Volless Edgars

Diseldorfas slepkava

Edgars Volless

Diseldorfas slepkava

1. nodala KĀDĀ FEBRUĀRA VAKARĀ

Aizejošās februāra dienas mijkrēslis gūlās pār tukšajām, gluži vai izmirušajām Diseldorfas ieliņām. Laiks bija silts, iepriekšējā dienā uzsnigusl plānā sniega kārtiņa pamazām kusa. Mēness sudrabotā gaisma lija pār apsarmojušajiem lieveņiem, zemajiem namu jumtiem un laternu stabiem, pārklādama visu ar zilganu mirdzumu.

Vecpilsētas dakstiņu jumti, rātsnama smailais tornis un vecās nomales mājas, kas vakara klusumā slēpās cita aiz citas, šai fantastiskajā gaismā izskatījās kā sena, izbalējusi gravīra, kas glabājas kāda Dieva un cilvēku aizmirsta muzeja kaktā.

Uz mazas ieliņas stūra pie laternas staba, salīcis kā jautājuma zīme, parādījās tumšs stāvs. Pirmajā acu uzmetienā bija grūti pateikt, kam tas pieder — vīrietim vai sievietei.

Cilvēks lēni tuvojās laternai. Ienākot gaismas lokā, izrādījās, ka tas ir neliela auguma vīrietis, kas tērpies melnā mētelī un uzmaucis līdz pašām acīm mīkstu platmali.

Vīrietis apstājās pie laternas staba, it kā kaut ko pārdomādams. No malas skatoties, varēja likties, ka viņš ir piedzēries. Katrā ziņā šis virs uzvedās diezgan neparasti — nez kāpēc papliķēja stabu, vairākas reizes apgāja tam apkārt, tad piespieda seju pie saltā metāla, it kā nebūtu februāris, bet gan karsts jūlijs un viņš vēlētos atvēsināties.

Tad vīrietis pagāja nost no laternas un kādu bridi stāvēja, raudzīdamies krēslainajā ieliņā un ieklausīdamies klusajos vakara trokšņos.

Vīra mētelis pavērās, un vājajā gaismā iemirdzējās kāds priekšmets, kuru viņš rūpīgi slēpa uz krūtīm.

Nazis vai duncis? Taču tik teiksmainā stundā allaž viss šķiet mazliet noslēpumains un mīklains. Droši vien tā bija sudraba etvija vai kāds cits pavisam parasts priekšmets.

Ar šādām domām sevi mierināja visnotaļ cienījamā Ķīnas kundze, kas tieši patlaban tuvojās nepazīstamajam.

Viņa nebija nedz bailīga, nedz māņticīga, taču negaidīta sastapšanās klusā ieliņā, turklāt ar piedzērušos cilvēku, kas skūpsta laternas stabu, sevišķu prieku nesagādāja. Rūgtās pieredzes skolota, viņa zināja, kā dažreiz mēdz uzvesties piedzērušies vīrieši un uz ko viņi tādās reizēs spējīgi.

Viņas nelaiķa vīrs, ne mazāk godājamais Ķīna kungs, lai arī labsirdīgs un krietns cilvēks, sestdienas vakaros tomēr bieži vien iegriezās krogā, kur nereti nodzēra vai pusi nedēļas algas, un, mājās pārradies, uzvedās kā īsts nezvērs. Tādās reizēs viņa sitienus nācās izbaudīt ne tikai Ķīnas kundzei, bet ari visiem citiem, kas gadījās tuvumā.

Kinas kundze uz mirkli apstājās. Ieraudzījis sievieti, pareizāk sakot, izdzirdis viņas solu troksni, vīrietis atvirzījās no laternas staba un pazuda tumšajā ieliņā tik ātri, ka Ķīnas kundzei pat neizdevās ievērot, kur viņš palicis.

Vismaz tai brīdī, kad viņa atkal paraudzījās uz laternas slābu, tur vairs neviena nebija.

"Dievs pasargi," viņa nočukstēja un, juzdamās visai neomulīgi, devās tālāk, cenzdamās sevi mierināt ar izjustām, dievbijīgām pārdomām.

Brīdī, kad Ķīnas kundze tipināja garām laternas stabam, asa un, kā viņai šķita, zobgalīga balss, kas likās nākam vai no pašas pazemes, noteica:

— Labvakar!

Tas bija tik negaidīti, ka Ķīnas kundze izbailēs atsprāga sānis un tik tikko noturējās, nepaklupusi uz slidenās ietves.

Un tieši tajā mirklī notika kas negaidīts un patiešām šausmīgs. No tumšās ieliņas izdrāzās neliels cilvēciņš, kas stipri vien atgādināja velniņu, kādus pārdod Lieldienu tirdziņos. Gaisā pazibēja kāds spožs priekšmets, un topašbrīd negaidīts un straujš sitiens laupīja Ķīnas kundzei samaņu.

Bāls vīrietis ar asiem sejas pantiem, vēsām, cietsirdīgām acīm un koši sarkanām vampīra lūpām noliecās pār sniegā gulošo sievieti.

Rokā viņš turēja spožu dunci.

Uzbrucējs dažus mirkļus vēroja Ķīnas kundzi, tad pacēla dunci un lēni, ar mežonīgu baudu sāka durstīt sava upura ķermeni. Kaklā, krūtīs… Viens, divi, trīs… Pieci, desmit, divdesmit dūrieni.

No brūcēm plūda tumšas asinis un, sajaukdamās ar kūstošo sniegu, veidoja uz ietves sarkanas paltis.

Ķīnas kundzes vecmodīgā cepure bija atšlukusi pakausī. Lēns vējiņš skāra viņas sirmo matu šķipsnas, no deniņiem ritēja tumšsarkana straumīte…

Slepkava nesteidzīgi noslaucīja dunci upura mētelī, kādu brīdi pastāvēja, raudzīdamies nelaiķes nekustīgajā, šausmu izķēmotajā sejā, tad lēni sāka solot uz priekšu. Ejot viņš aizpogāja mēteli, zem kura bija paslēpts no asinīm vēl siltais asmens.

* * *

Padomnieks Kunca kungs gāja mājup no dzimšanas dienas svinībām. Viņš jutās sevišķi jautrā omā. Labo garastāvokli bija radījis izdzertais vīns un skaistās Rutas Korneres klātbūtne. Šī dāma šovakar pret Kunca kungu bija izturējusies īpaši mīli, ko gan nevarēja teikt par citām reizēm.

Tiesa, padomnieks savulaik bija atļāvies dažas vaļības, piemēram, centies noskūpstīt Rutu pašos negaidītākajos brīžos, taču, pēc Kunca kunga domām, meitene šajās reizēs pret viņu bija izturējusies netaisni. Tiešām, nepelnīti netaisni, jo viņš taču mēdza uzdāvināt viņai kādu nieciņu vai izdarīt kādu pakalpojumu. Padomniekam gan nācās atzīt, ka dāvanām meitene nevelta nekādu uzmanību. Daudz augstāk Ruta vērtēja tās ziņas, kuras padomnieka kungs vispirms pavēstīja tieši viņai.

Te jāpaskaidro, ka skaistā Ruta, kaut gan vēl itin jauniņa, strādāja par reportieri vietējā avīzē un ar šīs profesijas pārstāvjiem piemītošo zinātkāri, neatlaidību un vienkāršu ziņkāri vāca materiālus savam laikrakstam visur, kur vien bija iespējams kaut ko uzzināt. Pateicoties šim apstāklim, viņa iepazinās arī ar padomnieku. Pirmo reizi ieradusies Domes sēdē, Ruta no Kunca kunga pamanījās iegūt pašu jaunāko informāciju, sagādādama skaudības pilnus mirkļus spalvasbrāliem, toties priekpilnu brīdi redaktoram.

Šovakar, sava drauga Šlipes dzimšanas dienas svinībās, Kuncs beidzot piepildīja senilgoto sapni, kuru jau vairākus mēnešus bija lolojis savas savrupmājas kabinetā Šarlotenburgas ielā, proti, viņš bildināja Rutu. Piebildīsim, ka meitenes profesija raisīja viņā sašutumu un arvien bojāja omu.

Viņš uzskatīja, ka jaunai, skaistai meitenei no tik labas, senas ģimenes tādu darbu darīt nepiedienas.

Reiz tomēr Ruta pavisam strikti darīja galu padomnieka kunga dziļdomīgajiem prātojumiem, paziņodama, ka par šo tematu vairs nevēlas runāt.

"Katrai profesijai ir savas labās un sliktās puses," viņa paskaidroja. "Es neuzskatu, ka tā būtu sliktāka par kādas aukles vai skolotājas darbu, kuru darot nākas slaucīt bērniem degunus vai censties iedabūt viņu stulbajās galvās dažādas zinības. Bet varbūt, jūsuprāt, sievietei arī šodien drīkst būt tikai viens ideāls, kuru reiz pasludinājis ķeizars Vilhelms III, —bērni, virtuve, baznīca?"

