meklēt ziņas par šo vīru būtu veltīgi; tāpat nekas nebūtu atrodams arī dosjē ar uzrakstu Aizdomās turama persona.

Tā kā šim cilvēkam mūsu vēstījuma tālākajā gaitā pieder ievērojama loma, pakavēsimies pie viņa sīkāka raksturojuma. Lambers bija tiešām glīts vīrietis, bet šajā skaistumā .jautās kaut kas slimīgs. Lielais dimants Lambera pirkstā nebūt nesaderējās ar viņa izskatu.

Otru vīrieti sauca Vaitijs, kaut gan arī viņa īsto vārdu neviens īsti nezināja. Kluba sulaiņi viņu sauca par misteru Vaitiju. Parakstīties kā Džordžam Vaitijam viņam nācās tikai vienu vienīgu reizi — tas notika tad, kad policija nesekmīgi centās notvert šo vīru savos tīklos.

Trešais biedrs bija gadus astoņpadsmit vecs jauneklis ar glītiem, lai arī visai sievišķīgiem sejas pantiem.

Kāpjot laukā no auto, jauneklis mazliet paklupa, un Lambers viņu pieturēja, neļaudams nokrist.

—    Turies, draugs, — viņš noteica zemā, piesmakušā balsī. — Samaksā par šo naksnīgo braucienu, Vaitij, tikai skaties — ne pensa vairāk. Saton, zēn, turies taču taisni!

Jauneklis paklupa atkal un klusu iesmējās.

—    Vaitij, paņem viņu zem rokas, — Lambers izrīkoja. — Domāju, pāris glāzes viņam ļaus atgūt spēkus…

Atbraucēji pazuda kluba durvīs, taksometrs aizripoja, atstādams aiz sevis motora rūkoņas atbalsis.

Pāris minūtes iela bija klusa un tukša, tad piepeši no Sentdžeimsa skvēra puses parādījās automobilis. Acīmredzot arī šis braucējs nepārzināja apkārtni, jo auto palēnināja gaitu un vadītājs pētīja namu numurus. Pie četrdesmit sestā nama automobilis apstājās, un vadītājs izkāpa, lai atvērtu durvis pasažieriem.

—   Tas ir šeit, mis, — viņš ar cieņu noteica. No auto izkāpa jauna un skaista lēdija. Pēc visa spriežot, viņa atgriezās no teātra, jo bija tērpusies vakarkleitā un kailos plecus sedza šalle.

Kādu brītiņu paminstinājusies, viņa nokāpa divus pakāpienus lejup, tad atkal apstājās, pēc tam pagriezās un nāca atpakaļ uz auto.

—   Varbūt man pavaicāt, milēdij?

—   Jā, esiet tik laipns, Džon!

Lēdija stāvēja un skatījās, kā Džons klauvē pie stiklotajām durvīm. Beidzot pie tām pienāca šveicars un pētīgi pavērās nepazīstamajā nācējā.

—   Misters Satons? Nē, viņš nav kluba biedrs.

—     Džon, pasakiet viņam, ka Satons atrodas šeit kā viesis, — lēdija palūdza.

Šveicars sarauca pieri un paskatījās uz runātāju.

—   Viņa šeit nav, milēdij!

—    Es zinu, ka viņš ir šeit! — lēdijas balss skanēja rāmi, kaut gan viņa bija uztraukusies. — Lūdzu, pasakiet misteram Satonam, ka man ar viņu tūlīt jārunā.

—   Viņa šeit nav.

Šo sarunu dzirdēja kāds garāmgājējs, kas ieinteresēts apstājās automobiļa ēnā.

—    Viņš ir šeit! — lēdija vairs nespēja savaldīties un piecirta kāju. — Viņš ir šeit, šajā nožēlojamajā klubā ar slikto slavu! Viņu šurp atveda ar varu; tas ir vienkārši nelietīgi!

Šveicars, ne vārda nebildis, aizcirta durvis.

—    Atvainojiet, — lēdiju uzrunāja jaunais cilvēks, iznirdams no auto ēnas. Gludi skuvies, monokli acī, teicamā holandiešu uzvalkā, viņš pacēla platmali, un sejā tam rotājās jautrs smaids. — Vai varu būt jums kaut kā noderīgs?

Jaunekļa uzvedība bija nevainojama. Visa viņa būtne itkā pauda atvainošanos par traucējumu. Savā bezpalīdzībā jaunā lēdija aizmirsa par jelkādu piesardzību pret svešo.

—    Šeit ir mans brālis, — viņa sacīja, norādot uz kluba durvīm. — Viņš ir sliktā sabiedrībā…

Viņas balss aizlūza, un acīs sariesās asaras.

Ambērs smalkjūtīgi paklanījās un, ne vārda neteikdams, aizveda viņu līdz auto. Meitene viņam sekoja, neko nejautādama. Kad viņš lūdza sēsties mašīnā, jaunā lēdija paklausīja.

—    Esiet tik laipna un pasakiet man savu adresi. Es nogādāšu jūsu brāli mājās.

Trīcošām rokām jaunā lēdija atvēra somiņu un izņēma vizītkarti. Laipnais jauneklis to paņēma, izlasīja, tad vēlreiz paklanījās.

—   Tagad brauciet uz mājām, — viņš teica un nogaidīja, līdz mašīna bija prom, tad kādu brīdi stāvēja, pārdomādams, kā rīkoties.

Šis mazais piedzīvojums bija īsti pa prātam, turklāt šajā dienā Ambērs jutās laimīgākais cilvēks visā Londonā. Tieši patlaban viņš soļoja uz savu noīrēto mitekli, bet laimīgs gadījums bija vadījis viņa soļus uz Kērfaksstritu.

Auto jau bija pazudis aiz stūra, un jaunais cilvēks lēnām kāpa lejup, uz kluba ieeju. Viņš iegāja priekštelpā un bezrūpīgi pamāja šveicaram, kas sēdēja kādā krēslā turpat ieblakus.

Šveicars aizdomīgi noraudzījās ienācējā.

—   Atvainojiet, vai jūs esat kluba biedrs? — viņš jautāja, un Ambērs tam atbildēja ar pārākuma pilnu skatienu.

—        Lūdzu piedošanu, ser! — atvainojās pārsteigtais šveicars. — Mums tik daudz jaunu biedru, ka visus atcerēties nav iespējams.

—   Lai nu tā būtu, — Ambērs loti vēsi atbildēja un lēnām kāpa augšup pa kāpnēm, tad apstājās un atskatījās.

—   Vai kapteinis Louns ir klubā?

—   Nē, ser.

—   Bet misters Ogists Braiss?

Negaidot uz atbildi, Ambērs turpināja ceļu. Tas, ka nevienu no šiem kungiem Ambērs nepazina, toties zināja viņu vārdus, liecināja par viņa lieliskajām novērošanas spējām. Vestibilā bija vēstuļu kastīte, kurā glabājās kluba biedriem adresētā korespondence, un, garām iedams, Ambērs bija uzmetis tai īsu skatienu. Ja vien būtu nepieciešams, viņš varētu nosaukt vēl pusduci uzvārdu, bet tas bija lieki, jo šveicara aizdomas jau bija izkliedētas.

Pirmajā stāvā atradās atsevišķie kabineti.

"Šeit," Ambērs nodomāja, "nelieši kārto savus darījumus; nu ko — vieta itin piemērota."

Viņš uzkāpa vēl stāvu augstāk un iegāja smēķētavā. Tajā sēdēja pāris vīriešu pavalkātos uzvalkos. Atbildot uz viņu pētīgajiem skatieniem, Ambērs paklanījās un pat mazliet pasmaidīja, tad devās tālāk. Viņš atkal kāpa augšup pa diezgan stāvām kāpnēm, līdz sasniedza nākamo kāpņu laukumiņu. Tur, lakotu durvju priekšā, stāvēja sulainis — vīrs paltiem pleciem un strupām kājām, ar seju kā profesionālam bokserim. Viņš aizšķērsoja Ambēram ceļu.

—   Bet, ser?!…

—    Nekādu problēmu! — noteica Ambērs un grasījās doties tālāk.

—   Vienu mirkli, ser! Jūs neesat kluba biedrs!

Ambērs cieši ielūkojās sulaiņa sejā.

—    Mans dārgais, jums ir slikta redzes atmiņa, — viņš stingri noteica.

—   Neteiktu vis, bet jūs es tiešām nevaru atcerēties!

Sulainis tapa arvien agresīvāks, un Ambērs saprata, ka

ir zaudējis, pirms vēl spēle pa īstam sākusies.

—   Es ieiešu šajā istabā, — viņš rāmi sacīja.

—   Jūs to nedarīsiet!

Ambērs satvēra durvju rokturi, taču sulainis nekavējās satvert Ambēru. Tomēr jau nākamajā mirklī Ambērs no tvēriena bija veikli atbrīvojies.

Ieraugot Ambēra pacelto roku, sulainis nostājās aizsargpozīcijā, bet bija jau par vēlu, jo topatbrīd viņa zodu ķēra smags sitiens. Sulainis zaudēja līdzsvaru un smagnēji noslīga uz grīdas. Ambērs pavēra durvis un devās uz priekšu.

Spēlmaņi pat nepaguva saprast, kas notiek, un pārsteigtām sejām raudzījās ienācējā. Cīņas troksnis aiz durvīm gan tika pamanīts, taču spēles piederumi joprojām mētājās uz galdiem. Kāda kāršu kava bija izkaisījusies pa grīdu, bet uz zaļās vadmalas gulēja nauda un spēju kauliņi. Mirkli viņi saskatījās — negaidītais, drošais ienācējs un satrauktais spēlmaņu bariņš. Ambērs rāmi aizvēra durvis un devās dziļāk telpā. Viņš aplaida tai pētīgu skatu, it kā lūkotos, kur pakārt savu cepuri. Pirms vēl kāds kaut ko bija vaicājis, istabā iedrāzās sulainis. Livreju viņš jau bija paguvis novilkt un izskatījās loti saniknots.

—     Kur ir tas tips!? — kalpotājs kliedza. — Es viņam tūlīt parādīšu!

Balss skanēja itin draudīgi.

Ambērs nostājās ar muguru pret sienu un aukstasinīgi noteica:

—    Kungi, vai nu tūlīt sāksies pamatīgs skandāls, kas noteikti piesaistīs policijas uzmanību, vai ar jūs ļausiet man šeit palikt.

—   Metiet taču viņu ārā!

Lamberam šajā klubā bija īpaša teikšana; viņa seja draudīgi piesārta, tad spalgais uzkliedziens atkārtojās:

—   Metiet taču viņu ārā, Džordž!

Ambērs stāvēja, sabāzis rokas bikšu kabatās, beidzot lēni pagriezās pret Lamberu un nesatricināmā mierā sacīja:

—   Es šaušu!

Pēc šiem vārdiem kņada telpā norima, un pat sulainis, kas jau bija gatavs cīniņam, samulsa.

—    Es atnācu uz šejieni, lai jautri pavadītu laiku. Esmu sens šā kluba biedrs, bet jūs pret mani izturaties kā pret policijas suni! Patiešām laipni no jūsu puses!

Šos vārdus teikdams, Ambērs sazīmēja daudz pazīstamu seju, bet viņu pašu diezin vai kāds atcerējās. Visbeidzot Ambēra skatiens apstājās pie jaunekļa ar bāliem un nogurušiem vaibstiem. Puisis gulēja krēslā ieblakus Lamberam.

—   Saton! — Ambērs skali uzsauca gulošajam. — Saton, mosties un apliecini, ka esmu tavs sens paziņa.

Spēlmaņu uztraukums pamazām pierima. Lambers ar galvas mājienu lika sulainim aiziet, taču tas negribēja paklausīt pavēlei.

—   Lieks troksnis mums nav vajadzīgs. Mēs jūs nepazīstam, jūs šeit ielauzāties ar varu, bet, ja esat džentlmenis, tad tūlīt pat atstāsiet šo istabu.

—   Es neesmu džentlmenis, jo piederu jūsu aprindām, — Ambērs noteica, tad piegāja pie iemigušā jaunekļa un papurināja to aiz pleca. — Es vienīgi gribēju šeit sastapt savu draugu, bet nu man nākas redzēt, ko jūs ar viņu šovakar esat izdarījuši.

Tad Ambērs vēlreiz pārlaida skatu aizdomu pilnajiem kungiem pie spēļu galdiem, pēc tam kā spēlēdamies ar vienu roku piecēla jauno cilvēku kājās.

—   Kā jums nav kauna, kungi! Es viņu ņemšu sev līdzi.

—    Stāt! — Lambers aizšķērsoja viņam ceļu. — Puisis paliks šeit, bet jūs tūliņ atstāsiet šīs telpas!

Ambēra atbilde bija loti vienkārša — ar brīvo roku satvēris krēslu, viņš atvēzējās un trieca to logā. Atskanēja plīstošu stiklu šķinda, rūšu lauskas un krēsls lidoja lejup un ar pamatīgu troksni sašķīda uz ietves.

Tūlīt pat atskanēja policistu svilpieni.

Lambers, kas stāvēja līdzās durvīm, tās pavēra:

—   Jūs varat iet, taču esiet drošs — es jūs neaizmirsīšu!

—Jā, patiešām, — noteica Ambērs, balstīdams vēl aizvien grīļīgo jauno cilvēku, — jums būtu ļoti slikta atmiņa, ja jūs mani aizmirstu.

III

Ambēram kabatā bija astoņdesmit sešas mārciņas un desmit šiliņi — itin pieklājīga summa.

Pulksten piecos viņš bija uzaicināts uz tēju pie Sintijas Satonas. Brāļa dēļ Ambērs domāja naudu atdot pašai Sintijai, savukārt klubā nospēlēto Satona naudu nosūtīt viņai anonīmi pa. pastu. To visu viņš taisījās izdarīt tad, kad būs tuvāk iepazinies ar šiem jaunajiem cilvēkiem.

Ambērs nu bija noīrējis jauku istabiņu kādā viesnīcā un patlaban sēdēja ērtā krēslā, pīpēja garu, smaržīgu cigāru un lasīja loti saistošu grāmatu. Viņš jutās laimīgs. Kājas ērti balstījās uz pretējā krēsla, pulksteņa tikšķēšana atgādināja maigu mūziku, un tas viss vedināja uz sapņainību gaišā dienas laikā. Šķiet, ne viens vien līdzcilvēks varētu apskaust Ambēra bezrūpīgo noskaņojumu.

No laiskajām domām Ambēru iztraucēja klauvējiens pie durvīm. Visai negribīgi viņš norūca:

—   Ienāciet!

Piemīlīga istabene uz paplātes ienesa vizītkārti. Ambērs to paņēma un izlasīja.

—   Džordžs Vaitijs? Aiciniet iekšā!

Vaitijs bija ģērbies īpaši smalki. Zīda cilindrs un lakādas cimdi piešķīra viņam džentlmeņa izskatu.

Ienācējs uzsmaidīja Ambēram, nolika cilindru un stīvēja nost cimdus.

Virpinādams pirkstos vizītkarti, Ambērs lūkojās ienācējā. Kad durvis aiz istabenes bija aizvērušās, viņš jautāja:

—   Ar ko varu pakalpot?

Vaitijs apsēdās krēslā, atpogāja mēteli un vaicāja:

—   Vai jūs esat misters Ambērs?

Jautātājam bija loti augsta, spiedzīga balss. Ambērs piekrītoši palocīja galvu.

—   Lieta tāda, mans dārgais, — iesāka Vaitijs, — ka misters Lambers vēlas skaidrību un…

—    Un kas, lūdzu, ir misters Lambers? — nevainīgi jautāja Ambērs.

—    Pag, pag, visu pēc kārtas! — Vaitijs draudzīgi uzsita Ambēram uz pleca. — Būsim atklāti. Mēs uzzinājām, ka jūs'esat sens cietumnieks un atbrīvots tikai pirms trim dienām. Tas taču ir tiesa, vai ne?

Tad Vaitijs ar bezgala sirsnīgu sejas izteiksmi atlaidās krēslā, it kā tikko būtu izpaudis kādu sevišķu noslēpumu.

—    Jums taisnība, — rāmi atbildēja Ambērs. — Varbūt varu piedāvāt cigareti?

—   Turklāt mēs zinām, ka savā rīcībā jūs esat bijis visai pārgalvīgs, taču mēs par to uz jums nedusmojamies un netaisāmies atriebties…

—   Cik augstsirdīgi! — ironizēja Ambērs.

—    Jā, tādi ir mūsu plāni. Jūs ieradāties Pinoka klubā, turklāt izdarījāt to loti asprātīgā veidā; pat Lambers to atzīst… Bet mēs to neņemam-ļaunā. Mēs neņemam ļaunā arī to, ka pēc jūsu apmeklējuma pazuda kāds nieks naudas, — Vaitijs daudzsološi pasmaidīja.

—    Kāds nieks naudas? Klausieties, man nepatīk jokoties!

—   Jā, kāds nieks naudas, — klusi, bet nosvērti atkārtoja Vaitijs. — Uz galda, pie kura sēdēja Lambers un daži citi kluba biedri, bija gandrīz veselas simt mārciņas. Nauda gulēja uz galda, kad jūs ienācāt, bet tās vairs nebija, kad aizgājāt.

Ambēra seja atplauka smaidā.

—   Atjaujiet atgādināt, ka es nebiju vienīgais negodīgais viesis šajā sabiedrībā.

—    Labi, lai paliek nauda; Lambers netaisās to piedzīt. Vienīgais, ko viņš vēlas, — jums jāliek mierā jaunais Satons. Lambers saka, ka pat nedomā no Satona izspiest naudu. Pēc Lambera vārdiem, runa te ir pavisam par kaut ko citu.

—    Ak, šis Lambers! — Ambērs sašutis iesaucās. — Jel nomieriniet šo tipu, mans dārgais Vaitij! Viņš taču uzvedas kā īstens laupītāju barvedis. Atgriezies pie sava kunga, tu vergs, un pasaki viņam, ka es, Ambērs, jaunais Ali Baba, netaisos noslēgt ar viņu jelkādu vienošanos!

Vaitijs pielēca kājās un nobāla, viņa acis samiedzās un rokas sāka trīcēt.

—    Ak, jūs… Vai jūs maz zināt, par ko ir runa? — viņš bilda, uztraukumā raustot valodu..— Es sacīju Lamberam, ka jūs visu zināt; tā taču ir, vai ne?

Tad, pārsteigdams Ambēru ar savu pēkšņo dusmu uzvilnījumu, viņš draudoši pacēla pirkstu:

—    Piesargieties, Ambēr! Četrdesmit laupītāji un Ali Baba, vai ne? Tātad jūs patiešām visu zināt, tikai jāvaicā, kas jums to izstāstījis. Es jau Lamberam teicu, ka jūs neesat tas, kas šādu lietu laidīs ārā no rokām!

Runātājs bija stipri uztraukts, un, lai varētu viņu labāk novērot, Ambērs ērtāk iekārtojās krēslā.

Vaitijs paņēma savu cilindru, mehāniski notrausa no tā neesošus putekļus un visu laiku kustināja lūpas, it kā sarunātos pats ar sevi. Viņš apgāja apkārt galdam, kas atradās istabas vidū, un devās uz durvju pusi. Tad apstājās, it kā vēl ko savā prātā pārlikdams.

—    Es vēl vienīgi gribētu jums kaut ko ieteikt, — beidzot viņš ierunājās. — Ja jūs gribat palikt dzīvs, tad sadarbojieties ar Lamberu! Viņš ar jums godīgi dalīsies, ja jūs atradīsiet un atgādāsiet šurp plānu. Bez kompasa jums šis plāns nedos nekādu labumu, jo īsto kompasu dabūja

Lambers. Bet Lambers saka…

—    Liec mani mierā un ej prom! — Ambērs noskaldīja, uri Vaitijs aizgāja, skali aizcirzdams durvis. Lejā viņu gaidīja automobilis.

Ambērs piegāja pie loga, no kura ar skatienu varēja sekot aizgājējam, un uzmanīgi vēroja.

"Nekādu pavēlu šoferim," viņš nodomāja. "Tātad viņu pēc norunas ved uz mājām."

Tad Ambērs piezvanīja, un ienāca istabene.

—    Jaunkundz, mēs vēlētos saņemt rēķinu, — jaunais vīrietis noteica. — Jums nav vajadzības atskatīties, istabā mēs esam divi vien. Un ja mēs sakām mēs, tad to darām kā karali vai imperatori. Jums jāpaziņo šveicaram, ka aizbraucu, un jāpalūdz sakārtot manas mantas.

Meitene pasmaidīja.

—   Jūs pie mums bijāt tik īsu brīdi.

—   Karaļa sūtnis, — nopietni atbildēja Ambērs, — nekad ilgi nevar palikt vienā vietā. Tas vienmēr gaida un ir gatavs izpildīt Viņa Majestātes norādījumus, uz viņu gulstas atbildība par valsts labklājību.

Ambēram patika pozēt, tāpēc, rokas aiz muguras salicis, viņš staigāja pa istabu, Jaudams jaunajai meitenei sevi nopētīt.

—    Vienu nakti Londonā, otru Parīzē, trešo Albānijā, pastāvīgā cīņā ar dažādiem nepatīkamiem pārsteigumiem; citudien peldot pāri Donavas ūdeņiem ar vēstuli zobos, zem ložu krusas.

—   Ak Dievs! — izdvesa istabene. — Tāda dzīve!

—   Jā, tāda. Bet tagad, mīlulīt, atnesiet man rēķinu!

Pēc neilga laika viņa atgriezās ar lēsi rokās. Ambērs samaksāja, neaizmirstot par dzeramnaudu ari meitenei, tad pasmaidīja un viņu noskūpstīja.

Viņa mazais koferis jau bija sakravāts, pie viesnīcas durvīm gaidīja automobilis.

Sēžoties auto, jaunais cilvēks bija iegrimis domās, bet tad pēkšņi paskatījās uz istabeni un sacīja:

—    Ja pēc manis taujās vīrietis, kura izskats izraisīs aizdomas, sacīsim, vīrietis ar gaišiem matiem un bālu seju… Vienvārdsakot, ja pēc manis taujās tas vīrietis, kas te bija pirms stundas, pasakiet viņam, ka esmu aizceļojis.

—   Labi, ser, — mazliet samulsusi atbildēja meitene.

—    Pasakiet viņam, ka mani steidzami izsauca uz Teherānu.

—   Jā, ser.

—     Ceru atgriezties 1943. gada augustā vai septembrī. Vai atcerēsieties?

—   Jā, ser, es atcerēšos.

Ambērs viņai atkal uzsmaidīja, tad pagriezās pret šoferi un noteica:

—   Uz mājām!

—   Atvainojiet, ser?…

—    Uz Brougheitstrītu! — Ambērs precizēja, un auto devās ceļā.

Tas ripoja austrumu virzienā, šķērsoja upi pa Londonas tiltu un apstājās iepretim Sentdžordža baznīcai. Šeit Ambērs izkāpa. Atlaidis šoferi, viņš moži soļoja pa plato ielu, nesot mazo koferīti, kurā bija visa viņa mantība. Sasniedzis šauru pagalmu, viņš nogriezās pa kreisi un tuvojās pašai netīrākajai mājai šajā rajonā.

Redkonkortas ielas deviņpadsmitais nams acis neiepriecēja nemaz. Ieejas durvīm trūka viena dēla, gaitenis bija šaurs un netīrs, kāpnes izdrupušas, margas salauztas.

• Māja dūca kā bišu strops — skanēja sievu lamas, mazu bērnu raudas un vēl citi trokšņi. Naktīs viss bija mazliet citādāk — tad lamājās vīrieši, un rāmo tumsu pieskandināja pikti dzērāju brēcieni un sievu kliedzieni, kad vīri tās sita. Mājas priekšā parasti grozījās tie, kam šādas izdarības gāja pie sirds.

Jautri svilpodams, Ambērs devās augšup pa kāpnēm. Pusceļā viņam nācās apstāties, jo divi bērneļi spēlējās tieši tajā vietā, kur kāpnēm bija izlūzušas margas. Lai nenotiktu nelaime, Ambērs tos aiznesa uz citu vietu, pāris minūtes pastāvēja, parunājās ar viņiem un tikai tad devās tālāk.

Uzkāpis pēdējā stāvā, viņš pieklauvēja pie kādām durvīm. Tā kā neviens neatsaucās, viņš klauvēja vēlreiz.

— Ienāciet! — beidzot atskanēja nopietna balss, un Ambērs devās iekšā.

Istaba bija iekārtota labāk, nekā to varēja gaidīt. Telpas vidū pletās liels paklājs, uz kura stāvēja mazs, lakots galdiņš ar apaļām kājiņām. Pie sienas karājās gleznas ar mitoloģisku tematiku: Ulisa atgriešanās un Persejs un Gorgona. Tās bija pirmās, ko Ambērs pamanīja. Visbeidzot viņa skats pievērsās Savažotajam Prometejam, un, kamēr viņš to aplūkoja, ausīs skanēja putnu balsis. Putnu būrīši bija novietoti abpus loga, bet uz palodzes ziedējā koši sarkanas ģerānijas.

Pie galda sēdēja vidēja vecuma vīrs. Viņa galvvidus bija kails, bārda un ūsas rudas, bet pati seja izstaroja labsirdību. Ambēram ienākot, vīrs nodarbojās ar kaut ko diezgan savādu — viņš izšuva spilvendrānu.

Ieraudzījis viesi, vīrs darbu pārtrauca.

—    Sveiks! — tas iesaucās un pašūpoja galvu. — Tfr nu gan esi viens nelāga cilvēks, bet nāc vien iekšā; es tev uzvārīšu tēju.

Gandrīz sievišķīgā rūpībā runātājs salocīja rokdarbu un ielika groziņā, tad devās ārā no istabas, turpinādams sarunu.

—    Vai tevi izlaida sen? Laikam jau atkal gribi tikt tur atpakaļ?! Neaptraipi savas rokas! Kālab tev jāzog?! Atmet taču reiz savus sliktos ieradumus!

—   Ak tu manu Sokrāt, — nosodoši bilda Ambērs.

—    Labi jau labi! Nekad neviens tev nav pārmetis tavus sliktos ieradumus, kā teicis Vailds. Tu neesi lasījis viņa stāstus? Nē? Tad gan tu esi daudz zaudējis. Vaildu der palasīt. Nupat nāk klajā jau divdesmit ceturtā burtnīca!

Pīters Masks — tā sauca šo vīru — turpināja pļāpāt par mežonīgo Rietumu varoņiem un to varoņdarbiem, jo pie viena bija cītīgs šādu varoņu pielūdzējs, piedzīvojumu cienītājs un aizrautīgs dēku romānu lasītājs; šos romānus kritika gan visbiežāk dēvēja vienkārši par draņķi.

Šaurajos grāmatplauktos gulēja vairāki simti šādu grāmatu; katra no tām palīdzēja veidot to iedomu pasauli, kurā dzīvoja Pīters.

—   Un kā tad tev pa šo laiku klājies? — vaicāja Ambērs.

—   Tāpat pa vecam vien dzīvoju. Nodarbojos ar putniņiem, mazliet izšuju. Dzīves salauztam cilvēkam, kas dzīvo pieticīgi un klusi, dienas rit rāmi.

Viņš pasmaidīja, it kā atminēdamies kādu apslēptu domu. Ambērs par šo sapņaino noslēpumainību nedusmojās. Tur nu neko nevarēja līdzēt — Pīters tiešām bija un palika sapņotājs. Viņš sapņoja par varoņdarbiem, pie-

mēram, iztēlojās, kā atbrīvo no neliešu ķetnām daiļas, zilacainas jaunavas. Šie nelieši smēķēja cigārus un ņirgājās par saviem upuriem, bet tad ieradās Pīters un notrieca neliešus gar zemi vienā paņēmienā.

Pīters bija maza auguma, taču spēcīgi noaudzis. Viņš nēsāja raga brilles, un viņam bija daži protežēti zobi, kā tas mēdz būt cilvēkiem, kas nodarbojušies ar boksu. Apveltīts ar drošsirdību, viņš tomēr arvien bija piesardzīgs.

Savos sapņojumos Pīters veda karapulkus pretim uzvarām, ieņēma cietokšņus, kuru mūrus pirms tam bija veiksmīgi sagrāvis, devās izlūkgājienos un savas dzimtenes labā bija gatavs pārciest jelko.

Tā kā pēc dabas viņš bija kārtīgs cilvēks, tad sapņojumos ietilpināja arī šo to no savas reālās dzīves. Agrāk Pīters bija strādājis kāda Sitijas veikala kantorī, turklāt bija patstāvīgs un visnotaļ godājams cilvēks, kas turklāt mīlēja nodarboties ar dārzkopību. Reiz veikala kasē atklājās iztrūkums, un viņu apvainoja zādzībā.

Šīs aizdomas Plteru tā samulsināja, ka viņš lāva aizvest sevi uz policiju un bez mazākiem iebildumiem uzklausīja, kā viņu apsūdz zādzībā, minot arī pierādījumus. Kā sapnī viņš klausījās tiesneša mierīgajos vārdos. Beigu beigās Pīteram tika piespriesti seši mēneši spaidu darbos.

No piespriestā soda Pīters nosēdēja tikai četrus mēnešus, jo tika atrasts'īstais zaglis, kas savu vainu nenoliedza. Pītera darba devēji jutās ļoti neērti, jo bija godīgi ļaudis.

Lai kaut kā mazinātu Pīteram nodarīto pārestību, firma piešķīra tam mūža pensiju, un viņš pārcēlās uz Brougheitstrītas apkaimi, jo uzskatīja, ka, lai arī cietumā pabijis nevainīgs, tomēr uz mūžu apzīmogots ar kauna traipu.

Pamazām gan viņš sāka lepoties ar nepelnīto cietumsodu un beigu beigās noziedznieku pasaulē izpelnījās nepelnītu slavu. Vakaros, kad Pīters devās pastaigā, dažs labs paslepus rādīja uz viņu un dēvēja to par naudas viltotāju, kurš turklāt vēl pamanījies apzagt kādu banku. Pret Pīteru izjuta cieņu.

—    Un kā tev klājās pēc manas atbrīvošanas? — Pīters uzvaicāja Ambēru.

Savukārt Ambērs tieši tobrīd domāja par Pītera samudžināto likteni, kas viņus bija savedis kopā.

—   Tāpat vien, Pīter, — viņš smaidīdams atbildēja.

—    Vai no tā laika, kad es tur biju, daudz kas ir mainījies? — Pīters atkal taujāja.

—   Šķiet, par jaunu izkrāsoja lielo zāli, — nopietni atbildēja Ambērs.

Pīters pašūpoja galvu:

—    Tā vien liekas, ka es to vietu vairs nepazītu. Vai priekšnieka kabinets vēl arvien atrodas vecajā vietā?

Ambērs piekrītoši pamāja. Mazais vīriņš ielēja tēju un pasniedza ciemiņam.

—   Pīter, kā tu domā — vai es kādu laiku nevarētu palikt šeit? — jautāja Ambērs.

Pītera seja atdzīvojās un atplauka:

—   Vai viņi tevi visu laiku izseko? Saprotams, tu paliksi šeit, veco zēn! Es tevi tā pārveidošu, ka pēc tam pats brīnīsies. Parūka, vaigubārda… Un tad es tevi slepus aizvedīšu līdz upei un iesēdināšu kuģī!

—    Pīter, Pīter, — pasmaidīja Ambērs. — Tu tomēr esi nelabojams! Un neskaties manī tik sērīgām acīm. Es bēgu ne jau no policijas uzskaites, bet gan no noziedzniekiem, no īstiem noziedzniekiem, Pīter. Tie nav šādi tādi sīki zaglēni vai bez vainas sodītie kā tu. Tie ir īsteni rūdīti vīri, kas krietni vien pārspēj visus tos brašos puišus no Denveras, Mičiganas un Čikāgas, kas tā vien spieto tevis lasītajos romānos.

Piepešā atklāsmē Pīters izslēja rādītājpirkstu.

—    Tu viņus nodevi, un viņi tev seko, — viņš svinīgi noteica, — seko un grasās atriebties?!

Ambērs noraidoši papurināja galvu.

—    Viņiem sekoju es, — viņš paskaidroja. — Atriebties nāksies man, jo es esmu īsts detektīvvirtuozs, nu gluži kā tas slavenais izmeklētājs no Beikerstrītas. Es gribu dažu labu izsekot, taču man jābūt pārliecinātam, ka šis dažs labs neizseko mani.

Pīters tikko spēja valdīt uztraukumu un bija pati uzmanība; viņa acīs iedegās savāda uguns.

—   Ak jā, nu es saprotu — tu gribi izjaukt viņu plānus!

—    Izjaukt? Jā, tieši tas būs visprecīzākais vārds! — noteica Ambērs un iesmējās.

IV

Lamberam Sitijā bija kantoris, taču neviens īsti nezināja, ar ko viņš tajā nodarbojas. Uz durvīm vīdēja maza metāla plāksnīte ar uzrakstu:

A. Lambers, Parīzes biroja nodala.

Šeit Lambers pieņēma apmeklētājus, saņēma un rakstīja vēstules, tad piepeši pazuda, un neviens nezināja, kādā virzienā, kaut gan uzraksts Parīzes biroja nodaļa sniedza zināmu izskaidrojumu.

Vieni runāja, ka viņš esot aģents, kaut gan tas bija visai nenoteikts nosaukums, kas pieļāva jelkuru skaidrojumu. Citi uzskatīja, ka viņš ir finansists, ieradās pie Lambera ar vērienīgiem plāniem, lai izkaulētu nepieciešamo kapitālu, un arvien bija gauži vīlušies, kad uzzināja, ka tādiem bērnišķīgiem un šaubīgiem nolūkiem viņam naudas nav.

Bet, tā kā Sitijā bija daudz tādu kantoru ar visai mīklainu darbības profilu, tad ari interese par Lambera darbību nebija sevišķi liela.

Bija zināms, ka reiz viņš finansējis ekspedīciju uz Centrālo Āfriku, un galu galā tas bija pietiekams iegansts, lai turētu kantori Flerlēnas ielā.

Savulaik daudzi finansēja šādas ekspedīcijas uz Centrālāfriku vai uz kādu citu zemi un atvēra līdzīgus birojus, lai pēc tam gadiem ilgi gaidītu ieguldītā kapitāla augļus. Tā bija visnotaļ parasta parādība kapitāla pasaulē.

Savu uzņēmumu Lambers vadīja ar panākumiem. Baņķieru vidē viņš bija pazīstams kā sudraba uzpircējs, savukārt daži citi viņu uzskatīja par firmas Flingensteins un Boriss tipogrāfijas kompanjonu.

Lambers bija arī kādas rēderejas akcionārs; pateicoties lielajam ceļotāju pieplūdumam, kuģniecības bizness zēla un plauka. Ja varēja ticēt tam, ko cilvēki runāja, Lambers bija iesaistīts daudzos lielākos un mazākos pasākumos, kas reizēm bija likumīgi, reizēm — ne.

Lambera īpašumā bija arī divi sacīkšu zirgi, kuri tam sagādāja neviltotu baudu, kad piedalījās sacīkstēs un uzvarēja.

Divas dienas pēc Ambēra piepešās aizceļošanas Lambers sēdēja savā kantori.

Bija brokastlaiks, un viņa smaidīgajā sejā jautās labsajūta.

Lambera sekretārs kārtoja vēstules un citus sūtījumus, gaidīdams tālākos rīkojumus. Savukārt Lambers gausi devās uz durvīm, bet tad piepeši apstājās.

—    Varbūt labāk uzrakstīsim to vēstuli šovakar, — viņš noteica.

Sekretārs pārtrauca korespondences kārtošanu un atvēra bloknotu.

—   Jā, bet varbūt tomēr nav vērts? — it kā pats ar sevi sarunādamies, ieminējās Lambers. — Kaut gan — tomēr būs labāk, ja es to izdarīšu šodien.

—     Godātais kungs! — viņš iesāka diktēt. — Ar šo apliecinu, ka esmu saņēmis Jūsu vēstuli par dimantu raktuvēm Greitforestā. Es visnotaļ izprotu Jūsu… hm… neapmierinātību…

—   Nepacietību, — izlaboja sekretārs.

—   Jā, nepacietību. Bet lieta virzās uz priekšu. Kas attiecas uz Jūsu vēlēšanos piedalīties tālākajā akciju izplatīšanā, tad ar cieņu Jums paziņoju, ka mani inspektori…

—   Inspektors, — atkal izlaboja sekretārs.

—    … Mans inspektors, — turpināja Lambers, — iesaka dot Jums priekšrocības tajā gadījumā, ja mūsu…

—   Ja viņa…

—   Ja viņa padomdevēji tam piekritīs. Ar cieņu Jūsu…

Lambers aizsmēķēja cigareti.

—   Nu, kā? — viņš jokodams noprasīja.

—   Ļoti labi, kungs! Izdevīgs darbs inspektoram…

—    Proti, man… — bez mazākā mulsuma iebilda Lambers.

—    Nu ja, es jau teicu — inspektoram, — sacīja sekretārs, priecādamies par savu attapību.

Lambers bija labā garastāvoklī, un sekretārs to izmantoja, lai iesāktu sarunu.

—   Dīvainā kārtā tieši šodien loti daudzi par šo jautājumu interesējās.

Lambers pussolī uz durvīm sastinga kā zemē iemiets.

—   Ko jūs, velns parāvis, ar to gribat sacīt, Grīn? — viņš pikti vaicāja, un labais garastāvoklis pagaisa kā nebijis.

Sekretārs saprata, ka pieļāvis kļūdu, jo šī bija loti kutelīga tēma. Līdz zināmai robežai Lambers viņam uzticējās, taču — tikai līdz zināmai robežai.

—   Tas viss ir ciešā saistībā ar zināmo Āfrikas ekspedīciju, — Grīns bikli ieteicās.

Lambers joprojām stāvēja pusceļā uz durvīm, galvu nodūris.

—   Ceru, jūs viņiem pateicāt, ka…?

—    Es visu izskaidroju loti vienkārši — proti, mūsu inspektors patlaban pārlūko savu īpašumu un drīz sniegs rnums precīzas ziņas. Tikai viens no taujātājiem — Bulkstedovs — bija tik nekaunīgs, un es… — sekretārs aprāvās.

—  Jā? Un tālāk!

—   Viņš sacīja, ka mēs paši nezinot, kur atrodas šīs dimantu raktuves…

Lambers samocīti pasmaidīja.

—       Smieklīgi, — viņš noteica. — Ja mēs nezinātu, kur atrodas raktuves, mēs taču nevarētu nodibināt šo sabiedrību. Tas taču ir īsts absurds, vai ne, Grīn?

—   Jā, protams, ser.

Lambers vēl joprojām nebija izkustējies.

—    Prospektam taču bija pievienots plāns, dimantu atradnes ir tieši pašā Greitforestas malā; šķiet, tāds bija pareizais nosaukums?

Sekretārs piekrītoši palocīja galvu.

—   Hļa, Bukstedovs! — Lambers vēl aizvien uztraucās.

Bukstedovi bija labākie un godprātīgākie advokāti Londonā un sevišķu cieņu pret Lamberu neizjūta.

—   Ja Bukstedovi domā, ka zina… Es gribēju teikt — ja Bukstedovi cer, ka varēs izmānīt savus… — nepabeidzis teikumu, Lambers izgāja no istabas.

Kas gan var būt vēl sliktāks par akciju sabiedrību, kas sola lielus ienākumus, izmānot no citiem lielas naudas summas, bet pēc tam nav pat spējīga pierādīt iecerētā darījuma dzīvotspēju!

Dimantu ieguvei nepieciešams tikai tāds nieks kā pašas dimantu raktuves, bet, cik zināms, tieši šā nieka akciju sabiedrībai nebija. Aizdomīgi bija ari tas, ka Lambers nevarēja uzrādīt raktuvju atrašanās vietu pat ar simt jūdžu precizitāti. īpaši interesanti bija arī tas, ka Lamberam pašam nebija ne jausmas, vai viņam vispār ir tiesības uz atradnēm pat tad, ja viņš zinātu, kur tās meklējamas.

Lambers nepiederēja tiem finansistiem, kas iegulda naudu dimantu atradnēs tikai tad, kad darbi jau sākušies. Visa iesākumā bija vienīgi entuziasms un optimisms. Ja gribam būt pavisam atklāti, tad jāteic, ka dimantu atradņu idejai Lambers pievērsās brīdī, kad paša finansu stāvoklis bija gaužām nožēlojams; lai arī viņš aizrautīgi iesaistījās dažādos biznesa pasākumos, finansu krīzes šo vīru piemeklēja visai bieži. Vēl jāpiebilst, ka akcijas viņš pagaidām neizplatīja, apzinādamies, ka pastāv iespēja dimantu raktuves neatrast vispār.