Nedomādama, ka Kuncam būtu kas iebilstams, viņa turpināja:

"Neticu, ka šodienlga sieviete, kas uzaugusi pēckara grūtajos apstākļos, varētu kļūt par sievu kādam godājamam birģelim, kurš piedalās Domes sēdēs un brīvajā laikā audzē cūkas un vistas. Nē, ne jau tādēļ mēs esam mācījušās, ne jau tādēļ pavadījušas tik smagu bērnību un jaunību, lai tik necili beigtu savas dzīves gaitas. Protams, es nesapņoju par Holivudu, skatuvi un pārējiem niekiem, ar kuriem līdz neprātam aizraujas citas mana vecuma meitenes visā pasaulē. Paldies Dievam, arī bez Holivudas pietiek daudz citu interesantu nozaru, kurās jauna, enerģiska sieviete var izmēģināt savus spēkus. Kāpēc gan jums nepatīk mans darbs avīzes redakcijā? Vai es sniedzu nepareizas ziņas? Vai pēc labākās sirdsapziņas neizpildu visu, ko man uzdod? Protams, reportāžas vien nav mans dzīves mērķis, un es nemaz neapgalvoju, ka tās mani aizrauj tik loti, lai es nevēlētos darīt ko citu. Nebūt ne. Darbs avīzē man ir tikai līdzeklis, lai sasniegtu daudz svarīgākus mērķus. Protams, literatūrai kā tādai nav nekā kopīga ar avīzi, taču tā mums ir nesasniedzama. Iesācēji allaž atrodas izdevēju un lasītāju nevērības burvju lokā, un, lai no tā izkļūtu, jāveic kas pārdabisks. Tad nu mums talkā nāk avīze. Tas ir vienīgais ceļš, kā pamazām iekarot ievērību. Ar sīkumiem. Ja ir spējas, talants, vieglāk izvirzīties ar avīzes palīdzību, nevis staigājot pa redakcijām un piedāvājot savus sacerējumus, kurus neviens nelasa, ja jums nav vārda. Cejš uz slavu literatūrā sākas ar nelielu, desmit rindiņas garu ziņojumu par ugunsgrēku. Protams, ne jau visi, kas raksta par ugunsgrēkiem un pašnāvībām, kļūst rakstnieki, taču es runāju

tikai par patiesi talantīgiem cilvēkiem. Turklāt avīze var sniegt ko tādu, ko nesniedz citas profesijas, — iespēju samērā labi nopelnīt, darot darbu, kas tuvs literatūrai. Tam n loti liela nozīme."

Padomnieks Kuncs sirds dziļumos nepiekrita nevienam no meitenes argumentiem. Pirmkārt, viņš bija pārlieku aprobežots, turklāt alus piesātināts, otrkārt, uzskatīja to par jaunības aizraušanos, treškārt, domāja, ka ar savu prātu, pieredzi un īsteni vācisku neatlaidību galu galā izdosies uzvedināt ietiepīgo Rutu uz pareizām domām un panākt, ka viņa ir ar mieru salaulāties.

Turklāt Kunca kungam šķita, ka tieši šodien meitene viņa bildinājumu tikpat kā pieņēmusi. Taču tas patiešām bija tikai šķitums, jo Ruta ar pašu nopietnāko sejas izteiksmi par godāto padomnieku vienkārši zobojās, savukārt viņš to visu uztvēra loti nopietni.

Apreibis no iedomātās uzvaras, alus un vīna, padomnieks Kuncs nesteidzīgi soļoja mājup, kūpinādams kodīgu 1 cigāru un mazliet streipuļodams.

Liktenim bija labpaticis, lai viņš ietu pa to pašu ceļu, kuru nupat tika mērojusi Ķīnas kundze.

Nonācis līdz notikuma vietai, Kuncs nosprieda, ka pēc tik pamatīgas plostošanas agri vai vēlu pienāk brīdis, kad rodas vajadzība atbrīvoties no izdzertā šķidruma, un ka tumšā vakarā šajā klusajā vietā neviens pat nepamanīs, ka te kāds pārkāpj sanitārās normas un sabiedriskās kārtības noteikumus. Vientuļais laternas stabs šķita kā radīts, lai piestātu. Kunca kungs piegāja pie tā un piepeši, paklupis

pret kaut ko mīkstu un nenosakārņu, izstiepās visā garumā • līdzās sniegā gulošajam priekšmetam. Roka, kuru padomnieks krītot bija sadauzījis, pieskārās kaut kam mitram un lipīgam. Atguvies no pārsteiguma, Kunca kungs piecēlās un sāka masēt sasisto delnu. Paraudzījies uz to vājajā laternas gaismā, padomnieks pamanīja asinis.

"Sasodīts!" viņš klusībā nošķendējās. "Šķiet, esmu to savainojis līdz asinīm. Kāda nejēdzība. Visvisādi ļautiņi piedzeras līdz neatmaņai un gulšņā uz ielām, traucēdami kārtīgus cilvēkus. Kur gan skatās mūsu policija!?"

Viņš noliecās, lai apskatītu gulošo, un uzreiz pamanīja sirmos matus un asinis uz deniņiem.

"Sieviete! Ak Dievs! Cik zemu krituši cilvēki!"

Noliecies vēl zemāk, padomnieks ieraudzīja ko tādu, ka tūlīt pat atskurba un tūlīt pat mainīja savas domas par gulošo sievieti. Uz deniņiem, kakla un krūtīm melnēja sarecējušas asinis, vecās sievietes seja bija nāves moku izķēmota.

Padomnieks slāpēti iekliedzās, neveikli savēcināja rokas un skrēja, kur acis rāda, ik pa brīdim ietriekdamies ielas malās sakrautajās sniega kaudzēs, un beidzot pat pazaudēja galošu, kuru izdevās atrast tikai pēc pamatīgas meklēšanas, un labu brīdi nopūlējās, līdz atkal to uzstīvēja trīcošajā kājā.

Tā viņš noskrēja divus kvartālus, beigu beigās apstājās, lai atvilktu elpu, un tikai tad apjēdza, ka skrien pavisam pretējā virzienā.

Pirmajā mirklī Kunca kungs nolēma pēc iespējas ātrāk doties mājās, ieslēgties un nekad nevienam neteikt ne vārda par redzēto. Taču pilsoņa pienākums un apziņa, ka padomniekam, turklāt pilsētas Domes loceklim, tā rīkoties neklājas, lika izšķirties par citu lēmumu.

Izlēmis, kā tālāk rīkoties, padomnieks nedaudz nomierinājās un pat aizsmēķēja cigāru, kuru gan labu brīdi centās aizdedzināt no otra gala. Paveicis šo sarežģīto darbu, viņš devās uz policiju.

# * *

Vēsts par zvērīgo slepkavību acumirklī izplatījās visā pilsētā un neizsakāmi saviļņoja iedzīvotāju prātus. Nezin vai klusajā Diseldorfā varētu atrast kādu māju, kurā nepārrunātu šo drausmīgo nakts notikumu.

Padomnieks Kuncs kļuva par dienas varoni. Viņu vairākkārt nopratināja policijā un neskaitāmas reizes intervēja, visupirms jau, protams, daiļā Ruta. Tiesa, iznācis no policijas, pēc tam, kad bija paziņojis par notikušo, padomnieks viņai piezvanīja, pieceldams meiteni no gultas, un pastāstīja visu, ko redzējis.

Pie nakts zvaniem Ruta bija pieradusi. Viņa žigli apģērbās un, vēl samiegojusies, aizdrāzās uz policiju, kur viņai, kā ikvienam kārtīgam avīžniekam, bija sava pazīšanās un sakari.

īsa saruna ar dežurējošo policijas inspektoru, ātra upura apskate, un Ruta jau bija ceļā uz redakciju tipogrāfiju, kur pilnā sparā salika un aplauza iespiežamo materiālu un dobji dūca rotācijas mašīnas.

Meitene kā viesulis iedrāzās nakts redaktora Prenna kabinetā.

—   Kas noticis? — Prenns neapmierināti noburkšķēja, jo jau taisījās doties mājup. — Atkal esat izdomājusi kādu sensāciju, lai man nāktos te nīkt līdz rītam? Stāstiet labi mudīgi savus jaunumus. Avīze jau iet drukā, un diez vai varēšu jums ko līdzēt. Ievietosim rīta izdevumā, ja tas tiešām būs kas svarīgs.

—   Loti svarīgs, Prenn, — Ruta noteica un apsēdās mīkstajā krēslā pie rakstāmgalda. — Iedodiet man cigareti, un tad es visu pastāstīšu. Taču vispirms apturiet iespiedmašīnu. Šķiet, ka jums nāksies mainīt vienas lapas aplauzumu. Slepkavība…

—   Slepkavība? Labi. Taču, Dieva dēj, Ruta, ne vairāk par piecdesmit rindām!

Prenns pacēla tālruņa klausuli, dabūja savienojumu ar spiestuvi un iesaucās:

—   Kunsta kungs, apturiet mašīnu!

Dobjais troksnis, kas atplūda no pagrabtelpām, piepildīdams visu redakcijas ēku ar sīkām vibrācijām, apklusa.

Prenns nolika klausuli un straujiem soliem devās uz tipogrāfiju.

Nesagaidījusi cigareti, Ruta pasniedzās un pati paņēma to no kārbiņas uz Prenna galda, aizsmēķēja un sāka aprakstīt nakts notikumus.