Lambers klusēja arī par to, ka šīs atradnes ir gaisa pils, iedoma, kuras vienīgais segums — plāns, kura Lamberam nebija un kuru viņš nevarēja iegūt. Visu to viņš noklusēja ari prospektos, kurus izplatīja vienīgi tādiem ļaudīm, kas bija ar mieru šajā pasākumā ieguldīt savu kapitālu.

Viņiem Lambers apgalvoja, ka raktuvju vieta ir atrasta un tiesības uz to — iegūtas. Prospektā gan bija minētas grūtības sakarā ar transportu, kas vēl jānovērš. Pašās prospekta beigās bija ievietots inženiera pārskats par atradnēm un dārgakmeņu kvalitāti.

Lambera trūkumi nemaz nebija tik acīm redzami, taču, ja cītīgāk pasekotu šā vīra gaitām, tad noteikti varētu secināt, ka nekādas labās īpašības šajā cilvēkā nekad nav mājojušas.

Lambers soļoja pa vestibilu uz ārdurvīm. Tieši šajā mirklī pieripoja Vaitija auto.

—   Tu esi man vajadzīgs! — Vaitijs nevaļīgi uzsauca.

Lambers sarauca pieri:

—   Man nav daudz laika.

—    Ejam atpakaļ! — noteica Vaitijs, saņemdams Lambera elkoni. — Ejam uz kantori, man tev jāpaziņo kaut kas loti svarīgs.

Lambers negribīgi sekoja.

Savukārt Lambera sekretārs Grīns pa to laiku cītīgi pārbaudīja sava saimnieka vēstuļu atvilktni. Izdzirdis kāpnēs soļus, viņš steidzīgi, ar apbrīnojamu veiklību atkal aizslēdza atvilktni un nolika atslēgu parastajā vietā, lai netiktu pieķerts šai neglītajā rīcībā. Kad abi vīri ienāca kantorī, sekretārs rāmi sēdēja savā vietā un uzcītīgi nodarbojās ar piezīmju lasīšanu.

—   Jūs varat iet brokastīs, Grīn. Gaidīšu jūs pēc pusstundas, bet patlaban man jāparunā ar Vaitiju, — noteica Lambers un, kad durvis aiz sekretāra bija aizvērušās, jautājoši pievērsās savam paziņam.

—   Nu, kas par lietu? — viņš vaicāja.

Vaitijs pa to laiku bija izmeklējis sev labāko krēslu, ērti tajā atsēdies un sakrustojis kājas. Pateicoties savai erudīcijai un intelektam, viņš parasti jutās stāvokļa saimnieks.

—    Kad tu beidzot pārstāsi zvaigāt kā ēzelis un paskaidrosi, kāpēc biju spiests atgriezties kantorī un atlikt savas brokastis? — neapmierināts norūca Lambers.

Vaitijs krēslā mazliet sarosījās.

—    Ir jaunumi, Lamber! — viņš svarīgi noteica. — Jaunumi un kāda ideja vienlaikus. Es redzēju Satonu.

Lambers domīgi pašūpoja galvu. Vaitija ātrā daba un asā domāšana viņu aizvien mazliet mulsināja, taču viņš šo mulsumu prata labi noslēpt.

Vaitijs acīm redzami bija vīlies, manīdams, ka viņa teiktais Lambera nav sevišķi iespaidojis.

—   Tu, šķiet, uzskati to par parastu laimīgu nejaušību, — viņš nīgri norūca. — Patiesībā es biju pie Satoniem, apciemoju viņus pēc tā notikuma Pinoka klubā…

—   Tu esi rīkojies uzteicami, mazais! Un kā tev veicās?

—    Vispirms es parunājos ar zēnu, — Vaitijs iesāka. —

Puisis izturējās izaicinoši un pašpārliecināti. Sākumā viņš neparko nebija piedabūjams uz sarunu, bet viņa māsa… Tfu! Viņa māsa pret mani bija salta kā ledus.

—   Nu, un ko tu vari teikt par zēnu?

—    Viņš ir ļoti ātri aizkaitināms, turklāt pārāk augstās domās par sevi, tomēr saprātīgs. Viņš aši vien aptvēra, kas patiesībā ir Pinoka klubs.

Redzēdams, ka Lambers uzmanīgi klausās, Vaitijs turpināja:

—   Vieglāk noķert mežonīgu kaķi, nekā viņu atkal dabūt mūsu pusē. Viņā pamodies ītonas audzēknis un Oksfordas students vienlaikus. Tu, protams, pazīsti šo toni: "Man ļoti žēl, bet būtu labāk, ja mūsu sastapšanās nekad nebūtu notikusi… Esmu izdarījis lielu kļūdu… Domāju, mums būtu labāk šo sarunu beigt. Bija patīkami jūs redzēt…"

Vaitijs neprata liekuļot, viņš tikai atstāstīja sarunu ar Satonu.

—    No manis nebija vis tik viegli tikt vaļā, es nekustēju ne par sprīdi, un tad Satons atvēra durvis, lai mani izmestu ārā. Viņš piezvanīja sulainim, bet es mierīgi sacīju, ka neesmu viņam to lūdzis. Jaunais Satons vairs nespēja valdīties un sāka skraidelēt pa istabu. Viņš sarunāja daudz ko un pat nekautrējās paust savu viedokli.

—   Un ko tad viņš par mani domā?

—    To es tev labāk neteikšu, jo tas nebija nekas iepriecinošs. Varbūt tu domā, ka Satons uzskata tevi par džentlmeni? Nebūt ne! Bet, Dieva dēļ, neņem tās bērnišķības tuvu pie sirds! Viņš atļāvās teikt, ka tu esi no pašas sliktākās šķiras ļaudīm, kādus viņam nācies sastapt.

—   Un ko tu viņam atbildēji? — sāji vaicāja Lambers.

—    Es pilnīgi visu noliedzu! — liekuļoti sirdsskaidrā balsi noteica Vaitijs. — Teicu, ka jauneklis visu krietni vien pārspīlē. Galu galā saruna beidzās ar to, ka Satons šodien pēc pusdienām apsolījās ierasties šeit.

Lambers nemierīgi pagājās pa istabu.

—   Bet kāda tam visam jēga?

—   Te nu bija! Visu rīta cēlienu es tevis dēl nopūlējos, bet tu vēl jautā, kāds no tā visa labums! — Vaitijs lēni slējās augšā no krēsla un sniedzās pēc cepures.

—    Pagaidi! Neskrien prom! Es vēlos zināt, kas būs tālāk. Ko tad galu galā šis puisis var darīt mūsu labā?

—    Paklausies, Lamber! — atmetis pieglaimīgo toni, Vaitijs rupji teica. — Šis bērns var dabūt plānu. Mūsu dimantu raktuvēm jākļūst kārdinošākām nekā līdz šim, citādi viss šis pasākums var ņemt sliktu galu. To tu pats lieliski saproti.

—   Bet ja nu viņš šo plānu negribēs atdot?

—    Runa jau nav par to, vai Satons šo plānu gribēs vai negribēs mums atdot. Plāna viņam pašam nemaz nav, tas ir pie viņa māsas.

Tev jāatceras, ka šis jaunais cilvēks ir sava tēva dēls. Viņā kūsā dēkaiņa asinis; tāda iedzimtība parasti pārmantojas no paaudzes paaudzē. Paskaties uz mani! Mans tēvs bija…

—   Tas šobrīd nav svarīgi, — ar smaidu noteica Lambers. — Kurp tu īsti tēmē? Kāda gan tev daļa par asinīm, kas rit cilvēka dzīslās? Mums svarīgs ir tikai viens! Kaut kāds ķerts koloniju ierēdnis atradis pie mirstošā Satona tēva plānu un nosūtījis to Satona māsai.

Viņš pielēca kājās, sabāza rokas bikšu kabatās un augstu izslēja galvu. Tas bija ieradums, kas nepārprotami nodeva viņa uztraukumu. Lai arī Vaitijs bija Lambera padotais, tātad cilvēks, kas saimnieka dēļ gatavs uz visu un turklāt vēl no tā materiāli atkarīgs, reizēm Lambers skaidri apjauta Vaitija pārākumu, un tādos brīžos bija acīm redzams, ka viņš no Vaitija pat mazliet baidās, tomēr nevar bez tā iztikt. Tieši tāda sajūta Lamberu pārņēma arī tagad, jo Vaitijs izkārtoja un virzīja notikumus pēc sava prāta. Viņš lietoja visai samudžinātus izteicienus un, savu domu sīkāk paskaidrodams, atgādināja pacietīgu skolmeistaru, kas turklāt runāja teicamā laupītāju žargonā, ko bija piesavinājies citzemju klejojumos, kuru laikā dzīvoja starp klaidoņiem un cilvēkiem bez dzimtenes.

— Lamber, tu reizēm man atgādini to sarkano lakatu, ko vēcina, lai sakaitinātu vērsi, — Vaitijs noskaities turpināja. — Ļaudis no tevis vairās. Kas attiecas uz dimantu raktuvēm — leģendu par tām vajag izvērst un apaudzēt ar jaunām, pievilcīgām detaļām. Ļaudis būs visai neapmierināti, ja uzzinās, ka atradnes ir tikai blefs; tad viņi pieprasīs paskaidrojumus arī par tavām sudraba lietām un tipogrāfiju. Viņi apvienosies, un tad… Tu biji visai pārsteidzīgs, kad izdomāji šo dimantu stāstu. Tas bija vienīgais godīgais darījums, ko tu jelkad biji uzsācis, taču tu rīkojies negodīgi jau no paša sākuma. Ja tā nebūtu, vecais Satons atgrieztos sveiks un vesels.

Bet nē — tev ievajadzējās īpašu kompasu, lai viņš saskaņā ar tā rādījumiem atrastu raktuves un uzzīmētu plānu, kuru pēc tam varētu izmantot tikai tu vienīgais. Jā, patiesi, tu esi pietiekami gudrs muļķis, taču šoreiz tu pārcenties… Bet tagad klausies labi rūpīgi. Jaunais Satons šodien ieradīsies šeit, un tev pret viņu jāizturas loti laipni un atklāti. Tev jānolaižas no saviem augstumiem, jāpaietas viņam pretim un jāsaka: "Ak tas esat jūs, Saton, dārgais draugs. Es jums atklāšu visas kārtis."

—    Tu esi gluži vai prātu izkūkojis! — iekliedzās Lambers. — Lai es viņam…

—   Jā, tu viņam atklāsi savas kārtis! Tev šim zēnam jāsaka tā: "Mans dēls, mums jāizskaidrojas. Lietas apstākli ir sekojoši…" Un tā joprojām!

To, ko nozīmēja šis "un tā joprojām", Vaitijs dedzīgi skaidroja Lamberam veselas piecas minūtes.

Pēc tam pārradās Grīns, un saruna pārtrūka.

—    Kad puisis atnāks un tu atklāsi savas kārtis, rīkojies apdomīgi, un tu izkulsies no šīs ķibeles, — kāpjot lejup pa kāpnēm, Vaitijs vēl piemetināja.

Lambers kaut ko neskaidru atrūca, un saruna bija galā., Tad abi vīri šķīrās.

Tas bija pavisam cits Vaitijs, kas ieradās noteiktajā stundā. Nu viņš bija bezgala laipns un kluss cilvēks, kas ieveda jauno Satonu Lambera kabinetā.

Frensiss Satons bija tiešām glīts jauneklis, kaut gan neapmierinātais vaigs, kādu tas rādija, darīja puisi nepievilcīgu. Zēns bija nomākts, jo juta, ka viņu grib piemānīt. Viņš skaidri apzinājās, ka Lambers bija ilgojies pēc viņa sabiedrības un pat ielūdzis uz pusdienām, turklāt vēl vedis uz Pinoka klubu ne jau tādēļ, lai sagādātu prieku; tas tika darīts kaut kādu nezināmu, savtīgu iemeslu dēļ. Un ne jau tāpēc, ka Lambers bija pazinis Satona tēvu, viņš tagad izrādīja simpātijas jauneklim.

Lieki paskaidrot, kādā veidā jauneklis nonāca pie šādiem secinājumiem; pati jaukākā, mīļākā un maigākā sieviete, kādu vien jaunais Satons pazina, bija atradusi brīdi, lai dalītos ar brāli savās aizdomās.

Lambera kabinetā jauneklis tātad iesoļoja ar visai neapmierinātu sejas izteiksmi.

Lambers sēdēja pie vēstulēm un kantorgrāmatām apkrauta rakstāmgalda. Patlaban viņš šķirstīja biezu rēķinu grāmatu; blakus tai vīdēja sašķirotu vēstuļu kaudzītes. Viņa sekretārs ar atvērtu piezīmju bloku sēdēja turpat ieblakus.

Uz galda visvairāk izcēlās biezā čeku grāmatiņa, un Lambers tīšām izlikās loti aizņemts, kad Vaitijs ieveda jauno cilvēku.

—    Ā, misters Satons! — viņš ar jautru smaidu sejā iesaucās, atbildēdams uz Satona strupo galvas mājienu. — Vaitij, piedāvā misteram Satonam labi ērtu krēslu. Man vēl jāpabeidz viena lieta.

—    Varbūt man atnākt vēlāk? — manāmi atvieglots vaicāja jaunais cilvēks.

—    Vēl tikai vienu minūti! — atvainojās Lambers. — Sēdieties lūdzu! Grīn, vai jūs esat gatavs?

—   Jā, ser.

—    Godātais ser, — atzvilis krēslā, Lambers diktēja. — Ar šo vēstuli nosūtu Jums pusgada rentes maksu, pavisam 4625 mārciņas, septiņus šiliņus un četrus pensus. Mēs patiesi nožēlojam, ka nevaram Jums piedāvāt jauno akciju izlaidumu, jo pieprasījums uz to vairāk nekā divdesmit piecas reizes pārsniedz piedāvājumu. Ar patiesu cieņu…

Tad Lambers pagriezās pret Grīnu un vaicāja:

—   Vai uzrakstījāt?

—   Jā, ser, — Grīns nesatricināmā mierā atbildēja.

Satons kļuva domīgs. Vai šis vīrs varēja būt tas afērists, kuru tik pamatīgi aprakstīja māsa? Vai tiešām šis cilvēks spēja krist tik zemu, lai ievilinātu viņu spēļu ellē nolūkā izkrāpt pārsimt mārciņu.

—    Ak jā — nosūtiet Klausam čeku. Starp citu — kāda bija tā summa? — Lambers rāmi jautāja.

—   Seši tūkstoši, — Grīns nosauca pirmo skaitli, kas uz mēles.

—   Tad vēl samaksājiet šo nelielo rēķinu Bellām, tur būs savi četri simti, — Lambers piebilda. — Šie mazie rēķini par vīnu aizvien pieaug.

Pēdējais teikums bija domāts Satonam, kas saprotoši pasmaidīja.

—   Tā, tagad, šķiet, ir viss, — noteica Lambers un savāca papīrus. — O, šeit vēl ir vēstule no S.

Papīrs, ko Lambers nu turēja rokās, tiešām bija rēķins par vīnu, kuru viņš bija pieminējis Grīnam, taču Satons jau nevarēja to zināt.

—   Uzrakstiet S. kungam atbildi un paziņojiet, ka diemžēl nevarēšu kopā ar viņu doties izbraukumā, — Lambers sacīja Grīnam.

—    Es gluži vienkārši nepanesu svešas jahtas, — viņš ar smaidu paskaidroja Satonam. — Diemžēl pats savu jahtu kā agrākos laikos vairs nevaru atļauties.

Beidzot durvis aiz Grīna aizvērās, un Lambers iekārtojās savā sēdeklī vēl ērtāk.

—   Nu, Satona, kungs, man gribētos ar jums itin nopietni parunāties. Jūs taču neapvainosieties, ja Vaitijs piedalīsies mūsu sarunā, vai ne? Viņš ir mans pilnvarotais daudzos jautājumos.

—    Mani neviens netraucē, — atbildēja jaunais cilvēks, kaut gan nejutās sevišķi labi, jo nezināja, kāds ir Lambera īstais mērķis.

—   Mister Saton, — lēni iesāka Lambers, — šķiet, toreiz, kad jūsu tēvs devās uz Āfriku, jūs bijāt skolā?

—    Es tanī laikā kārtoju eksāmenus Oksfordā, — ātri atbildēja jaunais cilvēks.

Lambers pamāja:

—    Varbūt jums ir zināms, ka toreiz es finansēju to nelaimīgo ekspedīciju?

—   Esmu dzirdējis, kā jūs piedalījāties šajā pasākumā.

—   Jā, es piedalījos, un man tas diezgan daudz izmaksāja, taču tas uz lietu neattiecas. Labi, mister Saton, būšu ar jums atklāts. Jums droši vien ir radusies tāda maldīga iedoma, ka centos jūs satikt savtīgos nolūkos… Neliedzieties, neliedzieties! Tas mani…

—   Sarūgtina… — piepalīdzēja Vaitijs.

—    Jā, Vaitijam taisnība. Cilvēku iedabu es pazīstu itin labi, mister Saton, un tūlīt jūtu, ja kāds par mani ir sliktās domās.

Te nu būtu vietā piebilst, ka šoreiz šīs jūtas Lamberā raisīja Vaitija sniegtās ziņas.

—   Mister Saton, nenoliegšu, ka ir kāds iemesls, kas lika meklēt sastapšanos ar jums.

Lambers mazliet paliecās uz priekšu un atbalstīja rokas pret ceļgaliem, tad nopietni iesāka:

—   Kad jūsu tēvs…

—   Jūsu nabaga tēvs, — iestarpināja Vaitijs.

—    Kad jūsu nabaga tēvs nomira, jums, pareizāk sakot, jūsu māsai, jo viņa bija vecākā, tika nosūtīts plāns — karte, kurā atzīmēts jūsu tēva ceļojuma maršruts. Pērn es nejauši uzzināju par šā plāna esamību un tāpēc uzrakstīju jūsu māsai vēstuli…

—   Cik es saprotu, mister Lamber, — atbildēja Satons, — pēc tēva nāves jūs pat nepacentāties mūs uzmeklēt, kaut gan bijāt atbildīgs par viņa likteni. Un, kaut arī neesat tieši vainojams tēva nāvē, manai māsai šķiet, ka jūsu pienākums tomēr bija painteresēties, kā klājas nelaiķa bērniem, kas, pateicoties šai ekspedīcijai, kļuvuši bāreņi.

Slaidais jauneklis ar pagalam bērnišķīgo seju nu runāja ar tādu pārliecību, it kā jau sen zinātu visu, kas ar šo lietu saistīts. Un tomēr līdz pat tam rītam, kad māsa bija pastāstījusi visu par Lambera dziļāko būtību, jaunais Satons pilnīgi neko nezināja par tiem apstākļiem, kādos gājis bojā viņa tēvs.

Kamēr jauneklis runaja, Lambers gurdi šūpoja galvu, it kā noraidīdams pret sevi vērstos apvainojumus.

—   Nē, nē un vēlreiz nē! Jums nav taisnība, mister Saton. Es toreiz slimoju, turklāt zināju, ka jūsu dzīves apstākli nebūt nav slikti.

—    Khm… — Vaitijs ieklepojās, un Lambers saprata, ka pieļāvis kļūdu.

Patiesībā Lambers gribēja iespējami ātri beigt sarunu, jo sāka zaudēt savaldību, tāpēc loti nopietni sacīja:

—   Galu galā mums visiem būtu labāk, ja šo lietu izdotos pabeigt pēc iespējas ātrāk. Jūsu māsa toreiz atteicās atdot mums plānu, un mēs ar viņu nestrīdējāmies. Vēl vairāk — mēs pat negribējām nodot lietu tiesai. Tobrīd mēs piekāpāmies-, kaut gan man šī ekspedīcija nozīmēja loti daudz, jo es nodibināju…

—   Tā kā jūs gribējāt nodibināt… — precizēja Vaitijs.

Lambers mājienu saprata un tūlīt pat savu kļūdu izlaboja:

—    Es vēlējos sacīt, ka, izmantojot šo plānu, es gribēju nodibināt akciju sabiedrību. Taču uzspiest jaunajai lēdijai savu viedokli es netaisos, tāpat negrasos viņu turpmāk apgrūtināt ar saviem lūgumiem. Bet tad man ienāca prātā kāda doma — dimantu atradnes, kuras meklēt devās jūsu tēvs, joprojām nav atrastas pat ar jūsu plānu, kas, starp citu, man nemaz nešķiet tik nozīmīgs.

—    Faktiski šim plānam ir kāda vērtība tikai tad, ja tas nonāk īpašnieka rokās, — piebilda Vaitijs.

—   Jā, jā, citam šis plāns nekādi nevar noderēt, — moži piebalsoja Lambers. — Manas dimantu raktuves neviens neatradīs pat ar plānu rokās. Lai to paveiktu, vajadzīgs…

—   Loti pārdrošs un ass prāts, — mudīgi iejaucās Vaitijs.

—   Jā, patiešām — loti pārdrošs un ass prāts! — Lambers atguvies turpināja. — Tam jābūt jau iedzimtam. Mister Saton, ja es sacīju, ka meklēju jūs zināmā nolūkā, tad tas nebija melots. Es gribēju zināt, vai jūs neesat cienīgs turpināt sava tēva iesākto. Mister Saton, jūs esat cienīgs!

Viņš izrunāja šos vārdus dramatiski, ar uzsvaru, un jaunais cilvēks nosarka aiz labpatikas. Tas bija tik cilvēciski — ļauties šo vārdu valdzinājumam, kaut gan jaunais Satons nebūt nebija līdzīgs tēvam — pētniekam, kas piedalījies daudzās ekspedīcijās. Tomēr viņš bija mantojis tēva alkas pēc zinībām, kas arvien pamatā katram nopietnam pasākumam.

Šajā mirkli visi māsas brīdinājumi bija pagaisuši un aizmirsti. Pagaisa arī viņas radītais priekšstats par Lamberu; nu šajā cilvēkā jaunais Satons saskatīja gluži vai labvēli, aizstāvi un lietišķu vīru. Jā, viss nu viņam bija pilnīgi skaidrs, nekādiem aizspriedumiem te nevarēja būt vietas, un to viņš būtu gatavs pateikt arī māsai. Šo lietu vajadzēja rūpīgi apdomāt un apsvērt. Tas, ka vienīgi pateicoties māsas mātišķajai gādībai nebija nācies saskarties ar trūkumu un grūtībām, Satonam jau bija aizmirsies.

—    Es… es patiešām nezinu, ko jums atbildēt, — Satons jutās apmulsis. — Pats par sevi saprotams, ka es ar lielāko prieku turpinātu tēva iesākto… Piedzīvojumi mani vilinājuši vienmēr!

Piepešās iespējas, kas nu Satonam radās, teju vai lika aizrauties elpai.

Kad Lambers atvadām pasniedza roku, Satons, kas šeit bija ieradies ar ciešu apņēmību neielaisties nekādā tālākā sadarbībā, satvēra to ar pateicību.

—    Šie ir viegli mīcāmi māli! — pēc Satona aiziešanas smējās Vaitijs. — Tikai neļauj rasties šaubām, un tu uz šo puisi varēsi paļauties…

—    Jā, šaubas ir tā nepatīkamākā varbūtība… — Lambers domīgi pašūpoja galvu.

V

Frensiss Satons aizrautīgi pabeidza savu stāstu par tikšanos ar Lamberu, par varītēm cenzdamies pārliecināt māsu par viņas uzskatu maldīgumu.

Viņa stāvēja pie loga un ar pirkstu zīmēja figūras uz pulētā galda virsmas.

Aizrāvies ar pārliecināšanu, Frensiss bija kļuvis neloģisks un pārāk skaļš; māsai tas nepatika. Līdz šim Sintija bija izturējusies pavisam rāmi, un Frensiss, vai piekto reizi beidzis pārliecināšanu un slavinājuma runu Lamberam, pārmeta māsai viņas ietiepīgo klusēšanu.

—    Bet tu jau man nedevi iespēju runāt, Frensis, un es esmu pagalam samulsusi tavu uzskatu maiņas dēļ!

—    Redzi, Sintij, — brālis neiecietīgi pārtrauca māsu. — Tu veltīgi sāc visu no gala. Lambers ir sabiedrības cilvēks, un viņu nevar mērot ar to mēru, kādu lieto klosteros vai tiklu jaunavu pansijās. Vari strīdēties, cik vien vēlies, tomēr tu mani nepārliecināsi. Es palikšu pie sava! Šādas iespējas man nekad vairs nebūs, un tēvs droši vien dotu man savu piekrišanu un svētību!

Tad Satons sabozies apklusa, taču māsa neizmantoja šo iespēju iebilst.

—   Dieva dēļ, Sintij, dari man to patikšanu un nepūties!

—   Vai tu vēl atceries, kādā stāvoklī pavisam nesen pārradies mājās? — Sintija beidzot pavaicāja, un jauneklis nosarka.

—    No tavas puses nav sevišķi glīti to atgādināt, — viņš taisnojās. — Vīrietim piedodams, ja dažreiz gadās pastrādāt kādas muļķības.

—   Tad nē jau, — Sintija iebilda. — Es tikai gribēju tev atgādināt, ka tevi pārveda mājās džentlmenis, kas Lamberu pazina labāk, nekā mūs abus… Tu gribēji kaut ko teikt?

—  Turpini vien, — pašpārliecināti atbildēja jauneklis. — Es tev šai sakarā vēlāk pateikšu vēl kaut ko.

—    Vārdu sakot, šis džentlmenis man pateica, ka Lambers ir kaut kas vēl sliktāks par uzdzīvotāju un blēdi. Viņš saGīja, ka Lambers ir noziedznieks, cilvēks bez goda un sirdsapziņas.

Kad viņa beidza, Satona sejā parādījās ironisks smaids.

—    Bet vai tu pati zini, kas bija šis džentlmenis? — puisis jautāja, jau iepriekš priecādamies, ka varēs pamatīgi pārsteigt māsu. — Tas bija Ambērs… Kā, tu nekad neesi dzirdējusi par viņu?

Sintija noraidoši papurināja galvu.

—   Viņš ir zaglis, loti mūsdienīgs zaglis, kuru tikai pirms nedējas izlaida no cietuma. Lūk, kas ir šis Ambērs!

—    Misters Ambērs, — tieši šai mirklī kalpone pieteica apmeklētāju.

Ambērs, kā jau inteliģents cilvēks, bija ģērbies loti rūpīgi. Viņa cieši aizpogātais mētelis bija moderna griezuma, cilindrs laistījās vien, un lakādas kurpes sedza baltas getras. Viesis izskatījās tik elegants, it kā tikko būtu izkāpis no veikala skatloga.

Viņš uzsmaidīja jauneklim, kaš nepavisam nepriecājās par tā ierašanos, un sasveicinājās ar Sintiju.

—    Esmu uzaicināts viesos un pa ceļam nolēmu iegriezties pie jums, — viņš rāmi teica. — Autobusu pietura gluži vai pie jūsu namdurvīm, un tas ir tik ērti. Londonā man patīk tieši šī iespēja ātri nokļūt no vienas pilsētas malas otrā. Atjausiet nolikt cepuri?… Pateicos! Un kā jums tagad klājas?

Nomurminājis atbildei kaut ko nesaprotamu, Satons virzījās uz durvīm.

—   Vienu mirkli, Frensis!

Ambēram ienākot, Sintija nobāļa, un pirksti, kas joprojām švīkāja pulētā galda virsmu, notrīsēja. Tagad viņa atkal pilnīgi valdīja pār sevi, kaut gan bālums sejā palika. Jauneklis apstājās un samulsis paskatījās u^ māsu.

—    Mister Ambēr, — Sintija bilda, izlikdamās neredzam brāļa brīdinošos skatus, — domāju, ka rīkošos pareizi, atkārtodama to, ko par jums tikko dzirdēju.

—    Sintij, bet, lūdzu…! — Satons dusmīgi pārtrauca māsu.

Taču Sintija nelikās traucēties un mierīgi turpināja:

—   Man teica, ka jums esot slikta slava.

—   Mis Satona, man tiešām ir slikta slava.

—   Jūs… jūs tikai nesen esot izlaists no cietuma… — Sintija nomurmināja, vairoties no Ambēra skatiena.

—   Ja jūs ar vārdu nesen saprotat gandrīz nedēļu, tad arī tas ir tiesa.

—    Nu, ko es tev sacīju! — apmierināti iesmiedamies, iesaucās Satons.

Ambērs pievērsās jauneklim.

—    Mans mīļais Saton, — viņš pārmetošā balsī noteica, saraukdams uzacis. — Kāpēc jūs smejaties? Sēdēt cietumā nav nemaz tik smieklīgi, un es neredzu iemeslu jūsu priekam.

Sintija gluži nevilšus palūkojās Ambērā. Viņa gaidīja, ka ieraudzīs samulsušu, kauna pilnu seju, taču manīja tajā vienīgi rūgtumu. Brālim izteiktais pārmetums bija domāts pilnīgi nopietni.

—    Domāju, visas manas agrākās likstas un neveiksmes jūs nevarētu interesēt, mis Satona, — Ambērs mazliet skumīgi noteica. — Kad es tonakt iegāju iestādījumā, uz kuru neaicinātu nevienu, kam būtu kaut mazliet pašcieņas… Jā, kad es iegāju šai iestādījumā, lai izpestītu no turienes jūsu brāli, jūs nebūt neinteresēja mana persona vai mana labā slava. Vismaz es neatminos, ka jūs būtu ko tādu jautājusi.

Pēc tam Ambērs atkal pievērsās jauneklim.

—    Mister Saton, — viņš strupi noteica, — man šķiet, ka jūs esat mazliet netaisns un bezatbildīgs. Es savus noziegumus nožēloju, es patiesi tos nožēloju un cenšos tos izpirkt. Tēlaini sakot, es ierados cerībā, ka varēšu jums ieskaidrot, ar kādu vieglumu jauns un ietiepīgs kavalērijas virsnieks var nokļūt bezdibeņa malā, ja auļo uz mazvērtīga zirga. Un tāds liktenis sagaida katru neapdomīgu jātnieku!

To visu viņš izrunāja vienā elpas vilcienā un, kā likās, bija ar sevi apmierināts. Viņš izslējās un iesprauda acī monokli, tad paklanījās jaunajai meitenei un uzsmaidīja viņas brālim.

—    Tikai vienu mirkli, mister Ambēr! — Sintija atkal iespēja parunāt. — Es nevaru pieļaut, ka jūs tā aizejat, jo mēs esam jūsu parādnieki — es un Frensiss…

—    Paturiet par mani gaišas atmiņas! — Ambērs klusu noteica. — Tas man būs pats labākais atalgojums, mis Satona.

Sintija strauji devās pretim Ambēram un sniedza roku.

—    Man ļoti žēl… — tas bija viss, ko viņa jaudāja pateikt, taču Ambēra rokas spiediens liecināja, ka viņš meiteni sapratis.

Satons tikām bija nemanāmi izslīdējis no istabas; viņš gaidīja viesus, un patiešām — gaitenī ietrinkšķējās durvju zvans.

Namamāte un ciemiņš pat nepamanīja, ka palikuši divi vien. Sintija vērās Ambērā, un viņas skatienā atspoguļojās bezgalīga līdzcietība.

—   Jūs esat pārāk labs cilvēks, lai dzīvotu tādu dzīvi, — viņa teica.

Ambērs nenoteikti pašūpoja galvu, un Sintija ievēroja viņa sejā skumju smaidu.

—    Bet jūs taču nezināt, vai jūsu līdzcietība nav lieka. Kad jūs mani žēlojat, es jūtos kā pēdējais nelietis.

Sintija nepaguva atbildēt, jo istabā iedrāzās Satons un aiz viņa — švītīgi saposies Lambers. Abiem pirmajiem sekoja Vaitijs.

Ieraugot ienācējus, Sintija jutās nepatīkami pārsteigta. Ievest šos kungus viņas mājās no brāļa puses bija pārāk liela atlaušanās. Viņa būtu tos pieņēmusi lietišķā vizītē, taču tagad šie vīri acīmredzot bija ataicināti, lai galīgi samulsinātu Ambēru, un meitene tikko spēja apvaldīt sašutumu.

Jau paši pirmie brāļa vārdi apstiprināja viņas aizdomas.

—   Sintij, — viņš neslēptā priekā noteica, — lūk, te nu ir tie džentlmeņi, kurus Ambērs tur aizdomās. Varbūt viņš savus apvainojumus apstiprinās viņu klātbūtnē?

—    Zaļš, vēl pavisam zaļš, — Ambērs iecietīgi pašūpoja galvu. — Un tagacļ, dārgais Lamber, ko interesantu un mums vēl nezināmu jūs varētu pastāstīt?! Drošāk, drošāk!

—    Man zināms, ka jūs esat zaglis! — Lambers gluži vai kvēloja dusmās.

—   Pilnīgi pareizi, mans kungs! — Ambērs līksmi piekrita.

—       Vēl man zināms, ka vairākkārt esat sodīts par dažādiem noziegumiem!

' — Tas skan itin jauki; turpiniet, turpiniet vien, manu Lamber!

—        Manuprāt, ar to pilnīgi pietiek, lai izraidītu jūs no pieklājīgas sabiedrības.

—        Pietiek, visnotaļ pietiek, — ar melanholisku smaidu lūpās piekrita Ambērs. — Nu, bet ko šajā lietā varētu teikt Vaitija kungs?

—   Jūs, Ambēr… — iesāka Vaitijs.

—        Man jau reiz nācās lūgt, lai jūs neatjautos nekādas vaļības, izrunājot manu vārdu, — Ambērs viņu pārtrauca.

—   Jums, manu Vaitij, es esmu misters Ambērs.

—       Vai nu misters, vai augsti godātais, šā vai tā jūs esat krāpnieks…

—   Kā, lūdzu?!…

Ambēra sejas izteiksme pārsteidza pat tādu pieredzējušu cilvēku kā Vaitijs.

—        Es gribēju sacīt — jūs esat visparastākais zaglis, — viņš pārlaboja.

—       Tas jau skan labāk, — teica Ambērs. — Iepriekšējais izteiciens bija reti nepieklājīgs; kārtīgam džentlmenim neklātos tādu lietot. Un kas vēl jums būtu sakāms?

—        Es domāju, pilnīgi pietiek ar jau pateikto, — Vaitijs nošņācās.

—        Jā, arī pēc manām domām, pilnīgi pietiekami, — apstiprināja Ambērs, izsmejoši nolūkodams abus vīriešus.

—   Pat vairāk nekā pietiekami.

Tad viņš atpogāja mēteli un izņēma no krūškabatas smalku ādas maku. Maka sudraba apdare uzreiz piesaistīja

visu klātesošo uzmanību, taču viens no viņiem to loti labi pazina. Tas bija Lambers, kas metās pie Ambēra un satvēra tā roku.

—   Tas pieder man! — viņš iesaucās.

Ambērs nīgri paraustīja plecus:

—     Mūsu vidū ir dāma, Lamber, tāpēc šo rupjo joku varat pataupīt citai reizei.

—    Tas pieder man! — vēl dusmīgāk iešņācās Lambers. — Man to nozaga tonakt, kad jūs ielauzāties Pinoka klubā. Mister Saton, pagājšnedēl šis cilvēks cietumu atstāja, bet šodien viņš tur atgriezusies! Esiet tik laipns un izsauciet policiju!

Jauneklis saminstinājās.

—    Nemaz nepūlieties sarīkot skandālu, — rāmi bilda Ambērs. — Lūdzu, te būs jūsu maks. Visu savu naudu jūs atradīsiet neskartu. Vienīgais, ko atļāvos — paturēt vienu piecmārciņu papīrīti kā atalgojumu par savu godīgumu un piemiņu gadījuma izspēlētam jokam…

Naudas zīme iečaukstējās Ambēra rokā, un Sintija mulsi noraudzījās abos vīriešos. Viņa skaidri redzēja, kā bailes Lambera seju padara nāves bālu.

VI

Braukdami auto uz biroju, Lambers un Vaitijs nepārmija nevienu vārdu. No Satoniem viņi bija atsveicinājušies negaidīti ātri un devās prom tūlīt pēc Ambēra.

Birojs jau bija slēgts, Grīns — aizgājis. Lambers iesteidzās savā kabinetā un atkrita krēslā.

—    Nu, ko tu par to teiksi? — īgni vērdamies Lamberā, Vaitijs jautāja.

—    Tfu, sasodīts! — nopūtās Lambers, slaucīdams no sejas sviedrus.

—   Nu? — Vaitijs vēl nīgrāk atkārtoja.

—   Vaitij, šis puisis ir mūs pieķēris.

Ļauni smīnēdams, Vaitijs atbildēja:

—    Šķiet, tevi ir viegli uzvarēt… Gluži kā tādu bābu, kā īstenu lupatu…

—    Klausies, Vaitij! — Lambers viņu pārtrauca, par visu vairāk baidīdamies no sava līdzbiedra dusmu lēkmēm. — Mums jābūt gataviem uz visu, mums ar viņu jāvienojas. Galu galā — uzpērc viņu!

—     Uzpirkt?! — Vaitijs smīkņāja. — Uzpirkt Ambēru? Tu taču esi pēdējais muļķis. Vai tad tu neapjēdz, ka viņš ir godīgs? Jā, šis puisis ir godīgs, un arto mums jārēķinās.

—   Godīgs… Kā to saprast — godīgs?

—    Viņš ir godīgs, godīgs, godīgs! — Vaitijs iebrēcās un trieca dūri galdā. — Vai tiešām tu esi galīgi akls, turklāt vēl idiots, ja to neredzi?! Vai patiešām tu neesi pamanījis, ka šā zagļa un arestanta rīcība caurcaurēm ir godīga?

Kādu brīdi valdīja klusums. Vaitijs piegāja pie loga, bet Lambers, galvu nodūris, sēdēja pie sava galda un samulsumā knibināja nagus.

—    Tātad.— kāds ir mūsu stāvoklis? — pēc laba brīža Vaitijs uzvaicāja.

Lambers paraustīja plecus, paprātoja un visbeidzot smagi nopūtās:

—    Mūsu stāvoklis ir loti nelāgs. Tā dimantu lieta mums jānokārto par katru cenu. Vaitij, tev taču tik ģeniāli izdevās pierunāt to puiku, un ja vēl izdosies viņu aizsūtīt īstenot mūsu plānu, tad esam glābti.

—   Nemuldi, mūs nevar glābt nekas! — uzkliedza Vaitijs.

—    Mēs esam smagi un pamatīgi iekrituši, Lamber. Tagad nav runa par dimantu atradnēm; tas būtu nieks. Runa ir par kriminālnoziegumu, kas mums abiem var izmaksāt divdesmit gadus aiz restēm. Policija pa puspasauli meklē cilvēku, kas pieprot izgatavot tādas banknotes, un Ambērs var novest viņus uz mūsu pēdām. Ne jau velti viņš deva mums mājienu, paņemdams piecmārciņu banknoti, ķēms tāds!

Atkal iestājās ilgs klusums, abi bija iegrimuši katrs savās domās, un abi kala plānus, kā sevi glābt.

—   Ceru, pie tevis nav nekā tāda, kas varētu mūs iegāzt?

—   Vaitijs beidzot pārtrauca klusumu.

—   Nē, nē, nav gan, — negribīgi atbildēja Lambers, — ja nu vienīgi dažas viltoto banknošu klišejas…

—    Idiots! — nošņācās Vaitijs. — Tu, tukšpaurainā radība! Šeit! Tu glabā tās šeit, kur viņi meklēs vispirms…

—    Klišejas ir manā seifā, — taisnojās Lambers. — Tā atslēgas ir tikai man, nevienam citam.

—    Rīt pat mums tās jāiznīcina, Lamber! Nudien — es drīzāk būtu gatavs nonākt Ambēra rokās, nekā būt atkarīgs no tāda idiota, kāds esi tu!

Lambers klusēja. Jau bija satumsis, un Vaitijs drūmi noteica:

—   Nav nekādas jēgas te kvernēt, labāk iesim vakariņot. Galu galā — varbūt mēs par velti ceļam paniku un uztraucamies.

Nu Vaitijs no jauna bija atgriezies padotā lomā. Virsroku pār savu principālu viņš ņēma tikai dusmu brīžos. Ši biežā lomu maiņa viņu savstarpējām attiecībām bija loti raksturīga.