2. nodala POLICIJA IR NEZI ŅĀ

Rīta laikrakstus izpirka pasakainā ātrumā. Avīžzēniem pat nevajadzēja izkliegt galveno sensāciju — Ķīnas kundzes slepkavību. Visi jau zināja par notikušo un pirka avīzi tikai tādēļ, lai savām acīm pārliecinātos par briesmīgo patiesību. Kā jau arvien, ziņu par slepkavību laužu valodas aiznesa uz visattālākajiem pilsētas nostūriem, dažādi izpušķojot un papildinot ar visneiedomājamākām detaļām, turklāt minot šai sakarā visnegaidītākos vārdus.

Morgā, kur atradās nogalinātās līķis, pulcējās daudz cilvēku, galvenokārt sievietes. Viņas vaimanāja, izdvesa nopūtas, šūpoja galvu un sastaptajām paziņām skaidroja, ka nekad nespētu skatīties uz kaut ko tik šausmīgu, tomēr ziņkārīgo pulks nesamazinājās. Beigu beigās šis svētceļojums uz morgu kļuva tik vērienīgs, ka policisti noslēdza durvis un pavēlēja nevienu nelaist pie līķa bez sevišķas atļaujas.

Policija sāka enerģiski darboties. Tika noskaidrots, ka

Ķīnas kundzei pilsētā nav neviena piederīgā. Viņa strādāja •veļas mazgātavā un liktenīgajā vakarā bija tur aizkavējusies, lai paveiktu visu darbu.

Viņas paziņas apgalvoja, ka Ķīnas kundze bijusi klusa, strādīga sieviete, ienaidnieku viņai nevarēja būt, līdz ar to versija par slepkavību atriebības nolūkā tika noraidīta. Protams, nevarēja arī pieļaut kādus romantiskus nozieguma motīvus, jo cienījamā kundze bija piecdesmit sešus gadus veca.

Medicīnas eksperts, kas apskatīja līķi, atrada divdesmit viena naža dūriena pēdas. Viens no dūrieniem — deniņos — acīmredzot bija izrādījies nāvējošs. Kaklā un krūtīs slepkava bija dūris jau samaņu zaudējušam upurim.

Nozieguma nejēdzīgā cietsirdība vedināja domāt, ka slepkava ir vai nu garīgi slims un izmucis no dziednīcas, vai arī piepeši sajucis prātā. Taču, apklaušinoties Diseldorfas un tuvākās apkārtnes psihiatriskajās slimnīcās, pirmais pieņēmums neapstiprinājās. Pēdējos mēnešos bēgšanas gadījumi nevienā no dziedinātavām nebija reģistrēti.

Visrūpīgākā meklēšana pilsētā nevainagojās panākumiem. Tika apcietinātas vairākas aizdomīgas personas, taču neko vairāk par klaidonību un citiem sīkiem pārkāpumiem policija tām inkriminēt nevarēja. Visi šie ļaudis ātri pierādīja savu alibi un tika atbrīvoti.

Noslēpumainais slepkava bija pazudis bez pēdām. Izmeklēšana pat nevarēja noteikt, vai viņš Diseldorfā dzīvo pastāvīgi vai arī šeit gadījies nejauši. Taču nebija nekādu šaubu, ka slepkava ir vājprātīgais ar spilgti izteiktām sadistiskām nosliecēm. To apstiprināja nozieguma neparastā cietsirdība un jelkāda motīva trūkums. Par to bija pārliecināti visi, kas piedalījās nozieguma izmeklēšanā.

* << *

Ikviena sensācija ar laiku zaudē savu svaigumu. Par sabiedrības intereses apsīkumu visupirms liecina laikrakstu ziņas. Milzīgos virsrakstus pamazām nomaina sīkāks šrifts, un sensacionālās ziņas, kas likušas šausmās nodrebēt visiem pilsētniekiem, pārslīd no lappuses uz lappusi, lai beidzot parādītos tikai kā piecas sešas petita rindiņas notikumu apskata slejā.

Tā droši vien beigtos arī Ķīnas kundzes slepkavības lieta. Divpadsmitajā februārī Ruta atnesa uz redakciju mazu rakstiņu, kurā informēja, ka noslēpumainās slepkavības izmeklēšana turpinās, taču pagaidām bez panākumiem. Redaktors ar zilu zīmuli lapiņas augšmalā uzrakstīja: Petita hronika un iemeta to lielajā iespiešanai sagatavoto materiālu kaudzē, kur jau dusēja informācija par demobilizēto kareivju sapulci, kādu pašnāvības mēģinājumu un sīkām zādzībām.

Taču liktenim labpatika, ka trešā februāra slepkavība tikai aizsāka vēl drausmīgāku un mīklaināku notikumu virkni, kas satricināja kluso Diseldorfu un pārvērta to briesmīgā vietā, par kuru šausminādamās veselu gadu rakstīja visas Eiropas avīzes.

3. nodala KĀ PAZUDA ROZA OLIGERE

—  Kur jūs tā steidzaties?

Tuklais policijas inspektors Šulte, kuru vairāk pazina ar iesauku Bumba, aizšķērsoja ceļu Rutai, kas ātrā solī soļoja uz redakciju.

Patiesību sakot, Rutai gan nebija nekādas vajadzības steigties, jo tas niecīgais materiāls, kuru viņa dienas gaitā bija savākusi, nebija nekas sensacionāls, šīs ziņas pavisam mierīgi varētu nodot arī pēc pāris stundām.

Ruta gluži vienkārši ilgojās pēc redakcijas gaisotnes un gāja turp, lai pārspriestu dienas jaunumus, patērzētu ar asprātīgo feļetonistu donu Djego un apdarītu parastos ikdienas darbus.

—   Tāpat vien, — viņa atbildēja un sniedza policijas inspektoram mazo, vilnas cimdā tērpto roku. — Garlaicīgi, nav nekāda materiāla. Ja tā turpināsies, mums visiem būs jākar zobi vadzī.

—  Pagaidiet, drīz vien jums būs vēl labāks materiāls nekā nesenā slepkavība, — Bumba noslēpumaini teica.

Meitene jautājoši palūkojās runātājā.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—  Neko sevišķu, — Bumba paraustīja plecus.

—    Par kādu materiālu jūs runājat? — Ruta neatlaidās. — Gluži vai jādomā, ka jūs esat tas noslēpumainais slepkava un grasāties turpināt savu auglīgo darbu.

Bumba pavīpsnāja.

—   Protams, ir bijuši gadījumi, kad noziedznieki strādājuši policijā un pat ieņēmuši augstus amatus. Jāteic, pat augstākus nekā jūsu padevīgais kalps. Taču tā gan vairāk kriminālromānu, nevis skaudrās īstenības dala. Tāpēc par mani varat būt bez bažām. Kaut gan jūsu skaisto acu dēļ es būtu gatavs izdarīt pa slepkavībai vai katru dienu, lai jūs to visu varētu skaisti aprakstīt avīzēs, tomēr nez vai būtu spējīgs tik daudzas reizes, turklāt bez apstājas, durt ar dunci.

—   Kā gan jūs varat par to tik mierīgi runāt? — Ruta bija sašutusi.

—    Un kā jūs spējat par to tik mierīgi rakstīt? — tādā pašā tonī atvaicāja Bumba. — Tāda nu reiz ir mana profesija. Neko darīt. Nedz detektīvs, nedz reportieris nedrīkst būt pārlieku jūtīgs — tad nekas nesanāk. Vai tad vietā liet asaras tad, kad jārīkojas?

—   Tas tiesa, — Ruta piekrita. — Sākumā es nespēju skatīties uz pakārtajiem, šausminājos, lūkojoties slīkoņos un sabrauktajos. Tagad tas ir pāri. Jutekli notrulinās. Laikam tieši to pašu, tikai vēl spēcīgāk, izjūt karavīri, ārsti un žēlsirdīgās māsas frontē.

—  Jā, droši vien, — Bumba izklaidīgi piekrita.

—   Sakiet, lūdzu, — ko jūs gribējāt teikt, ieminēdamies par gaidāmajām sensācijām? Netaisiet tik noslēpumainu seju, tas jums nepiestāv, un neizvairieties no atbildes!

—   Ko es gribēju teikt? Gluži neko. Tas bija joks. Kaut gan, ja aplūkojam šo jautājumu no loģikas viedokļa, samērā droši varam gaidīt tālāku notikumu attīstību.

—  Jaunas slepkavības?

—   Nu, varbūt labāk būtu teikt — notikumus. Kamēr slepkava ir brīvībā un nav zināms, kad viņu notvers…

—  Tātad jūs domājat…

—   Tātad es domāju, ka mums darīšana ar garīgi slimu cilvēku. Ņemot vērā medicīnas autoritāšu vienprātīgos apgalvojumus, visnotaļ iespējams, ka tuvākajās dienās šis vīrs atkal kaut ko pastrādās. Mīļā Ruta, neaizmirstiet, ka garīgi slimie ir loti viltīgi un dažkārt ne ar ko neatšķiras no pilnīgi veseliem cilvēkiem. Te arī slēpjas visas grūtības, jo, kamēr nevar precīzi noteikt, ka šis subjekts ir ārprātīgs, viņš dzīvo citu cilvēku vidū un laiku pa laikam izdara noziegumus, itin ilgi izvairīdamies no atbildības. Jācer, ka šo vīru notversim jo drīz un nekas slikts vairs nenotiks.

Mazā Roza Oligere, gaišmatainā šuvējas meitiņa, gāja pa kādu klusu priekšpilsētas ieliņu. Mazliet sala, un meitene steidzās mājup.