Lambers atkal atguva savas pozīcijas.

—    Tu pārlieku daudz lamājies, — viņš sacīja, kad abi kāpa lejup pa kāpnēm. — Tevi pārāk viegli pārņem panika, un, starp citu, kad lamājies, tu kļūsti diezgan neciešams.

Viņi devās vakariņot uz vislepnāko restorānu Flītstrītā.

—    Visviens, — teica Vaitijs, kad viņi jau sēdēja pie galdiņa. — Lai ko tas arī maksātu, mums jātiek vaļā no klišejām. Kas attiecas uz banknotēm, tad mēs kaut kā izgrozīsimies. Tas, ka viena naudaszīme ir pie Ambēra, nāk par labu drīzāk mums, nekā viņam. Galu galā viņš ir aizdomīga persona un ierakstīts visos policijas sarakstos.

—    Rādās, tev taisnība, — piekrita Lambers. — Klišejas mēs rīt pat noslēpsim. Es zinu vienu drošu vietu…

—    Nē, šodien! — strikti noteica Vaitijs. — Nav nekādas vajadzības gaidīt līdz rītam, ja vien, protams, jau rīt negribam būt cietumā.

—    Labi, šodien, pēc vakariņām, — Lambers pasteidzās piekrist, juzdams tuvojamies jaunu Vaitija dusmu uzliesmojumu. — Lūdzu, pastāsti, ko tu vispār zini par Ambēru; kas viņš tāds ir?

Par Ambēra dzīvi un uzskatiem šai vēstījumā jau izteikts daudz domu, turklāt visas, izņemot vienu, nākušas no viņa paša mutes. Vai Vaitija viedoklis būs tāds pats, to rādīs turpmākais.

—   Ambērs? Viņš ir loti pretrunīgs un oriģināls tips, kas izmēģinājis vai visus arodus, no kovboja līdz aktierim. Zagt viņš zog tāpēc, ka tas viņam sagādā kādu īpašu prieku un apmierinājumu; tā citi aizraujas ar filatēliju. Bet tā būtu tikai pati virskārta. Ambēru notiesāja par kādu spekulāciju, kuru tas iesāka joka pēc. Pēc soda izciešanas viņš sāka visu no gala, tikai mainīdams darbības vidi.

Viņi vēl nebija beiguši vakariņot, bet pulkstenis jau rādija pusdesmit.

—    Pasteigsimies, — Lambers kļuva rosīgs. — Mums jāiet. Labi, ka biroja ēkā nav durvju sarga.

—    Vai parādes durvju atslēga ir pie tevis? — jautāja Vaitijs, un Lambers apstiprinoši pamāja ar galvu.

Abi vīri lēnām soļoja pa Flītstrītu, kas šajā stundā bija diezgan tukša. Tā soļodami, viņi pagāja garām kādam policistam, kas, kā parasts šai stundā, pārbaudīja veikalu atslēgas; un padeva tam labvakaru. Aizgājuši līdz birojam, tie apstājās.

—   Es arvien vairāk un vairāk domāju par to, ka ekspedīcija, kurā gatavs doties jaunais Satons, varētu būt mūsu lielā veiksme. Ja mums izdotos viņu pierunāt līdz galam un beigu beigās tikt pie naudas, mēs varētu nomaskēt un aizmirst visu šo apmānu, — sacīja Vaitijs.

—    Savulaik es arī tā domāju, —. attrauca Lambērs. — Savulaik, kad jutos esam gauži gudrs. Nolādēts!

—   Kas tev lēcies?! — norūpējies ievaicājās Vaitijs.

—   Tā sasodītā atslēga… nekādi nevaru pie tās pierast… A, beidzot…

Atslēga pagriezās, un durvis atvērās. Abi vīri tās aiz sevis klusi aizvēra, un Lambers iededza sērkociņu, apgaismodams kāpnes.

Kad beidzot bija tikts līdz augšējam stāvam, Lambers apstājās un savukārt palūdza aizdegt sērkociņu Vaitijam, bet pats izņēma no kabatas biroja atslēgu. Nez kāpēc slēdzene nepadevās.

—    Savādi, — Lambers nomurmināja un mēģināja vēlreiz.

—    Dod šurp, es pamēģināšu, — piedāvājās Vaitijs un ar visu spēku pagrieza atslēgu, taču veltīgi. Beigu beigās viņš vienkārši nospieda durvju rokturi, un tās atvērās.

—    Nemaz nebija aizslēgtas, — Vaitijs aizrādīja, bet Lambers sāka neganti lamāties.

—   Grīns ir īsts kretīns! Cik reižu neesmu tam stulbenim teicis, lai pārbauda, vai durvis aizslēgtas, un tikai tad iet prom.

Pirmajā telpā viņi atkal aizdedza sērkociņu, un Lambers sāka slēgt vaļā sava kabineta durvis. To darīdams, viņš pusčukstus sacīja:

—   Tu man palīdzēsi, labi aši dabūsim tās lietiņas ārā no seifa un… Kas šeit ir?

Kabinetā viņi nebija vieni. Lambers to drīzāk sajuta nekā redzēja, jo telpā valdīja tumsa un tikai šaura gaismas strēlīte iespīdēja pa logu no ielas laternas.

—    Piesedz durvis, Vaitij! — Lambers iesaucās un aizdedza jaunu sērkociņu, taču pagāja vairākas sekundes, pirms acis aprada ar tumsu, un tad piepeši viņš sāka lādēties. Seifs, viņa personiskais seifs bija uzlauzts! Pie rakstāmgalda viņš pamanīja līkņājam kādu vīrieti un metās tam virsū. Dziestošā sērkociņa gaismā Lambers vēl paguva ievērot, ka vīrietis izslējās, un topatbrīd saņēma smagu dūres triecienu sejā, tad zaudēja līdzsvaru un atmuguriski saļima uz grīdas. Vaitijs, kas stāvēja pie durvīm, pielēca klāt, bet svešā rokas dzelžainā tvērienā sakampa viņa

kaklu, pacēla gaisā kā kaķēnu un tad ar visu spēku trieca pret sienu…

—    Gaismu! Iededz gaismu! — kunkstēja Lambers. — Tas lops mani gandrīz nosita!

Drebošām rokām -Vaitijs aiztaustījās līdz slēdzim. Lambers uzrausās kājās. Viņš bija apdullis, un pa seju tecēja asinis, jo krītot tas bija aizķēris galda malu.

Satraukti piestreipuļojis pie seifa, viņš sāka sviest ārā no tā dažādus dokumentus, tad piepeši ierēcās necilvēcīgā balsī:

—   Nav! Te vairs nekā nav! Klišejas pazudušas!

—   Jo labāk — tas ātrāk palīdzēs Ambēram lauzt sprandu!

—   Ambēram?! — nesaprašanā murmināja Lambers.

—    Jā, Ambēram, — Vaitijs atkārtoja vēlreiz. — Tas kramplauzis bija viņš, es saskatīju pavisam skaidri, un vai tu zini, ko tas nozīmē?

—   Bet ko tagad darīt mums? — bezpalīdzīgi ievaidējās Lambers.

—    Ko darīt mums?! — naidpilniem smiekliem iesmējās Vaitijs. — Mums jāsadzen rokā šis Ambērs, mums viņš gluži vienkārši jādabū nost no ceļa… Ak, pie velna viņu!

VII

Pīters Masks aizņēma augšējo stāvu Redkonkortas ielā un skaitījās ideāls īrnieks, jo vienmēr laikus un kārtīgi maksāja par dzīvokli.

Vienā no trim istabām mitinājās pats namatēvs, otrā —

Ambērs, kuru viņš visiem uzdeva par savu radagabalu no provinces. Trešajā istabā bija iekārtota Pītera guļamistaba.

Pīters tikko bija izlasījis grāmatu līdz tai vietai, kurā vēstīts par veiklā Teksasas puiša Heika varonību, glābjot kādu skaistu lēdiju, kad istabā ienāca Ambērs. Aizvēris durvis, viņš skaļi iesmējās. Pīters pavērās pār briļļu malu un ļāva grāmatai noslīdēt uz ceļiem.

Ambērs izņēma no kabatas divus pasmagus avīžpapīrā ietītus sainīšus un nolika tos uz galda. Pēc tam viņš piegāja pie kamīna, uz kura dzegas dega spuldze, un ņēmās pētīt savu uzvalku.

—   Kas noticis? Ko tu tur centies ieraudzīt?

—   Asinis, Pīter, asinis, — Ambērs atbildēja. — Kāda cilvēka asinis. Biju spiests mazliet rupjāk apieties ar vienu džentlmeni un lietot pirmatnējā cilvēka ieroci, proti, dūri.

—    Ko? — Pīters pielēca kājās, bet Ambērs turpināja smaidīt.

—   Lasi vien tālāk, neko vairāk es tev nestāstīšu.

Pīters stāvēja kā sālsstabs, taču Ambēra smaids viņu pamazām nomierināja.

Apskatījis uzvalku, Ambērs noteica:

—   Šķiet, nekādas nozieguma pēdas nav redzamas.

Pienācis pie galda, viņš izvilka no kabatas vēl vienu

sainīti, kurā bija apaļa, plakana kastīte; nospiežot podziņu, kastīte atvērās. Pīters ar dzīvu interesi vēroja Ambēra darbošanos.

—   Tas taču ir kompass, — beidzot viņš pārsteigts sacīja.

—   Pilnīgi pareizi, Pīter, turklāt tas pamatīgi melo un nepareizi norāda virzienu. Tas ir gluži vai paša nelabā instruments, kas novirza cilvēkus no pareizā ceļa. Vienvārdsakot — nepārspējams draņķis.

Ambērs pagrozīja kompasu rokās, pašūpoja galvu un nolika velnišķīgo instrumentu uz galda. Pēc tam viņš atvēra plakanos sainīšus. Tajos bija ietītas divas plāksnītes ar jocīgu gravējumu. Labi pamatīgi tās izpētījis, Ambērs gavilējoši iesmējās.

—    Ambēr, — sacīja Pīters, nemierīgi noraudzīdamies draugā, — tu esi iecerējis ko tādu, par ko es neko nezinu. Es, kurš līdz šim taču zināju visu, kas tev bija padomā.

Tas gan nebija īsti tiesa, bet Pīteram patika būt līdzzinātājam visos Ambēra pārgalvīgajos pasākumos.

—    Jā, es tiešām esmu kaut ko iecerējis, — atbildēja Ambērs, atkal rūpīgi ietīdams plāksnītes. — Sacīsim, tas ir tāds darījums, par kuru es nonāktu cietumā vismaz uz septiņiem gadiem, ja vien policija atrastu pie manis šīs lietiņas. Un tu kā līdzzinātājs nez vai tiktu cauri ar mazāku termiņu.

Var jau būt, ka istaba vienkārši bija slikti apgaismota, taču šķita, ka šādas izredzes Pīteram liek nobālēt.

—   Laikam tā lieta ir maķenīt riskanta? — viņš pabailīgi apvaicājās. — Nu ja, citādi nemaz nevar būt, reiz tu tik daudz liec uz spēles… Bet par ko īsti ir runa?

—    Par viltošanu, — rāmi atbildēja Ambērs, — par Anglijas bankas naudaszīmju viltošanu.

—    No tiem dzelzīšiem ir jātiek vaļā, —-Pīters sagrīļodamies nočukstēja.

—    Es arī tā domāju, — Ambērs atbildēja, — tāpēc aizgādāšu tos drošā vietā.

—    Kur īsti? Esi uzmanīgs, neiekrīti un neiepin arī mani

šajā lietā — tagad, kad es jau tik daudzus gadus neesmu bijis cietumā. Iemet tās plāksnītes upē, noīrē laivu pie Vatērlo laukuma, — Pīters vēl arvien čukstus ieteica. Viņš turpināja murmināt dažādus padomus līdz pat tam brīdim, kad Ambērs devās prom.

Viņš nogriezās no Brougheitstrītas un devās uz Londonas tilta pusi. Cejā pagadījās policists, un liktenim labpatika, lai viņš Ambēru pazītu un uzrunātu. Ambērs, kura plānos nebūt nebija paredzēti policistu uzdoti jautājumi, nezināja, kā rīkoties. Ja viņš turpinātu savu ceļu, izlikdamies nedzirdējis policista uzrunu, tas varētu to aizkaitināt, tāpēc Ambērs uzskatīja par labāku apstāties.

—   Nu, mister Ambēr, — policists viņu paķircināja, — kā redzu, atkal esat uz brīvām kājām, tikai nezinu, vai taisāties laboties.

—   O, es to darīšu tik pamatīgi, — atteica Ambērs, — ka jūs, ser, varēsiet ņemt no manis piemēru.

Viņš apzinājās, ka mēteļa kabatu izspīlē sainīši, un juta, ka policists tūlīt var sākt izprašņāšanu, tāpēc, glābiņu meklēdams, paraudzījās apkārt, pamanīja lēnām tuvojošos taksometru un pacēla roku.

—   Jūs laikam atkal grasāties nodoties riskantām avantūrām? — neapmierināti jautāja policists.

—   Tieši tā! — attrauca Ambērs un pievērsās šoferim, kas bija pavēris durtiņas.

—   Uz Skotlendjardu! — viņš pavēlēja, tad vēlreiz uzrunāja policistu. — Kā jums šķiet, vai šajā stundā es sastapšu galveno inspektoru Felsu?

—    Inspektoru Felsu? — cieņas pilnā balsī pārjautāja policists. — Diemžēl nevaru jums to pateikt, jo mēs maz

ko zinām par Skotlendjarda ierēdņiem. Bet kam viņš jums vajadzīgs?

—   Atvainojiet, taču nevarēšu apmierināt jūsu ziņkāri, — atbildēja Ambērs un iesēdās auto. — Taču es noteikti paziņošu inspektoram, ka jūs to ļoti vēlējāties zināt.

—   Klausieties, Ambēr! — policists panācās tuvāk. — Jūs to nedarīsiet!

—    Nē jau nē, — Ambērs viņu nomierināja. — Es tikai pajokoju.

Taksometrs uzņēma gaitu, un Ambērs redzēja, ka policists neticīgi pašūpo galvu.

Kad auto bija jau labu gabalu tālāk, Ambērs atviegloti uzelpoja. Vienas briesmas bija novērstas. Viņam palika ne vairāk par desmit minūtēm plāna apdomāšanai, un, pirms vēl mašīna tika līdz Vestminsteras tiltam un nogriezās uz Skotlendjarda pusi, Ambērs jau bija pieņēmis lēmumu.

Pie rakstāmgalda sēdēja dežurējošais inspektors un šo to pierakstīja reģistrācijas žurnālā, tad jautājoši paskatījās ienācējā.

—   Uzvārds?

—   Ambērs.

—   Kādā lietā?

Atbildes vietā Ambērs piegāja tuvāk galdam un sakrustoja virs tā divus pirkstus.

Inspektors kaut ko norūca un pacēla klausuli.

—   Te kāds vīrs no āra vēlas runāt ar Felsu… Jā…

Viņš nolika klausuli un pievērsās Ambēram:

—   Četrdesmit septītā istaba. Vai atradīsiet?

Atrast četrdesmit septīto istabu nenācās grūti; tā bija pieņemamā telpa.

Inspektors pēdējo pārdesmit gadu laikā piedalījās visās sarežģītākajās krimināllietās. Tas bija padrukns neliela auguma cilvēks, kailu galvvidu, ar īsu ķīlbārdiņu. Uzrautais deguns, augstā piere, mulsās zilās acis un neskaitāmās smieklu rieviņas ap tām nekādi nesaistījās ar ierastajiem priekšstatiem par slepenpolicistiem.

—    Mans Dievs, Ambēr, draudziņ! Nāc iekšā un aizver aiz sevis durvis. Nu, kas uz sirds?

Inspektors atvēra atvilktni un izņēma cigārus. Viņš arvien priecājās par saviem klientiem, taču Ambērs bija īpašs mīlulis. Tiesa, inspektoraprāt, viņiem abiem ar Ambēru vēl ne reizi nebija nācies tikties kādas patiešām nopietnas lietas dēļ.

—   Vai gribi cigāru?

Ambērs rūpīgi izvēlējās un aizsmēķēja.

—    Nu, vai grēksūdze? — inspektors pārgāja uz jūs. — O, es saprotu, droši vien gribat kādu nogādāt aiz restēm. Pa telefonu man teica, ka viens cilvēks no āra vēloties mani redzēt…

Ambērs noraidoši papurināja galvu.

—    Es tā sacīju tādēļ, lai nokļūtu pie jums bez starpgadījumiem… Kāds vecs arestants, ar kurn cietumā iepazinos, ierādīja man šo zīmi.

Ambērs atkal sakrustoja pirkstus, tad izņēma no kabatas sainīšus un nolika uz galda.

—   Vai tas ir man? — neuzticīgi jautāja Felss.

—   Jums patiesi ir vanaga acs! — Ambērs pasmaidīja.

Felss atvēra iesaiņojumu, un uz bridi viņam acīm redzami aizrāvās elpa.

—       Jā… Tas ir kaut kas! — viņš gluži vai noelsās. — Bet tas taču nav jūsu darbs? Tas, tā teikt, neatbilst jūsu profilam. Tātad — no kurienes? — un viņš cieši pavērās Ambēra.

—   Tas ir vienīgais, ko es jums neteikšu, — rāmi atbildēja Ambērs. — Bet ja nu jūs tā vēlaties zināt, tad paskaidrošu, kā pie šīm lietiņām tiku… Es ielauzos kādā dzīvoklī, pareizāk būtu sacīt, birojā, un atradu tās seifā.

—   Kad?

—   Šonakt.

Inspektors nospieda zvana pogu, un istabā ienāca policists.

—    Steidzīgi apziņot visas nodaļas — ja tiek saņemts ziņojums par ielaušanos biroja telpās, ziņotāju novērot!

Dežurējošais policists pierakstīja pavēli un steidzīgi izgāja.

—    Es liku tā rīkoties tam gadījumam, ja jūs nemainītu savu lēmumu nesniegt man vajadzīgās ziņas.

—    Es jums tās nesniegšu, — strikti noteica Ambērs. — Pirmkārt, no tā jums būtu maz labuma, jo jūs nezināt, kur atrodas naudaszīmju izgatavošanas vieta. Otrkārt, tādai viltotāju grupai nemaz nebūs tik viegli piekļūt; tverot pašu ķirzaku, jums rokās paliks tik vien kā tās aste.

—   Es varētu likt viņus novērot, — iesāka inspektors.

—    Ha! — ironiski iebilda Ambērs. — Novērošana nebūtu rezultatīva, jo viņi vienā mirklī atklās novērotāju. Viņi to atpazīs pēc šķietami nenozīmīgām detaļām… Nē, tas nav tas, kas būtu vajadzīgs…

—   Un tomēr, un tomēr! Ņemiet vēl cigāru! — inspektors viņu uzmundrināja.

—       Nē, pateicos, — sacīja Ambērs un kļuva īpaši nopietns. — Es loti lūdzu šajā gadījumā izmantot visu jūsu aso prātu, milzīgo praksi un pieredzi, jo šī lieta attiecas tiklab uz jums, kā uz mani. Pati mazākā paviršība vai kļūme var izraisīt neparedzamas sekas.

Ambērs piecēlās un klusēdams sāka soļot pa istabu, tad turpināja:

—   Anglijas cietumos daudz runā par vērienīgu viltotāju grupu, kas izplata ne tikai Anglijas, bet arī citu valstu naudas viltojumus.

—    Ne tikai cietumos vien, mans dārgais Ambēr, — inspektors viņu klusu pārtrauca. — Mums šo grupu neizdodas notvert jau labu laiku.

Viņš paņēm vienu no plāksnītēm un apskatīja to tuvāk:

—    Izskatās labi, bet bez novilkuma grūti spriest, cik nevainojami tas viņiem izdevies…

—   Pieļausim, — Ambērs pieliecās tuvāk inspektoram un turpināja ļoti nopietnā balsī, — pieļausim, ka tā ir tā pati grupa… pieļausim, ka varu tikt tai uz pēdām…

—   Un tālāk?

—   Vai tad jūs pieņemtu mani pie sevis?

Vienu savādu mirkli viņi raudzījās viens otrā, tad smieklu rieviņas ap inspektora acīm notrīsēja un viņu pārņēma smieklu lēkme.

—   Inspektor, — Ambēra balsī ieskanējās pārmetums, — jūs mani apvainojat.

Ambēra iebildums uz inspektoru neiedarbojās, un viņš turpināja aizgūtnēm smieties.

—  Jā, tas jums izdevās! Sen nebiju tik gardi izsmējies, — garo smējienu pārvarējis, teica inspektors, tad piecēlās, paņēma no skapja kaut kādus papīrus un nolika uz galda.

—   Te apkopotas visas jūsu ļaunprātības, — viņš smaidīdams noteica. — Te ir visu jūsu noziegumu saraksts.

Ambērs neko neatbildēja, vienīgi domīgi pakasīja zodu.

—   Pēc manām aplēsēm, — rāmi turpināja inspektors, — jūs savas nebūt ne garās noziedznieka karjeras gaitā, par dažādiem noziegumiem kopumā, tikāt notiesāts uz astoņdesmit gadiem cietumā.

—   Itin ilgs laiciņš, — piekrita Ambērs.

—    Un nu jūs gribat, lai es nesmejos, kad nākat pie manis un sakāt, ka vēlētos laboties un iestāties kriminālpolicijā! Taču, ja runājam noietni, — inspektors pieklusināja balsi, — vai jūs tiešām varat darīt kaut ko šajā lietā, kaut ko mūsu labā?… Arī mūsu šefs patlaban ir nodarbināts ar šo jautājumu.

Ambērs piekrītoši pamāja:

—    Domāju, ka varu, ja vien pavadīšu brīvībā kaut nedēļu.

—   Pamēģiniet, Ambēr! — Felss pasmaidīja.

—   Es pamēģināšu! — šķelmīgi atbildēja Ambērs.

VIII

Londona neiemieg ne uz brīdi. Pilnīgs miers un klusums šai pilsētā neiestājas nekad.

Ilgi pēc pusnakts, kad visi dienas un vakara trokšņi noklusuši, joprojām dzirdama tramvaju zvanīšana un auto signāli. Tad uz neilgu laiku iestājas šķietams klusums, bet drīz vien tālumā atskan griezīgi lokomotīvju svilpieni un manevrējošu preču vilcienu dārdoņa. Tur, uz dzelzceļa, vagonu šķirotavā, kur mainās gaismas semaforos un rosās pārmijnieki un sakabinātāji, iesākusies jauna darba diena. Pēc tam sāk rībināt preču izvadātāju ratiņi, troksnis ielās atkal pieaug un sāk skanēt agrīnu gājēju soli.

Bezmiega mākts, Lambers mētājās savā gultā un to visu dzirdēja. Turklāt viņš saklausīja arī citas skaņas, kas darīja bezmiega mocīto apziņu vēl uztrauktāku. Durvju priekšā piepeši apstājās kādi soli, satraukti sarunājās nervozas balsis. Lamberam šķita, ka viņš jau sadzird tērauda rokudzelžu šķindoņu. Palaikam viņš uz mirkli iekrita snaudā, tad atkal pamodās. Auksti sviedri pludoja pār augumu, un viņš atkal šķitās sadzirdam kādus aizdomīgus trokšņus. Mazais kamīna pulkstenis vienmuļi tikšķēja, un šais tikšķos Lambers nepārprotami saklausīja: "Desmit gadi… desmit gadi…" Beidzot viņš neizturēja, izlēca no gultas un ietina pulksteni dvielī, lai nebūtu jādzird šis šausminošais pareģojums.

Visu nakti Lambers sevi mierināja, un viņa galvā radās arvien jauni plāni un projekti. Viņš, piemēram, apsvēra bēgšanas iespējamību, ja pēc tādas rastos vajadzība. Apsaitētā, sāpošā galva dunēja, un viņš visu laiku domāja un domāja.

Ja klišejas ir pie Ambēra, ko viņš ar tām darīs? Jāšaubās, vai nesīs uz policiju, drīzāk jau izmantos šantāžai. Ja tas būtu tā, visu varētu atrisināt pavisam vienkārši. Vaitijs to nokārtotu ātri vien, galu galā viņš ir rūdīts nelietis, bez goda un žēluma… Lambers piepeši notrīsēja. Viņš taču tikko bija domājis par slepkavību.

Pavisam nesen viņš avīzē bija izlasījis, ka Londonā notver tikai četrus procentus slepkavu… Ja šoreiz notiktu brīnums un viss beigtos labi, viņš sāktu jaunu, godīga cilvēka dzīvi. Viņš atteiktos no afērām ar sudrabu, viņš ziedotu arī tipogrāfiju un nodotos tikai dimantu atradnēm. Lai arī akciju sabiedrība nebija organizēta īsti korekti, tas viss taču aizmirstos, ja pasākums vainagotos ar veiksmi. Parādītos de Bīrs, kļūtu par kompanjonu, un viņš — par miljonāru… Citi arī varētu nopelnīt miljonus, tā padarot par nebijušiem savus agrākos tumšos darbus.

Rītausmā Lambers atkal iekrita nemierīgā snaudā, taču klauvējiens pie durvīm viņu pamodināja. Lamberu pārņēma neizsakāmas šausmas, un viņa skatiens nevilšus pievērsās naktsgaldiņam, uz kura gulēja revolveris.

—    Lamber, ver vaļā! — aiz durvīm ieskanējās Vaitija nepacietīgā balss, un Lambers drebošām rokām atslēdza durvis. Istabā ienāca Vaitijs. Viņa izskats neliecināja par bezmiegā pavadītu nakti.

—    Labi, ka tu dzīvo viesnīcā, citādi es nevarētu tevi uzbungot. Bet pēc kā tu izskaties! — Vaitijs neapmierināts pašūpoja galvu.

—    Labāk paklusē, Vaitij! Es pavadīju baismīgu nakti, — atbildēja Lambers un, ielējis bļodā ūdeni, sāka mazgāties.

—Es neesmu gulējis vispār, — iebilda Vaitijs. — Bet vai tāpēc es līdzinos slapjai vistai? Ceru, ka ne.

—   Tu mierīgi gulēji gultā, bet es…

—   Es tev jau teicu, ka neesmu pat domājis par gulēšanu. Visu laiku noklimtu pa ielām, meklēdams Ambēru… Un galu galā ari atradu! — Vaitijs uzvaroši paziņoja.

Lambers, kas tieši tobrīd slaucīja seju pūkainā frotē dvielī, uz viņu nopietni paskatījās.

—    Bet tu taču viņu…?! — bailēs notrīsēdams, viņš izdvesa.

—   Nē, nē, es viņu nenogalināju, ja tu to gribēji vaicāt, — Vaitijs attrauca. — Nevajag tik pārsteidzīgi secināt, kaut gan tu arvien to esi labi piepratis! Nē, es viņu nenogalināju, es vienīgi uzzināju, ka viņš dzīvo Brougheitstrītas apkaimē.

—   Kā… bet kā tu to uzzināji? — jautāja Lambers.

—   Lieki nerunā un ģērbies! — pavēlēja Vaitijs. — Atstāj Ambēru mierā un labāk nododies dimantu raktuvēm.

—   Tieši par to es domāju, — Lambers steidzīgi piekrita. — Varbūt mums pašiem vajadzētu doties uz turieni?

—    Pašiem?!… Uz Centrālāfriku?!… —Vaitijs gandrīz vai iekliedzās. — Šaušalīgs karstums, drudzis… Paklau, nerunā niekus! Es došos pie mis Satonas, visu viņai paskaidrošu un pacentīšos iestāstīt, ka viss atkarīgs no viņas žēlastības… Es jau paguvu vienoties ar jauno Satonu, ka mēs satiekamies šeit.

—   Vai tu tiešām to jau paspēji?

—   Protams, pa telefonu! — Vaitijs atbildēja.

—   Bet ko mēs iesāksim ar Ambēru un klišejām?

—   Visparastākā šantāža! — Vaitijs apmierināti pasmaidīja.

—   Tieši tas man bija padomā! — piekrītoši pamāja Lambers. — Un Satons?

—   Viņš ieradīsies šeit uz brokastīm. Ģērbies veicīgāk!

Pēc pusstundas viņi atkal sastapās viesnīcas lielajā

vestibilā. Ar karstas vannas un friziera palīdzību Lambers bija puslīdz atžirdzis, tomēr pēc tik satrauktas nakts vēl arvien izskatījās gurdens.

Tieši pulksten desmitos ieradās Satons. Viņš izturējās svinīgi un cienīgi, kā jau tas pienākas topošai slavenībai. Visi trīs devās uz restorānu.

Frensiss Satons bija loti nepastāvīgs cilvēks. Viņš varēja iziet no mājas ar ciešu apņemšanos nokārtot kādu lietu, bet jau pēc pusstundas atgriezties ar pilnīgi pretējiem nodomiem. Lai cik tas būtu dīvaini, viņš pats to nemaz neuzskatīja par trūkumu un nekādiem sirdsapziņas pārmetumiem šai ziņā nelāvās. Ja vēl pavisam nesen viņš bija devies pie Lambera ar pavisam striktu nodomu pārtraukt pazīšanos, tad nu atnāca pilnīgi citā noskaņojumā, juzdamies kā lolots un aprūpēts mīlulis, kas ieradies pie sava labsirdīgā aizstāvja.

—    Mums būtu daudz kas pārrunājams, — iesāka Lambers, kad viņi apsēdās pie galda. — Vakar es par to pilnīgi aizmirsu tā nekauņas Ambēra dēl, kurš turklāt vēl domājas esam jūsu draugs.

—   Ar lielāko prieku jūs uzklausīšu, — steidzās apgalvot Satons. — Tas nu patiešām ir īsteni Sintijas dabā — noņemties ar tādu nelieti, kāds ir Ambērs, taču varu jums apgalvot…

Lambers platu smaidu sejā pārtrauca viņa runas plūdus.

—    Manu zēn, — viņš labsirdīgi teica. — Jūs ne pie kā neesat vainojams. Tā taču ir, Vaitij, vai ne?

Vaitijs piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Ambēru esmu iepazinis gana labi! — Lambers norādīja uz savu galvu. — Tieši viņam varu pateikties par šo pārsēju.

—    Ak Dievs! — iesaucās jauneklis. — Jūs taču negribēsiet sacīt, ka…

—   Jā, jā, tieši tā! — Lambers no jauna pārtrauca sarunbiedru. — Viņnakt, kad atgriezos viesnīcā, Ambērs man uzbruka ar veselu duci savu puišu. Tā taču bija, Vaitij!?

—   Tiesa, kas tiesa, — skublgi apliecināja Vaitijs.

—    Un ko tad policija? Jūs taču noteikti varējāt panākt viņa arestu!

—    Ha, policija! Viņi ar Ambēru ir uz vienu roku. Nē, manu zēn, jūs, kā redzu, pat nespējat iedomāties, cik pērkama ir policija. Es varētu pastāstīt tādas lietiņas, ka jums mati saceltos stāvus.

Vēl šo to paklāstljis par pērkamiem un negodīgiem policistiem, Lambers atstūma šķīvi un svarīgi noteica:

—    Bet tagad pāriesim pie lietas. Vai jūs apdomājāt manu priekšlikumu?

—   Jā, es ļoti daudz par to domāju, — jauneklis atbildēja. — Man šķiet, ka būtu nepieciešams sastādīt līgumu vai kaut ko tamlīdzīgu.

—   Jā, jā, noteikti… Priecājos, ka jūs par to ieminējāties. Vēl šorīt mēs par to runājām, vai ne, Vaitij?

Vaitijs kārtējo reizi piekrītoši pamāja un paslepus nožāvājās.

—   Es vienīgi baidos, ka jūsu māsa pret mums izjūt zināmu neuzticību, — Lambers turpināja. — Man loti nepatīkami, ka tā noticis, turklāt tas mūs sāpina un aizvaino. Viņai, lūk, radies iespaids, ka mēs gribam iegūt plānu. Nekā tamlīdzīga! Mēs to pat nevēlamies redzēt! Cik mums zināms, Dimantu straume atrodas Alebilendas ziemeļrietumos. Pavisam nopietni — mēs nudien nedomājam, ka šis plāns varētu būt jums sevišķi noderīgs. Vai tas varētu būt noderīgs, Vaitij?

—   Jā, — izklaidīgi atbildēja Vaitijs, tad attapa, ka kļūdījies. — Nē, saprotams, ka nē, es gribēju sacīt.

Šādi viņi jaunekli apstrādāja gandrīz stundu, apspriezdami ekspedīcijas detaļas un apcerēdami gaidāmo peļņu un pārējos labumus, kas jauneklim sagaidāmi.

Cerību spārnots, jaunais Satons it kā nokļuva citā pasaulē un nejuta, ka tiek ievilināts tīklos arvien dziļāk un dziļāk.

Vēl atlika pārvarēt tikai Sintijas Satonas pretestību.

—   Tas būs tīrais sīkums! — lielījās jauneklis, bet Lambers un Vaitijs saprata, ka ar šo meiteni tik viegli galā netikt.

Jauneklis devās mājup optimisma pārpilns un klāstīja plānus, kā salauzīs māsas pretestību, taču abi šķietamie labvēli, kas viņu pavadīja, nelikās tik saulaini noskaņoti.

Frensiss Satons jau grasījās atvērt savas namdurvis, bet tad piepeši pievērsās abiem pavadoņiem:

—   Starp citu, kam pieder šīs raktuves? Jums vai manam tēvam?

Negaidītais jautājums Lamberu samulsināja.

—    Tās atklāja jūsu tēvs, — viņš bez apdomāšanās atbildēja, taču Vaitijs jau steidza glābt, kas vēl glābjams.

—    Toties mēs šo projektu finansējām! — viņš noteica balsī, kas nepieļāva ne mazākos iebildumus.

IX

Sintija Satona bija divdesmit trīs gadus veca skaista meitene ar tumšbrūniem matiem, klasisku degunu un apbrīnojami jaukām lūpām.

—   Viņai ir sievietes augums, bet bērna acis, — tā Sintiju aprakstīja Ambērs, — un viņa mani ielūdza uz tasīti tējas.

—   Taču tu negāji, — noteica Pīters un domīgi nogrozīja galvu. — Tu juti, ka tava klātbūtne varētu kaitēt šim maigajam ziediņam. "Nē," tu sev teici, "es neiešu pie viņas un saglabāšu vienīgi maigas atmiņas par šo meiteni."

—    Patiesību sakot, — atbildēja Ambērs, — es par šo uzaicinājumu pavisam aizmirsu visa tā jūkļa dē] ar Lamberu.

Viņi kavējās Pītera dzīvoklī, un istabas piepildīja putnu dziesmas.

Ambērs pēc mirkļa domīgi turpināja:

—    Man tev jāteic, ka es par meiteni neko tādu nedomāju; to tu esi tikai iztēlojies, Pīter.

Tad viņš paraudzījās pulkstenī, kas rādīja vienpadsmito rīta stundu, pēc tam izklaidīgi pavērās pa logu. Visi viņa prāti bija aizņemti ar viena vienīga jautājuma atrisināšanu.

—    Man viņa jāapciemo! — Ambērs noteica vairāk sev nekā Pīteram un tūlīt sāka meklēt piemērotu ieganstu vizītei. — Satona nodoms… kompass… plāns… apslēpti dārgumi un citas tamlīdzīgas lietas… Vai tas varētu derēt, Pīter?

Pītera acis aiz raga brillēm iemirdzējās, un viņš drebošām rokām sāka meklēt plauktā kādu sējumu.

—    Man šeit bija kāda grāmata; tā tev varētu noderēt, — viņš izņēma sējumu no plaukta un noslaucīja no tā putekļus. — Lūk, "Melnacainais Niks jeb Pazemes dārgumi".

Ambērs paņēma grāmatu un, ātri pārskatījis, atdeva to atpakaļ.

—   Lieliski, tā man noderēs. Lūdzu, noliec to blakus manai pidžamai; pirms gulētiešanas es to izlasīšu.

Ambērs aizvien izjuta atvieglojumu, kad Pīters viņu atstāja vienu. Tagad Pīters gatavojās iet iepirkties. Iepirkšanās vienmēr sagādāja Pīteram īpašu prieku, un ik reizi viņš iepriekš sastādīja pirkumu sarakstu.

—     Par pāris pensiem putnu barību, ceturtdalmārciņu tējas, divas ceturtdaļas cukura, četrus riņķus malkas, tirgotājam jāpasaka, lai atsūta puscentneru ogļu, tad vēl olas, nedaudz speķa — tu taču šodien ēdīsi mazliet speķa, vai ne, Ambēr? Jā, vēl arī mazliet žāvēta laša, ribiņas… Vai gribi ribiņas? Tad, tad… ak jā, vēl mārciņu jauno kartupeļu, un tad gan laikam viss.

Ambērs pa logu nolūkojās, kā Pīters aizsoļo pa ielu un pazūd aiz stūra. Tad viņš devās uz savu istabu pārģērbties un jau ceturksni vēlāk zvanīja pie Satonu durvīm. Atvērusi durvis, istabene teica, ka mis Satona patlaban esot aizņemta, bet tomēr ielaida Ambēru mazā bibliotēkā.

—   Vienu mirklīti! — Ambērs palūdza un izplēsa lapu no piezīmju grāmatiņas. Uzrakstījis pāris rindiņas, viņš atdeva lapiņu istabenei. — Nododiet šo, lūdzu!

Kad istabene nodeva zīmīti, Sintija bija aizņemta ar nepatīkamu sarunu brāļa iespējamās ekspedīcijas sakarā. Meitene izlasīja uzrakstīto un nosarka.

—    Labi, tūlīt, — viņa teica istabenei un saburzīja mazo papīra lapiņu.

—    Domāju, nav nekādas vajadzības turpināt šo sarunu, — viņa atkal pievērsās klātesošajiem. — Mans viedoklis šeit netiek ņemts vērā. Ja mans brālis vēlas riskēt, tad viņš var to darīt, lai kādas arī būtu manas domas.

—    Bet, mis Satona! — dedzīgi iebilda Lambers, jums nav taisnība, jo runa nav tikai par plānu, kuru jūs mums tik'laipni nodevāt…

—   Es nodevu to savam brālim, — Sintija izlaboja.

—    Pilnīgi pareizi! Bet runa nav tikai par to vien. Mēs būtu loti iepriecināti, ja jūs simpatizētu mūsu lielajam projektam; mums tas būtu loti svarīgi, mis Sintija.

—   Mis Satone, — viņa pārlaboja.

—   Mums tas nozīmē daudz vairāk, nekā jūs domājat. Es pilnīgi atklāti atzīšos, ka, balstoties uz jūsu tēva sniegto informāciju, es nodibināju sabiedrību un esmu iztērējis lielu naudu, finansējot šo ekspedīciju. Es nosūtīju jūsu tēvu uz Āfriku, un tagad mani tramda akcionāri. "Kur ir jūsu raktuves," viņi taujā. Un nu man vēl jāuzklausa jūsu pārmetumi, vai ne, Vaitij?

—   Patiešām, patiešām, — Vaitijs pasteidzās piekrist.

—    Es līdz šim izmantoju godīgus līdzekļus, — turpināja Lambers, — jo man bija nepieciešams plāns, bet jūs liedzāties to atdot; galu galā, es taču nevarēju ielauzties jūsu dzīvoklī…

—    Tas izklausās visai interesanti, — Sintija nopietni sacīja. — Pēc tam, kad atteicos atdot plānu, manā mājā mēģināja ielauzties divreiz.

—  Jocīgi gan, — Lambers paraustīja plecus.

—   Neticami! — piebalsoja ne mazāk pārsteigtais Vaitijs.

—    Un tagad, kamēr jūs kārtosiet lietas, kas uz mani neattiecas, lūgšu mani atvainot, — noteica Sintija un izgāja no istabas.

Ambērs, kas gaidīja mazajā bibliotēkā, izdzirdis viņas solus, pagājās pretim.

Viegls sārtums pārklāja Sintijas vaigus, kad viņa, tikko manāmi paklanījusies, piedāvāja Ambēram apsēsties.

—   Tas ir loti laipni no jūsu puses, mis Satona, ka mani pieņēmāt, — Ambērs sacīja.

Sintijai dūrās acīs Ambēra nepiespiestā uzvedība. Vīram, kas tik nekautri lielījās ar savu visai aizdomīgo pagātni, iegūt viņas simpātijas bija visai maz cerību. Turklāt Sintija Ambēru tikpat kā nemaz nepazina.