Patiesību sakot, viņa bija izgājusi tikai uz desmit minūtēm, kā jau solījusies mātei, taču satikusi draudzeni, aizplāpājusies un noklaiņojusi vairāk par stundu.

Roza šķērsoja Šarlotes ielu un jau grasījās iegriezties savā ieliņā, kur netālu no stūra bija viņas māja, kad piepeši pamanīja kādu nepazīstamu tēvoci melnā mētelī un mīkstā platmalē, kas ar rokas mājienu aicināja meiteni pie sevis.

Roza nebija nedz bailīga, nedz kautrīga un, domādama, ka nepazīstamais vēlas viņai kaut ko pajautāt, piegāja viņam klāt.

—    Labdien, bērniņ! — nepazīstamais teica. — Kā tevi sauc?

—   Roza. Mana māte ir šuvēja un dzīvo tepat netālu.

—   Klausies, Roza, — vai tu nevari man parādīt, kā aiziet uz…

Nepazīstamais nosauca kādu attālu pilsētas rajonu, kas atradās pašā nomalē. Aiz tā sākās klajumi un sakņu dārzi. Meitenīte vilcinājās.

-7Māmiņa piekodināja, lai es ilgi nekavējos, — viņa teica. — Nezinu, vai varēšu…

—   Es tev iedošu konfektes, Roza. Daudz, daudz, veselu kilogramu.

Svešais vīrs pasita mēteļa atloku un izcēla no krūškabatas lielu turzu.

—   Re, kur tās ir! Aizved mani, un tās visas būs tavas.

Piedāvājums šķita itin vilinošs.

Roza nekad nebija redzējusi tik daudz konfekšu, turklāt — kas gan tur sevišķs, ja viņa parādīs ceļu svešam tēvocim… Meitenei arī agrāk bija nācies rādīt ceļu iebraucējiem.

—    Labi, iesim! — viņa beidzot izmeta. — Tikai tas ir tālu.

Meitene gāja pa priekšu, izvēlēdamās īsāko ceļu. Nepazīstamais viņai sekoja pa lielu gabalu.

Drīz abi jau bija atstājuši aiz muguras pilsētas dzīvākos kvartālus un iegriezās kādā tukšā ieliņā, kas stiepās gar sakņu dārziem.

Meitenīte braši soļoja uz priekšu un pie sevis priecājās, ka dabūs veselu kilogramu konfekšu. Viņa gan mazliet raizējās, ko par to teiks māmiņa, taču šīs bažas deviņus gadus vecā bērna galvā apslāpēja doma par konfektēm.

Beidzot abi gājēji nokāpa gravā.

Nepazīstamais, kas visu laiku bija gājis aiz muguras, piepeši panāca meiteni un uzlika viņai roku uz pleca. Roza bailīgi sarāvās.

— Mazliet pagaidi! — svešinieks noteica, savādi raudzīdamies uz meiteni un mezdams apkārt tramīgus skatus. — Vajadzētu mazliet atvilkt elpu.

Meitene nedroši apstājās.

Visapkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles. Jau sāka krēslot.

Nepazīstamais vēl arvien dīvaini skatījās uz Rozu, un meiteni piepeši pārņēma bailes. Mazā jau grasījās bēgt, taču svešinieks saķēra viņu aiz rokas un, norāvis bērnu zemē, aizspieda tā muti ar plaukstu. Mazais ķermenītis nevarīgi raustījās, cenzdamies atbrīvoties. Slepkava izrāva no kabatas dunci un trieca to bērna galvā. Nelaimīgais upuris sāka raustīties pirmsnāves krampjos un pēc brīža aprima.

Slepkavas zaļajās acīs gailēja neprātīgs, slimīgs spīdums. Viņš notupās uz ceļiem pie mazā līķīša un sāka to skūpstīt, laiku pa laikam durdams kaklā, krūtis un vēderā, tīksminādamies par asinīm, kas ritēja no brūcēm.

* * *

Tas notika dažas stundas pēc tam, kad Ruta satikās ar Bumbu, tūkstoš deviņi simti divdesmit devītā gada trīspadsmitajā februārī, tieši desmit dienas pēc Ķīnas kundzes noslepkavošanas.

Bumbas drūmais pareģojums bija piepildījies.

Noslēpumainais slepkava turpināja savu asiņaino darbu un joprojām bija un palika nenotverams par spīti visrūpīgākajiem policijas meklējumiem.

Jaunā, vēl zvēriskākā slepkavība, par kuras upuri bija kļuvis bērns, kurš turklāt vēl izvarots, pamatīgi satrauca visu pilsētu. Nelaimīgās mātes gara veselība sašķobījās.

Sabiedrība pieprasīja no policijas visenerģiskāko rīcību. Avīzēs tika publicētas neskaitāmas vēstules, kurās visdažādāko profesiju pārstāvji pārmeta pilsētas administrācijai bezdarbību un bezpalīdzību.

Vecāki baidījās laist ārā bērnus bez pavadības, daži pat pieprasīja, lai līdz tam laikam, kad beidzot noķers un sodīs briesmoni, kas nu bija iesaukts par Diseldorfas vampīru, tiktu slēgtas skolas.

Taču noslēpumainais slepkava joprojām atradās brīvībā, un policija neziņā plātīja rokas.

Četras dienas pēc tam, kad aiz pilsētas sakņu dārziem atrada zvēriski nogalināto Rozu Oligeri, turpat netālu tika uziets invalīda Šera līķis.

Viņa ķermeni klāja septiņpadsmit dunča durienu brūces, neizpalika ari raksturīgais trieciens deniņos.

4. nodala LASO

Trīs mežonīgas slepkavības tik īsā laikā — tas būtu par daudz pat lielākai pilsētai nekā Diseldorfa.

Ari agrāk te notika slepkavības, taču tās nebija tik mīklainas un vienmēr atradās motivācija — laupīšana, atriebība, greizsirdība. Nav nekā drausmīgāka par nemotivētu slepkavību. Protams, arī tādiem noziegumiem bija savs pamats, kaut vai seksuālpatoloģiska rakstura, taču to apjēdza tikai nedaudzi; sīkpilsoņi lielākoties nespēja aptvert, kā var nogalināt cilvēku bez jelkāda iemesla.

Pirmajā brīdī varbūt grūti saprast, kāpēc visas trīs slepkavības tiek piedēvētas vienam vienīgam cilvēkam, kuru ļaudis bija iesaukuši par Diseldorfas vampīru, taču slepkavības veids, raksturīgais trieciens pa deniņiem, dūrieni kaklā un krūtīs nelika šaubīties, ka noziegumus izdara viena un tā pati persona.

Policija maldījās kā pa tumsu. Pati rūpīgākā meklēšana nevainagojās panākumiem. Turklāt vispārējā neziņas un nervozitātes gaisotne, kas bija iemājojusi pilsētā, pielipa ari • kriminālmeklēšanas dienestam un paralizēja tā darbību.

Februāra nogale un marts, par spīti Bumbas drūmajiem pareģojumiem, pagāja mierīgi.

Noziedznieks bija pazudis. Šķita, ka viņš uz visiem laikiem atstājis Diseldorfu un izvēlējies savai darbībai citu pilsētu.

Diseldorfieši pamazām nomierinājās. Pirmais satraukums bija pagājis, un par slepkavu nu jau runāja daudz mierīgākā balsī.

Taču, kā liecināja tālākie notikumi, šis miers bija pāragrs. Sajaucis pēdas un ļāvis sabiedrībai nedaudz nomierināties, Diseldorfas vampīrs atkal par sevi atgādināja, turklāt šoreiz tas notika pavisam negaidītā veidā.

Šķita, ka starp pirmajām trim slepkavībām un uzbrukumu Penigas kundzei nav nekāda sakara. Katrā ziņā šajā reizē noziedznieks bija izvēlējies citu slepkavības ieroci.

Otrajā aprīlī Penigas kundzei, kas mierīgi pastaigājās pa vientulīgu celiņu Diseldorfas nomalē, tika uzmests laso. Neraugoties uz uzbrukuma pēkšņumu un cilpu, kas aizžņaudza kaklu, sieviete nezaudēja drosmi un, ar abām rokām ieķērusies cilpā, sāka pilnā balsī kliegt. Palīgā saucienus izdzirda netālu strādājošās sievietes. Kad viņas piesteidzās klāt uzbrukuma upurim, noziedznieks jau bija nozudis, atstādams nozieguma vietā virvi, kuras galā bija sasieta cilpa, kas atgādināja kovboju laso.

Atguvusi samaņu, Penigas kundze pat aptuveni nespēja aprakstīt uzbrucēja izskatu. Cilpa bija raidīta no tuvīnā krūmu pudura, turklāt tik ātri un zibenīgi, ka viņa pat nebija paguvusi atskatīties. Penigas kundze nokritusi zemē, un tikai tāpēc, ka paveicies mazliet atbrīvot kaklu un iekliegties, slepkavas nodoms nebija izdevies.

Policija un karaspēka daļas aplenca visu apkārtni un arī tuvāko meža masīvu, taču neviens netika atrasts.

Pilsētā nekavējoties tika pastiprināti policijas posteņi. Tās nomalēs patrulēja karavīri, un šķita, ka neviens nevarēs izvairīties no varasvīru modrajām acīm. Un tomēr, par spīti visiem drošības pasākumiem, pārdrošais noziedznieks jau otrajā dienā izdarīja jaunu uzbrukumu, izraudzīdamies par kārtējo upuri.Flakas kundzi, pasta ierēdņa sievu.

Par laimi, šoreiz laso aizlidoja garām, jo sieviete instinktīvi pielieca galvu. Uz palīgā saucienu saskrēja ļaudis, tūlīt pat ieradās arī policisti.

Taču, tāpat kā iepriekšējā reizē, slepkava bija kā zemē iegrimis. Šķita, ka viņu apsargā kāds pārdabisks spēks, kas arvien ļauj klusu un bez pēdām pazust.

Visbriesmīgākais bija tas, ka neviens no upuriem nebija ievērojis uzbrucēja seju, pareizāk, neviens vispār neko nebija redzējis. Pilsētnieku vidū paklīda māņticīgas valodas, kas kļuva aizvien neticamākas. Pieauguši, nopietni ļaudis runāja par antikristu, sātanu un tamlīdzīgām lietām,

kurām nu nekādi nebija vietas divdesmitajā gadsimtā.

# * *

— Patiešām, vai nu mēs visi esam jukuši, vai arī pasaulē nudien pastāv kādi noslēpumaini spēki, — paziņoja Bumba, kas negaidot bija ienācis redakcijas istabā, kur Ruta tērzēja ar feļetonistu donu Djego.

—   Vai tad uz mūsu nejaukās planētas viss mēdz būt tik jauks un nepārprotams kā tikko sastādīts protokols? — zobgalīgi izmeta feļetonists. — Nedomāju, ka jūs būtu par to pilnīgi pārliecināts, godātais. Esmu par jums labākās domās. Tuvredzīgs reālisms der tikai tādiem cilvēkiem, kas dzīvo kā nesaprātīga Dieva radība un kuriem nav ne mazākās radošās iztēles. Ko gan darītu visi mākslinieki, dzejnieki un rakstnieki, ja viņiem laupītu cerību, ka pastāv kas pārdabisks? Pat aktuālā feļetonā, kurš it kā pilns ar pašsaprotamām un ikdienišķām lietām, allaž ir daži noslēpumainības elementi.

—  It īpaši, ja viltota nauda parādās vairākās pilsētās uzreiz, aizvien loti grūti pateikt, kuras pilsētas cietumā sēdēs naudas viltotāji, — iesmējās Bumba. — Jums taisnība, mans mīļais. Noslēpumaino sastopam ik uz soļa, bet, kamēr tas skar tikai gluži personiskas lietas, vēl var dzīvot. Piemēram, ja man pazūd veste un es to meklēju veselu nedēlu, beigu beigās atrazdams uzvilktu zem apakškrekla, vēl nav nekas briesmīgs. Bet, ja jums virsū met cilpu un nevar noteikt, kas to darījis — cilvēks vai pats nelabais, dzīvot tiešām kļūst grūti.

—   īpaši, ja cilpa uzmesta pamatīgi, — Ruta domīgi piebilda. — Tad nudien nav iespējams dzīvot.

—  Vai tiešām neesat uzzinājis neko jaunu? — laiski apklaušinājās feļetonists, nopurinādams no biksēm cigāra pelnus. — Nespēju ticēt, ka policija tik ilgā laikā nespēj uziet īstās pēdas.

Bumba neatbildēja, tikai domīgi raudzījās pa logu uz kokiem parkā.

Bija jau augusta beigas. Pēdējā laikā nekas nebija noticis. Noziedznieks laikam atpūtās, nogaidīdams izdevīgu brīdi, lai atjaunotu savus uzbrukumus.

Nezinātājam varēja šķist, ka arī policija atdusas uz lauriem un pārtraukusi veltīgos meklējumus. Tomēr izmeklēšanas dienests kā uzvilkts pulksteņa mehānisms turpināja darbu, cītīgi izvairīdamies no pārmērīgā skaļuma, kas arvien tikai traucē atklāt noziegumu.

Bumba, kura rokās bija koncentrēta visa informācija, kas saistīta ar noslēpumainajiem noziegumiem, izturējās neizdibināmi un izvairīgi, uz visiem jautājumiem atbildēdams vienzilbīgi vai nenoteikti.

"Jā, jā… Rīkojamies… Ne tik drīz… Esam atraduši interesantas pēdas…"

Neko vairāk no inspektora nespēja izdibināt pat Ruta, pret kuru detektīvs nebūt nebija vienaldzīgs. Taču meitene nojauta, ka Bumba, ja arī vēl nav ticis uz pēdām noziedzniekam, drīz to izdarīs. Par to liecināja pavisam negaidītas pārmaiņas viņa uzvedībā.

Inspektors pilsētā parādījās reti un redakcijā neiegriezās tikpat kā nemaz, toties bieži devās noslēpumainos komandējumos uz Berlīni un citām vietām, turklāt no labsirdīgā, jautrā, asprātīgā, mazliet flegmātiskā vira bija pārvērties par norūpējušos, sadrūvējušos vientuli.

Ruta šīs pārmaiņas pa daļai izskaidroja ar sabiedrības nelabvēlīgo attieksmi pret izmeklēšanas dienesta darbu.

Nesaprotot situācijas nopietnību un neiedziļinoties šā darba detaļās, sabiedrība atklāti pārmeta policijai bezdarbību, pauzdama savu neapmierinātību ar preses starpniecību. Nebija šaubu, ka visas šīs diskusijas un avīžraksti policijas darbu ietekmē nelabvēlīgi.

Kādu mirkli redakcijas telpā valdīja klusums.

Ruta sāka rediģēt kādu rakstu, dons Djego, pieri saraucis un cigāru kūpinādams, šķirstīja Berlīnes un vietējos laikrakstus, meklēdams vielu kārtējam feļetonam.

Bumba joprojām domīgi raudzījās pa logu un skaitīja tuvākās liepas zarus. Pēdējā laikā viņam bija izveidojies paradums skaitīt visus iespējamos priekšmetus. Ienācis istabā, viņš nekavējoties saskaitīja, cik tajā logu, galdu, krēslu un tā joprojām. Saskaitījis viņš uzreiz aizmirsa iegūto skaitli un sāka no gala, pats uz sevi dusmodamies.

"Tie ir nervi," viņš domāja, ar krietnu piepūli atraudams skatu no liepas. "Vajadzētu atpūsties, aizbraukt uz laukiem un nedomāt par visiem šiem vampīriem, slepkavībām un citām lietām, kas saistītas ar dažādām nejaucībām. Vēl pāris gadus pavadot šādā darbā, pavisam nemanāmi sajukšu prātā un pārvērtīšos par vampīru pats."

Klusumu pārtrauca spalgs tālruņa zvans. Ruta atrāvās no rediģējamā manuskripta, dons Djego nolika sānis avīzes un negribīgi piegāja pie aparāta.

— Hallo… Inspektors? Jā, viņš ir te. Kas noticis? Atkal? Trīs ievainoti? Divdesmit minūšu laikā?

Bumba vienā mirklī bija pie aparāta un gandrīz vai izrāva klausuli no feļetonista rokas.

—  Jā, es klausos. Tūlīt būšu.

Inspektors nolika klausuli, sameklēja uz galda platmali un, ceremoniāli paklanījies, izgāja no istabas, pa ceļam pamādams Rutai.

—   Brauciet uz Hildenes šoseju! Es būšu tur. Vēl tris upuri.

* * *

Trīs uzbrukumi divdesmit minūšu laikā Diseldorfas vampīrs joprojām nenotverams Noslēpumainā slepkavas jaunie upuri Kad tiks darīts gals noziegumiem?

Ar šādiem kliedzošiem virsrakstiem iznāca avīžu speciālizlaidumi divdesmit pirmā augusta vakarā dažas stundas pēc aprakstītās sarunas.

Slepkava bija sācis darboties loti enerģiski, divdesmit minūšu laikā izdarīdams trīs uzbrukumus. Upuri bija astoņpadsmit gadus vecā Anna Goldhauere, kāda Mantelas kundze un strādnieks Hornblūms.

Visos trīs gadījumos uzbrucējs no slēptuves bija izniris zibens ātrumā un, vairākas reizes iedūris ar dunci, atkal veicīgi paslēpies. Visi trīs upuri bija nopietni ievainoti.

Strādnieku Hornblūmu, kas bija cietis mazāk par pārējiem, izdevās nopratināt. Diemžēl par noziedznieka izskatu viņš neko noteiktu nevarēja pastāstīt. Atmiņā bija palicis vienīgi tas, ka noziedznieks ir jauns cilvēks, kas tērpies melnā uzvalkā un mīkstā platmalē.

Hornblūma liecību apstiprināja arī abi pārējie upuri, kurus nopratināja pāris dienas vēlāk.

Taču šis pazīmes izmeklēšanai varēja palīdzēt loti maz. Pilsētā bija simtiem jaunekļu, kas valkāja tumšus uzvalkus, un, izmantojot tikai šo informāciju, nevienu nevarēja apcietināt.

Divdesmit ceturtajā augustā pilsētas dienvidu nomalē tika atrasti piecus gadus vecās Gertrūdes Hamaheres un četrpadsmit gadus vecās Luīzes Lencenas līķi.

Abas meitenes bija izvarotas un nežēlīgi sadurstītas ar dunci.