—    Jūtu, ka esmu palikusi jums parādā šo tikšanos, — viņa atbildēja. — Es vēlētos…

—   Jā, ko jūs vēlētos? — Ambērs pacēla galvu.

—   Ak, nē, nē, neko! — viņa juta, ka nosarkst.

—   Jūs gribētu man palīdzēt, vai ne, mis Satona? — viņš pasmaidīja. — Puspasaules būtu gatava man palīdzēt, bet es esmu neglābjami pazudis, es esmu bezcerīgi nelabojams… Un tāds šķietu arī jums.

Kaut arī Ambērs izlikās, ka nenieka nebēdā par savu labo slavu, tomēr vēlējās redzēt, kādu iespaidu atstās viņa atteikšanās no palīdzības, un jutās mazliet nepatīkami, redzēdams, ka viņa pēdējie vārdi mis Satonai liekas pieņemami.

—     Šodien es ierados sakarā ar kādu lietu, kas jums varētu būt loti svarīga, — viņš turpināja. — Vai jūs nebūtu tik laipna un neatbildētu man uz dažiem jautājumiem?

—   Bet lūdzu! — viņa vienkārši sacīja.

—   Vai jūsu tēvs bija pētnieks?

-Jā.

—   Vai Centrālafrika viņam bija labi pazīstama?

—   Jā… loti labi.

—   Viņš, šķiet, atklāja atradnes… Dimantu atradnes, vai ne?

Sintija pašūpoja galvu.

—    Tas vēl jāpierāda, — viņa sacīja. — Mans tēvs no iedzimtajiem bija dzirdējis par kādu brīnišķīgu upi… Viņi sauca to par Dimantu straumi, tāpēc ka tās gultne bija kā nosēta ar dimantiem. Daudzus upes tecējums bija tā noslīpējis, ka tie mirdzēja… Tie, bez šaubām, bija īsti dimanti, jo mans tēvs no vietējiem bija nedaudz iegādājies…

—    Šķiet, es zinu, kas notika tālāk, — sacīja Ambērs. — Viņš atgriezās mājās un saistījās ar Lamberu.

—    Jā, tā tas tiešām bija, — viņa noteica, pabrīnījusies, kādā gultnē ievirzījusies viņu saruna.

—    Šīs lietas nobeigums man ir zināms, — sacīja Ambērs. — Es pacentos noskaidrot apstākļus, kādos gāja bojā jūsu tēvs. Vai jūs saņēmāt no turienes plānu?

—   Jā… bet… — viņa nespēja turpināt.

Viņš pasmaidīja.

—   Man nav nekādu nodomu, bet es labprāt apskatītu šo plānu… Un, pirms man atsakāt, atļaujiet apliecināt, ka par to interesējos ne jau vienkāršas iedomas vai ziņkāres dēļ.

—   Es jums ticu, mister Ambēr, ja jūs uzgaidīsiet, es jums to atnesīšu.

Pēc dažām minūtēm viņa atgriezās ar vīstoklīti, no kura izņēma nosmulētu papīra skrandiņu un pasniedza Ambēram. Viņš piegāja pie loga un uzmanīgi to nopētīja.

—    Kā noprotu, jūsu tēva izpētītais maršruts sākas kaut kādā Hačengli… Kurtā atrodas?

—   Alebi mežā, — Sintija atbildēja. — Līdz Hačengli ceļš ir izpētīts. Virzīdamies tālāk, tēvs sāka aprakstīt apkārtni, ievācot ziņas no iedzimtajiem. Šo plānu viņš izgatavoja pats.

—   Ja, es redzu, — sacīja Ambērs un no jauna sāka pētīt plānu.

Pēc tam viņš izņēma no kabatas kompasu, kuru bija atradis pie Lambera, un nolika blakus plānam, tad izņēma vēl vienu un nolika blakus pirmajam.

—   Vai varat ievērot kaut kādu starpību, mis Satona? — viņš vaicāja, un Sintija apskatīja abus instrumentus.

—   Viens ir ar šautru, bet otram tās nav, — viņa atbildēja, kad bija labi nopētījusi abus kompasus.

—   Jā, pareizi, otrajam griežas visa skala, — apstiprināja Ambērs. — Un neko citu jūs neievērojāt?

—   Nē, nekādu citu starpību es neredzu.

—   Kur ir ziemeli uz skalas?

Viņa norādīja uz burtu N.

—   Un kur ir ziemeļi otram kompasam?

Sintija domīgi sarauca pieri, jo mazā kompasa tievā, jutīgā šautra rādīja ziemeļus daudz vairāk uz austrumiem nekā lielā kompasa skala.

—    Bet ko tas viss nozīmē? — viņa satrauktā balsī jautāja, un viņu skatieni sastapās.

Pa to laiku Lambers un Satons darījumu bija noslēguši un iznāca priekšistabā. Frensiss Satons bija vislabākajā garastāvoklī, un viņa pacilātību aizēnoja vienīgi domas par ietiepīgo māsu.

—    Lūdzu, nedusmojiet uz Sintiju, — viņš centās taisnoties. — Pēc kāda laika viņa visu sapratīs un man piekritīs. Vajadzētu tikai mazliet paciesties. Jums ir jāsaprot, ka viņa ir sieviete.

—    Saprotu, manu zēn, saprotu! — Lambers noteica. — Mēs abi divi saprotam, vai ne, Vaitij?

—    Protams, nu, protams, — mazliet ironiski piekrita Vaitijs.

— Bet, lai nu kā, vioa loti apvainosies, ja jūs aiziesiet neatvadījušies, — Frensiss mulsi pasmaidīja un ar zvanu izsauca istabeni. — Kur šobrīd ir mis Satona?

—   Mazajā bibliotēkā, mister Saton.

—    Lūdzu! — aicināja Satons, un viņi devās uz bibliotēku.

Mis Satona un Ambērs bija noliekušies pār galdu, uz kura gulēja karte un abi kompasi. Šos priekšmetus pamanīja ne tikai Frensiss, bet arī abi pārējie. Lambers kā bulta padrāzās garām Satonam, pielēca pie galda, un, paķēris savu īpašumu, iebāza to kabatā.

—   Tad lūk, ko jūs esat iecerējis? — dusmās viņš tikko varēja parunāt. — Vai tāds ir jūsu nodoms, Ambēr?

Vaitijs deva šefam tikko manāmu zīmi savaldīties.

—    Šim cilvēkam vēl nepietiek ar šantāžu, nepietiek ar ielaušanos manā birojā, nepietiek ar vērtīgu rasējumu zādzību!… — Lambers jau rāmāk turpināja.

—    Sintij, ko tas nozīmē? — Satons bija nobālis, viņa balss skanēja draudoši. Ambērs nāca meitenei talkā.

—   Atļaujiet man paskaidrot…

—    Neko es jums neatļauju! — jauneklis gluži vai kliedza. — Ja jūs tūlīt nevāksieties prom, es likšu jūs izsviest laukā… Es necietīšu savā mājā karātavu putnus, pēc kuriem tā vien ilgojas cietuma kamera!

—  Tas gan laikam ir gaumes jautājums, — nesatricināmā mierā atbildēja Ambērs. — Manuprāt, ja jūs savā mājā paciešat Lamberu, tad pret mani jums nevarētu būt nekādu iebildumu.

—   Es ar jums izrēķināšos. Es to tā neatstāšu… — šņāca Lambers.

—     Ko tad vēl vilcināties? — šķelmīgi apvaicājās Ambērs, tad pavisam nopietni pievērsās Satonam. — Mister Saton, šis cilvēks nonāvēja jūsu tēvu, un viņš nonāvēs arī jūs.

—    Man nav vajadzīgi jūsu provokatoriskie izdomājumi!

—   Satons dusmās burtiski trīcēja. — Lūk, tur ir durvis!

—    Un pat loti skaistas durvis, — teica Ambērs. — Taču es neesmu ieradies šeit, lai apjūsmotu arhitektūru. Lieciet Lamberam parādīt kompasu, kuru viņš nodeva jūsu tēva ekspedīcijai. Nosūtiet to uz Griniču un palūdziet pārbaudīt, par cik grādiem tas izkropļo rādījumus. Ar katru noietu jūdzi novirze taču pieaug! Lietojot šādu kompasu, cilvēks, kas atgriezīsies izejas punktā un gribēs saīsināt ceļu, aizmaldīsies pavisam citur!

—   Frensis, vai tu dzirdēji!? — iesaucās Sintija.

—    Nieki! Negribu pat klausīties visādās blēņās! Kālab lai Lambers tā rīkotos? Ne jau tādēļ viņš iztērēja tūkstošus, lai tēvs pazustu džungļos. Ja tēvs neatgrieztos ar plānu, tad kam gan būtu vajadzīga šī ekspedīcija?!

—    Pareizi, manu zēn, pareizi! — iesaucās Lambers un uzvaroši pasmaidīja. Ambērs atsmaidīja pretim.

—    Cik saprotu, tad ne jau mistera Satona tēva atgriešanās vai neatgriešanās bija tā svarīgākā, — viņš teica.

—     Svarīgs bija kas cits — vai pēc raktuvju atrašanas un atgriešanās kāds cits ar plāna palīdzību varētu atkal atrast ceļu uz šīm atradnēm bez Lambera kompasa. Protams, ka nē!

—   Es sāku saprast, — nočukstēja Sintija.

—    Frensis, — viņa iesaucās, — vai tiešām tu nesaproti, ko tas viss nozīmē?!

—    Es saprotu tikai to, ka tu esi ne pārāk gudra, — rupji atbildēja brālis un atkal vērsās pie Ambēra. — Ja jūs esat savus melus izmelojis līdz galam, tad varat iet. Kā jau teicu, druvis ir tur!

—     Man gan būtu vēl šis tas piebilstams, — sacīja Ambērs, paņemdams savu cepuri. — Ja nu jūs negribat saprast, ka Lambers ir lielākais noziedznieks no tiem, kas šobrīd atrodas brīvībā, varu vēl vienīgi mēģināt apgaismot jūsu saprātu, paskaidrojot, ka viņš ir ari lielas naudas un vērtspapīru viltotāju grupas pilntiesīgs darbonis. Starp citu, viņš jo cītīgi piedalās spāņu sudraba monētu izgatavošanā, un ne jau bez pietiekama profīta sev pašam. Nu ko, Lamber, jūs laikam nepieļāvāt domu, ka es to zinu? Neko vairāk es nevēlētos piebilst.

—   Lūk, tur ir durvis! — Satons atkal norādīja.

—    Jūs spējat apskaužami vienmuļi atkārtoties, — pasmaidīja Ambērs un, paklanījies Sintijai, izgāja.

X

Savos četrdesmit divos gados Alfons Lambers bija paguvis būt akcionārs daudzos uzņēmumos; nebūdams godprātīgs cilvēks, viņš izvēlējās ne visai atļautus paņēmienus un apzināti nostājās pret civilizētās sabiedrības likumiem.

Viss, ko Ambērs par viņu teica, bija vistīrākā patiesība. Viņš bija naudas viltotājs un kopā ar sinjoru Felisi, ne mazāk godājamiem tā draugiem un kādu izbijušu senatoru savulaik iesaistījās vērienīgā sudraba monētu izplatīšanas afērā, no kuras cieta visas pasaules biržas.

Savukārt Vaitijs — viņš ari Kornēlijs Vaits — šķita esam visai neievērojams cilvēks, taču patiesībā bija īsts nelietis.

Kādu nedēlu vēlāk, kad viņi devās pie Satona, kur vajadzēja notikt izšķirošajai sarunai ar brāli un māsu, Vaitijs teica Lamberam:

—    Vienīgais, kā tev, Lamber, pietrūkst — tā ir spēja domāt. Ja tavā ceļā gadās kaut vismazākās grūtības, tu kriti panikā un kļūsti bezspēcīgs. Pēc sadursmes ar Ambēru tu labprāt pārtrauktu visu uzsākto! Pietiek sastapt vienu tādu brīvībā palaistu zagli un salašņu kā Ambērs, lai tu jau sāktu domāt, kā pazust.

—   Es baidījos, ka Satons manu piedāvājumu noraidīs.

—    Muļķības! — skarbi turpināja Vaitijs. — Tas viņam nebūtu izdevīgi. Tādu puišeļu vienīgā vēlēšanās ir rīcība par katru cenu, lai pierādītu, ka viņi ir pieauguši.

—    Bet viņa māsu mēs tomēr nepārliecinājām, — ieminējās Lambers.

—    Un arī nekad nepārliecināsim, jo viņas acīs tu esi paša nelabā iemiesojums.

Sarunādamies abi vīri bija nonākuši pie Satonu mājas un piezvanīja. Parādījās istabene un pavadīja viņus uz Satona kabinetu.

Jauneklis sēdēja starp izmētātām kartēm, plāniem un katalogiem. Viņš bija izmeties kreklos, smēķēja un izskatījās ar sevi apmierināts. Ar priecīgu smaidu viņš apsveica atnācējus.

—       Nāciet, lūdzu, nāciet, izvēlieties sev ērtāku vietu, kur piesēst, — viņš aicināja. —Tūlīt paziņošu Sintijai, ka esat ieradušies.

Paaicinājis istabeni, viņš lika palūgt māsu ierasties kabinetā.

—   Beidzot izdevās Sintiju pierunāt nodot plānu man! — jaunais Satons teica ar lepnumu balsī, un Lambers manāmā atvieglojumā nopūtās, bet Vaitija acīs uzliesmoja priecīgas uguntiņas.

—    Jūs varbūt brīnīsieties, bet es pats ne reizi neesmu redzējis šo plānu, ja neskaita pavisam īsu acu uzmetienu. Taču pēc visa tā trokšņa, kas ap to sacelts, es justos pārsteigts, ja tas izrādītos mazvērtīgs dokuments.

Istabā ienāca Sintija Satona. Vaitiju viņa pasveicināja ar tikko manāmu galvas mājienu, bet uz Lamberu nemaz nepaskatījās.

Lambers, kas šai pasaulē šo to bija redzējis, atzina, ka viņa ir neizsakāmi skaista. Pirmo reizi viņš uz to paraudzījās kā uz sievieti, nevis kā ienaidnieku, un jutās iepriecināts.

Sintija sakrustoja rokas aiz muguras un nostājās pie galda ieblakus brālim, tad nopietni viņā paraudzījās.

Vaitijs ievēroja, ka viņa tur rokās papīra tīstokli, un priecīgi saberzēja rokas, jo saprata, ka tajā atrodas plāns.

Un viņam bija taisnība, jo, ne vārda neteikdama, Sintija izņēma no tīstokļa divas papīra lapas. Pirmais papīrs bija daudzkrāsains, plāns un saburzīts, otra lapa toties bija tīra, un tieši to viņa izklāja uz galda brāļa priekšā. Uzmetis tai skatienu, Frensiss jautājoši pavērās māsā.

—   Jā, — viņa noteica, it kā atbildēdama uz tā vaicājošo skatienu, — jā, tā ir kopija, bet es paņēmu līdzi arī oriģinālu. Kopija ir precīza, — un viņa nolika veco plānu līdzās.

—   Jā, bet kāpēc gan vajadzīga kopija?

Atbildes vietā Sintija noglabāja oriģinālu atpakaļ tīstoklī.

—    Kopija domāta tev, bet oriģinālu es paturēšu pie sevis.

Satons pārāk priecājās par plānu, lai vēl ko jautātu, un tūlīt pat sāka to pētīt. Atnācēji pavirzījās tuvāk.

—    Savādi, — teica Satons. — Acīmredzot tēvs ir gājis puslokā… Es vienīgi nevaru saprast, ko nozīmē šīs līnijas,

—    un viņš norādīja uz galveno līniju, kas veidoja trīsstūri; divas pārējās apzīmēja noieto ceļu.

—   Man šķiet, ka tagad būtu īstais brīdis visu izskaidrot,

—   Lambers pačukstēja Vaitijam un pievērsās Sintijai.

—    Mis Satona, —viņš iesāka. — Mana pēdējā apmeklējuma laikā, nebūt ne manas vainas dēl, norisinājās nepatīkams starpgadījums. Cilvēks, kuru es nevaru nosaukt citādi, kā vien par… par…

—    Par bīstamu personu, — Vaitijs metās draugam palīgā.

—   Jā, šī bīstamā persona vērsa pret mani nekrietnu un nepamatotu apsūdzību, kas aizskāra manu godu. Šis tips, kas izsēdējies neskaitāmos cietumos…

—    Man šķiet, — Sintija viņu pārtrauca, — mums nav nepieciešams iedziļināties mistera Ambēra biogrāfijas iztirzāšanā!

—   Kā vēlaties, mis. Es vienīgi gribētu piebilst, ka šis cilvēks… šis Ambērs… viņš teica patiesību… kaut gan viņa…

—   Secinājumi, — atkal izpalīdzēja Vaitijs.

—    Kaut gan viņa secinājumi nav visai pareizi… Kompass, kuru lietoja jūsu tēvs, patiešām bija neprecīzs.

Sintija ieinteresēti uzlūkoja Lamberu.

—   Tas bija neprecīzs, un šo faktu es atklāju tikai šodien. Pavisam tika izgatavoti četri kompasi, no kuriem divi bija pie jūsu tēva, bet divi atradās manā seifā.

—    Un kādēļ jums bija vajadzīgi četri kompasi? — Sintija jautāja.

—    O, tas ir pavisam vienkārši, — ar skubu skaidroja Lambers. — Es zināju, ka arī tad, ja misteram Satonam būtu laimējies, vajadzētu organizēt jaunu ekspedīciju, un, lietišķs cilvēks būdams, iepirkos ar zināmu ekonomiju — vairumā šie instrumenti maksā mazāk. Un tagad, kad iespējams noorganizēt jūsu brāļa ekspedīciju, mums rodas iespēja izpētīt jūsu tēva ceļu, lietojot tieši tādu kompasu, kāds bija arī viņam.

Visu vajadzīgo viņš domājās pateicis un tagad juta tādu kā lepnumu un gandarījumu, ka viņa senlolotais projekts tuvojas piepildījumam.

Sintija neko neatbildēja. Brālis ar saviem sapņiem un projektiem nu nebija tas svarīgākais. Viņas dzīvē bija ienācis kaut kas jauns, un viņa nodevās tam no visas sirds. Šajā vājībā viņa kaunējās sev atzīties, jo uzskatīja to par neprātu.

Kāds noziedznieks, kura nodarījumos pat nebija romantikas. Visvienkāršākais zaglis, lai ari ar lielisku izturēšanos un šķelmību atklātajā acu skatienā.

Viņas brālis gatavojās doties Dimantu straumes meklējumos, bet viņa pati bija pietiekami pārtikusi, lai raizētos, vai viņš to atradis. Protams, viņa vēlējās, lai tēva iesāktie meklējumi vainagotos panākumiem, bet ari no šā viedokļa ekspedīcija, kurā posās brālis, viņuneiepriecināja. Viņas atmiņās tēvs mitakā izbalējis tēls, kam ar ģimeni nebija gandrīz nekā kopēja. Kopā ar mājniekiem viņš pavadīja maz laika, turklāt bērni aizvien bija traucēklis un viņu jautrie smiekli tēvu uzbudināja. Tāpēc visu savu mīlestību viņa sniedza brālim. Tajās rūpjpilnajās dienās, kad necerētais mantojums vēl nebija atbrīvojis viņus no trūkuma, visas Sintijas rūpes bija veltītas Frensisa labsajūtai un labklājībai. Viņa skatījās caur pirkstiem uz viņa niekkalbīgajām, zēniskajām izdarībām, toties rūpīgi sekoja, lai tās nekļūtu pārmērīgas. Viņa atminējās, ka, pirmoreiz sastopot Ambēru, gandrīz sāka raudāt, un pasmaidīja, to atceroties.

Frensiss dosies uz Āfriku un noteikti atgriezīsies, par to viņa nešaubījās. Ja arī viņas sirds pukstēja straujāk, tad vaina bija meklējama kur citur.

Visas šīs domas rosījās Sintijas apziņā, stāvot pie galda un izliekoties, ka klausās sarunā, kas patiesībā viņu nemaz neinteresēja. Tomēr viņa saausījās, kad Lambers skāra visai kutelīgo tematu.

—    Nesaprotu, kāpēc viņš iejaucās tonakt, kad nokļuva klubā, — ieminējās Lambers, atbildot uz kādu Satona jautājumu. Brīdinošs klepus tūlīt pat lika tam mainīt sarunas virzienu. — Kaut gan neba mums tiesāt to nabaga velnu; loti iespējams, ka tādā veidā viņš gribēja viegli iedzīvoties…

Vaitijs no jauna ieklepojās, un Lambers, aši paskatījies pulkstenī, sacīja:

—    O, nu gan man jāiet, Padingtonā vēl jāsastopas ar

kādu klientu. Mister Saton, vai jūs mani nepavadītu? Mums šis tas vēl būtu pārrunājams.

• Satons labprāt pieņēma uzaicinājumu un aizgāja pārģērbties.

Kolīdz viņš atstāja istabu, Sintija vērsās pie Lambera ar jautājumu. Grūti pateikt, kas pamudināja viņu par to izšķirties. Varbūt tā bija tīri sievišķīga ziņkāre, varbūt šādi viņa cerēja izvairīties no turpmākiem strīdiem, bet var jau būt, ka iemesls bija pavisam cits.

—   Ko jūs varētu sacīt par Ambēru?

Lambers smaidīja un saprotoši skatījās uz Vaitiju.

—   Neko labu, vai ne, Vaitij?

Vaitijs piekrītoši pamāja.

—             Mani tas tomēr mazliet interesē, — viņa turpināja. — Vai es netraucēšu, ja došos jums līdzi uz Padingtonu? Turklāt laiks ir tik brīnišķīgs.

—              Mis Satona, es jutīšos loti pagodināts, — priecīgi steidza apgalvot Lambers. — Ja vien man izdotos iemantot jūsu uzticību… Vēl šorīt es par to runāju ar Vaitiju, vai ne?

—   Jā, patiešām, — piekrita Vaitijs.

—              Es viņam teicu, ka man tik svarīgi iemantot mis Sintijas uzticēšanos…

—   Mis Satonas, — Sintija viņu pārlaboja.

—              Piedodiet,'mis Satona, ja man ir mazliet citādāks viedoklis…

—              Nevaru jums to apsolīt, — Sintija pārtrauca Lamberu, un tad jau ienāca Frensiss.

Viņi izgāja uz ielas. Mis Satona un Lambers soļoja pa priekšu.

—  Jā, jā, es baidos, ka Ambērs tiešām ir slikts cilvēks un krāpnieks, tikai, ziniet, tāds pavisam niecīgs.

Viņas sirds strauji pukstēja, izdzirdot savu domu atbalsi. Tas bija nejēdzīgi, bet noziedznieks Ambērs bija viņu novedis gandrīz vai līdz izmisumam.

—   Jā, tā nu tas ir, — turpināja Lambers, — viņš nav pieskaitāms pie lielajām haizivīm, kurām es turklāt nemaz nesimpatizēju.

—   Kā, lūdzu?

—    Viņš nav pieskaitāms šiem rūdītajiem noziedzniekiem… Jūs jau saprotat, ko es gribu sacīt…

—   Šķiet, es jūs saprotu.

Dažas minūtes viņi soļoja klusēdami, beidzot Sintija atkal ievaicājās:

—    Kā jums šķiet, vai tādu cilvēku kā Ambērs varētu ietekmēt?

—   Nē, nekādā gadījumā, — Lambers loti nopietni teica. — Viņš pieder tiem, kurus var labot tikai cietums.

Sintija nopūtās.

—   Jā, tāds visai nelādzīgs cilvēks… — Lambers iesāka no jauna, kad viņi iegāja stacijā.

Sintija ar brāli pagāja sāņus, bet Lambers un Vaitijs aizgāja izpētīt vilcienu sarakstu.

—    Es nu iešu mājās… Tu acīmredzot esi galīgi izlēmis piedalīties ekspedīcijā?

—   Nu, protams, — Frensiss satraukti atbildēja. — Dieva dēļ, Sintij, nesāc atkal visu no jauna!

Viņa paraustīja plecus, taču nepaguva neko iebilst, jo pie viņiem atgriezās Lambers, izskatīdamies pagalam priecīgs un apmierināts.

—   Nāciet šurp!— viņš līksmi uzsauca.

Izbrīnījusies par Lambera piepešo jautrību, Sintija sekoja, līdz viņi nonāca stacijas ēkas otrā pusē. Pēkšņi meitene nobāla un apstājās pussolī. Viņiem pretī nāca ducis arestantu bruņotu policistu apsardzībā.

Pirmajā rindā soļoja Ambērs — jautrs, smaidīgs, nemaz neraizēdamies par savu kaunpilno stāvokli. Ieraudzījis Sintiju, viņš tumši nosarka un nolaida acis.

—   Nekas, Lamber, — viņš klusi noteica, — par to es tev atlīdzināšu!

XI

—     Sešsimt trīsdesmit ceturtais, jūs izsauc priekšnieks, — teica cietuma uzraugs.

—    Jūs mani pārsteidzat, mans uzticamais sargs! — ironiski atbildēja Ambērs.

—    Bez rupjībām! — strupi noteica uzraugs. — Jūs šajā mēnesī jau tā esat pietiekami daudz paguvis…

Ambērs neko neatbildēja. Iznācis no savas kameras, viņš pa dzelzs kāpnēm nokāpa stāvu zemāk.

Kapteinis Kardens sēdēja pie rakstāmgalda un uzlūkoja Ambēru ar acīm redzamu nepatiku. Tam, ka viņš neieredzēja tieši šo ieslodzīto, bija says iemesls.

—   Sešsimt trīsdesmit ceturtais, — viņš ierunājās, — man ziņoja, ka jūs atkal esat aizskāris kādu no mūsu ierēdņiem.

Ambērs neko neatbildēja.

—    Jūsuprāt, tas, ka pusi savas dzīves esat pavadījis cietumā, dod jums tiesības justies šeit kā mājās, vai ne?!

Ari šoreiz Ambērs cieta klusu.

—   Esmu ticis galā ne ar tādiem vien un nešaubos, ka ari jūs izskološu!

—    Priekšnieka kungs, ari es savā ziņā esmu skolmeistars un dresētājs.

Kardens dusmās piesarka, jo ieslodzītā atbilde izskanēja klaji nekaunīgi.

—   Ak jūs, bezkauņa! — viņš iesāka, taču Ambēram bija savs sakāmais.

—   Man ir apnikusi šī cietuma dzīve, — viņš spīvi noteica un ielūkojās priekšniekam sejā. — Lieku vienu pret simtu, ka jūs nezināt, ko es ar to gribu teikt. Man apnicis šis cietums, šī vieta, kas ir gatavā elle!

—    Vediet viņu prom! — tikko valdīdams dusmas, iesaucās Kardens. — Es jums iedzīšu bijāšanu! Es pavēlēšu jums sarīkot ko pavisam īpašu, es tikšu ar jums galā, par to varat nešaubīties!

Nu jau divi cietumsargi izveda viņu no priekšnieka kabineta un sviešus iesvieda kamerā. Vienam rokās nošķindēja rokudzelži.

Tam Ambērs bija sagatavojies. Paklausīgi viņš salika rokas uz muguras, un sargi saslēdza tās dzelžos. Šo soda veidu kapteinis bija iecienījis jo īpaši.

—   Es viņam vēl parādīšu, — Kardens sacīja galvenajam uzraugam. — Es viņu pazīstu. Vēl gluži nesen no sava drauga, Pinoka kluba biedra, saņēmu vēstuli, kurā par šo tipu šis tas bija pastāstīts.

—    Man domāt, ja viņu kāds vispār var savaldīt, tad tas esat tikai jūs, priekšnieka kungs, — padotais sajūsmināti teica.

—    Gluži manas domas! — smaidīja uzslavētais priekšnieks.

Ienāca cietumsargs un nodeva uzraugam vēstuli. Tas uzmeta skatu adresei un pasniedza sūtījumu priekšniekam.

Kapteinis Kardens atvēra aploksni un izņēma sūtījumu. Varēja noprast, ka tā saturs uzreiz nebija saprotams, jo viņš pārlasīja vēlreiz:

—    "Šīs vēstules uzrādītājai mis Sintijai Satonai atļauta satikšanās ar ieslodzīto A 634 — Džonu Ambēru. Satikšanās ir pilnīgi personiska rakstura, cietumsargs nedrīkst tajā piedalīties."

Vēstuli bija parakstījis iekšlietu ministrs, un tā bija apzīmogota ar ministrijas zīmogu.

Kapteinis nesaprašanā pacēla acis, viņa seja bija mulsuma pilna.

—    Ko tas varētu nozīmēt? — viņš jautāja un pasniedza vēstuli galvenajam uzraugam. Uzraugs izlasīja rakstīto un sataisīja gudru seju.

—    Tas nav likumīgi … — viņš iesāka, bet priekšnieks viņu pārtrauca ar neiecietīgu rokas mājienu.

—    Lieciet mani mierā ar saviem likumiem! — viņš gandrīz vai kliedza. — Mums ir Iekšlietu ministrijas rīkojums, pret to jūs neko nevarat iespēt. Vai ar viņu ir vēl kāds?

—   Jā, priekšnieka kungs, kāds Skotlendjarda ierēdnis; te būs viņa vizītkarte.

Kartīte nokrita uz grīdas, un Kardens to pacēla.

—    "Galvenais inspektors Felss lūdz viņu pieņemt pirmo," — viņš izlasīja.

Pēc dažām sekundēm istabā ienāca inspektors Felss un moži pasmaidīja, sasveicinādamies ar kapteini.

—   Varbūt jūs varētu man paskaidrot, ko tas nozīmē, mister Fels? — jautāja Kardens, grozīdams pirkstos vēstuli.

Felss papurināja galvu.

—    Es nekad nesniedzu nekādus paskaidrojumus, — viņš sacīja. — Tas taču būtu pilnīgi veltīgi — apspriest savu priekšnieku pavēles… Es taču ari saņemu tikai norādījumus, vai ne?

—   Satikties ar arestēto?

Felss pasniedza priekšniekam oficiālu dokumentu.

—    Es runāju ar dāmu; viņai nav nekas iebilstams, ja es pirmais apciemoju misteru Ambēru, —viņš teica.

Priekšnieku kaitināja vārds misters.

—     Spēju saprast daudz ko, — viņš sacīja, niknumu valdīdams, — taču nekādi nevaru saprast, kas jums, inspektoram ar izcilām zināšanām un pieredzi kriminālistikā, liek saukt arestantu par misteru.

—    Pieradums, mister, pieradums, — inspektors it kā atvainojās. — Nemanot izspruka.

Priekšnieks izlasīja dokumentu un deva galvenajam uzraugam attiecīgus norādījumus, tad uzrunāja Felsu:

—   Jā, būs labāk, ja apmeklēsiet viņu pirmais. Šis cilvēks bija tik nekaunīgs, ka tagad izcieš nelielu sodu… Pavisam niecīgu sodu…

—   Mjā, — vilcinājās inspektors. — Piedodiet, bet vai šis nav tas pats cietums, kurā mira arestants Hallers?

—   Jā, — atbildēja priekšnieks, — viņam bija kaut kas līdzīgs krītamajai kaitei.

—    Arī viņš izcieta sodu, — sacīja Felss, pūlēdamies atcerēties šīs lietas detaļas.

—   Ak, tās ir tikai runas! — iebilda priekšnieks.

—    Tomēr runā, ka ari viņš saņēmis nelielu sodu, gluži tāpat kā tagad Ambērs…

—   Tie ir meli! Viņš pēkšņi saslima un nebija spējīgs piezvanīt.

—    A, tad man nav nekā neskaidra, — laipni atbildēja

inspektors.

Izgājuši no priekšnieka darbistabas, viņi soļoja uz priekšu, un priekšnieks rādīja ceļu. Viņi uzkāpa pa kāpnēm, tad gāja pa gaiteni līdz pat Ambēra kamerai. Priekšnieks atvēra durvis, un viņi iegāja iekšā. Ambērs nekustīgi sēdēja uz krēsla. Ieraudzījis Felsu, viņš gurdi pieslējās kājās.

—   Tā, mister Fels, ja jums šim cilvēkam ir kas sakāms, tad runājiet, — strupi noteica priekšnieks.

—   Es ceru, — Felss strikti bilda, — ka drīkstu runāt bez lieciniekiem.

Priekšnieks negribīgi piekrita.

—   Ja nu jūs tā vēlaties… — viņš nomurmināja un devās uz izeju.

—   Piedodiet, — Felss satvēra priekšnieku aiz rokas. — Man būtu patīkami, ja jūs noņemtu ieslodzītajam rokudzelžus.

—   Dariet to, ko jums liek dienesta pienākumi, bet man atjaujiet izmantot manas tiesības, — priekšnieks rādījās aizkaitināts. — Likums man neaizliedz lietot sodus.

—   Labi, ser, — Felss atbildēja.

Viņš negaidīja, kamēr aiz priekšnieka aizvērsies durvis, un pievērsās Ambēram:

—    Mister Ambēr, mani šurp atsūtīja Iekšlietu ministrija ar visai savādu uzdevumu… Es, protams, saprotu, ka cietuma dzīve jums apnikusi.

—    Dārgais Fels, — Ambērs atzinās, — nekad vēl dzīve cietumā man nav šķitusi tik garlaicīga kā šoreiz.

Felss pasmaidīja un izņēma no kabatas aprakstītu papīra lapu.

—   Es atminēju jūsu sodīšanas noslēpumu! — viņš pavēcināja lapu Ambēra acu priekšā. — Tas ir jūsu pārkāpumu saraksts, mans dārgais Ambēr. Taču, cik nu esmu spējis izdibināt, jūs nekad neesat stāvējis tiesneša vai zvērināto priekšā.

Inspektors palūkojās Ambērā, bet tas joprojām cieta klusu, ar neizdibināmu izteiksmi sejā.

—    Neskatoties uz to, — inspektors turpināja, — pēc maniem datiem, jūs esat sēdējis septiņpadsmit cietumos, saskaņā ar septiņpadsmit speciālām pavēlēm, un visas tās bijušas tiesneša parakstītas un Iekšlietu ministrijas apstiprinātas…

Viņš gaidīja paskaidrojumus, tomēr Ambērs joprojām klusēja.

—   19… gadā jūs saskaņā ar īpašu pavēli, kas bija parakstīta Dēvisā, nogādāja Hemsfordas cietumā, bet es nekur nevaru atrast nekādus dokumentus, kas apliecinātu, ka jūs patiešām sodījusi tiesa Dēvisā.

Ambērs vēl arvien neko neatbildēja, un inspektors domīgi turpināja:

—    Pirms jūsu ieslodzīšanas Hemsfordā izplatījās baumas par nekārtībām šajā cietumā. Ieslodzītie pieteica bada streiku un apvainoja priekšnieku un uzraugus nežēlībā.

—   Jā, kaut ko tādu es atminos gan, — vienaldzīgi piekrita Ambērs.

—    Desmitajā maijā jūs nogādāja cietumā. Pirmajā augustā pēc ministrijas pavēles jūs tikāt atbrīvots. Trešajā augustā cietuma priekšnieku, viņa vietnieku un galveno uzraugu atstādināja no amata un atlaida no dienesta.

Inspektors paraudzījās Ambērā, it kā gaidīdams apstiprinājumu saviem vārdiem.

—    Par to es neko nezināju, — Ambēra balss skanēja mierīgi.

—   Lai arī tikāt atbrīvots tikai augusta sākumā, jau devītajā septembri policijas apsardzībā jūs nogādāja labošanas darbu iestādē Prestonā. Arī tur, šķiet, kaut kas nebija kārtībā.

—  Jā, man arī tā šķita, — piekrita Ambērs.

—    Šoreiz jūs nosēdējāt sešus mēnešus, un, kad tikāt atbrīvots, trīs uzraugus atlaida, — turpināja inspektors un kļuva nedaudz ironisks. — Nevarētu teikt, ka jūs būtu nesis šīm iestādēm svētību, mister Ambēr. Gluži otrādi — jūsu parādīšanās tām arvien sagādājusi likstas un nelaimes, turklāt, šķiet, neviens tā arī nav iespējis atminēt jūsu ierašanās iemeslu.

Pār Ambēra seju pārslīdēja smaids.

—   Vai tiešām galvenais inspektors ieradies no Londonas tikai tādēļ, lai izteiktu šos interesantos un mīklainos minējumus?

Inspektors vairs neironizēja.

—    Nē, ne jau tādēļ, — viņš atbildēja, un nopietnā intonācija piešķīra vārdiem sevišķu svaru. — Lieta tāda, ka jūs tiekat komandēts.

—   Komandēts? — Ambērs sarauca uzacis.

—   Jā, jūs tiekat komandēts, — inspektors atkārtoja. —

Iekšlietu ministrijas speciālā daja nosūta jūs uz koloniālo staciju, un es esmu šeit, lai paziņotu par šo lēmumu.

—    Es gan patlaban nevēlētos atstāt Angliju, — Ambērs iesāka, pagrozīdams savas saslēgtās rokas.

—    Un tomēr jūs to darīsiet, mister Ambēr. Kaut kur pasaulē plūst Dimantu straume, un kuģis ar dažiem neliešiem, kas nolēmuši to atrast, jau ir ceļā.

—    Vai viņi tiešām jau devušies ceļā? — Ambērs izskatījās vīlies un nemaz necentās to noslēpt.

—   Jā, tas patiešām ir tā.

—    Un es tā cerēju vēl laikus tikt brīvībā un viņus aizkavēt… Bet kāds tam visam sakars ar koloniālo staciju?

—   Jūsuprāt, nekāda?

Felss piegāja pie zvana pogas blakus durvīm un piezvanīja.

—     Šeit jūs gaida vēl viens ciemiņš, kas itin visu paskaidros, — viņš noteica un izsoloja pa uzrauga atslēgtajām durvīm.

Ambērs sāka nervozēt un nolādēja visas ministrijas, taču Iekšlietu ministriju visvairāk.

Pēc desmit minūtēm durvis atkal atvērās. Ambērs, kas nebūt nebija gaidījis tādu viešņu, strauji piecēlās kājās un piesarka.

Jaunā meitene bija loti bāla un neko neteica, iekams uzraugs nebija izgājis ārā. Šo īso brīdi Ambērs spēja savaldīties.

—    Baidos, ka nevarēšu būt pietiekami pieklājīgs, jo mana rīcības brīvība patlaban ir mazliet ierobežota.

Meitene nosprieda, ka viņa vārdi attiecas uz cietuma vidi, un pasmaidīja.

—    Jūs droši vien nepavisam necerējāt mani šeit ieraudzīt, — viņa iesāka. — Savā izmisumā es griezos pie iekšlietu ministra ar lūgumu atjaut ar jums satikties. Neviens cits taču nespēs atšķetināt šo afēru ar ekspedīciju.

—   Vai jūs viegli saņēmāt tikšanās atjauju? — Ambērs nervozi vaicāja.

—   Tiešām viegli. Gandrīz pārāk viegli. Viss veicās lieliski.

—   Šaubos gan, mis Satona, — Ambērs iebilda. — Esmu vecs cietuma inventārs, un ar tādu viņiem jāapietas uzmanīgi.

—    Es jūs lūdzu, tā nerunājiet, — viņa aizsmakušā balsī noteica. — Jūs mani sarūgtināt. Es loti vēlētos, lai jūs man palīdzētu, bet ja nu jūs runājat tik vieglprātīgi… Un tik bezrūpīgi izturaties pret savu stāvokli… Man tas ir loti sāpīgi… Tiešām ļoti sāpīgi.

—    Man Joti žēl, ka jūs sarūgtināju, — Ambērs nodūra acis. — Bet tagad, lūdzu, pasakiet, kas jūs pie manis atvedis. Lūk, krēsls, tas gan nav sevišķi ērts, bet diemžēl vienīgais, ko varu piedāvāt.

Meitene no krēsla atteicās un sāka stāstīt par savām raizēm, kas viņai likušas mērot ceļu šurp.

Jaunais Satons, Lambers un Vaitijs bija devušies ceļā, paņemdami līdzi plāna kopiju.

—    Es ne visai uztraucos par šo ekspedīciju, jo domāju, ka mana tēva plāns ir pietiekami precīzs, lai atrastu šo noslēpumaino straumi, — mis Satona sacīja. — Arī Koloniju ministrijas ierēdņi, kurus mans brālis apmeklēja, bija tādās pašās domās.

—   Bet kāpēc viņš gāja uz ministriju? — Ambērs pavaicāja.

—    Lai dabūtu atjauju ierīkot raktuves uz Britānijas zemes… Kā jūs varbūt zināt, tas ir valsts īpašums. Kad brālis ieradās Āfrikā, viņš atsūtīja man telegrammu, ka viss veicas labi. Te pēkšņi es no Koloniju ministrijas saņēmu lūgumu — aiznest viņiem plānu. Es to arī izdarīju. Viņi sāka plānu pārbaudīt, mērīja attālumus un salīdzināja tos ar citām kartēm.

—   Un tālāk?

Viņa paraustīja plecus.

—   Ekspedīcija izrādījusies lieka, jo šī Dimantu straume, šķiet, atrodas robežas viņā pusē, ja vien, protams, tā vispār pastāv.

—   Tātad tā nemaz neatrodas uz Britānijas zemes?

—   Tā iznāk…

—   Un ko es te varētu līdzēt? — Ambērs jautāja.

—    Pagaidiet, — mis Satona viņu steidzīgi pārtrauca. — Es vēl neesmu pastāstījusi visu. Ja mana tēva plāns ir precīzs, tad Dimantu straume ir vistīrākais blefs, jo tēva uzrādīto vietu viņi noteikuši precīzi, un tur nav ne upes, ne meža. Viss apvidus ir pilnīgi izkaltis klajums.

—   Vai jūs ministrijā pastāstījāt par nepareizo kompasu?

—    Pirms Frensiss devās ceļā, Lambers ar mani loti atklāti izrunājās. Viņš parādīja savu nepareizo kompasu, tad pareizo, un es skaidri redzēju starpību. Tādējādi ministrijas ierēdņi varēja izdarīt aprēķinus. Brālim tika nosūtīta telegramma, bet viņš jau bija devies tālāk iekšzemē.

—   Vai plāns jums ir līdzi?

Mis Satona izņēma no somiņas netīro papīra gabalu un pasniedza Ambēram, taču savažotās rokas nejāva to paņemt, un viņa beidzot saprata, kāds iemesls tam pirms brīža licis nosarkt.

—    Atveriet to un ļaujiet man paskatīties, — viņš palūdza.

Uzmanīgi aplūkojis plānu, viņš jautāja:

—   Starp citu, kas Koloniju ministrijai pastāstīja, ka man šī lieta nav sveša? Ak jā, protams, — to izdarījāt jūs.

Viņa piekrītoši palocīja galvu.

—   Jutos tuvu bezizejai… Es tur jau zaudēju tēvu… Un nu sāku baidīties par brāli… Man nav neviena, pilnīgi neviena, kam es varētu lūgt padomu.

Mis Satona piepeši apklusa, izbijusies no savas atklātības. Šis cilvēks ar saslēgtajām "rokām taču varēja ievērot, kādu lielu vietu ieņem viņas sirdī.

—    Šeit noteikti slēpjas kaut kāda mīkla vai kļūda, kas prasa izskaidrojumu. Tēvs bija loti apdomīgs un piesardzīgs cilvēks un nemēdza pieļaut kļūdas. Upei jābūt uz Britānijas zemes. Tēvs nebūtu varējis tā kļūdīties.

—    Bet pa šo laiku varēja mainīties robeža, — Ambērs ieminējās, taču viņa papurināja galvu.

—    Nē. Es speciāli izpētīju — robeža nosprausta 1875. gadā un nav mainījusies.

Ambērs paraudzījās uz plānu un pēc tam uz Sintiju.

—   Es jūs rīt apciemošu, — viņš piepeši noteica.

—   Bet… — Sintija šķita izbrīnījusies.

—   Domāju, ka rīt varēšu dabūt atvaļinājumu.

Durvīs pagriezās atslēga, tās smagnēji un lēni atvērās. Ārpusē stāvēja priekšnieks ar drūmu, īgnuma pilnu seju, galvenais uzraugs un Felss.

—   Tikšanās laiks beidzies, — priekšnieks norūca. Ambērs zīmīgi pavērās inspektorā, tad valdonīgā balsi

pavēlēja ienākt cietuma priekšniekam un piebilda:

—   Lieciet noņemt roku dzelžus, Karden!

—   Ko?!…

—     Fels, lūdzu, parādiet viņam pavēli, — Ambērs turpināja, un inspektors paklausīgi pasniedza apjukušajam priekšniekam dokumentu.

—   Jūs esat atbrīvoti no pienākumiem, — strupi noteica Ambērs. — Cietuma priekšnieka darbība tiks īpaši izmeklēta. Es esmu kapteinis Embrouzs Grejs, viens no Viņa Majestātes cietumu inspektoriem.

Galvenā uzrauga rokas drebēja, kad viņš slēdza vaļā rokudzelžus.

XII

Decembris. Pilsētu sedza pelēki bieza un lipīga migla. Retie gājēji centās ātrāk nokļūt mājās, jo tādā laikā vispatīkamāk sēdēt siltā, mājīgā istabā pie kamīna.

Taču Ambēram tas nebija atvēlēts. No Vaterlo stacijas viņš devās ceļā uz Sauthemptonu.

Iekārtojies pirmās klases kupejā pie loga, viņš sāka pārdomāt vēstuli, kuru gribēja nosūtīt Sintijai, pirms vēl kuģis būs devies jūrā.

Pēdējā vakarā viņa bija tik mierīga, nosvērta un lietišķa, ka viņš vienkārši nespēja pateikt visu, ko būtu vēlējies. Arī atvadas viņiem nevilšus padevās kā gluži svešiem cilvēkiem.

Ambērs domīgi raudzījās pa logu, zīmējot savā iztēlē viņu nākotni, bet tad piepeši ieraudzīja Sintiju ejam gar vagonu. Viņš pielēca kājās un metās uz izeju. Atvēris durvis, viņš uzsauca Sintijai un uzaicināja iekāpt.

Viņš nebūt nebija cerējis Sintiju te sastapt un mulsumā sāka runāt par jauko laiku, aizmirsdams, ka logā sitas lietus un no saules nav ne miņas. Tad viņš loti pieklājīgi pateicās Sintijai par to, ka tā atradusi laiku, lai atnāktu pavadīt.

Nevarētu teikt, ka šajā mirklī Ambērs viņai šķistu sevišķi asprātīgs. To viņš noprata pēc Sintijas smaida, bet ko gan var pasacīt vīrietis, kura sirds ir tik pārpilna, taču pieklājība prasa, lai viņš to neizrādītu.

' Laiks aizskrēja ļoti ātri, un jau atskanēja konduktora svilpe.

—    Sasodīts! — Ambērs pielēca kājās. — Žēl, es vēl gribēju jums pateikt…

Sintija atkal pasmaidīja.

—   Jums vēl būs laika diezgan, — viņa rāmi bilda. — Es braucu uz Sauthemptonu.

Vilciens sāka kustēties, un Ambērs, laimīgs un pateicīgs, apsēdās savā vietā. Nebija grūti iedomāties, ko viņš vēl bija vēlējies Sintijai sacīt. Nu viss bija tik negaidīti mainījies, Sintija — tepat līdzās, taču viņš joprojām nespēja izdomāt neko labāku par laika apstākļu apcerēšanu.

Sintija pieklājības pēc klausījās.

Savu galamērķi vilciens sasniedza pārāk ātri — osta bija klāt.

Ambērs smagi nopūtās, paskatījās Sintijai acīs un uzsmaidīja.

—   Tiešām nelāgs laiks, mis Satona, — viņš drūmi atkārtoja. — Debesis raud, Anglija sēro par savu zudušo dēlu, vai kaut kas tamlīdzīgs…

Sasnieguši ostmalu, viņi pa trapu uzkāpa uz tvaikoņa.

—    Vajadzēs atrast kādu sausāku stūrīti, — teica Ambērs. — Palūgšu stjuartu ierādīt mums ērtu vietiņu.

Atstājis Sintiju lielajā salonā, Ambērs devās uzmeklēt savu kajīti. Pie viena viņš gribēja iegūt laiku, lai apdomātu ko loti svarīgu, no kā bija atkarīga viņa laime un nākotne. Ja vien viņš zinātu, kā iesākt, tad pateiktu Sintijai visu, kas uz sirds. Nu viņš, cilvēks, kas nekad nezaudēja dūšu pat pašos grūtākajos dzīves brīžos, peldēja pa savu jūtu straumi, nespēdams satvert glābšanas riņķi.

Galva bija tik pilna ar šīm domām, ka viņš jau divkārt bija pasolojis garām savai kajītei. Tad viņš attapa, ka tā arī neko nebija pateicis Sintijai, un devās atpakaļ uz salonu, bet meitenes tur vairs nebija. Ambēru pārņēma pavisam drūmas domas. Droši vien Sintijai bija apnicis gaidīt un viņa aizbraukusi atpakaļ ar nākamo vilcienu. Ambērs izsteidzās uz klāja, izskraidījās pa neskaitāmām kāpnēm augšup un lejup, pārsteigdams pārējos pasažierus, tad noskrēja pa trapu un sāka tekāt pa aizlijušo ostmalu, visbeidzot atkal atgriezās uz tvaikoņa un sāka meklējumus no gala.

Viss bija tik muļķīgi. Pilns izmisuma, viņš atgriezās salonā un atrada Sintiju jau priekšā.

Meitene bija vēsa un nerunīga.

—    Jūs taču esat caur caurēm izmircis, — beigu beigās viņa noteica.

Ambērs mulsi pasmaidīja.

—    Jā, es pazaudēju čemodānu… Atstāju to ostā… Tad uznāca neliels lietus… Bet tagad es vēlos jums kaut ko teikt.

Pilns drosmes, viņš apsēdās līdzās Sintijai.

—   Jums tūlīt pat jāiet uz savu kajīti pārģērbties! — viņa pavēlēja.

—   Tam nav nekādas nozīmes. Es…

—   Jums tomēr būtu man jāpaklausa, — Sintija stingri noteica, — citādi jūs saaukstēsieties un turklāt šobrīd izskatāties smieklīgs.

Tas jau bija par daudz, īsts vīrietis nedrīkstēja izskatīties smieklīgs.

Krietnu pusstundu viņš pavadīja, rakņājoties pa saviem čemodāniem, un, kā jau arvien tādās reizēs, vajadzīgās lietas, protams, atradās tur, kur tās netika meklētas, toties meklēts tika visur citur, kur to nebija. Ambērs bija pamatīgi nosvīdis, kad aizdarīja pēdējo pogu. Bija pazaudēta tik dārga pusstunda, otra pusstunda palika brokastīm.

Iznācis uz klāja, viņš redzēja, ka patlaban sāk iekraut pastu, un tas nozīmēja, ka pēc pusstundas tvaikonis dosies ceļā. Tad laimīgajam gadījumam, kuru bija dāvājis liktenis, pienāks gals.

Sintija uzreiz sāka taujāt, vai būs iespējams sameklēt" viņas brāli, un rādījās loti norūpējusies par viņa likteni. Ambēra atbildes bija diezgan juceklīgas, un viņš pats to apzinājās, tad savaldījās un nedroši bilda:

—     Es baidos, ka mums būs jāšķiras, bet man vēl vajadzēja tik daudz jums pateikt…

Arī viņa apjuka un piecēlās.

—    Es gribēju jums teikt… — Ambērs bikli turpināja. —

Es gribēju jums vaicāt… Es neesmu tāds kā citi un domāju… Bet varbūt jūs domājat, ka es…

Viņš bija sagatavojis tik daudz ievadu un nu centās tos atcerēties.

—    Varbūt šoreiz tomēr labāk nesteigsimies? — viņa maigi ievaicājās.

—    Es gribēju jums uzrakstīt, — Ambērs turpināja. — Biju domājis no šejienes nosūtīt jums vēstuli.

Šajā brīdī uz klāja parādījās kuģa kalpotājs un jautāja:

—    Kas vēl vēlas nokāpt krastā? Tūlīt tiks pacelts pēdējais traps. Milēdij, varbūt jūs vēlaties doties lejup?

Ambērs skumīgi pavērās Sintijā un smagi nopūtās.

—    Baidos, ka man tomēr nāksies rakstīt, — viņš žēli noteica.

Atbildes vietā Sintija tam uzsmaidīja, bet nekustējās. Atkal atskanēja zvans.

—   )a negribat, lai jūs aizved uz Alebilendu, jums jāatstāj kuģis, — viņš jokodamies teica.

—    Bet es taču gribu, lai mani aizved uz Alebilendu, — viņa smējās, — jo vai tad citādi būtu maksājusi par biļeti.

Ambērs aiz pārsteiguma gluži vai apstulba.

—   Bet… Bet jūsu bagāža?

—    Mana bagāža atrodas manā kajītē. Vai tad jūs nezinājāt, ka braucu kopā ar jums?

Ambērs neko neatbildēja. Laimes pārpilnā sirds nelāva viņam runāt.

Kad pēc divu dienu brauciena tvaikonis atstāja nākamo ostu, Ambēru sāka mākt sirdsapziņas pārmetumi.

—     Esmu nelabojams egoists, — viņš sacīja. — Man vajadzēja jūs pierunāt atstāt tvaikoni, taču pietrūka vīrišķības.

—    Esmu šeit un šeit arī palikšu, kapteini Grej. Neaizmirstiet, ka manī rit ceļotāja un pētnieka asinis.

—   Labāk sauciet mani tāpat kā agrāk — par Ambēru, — viņš lūdza.

—     Labi, lai būtu misters Ambērs, kaut gan tas skan mazliet familiāri, — Sintija teica. — Jā, bet par ko es sāku runāt?

—    Jūs lepojāties ar savu izcelšanos, — viņš steidza atgādināt un pievirzīja savu krēslu tuvāk viņas sēdeklim.

Kādu laiku Sintija klusēja, raudzīdamās viļņu vērpetēs aiz borta.

—   Mans stāvoklis ir loti nopietns, — viņa piepeši sacīja. — Šī zeme man atņēma tēvu un nu paņem brāli.

—    Bet jūs tā nedabūs, — stingri noteica Ambērs. — To es nepieļaušu, jums ir jāatgriežas. Bolāmā mēs sastapsim tvaikoni, kaš dodas atpakaļ, un es…

Viņa skali iesmējās.

—   Mums jābūt gataviem uz visļaunāko, — viņš nopietni turpināja. — Lambers var iedomāties, ka Dimantu straume atrodas uz portugāļu robežas…

—   Kāds mērķis, jūsuprāt, bija Lamberam, kad viņš iedeva manam tēvam nepareizu kompasu? — Sintija ievaicājās.

—    Domāju, viņš to darīja tādēļ, lai jūsu tēvs otrreiz nevarētu atrast straumi. Esmu pārliecināts, ka Lambers darīja visu, lai neviens cits nevarētu izmantot plānu, ja tas nejauši nonāktu svešās rokās.

—    Bet kāpēc gan viņi tā centās iesaistīt ekspedīcijā Frensisu? — Sintija pārsteigta jautāja.

—   Tāpēc, ka tā bija vienīgā iespēja iegūt plānu, turklāt, ņemdami līdzi bojā gājušā pētnieka dēlu, viņi nostiprināja savas pozīcijas.

Tā bija vienīgā reize, kad abi pārrunāja šo lietu. Sjerraleonē viņu bagāžu pārvietoja uz Pintokolo, maza portugāļu tirdzniecības kuģīša, un viņi rāmi kuģoja gar krastu. Ik pēc divām trim jūdzēm kuģis izmeta enkuru, lai izkrautu mucas ar vācu rumu.

Un lūk, agrā rīta stundā, kad virs eļļainā ūdens pletās bieza, balta migla, netālu no lēzenā krasta, kas bija tikko saredzams, kuģis no jauna izmeta enkuru.

—    Tā, esam atbraukuši, —r pēc krietnas stundas, kad laiva piestāja krastā, teica Ambērs.

Viņš vērsās pie gara, kalsnēja iezemieša, kurš stāvēja nomaļus no airētājiem, un iedzimtais sāka kaut ko klāstīt savā mēlē.

Sintijai šī tarkšķēšana šķita pilnīgi nesaprotama, viņa lūkojās te iezemietī, te Ambērā, kurš uzmanīgi un saspringti klausījās visā, ko stāstīja tumšādainais.

—    Par kuru balto cilvēku tu runā? Kurš no viņiem nomira? — jautāja Ambērs, taču, pirms melnādainais paspēja atbildēt, viņa uzmanību piesaistīja kaut kas cits, un viņš pacēla galvu. Virs viņiem lēni riņķoja putns.

Pastiepis roku, Ambērs melnādainajam norādīja uz putnu. Iedzimtais ari pacēla galvu augšup un tikko sadzirdami iesvilpās. Putns kā akmens nokrita lejā, smagi piecēlās, mazliet patipināja, tad atkal saguma uz sāniem.

Iezemietis uzmanīgi pacēla pasta balodi. Pie kājas ar gumijas stremelīti tam bija piesaitēta vēstulē. Ambers paņēma papīrlti, atlocīja to un izlasīja:

Misters Lambers un misters Vaitijs sasnieguši Alebi misionāru apmetni. Viņi ziņo, ka atklājuši dimantu atradnes, tāpat ziņo, ka misters Satons pirms mēneša miris no drudža.

H. Sanders.

Viņš lēni pārlasīja sūtījumu vēlreiz. Sintija norūpēti sekoja viņa sejas izteiksmei.

—   Kas tur rakstīts? — viņa noraizējusies jautāja.

Ambērs salocīja papīrlti.

—    Nešķiet, ka tas adresēts mums, — viņš papūlējās izvairīties no noteiktas atbildes.

XIII

Khasi cilts novada vidienē trīs vīri ieturēja trūcīgas vakariņas. Plecīgais, netīrā svīterī tērptais bija Lambers, turpat ieblakus zvilnēja otrs dzeltenīgu, neskūtu seju. Tas bija Vaitijs, kurš tikko sāka atgūties pēc otrās drudža lēkmes, un viņa rokas vēl arvien trīcēja. Trešais bija Satons, pavisam novārdzis un netīrs. Viņš visu laiku pusbalsī lādējās. Vīri klusēdami ēda negaršīgu zivi, kuru bija noķēris viņu pavadonis. īgno klusēšanu viņi pārtrauca tikai tad, kad pēc vakariņām bija pagājušies līdz upei.

— Tātad beigas, — drūmi noteica Lambers. Vaitijs neko neatbildēja.

—    ŠI ekspedīcija izmaksājusi trīstūkstoš mārciņu un nezin cik gadu manas dzīves, — turpināja Lambers. — turklāt mēs atrodamies tūkstoš jūdžu no krasta.

—    Četrsimt, — Vaitijs to nepacietīgi pārtrauca. — Bet varēja būt arī četri tūkstoši.

Iestājās klusums.

—    Uz kurieni tek šī upe? — Lambers jautāja. — Kaut kurp taču tai jātek.

—    Upe tek caur jauko kanibālu ciematu, — drūmi noteica Vaitijs. — Un ja tu gribi saīsināt ceļu, tad liec šo upi mierā.

—   Un nav nekādas Dimantu straumes… nekādu dimantu. Jā, Saton, tavs tēvs ir bijis velnišķīgi veikls pētnieks.

Jauneklis domīgi raudzījās uz upi un klusēja.

—    Patiešām, sasodīti apdāvināts pētnieks, — Lambers atkārtoja.

Satons pagriezās pret Lamberu.

—    Nesāciet ar mani strīdu, — viņš drūmi noteica. — Ja jūs to darīsiet, es…

—    Nu? Kas būs, ja es to darīšu? — Lambers bija tādā garastāvoklī, ka jutās gatavs uz visu, un jo sevišķi tam gribējās strīdēties.

—    Ja jūs to darīsiet, es jūs… nošaušu, — atbildēja jauneklis un turpināja drūmi raudzīties upē.

Lambers noskurinājās un piecēlās no biezā zāliena upes krastā.

—    Kam tādas runas, Saton? — viņš drebošā balsī noteica. — Kāpēc nu uzreiz tā?

—    Zini, labāk aizveries! — Vaitijs uzsauca. — Mums nav vajadzīga tava muldēšana, mums vajadzīga izeja!

Viņi bija klejojuši jau četrus mēnešus, un ar katru dienu aizvien vairāk aizmaldījās biezoknī. Portugāles robeža palika nesasniegta, jo noskaidrojās, ka plāns nav pareizs. Tajā bija atzīmēti mazi ciematiņi, kurus viņi tā ari nebija redzējuši. Beidzot, kad viņi uzdūrās vienam tādam ciematiņam, izrādījās, ka tikai vienas jūdzes apkaimē ir veselas divdesmit tādas pašas iedzimto apmetnes vietas.

Un tā viņi devās biezoknī arvien dzijāk, citu pēc cita zaudēdami savus nesējus. Viņi risināja sarunas ar Alebi iedzīvotājiem, reizēm atkāvās no kareivīgiem iedzimtajiem, izturēja trīs dienas ilgu khasi cilts uzbrukumu, un galu galā ekspedīcija beidzās ar to, ka nācās ar kaunu atgriezties pa to pašu ceļu.

—   Cita ceļa nav, — uzstāja Lambers.

Pavisam pretrunīgas domas joņoja Satona galvā, viņam raugoties uz tekošo upi. Grāmatās šādas ekspedīcijas beidzas citādāk. Kā Sintija smiesies… Viņam jau tagad metās nelabi no šādām domām. Un tad vēl tas otrais, tas zaglis Ambērs! Tāds jocīgs vārds — Ambērs. Zelts, dimanti — kādas muļķības. Nav nekādas Dimantu straumes. Sapnis nu izsapņots. Un tepat blakus tecēja upe, kas ieplūda jūrā, kur noenkuroti kuģi, un tie devās uz Angliju… uz Londonu. Viņš piecēlās kājās.

—   Kad mēs dodamies atpakaj? — viņš strupi jautāja.

—   Dodamies atpakaļ? — Lambers pārjautāja.

—    Mums jāatgriežas pa to pašu ceļu, pa kuru atnācām šurp, — jauneklis teica. — Vislabāk būtu doties ceļā tūlīt. Nesēji bēg prom, vēl pagājušo nakti aizbēga veseli divi. Mums vairs nav konservu. Katram palicis labi ja simts patronu.

Lambers un Vaitijs klusēja.

Satons stingri noteica:

—   Es lieku priekšā rit agri doties atceļā.

Vēl pirms saullēkta mazā ekspedīcija devās atpakaļ uz jūras pusi.

Trīs dienas pagāja mierīgi, bet ceturtajā viņi uzdūrās khasi cilts medniekiem. Tā bija liktenīga sagadīšanās, jo khasi novadam viņi bija cerējuši tikt cauri bez nopietnām sadursmēm. Pametuši ziloņu medības, šie vīri pievērsās daudz interesantākām — cilvēku medībām. Par laimi, ekspedīcija paguva nokļūt līdz kādam klajumam, kur bija iespējams aizstāvēties. Piektajā dienā viņu pavadonis, kas gāja pa priekšu, sāka mežonīgi kliegt. Satons un Vaitijs devās noskaidrot, kas noticis. Pavadonis ņēmās skaidrot, ka krūmos redzējis kaut kādas nešķīstas radības. Naktī viņš paķēra no ugunskura pagali un, piezadzies vienam no iemigušajiem nesējiem, sadragāja tam galvu.

—   Tas ir ārprāts! — nobālis izdvesa Satons.

—     Ko lai mēs darām?! — vaimanāja Lambers, kad viņi stāvēja pie koka, kuram trīs vīri ar pūlēm bija piesaistījuši prātu zaudējušo vīru. — Mēs taču nevaram viņu vienkārši pamest. Viņš nomirs badā, vai, vēl ļaunāk, atsvabināsies.

Viņi atlika lēmuma pieņemšanu līdz ritam un norīkoja apsargus.

Nākamajā rītā izraudzījās jaunu pavadoni un ekspedīcija turpināja ceļu. Vaitijs palika iepakaļ. Piepeši Lambers, kurš soļoja gājiena vidū, izdzirda revolvera sprakšķi, tad — pēc laiciņa — vēl vienu. Viņš nodrebēja un noslaucīja no sejas piepešus sviedrus.

Vaitijs viņus drīz panāca. Viņš bija bāls, un lūpas tam drebēja. Lambers uz viņu paskatījās ar izbailēm.

—   Ko tu izdarīji? — viņš nočukstēja.

—    Sojo vien tālāk, — Vaitijs norūca. — Tu par daudz jautā. Es loti labi apzinos, ko izdarīju. Vai es varēju pieļaut, ka melnais nomirst badā?

Vaitija balss bija galīgi aizsmakusi, un Lambers vairs neko nejautāja.

Beidzot viņi nokļuva līdz Alebilendai un ierīkoja apmetni ilgākai atpūtai.

Te arī Lambera galvā dzima doma, kuru viņš pagaidām nevienam neuzticēja; pagāja vēl divas dienas, līdz šis nodoms nobrieda galīgi.

Viņi bija apmetušies iezemiešu ciematā, kura iedzīvotāji rādījās esam labvēlīgi noskaņoti, tāpēc cejinieki nolēma šeit uzkavēties dienas trīs. Otrās dienas pievakarē, kad viņi sēdēja pie ugunskura, Lambers atklāja pārējiem savu plānu.

—    Mani dārgie, vai jūs esat domājuši par to, kas mūs sagaida? — viņš jautāja.

Neviens neatbildēja. Satons sarunās vispār piedalījās ar izteiktu nepatiku, savukārt Vaitijs pagaidām vienkārši klausījās.

—    Mani un tāpat tevi, Vaitij, sagaida bankrots. Satonu — vispārējs apsmiekls Londonā, — Lambers rāmi bilda, vērodams, kādu iespaidu atstāj viņa teiktais. — Turklāt Satons nu dos pamatu smieties arī par sava tēva vārdu…

Uzmetis jauneklim īsu skatienu, Lambers turpināja:

—    Es un Vaitijs, mēs nodibinājām akciju sabiedrību, izvīlām ļaudīm naudu… Lieliski prospekti, reklāma un tā tālāk… Viss bija kārtīgi pārdomāts!

To pateicis, viņš ievēroja, ka Vaitijs domīgi paloka galvu, bet Satons kļūst drūms.

—   Un tomēr mēs atgriezīsimies!

—   Var jau būt, var jau būt… — norūca Vaitijs.

—   Nerunā muļķības! — uzkliedza Lambers. — Protams, ka mēs atgriezīsimies! Pats grūtākais jau ir aiz muguras, mums vairs nav jāaizstāvas, mēs tuvojamies civilizācijai…

—   Nu, bet tālāk, tālāk? — Vaitijs viņu īgni pārtrauca. — Kas būs tad, kad mēs atgriezīsimies?

—    Jā, — Lambers noteica. — Kad mēs atgriezīsimies, tad nāksies teikt… Tad nāksies teikt: "Mīļie līdzcilvēki… Lieta tā, ka… ka…"

—   Ka, atklāti sakot… — pasmīkņāja Vaitijs.

—    "Ka, atklāti sakot, Dimantu straume vispār nepastāv."

—   Un ko pēc tam?

—   Ko pēc tam? — atkārtoja Lambers. — Bet paklausieties, neviens taču mums neliedz teikt, ka esam atraduši un ierīkojuši dimantu raktuves! Mēs varam radīt šo straumi no zila gaisa! Un vai tas būtu kas sevišķs, ja, atgriezušies Londonā, mēs piepildītu savas kabatas ar granātiem, nevis slīpētiem dimantiem… Tādu mantu es Londonā varu dabūt liku likām!

Vaitija acis iespīdējās, bija lieki jautāt, vai viņam šis plāns iet pie sirds. Toties Satons iebilda.

Gluži vai pārvērstu seju viņš nikni teica:

—       Jūs esat zaudējis prātu, Lamber! Vai tiešām jūs domājat, ka es atgriezies sākšu melot? Vai jūs no tiesas iedomājaties, ka es piedalīšos šādā krāpšanā? Vai cerat, ka es upurēšu sava tēva labo vārdu un piemiņu? Jūs nudien esat zaudējis saprašanu!

Nedz Lambers, nedz Vaitijs visu šo laiku ar jaunekli sevišķi nerēķinājās, un nu pēkšņi viņi sadūrās ar šādu negaidītu pretestību, kas izpaudās arvien vairāk. Šis sapņu pilu būvnieks jauca visus viņu plānus un tagad grasījās liegt viņiem saņemt sava darba augļus.

Pēc nedēļas Satons jau pavisam bija izraidīts no dēkaiņu brālības. Turklāt viņš saslima ar malāriju, tāpēc ceļiniekiem nācās apstāties kādā lielā klajumā un ierīkot nometni. Blakus nometnei stīdzēja izkaltušas upītes gultne.

Kādudien Lambers un Vaitijs devās pastaigā pa tuvīno mežu. Abi klusēja, taču lieliski nojauta viens otra domas.

—    Nu? — beidzot jautāja Vaitijs. Lambers izvairīgi novērsa skatu.

—    Mums tā ir gatavā izputēšana… Taču, ja viņš būtu prātīgs, mēs varētu tikt cauri sveikā un īstenot savu nodomu.

Atkal iestājās klusums. Piepeši Lambers ievaicājās:

—   Vai viņam tiešām ir tik slikti?

—   Ne sliktāk, kā man jau ir bijis daudzas reizes. Viņam tā ir pirmā reize.

Kādu brīdi vīri atkal paklusēja, tad atkal ierunājās Vaitijs:

—    Mēs nevaram viņu nest. Mums ir palikuši tikai divi nesēji, bet līdz tuvākajai misionāru apmetnei atlikušas apmēram piecdesmit jūdzes.

Vēl mazliet paklejojuši, viņi atgriezās nometnē, kur Satons drudža murgos kunkstēja un sarunājās pats ar sevi. Lambers bridi pastāvēja līdzās jaunekļa guļvietai, vērīgi nopētīja sirdzēju, tad gāja uzmeklēt Vaitiju.

—   Tam jāpieliek punkts, — viņš noteica un izņēma no kabatas mazu piezīmju grāmatiņu. — Lai arī mēs viens otram uzticamies, tomēr labāk, ja tas būs melns uz balta.

Viņš uzrakstīja divas vienāda satura zīmītes un pasniedza Vaitijam. Vaitijs kādu brīdi minstinājās, tad tomēr tās parakstīja.

Agrāk nekā parasti Vaitijs pamodināja melnādaino, kas bija viņu tulks, bet tagad arī nesējs.

—    Celies! — Vaitijs īgni uzsauca. — Paņem šauteni, uzmodini otru un marš! Tikai veikli!

Pēc īsa brīža mazais ļaužu pulciņš jau soļoja pa tumšo taku. Pa priekšu gāja melnais ar lukturi, lai atbaidītu plēsīgos zvērus. Piepeši viņš apstājās un pagriezās pret Lamberu:

-— Es neredzu jauno kungu…

—   Solo vien tālāk, — neapmierināti noburkšķēja Vaitijs. — Jaunais kungs vairs nebija dzīvotājs.

Melnādainais klusēdams turpināja ceļu. Šajā zemē, kur ļaudis no rīta pamodās veseli, bet vakarā jau bija miruši, nāvi neuzskatīja par kaut ko sevišķu.

Rītausmā viņi apstājās, lai pabrokastotu. Abi baltie ieturējās, nebilzdami ne vārda, un izvairījās raudzīties viens otram acīs. Tikai tad, kad beidzot uzlēca saule, Vaitijs ierunājās par pagājušās nakts notikumiem.

—   Mēs nevarējām atstāt melno, lai tas nomirst badā, un lai es esmu nolādēts, ja Satons šodien nenomirst no slimības.

— Izbeidz… Nerunā par to! — Lambers tikko dzirdami izdvesa. — Mēs taču nevarējām… nevarējām izdarīt to pašu, ko izdarījām ar nēģeri. Esi prātīgs, Vaitij… Viņš droši vien jau ir miris.

Pēc dažām dienām ceļinieki sasniedza misionāru ap-

(

metni, un par viņu ierašanos paziņoja koloniālā apgabala priekšniekam.

XIV

Trīs nedēļas ilga atpūta, mīkstas gultas, labs ēdiens un pārējie civilizācijas labumi darīja savu, un Lambers jutās nonācis citā pasaulē. Viņam bija savdabīga atmiņa, kas ātri lāva aizmirst visu nepatīkamo.

Drīz misionāru apmetnē ieradās augumā pamazs, toties stiegrains un acīgs vīrs — šā apgabala modrais pārraugs un pi^ekšnieks Sanders. Viņš uzsāka noklaušināšanu, taču ekspedīcijas dalībnieki vēl arvien izskatījās tik gurdeni, ka taujātājs nepieprasīja precīzu pārskatu un apmierinājās ar apgalvojumu, ka Dimantu straume atklāta. Pēc vietas apraksta viņš secināja, ka tā atrodas Britānijas teritorijā, un nejutās iepriecināts, tomēr nelika to manīt.

Izskaidrojums bija pavisam vienkāršs — neviens, kam jārūpējas par iedzimto labklājību, nekāroja pēc šādām atradnēm savā pārvaldāmajā apgabalā, jo to atklāšanai arvien sekoja dažādi sarežģījumi.

Vēlāk Sanderam vaicāja, kāpēc viņš nav pieprasījis Lamberam un tā kompanjonam izrakteņu paraugus, taču apgabala priekšnieks bija vienkāršs vīrs, kam nekad nebija nācies pārvaldīt atradņu rajonus, un, patiesību sakot, nemaz nezināja, kā tādos gadījumos jārīkojas.

—    Kad nomira Satons? — Sanders klaušināja tālāk un saņēma precīzu atbildi.

—   Kur?

Vaitijs un Lambers apjuka, tad ņēmās skaidrot,ka apmēram simt jūdžu attālumā no misionāru apmetnes.

Sanders ātri aplēsa un iebilda:

—   Tam jābūt tuvāk.

—    Abi vīri pieļāva, ka kļūdījušies, un Sanders vairs neturpināja viņus izprašņāt, pēc savas pieredzes zinādams, ka pārgurušu un novārgušu cilvēku izteikumos iespējamas pretrunas. Pēc tam viņš iztaujāja abus nesējus, taču arī no tiem neko noteiktu neuzzināja.

—   Mans kungs, — skaidroja pavadonis, — tas bija kādā vietā, kur tuvu cits citam auga četri koki, divi sarkankoki un divi kaučukkoki.

Tā kā Alebilendas mežos galvenokārt auga tieši šie minētie, nekādu lielāku skaidrību šāda atbilde neviesa.

Nākamajā rītā ekspedīcijas dalībnieki un apgabala priekšnieks devās ceļā. Pēc vairākām dienām viņi sasniedza mazo piekrastes pilsētiņu, kurā atradās Sandera mītne.

Piedzīvot Centrālāfrikā vienu vilšanos pēc otras, tomēr laimīgi atgriezties ekspedīcijas sākumpunktā jūras krastā, turklāt ar jaunām domām un plāniem, un tad nonākt aci pret aci ar cilvēku, par kuru zināms, ka tas atrodas drošā vietā vienā no Anglijas cietumiem, — tas varētu satriekt kuru katru.

Tieši tā jutās arī Lambers un Vaitijs, pārkāpuši apgabala

priekšnieka mājas slieksni un ieraudzījuši Ambēru. Iestājās dramatiska pauze.

Abi vīri klusēdami saskatījās un tad palūkojās Ambērā, kura sejā vairs nebija ne miņas no parastā viltīgā smaida. Ambērs bija pilnīgi nopietns.

—             Sveicināti! — mazliet atguvies, norūca Lambers. — Ko tas nozīmē?

Ambērs šo jautājumu jau bija gaidījis, taču neko neatbildēja un ar žestu aicināja ienācējus apsēsties. Kā hipnotizēti tie paklausīja.

—   Ko jūs izdarījāt ar Satonu? — rāmi vaicāja Ambērs.

Abi vīri cieta klusu, un viņš atkārtoja jautājumu.

—           Viņš nomira, — beidzot atbildēja Vaitijs. — Viņš nomira no drudža. Tas ir loti bēdīgi, bet malārija viņu pieveica…

Pirmo reizi mūžā Vaitiju pārņēma nepārvaramas bailes. Ambēra balsī jautās tik nepārprotami pavēlošs tonis, it kā viņam būtu dotas visas tiesneša pilnvaras. Lambers un Vaitijs joprojām nekādi nespēja aptvert, ka cilvēks, kas nu pieprasīja paskaidrojumus, ir tas pats, kuru viņi bija redzējuši stacijā ar dzelžos saslēgtām rokām, kopā ar pārējiem noziedzniekiem.

—   Kad viņš nomira?

Abi vīri vienlaikus centās to paskaidrot.

—   Kas viņu apglabāja?

Abi atkal ņēmās kaut ko klāstīt.

—             Jums taču bija līdzi vietējie… Vai tiem jūs neko neteicāt? Jūs pat nelikāt izrakt kapu?

—             Mēs paši viņu apglabājām, — Lambers saņēmās. — Viņš taču bija baltais, un tas bija mūsu pienākums, saprotiet?

—   Saprotu.

Ambērs izņēma no kabatas kādu lapu, un viņi ieraudzīja uz tās kartei līdzīgu uzmetumu. Abi uzreiz aptvēra, ka tas ir viņu maršruta uzmetums.

—   Kaut aptuveni parādiet vietu, kur jūs viņu apglabājāt, — Ambērs nolika karti Vaitijam uz ceļiem.

. — Mums nekas nav jārāda! — Lambers atguva pašsavaldīšanos. — Ambēr, ko jūs galu galā atļaujaties!? Pie visiem velniem, kas jūs tāds esat, ka uzdrošināties mūs izprašņāt un gribat visu zināt? Kurš katrs arestants te uzstāsies kā izmeklētājs!…

Nu Lambers jau jutās patiesi sašutis:

—   Pēc visa tā, ko esam pārcietuši… Badu, slāpes, cīniņus… Tā tik vēl trūka, ka nu kaut kāds cietumnieks sāks mūs izprašņāt…

Vaitijs iekremšlojās.

—    Klusē un nerunā lieku! — viņš norūca. Lambers vārījās dusmās, tomēr paklausīja.

—    Kas tās par runām par kaut kādu dimantu lauku vai straumi? — Ambērs tajā pašā rāmajā balsī turpināja. — Valdībai par to nekas nav zināms. Jūs ziņojāt apgabala priekšniekam, ka esat atklājuši atradnes. Kur tās ir?

—   Ejiet pats un pameklējiet! — arī Vaitijs vairs nespēja savaldīties. — Tad ta gudrinieks! Mēs nevienam neprasījām, bet paši devāmies meklēt un atradām.

Viņš piecēlās un paņēma cepuri.

—   Rīt mēs dosimies prom, un pirmais, ko darīsim, tikko būsim sasnieguši kādu civilizētu ostu, — nodosim jūs… paši zināt, kam. Arestantiem nav ko meklēt Britānijas īpašumos!

To pateicis, Vaitijs nikni palūkojās Ambērā, taču atbildes vietā tā sejā ieraudzīja rāmu smaidu.

—    Mister Vaitij! — Ambērs sacīja. — Rit jūs nekur nebrauksiet. Tvaikonis dosies ceļā bez jums.

—   Lūk, kā!

—   Tvaikonis dosies ceļā bez jums, — Ambērs atkārtoja, tad paņēma karti un norādīja uz kādu punktu, kas bija atzīmēts ar krustiņu., — Kaut kur šeit, izkaltušas upes gultnē, nomira cilvēks, Pirms jūs atlaižu, gribu saņemt pierādījumus, ka viņš miris, un noskaidrot, kādā nāvē viņš miris.

Iestājās klusums.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — jautāja Vaitijs, tēlodams izbrīnu.

—   Tikai to, ko jūs dzirdējāt.

—   Jūs taču nedomājat, ka mēs viņu nogalinājām?

Ambērs paraustīja plecus.

—     Mēs to šā vai tā noskaidrosim, pirms jūs dosieties tālāk.

Viņa balsī ieskanējās kaut kas tāds, kas abiem vīriem lika nodrebēt.

—    Mēs to noskaidrosim, jo es nosūtīju dažus cilvēkus uz to vietu, kur, kā jūs apgalvojat, apglabāts Satons. Jūsu tulkam un pavadonim šo vietu atrast nebūs grūti. Viņš jau ir celā.

Lambers nobāla.

—    Mēs Satonam neko launu nenodarījām, — viņš čukstēja.

—    To mēs pavisam drīz uzzināsim, — skarbi noteica Ambērs.

Ejot no apgabala priekšnieka mītnes uz miteklim atvēlēto baraku, Lambers piepeši satvēra Vaitiju aiz rokas.