Nākamajā dienā Reinas krastmalā uzbrucējs ar dunci smagi ievainoja kādu Maureres kundzi, kura tur pastaigājās.

5. nodala PADOMNIEKS KUNCS NOLEMJ KļūT PAR DETEKTĪVU

Padomnieks Kuncs piederēja pie tiem pilsētniekiem, kuri par policijas veltīgajiem pūliņiem, cenšoties notvert noziedznieku, bija sašutuši visvairāk. Viņam šķita, ka atrast šo nežēlīgo slepkavu ir pavisam viegli un vienkārši un tam nav nepieciešamas nedz īpašas prāta spējas, nedz sevišķa piepūle.

Padomnieks šo viedokli vairākkārt bija paudis no Domes tribīnes, kā arī privātās sarunās ar oficiālām un neoficiālām personām.

—   Kam gan domāta mūsu kriminālpolicija? — viņš jautāja. — Tā vien šķiet, ka vienīgais viņu darbs — par velti saņemt naudu, apcietināt nevainīgus pilsoņus, toties atstāt brīvē noziedzniekus. Ja tas šādi turpināsies, Diseldorfa noziedzības ziņā drīz apsteigs Čikāgu, par Berlīni nemaz nerunājot, jo šo pilsētu mēs nu jau esam apsteiguši.

—       Nu, tad ķerieties pie šīs lietas pats! — Bumba viņam dzēlīgi ieteica. — Varbūt jums ar jūsu prātu un pieredzi izdosies paveikt to, ko mēs līdz šim neesam iespējuši.

—   Un ķeršos arī! — padomnieks pikti iesaucās. — Esmu dzirdējis par vairākiem gadījumiem, kad privātdetektīvi, kuriem nepiemīt policijas rutīna un novecojuši darba paņēmieni, guvuši lielus panākumus noziedznieku izsekošanā un atklāšanā.

—   Jūs par to esat lasījis kriminālromānos, dārgais Kunca kungs, vai ne?

—   Un, ja arī tā, kriminālromānus tomēr neviens neizzīž no pirksta. Šo sacerējumu pamatā aizvien ir patiesi notikumi.

—   Jā, un šos gabalus rakstnieks tā samezglo un samudžina, ka nedz noziedznieki, nedz, vēl jo vairāk, policisti kaut ko tādu pat sapņos nespēj iedomāties!

—  Jums nevajadzētu zoboties, bet gan kārtīgi veikt savu darbu!

—   Mani nevajag mācīt, padomnieka kungs! Es jau esmu gana skolots. Neaizmirstiet, ka ķert noziedzniekus ir daudz grūtāk nekā sēdēt Domē un gudri spriedelēt, kura dienas stunda visvairāk piemērota ielu laistīšanai. Jūsu uztverē noziedznieki līdzinās dresētiem suņiem, kuriem atliek tikai uzsvilpt, lai tie paši rāmi attecētu un padotos — sak, te nu es esmu, vediet mani uz cietumu.

Padomnieks vēsi atsveicinājās un devās mājup.

Viņš dzīvoja pašā Šarlotenburgas ielas galā, nelielā savrupnamā, kas bija iekārtots īsteni vāciskā sentimentālā garšā. Protams, pats padomnieka kungs, lai arī ierēdnieciski

akurāts un kārtīgs, nespētu gādāt par priekšzīmīgo kārtību, kas valdīja viņa četristabu dzīvoklī. Viņš bija vientuļnieks, un visi mēģinājumi iekuģot laulības ostā līdz šim izrādījās neveiksmīgi. Diemžēl godātais padomnieks nebija apveltīts nedz ar skaistumu, nedz runas dāvanām. Viņa sarunas par mīlestību stilistiski atgādināja kancelejas dokumentus un nespēja iekveldināt jauno dāmu sirdis. Tāpēc padomnieks, kurš strauji tuvojās piektajam gadu desmitam, tomēr palika neprecējies un meklēja mīlas priekus pie meičām, kuras, satiekot uz ielas, parasti nepazīst.

Par priekšzīmīgo kārtību dzīvoklī Kunca kungam bija japateicas jaunajai kalponei Sofijai Šlikelei, izskatīgai meitenei, kurai viņa vecpuiša dzīvē bija lielāka loma, nekā tika norunāts, uzsākot darbu.

Pārnācis mājās, padomnieks garšīgi paēda, iedzēra alu un atlaidās uz kušetes ar avīzi rokās. Kunca kunga galvā brieda visdažādākie plāni. Nevienam padomu neprasījis, viņš pats pamazām ķersies pie šīs lietas un parādīs tiem dumjajiem policijas pārgudreliem, kā jātver noziedznieki!

Avīzē nekā jauna nebija. Mazs rakstiņš informēja, ka noziedznieka savainotās Maureres kundzes stāvoklis pamazām uzlabojas, nekas cits interesants čaukstošajās lappusēs neatradās.

Padomnieks vīlies nometa laikrakstu un piezvanīja.

Istabā ienāca Sofija Šlikele, izskatīga un apsviedīga meitene koķetā aubītē un spodrā priekšautā.

—  Ko vēlaties, kungs?

—  Panāc šurp, Sofij!

Meitene ar vieglu smaidu lūpās pienāca tuvāk.

Nepieceļoties no kušetes un nemainot pozu, padomnieks mīli ieknieba Sofijai tai vietā, par kuru nav pieņemts rakstīt.

— Atnes man, lūdzu, zilo mapi ar laikrakstu izgriezumiem. Tā atrodas rakstāmgalda labajā atvilktnē.

Meitene aši atbrīvojās no uzmācīgā skāviena un devās izpildīt rīkojumu.

Padomnieks Kuncs pašapmierināti pasmīnēja, taču piepeši atcerējās Rutu un sadrūma. Domas par jauno žurnālisti atgriezās atkal un atkal. Un, jo nepieejamāk un zobgalīgāk Ruta izturējās, jo vairāk iekveldināja godājamā padomnieka iztēli.

Kunca kungs atvēra mapi un sāka lasīt avīžu izgriezumus, cerēdams tajos atrast ko noderīgu un tā atvairīt domas par meiteni.

Visi avīžizgriezumi vēstīja par Diseldorfas slepkavu, un uz katra bija rūpīgi uzrakstīts avīzes nosaukums, numurs un datums.

"Ķīnas kundzes slepkavība. Rozas Oligeres noslepkavošana. Invalīda Šera slepkavība. Uzbrukumi Penigas un Flakas kundzēm, Annai Goldhauerei, Manteles kundzei, strādniekam Hornblūmam," Kuncs lasīja, citu pēc cita saliekdams kreisās rokas pirkstus. "Uzbrukumi Gertrūdei Hamakerei, Luīzei Lencenai, Maureres kundzei."

Visus šos vārdus padomnieks bija kārtīgi pārrakstījis uz papīra lapiņas un sanumurējis. Lapa glabājās kopā ar izgriezumiem.

Padomniekam nez kāpēc šķita, ka ir kaut ko izlaidis un upuru skaitam jābūt par vienu lielākam. Avīzēs bija rakstīts par divpadsmit upuriem.

Kunca kungs nolika sāņus avīžizgriezumus un pacēla lapiņu tuvāk acīm.

"Nu jā, divpadsmit," padomnieks teica pats sev, ieraudzījis skaitli rindas galā, un tad izlasīja pēdējā upura vārdu.

"Sofija Šlekele," viņš automātiski lasīja un pēc dažiem mirkļiem aptvēra, ka tas nav iespējams, jo tas taču bija viņa paša kalpones vārds un Sofija vēl tikko bija šeit, istabā.

"Velna būšana!" padomnieks sodījās, grozīdams lapiņu pirkstos un raudzīdamies uzrakstītajā. "Vai tiešām es pats būtu to rakstījis?"

Viņš pazvanīja, pats nesaprazdams, kādēļ tā rīkojas. Varbūt tā bija mirklīga zemapzināta vēlēšanās pārliecināties, ka Sofija ir mājās un viņš aiz izklaidības ierakstījis viņas vārdu upuru sarakstā.

Uz zvanu neviens neatsaucās.

Padomnieks norūpējies piecēlās no dīvāna un apstaigāja visu dzīvokli, no virtuves līdz pat kalpones istabai. Dzīvoklī neviena nebija.

Kunca kungs uzlika cepuri, paņēma spieķi un izgāja no mājas. Arā jau bija tumšs.

"Kur palikusi Sofija? Varbūt aizgājusi uz veikalu? Bet ko gan lai viņa tur darītu tādā stundā?"

Viss nepieciešamais, ieskaitot cigārus, bija nopirkts jau no rīta. Tāda kārtība Kunca kunga namā bija iedibināta jau sen. Parasti, ja Sofijai vajadzēja kaut kur iziet, viņa lūdza darba devējam atļauju un līdz šim šo nosacījumu nebija pārkāpusi. Padomnieka kungs vispār necieta neko, kas neiekļāvās viņa strikti plānotajā un vienmuļajā dzīvē.