—    Iedomāsimies, — viņš smagi dvašoja, — iedomāsimies, ka…

Vaitijs atsvabinājās no Lambera tvēriena.

—   Nesāc jukt prātā… Ko iedomāsimies?

—    Iedomāsimies, ka var būt noticis arī tā — Satonu uzgājis un nositis kāds klejojošs iezemietis, bet apvainos taču mūs.

—  Augstais Dievs! Man tas pat prātā nebija ienācis!

Abiem vīriem bija par ko padomāt šajā mokošajā neziņas un gaidīšanas laikā. Nu Ambēra vārds bija likums, un, iztālēm viņu ieraugot, tie arvien izvairījās no sastapšanās. Uzzinājuši, ka arī Sintija ir šeit, viņi ne bez pamata bažījās, ka meitenei loti daudz par tiem zināms.

Sintija jau zināja par džungļos notikušo. Bāla, bez asarām, viņa uzklausīja Ambēru, kurš ļoti saudzīgi pastāstīja par apgabala priekšnieka atsūtīto ziņu. Stāstījumu beidzot, viņš piebilda:

—    Es ar lielāko prieku dotu jums kādas cerības, bet tas būtu cietsirdīgi. Viss, ko mēs zinām par notikušo, nerada šaubas, un tomēr ir kaut kas tāds, kas man liek domāt, ka te kaut kas nav kārtībā.

Sintijai savas aizdomas Ambērs neizteica, toties uzticēja tās Sanderam.

—    Alebilendā baltie mirst tik pēkšņi… — ieminējās Sanders. — It kā jau būtu pamats ticēt Vaitija un Lambera paskaidrojumiem, tomēr viņi nebūt neizskatās pēc tādiem, kas aiz tīras cilvēkmīlestības spētu uzņemties rūpes par jaunekļa apbedīšanu. Tam es nekādi nespēju ticēt.

—    Ko jūs esat nolēmis darīt, kad atgriezīsies meklētāju grupa? — jautāja Ambērs.

—     Es uzklausīšu viņu ziņojumu tikai jūsu un to divu klātbūtnē. Šai izmeklēšanai jānorit pavisam nemanāmi, jo, taisnību sakot, tā ir diezgan nelikumīga.

Pagāja vairākas nedēļas. Šīs dienas Vaitijam un Lamberam bija neziņas un uztraukuma pilnas. Abi vīri kavēja laiku, spēlēdami barakā kārtis.

Sanders viņus apmeklēja tikai aiz pienākuma. Viņš izturējās pieklājīgi un uzmanīgi, gandrīz tā kā cietuma priekšnieks pret ieslodzītajiem ar teicamu uzvedību… Starp citu, pēc katras Sandera vizītes šāda sajūta bija arī Lamberam.

Beidzot kādurīt abus vīrus uzaicināja pie priekšnieka. Šķiet, reti kurš aizdomās turamais devies uz apsūdzēto solu ar tādu satraukumu kā šie divi.

Priekšnieks sēdēja pie liela rakstāmgalda. Turpat līdzās stāvēja trīs policisti pavalkātās formās. Sanders klusi sarunājās ar viņiem iezemiešu valodā, jo kārtības sargātāji bija vietējie. Baltie nesaprata ne vārda.

Ambērs un Sintija sēdēja galda labajā pusē, bet kreisajā bija nolikti divi krēsli. Viss atgādināja tiesas zāli, kur apsūdzēto un apsūdzētāju vietas ir savrup.

Lambers iesānis paraudzījās uz Sintiju un nevilšus notrīsēja. Meitene sēdēja pavisam rāmi, tērpusies gaišās tropu drānās.

Vaitijs un Lambers apsēdās tukšajos krēslos. Sanders pārtrauca sarunu ar iezemiešiem un lika tiem nostāties istabas vidū.

—       Es šos ļaudis uzmanīgi uzklausīju, — viņš paskaidro

ja pārējiem klātesošajiem, — un tagad uzdošu viņiem jautājumus un pārtulkošu.atbildes.

Vaitijs iekremšlojās, mēģinādams izteikt savu piekrišanu, un palocīja galvu.

—4 Vai jūs atradāt to vietu pie četru koku saaudzēs? — Sanders sāka nopratināšanu. .

—   Jā, mēs atradām, — atbildēja viens no iezemiešiem. Sanders pārtulkoja teikto vārds vārdā.

—   Daudzas dienas mēs soļojām pa taciņu, pa kuru bija gājuši baltie viri, un tikai vienu dienu atpūtāmies: Tā bija mūsu svētku diena, un mēs pielūdzām savas dievības, — klāstīja iezemietis. — Mēs atradām nakšņošanas vietas. Tur bija balto cilvēku sakurto ugunskuru pelni un dažādas nevajadzīgas lietas, ko tie aizmetuši.

—    Cik dienas bija vajadzīgas baltajiem cilvēkiem, lai atnāktu no koku saaudzēs? — jautāja Sanders.

—   Desmit dienas. Mēs saskaitījām desmit nakts ugunskurus, kur bija daudz pelnu, un desmit dienas ugunskurus, kur bija tikai tik daudz pelnu, cik paliek, ja uzvāra katliņu ūdens. Šajās vietās turklāt nebija gatavotas naktsmītnes. Divatā baltie vīri gāja desmit dienas, pirms tam viņi bija trīs.

—   Kā tu to zini?

—    To varēja viegli uzzināt pēc naktsmītnēm. Kā jau teicu, mēs atradām arī to vietu, kur bija atstāts trešais baltais cilvēks.

Klausoties iezemieša teiktā tulkojumā, Lambers te sarka, te bālēja.

—   Vai jūs atradāt šo trešo cilvēku?

—   Nē, mēs viņu neatradām.

Lamberam teju vai izkalta rīkle, Vaitijs drūmi raudzījās uz savu zābaku purngaliem.

• — Vai tur bija kaps?

Iezemietis papurināja galvu.

—   Mēs atradām vaļēju kapavietu, bet tā bija tukša.

—   Vai jūs neatradāt nekādas trešā baltā vīra pēdas?

—        Nē, viņš bija pazudis bez pēdām, un vienīgais, ko mēs atradām, ir, lūk, šis, — iezemietis izņēma no kabatas netīru kabatdrāniņu, kuras stūrī kaut kas bija iesiets.

Sintija piecēlās un paņēma drāniņu rokās.

—      Jā, šis lakatiņš piederēja manam brālim, — viņa klusu noteica un atdeva to Sanderam.

—        Lakatiņā kaut kas ir, — Sanders ievēroja un sāka raisīt mezglus. Viņš atsēja trīs mezglus, un katru reizi uz galda nokrita pa mazam, pelēkam akmentiņam; atraisot pēdējo mezglu, izvēlās četri pavisam mazi akmentiņi, kas nebija lielāki par zirni. Sanders tos visus rūpīgi savāca un vērīgi apskatīja.

—       Varbūt jūs zināt, kas tie par nieciņiem? — viņš vaicāja Vaitijam, taču tas noraidoši purināja galvu.

Tad Sanders vērsās pie iezemieša:

—       Abibo, tu pazīsti Alebi iedzīvotājus un viņu ieražas. Ko varētu nozīmēt šie akmentiņi?

Abibo neziņā paraustīja plecus:

—       Ja tie būtu no sarkankoka, tas nozīmētu kāzas, ja no kaučuka — ceļojumu, bet šie nieciņi, cik nu es zinu, nenozīmē neko.

—       Baidos, ka arī es neko nesaprotu, — atzinās Sanders, kad Ambērs pienāca pie galda.

—    Atļaujiet man tos aplūkot, — viņš palūdza un sāka

cītīgi pētīt akmentiņus, tad izvilka spalvu nazīti un uzmanīgi tos paskrāpēja.

Viņš tik loti nogrima šajā nodarbē, ka pavisam aizmirsa par izmeklēšanu, ko nu aizkavēja. Visi pacietīgi gaidīja. Pagāja trīs, tad piecas, tad veselas desmit minūtes.

Beidzot Ambērs uzrunāja Sanderu:

—   Es domāju, šos akmentiņus mēs pagaidām paturēsim, ja jums nekas nav iebilstams.

Pirms apgabala priekšnieks paguva atbildēt, Lambers jau piekrītoši māja ar galvu. Viņš bija paspējis nomierināties, kaut gan, pēc Vaitija domām, tam nebija pamata. Nākamie Sandera vārdi liecināja, ka bažas ir pamatotas.

—    Tātad jūs apstiprināt savus iepriekšējos apgalvojumus, ka esat misteru Satonu apglabājuši mums zināmajā vietā? — apgabala priekšnieks it kā vilcinādamies vaicāja. — Mani ļaudis gan nekādu kapu nav atraduši, vienīgi izrakto un tukšo. Kā jūs varētu to izskaidrot?

Lambers jau ļāvās panikai, taču Vaitijs viņam neļāva izrādīt uztraukumu un metās palīgā.

—    Mēs neko vairāk jums nevaram paskaidrot! — viņš spalgi iesaucās. — Mēs Satonu apglabājām, tas ir viss, ko varam jums teikt.

Redzēdams, ka Sanders neticīgi pašūpo galvu, Vaitijs steidzās paskaidrot:

—   Jūsu ļaudis droši vien kļūdījušies savos meklējumos. Ilgāk jūs vairs nedrīkstat mūs aizturēt, tas ir pret likumu… Par ko galu galā jūs mūs apsūdzat? Mēs jums pastāstījām visu, ko zinājām!

Viņš to visu izteica vienā paņēmienā un nu, bez elpas palicis, apklusa.

—    Atļaujiet man uzdot jautājumu, — iejaucās Ambērs. — Vai dimantu atradnes jūs atklājāt pirms vai pēc mistera Satona saslimšanas?

Lambers, pie kura vērsās vaicātājs, neko neatbildēja. Ja viss tā sarežģījās kā šobrīd, tad labāk bija paklusēt un paļauties uz Vaitiju.

—    Pirms, — pēc mirklīgas saminstināšanās Lambera vietā atbildēja Vaitijs.

—   Vai ilgi pirms?

—   Jā… apmēram nedēļu…

Arhbērs ar pirkstiem bungoja pa galdu.

—   Vai misters Satons par to zināja?

—    Nē, — Vaitijs atbildēja. Kad atklājām atradnes, Satons jau gulēja drudzī.

—   Un viņš neko nezināja?

—   Neko.

Ambērs pavēra delnu un ļāva akmentiņiem izbirt uz galda.

—   Un tomēr viņam bija šie te.

—    Kāds tam sakars ar šo lietu? — izbrīnījies jautāja Vaitijs.

Ambērs pasmaidīja.

—   It nekāds, izņemot to, ka tie ir dimanti.

XV

Pateicoties laimīgai nejaušībai, piejūras pilsētiņā, kurā atradās Alebilendas apgabala priekšnieka mītne, ienāca veseli divi tvaikoņi, kas devās uz Angliju. Ar vienu no tiem aizceļoja Lambers un Vaitijs, ar otru — Sintija Satona.

Ambērs stāvēja krastmalā līdzās piekrastes laivai.

—    Man arī vajadzēja paņemt biļeti, — viņš uzrunāja Sintiju. — Vai, vēl labāk, uzkāpt uz tvaikoņa, jums nezinot, un tad vakarā parādīties pie jūsu galdiņa kā rēgam, kā parādībai…

Lai arī viņš vēl spēja jokoties, acīs pamirdzēja asaras.

—    Es gan vēlētos, lai jūs brauktu man līdzi, — Sintija pavisam vienkārši sacīja, taču pēc šīs vienkāršās frāzes varēja nojaust, kas notiek viņas sirdī.

—    Es palikšu, — viņš saņēma viņas rokas savējās. — Tomēr pastāv iespēja, ka jūsu brālis vēl ir dzīvs. Sanders domā, ka Lambers un Vaitijs viņu vienkārši pametuši, cerēdami, ka viņš nomirs, bet tas vēl nepavisam nav pierādījums, ka viņš tiešām miris. Es palikšu tik ilgi, kamēr būšu ticis pilnīgā skaidrībā.

—     Uz redzēšanos! — Sintija noteica trīsošā balsī. Ambērs apskāva meiteni, un viņa tam sirsnīgi pieglaudās.

Dažas sekundes viņi stāvēja apskāvušies, tad Ambērs meiteni kvēli noskūpstīja un nočukstēja:

—   Uz redzēšanos, mīļotā!

Jau nākamās dienas rītā Ambērs devās Alebilendas biezokņos. Viņu pavadīja Abibo, uzcītīgais iezemiešu policists, kurš bija iemantojis apgabala priekšnieka uzticību, un vēl daži vietējie.

Vienmuļi ritēja ceļojuma dienas. Svelošu karstumu pēkšņi nomainīja tropu negaiss, smagie lietus mākoņi gluži vai skāra koku galotnes, bet zibeņi pielāktīja tumšās biezokņu dzīles.

Ceļinieki soļoja no ciemata uz ciematu, klaušinādami, vai pēc tam, kad te gājuši Lambers un Vaitijs, nav manīts vēl kāds baltais.

• Divdesmit astotajā dienā viņi sasniedza vietu, kur, pēc Lambera un Vaitija teiktā, bija miris jaunais Satons. Šeit Ambērs iekārtoja kaut ko līdzīgu galvenajai apmetnei.

Abibo pavadībā viņš uzmeklēja vietu, kur iepriekšējā reizē bija uzieta izraktā kapavieta un lakatiņš ar dimantiem.

—    Kungs, — iesaucās pārsteigtais Abibo, — izraktais kaps bija tieši šeit!

—   Bet es neko neredzu! — ne mazāk samulsis, atbildēja Ambērs.

Rūpīga augsnes izpēte liecināja, ka ieplaka nav nekas cits kā izkaltusi upes gultne. Ambērs izpētīja ieplaku pēdu pa pēdai. Dažviet upes gultne bija aizaugusi ar kamolainu zāli un dzelkšņainiem krūmiem. Izrakto bedri, kam, pēc Abibo domām, vajadzēja būt kaut kur šeit pat, viņi tā arī neatrada.

—   Kungs, — sacīja Abibo, — šeit ir bijis ūdens, bet loti, loti sen.

Tas, ka bez pēdām bija pazudusi izraktā kapavieta, vēl neko nenozīmēja. Iespējams, lietusgāzēm izskalojot augsni, tā bija aizgruvusi.

Trīs nedēļas Ambērs turpināja meklējumus, izsūtot savus ļaudis uz visiem ciematiņiem piecdesmit jūdžu apkaimē apjautāties par Satonu, taču bez panākumiem.

Galu galā Ambērs nolēma atteikties no tālākiem meklējumiem. Divi viņa nesēji nomira no pārpūles, tuvojās lietus periods, un bažas sagādāja arī isisi cilts ļaudis, kas rādījās visai nelabvēlīgi noskaņoti. Sanders, par to uzzinājis, nosūtīja Ambēram palīgā sešus bruņotus kareivjus.

—   Paliksim vēl divas dienas, Abibo, — teica Ambērs. — Ja pa šo laiku neko neatradīsim, dosimies atpakaļ.

Naktī, kad Ambērs savā teltī jau grasījās doties pie miera, viņu piepeši pasauca Abibo:

—     Kungs, viens no maniem ļaudīm nupat dzirdēja šāvienu!

—    Kurā pusē? — Ambērs jau tvēra pēc apmetņa, jo smīlāja sīks lietus.

—   Austrumos, — atbildēja iezemietis.

Ambērs paņēma lukturi un izgāja ārā. Abi ieklausījās. Tālumā varēja sadzirdēt skaņas, kas atgādināja dzīvnieka rēkoņu.

—   Tas ir ievainots leopards, — teica Abibo, un Ambērs sāka apsvērt situāciju.

Ja mežā atradās vēl kāds baltais, tad tagad bija īstais brīdis dot par sevi ziņu. Ambērs izvilka revolveri un izšāva divas reizes, tad vēl divas un sāka klausīties, taču nekādu atbildi nesagaidīja. Tā aizritēja pusstunda. Leoparda rēkšana pamazām noklusa. Naktī doties meklējumos mežā būtu neprāts, bet, līdzko sāka aust gaisma, Ambērs ar Abibo un diviem kareivjiem izgāja no apmetnes.

Ambēra iecere nemaz nebija tik viegli īstenojama. Viņiem vajadzēja izlauzt ceļu caur necaurejamu mežu, kur vīteņaugu vijumi starp koku stumbriem veidoja blīvu sienu. Bija jau dienas vidus, kad Abibo uzgāja zvēra pēdas. Tām līdzās melnoja sakaltušas asinis. Viņi turpināja ceļu pa pēdām, līdz iznāca mazā klajumiņā, kur kāda koka pakājē gulēja beigts leopards. Tuvāk apskatot, zvēra kreisajā plecā tie atrada šāviena brūci. Ambērs ar nazi pūlējās izvilkt lodi, un galu galā tas viņam izdevās. Lode bija no Beblija sistēmas revolvera. Pavisam domīgu prātu Ambērs atgriezās apmetnē. Ja tas bija Satona ierocis, tad kur gan atradās viņš pats? Kāpēc viņš slēpās mežā.

Visu dienu pieturējās saulains laiks, un naktī pār mūžamežu nolija brīnišķīga mēnesnīca, kādu var pieredzēt tikai Āfrikas centrālajā daļā. Ambērs sēdēja pie savas telts ieejas un pārdomāja līdzšinējos notikumus. Kas bija šis noslēpumainais nezināmais, kurš klaiņoja pa mežu?

Viņš paaicināja pie sevis Abibo, kurš kopā ar citiem iezemiešiem sēdēja pie ugunskura.

—    Abibo, — Ambērs iesāka, — man šķiet dīvaini, ka baltais naktī šāva uz leopardu.

—   Kungs, to pašu es teicu saviem ļaudīm. Viņi tāpat kā es domā, ka zvērs naktī piezadzies pie tās vietas, kur slēpies baltais cilvēks.

Ambērs domīgi kūpināja pīpi un centās atcerēties, kur viņi bija ievērojuši pirmās asiņainās pēdas. Šķiet, tas bija blakus izkaltušai upes gultnei. Jo vairāk viņš par to domāja, jo vairāk nāca pie pārliecības, ka šī gultne ir turpinājums tai, pie kuras viņi ierīkojuši savu apmetni. Ja viņi tagad dotos turp pa upes gultni, tad nepilnas stundas laikā sasniegtu vietu, kur ieraudzīja asiņainās leoparda pēdas. Nakts bija taisni kā radīta šādai ekspedīcijai, un Ambērs nolēma nekavējoties doties ceļā.

Viņš paņēma līdzi trīs kareivjus un Abibo, kurš gāja pa priekšu. Kareivji bija nepieciešami drošības pēc, jo izsūtītie izlūki bija ziņojuši, ka viena no ciltīm devusies apmetnes virzienā.

Soļošana pa upes gultni nevedās sevišķi raiti, īpaši aizaugušas vietas nācās apiet, rāpjoties stāvajos krastos.

Ceļā viņi sastapa tīģeri, taču tas metās bēgt. Pēc brīža parādījās vēl kāds zvērs, kurš arī aši patvērās krūmājā.

Kārtējo reizi uzkāpuši krastā, lai apietu aizaugušo gultni, viņi nonāca kādā klajumā.

—   Tai vietai jābūt kaut kur tuvumā, — bilda Ambērs.

Tieši tajā brīdī Abibo strauji pacēla roku un nočukstēja:

—   Ieklausieties! f

Viņi apstājās pussolī. Skaidri varēja sadzirdēt dobju troksni.

Ambērs uzmanīgi atsāka virzīties uz priekšu. Šeit upes gultne meta asu līkumu, un viņš turpināja ceļu rāpus, līdz to sasniedza, tad pašķīra krūmus, kas aizsedza skatu, un pārsteigumā sastinga.

Gaišajā mēnesnīcā viņš ieraudzīja kādu vīru, kas gultnes vidū rīkojās ar lāpstu. Tas sparīgi raka, pa reizei noliecās, kaut ko pacēla un aplūkoja atradumu mēness gaismā, turklāt visu laiku savā nodabā smējās. Dzirdot šos neprātīgos smieklus, Ambēram pār kauliem pārskrēja šermuli. Minūtes piecas viņš vēroja racēju, tad piecēlās un iznāca no slēptuves. Topatbrīd cieši garām aizspindza lode, likdama zibenīgi nomesties zemē un atvirzīties atpakaļ no kraujas. Racējs bija uzgriezis muguru, tātad šāva kāds cits.

Ambērs pagriezās pret iezemieti un klusu sacīja:

—    Abibo, tas ir kā ļauns joks. Mēs atnācām glābt cilvēku, bet mūs grib nonāvēt.

Viņš atkal aizlīda līdz krasta malai un pašķīra krūmus. Racēju vairs neredzēja.

Riskēdams saņemt lodi, Ambērs vēlreiz pameta paslēptuvi un izslējās visā augumā.

—   Saton! — viņš skali sauca, taču atbildes nebija.

—    Saton! — viņš iesaucās vēl skaļāk, tomēr viss palika klusu.

Neatlika nekas cits kā rāpties lejup. Iezemieši sekoja. Vēl pēc mirkļa viņi visi stāvēja pie gultnes vidū izraktās bedres, kurai līdzās gulēja lāpsta. Varēja redzēt, ka tā ilgi lietota. Ambērs palūkojās apkārt.

Viņi atradās plašā padziļinājumā, kas, domājams, bija upes dziļākā vieta. Mēness apgaismotajā padziļinājuma pusē nevarēja redzēt neko tādu, kas noderētu par paslēptuvi cilvēkam. Gaismodams ar lukturi, Ambērs pavirzījās uz tumšāko padziļinājuma pusi un piepeši pamanīja iedobumu, ko pa daļai aizsedza nokaltis krūms. Uzreiz varēja redzēt, ka tā ir cilvēka roku ierīkota slēptuve.

Ambērs uzmanīgi piezagās pie iedobuma un ar strauju kustību atlieca krūmu. Atskanēja šāviens, viņš sajuta, kā pulveris apsvilina seju, un cieši pieplaka zemei. Abibo, kurš bija mazliet nostāk, centās pierāpties tuvāk. Ambērs tam brīdinoši uzsauca. Iedobumā parādījās kāda roka ar lielu revolveri, stobrs bija vērsts pret iezemieti. Ambērs zibenīgi satvēra un izgrieza šāvēja delmu.

—   Nolādēts! — atskanēja saniknota balss, un revolveris nokrita zemē.

Ambērs, kas vēl arvien turēja roku, rāmi uzrunāja šāvēju:

—   Saton!

—   Kas jūs tāds esat? — uzrunātais pārsteigti jautāja.

—   Jūs mani pazīstat kā Ambēru.

—    Deviņi pērkoni! Atlaidiet roku, es tūlīt iznākšu… Es nospriedu, ka jūs esat viens no Alebilendas iedzimto izlūkiem.

Ambērs atlaida roku, un no iedobuma izrāpās netīrs, noskrandis jauneklis. Tas nepārprotami bija Satons. Puisis izslējās visā augumā un kā atvainodamies teica:

—    Šķiet, es ne visai laipni jūs uzņēmu, bet man patiešām prieks, ka jūs esat šeit… Šeit, pie Dimantu straumes…

Viņš pamāja uz upes gultni un skumīgi pasmaidīja. Ambērs neko neatbildēja.

—   Man jau sen vajadzēja doties prom, — turpināja Satons.

—   Šinī alā ir tik daudz dimantu, ka… Pie velna šos nolādētos niekus! — viņš negaidot iesaucās un noliecās pie alas ieejas.

—    Tēvs, — jauneklis klusu uzsauca, — nāc ārā, es tevi iepazīstināšu ar kādu īstenu godavīru.

Ambērs bija pārsteigts un apjucis reizē.

—   Mans tēvs nav vesels, — paskaidroja jaunais Satons.

—   Jums vajadzēs palīdzēt aizgādāt viņu prom no šejienes.

XVI

Dimantu atradņu akciju sabiedrība. Kapitāls — 800 000 sterliņu mārciņas. 100 000 akcijās ar nominālo vērtību 5 sterliņu mārciņas. 30 000 akcijas ar nominālo vērtību 10 mārciņas. Valde:

Alfons Lambers, dibinātājs un priekšsēdis; Džordžs Vaitijs, dibinātājs; Barons Grifins Pulerdžers; Lords Korsingtons.

Tā bija rakstīts prospektā, kas tika piesūtīts visiem, kuri spekulēja biržā ar vērtspapīriem.

Lambers un Vaitijs izvairījās atklāti vērsties pie sabiedrības, kā tas pieņemts lietišķos darījumos.

Viņi atgriezās Anglijā loti lietišķi un apmierināti.

Likteņa ironijas pēc Satona lakatiņā atrastie dimanti kalpoja kā pierādījums atradņu esamībai un palīdzēja šo vīru plāna īstenošanā.

Pa ceļam uz Angliju viņi lauzīja galvu par to, kādā ceļā šie akmentiņi nokļuvuši Satona lakatiņā un kā iezemieši to atraduši, taču tā ari netika pie skaidrības.

Toties prospekta sacerēšana viņiem sagādāja patiesu prieku, turklāt pavisam viegli izdevās iegūt pāris ievērojamu cilvēku piekrišanu kļūt par sabiedrības valdes locekļiem. Projekts patiešām guva atsaucību.

Tiesa, netrūka arī skeptiski noskaņotu laužu, kas gribēja zināt, kur īsti atrodas tik bagātīgas dimantu raktuves, taču sabiedrības dibinātāji par to daudz nebēdāja un izmantoja dažu viltību, veidojot savu lolojumu. Izdevumu tāmē tika iekalkulētas lielas summas atradņu pilnīgai izpētei un ierīkošanai, pašu dimantu ieguvei un ceļu ierīkošanai.

Biznesa avīžu reportieri nesaprašanā šūpoja galvas. Vieni tūlīt steidzās visu apstrīdēt, citi bija romantiskāk noskaņoti un saviem laikrakstiem gatavoja optimisma pilnus materiālus. Daudzi jaunajai akciju sabiedrībai vispār neveltīja nekādu vērību, turēdamies pie zelta likuma, ka nav reklāmas bez apmāna.

Dažiem akcionāriem patīk noslēpumainība, viņi lidinās mākoņos un sapņo par miljoniem, ar riebumu noskurinādamies, iedomājoties par divus vai trīs procentus lielu pelņu. Tādi ļaudis sapņo par bagātībām, kas iegūstamas vienas nakts laikā, rīta avīzēs arvien cer sagaidīt ziņu, ka akcijas, par kurām samaksāti trīs šiliņi, cēlušās par tūkstoš punktiem, un rēķina, cik lielu pelņu iegūs, ja būs īpašnieki tūkstotim šādu akciju.

No tādiem akcionāriem Lambers gaidīja visvairāk, un viņš nekļūdījās.

Guvums, ko solīja dimantu raktuves, nebija paredzams, tika atzīta arī riska iespējamība, tomēr liekot noprast, ka veiksmes gadījumā gaidāma ievērojama peļņa.

Dažas dienas pēc prospektu izsūtīšanas pienāca pirmā atbilde, tai sekoja citas, līdz vēstules straumēm vien sāka plūst uz sabiedrības biroju. Lambers cītīgi apkopoja adreses, biezā kantorgrāmatā pierakstīdams upuru vārdus.

—   Reizēm tu spēj būt vienkārši lielisks, Lamber! — jūsmoja Vaitijs.

Lambers apmierināti smaidīja, labpatikā berzēdams rokas.

Viņi ieturējās pašas dārgākās Londonas viesnīcas restorānā un pa atvērtajiem logiem vēroja ielas drūzmu.

—    Mūsu projekts ir lielisks, — Lambers atkal tīksmīgi saberzēja rokas. — Tiešām lielisks. Mums nu paveras tādas iespējas… Un ja vēl es varētu aizmirst par tiem Satona akmentiņiem…

—    Nesāc nu no gala. Labāk priecājies, ka viss tā beidzies. Ak jā, vakar es redzēju Ambēru.

Pēc atgriešanās Anglijā Ambērs šos vīrus vairs nein teresēja. Viņi atcerējās to ar pārākuma pilnu nepatiku, tā, kā ļaudis, kam negaidīti veicies, mēdz domās kavēties pie saviem mazāk veiksmīgajiem līdzgaitniekiem.

Viņu pasākums toties zēla un plauka. Prospekts darbojās nevainojami, pat lieliski, un seifā plūda nauda.

—    Ja mums šī lieta izdosies pilnīgi, tad es vairs neturpināšu, — apcerīgi bilda Vaitijs. — Negodīgums nav neko vērts.

Bija jau trīs pēcpusdienā, kad Lambers samaksāja rēķinu un abi vīri izgāja no restorāna. Dzīvi sarunādamies, viņi soļoja pa laužu pārpilno ielu uz cirka pusi.

—    Starp citu, — teica Lambers, — Ambērs pārradās Londonā sestdien.

—   Un Sintija?

—    Sintija atgriezās jau ātrāk, — īgnā balsī turpināja Lambers, jo bija meiteni apciemojis un uzņemts ļoti vēsi.

—    Nemaz neizskatās, ka viņa nesen pazaudējusi brāli. Ne melna tērpa, ne sēru… Ik vakaru teātri, koncerti… Bezsirdlga radība…

Vaitijs paraudzījās biedrā un jautāja:

—   Kas tev to teica?

—    Kāds paziņa, — Lambers bezrūpīgi meloja. Vaitijs palūkojās pulkstenī.

—   Man šodien paredzēta kāda satikšanās, — viņš sacīja.

—   Vai šovakar Pinoka klubā saredzēsimies?

—   Jā, es noteikti tur būšu.

Vaitijs apstādināja taksometru un lika braukt uz pirmo viesnīcu, kas iešāvās prātā. Kad viņi bija aizbraukuši tik tālu, ka Lambers tos vairs nevarēja redzēt, Vaitijs nosauca citu adresi. Viņš gribēja apciemot Sintiju Satoni.

Vaitija un Lambera atšķirīgā iedaba visvairāk izpaudās briesmu reizēs. Lambers lāvās panikai un nespēja apsvērt, kā no briesmām izvairīties. Viņš labāk centās par tām pat nedomāt. Vaitijs turpretim skatījās briesmām acis un aukstasinīgi analizēja situāciju.

Kad taksometrs piestāja pie nama, kurā dzīvoja Sintija, Vaitijs lika šoferim uzgaidīt, tad piezvanīja. Durvis atvēra istabene.

—   Vai mis Satone mājās? — Vaitijs jautāja.

—    Nē, ser, — istabenes atbilde neizklausījās sevišķi pārliecinoša.

—    Esmu ieradies loti svarīgā jautājumā, — Vaitijs neatlaidās.

—   Man loti žēl, ser, bet viņas nav mājās…

—    Jā, es zinu, — Vaitijs uzsmaidīja, — bet tomēr piesakiet, lūdzu!

—    Ser, mis Satones tiešām nav mājās. Viņa piektdien atstāja Londonu. Es viņai varētu nosūtīt vēstuli, ja jūs to uzrakstītu.

—    Jūs sakāt, piektdien… — Vaitijs atcerējās Lambera teikto, ka Ambērs ieradies sestdien. — Ja jūs man iedotu adresi, es pats nosūtītu vēstuli, jo lieta tiešām ir steidzama.

Istabene noliedzoši papurināja galvu:

—   Es nezinu adresi, ser. Visu korespondenci es sūtu uz banku, un no turienes tā tiek pārsūtīta tālāk.

Vaitijs neticēja arī šoreiz. Atkal iesēdies taksometrā, viņš nolēma uzmeklēt Ambēru un uzzināt, vai tas jau ir

lasījis akciju sabiedrības prospektu.

*

Ambēra rokās tiešām bija nonākuši vairāki prospekta eksemplāri.

Pat sapņainais Pīters piepeši sāka interesēties par apšaubāmajām akcijām. Atgriezies Anglijā, Ambērs apmeklēja savu draugu un atrada viņu cītīgi studējam Āfrikas pētnieku piedzīvojumus, kurus aprakstīja prospekta autori.

Ambērs draudzīgi uzsita draugam uz pleca, iekārtojās savā parastajā vietā pie loga un jautāja:

—   Pīter, kādai lasāmvielai tad tu esi nodevies šoreiz?

—    O, tas ir mazs darījums, — uzrunātais atbildēja. — Pavisam mazs darījums, Ambēr. Es dažreiz spekulēju. Esmu nopircis visdižākās blēžu bandas akcijas, par tām tu savulaik jau esi dzirdējis.

Ironiski pašūpojis galvu, Ambērs atbildēja:

—   Blēži nemaksā nodokļus, mans draugs.

—    Nekad neko nevar iepriekš paredzēt, — pašapzinīgi iebilda Pīters. — Man ir piecdesmit Acteku kompānijas akciju.

Joprojām smaidīdams, Ambērs turpināja iztaujāt:

—   Un kādas vēl?

—   Vēl man ir akcijas sindikātā Elisondo.

Ambērs atkal pasmaidīja.

—   Nogrimušais spāņu kuģis ar dārglietām, vai ne? Varu derēt, ka tev pieder vēl kādu divu tādu akciju sabiedrību papīrīši, kuru mērķis — atgūt bagātības, ko slēpj okeāna dzelme.

Pīters smaidīdams piekrita.

—   Parādi man šo prospektu!

Romantiskais Pīters pasniedza vērtīgo dokumentu.

—    Savādi, — noteica Ambērs, kad bija izlasījis dokumenta tekstu, — loti savādi.

—   Kas ir savādi, Ambēr?

Ambērs aizsmēķēja.

—    Viss ir savadi, mans nelabojamais optimist. Vai tad tev nebija savādi ap sirdi, saņemot manu vēstuli no pašas Āfrikas?

—   Jā, tas bija jocīgi, — nopietni piekrita Pīters. — Es jau izdomājos visvisādi. Starp citu, reiz lasīju romānu par kādu vīru, kas bija notiesāts nevainīgs. Viņam piesprieda cietumsodu, bet viņš…

—   Zinu, zinu, — Ambērs viņu pārtrauca. — Bieza migla sedz ūdens klaju, viņš bēg no akmeņlauztuvēm, kurās tiek kalpināts. Viņa draudzenes greznā jahta to gaida atklātā jūrā… Cietumsargi šauj uz bēgli, trauksmes zvans piedimdina gaisu, bet maza laiviņa sagaida varoni krastmalā un izglābj…

—    Tu nu gan esi īstens grāmatu tārps! — cieņas pilnā balsī noteica Pīters. — Nu man skaidrs, ka tu esi lasījis šo romānu. "Likteņa vajātais" — es to sauktu par šedevru. Viņa…

—    Zinu, zinu. Saki, Pīter, vai tu neuzņemtos kādas pūles manā labā?

Pīters izbrīnījies paraudzījās pār brillēm.

—    Kādas pūles? — viņa balss mazliet drebēja. — Es neesmu vairs tik jauns un mana sirds vairs nav tik stipra kā agrāk.

Ambērs pasmaidīja un ņēmās Pīteru mierināt.

—   Tas nebūs nekas sevišķs, manu Pīter. Vai tu nevēlētos kļūt par kompanjonu kādam kungam, kurš patlaban atveseļojas no pārciestas slimības, kas skārusi viņa prātu un gandrīz padarījusi šo vīru ārprātīgu?

Pītera acīs Ambērs samanīja tādas šausmas, ka tūlīt pat steidzās mierināt.

—    Nē, nē, precīzāk sakot, viņš jau tagad ir atveseļojies, kaut gan bija kāds posms… — un viņš piepeši aprāvās pusvārdā.

—    Es ļoti paļaujos uz tevi un ceru, ka tu par to nevienam neteiksi ne pušplēsta vārda, — Ambērs turpināja. — Man šķiet, ka tu esi pats piemērotākais cilvēks šim darbam, Pīter.

Klauvējiens pie durvīm pārtrauca viņu sarunu.

—   Ienāciet!

Durvis atvērās, tajās stāvēja Vaitijs.

—    Ā, tad lūk, kur jūs esat! — ienācējs noteica, palikdams pavērtajā durvju ailē un turēdams rokās savu spožo cilindru. Sejā viņam bija samākslots smaids.

—    Nāciet vien iekšā, — laipni aicināja Ambērs. — Tev taču nekas nebūs iebilstams? — viņš vērsās pie Pītera, kas papurināja galvu.

—   Nu, ko jūs vēlaties teikt?

—   Es jūs meklēju, — atbildēja Vaitijs.

Viņš apsēdās uz piedāvātā krēsla un turpināja:

—   Es jau paredzēju, ka būsiet šeit, jo zināju, ka mēdzat šo kungu apciemot.

—    Vārdu sakot, — pārtrauca Ambērs, — jūsu auto pabrauca man garām, jūs mani pazināt un nolēmāt sekot pienācīgā attālumā. Es taču jūs redzēju…

Vaitijs nemaz neapmulsa.

—   Tam ir jābūt rūdītam blēdim, kas jūs spētu apmānīt, kaptein. Ierados pie jums… — tajā brīdī viņš ieraudzīja uz galda prospektu. — Vai jūs to jau lasījāt?

—   Jā, lasīju, — norūca Ambērs. — Godam nostrādāts. Nu, vai naudiņa jau ienāk?

—    Lēnām, loti lēnām, — Vaitijs meloja. — Cilvēki nemaz tik lēti neuzticas kuram katram pasākumam.

—   Jā, skumji, skumji, — piebalsoja Ambērs. — Un ari žurnālisti neprot radīt uzticību.

—   Tur jau tā lieta, — piekrita Vaitijs. — Mēs pat īpaši necentāmies informēt presi.

—  Jūs nosūtījāt informāciju biržas kantorim, — atbildēja Ambērs. — Tad vēl informējāt biznesa laikrakstus…

Vaitijs neteica nedz jā, nedz nē.

—   Es jums gribētu jautāt sekojošo, — viņš ieminējās. — Mēs jums sniedzām neapstrīdamus pierādījumus tam, ka esam atklājuši atradnes… Vai nevēlaties iestāties mūsu sabiedrībā?

Tik nekaunīgs priekšlikums pārsteidza pat Ambēru. Paskatījies Vaitijā, viņš bilda:

—    Vaitij, jūsu pēdējie vārdi patiešām liecina par jūsu vienreizējo nekaunību!

—  Vai varu parunāt ar jums divatā? — Vaitijs palūkojās uz Pīteru, taču Ambērs papurināja galvu.

—   Visu, kas jums man sakāms, varat pateikt Pītera klātbūtnē.

—    Labi. Ko jūs teiktu par šādu piedāvājumu — jūs kļūstat par mūsu sabiedrības dalībnieku un mēs dodam jums 4000 mārciņas skaidrā naudā un 10 000 mārciņas akcijās?

Ambērs pabungoja pa pulēto galda virsmu un pēc brītiņa atbildēja:

—   Nē, mana dala sabiedrībā arī tāpat ir pietiekami liela.

—   Kādā sabiedrībā? — ātri ievaicājās Vaitijs.

—   Dimantu atradņu akciju sabiedrībā.

Vaitijs paliecās pretim Ambēram un, acis piemiedzis, nobēra:

—  Jums mūsu sabiedrībā nepieder ne akcijas.

Ambērs iesmējās, tad atteica:

—   Tieši otrādi, man pieder daļa dimantu atradņu akciju!

—   Ja tas ir tā, tad tā nav mūsu sabiedrība, — Vaitijs iesaucās.

—   Jā, un ari atradnes nav jūsu, — apstiprināja Ambērs.

XVII

Kā jau norunājuši, Vaitijs un Lambers sastapās Pinoka klubā. Kad ieradās Vaitijs, Lambers spēļu istabā kavējās viens pats. Viņš bija tērpies frakā un aiz gara laika izlika pasjansu.

Ieraudzījis savu sabiedroto, viņš neizpratnē iesaucās:

—   Sveiks, Vaitij! Kāpēc tu neesi pārģērbies?

Vaitijs rūpīgi aizdarīja durvis un apvaicājās:

—   Vai šeit mūs neviens nedzirdēs?

Lambers sarauca pieri.

—   Kas tad nu atkal nav kārtībā?

—    Nekas nav kārtībā! — Vaitijs rādījās neparasti uztraukts. — Es sastapos ar Ambēru.

—   Un tāpēc nekas nav kārtībā?

—   Klusē, Lamber. Lieta ir nopietna. Es atkārtoju — lieta ir ļoti nopietna. Es tikos ar Ambēru, un viņš visu zina.

—   Ko zina?

—   To, ka mēs neesam atklājuši atradnes.

Lambers nicīgi iesmējās.

—   To var pateikt kurš katrs! Kā viņš to pierādīs?!

—    Pastāv tikai viens vienīgs pierādījums, un viņš to ir atradis.

—    Un tas būtu? — pēc maza klusuma brīža jautāja Lambers.

—    Viņš atklājis īsto Dimantu straumi… Nemaz nestrīdies, Lamber, es to zinu noteikti. Klausies!

Vaitijs piebīdīja tuvāk krēslu un iesāka:

—   Vai tu zini, kādēļ Ambērs devās turp?

—   Meitenes dēļ, es domāju.

—    Nekādas meitenes dēļ! — Vaitijs pārtrauca. — Viņš devās turp, jo valdība domāja, ka atradnes ir Portugāles teritorijā… Tavs nepareizais kompass viņus noveda no ceja. Visi tavi muļķīgie piesardzības paņēmieni izrādījušies nekam nederīgi! Un tavas pūles tikt pie nepareiza kompasa arī bija veltīga laika nosišana. Jo nepareizs bija ari plāns!

Vaitijs trieca dūri pret galdu.

—    Es neņemos apgalvot, ka vecais Satons apzināti to uzzīmēja nepareizu… Bet tomēr viņš to izdarīja. Tu viņam iedevi nepareizu kompasu, ar kuru viņš nevarētu atrast atpakaļceļu uz atradnēm. Viņš zināja, ka kompass ir nepareizs, tāpēc sagatavoja nepareizu plānu. Dots pret dotu!

Lambers piecēlās un rupji uzbrēca:

—  Tu esi zaudējis prātu! Un pat ja tā, kas par to?!

—    Kas par to!? Tu runā kā galīgs ēzelis! Ambērs taču var mūs iznīcināt! Viņam vajag tikai pakustināt pirkstu, lai izputinātu mūsu sabiedrību. Un rīt viņš droši vien sāks rīkoties. Pēc tam Koloniju ministrija mums pieprasīs uz kartes uzrādīt, kur atrodas dimantu atradnes, un nedējas laikā mums tas būs jāizdara.

Lambers atslīga krēslā un nodevās pārdomām. Beidzot viņam radās priekšlikums:

—   Mēs varētu paņemt visu ienākušo naudu un pazust.

Vaitijs izpūda smieklos.

—    Tu esi finansu ģēnijs! — viņš noelsās. — Tavs prāts tev vairs pilnīgi neklausa! Tavas idejas liktos smieklīgas pat desmit gadus vecam bērnam! Pazust! Ja viņi pamanīs kaut mazāko gatavošanos bēgšanai, puse Londonas detektīvu tūlīt sāks tevi izsekot. Tu…

—   Apklusti beidzot! — iesaucās Lambers. — Es esmu piekusis no tavas pļāpāšanas.

—   Tu jutīsies vēl vairāk piekusis, kad būsi nosēdējis pirmos gadus no sava soda laika cietumā. No turienes tu neizbēgsi. Mūs nevar glābt nekas, mums būs jāpasaka, kur atrodas raktuves.

—   Bet kā?

—   Ir kāds, kas zina, kur tās atrodas… Sintija Satone to zina noteikti, varu kaut saderēt. Arī Ambērs zina… Un vēl dažs labs… Bet jaunkundze zina pavisam noteikti.

Vaitijs noliecās pie Lambera un iečukstēja tam ausī:

—    Ir nodibināta vēl viena Dimantu atradņu akciju sabiedrība, un šoreiz runa ir par īstajām atradnēm, par Dimantu straumi. Ak, Lamber, ja tu būtu kaut mazliet apdomīgāks, viss būtu mūsu rokās.

Lielāka iespaidīguma labad ar pirkstu badīdams Lambera baltā krekla krūtežā, Vaitijs ņēmās izskaidrot viņam savu plānu.

—   Ja mēs varētu aiziet uz Koloniju ministriju un teikt: "Lūk, šeit mēs atklājām savas atradnes!", un ja tās pavisam nejauši atrastos turpat, kur Ambēra raktuves, tad mūs apstiprinātu par īpašniekiem, bet Ambēra sabiedrību likvidētu.

Lamberam pamazām atausa gaisma.

—    Par to, ka esam atklājuši atradnes, mēs ziņojām, — turpināja Vaitijs. — Ambērs iesniegs tādu pašu paziņojumu, taču mēs būsim aizsteigušies viņam priekšā, vai saproti?

—   Ne visai, — atzinās Lambers.

—    Protams, protams, kur nu tev to apjēgt! — uzkliedza Vaitijs. — Lūdzams, saproti — ja mēs norādīsim noteiktu vietu, kur esam atklājuši atradnes, tad Koloniju ministrija prasīs Ambēram, kur atrodas viņējās, un Ambērs būs spiests atbildēt: "Jā, tā ir tā pati vieta, kur atrodas manas atradnes." Taču mums būs priekšroka, jo par atklāšanu ziņojām jau sen, bet Ambērs to darīs tikai tagad!

Lambers beidzot saprata un sāka apsvērt iespējas.

—   Kā tu visu to uzzināji? — viņš jautāja.

—    Ambērs izteica mazu brīdinājumu… Savukārt es ķēros vērsim pie ragiem un devos uz Koloniju ministriju. Man tur ir pazīstams kāds jauns cilvēks, kas zināja stāstīt, ka kuru katru dienu mēs saņemsim uzaicinājumu precīzi norādīt atradņu vietu. Acīmredzot pastāv kāds idiotisks likums, kas to paredz.

—     Es par to biju pavisam aizmirsis, — samierinoši piebalsoja Lambers.

—    Nerunā niekus! Tu to nemaz nevarēji aizmirst, jo tu to nezināji, — īgni attrauca Vaitijs. — Pārģērbies un pēc stundas atnāc pie manis uz viesnīcu.

—   Ikviens saprātīgs priekšlikums man ir pieņemams, — atbildēja Lambers.

Pēc stundas viņš ieradās mazajā viesnīcā, kur Vaitijs bija ierīkojis kaut ko līdzīgu galvenajam štābam. Viesnīca atradās kādā pavisam šaurā ieliņā un rādījās esam visai necila, toties Vaitijs aizņēma visu otro stāvu, kurā bija trīs istabas.

Pēc divām stundām Lambers viesnīcu atstāja. Acīmredzot saruna ar Vaitiju bija noritējusi apmierinoši. Lambera pēdējie vārdi bija:

—   Mums tikai jābūt ļoti uzmanīgiem. Vaitijs neko neatbildēja, vienīgi apvaicājās:

—   Uz kuru pusi tu iesi? Es tevi pavadīšu.

—   Uz Vestminsteru, gar Temzu.

Viņi soļoja pa mazo ieliņu, tad šķērsoja plašu ielu pie nacionālliberālu kluba. Kad abi vīri nonāca Temzas krastā, Vestminsteras tornī pulkstenis nosita vienpadsmit. Viņiem tuvojās kāds ubags, lūgdams žēlastības dāvanas.

—   Dažus pensus naktsmājām… Neko neesmu ēdis… Vīri gan saklausīja lūgumu, taču izlikās to nedzirdam.

Ubags joprojām sekoja. Kad trijotne nonāca laternas gaismā, Vaitijs apsviedās un satvēra sekotāju aiz apkakles.

—   Draudziņ, ļauj uz tevi paskatīties, — viņš nošņācās. Sekotājs izrādījās negaidīti dūšīgs un sparīgs vīrs. Ar

nonīkušam ubagam neraksturīgu spēku tas atbrīvojās no Vaitija tvēriena. Vaitijs tomēr paguva vīru aplūkot tuvāk. Neskūtā seja bija stingriem, noteiktiem vaibstiem.

—    Paklausieties, nav labi darīt pāri nabaga cilvēkam. Labāk atstājiet savas rokas kabatās.

Vaitijs sameklēja naudas gabalu un iedeva ubagam:

—    Te būs, mans dēls, ej kaut ko iedzert un tad liecies gulēt.

Trūkumcietējs pateicās, apsviedās uz papēža un pazuda.

—    Re nu, tava sirds tomēr apžēlojās, — noteica Lambers, kad viņi devās tālāk.

—    Jā, iespējams, ka es biju izšķērdīgs, — pasmīkņāja Vaitijs. — Vai tu labi apskatīji viņa seju?

—   Nē.

Vaitijs iesmējās un teica:

—   Tas bija detektīvs, ja vēlies zināt. Kāds vīrs no Skotlendjarda, vārdā Mērdoks.

—   Ko viņš gribēja? — uztraucās Lambers. — Kā viņiem nav kauna izsekot tādus cilvēkus kā mēs!

—   Neesi taču idiots! — nošņācās Vaitijs. — Kā tev šķiet, vai Ambērs necenšas mūs notvert savos tīklos?

Vestminsterā viņi šķīrās. Vaitijs soļoja atpakaļ pa to pašu ceļu un apturēja automobili. Atskatījies un pārliecinājies, ka neviens viņu nedzird, viņš palūdza:

—   Aizvediet mani uz Viktorijas ielu!

Pusceļā viņš mainīja adresi, uzsaukdams šoferim:

—   Uz Keningstonu!

Taču, aizbraucis līdz turienei, viņš izkāpa no auto un iesēdās tramvajā, kas to aizvizināja vēl tālāk.

Vaitijs meklēja cilvēku, kuru sauca Koels. Šis vīrs jau agrāk bija izpildījis Vaitija un Lambera uzdevumus un neatteiksies arī turpmāk, to Vaitijs zināja droši. Ja vien Koels nav miris vai nesēž cietumā, viņš būs atrodams savā parastajā krogā. Un Vaitijam laimējās. Koels tiešām sēdēja ierastajā dzertuvē un, par lielu pārsteigumu Vaitijam, pat nebija piedzēries. Vaitija iesūtītais zēns paaicināja Koelu uz ielas. Mazliet minstinādamies, Koels izsoloja no kroga un pagājās līdz stūrim, kur to gaidīja Vaitijs.

—    Jau nodomāju, ka mani meklē policija, — pazinis Vaitiju, Koels noteica. — Šķiet, neko tādu gan neesmu izdarījis, bet, ko var zināt, labāk uzmanīties.

Koels bija gara auguma, platiem pleciem, ar masīvu galvu un diezgan atbaidošu seju.

—    Nu, kā sokas jūsu lietas, ser? — viņš sāka tērgavot. — Man joprojām klājas visai nelāgi. Darba nav. Un dzīve nemaz nerādās esam tik vienkārša, kad nav darba. Nekad vēl neesmu bijis tādā trūkumā kā pašreiz. Ja steigšus kaut ko neizdomāšu, nezinu, kā tas beigsies.

Bezdarbs bija Koela iecienītākā tēma, viņam patika būt upura lomā.

—   Vieni saka, ka vainīga valdība, citi — ka amerikāņu konkurence, bet pēc mana prāta…

Vaitijs viņu pārtrauca pusvārdā:

—   Koel, man tev ir darbs.

—    Pateicos jums, mister Vaitij, pateicos, — Koels pazemīgi klanījās. — Es ar lielāko prieku pieņemtu jūsu piedāvājumu, ja ar manu kāju nebūtu tik slikti. Jūs nemaz nezināt, kas man jāpārcieš mitrā laikā…

—   Darbs būs tev pa spēkam, — Vaitijs atkal pārtrauca runīgo vīru. — Tikai mazliet riska, un simt mārciņas rokā.

—  Mjā, — Koels kļuva domīgs. — Bet vai šis darbs mani nenovedīs cietumā?

—   Tā jau ir tava darīšana! — ja vajadzēja, Vaitijs spēja kļūt rupjš un cietsirdīgs. — Tu esi sēdējis arī par pavisam sīkiem nodarījumiem.

—   Tas tiesa, — Koels piekrita.

Vaitijs izņēma no kabatas naudaszīmi un teica:

—    Rīt vai parīt es pec tevis atsutīšu… Tu taču proti lasīt?

—   Jā, ser! Esmu apmeklējis skolu, mācījos labi un arī uzvešanās bija priekšzīmīga! — jautri attrauca Koels.

—   Vai tiešām? — vienaldzīgi bilda Vaitijs. Viņam nepatika, ja citi lielījās ar labu uzvedību.

Abi vīri šķīrās, un Vaitijs ar tramvaju aizbrauca līdz Temzas krastmalai. Viņš iegāja savā viesnīcā un paņēma mēteli, jo vakars bija vēss. Vaitijs bija nolēmis apmeklēt Pīteru un cerēja no tā šo to uzzināt. Ielas galā atradās kafejnīca, kurā pulcējās visi klaidoņi, kas dzīvoja tuvākajā apkārtnē. Vaitijs apsēdās pie galdiņa un pieticīgi pasūtīja tasi kafijas, tad sāka ieklausīties apkārtējo sarunās. Te runāja par ikdienišķām lietām un pārcilāja vietējās tenkas, kaut gan viesu starpā bija daudz tādu, kuri redzējuši Viņa Majestātes cietumus ne tikai no ārienes, bet arī no iekšienes. Par savu arodu gan te nerunāja neviens.

—    Vai tu redzēji, cik lepni šovakar aizbrauca vecais Pīters Masks? — ieminējās viens no apmeklētājiem.

—   Pīters aizbrauca?

—    Jā, automobilī. Un vēl iedeva veselu šiliņu Tomam par to, ka tas palīdzēja nest putnu būrīti.

—    Paskat tik, Pīters Masks aizbraucis, turklāt automobilī! Un es vienmēr domāju, ka viņš ir īstens skopulis.

—   Es arī tā domāju. Bet viņš neaizbrauca pavisam.

—    Kurp tad viņš aizbrauca? — Vaitijs pavirzījās tuvāk runātājiem.

—   Kaut kur uz Kentas grāfisti… Uz Meidstonu.

(Pīter, cik neapdomīgi! Vai nevarēji klusēt par savu ceļa mērķi?!)

—   Nē, ne jau uz Meidstonu… To vietu sauc…

—    Nu, turpat Meidstonā jau vien ir. Meidstona ir stacijas nosaukums.

Vaitijs izdzēra savu kafiju un devās uz viesnīcu gulēt.

XVIII

Ambēram patika pastaigāties pa šoseju, kas veda no Meidstonas uz Ročesteru, kaut gan citiem šī vieta šķita mazliet vienmuļa.

Sintija soļoja viņam līdzās un izskatījās nobažījusies:

—   Es baidos, ka laiks…

—    … Iespaidos nabaga Āfrikas apceļotāja veselību, — iesmējās Ambērs. — Pīters man nolasīja veselu lekciju par to visu. Viņš man skaidroja, ka sakarā ar straujo klimata maiņu var rasties smadzeņu iekaisums. Bet tas nav tiesa.

—   Man tavs Pīters patīk, — teica Sintija.

— Viņš ir savādnieks, — atbildēja Ambērs.

—   Tētis arī viņu mīl, — nopūtās Sintija. — Kā tev šķiet, vai viņš izveseļosies?

Ambērs uzreiz neatbildēja, un meitene piebilda:

—   Es vēlētos, lai tu man neko neslēp.

—   Ko lai saka… Es domāju, ka pakāpeniski viņa veselība uzlabosies.

—   Viņš taču nav… — Sintija aprāvās.

—    Nē, viņš nav ārprātīgs vārda parastajā nozīmē. Gluži vienkārši viņa apziņu pilnībā aizpilda viens vienīgs notikums, nejaujot prātam darboties citos virzienos.

—    Viņš ir zaudējis atmiņu, tomēr atceras mani un Dimantu straumi…

Tālāk viņi soļoja klusēdami. Abi bija pārāk aizņemti ar savām domām, lai sarunātos.

Māja, kuru bija nopirkusi Sintija, stāvēja nomajus no ceļa. Senāk te bija bijusi ferma, bet pēdējie īpašnieki to bija pārbūvējuši par omulīgu villu. Visapkārt pletās mežs, kas padarīja šo īpašumu par ļoti jauku atpūtas vietu.

Kad Sintija un Ambērs ienāca istabā, Frensiss Satons sēdēja pie kamīna un lasīja. Āfrikā pieredzētais bija licis jaunajam Satonam nobriest un izveidoties par īstu vīrieti. Arī ārēji viņš bija kļuvis par vīru. Bērnišķīgā sejas izteiksme bija pazudusi.

—   Kas jauns? — viņš jautāja.

Sildīdams rokas pie kamīna, Ambērs atbildēja:

—   Rīt Koloniju ministrija Lamberam liks precīzi norādīt atradņu vietu. Baidos, ka tas radīs viņam grūtības.

—   Jā, es arī tā domāju, — apstiprināja Satons. — Cik daudz laika viņam atvēlēs?

—    Nedēlu, un ja šajā laikā netiks dota izsmeļoša atbilde, Koloniju ministrija sastādīs atbilstošu aktu, kas pārtrauks Lambera uzņēmuma darbību.

—   Jā, visai neparasti, — bilda Satons.

—   Tiešām, neparasts gadījums, — Ambērs pasmaidīja.

—    Nesmejies, es labi apzinos, ka esmu vēl pienapuika, — Satons teica.

—    Es drīzāk domāju, ka tu esi jauks puisis, — Ambērs atkal pasmaidīja, un jauneklis nosarka.

—    Kur šobrīd ir tavs tēvs? — Ambērs piepeši ievaicājās.

—   Dārzā, kopā ar tavu draugu. Tā bija lieliska doma — atvest viņu pie mums… Kā viņu sauca, vai Masks?

—    Pīters, sauc viņu par Pīteru. Zini ko, iesim pie viņiem! —Ambērs ierosināja.

Viņi devās uz dārzu un atrada abus vīrus iegrimušus sarunā. Pīters stāstīja kaut ko aizraujošu un ar spieķi zīmēja smiltīs.

—   Tēvs, — rimtā balsī ieminējās Frensiss, — lūk, mūsu draugs kapteinis Grejs.

Vecais vīrs strauji pagriezās.

—   Kapteinis Grejs? — viņš jautāja un sniedza tam roku.

Vecā Satona apziņā pazibēja acumirklīgs atmiņas uzplaiksnījums:

—   Kapteini Grej, baidos, ka mans dēls uz jums šāva…

—   Tas nav svarīgi, mister Saton, — atbildēja Ambērs.

Vienīgais, kas slimā apziņā saistījās ar Ambēru, bija

dramatiskais notikums pie dimantu atradnēm. Kaut gan viņi redzējās katru dienu, vecais vīrs aizvien pieminēja tikai šo gadījumu.

Diendienā, no rīta sasveicinoties vai vakarā atvadoties, sarunas sākums vienmēr bija viens un tas pats: "Baidos, ka mans dēls uz jums šāva."

Viņi lēnām soļoja uz māju pusi. Ambērs ar Pīteru gāja nopakaļus, un Pīters teica:

—    Viņš izveseļosies. Pēdējo divu dienu laikā viņa stāvoklis ir uzlabojies.

—    Cik ilgi viņš jau bauda tavu dziedējošo ietekmi, Pīter? — jautāja Ambērs.

—   Divas dienas.

Kad viņi dzēra tēju, Ambēram bija iespēja pavērot veco

Satonu. Gadu viņam nemaz nebija tik daudz, taču pārdzīvojumi bija padarījuši vīra galvu sirmu un seju izvagojuši dzijām rievām. Ambērs nosprieda, ka vecais Satons ir vienos gados ar Lamberu.

Vecais Satons atbildēja tikai tad, ja to uzrunāja, bet pats nekad sarunas neuzsāka. Visbiežāk viņš sēdēja, noliecis galvu, un nervozi virpināja pirkstus.

Vīra saprāts noskaidrojās, tikai runājot par vienu vienīgu tematu, kuru visi baidījās pieminēt. Šis temats bija Dimantu straume.

Ambērs stāstīja par savu dzīvi Londonā, kad piepeši vecais Satons sāka kaut ko pie sevis murmināt. Sākumā tie bija tikai čuksti, bet, jo ilgāk viņš runāja, jo skaļāka kļuva balss. Vīrs it kā sarunājās pats ar sevi.

—    … Tur bija pazīmes, kas liecināja, ka atradnēm jābūt kaut kur tuvumā… Augsne bija zilgana, tāda, kas glabā sevī dimantus… Protams, tas bija ļoti negaidīti — atrast šādas pazīmes tālu no vietas, kur, mūsuprāt, vajadzēja būt atradnēm.

Uz brīdi iestājās klusums, neviens to nepārtrauca, un viņš turpināja:

—    Tas, ko biju dzirdējis par atradnēm, un paraugi, kurus tiku redzējis, lika domāt, ka tās drīzāk ir pierobežā vai vēl tālāk, nevis šeit… Tas pierādīja, ka esam meklējuši nepareizi… Nepareizi? Nē, tas nebūtu īstais vārds… Es vienīgi gribēju sacīt…

Viņš aizklāja seju ar rokām un vairs neteica ne vārda, kaut gan visi nogaidoši klusēja. Tā notika vienmēr, kad viņš iesāka kaut ko stāstīt — pietrūka kāda vārda, un, to meklēdams, viņš apklusa.

Drīz vien misters Satons devās uz savu istabu.

—   Viņam kļūst labāk! — priecīgi iesaucās Ambērs, kad durvis aiz vecā vīra bija aizvērušās. — Ar atradņu atklāšanu saistītais noslēpums sāk noskaidroties.

—    Tu droši vien domā, ka pa to laiku, kuru pavadīju kopā ar tēvu mežā, man izdevās uzzināt patiesību, — ieminējās Frensiss. — Diemžēl no tā brīža, kad abi nelieši mani pameta, līdz brīdim, kad tu mani atradi, viņš par to nerunāja ne vārda.

Ambērs nogaidīja, kamēr aizgāja Pīters, kas jau sāka pierast pie savas žēlsirdīgā brāļa lomas, un tad jautāja Frensisam:

—    Kad tu pirmoreiz saprati, ka viņš atklājis Dimantu straumi?

—    Precīzi neatceros. Kad atguvu samaņu, redzēju pār mani noliekušos cilvēku, kurš deva padzerties. Šķiet, viņš rriani arī paēdināja. Es toreiz biju loti nespēcīgs. Kad man kļuva labāk, sāku novērot, kā viņš rakņājas pa upes gultni.

—   Vai tad viņš bija normāls?

—    Jā, kaut gan mani nedaudz nomāca tas, ka reizumis viņš rīkojās dīvaini. Viņš nesa man akmentiņus un lūdza tos labi noglabāt. Lai viņu nekaitinātu, es tā arī rīkojos. Viņš vēroja, kā iesienu akmentiņus mutautā, turklāt es ne brīdi neiedomājos, ka tie ir dimanti.

—    Un tu visu laiku apzinājies, ka tas ir tavs tēvs, Frensis?

Viņš piekrītoši pamāja.

—    Jā, es to apzinājos pavisam noteikti. Biju taču vēl tīrais bērns, kad tēvs devās ekspedīcijā, un nu viņš vairs nemaz nebija līdzīgs tam cilvēkam, kas saglabājies manā

atmiņā. Centos viņu pierunāt kopā ar mani doties uz piekrasti, bet viņš par to negribēja pat domāt, tāpēc atlika gaidīt vienīgi laimīgu gadījumu, kad garām ies kāds iezemietis, un tad mēģināt nosūtīt ziņu. Taču iezemieši nez kāpēc uzskatīja šo vietu par bīstamu un tai netuvojās.

Tad Frensiss piecēlās un devās uz durvīm.

—    Es jūs uz brīdi atstāšu. Ja būšu vajadzīgs, atradīsiet mani bibliotēkā.

—    Bet es uz mirklīti atstāšu tevi, — Ambērs savukārt uzrunāja Sintiju, un viņa ar smaidu piekrita.

—    Frensis, — ieminējās Ambērs, kad durvis aiz viņiem bija aizvērušās. — Es tevi loti lūdzu — esi uzmanīgs ar mūsu projektu. Tu taču saņēmi manu telegrammu?

—  Jā. Bet kāpēc?

—    Projektā ir loti daudz informācijas, kas varētu noderēt Lamberam, — paskaidroja Ambērs.

—   Par to es nebiju iedomājies, — sacīja Frensiss. — Bet kā gan Lambers pie tā varētu tikt? Es taču grasījos to nodot mūsu mazajā provinces tipogrāfijā…

—   Ari es domāju, ka Lambers nebūs tik izveicīgs, bet to var paveikt Vaitijs. Rīt Koloniju ministrija viņiem liks paziņot par raktuvju atrašanās vietu, un tāpēc loti jāuzmanās, lai tie par to neko neuzzina no mums pašiem.

—    Skaidrs, — atbildēja Frensiss. — Es nokopēšu to plānu, ko tu sagatavoji, un nosūtīšu Koloniju ministrijai.

Ambērs atgriezās pie Sintijas, kura sēdēja dīvāna stūrītī pie kamīna.

—    Es vēlētos ar tevi nopietni parunāt, — viņš iesāka, apsēzdamies līdzās.

—   Ak, es tevi loti lūdzu — ne pārāk nopietni! — Sintija

Ambēru ķircināja. — Man gribētos kaut mazuliet izklaidēties.

—   Es ceru, tu saproti, ka apmēram pēc nedējas kļūsi loti bagāta cilvēka meita.

Tumsā Ambērs nevarēja labi saskatīt Sintijas seju, taču viņam šķita, ka meitene smaida.

—    Es to nezināju, — Sintija rāmi atbildēja. — Bet es paļaujos uz tevi. Un vispār— kāda tam nozīme?

—   Kāda tam nozīme? Ak, pilnīgi nekāda. Tikai es pats neesmu sevišķi bagāts.

Sintija gaidīja turpinājumu.

—   Vai tu to saproti? — Ambērs pēc brītiņa jautāja.

—    Es saprotu visu, kas jāsaprot. Mans tēvs kļūs ļoti bagāts, bet tu ne. Kas, tavuprāt, man vēl būtu jāsaprot?

Ambērs vēlējās, lai Sintija bez vārdiem saprastu to, ko viņš neuzdrīkstējās pateikt, taču viņa bija apbrīnojami spītīga.

Beidzot viņš sacīja:

—    Redzi, dārgā, es vēlētos, lai tu taptu mana sieva, bet tu pēkšņi esi kļuvusi tik ļoti bagāta…

Sintija iesmējās skaļi un sirsnīgi kā bērns.

—    Nāc, nāc taču un apsēdies man blakus! — viņa

pavēlēja. — Tuvāk, vēl tuvāk…

*

—    Sintija, dārgā, vai tu vēl neguli? — pavēris durvis, vaicāja Frensiss. — Ir jau divpadsmitā stunda. Mēs ar Pīteru sēdējām divatā un garlaikojāmies.

Viņš piegāja pie kamīna un pamanīja, ka uguns gandrīz izdzisusi.

—   Un par kamīnu jūs arī esat pavisam aizmirsuši…

Sintija piecēlās un vainīgi noteica:

—   Man šķiet, ka… kapteinis Grejs… mēs…

—   Bet man šķiet, ka vainīgā esi tu, — Frensiss iesmējās un noskūpstīja māsu. — Novēli Ambēram labunakti.

Kad Sintija bija aizgājusi, Ambērs jautāja Frensisam:

—   Tu tērzēji ar Pīteru? Bet es domāju, ka esi bibliotēkā.

—   Jā, es tiešām tur kādu laiciņu strādāju. Un tikām jūs šeit aizpļāpājāties.

Ambērs apmulsa un neko neatbildēja.

—    Manuprāt, Pīters ir neparasti interesants cilvēks, — Frensiss beidzot pārtrauca klusumu. — Mazā istabiņa, kuru mēs viņam ierādījām, pārpilna ar dēku literatūru, ar kuru tā aizraujas jaunatne.

Tai brīdī kāpnēs nodipēja steidzīgi soli, durvis atvērās, un uz sliekšņa parādījās Sintija nobālušu seju. Ambērs strauji piecēlās.

—   Kas noticis? — viņš jautāja.

—    Tēva nav savā istabā! — Sintija uztraukti skaidroja. — Gribēju viņam novēlēt labunakti, bet viņa tur nav!

Visi trīs saskatījās.

—    Tēvs droši vien ir dārzā, — rāmi bilda Frensiss. — Viņš nesen izgāja ārā, kaut gan es lūdzu to nedarīt.

Ambērs paņēma laterniņu, Sintija apmeta ap pleciem pledu, un visi trīs izsteidzās ārā.

—    Bibliotēkā vēl deg gaisma, — ievēroja Frensiss, un Ambērs devās to nodzēst.

Vakars bija miglains, taču tas meklējumus neapgrūtināja. Dārza pārmeklēšana palika bez sekmēm. Tālākajā dārza stūrī bija vārtiņi, kas veda uz šauru ieliņu. Visi devās turp. Pienākot tuvāk, Ambēram paspruka lāsts, jo vārtiņi bija vajā. Pie tiem balsnīja maza, acīm redzami no piezīmju grāmatiņas izplēsta lapiņa, uz kuras lielā steigā bija uzrakstīts:

Viņi to aizveda uz akmeņlauztuvēm. Steidzieties! Dodieties pa labi, kalnā!

Draugs.

—    Uzgaidi! — Ambērs satvēra aiz rokas Frensisu, kas jau grasījās traukties uz priekšu.

—   Dieva dēļ, Ambēr! Mēs nedrīkstam kavēties ne mirkli!

—    Pagaidi! — Ambērs atkārtoja un ar laterniņu ņēmās gaismot zemi pie kājām. Augsne bija mālaina un lietū izmirkuši. Varēja saredzēt pēdas, taču nevarēja noteikt, cik cilvēku te bijuši.

Viņi devās uz priekšu. Šeit zeme bija mīkstāka un vajadzēja parādīties pēdām, taču nekas nebija saskatāms. Acīmredzot cilvēks, kas ienācis pa vārtiņiem, bija spēris solus loti uzmanīgi.

—    Steigsimies! — mudināja Frensiss un pielika soli. Ambērs un Sintija sekoja.

—    Vai tev līdzi ir revolveris? — Ambērs pajautāja. Atbildes vietā Frensiss izvilka no kabatas ieroci.

—    Tu laikam tieši kaut ko tādu paredzēji? — Sintija ieminējās.

Ambērs mierīgi atbildēja:

—   Jā, kaut ko tamlīdzīgu.

Frensiss atskatījās pār plecu un sacīja:

—    Es nevaru saskatīt nekādas pēdas, bet mani tomēr uztrauc zīmītes saturs.

—    Dažas pēdas tomēr ir, — īsi noteica Ambērs, kurš visu laiku apgaismoja ceļu ar laterniņu. — Toties zīmītes saturs mani ne tik daudz uztrauc, kā dod vielu pārdomām. Paskat, kas tad tas?!

Ieliņas vidū vīdēja kaut kas melns, un Satons steigšus noliecās.

—    Tā ir cepure, — viņš pārsteigts izsaucās. — Mans Dievs, tā ir tēva cepure!

Ambērs apstājās. Dažas sekundes viņš klusēja un apdomājās, tad sacīja:

—   Es došos atpakaļ.

Pārējie paskatījās uz viņu pavisam izbrinīti.

—   Tu taču nepametīsi meklēšanu pusceļā? — uztraucās Sintija.

—   Vari uz mani paļauties, — Ambērs maigi atbildēja. — Tu, Frensis, dodies uz priekšu, līdz nonāksi pie strādnieku mājiņām. Tur palūdz, lai kāds nāk tev palīgā. Man šķiet, tu esi uz1 īstajām pēdām, bet es — uz vēl īstākām. Un būs labāk, ja Sintija ies kopā ar tevi.

Neteicis vairs ne vārda, Ambērs pagriezās un skriešus devās atpakaļ. Brālis un māsa noraudzījās viņam pakal, līdz tas pazuda tumsā, un tad devās uz priekšu.

—    Pilnīgi neko nesaprotu, — nomurmināja Frensiss, taču Sintija neatbildēja, jo bija loti uztraukusies.

Līdz strādnieku mājiņām bija jāsoļo apmēram desmit minūtes, bet gandrīz pusceļā, kur brauktuve meta asu līkumu, viņu priekšā piepeši iznira tumšs stāvs. Frensiss zibenīgi satvēra revolveri un raidīja spilgtu gaismas staru.

Sintija, kurai no uztraukuma gandrīz pamira sirds, atviegloti nopūtās, jo viņu priekšā stāvēja policists.

—    Nē, ser, šeit neviens nav redzēts, — viņš atbildēja uz Frensisa jautājumu. — Pirms pusstundas es it kā saklausīju kādus solus tur, lejāk, bet pēdējo triju stundu laikā šeit, kalnup, neviens nav nācis.

Frensiss īsumā pastāstīja par notikušo.

—   Nē, — nesteidzīgi atbildēja policists. — Šeit viņi nav redzēti, bet šis ir vienīgais ceļš uz akmeņlauztuvēm. Man šķiet, jūs būsiet tīšām maldināti un novirzīti no pareizā ceļa. Ja jūs uzgaidīsiet, kamēr tepat aiz stūra paņemu savu divriteni, es došos jums līdzi.

Atpakaļceļā Frensiss izstāstīja policistam par visu sīkāk.

—    Jūs esat maldināti, — atkārtoja policists. — Kāpēc gan viņiem būtu vajadzējis norādīt jums ceļu? Vai neturat aizdomās kādu no saviem draugiem?

—   Es domāju, ka Pīters… — iesāka Frensiss.

Tai brīdī klusumu pāršķēla divi revolvera šāvieni.

Policists uzlēca divritenī. Arī Frensiss kopā ar māsu steidzās uz māju pusi, nopakaļ policistam.

Šāvieni vairs neatskanēja. Kad Frensiss un Sintija galīgi bez elpas sasniedza vārtiņus, viņi atrada Ambēru un policistu dzīvi sarunājamies.

—   Viss kārtībā!

Ambērs to tīšuprāt teica možā balsī, lai nomierinātu Sintiju.

—   Kas noticis ar tēvu? — viņa uztraucās.

—   Tēvs tagad ir savā istabā, — skaidroja Ambērs. — Es atradu viņu sasaistītu dārza mājiņā.

Viņš paņēma trīsošo meiteni pie rokas un ieveda namā.

—    Tēvs izgājis dārzā mazliet pastaigāties, — Ambērs skaidroja, — un šie nelieši viņam uzbrukuši. Viņi bijuši trīs.

—   Kur viņi ir? — pilns cīņas spara, jautāja Frensiss.

—    Ļaundariem izdevās aizbēgt… Ielas galā tos gaidīja auto.

Viņi iegāja istabā.

—     Pīters šobrīd ir pie tēva, tu vari neuztraukties, — Ambērs mierināja Sintiju, kas bija pavisam bāla. — Iedzer kādu malku vīna, un es tev izstāstīšu visu no paša sākuma. "Drauga" rakstītā zīmīte man jau tūlīt radīja aizdomas. Tās pieauga vēl vairāk, kad uz ceļa neatradu nekādas pēdas. Pēdējais piliens bija uz ielas nomestā mistera Satona cepure. Tā, saprotams, bija viltība, lai mūs izvilinātu no mājas. Kad atgriezos, tūlīt pat no jauna sāku pārmeklēt dārzu un dārza mājiņā uzgāju sasietu jūsu tēvu. Mute viņam bija aizbāzta ar kabatlakatiņu. Tikko biju viņu atbrīvojis, izdzirdu dārzā balsis. Trīs vīri soļoja vārtiņu virzienā, taču bija pārāk tumšs, lai mēģinātu tos uzpazīt. Es tiem uzsaucu, lai apstājas…

—   Bet mēs dzirdējām šāvienus… — ieminējās Sintija.

Ambērs drūmi pasmaidīja.

—   Tā bija viņu atbilde, — viņš paskaidroja. — Es tiem sekoju līdz pat ielai, viņi šāva, un es nepaliku parādā. Šķiet, vienam no viņiem man izdevās trāpīt.

—   Tu neesi ievainots? — bailīgi apvaicājās Sintija.

—    Mis Sintija, — Ambērs mundri atbildēja, — es esmu sveiks un vesels.

—   Es toties nekādi nesaprotu, kāpēc viņi gribēja aizvest manu tēvu, — ieminējās Frensiss.

—    Jā, ari es to nesaprotu, — sacīja Ambērs. — Bet ielūkosimies bibliotēkā.

Visi trīs devās turp.

Bibliotēkā dega gaisma. Seifa durvis bija vaļā. Ambērs klusītēm iesvilpās.

—   Tad, lūk, kāpēc viņi izmānīja mūs no mājas, — viņš iesaucās. — Tas ir Vaitija darbs, un, man jāatzīst, tīri nostrādāts.

XIX

—    Vai varu doties tev līdzi? — jautāja Frensiss, bet Ambērs papurināja galvu.

—   Nē, tu paliksi šeit.

Ambērs jau bija pilnīgi gatavs ceļam. Sintija gatavoja viņam tēju un sviestmaizes.

—     Ir jau krietni pāri pusnaktij, — sacīja Ambērs, palūkojies pulkstenī. — Lūk, arī mašīna klāt.

Viņi izdzirda motora troksni, automobilis pieripoja pie parādes durvīm, un mirkli vēlāk istabā ienāca policists, kurš sasveicinājās un uzrunāja Ambēru:

—   Piedodiet, ser, ka aizkavējos, taču nebija viegli sapulcēt ļaudis un mans ziņojums policijā arī prasīja laiku. Mēs telefonējām uz visām pusēm, un tagad celi uz Londonu tiek stingri uzraudzīti.

Ambērs atvadījās no Sintijas un pārējiem, iesēdās automobilī blakus šoferim, un drīz vien tie traucās pa šoseju gluži vai sacīkšu auto ātrumā, samazinādami gaitu tikai tad, kad jau tuvojās Londonai.

Priekšpilsētā braucējus apturēja policists, un Ambēram vajadzēja uzrādīt personības apliecību. Pie viena viņš apvaicājās, vai nav redzēts meklējamais auto.

—   Nē, ser, — policists atbildēja. — Kāda mašīna ar trim vīriem gan it kā ir manīta, bet tad vēl nebija izvietoti mūsu posteņi. Spriežot pēc apraksta, kuru jūs nodevāt policijai, tie bijuši tie paši, kuri tiek meklēti.

Ambērs pateicās seržantam, un viņi devās tālāk uz pilsētu. Tā kā Lambera un Vaitija adreses Ambēram bija zināmas, auto apstājās tās ielas galā, kurā atradās Vaitija viesnīca.

—   Mazliet tālāk jūs atradīsiet kafejnīcu, — Ambērs sacīja šoferim. — Paēdiet un tad atgriezieties šeit.

Iela, kurā atradās viesnīca, bija pilnīgi tukša. Londonā lietus nebija lijis un ielas — sausas. Pirms piezvanīt pie duvīm, Ambērs ar lukturīti rūpīgi apgaismoja ieejas kāp• nes, taču nekas neliecināja, ka pa tām kāds nesen būtu uzkāpis. Vaitija māliem notraipītie zābaki noteikti būtu atstājuši pēdas.

Ambērs piezvanīja. Viņam par lielu izbrīnu durvis tūlīt pavērās. Šveicari šajā nakts stundā taču parasti gul tik cieši, ka nav pat pamodināmi, bet šis vīrs šķitās kādu gaidām.

Tomēr Ambērs acīmredzot tas nebija, un durvis tūlīt pat pievērās pavisam mazā spraudziņā.

—   Ko vēlaties, ser? — šveicars aizdomīgi jautāja.

—    Es vēlētos dabūt istabu vienai naktij, — paskaidroja Ambērs. — Tikko atbraucu no kontinenta.

—    Es gan nezinu, vai mums atradīsies kāda istaba, — šveicars izvairīgi atbildēja. — Kur jūsu bagāža?

—   Ak, tā vēl atrodas stacijā.

Ambērs izvilka no kabatas maku, izņēma piecmārciņu banknoti un pasniedza to šveicaram.

—    Netirgosimies nu tik ilgi nakts melnumā! Ņemiet šis piecas mārciņas kā iemaksu un atrēķiniet no tām sev kaut ko par pūlēm. Esmu taču jums sagādājis pietiekami daudz pūlu…

Šveicara naidīgums un aizdomīgums tūlīt pagaisa.

—    Ser, saprotiet mani pareizi… — viņš ņēmās skaidrot, rādīdams Ambēram ceļu.

—   O, es jūs lieliski saprotu, — Ambērs to pārtrauca. — Kur jūs mani izmitināsiet? Vai otrajā stāvā?

—    Otrais stāvs ir aizņemts, ser. Kad piezvanījāt pie durvīm, es tieši nodomāju, ka kopā ar draugu atgriežas tas kungs no otrā stāva.