Piepeši padomnieks atcerējās. Pavisam nesen, pirms pāris dienām, kādu vakaru nākot mājās no ciemiem, viņš bija ieraudzījis Sofiju, kas pie namdurvīm sarunājās ar kādu jaunu cilvēku. Toreiz Kunca kungs bija grasījies ar meiteni nopietni parunāt un izteikt stingru brīdinājumu, taču galu galā nosprieda, ka Sofija ir tikai vienkārša kalpone un viņam nav tiesību liegt tai satikties un flirtēt ar jauniem cilvēkiem, jo pretējā gadījumā varētu rasties iegansts valodām par viņa attiecībām ar meiteni. Turklāt biklā cerība, ka Ruta reiz tomēr pieņems bildinājumu, lika Kunca kungam nopietni domāt par šo sakaru likvidēšanu.

Tagad viss izskatījās pavisam citādi. Padomnieks vairākkārt pasoloja garām savai mājai, iekams kaimiņu pagalmā ieraudzīja Švanebahas kundzi.

Sastapies ar kaimiņienes izbrīnīto skatienu, padomnieks pacēla platmali un teica:

—   Labvakar, Švanebahas kundze! Es meklēju Sofiju. Vai neesat viņu redzējusi?

—  Sofiju? Šķiet, ka viņa aizgāja uz turieni (sekoja rokas mājiens) ar kādu jaunekli.

"Ar jaunekli!" padomnieka kungs tik tikko neiekliedzās, taču laikus attapa, ka viņa pārsteigumam Švanebahas kundze noteikti piešķirs īpašu nozīmi.

Nelaimīgais Kuncs, līdzīgi strausam, kas slēpj galvu smiltīs un domā, ka viņu neviens neredz, uzskatīja, ka par viņa attiecībām ar Sofiju kaimiņi neko nenojauš. Patiesībā šī tēma kaimiņus sen kopš neinteresēja, jo bija visiem labi zināma un jau apnikusi.

— Ak tā, — padomnieks nomurmināja un, pacēlis cepuri, palocījās.

Kuncam gribējās tūlīt pat doties Švanebahas kundzes norādītajā virzienā, taču jau minēto iemeslu dēl viņš neuzdrošinājās to darīt, tāpēc gāja pretējā virzienā, drosmīgi izturējis kaimiņienes pētīgo skatienu.

Nonācis līdz pirmajam krustojumam, padomnieks nogriezās šķērsielā un apgāja apkārt savam namam, tādējādi izvairīdamies no Švanebahas kundzes modrajām acīm.

Tā viņš nosoļoja vairākus kvartālus, sastapdams pa retam vientuļam gājējam, līdz beidzot krēslā saskatīja divus tumšus stāvus — vīrieti un sievieti.

Padomnieks pielika soli. Jā, tur tiešām gāja kāds pārītis, turklāt vīrietis bija aplicis roku savai pavadonei ap vidu un kaut ko pusbalsī stāstīja. Padomniekam pat šķita, ka tā ir viņa kalpone.

Kunca kungs uzmanīgi pārzagās pāri ielai un saka pārīti izsekot, cenzdamies neizlaist abus gājējus no acīm. Padomnieka sirds vai pamira bailēs un apziņā, ka viņš varbūt nokļuvis uz pēdām noslēpumainajam un bīstamajam noziedzniekam. Kuncs sataustīja bikšu kabatā mazu brauniņu, kuru nesen katram gadījumam bija iegādājies.

Pārītis lēni soļoja uz priekšu, neatskatīdamies un klusu sarunādamies.

6. nodala SOFIJAS ŠLEKELES PIEDZĪVOJUMS

Sofija piesārtusi iznāca no viesistabas. Tas vecais Kuncs tiešām sāka krist viņai uz nerviem.

Protams, viņa nebija sevišķi tikumīga un jau sen atvadījusies no tā laimīgā jaunavas vecuma, kad nejaušs vīrieša glāsts, palaidnīgs kniebiens gūžā vai skūpsts tumšā kaktā raisa patiesu kaunu un liek tumši pietvīkt.

Sofijas attiecības ar Kuncu bija pārvērtušās par nepatīkamu, taču neizbēgamu pienākumu, kaut ko līdzīgu naktspoda iztukšošanai. Viņa pie tā bija pieradusi gluži tāpat, kā daudzi cilvēki pierod pie pazemojoša, bet labi apmaksāta darba.

Galu galā Kuncs nebija ļauns cilvēks, un dzīvot pie viņa varēja ne sliktāk kā jelkurā citā vietā, kur vajadzētu slaucīt bērnu puņķainos degunus, panest vecu, aptaukojušos un nesimpātisku sievu greizsirdīgos skatienus, turklāt vēl viņu viru uzmācīgo mīlināšanos. Vēl varēja liekt muguru kādā fabrikā, vispirms izejot cauri direktora vai galvenā meistara

guļamistabai, kā tas bija noticis ar daudzām viņas draudzenēm, kuras, kā par nelaimi, bija piedzimušas pārāk glītas.

Šodien Kunca glāsti Sofiju kaitināja. Varbūt tāpēc, ka jaunais aptiekāra māceklis, ar kuru meitene nesen bija sākusi satikties, viņai patika un lika manīt, ka lolo nopietnākus nolūkus, nekā viņa bija cerējusi.

Jau no piecpadsmit gadu vecuma meitene nebija piedzīvojusi neko citu kā vien nejaušus romānus ar tādiem veciem bukiem kā Kunca kungs un, būdama pavisam izvirtusi, sirds dziļumos tomēr juta alkas pēc maiguma un īstas mīlestības.

Sofija pagrozījās spoguļa priekšā, nopūderējās un nokrāsoja lūpas.

Jā, viņa bija loti izskatīga. Ja vien nebūtu zilo loku zem acīm un bālās sejas krāsas…

Lauku puku pušķītis, ko kāda droša roka iemeta pa logu, pārtrauca meitenes pārdomas.

Edijs, viņas pielūdzējs, deva norunāto zīmi.

Viņa uzvilka jaku, uzlika cepurīti un izgāja pa sētas durvīm pagalmā.

"Vajadzēja gan atprasīties no Kunca. Varbūt viņš nav atgūlies kā parasti un gribēs kaut kur iziet?"

Taču Edijs gaidīja, un ilgi domāt nebija laika. Kaut nu Kuncs neko nepamanītu!

Sofija ātri izskrēja cauri mazajam pagalmiņam un jau gribēja iziet pa vārtiņiem, kad negaidot sajuta sev pievērstu ciešu un satraucošu skatienu.

Meitene atskatījās. Nekur nebija ne dvēseles, nevienu nemanīja nedz pagalmā, nedz atvērtajos mājas logos.

Negaidot viņa pievērsa skatienu salauztajam režģu žogam, kas atdalīja Kunca kunga pagalmu no kaimiņmājas dārza.

Aiz žoga stāvēja neliela auguma jauneklis melnā uzvalkā. Galvā viņam bija panēsāta mīksta platmale ar platām malām. Svešinieks bija piespiedies ar seju žogam un cieši raudzījās uz meiteni ar saltu skatu.

Sofija vēl nekad nebija jutusi tik nepatīkamu un vēsu skatienu. Tas bija pavēlošs, neatlaidīgs, aicinošs, no tā noreiba galva un atteicās klausīt kājas.

Uz ielas viņa bieži bija jutusi sev pievērstus vīriešu skatienus, taču tas bija pavisam kas cits.

Šie skatieni, kas pauda sajūsmu un iekāri, nebija nekas dīvains. Reizēm tie iekveldināja, reizēm kļuva smieklīgi vai palika vienaldzīgi, taču gandrīz vienmēr meitenei sagādāja baudu, ļaujot apzināties, ka par viņu tīksminās, ka viņa modina iekāri. Reta sieviete spētu būt pret tiem vienaldzīga.

Taču šis bālais jauneklis, kas bija piespiedis seju režģiem, Sofijai šķita šausmīgs. Viņa skatiens laupīja gribu un radīja dīvainu sastingumu, no kura bija grūti atbrīvoties. Sofiju pārsteidza svešinieka ne abiski bālā seja ar koši sarkanām, it kā krāsotām lūpām.

Apvaldījusi klusu kliedzienu, meitene ar pūlēm novērsa acis un atvēra vārtiņus.

Jautrs un uzposies Edijs gaidīja viņu ielas pretējā pusē un pļāpāja ar Sofijas draudzeni Emmu Leimaņi.

Meitene pievienojās viņiem un, Edija asprātību un joku nomierināta, aizmirsa par nepatīkamo tikšanos. Viņai pat neienāca prātā tas dīvainais fakts, ka nepazīstamais atradies dārzā, kurā ieiet stingri jo stingri bija aizliedzis tā īpašnieks barons Millenbergs, kas visu laiku dzīvoja Berlīnē.

* * *

Improvizētais pikniks noritēja ļoti jautri. Varēja vienīgi nožēlot, ka tas tik ātri beidzies. Sofija laikus apjēdza, ka viņas prombūtne var izraisīt padomnieka Kunca neapmierinātību, un tāpēc steidzīgi atvadījās no saviem draugiem. Viņi pavadīja meiteni līdz pašiem vārtiem, un Sofija paguva iešmaukt pa vārtiņiem tieši tai brīdī, kad Kunca kungs izgāja pa parādes durvīm. Padomnieks neko nepamanīja. Viņš apjautājās par Sofiju kaimiņienei un devās pa pēdām kādam pārītim.

Sofija izgāja cauri pagalmam un jau spēra kāju uz lieveņa pakāpieniem, kad negaidot kāda roka satvēra viņu aiz pleca. Meitene vārgi iekliedzās, pagriezās un ieraudzīja savā priekšā bālu seju ar slimīgi degošām zaļām acīm un spilgti sarkanām lūpām. Viņa gribēja atbrīvoties, taču smags trieciens pa deniņiem lika bez skaņas noslīgt zemē.