—   Kungi droši vien uzdzīvo? — piemiedzis aci, Ambērs šķelmīgi apvaicājās.

—   Kungs jau vienreiz bija atnācis, apmēram pirms stundas, bet tad atkal aizgāja, laikam darīšanās.

Šveicars ierādīja Ambēram lielu istabu trešajā stāvā un paskaidroja, ka šeit viņš būšot viens.

—   Vai neko nevēlaties? — viņš vēl apjautājās.

—    Nē, pateicos, — Ambērs noraidoši papurināja galvu un, izgājis gaitenī, gaidīja, kad šveicars būs nokāpis lejā.

Vēl kāpnēs tas apstājās un pavaicāja, vai kungs nevēlas tēju, taču Ambērs noraidīja ari šo piedāvājumu. Šveicars devās lejup pilnīgā neizpratnē, brīnīdamies par neparasto viesi.

Ambēram tomēr bija kāda vēlēšanās, taču to viņš šveicaram neminēja. Proti, viņš vēlējās zināt, vai kāpnes nečīkst. Novilcis mēteli, Ambērs pagājās pa gaiteni un pārliecinājās, ka kāpnes neizdveš ne skaņas. Nedrīkstēja zaudēt laiku, tāpēc, nogaidījis, kamēr lejā apklust šveicara soli, viņš mudīgi noāva kurpes un nokāpa otrajā stāvā. Šeit atradās trīs savstarpēji savienotas istabas, katrai no tām bija durvis arī uz gaiteni. Pirmās durvis nebija aizslēgtas, un Ambērs devās iekšā. Spriežot pēc iekārtojuma, pirmā istaba kalpoja par kabinetu, nākamā bija guļamistaba, bet durvis uz trešo telpu izrādījās aizslēgtas. Ambērs izgāja gaitenī un ieklausījās. Valdīja pilnīgs klusums, tikai kaut kur lejā bija dzirdama klusa svilpošana, tur laikam vēl rosījās šveicars.

Ambērs apsvēra situāciju. Ja viņš mēģinātu atvērt trešās istabas durvis, kas veda uz gaiteni, tad troksnis varētu piesaistīt šveicara uzmanību, tāpēc tajā vajadzēja iekļūt no guļamistabas puses. Viņš atgriezās savā numurā, izņēma no mēteļa kabatas nelielu futrālīti un atkal devās lejā. Pēc neilga brīža durvis bija vaļā. Ambērs ieklausījās, taču gaitenī neatskanēja ne troksnītis, un viņš iegāja trešajā istabā.

Telpas vidū stāvēja galds, uz kura gulēja dažas avīzes ar aizvakardienas datumu. Ambērs pasmaidīja. Vaitijs šeit tātad nebija rādījies divas dienas. Līdzās avīzēm mētājās kāds pusducis vēstuļu. Pavirši pārmeklējis istabu, Ambērs secināja, ka nozagtie dokumenti diezin vai varēja būt paslēpti šeit. Drošības pēc viņš tomēr pacēla matraci un palūkojās zem paklāja.

Dokumenti acīmredzot atradās pie Vaitija. Ambērs izklaidīgi sāka šķirstīt vecās avīzes, apdomādams, kā rīkoties tālāk, taču tieši tajā brīdī izdzirda troksni pie viesnīcas ieejas. Tūlīt pat notrinkšķēja zvans, un Ambērs metās ārā, gaitenī.

Apakšā šveicars sarunājās ar atnācējiem, un Ambērs vēl nebija paguvis tikt līdz trešajam stāvam, kad tie jau sāka kāpt augšup.

Vaitijs un Lambers iegāja pirmajā istabā, slēdzenē noklakšķēja atslēga. Ambērs nokāpa otrā stāva gaitenī un klusi pavēra neaizslēgtās guļamistabas durvis. Nu viņš varēja saklausīt sarunu blakusistabā. Runāja Vaitijs.

—  Tas mani tā pārsteidza… Vecais… Es domāju, ka viņš jau sen ir miris…

Lambers norūca kaut ko nesaprotamu. Vaitijs turpināja:

—   Es trakoti nobijos… Mēs saskrējāmies dārzā aci pret aci…

Ambērs piespieda ausi durvīm un tagad skaidri sadzirdēja katru vārdu.

—   Mums vēl ir loti daudz darāmā, — sacīja Vaitijs.

—    Koels taču nav ievainots bīstami? — apprasījās Lambers.

—     Nē, tikai niecīga skramba kājā… Tas nelietis Ambērs… Un te ir prospekts, ko viņi sagatavojuši…

Ambērs izdzirda papīra čaukstoņu, pēc tam iestājās klusums. Droši vien abi vīri nodevās lasīšanai.

—   Jā, — varēja dzirdēt Lambera apmierināto balsi. — Man šķiet, ka te ir pilnīgi visas mums nepieciešamās ziņas. Tagad mums nebūs grūti uzrādīt raktuvju atrašanās vietu. Paskat, te ir arī plāns!

Kādu brīdi nedzirdēja ne skaņas.

Ambēram vajadzēja rīkoties ātri. Pat ja Vaitijam un Lamberam neizdotos izgatavot plāna kopiju, viņi tomēr varētu uzrādīt atradnes, ja vien uzmanīgi izpētītu pašu prospektu.

Abi vīri galda lampas gaismā cītīgi pētīja prospektu un plānu. Sejās jaudās apmierinājums un alkatība.

—    Mums vajadzētu salīdzināt šo plānu ar kārtīgu karti, — ieminējās Vaitiji. — Dažas vietas man ir pilnīgi svešas… Šeit pat uzrādīti nosaukumi, kurus tām devuši iedzimtie…

—   Man mājās ir teicama karte, — sarosījās Lambers. — Paņemsim līdzi visus šos papīrus un… Mums taču nemaz nevajag uzrādīt pilnīgu plānu. Pietiks, ja precīzi zināsim raktuvju atrašanās vietu.

—    Nu labi, — negribīgi piekrita Vaitijs. — Tikai tas jādara nekavējoties. Ambērs mūs noteikti tur aizdomās, un jau rīt mums sekos vesels bars slepeno.

Vaitijs salocīja dokumentus un ielika tos aploksnē. Tad viņš kļuva domīgs:

—   Vai tu dzirdēji, ko teica šveicars? Naktī esot ieradies vēl viens viesis.

—   Jā, bet kas gan tur sevišķs?

—   Tas tomēr ir aizdomīgi, — iebilda Vaitijs.

—   Tu taču nedomā…

—    Nezinu… — Vaitijs nokremšlojās. — Visu laiku, kamēr esam šeit, man šis viesis neiziet no prāta. Iešu un paskatīšos uz viņa kurpēm.

—   Kam tad tas vajadzīgs?

—   Neuzdod muļķīgus jautājumus! — Vaitijs gandrīz vai iekliedzās. — Viesi vienmēr atstāj apavus aiz durvīm, un apavi var pastāstīt daudz ko.

Viņš atdeva aploksni ar dokumentiem Lamberam:

—   Sargā kā acuraugu un gaidi mani atgriežamies.

Izgājis gaiteni, Vaitijs uzmanīgi zagās augšup pa kāpnēm. Lambers gaidīja.

—    Lamber! — piepeši nočukstēja kāda balss aiz pievērtajām durvīm.

—   Jā!?

—   Dod ātri šurp aploksni!

Durvju spraugā parādījās nepacietīga roka.

—   Paliec istabā! Aploksni, ātri dod aploksni!

Lambers paklausīja. Roka satvēra aploksni, un durvis

aizvērās.

—    Sasodīts, kas tad nu lēcies? — Lambers pie sevis norūca un juta, ka nobāl. Balss bija skanējusi tik uztraukti, it kā draudētu lielas briesmas. Viņš saspringti gaidīja. Beidzot atskanēja steidzīgi soli un istabā iedrāzās Vaitijs.

—   Tur neviena nav, — viņš aizsmacis izmeta. — Tikai netīru cimdu pāris… Tas būs bijis Ambērs!

—   Ambērs?

—    Viņš mūs izsekojis… Taisāmies, ka pazūdam! Dod šurp aploksni!

Lambers tik tikko jaudāja izdvest:

—   Es taču tev to jau atdevu, Vaitij!

—    Ko tu mels! Tu man neko neesi devis! — Vaitijs vai plīsa aiz dusmām. — Ātri dod šurp aploksni!

—    Bet es taču tev to atdevu! — Lambers murmināja. — Tu izgāji, tad tūlīt pat atgriezies un paprasīji aploksni. Es vēl nesapratu…

—   Es ienācu istabā? Un tālāk?

—    Nē, nē, tu tikai pastiepi roku pa durvju spraugu un čukstus prasīji…

—    Ambērs! — Vaitijs iešņācās un lāva vaļu lamām. —

Ātrāk, idiot, kusties! Mēs vēl varam viņu panākt, viņš nevar būt tālu.

Abi traucās lejup pa kāpnēm. Ārdurvis bija vaļā.

—   Re, tur viņš ir!

Ielas laternu gaismā viņi pamanīja bēgošu stāvu un metās tam pakal.

Reti vēlīni gājēji izbrīnījušies noskatījās šajā skrējienā.

—   Ķeriet zagli! — kliedza Vaitijs.

Automobilis atradās tālāk, nekā to būtu vēlējies Ambērs, un, kad viņš beidzot to sasniedza, no stūra parādījās policists.

—   Ķeriet zagli! — vēlreiz iekliedzās Vaitijs.

—   Stāt! — un policists jau satvēra Ambēru aiz rokas.

Tajā brīdī piesteidzās arī abi gūstītāji.

—    Šis cilvēks mani apzaga! — uztrauktā balsī iesaucās Vaitijs.

—   Jūs loti maldāties! — Ambērs laipni un pavisam rāmi teica.

—   Pārmeklējiet viņu! Pārmeklējiet! —Vaitijs pieprasīja.

Ambērs pasmaidīja.

—    Mans dārgais Vaitij, policijai nav tiesību pārmeklēt uz ielas. Vai jūs patiešām nepārzināt pašas vienkāršākās tiesību normas?

Lai arī bija vēla nakts, sapulcējās bariņš ziņkārīgo, turklāt parādījās vēl divi policisti. Ambērs jutās apmierināts — viss noritēja tā, ka labāk nemaz nevarēja vēlēties.

—   Jūs turat aizdomās šo cilvēku? — jautāja policists.

—    Es vēlos atgūt savu īpašumu, — skaidroja Vaitijs. — Šis vīrs ir zaglis. Lai viņš atdod aploksni, kuru man nupat nozaga!

Abi pienākušie policisti bija izlauzušies cauri laužu bariņam un ar interesi sekoja notiekošajam. Ambērs pilnīgi atguva pašsavaldīšanos.

—    Esmu ar mieru doties uz policijas iecirkni, bet tikai kopā ar šiem vīriem, — viņš sacīja, uzsverot katru vārdu.

—     Es savukārt apsūdzu šos divus kungus zādzībā ar ielaušanos.

—    Vediet viņu uz iecirkni, — Vaitijs centās izvairīties.

—   Mēs abi arī tur ieradīsimies.

—    Paņemsim automašīnu, un lai šie kungi tūlīt pat dodas mums līdzi, — ierosināja Ambērs; — Es to pieprasu!

Vaitijs šādu varbūtību nebija paredzējis. Viņi bija iekrituši lamatās, un nu bija kaut kā jāizgrozās.

—    Mēs tikai paņemsim viesnīcā cepures un mēteļus, — viņš ieteicās.

Pirmais policists neziņā saminstinājās, jo pret to neko nevarēja iebilst. Tad viņš vērsās pie abiem pārējiem likuma sargiem.

—   Jūs pavadīsiet šos kungus uz viesnīcu, — viņš pavēlēja, tad uzrunāja Ambēru. — Savukārt jūs dosieties kopā ar mani uz iecirkni. Tā vien šķiet, ka esmu jūs kaut kur redzējis.

—    Iespējams, — piekrita Ambērs, sēzdamies automobilī. — Vienīgi loti ceru, ka jūs un jūsu kolēģi nepieļaus kļūdas. Tas jums var dārgi maksāt.

' — Paturiet savas rupjības pie sevis! — nošņāca policists un apsēdās blakus.

XX

—  Ja jums būtu kaut drusku apķērības, jūs tūlīt pat vestu uz iecirkni ari abus pārējos! — inspektors pikti bāra policistu.

Ambērs, kas sildījās pie kamīna, nāca policistam palīgā.

—   Te nekas vairs nav līdzams, inspektor. Policista vietā arī es diez vai rīkotos citādi. Nakts, bēglis un divi godājami kungi, kas dzenas tam pakaļ… Ko darītu jūs?

—   Nu jā, protams, — iesmējās inspektors.

—     Domāju, ka gaidīt nebūtu nekādas nozīmes, — Ambērs turpināja. — Mūsu draugi droši vien itin veikli būs aptinuši abus policistus ap pirkstu.

Izsūtāmais no viesnīcas atnesa Ambēra mēteli, un apģērbies viņš sacīja:

—    Šai lietai laiks pielikt punktu. Pierādījumu nu mums ir pilnīgi pietiekami.

Ambērs atsveicinājās un izgāja no inspektora kabineta. Automobili viņš nosūtīja uz Meidstonu pēc Frensisa un nebija pārāk pārsteigts, kad kopā ar brāli ieradās arī māsa. īsumā pastāstījis par saviem nakts piedzīvojumiem, Ambērs nopietni.teica:

—    Nu šī spēlīte ir gandrīz galā. Jau izsūtīta pavēle par Vaitija un Lambera arestu, un es ceru, ka līdz dienas beigām viņi būs aizturēti.

*

Kā jau Ambērs paredzēja, Vaitijam un Lamberam bija izdevies tikt vaļā no policistiem, kuriem pret tiem nebija nekādu aizdomu. Viņi devās uz Lambera viesnīcu, kur arī Vaitijs noīrēja sev istabu. Viņš arvien uzņēmās vadību kritiskos brīžos, un tā tas bija ari šoreiz. Sitijā viņi uzmeklēja veikalu, kas jau bija atvērts, un nopirka visu ceļojumam nepieciešamo. Vaitijam vajadzēja papildināt ari garderobi, jo uz savu viesnīcu viņš vairs nevarēja iet.

Lambers vēl joprojām nespēja nomierināties. Viņš drūmi blenza sienā un vienmuļi lādējās.

—    Nav nekādas jēgas izsamist, Lamber, — Vaitijs viņu pamācīja. — Neko darīt, bet šoreiz mums nav paveicies.

—    Vai mēs tomēr vēl nevarētu kaut kā izgrozīties? — žēli iejautājās Lambers.

—   Izgrozīties? Nedomāju vis. Kur ir čeku grāmatiņa?

Lambers pasniedza prasīto, un Vaitijs sāka rēķināt.

—    Seši tūkstoši trīs simti, — pēc brīža viņš noteica. — Ņemot vērā mūsu stāvokli, nemaz nav slikti, loti labs kapitāls. Mēs izņemsim visu, atstādami tikai simt mārciņas, jo rēķina slēgšana prasīs laiku.

Vaitijs paņēma pildspalvu un izrakstīja čeku uzrādītājam par seštūkstoš divsimt mārciņām, tad parakstījās un pasniedza to Lamberam, kurš pēc īsa pārdomu brīža arī uzvilka savu parakstu.

—    Pagaidi, — ieminējās Lambers, kad Vaitijs atkal paņēma čeku grāmatiņu. — Kurš ies pēc naudas?

—   Es, — Vaitijs atbildēja.

—   Un kāpēc tas nevarētu būt es? Mani bankā pazīst.

—    Tu… tu… — Vaitijs tikko valdījās. — Vai es jel kādreiz esmu tevi pievīlis?

—   Tas ir sarežģīts jautājums, — atbildēja Lambers.

Savaldījis dusmas, Vaitijs jau mierīgāk noteica:

—   Labi, ej pēc naudas, bet pasteidzies. Tūlīt atvērs banku.

—   Es nedomāju… Es nebūt neturu tevi aizdomās, Vaitij, — samierinoši bilda Lambers. — Bet darījums paliek darījums.

—    Ej un tik daudz nerunā! — Vaitijs viņu strupi pārtrauca, aptverdams, ka pēc naudas doties ir visai riskanti, jo iespējams, ka viņus jau meklē un banka ir brīdināta.

Pirms gājiena uz banku Lambers iegriezās savā istabā un tad devās pēc naudas.

Pēc pusstundas viņš atgriezās un atrada Vaitiju stāvam pie kamīna.

—    Kā redzi, arī es nekur neaizmuku, — Lambera balsī jaudās ironija.

—    Jā, patiešām, — Vaitijs piekrita. — Es tev uzticos vairāk, nekā tu man… Kaut gan, iznācis no bankas, tu taču gribēji aizlaisties ar visu naudu, vai ne?

Lambers piesarka.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — viņš jau zaudēja pacietību.

—   Es tev sekoju automobilī, — Vaitijs atzinās.

—    Un to tu sauc par uzticēšanos… — rūgti noteica Lambers.

—    Nē, es to saucu citādi: sargies pats, un Dievs tevi sargās, — pasmīkņāja Vaitijs.

Lambers iesmējās, tad izvilka kabatas portfeli un izņēma no tā divas naudas paciņas.

—    Lūk, tava dala, un, lūk — manējā. Viss piecdesmit mārciņu banknotēs. Tūlīt pārskaitīsim.

Un viņš tik zibenīgi ņēmās skaitīt naudas zīmes, it kā visu mūžu to vien būtu darījis.

Saņēmis savu tiesu, Vaitijs sakārtoja banknotes un iebāza tās kabatā. Tad viņš jautāja:

—   Un kā tu ieteiktu rīkoties tālāk?

—   Es braucu uz Holandi. Būs labāk, ja tagad šķirsimies.

—   Bet es došos uz Īriju, — meloja Vaitijs, pameta skatu pulkstenī un devās ārā no istabas.

Durvīs viņš vēl atskatījās:

—   Es tevi kaut kad apciemošu.

Taču Lambera istabā vairs nebija.

Pulksten vienpadsmitos no Viktorijas stacijas atgāja vilciens uz Eiropu, taču ar to braukt būtu bīstami, jo noteikti bija ieviesta pasažieru kontrole. Taču tieši tajā pašā stundā no Holbornas stacijas atgāja cits vilciens, kas pieturēja Hernhilā.

Vaitijs nolēma paņemt biļeti kādā ceļojumu birojā un automobilī doties uz Hernhilu. Kad viņš jau bija nopircis biļeti, prātā iešāvās piepeša doma.

Piegājis pie naudas maiņas kantora un pasniedzis divas banknotes, Vaitijs palūdza:

—   Samainiet man, lūdzu, simt mārciņas franču frankos.

Kalpotājs uzmanīgi apskatīja naudaszīmes, tad uzlūkoja

Vaitiju.

—   Vai jums tās nešķiet aizdomīgas?

—   Nē, — Vaitijs atbildēja, taču topatbrīd viņu pārņēma briesmīga nojauta.

—   Abām banknotēm ir vienāds numurs un abas ir viltotas, — paskaidroja kalpotājs.

Vaitijs steigšus izvilka no kabatas visu paciņu un sāka to pārbaudīt. Visām naudaszīmēm patiešām bija viens un tas pats numurs. Milzīgais apmulsums paglāba viņu no tālākiem jautājumiem, kas varēja izrādīties ne visai patīkami.

—   Jūs esat piekrāpts? — līdzjūtīgi apvaicājās kalpotājs.

—    Jā, — Vaitijs nomurmināja, iestūķēja viltoto naudu kabatā un izsteidzās no biroja. Lielā steigā viņš devās uz Lambera viesnīcu, taču tas jau bija paspējis aizbraukt. Runas par Holandi, protams, bija vistīrākie meli, to Vaitijs saprata loti labi.

Bēgot Lamberam šis tas bija piemirsies, kā jau tas mēdz gadīties lielā steigā. Kādā čemodānā bija ari nedaudz viltotās naudas. To viņš nebija ņēmis līdzi, lai aresta gadījumā nebūtu klāt nekādu pierādījumu. Istabas pārmeklēšana nelāva secināt, uz kurieni Lambers varētu būt devies. Te piepeši Vaitijs uz galdiņa pamanīja atvērtu vilcienu sarakstu un tūlīt visu saprata.

—    Izpriecu brauciens uz Nīderlandi!? — Vaitijs pasmaidīja, pat nemanīdams, ka pats ar sevi sarunājas skalā balsī. — Nav slikti izdomāts, Lamber. Šādus vilcienus policija parasti nekontrolē.

Vilciens atgāja no Holbornas stacijas bez ceturkšņa vienpadsmitos. Vaitijs paraudzījās pulkstenī. Bija bez divdesmit minūtēm vienpadsmit, tā ka paspēt vairs nevarēja. Taču pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda doma, kas lika traukties pie telefona un zvanīt uz dzelzceļa izziņu biroju.

—   Es gribētu zināt, — viņš aizelsies jautāja, — vai kādā no Londonas stacijām nepiestāj vilciens, kas atiet no Holbornas stacijas desmitos četrdesmit piecās.

—   Visās līdz pat Pendžai, — tūlīt pat sekoja atbilde.

—   Un cikos vilciens atiet no Pendžas?

—   Vienpadsmitos septiņpadsmit.

Vēl bija krietna pusstunda laika, vēl varēja pagūt. Vaitijs izskrēja no viesnīcas, ielēca taksometrā un uzsauca:

—    Uz Pendžas staciju! Maksāšu dubulti, ja tiksim tur pusstundas laikā!

— Pacentīšos, — atbildēja šoferis, taču bez īpašas pārliecības.

Auto traucās ar ātrumu, kas krietni pārsniedza atļauto. Laimīgi izlīkumojis cauri Vestendai un ticis uz šosejas, kur bija daudz mazāka satiksme, šoferis dzina braucamo pilnā gaitā. Lai arī tā, vilciens jau bija pienācis, kad Vaitijs, lēkdams pa diviem pakāpieniem reizē, beidzot uzskrēja uz perona.

—   Jūsu biļeti! — pieprasīja perona kontrolieris.

—   Man nav, es nopirkšu vilcienā.

—   Bez biļetes es jūs nevaru ielaist.

Vilciens bija turpat deguna galā, un Vaitijs mēģināja paslīdēt kontrolierim garām, taču spēcīga roka to atstūma malā un durvis aizvērās. Zaudējis, pēdējās cerības, Vaitijs atzvila pret sienu, viņa pirksti krampjaini sažņaudzās.

Kontrolieris paraudzījās nelaimīgajā vīrā un atmaiga.

—   Man loti žēl, ser, es…

Viņš apklusa un palūkojās uz vilcienu, kas tikko bija sācis kustēties, tad ātri atdarīja durvis.

—   Pasteidzieties, jūs vēl varat paspēt.

Vilciens jau uzņēma gaitu, un Vaitijam tik tikko izdevās ielēkt pēdējā vagonā. Aizelsies viņš atkrita solā un smagi elpoja. Vaitijs bija vesels un spēcīgs cilvēks, bet nu fiziskajai piepūlei pievienojās arī pēdējo stundu pārdzīvojumi.

"Visu novelt uz mani,"bezpalīdzīgs un niknuma pilns viņš domāja. "Pilnīgi visu uz mani vienu."

Naudas zaudējums viņu uztrauca mazāk nekā Lambera negodīgā rīcība. Visvairāk kremta tas, ka, iemānīdams viltoto naudu, Lambers lieliski apzinājās, kādas briesmas sagaida Vaitiju.

Uz Ambēru Vaitijs ļaunu prātu neturēja, tieši otrādi, būdams pieveikts, viņš ļoti augstu vērtēja sava pretinieka prātu un veiksmi. Viss Vaitija naids un niknums vērsās pret Lamberu, kura labā viņš bija iesaistījies neskaitāmos riskantos pasākumos. Abi piedalījās viltotās naudas lietā, un banknotes, kuras tam iedeva Lambers, nāca no vecajiem krājumiem, par kuriem Vaitijs neko nebija zinājis.

"Laist tās apgrozībā viņš neriskēja, bet man atdeva bez sirdsapziņas pārmetumiem," Vaitijs nomākts domāja, satvēris galvu rokās.

Pavadonis ar dīvaino pasažieri mēģināja uzsākt sarunu, bet tas pavisam negribīgi atbildēja ar strupu jā un nē.

Kad vilciens piestāja Čatamā, Vaitijs uzsita mēteļa apkakli un soļoja pa peronu, aplūkodams vagonus. Trešajā klasē nemanīja gandrīz nevienu braucēju, acīmredzot šādi izbraucieni nebija sevišķi iecienīti.

Trešā klase Vaitiju interesēja maz, viņš meklēja pirmās klases vagonus. Arī tie bija tikpat kā tukši. Beidzot viņš atrada meklēto. Lambers sēdēja viens pats vagona vidū, tukšā kupejā. Kad vilciens sāka kustēties, Vaitijs atdarīja kupejas durvis.

To, ka šajā vilcienā brauc Lambers, zināja vēl kāds. Ambērs steidzās ar tādu ātrumu, kādu vien spēja attīstīt jaudīgā mašīna. Ja šī ziņa būtu saņemta ātrāk, vilcienu varētu panākt jau Pendžas stacijā, un tas varbūt kaut ko mainītu divu cilvēku likteņos.

Kopā ar Ambēru bija ari inspektors Felss no Skotlendjarda.

' — Vai jūsu cilvēku būs pietiekami? — jautāja Ambērs, un inspektors tikai piekrītoši palocīja galvu, jo sarunāties tādā ātrumā braucošā auto bija grūti.

Tomēr inspektors pamanījās izteikt izbrīnu par to, ka Ambērs devies šajā braucienā. Taču tāda nu reiz bija Ambēra iedaba — piedalījies šajā lietā jau kopš paša sākuma, viņš vēlējās būt klāt arī tās finālā.

Viņi nonāca stacijā reizē ar ātrvilcienu un steidzās uz ostu, kur pasažieri jau kāpa uz kuģa, lai dotos uz kontinentu.

Uz katra trapa stāvēja divi policisti. Ritēja gaidu pilnas minūtes, un tad jau pēdējais pasažieris bija uz klāja.

—   Vai tiešām viņi… — vīlies iesāka Ambērs.

Šajā brīdī piesteidzās uztraukts dzelzceļa kalpotājs.

—    Atvainojiet, vai jūs neesat no policijas? — viņš aizelsies jautāja. — Vienā no pienākušā vilciena vagoniem ir noticis kaut kas briesmīgs… Kāds pasažieris neparko negrib izkāpt no vilciena…

Kad viņi piegāja pie vagona, Ambērs pavēra durvis un rāmi sacīja:

—   Izkāpiet, Vaitij!

Taču cilvēks, kas sēdēja vagona stūrī un skaitīja divas biezas naudas pakas, neko neredzēja un nedzirdēja.

—    Šī ir īsta nauda, — viņš murmināja. — Un arī šī, vai ne, Lambij? Šī te visa ir īsta naudiņa, bet tā bija viltota. Ak Dievs, Lambij, kāds nejēga, kāds šausmīgs nejēga tu vienmēr esi bijis!…

Izrunājot šos vārdus, viņš nopūtās.

—  Vaitij, kāpiet ārā! — Ambērs stingri atkārtoja.

Viņu ieraudzījis, Vaitijs piecēlās.

—  Ambēr, sveicināti! — viņš smaidīdams iesaucās. — Es jau nāku… Un kā klājas mūsu Dimantu straumei? Bet arī šeit ir kaut kas labs… Laba, pavisam īsta nauda… Palūk, paskatieties, ja neticat!

Vaitijs pameta banknošu paciņu gaisā, un Ambērs nevilšus atkāpās, jo nauda bija asiņaina.

—    Laba, pavisam īsta nauda, — Vaitijs turpināja. Viņa lūpas drebēja, un stingajās, acīs staroja savāda, agrāk neredzēta liesmiņa. — Pārējā bija viltota. Mans draugs Lambijs mani nodevīgi pievīla… Un man vajadzēja… Un man nācās viņu nonāvēt.

To sacīdams, Vaitijs iesmējās neprātīgiem smiekliem.

Zem sēdekļa viņi atrada Lamberu ar asiņojošu šāviena brūci krūtīs.

Beigas

Aizraujošs sižets, dēkas, romantika, eksotika un, protams, mīlas piedzīvojumi un pārdzīvojumi latviešu un cittautu rakstnieku darbos!

Izdevniecība tapals piedāvā lasītājiem izklaidējošās literatūras sēriju

Iznākušas:

kšp V. Bauma. Cilvēki viesnīcā Kā5 M. Cviks. Apburošais dēkainis

Bezbailīgie dš3 V. Kārkliņš. Vientulības kalns u^ P. Benčlijs. Žokļi

Sērija

iznācis P. Benčlija supertrilleris

Žokļi

Amerikāņu rakstnieka F. Benčlija (1940) romāns Žokli ir kjuvis par septiņdesmito gadu bestselleru. Daudziem šīs grāmatas sižets pazīstams no S. Spīlberga uzņemtās filmas Žokļi, kura savulaik guvusi grandiozus panākumus, apsteidzot pat slaveno grāvēju Krusttēvs (M. Pjūzo romāna ekranizējums). P. Benčlija Žokli ir nervus kutinošs "gabals" par Bailēm, Cilvēka cīņu cilvēkā, par sabiedrības rīcību saskarē ar briesmām, šīs rīcības sociālajām un psiholoģiskajām izpausmēm. Šobrīd P. Benčlija Žokli jau kļuvis par klasisku trillera (šausmu literatūras) piemēru, kuru kā vienu no "populārās rakstīšanas" (bestselleru) paraugiem min nopietnas enciklopēdijas un rokasgrāmatas.

Romāna darbība risinās Emitijā — autora fantāzijas radītā pilsētā netālu no Ņujorkas. Iedzīvotājus satriec baisma ziņa — pilsētas pludmalē parādījusies 20 pēdu gara baltā haizivs cilvēkēdāja. Bez vēsts pazūd cilvēki. Vēlāk krastā tiek izskalotas viņu sakropļoto ķermeņu atliekas. Jo ļaunāk, ka tas viss notiek kūrortsezonas atklāšanas laikā. Emitijai augu gadu jādzīvo no līdzekļiem, ko nopelna sezonas laikā. Ietekmīgāko finansiālo aprindu spiediena rezultātā policijas prefekts Martins Brodijs piekrīt pludmali neslēgt un noklusēt patiesību. Cilvēku dzīvības tiek pakļautas apzinātām briesmām. Bailes atklāt patiesību kļūst atriebīgas un postošas.

Ieskatam publicējam fragmentu no

P. Benčlija romāna Žokļi:

Milzīgā zivs ar īsiem sirpjveidīgās astes vēzieniem klusi slīdēja naksnīgajā ūdenī. Mute bija pavērta tieši tik, lai# ielaistu caur žaunām ūdens šalti. Citu kustību tikpat kā nebija, vienīgi šad tad zivs koriģēja šķietami bezmērķīgo virzību, viegli paceļot vai nolaižot krūšu spuru,tāpat kā putns maina lidojuma virzienu, nolaižot vienu spārnu un paceļot otru. Acis aklajā tumsā neko neredzēja, un pārējie jutekli mazajām, primitīvajām smadzenēm neko neparastu neziņoja. Zivs varēja peldēt miegā, tās kustību diktēja neskaitāmu miljonu gadu vecs instinkts: tā kā zivij trūka citām tik parastā peldpūšla un kustīgu žaunu vāku, kas grūž cauri žaunām skābekli saturošo ūdeni, tā dzīvoja, tikai pateicoties kustībai. Ja zivs kādreiz apstātos, tā nogrimtu dibenā un nobeigtos no skābela trūkuma.

Zeme šķita tikpat tumša kā ūdens, jo mēness nespīdēja. Jūru no krasta atdalīja tikai gara, taisna liedaga strēmele — tik balta, ka baloja tumsā. Gaisma no mājas, kas atradās aiz zāles kušķiem apaugušajām kāpām, krita smiltīs blāvām, dzeltenām strēlēm.

Mājas durvis atvērās, un koka verandā iznāca vīrietis ar sievieti. Kādu brīdi viņi stāvēja, raudzīdamies uz jūru, ātri apkampās un noskrēja pa nedaudzajiem pakāpieniem lejā, smiltīs. Vīrietis bija piedzēries un paklupa uz apakšējā pakāpiena. Sieviete iesmējās un saņēma viņa roku, tad abi kopā aizskrēja uz liedagu.

—       Vispirms jānopeldas, — ierosināja sieviete, — lai tev galva taptu skaidrāka.

—      Liec mieru manai galvai, — atteica vīrietis.

Smiedamies viņš atmuguriski nokrita smiltīs un novilka sievieti sev līdzi. Viņi taustījās viens otram ap drēbēm, savijās kopā un steidzīgā kvēlē svaidījās aukstajās smiltīs.

Pēc tam vīrietis nogūlās uz muguras un atvēra acis. Sieviete lūkojās uz viņu un smaidīja.

—      Kā nu tagad būs ar peldi? — viņa ievaicājās.

—      F,j vien. Es tevi šeit pagaidīšu.

Sieviete piecēlās un gāja, kamēr ap potītēm skalojās viegli vilnīši. Odens bija vēsāks par nakts gaisu, jo bija tikai jūnija vidus. Sieviete vēl uzsauca:

—      Vai tu patieSām negribi nākt?

Taču gulošais vīrietis neatbildēja. Viņa mazliet atkāpās, tad skriešus metās ūdenī. Sākumā viņas soļi bija lieli un graciozi, bet tad pret ceļiem plīsa mazs vilnītis. Viņa sagrīļojās, atguva līdzsvaru un metās pretī nākamajam vilnim jostasvietas augstumā. Ūdens sniedzās tikai līdz gurniem, viņa apstājās, atglauda matus no acīm un gāja tālāk, līdz ūdens apsedza plecus. Tad viņa laidās peldus — saraustītiem, nemākulīgiem vēzieniem, turot galvu virs ūdens.

Simts jardu no krasta zivs sajuta pārmaiņu rāmajā jūrā. Zivs neredzēja sievieti, vēl nesaoda viņu. Uz zivs ķermeņa visā tā garumā rindojās sīki gļotu kanāli ar nervu galiem, un šie nervi uztvēra svārstības un par tām ziņoja smadzenēm. Zivs pagriezās pret krastu.

Sieviete joprojām peldēja prom no krasta, reižu reizēm apstādamās, lai noteiktu savu atrašanās vietu attiecībā pret gaismu, kas plūda no mājas. Straumi nejuta, tā ka viņa nebija novirzījusies uz vienu vai otru pludmales pusi. Taču viņa pamazām zaudēja spēkus, tāpēc brīdi atpūtās, kājām irdamās pa ūdeni, un tad sāka peldēt malā.

Tagad svārstības kļuva spēcīgākas, un zivs sajuta laupījumu. Astes vēzieni paātrinājās, trenkdami uz priekšu milzīgo ķermeni ar tādu ātrumu, kas uzbudināja mazos, fosforescējošos ūdens dzīvnieciņus, tā ka tie sāka spīdēt, ietīdami zivi vizuļojošā mantijā.

Zivs draudīgi tuvojās sievietei un divpadsmit pēdu attālumā pabrāzās viņai garām sešas pēdas zem ūdens virsmas. -Sieviete sajuta tikai vilni, kas, likās, pacēla viņu uz augšu un atkal nolaida lejā. Viņa mitējās peldēt un aizturēja elpu. Vairāk neko nemanījusi, viņa turpināja neveiklo peldējumu.

Tagad zivs viņu saoda, un ūdens svārstības — saraustītas un asas — liecināja par upura nespēku. Zivs iesāka riņķot tuvu virsmai. Muguras spura izlauzās no ūdens, un aste, mētādamās uz priekšu un atpakaļ, ar svilpienu pāršķēla gludo ūdens spoguli. Nebeidzamas trīsas raustīja zivs ķermeni.

Pirmo reizi sieviete sajuta bailes, kaut arī nezināja, kāpēc. Augumam cauri izplūda adrenalīns, radot svelošu karstumu un skubinot peldēt ātrāk.

Sieviete domāja, ka atrodas piecdesmit jardu no krasta.Viņa varēja saskatīt baltu putu svītru, kur liedagā plīsa viļņi. Viņa redzēja mājas ugunis, un vienā mierinošā brīdī viņai pat šķita, ka redz kādu paejam gar logu.

Zivs peldēja apmēram Četrdesmit pēdu no sievietes, tad tā pēkšņi' šāvās pa kreisi, pilnīgi nozuda zem ūdens un, divreiz strauji atvēzējusi asti, metās sievietei virsū.

Sākumā sieviete domāja, ka aizķērusi ar kāju kādu klinti vai peldošu koka gabalu. Nekādu sāpju vēl nejuta, tikai vienu spēcīgu rāvienu aiz labās kājas. Ar kreiso kāju kuldama ūdeni, lai noturētos peldus, viņa iegremdēja krejso roku pika melnajā okeānā un sniedzās pēc pēdas. Viņa to nevarēja sataustīt. Sieviete pasniedzās augstāk pēc stilba, un tad viņu sagrāba pēkšņs nelabums un reibonis. Viņas meklējošā roka bija uzdūrusies kaula gabalam un lēverainai miesai. Sieviete saprata, ka siltā, pulsējošā straume, kas plūst pār viņas pirksdem vēsajā ūdenī, ir pašas asinis.

Sāpes un panika uzbruka reizē. Sieviete atmeta galvu un izgrūda dobju šausmu kliedzienu.

Zivs bija aizpeldējusi. Tā nesakošļājusi aprija sievietes kāju. Kauli un gaļa nogāja lejā pa vareno barības vadu vienā paņēmienā. Nu zivs atkal virzījās uz asins straumi, kas šlācās no sievietes augšstilba artērijas — tas bija tikpat precīzs un nemaldīgs signāls kā bāka skaidrā naktī. Šoreiz zivs uzbruka no apakšas. Atplestiem žokļiem tā brāzās augšup. Lielā, koniskā galva ietriecās sievietē kā lokomotīve, pasviežot upuri augšup. Žokļi sacirtās ap viņas ķermeni, samaldami putrā kaulus, miesu un iekšējos orgānus. Sakampusi mutē sievietes rumpi, zivs ar apdullinošu blīkšķi iegāzās ūdenī, izspļaudama putas un asinis spilgtās, fosforescējošās šļakatās. Zem ūdens virsmas zivs purināja galvu, robainie trisstūrveida zobi kā zāģis saplosīja pēdējās cīpslas, kas vēl nepadevās. Iiķis izjuka gabalu gabalos. Zivs rija, tad pagriezās un rija atkal. Tās smadzenes joprojām fiksēja signālus par tuvīnu laupījumu. Asinis un miesas atliekas peldēja ūdenī, un zivs nespēja izšķirt, kur rodams pats kumoss. Tā šaudījās^Jurpu turpu caur izplūstošo asins mākoni, virinādama muti un zvejodama kādu nomaldījušos drisku. Bet nu jau vairums gaļas gabalu bija prom. Daži lēni nogrima, nosēzdamies smilšainajā dibenā, kur tie laiski kustējās straumē. Daži zem pšas ūdens virsmas peldēja līdzi viļņiem, kuri izbeidzās piekrastes bangotnē.

Izdevniecība tapals jau izdevusi šādus E. Vollesa darbus:

Ceturtais mēris Pie i ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks

Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats

Viesnīca pie Temzas

Sagatavošanā:

Zilā roka

Grāmato var iegadāties nsās grāmatnīcās, Preses Apvienības kioskos un lauku pasta sakaru nodaļās. Tālrunis 280728

Jūsu īsākais un ērtakais

ceļš uz

pasauli

caur

LONDONU BERLlNI FRANKFURTI HAMBURGU

Informācija: 327 296, 225 021

Formāls 60x84/16. Kandapogas avīžu papīrs. Oftcla iespiedums. 12 uzskaites iespiedloksnes SIA "Tapals" reģistrācijas apliecība Nr. 2-0115. Iespiesto Mi "Preses nams", pas. Nr. 2054. Vāki iespiesti R/a "Latvijas Karte". Iesieta RIT I. cehā, l>uSkina 12.

[1]runa ir par portugālei un Lielbritānijai piederošām teritorijām Āfrikā gadsimta sākumā. Red.

Content

Volless Edgars Dimantu straume

IEVADS

I

II

III

IV

V

VI

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XVI

XVII

XVIII

XIX

Izdevniecība tapals piedāvā lasītājiem izklaidējošās literatūras sēriju