7. nodala PADOMNIEKS KUNCS GRIB APCIETINĀT SLEPKAVU

Priekšā soļojošais pārītis piepeši nogriezās ap stūri. Te iela beidzās un sākās neliela pļaviņa, kuras malās auga krūmi. ,

Padomnieks ar drebošu sirdi, spītēdams saviem gadiem, ātri pārskrēja pāri ielai un paslēpās aiz stūra.

Gājēji apstājās. Visbeidzot vioi apsēdās zālē, un Kunca kungs, paslēpies aiz žoga, neviļus kļuva par kādas loti intīmas ainas liecinieku, kas citkārt viņam noteikti būtu sagādājusi lielu baudījumu.

Taču padomnieks nešaubījās, ka sieviete, kuras mīlināšanos viņš nu spiests noskatīties, noteikti ir Sofija Šlekele, uz kuru, Kuncaprāt, lielākas tiesības bija viņam, nevis nepazīstamajam vīrietim, kurš dikti vien atgādināja Diseldorfas slepkavu. Šoreiz maigā aina neatstāja uz Kunca kungu vajadzīgo iespaidu, kaut gan zilgajā vakara krēslā varēja redzēt gan meitenes košos zeķturus, gan koķeto ve-

lu. Tiesa, saskatīt sejas nebija iespējams, toties visas pārējās detaļas bija saredzamas skaidri un nebija nekādu šaubu par to, kas notiek.

Nelielu bridi nogaidījis, godātais padomnieks, kuru jundīja greizsirdība un visnotaļ cildena vēlēšanās notvert ļaundari nozieguma vietā, izdrāzās no savas paslēptuves un, turēdams brauniņu šaušanas gatavībā, metās pie mīlniekiem.

—  Rokas augšā! — viņš iekliedzās un pacēla ieroci.

Pārītis pārsteigumā nespēja izdvest ne vārda. Edijs nobijās ne pa jokam, bet Emma Leimane, vairāk nokaunējusies nekā nobijusies, paslēpās aiz kavaliera muguras, skubīgi kārtodama kleitu.

Padomniekam par izbrīnu, "slepkava" piecēlās kājās, un tas izrādījās esam… aptiekāra māceklis Edijs. Arī puisis nu pazina Kunca kungu, kurš bieži iegriezās aptiekā.

—   Kas tie par muļķīgiem jokiem, Edij! — padomnieks sadusmots iesaucās.

—  Man šķiet, ka šo jautājumu vajadzētu uzdot jums! — Edijs atguvies atbildēja.

—   Kas ir tā sieviete, ar kuru jūs esat kopā? — padomnieks bez aplinkiem noprasīja, cenzdamies saskatīt Emmas seju. — Tā, jaunais cilvēk, loti slavējami! Jūs nodarbojaties ar meiteņu pavešanu, turklāt pavedināt tādas, kas kalpo pie cienījamiem cilvēkiem. Ko tas nozīmē, Sofij? — viņš pavēloši jautāja, tuvodamies pagalam samulsušajai meitenei.

Beidzot Edijs saprata, kas par lietu. \Јiņš sāka skali smieties, tā vēl vairāk nokaitinādams padomnieku. Nav zināms, kā tas beigtos, ja neiejauktos Emma.

Redzēdama, ka lieta kļūst nopietna, viņa nolēma atklāt savu inkognito.

—    Hmra… — Kunca kungs norūca, pavisam pārsteigts un samulsis. Viņš nezināja, kā rīkoties un ko teikt šādos gadījumos.

Pārliecinājies, ka tā nav Sofija, viņš zaudēja savu kareivīgumu un piepeši jutās bezgala neveikli.

Edijs nāca Kunca kungam talkā. Viņš paveda padomnieku sānis un sāka klusi skaidrot.

—    Saprotiet, Kunca kungs… Viņa ir mana līgava. Mēs esam jauni cilvēki, jūs pats arī esat bijis mūsu gados. Ja jūs pateiksiet manam principālam, iznāks nepatikšanas. Es arī varu palaist valodas… Šo un to pastāstīt…

—   Jā, jā, — padomnieks apmulsis nomurmināja. — Es jau neko… bet jūs pats arī… neko lieku! Taču meitene nav pelama, he, he… Jums, jaunais cilvēk, ir laba gaume…

"Paldies Dievam," Edijs pie sevis nodomāja, "ka tā ir Emma, nevis Sofija. Tad tik būtu numurs!"

Viņi šķīrās draudzīgi. Padomnieks labsirdīgi padraudēja jauneklim ar pirkstu un ieteica mīlēšanās vajadzībām izvēlēties klusākas vietas.

* * *

Atgriezies mājās, Kunca kungs ieraudzīja pie sētas durvīm guļam Sofijas ķermeni. Izdzirduši padomnieka palīgā saucienus, atskrēja kaimiņi, un nekavējoties ieradās policija. Meiteni ienesa mājā, un ārsts palīdzēja viņai atgūt samaņu. Noslēpumainais slepkava savu upuri bija paguvis vienīgi apdullināt. Droši vien kāds uzbrucēju bija iztraucējis.

Nekavējoties tika pārmeklēts barona Millenberga dārzs un visi kaimiņu nami, taču, kā jau varēja gaidīt, noziedznieka pēdas nekur neatrada. Skaidrs bija tikai tas, ka slepkava mainījis uzbrukuma metodi un sācis izmantot jaunu paņēmienu — upura apdullināšanu ar kādu smagu priekšmetu, iespējams, āmuru.

Tieši pēc mēneša policija atrada apteksnes Idas Reiteres līķi. Viņa bija nogalināta ar vairākiem āmura sitieniem.

Nākamais upuris bija divdesmit gadus vecā Elizabete Dorjē, kas pēc divām dienām nomira no iegūtajiem ievainojumiem.

Pēc kāda laika klajumā Reinas krastā atrada piecus gadus vecās Ģertrūdes Albermanes līķi, bet pēc divām nedēļām, vienpadsmitajā augustā, Vācijas Konstitūcijas dienā, bez pēdām pazuda vēl viena meitene — Marija Hāna.

Pēdējo reizi viņa bija redzēta pastaigājamies ar kādu jaunu cilvēku. Apgalvoja pat, ka pastaigas laikā viņa nofotografēta, taču, par spīti ļoti rūpīgai meklēšanai, policijai uzņēmumu atrast neizdevās.

Marija Hāna bija noslēpumainā noziedznieka deviņpadsmitais upuris.

Pilsētnieku pacietības mērs bija pilns.

8. nodala SLEPKAVA RAKSTA VĒSTULES

Pēc tam kad pazudušās Marijas Hānas meklēšana nebija devusi nekādus rezultātus, Diseldorfas policija saņēma vēstuli… no paša slepkavas.

Tur bija tikai pāris vārdu:

"Rociet dziļāk!"

Tā bija jau otrā vēstule no noziedznieka. Pirmajai, kura tika saņemta dažas dienas pēc meitenes pazušanas, policija nepievērsa uzmanību, uzskatīdama sūtījumu par parastu mistifikāciju. Taču noziedznieks bija precīzi norādījis vietu, kur aprakts viņa upuris, — muižā pie Beirātas. Pēc slepkavas otrās vēstules meklēšanu atsāka, un meitenes līķis patiešām tika atrasts norādītajā vietā.

Diseldorfieši bija ārkārtīgi sašutuši par to, ka noziedznieks droši var sūtīt vēstules policijai un nebaidīties no apcietināšanas.

Pilsētu pārņēma vajāšanas mānija. Kaimiņi apsūdzēja kaimiņus, ļaudis uzlūkoja cits cits citu ar aizdomām un

sāka katrā cilvēkā saskatīt nenotveramo noslēpumaino slepkavu.

Aizdomīgums tik loti vērsās plašumā, ka policija pēc iedzīvotāju neatlaidīga lūguma bija spiesta apcietināt divus visnotaļ godājamus pilsoņus — doktoru Milleru un slaveno rakstnieku Hansu Heincu Eversu.

Pirmais šķita aizdomīgs tāpēc, ka dzīvoja vientuli, bija nerunīgs un noslēgts. Šis kungs negāja sabiedrībā un nevienu nepieņēma, jo bija iegrimis savā zinātniskajā darbā. Savukārt otrs aizdomās turētais bija drūmu un baismīgu stāstu autors. Viņa darbos bija stāstīts par cilvēka dvēseles patoloģiskajām nosliecēm, seksuālām novirzēm un dažādiem drūmiem un noslēpumainiem atgadījumiem. Pūlim ar to pietika. Viss, ko tas nespēja izprast, tika uzskatīts par drošu vainas pierādījumu.

Protams, abus vīrus loti drīz atbrīvoja, taču neapmierinātība pieauga un galu galā varēja novest pat pie kaut kā tik neiedomājama kā linča tiesa.

Savukārt policijas rokās joprojām nebija nekādu pierādījumu, izņemot dažas vēstules. Viena no tām bija uzrakstīta uz tīras avīžpapīra loksnes, kas izgājusi cauri rotācijas mašīnai. To varēja noteikt pēc mehānisma spaiļu nospiedumiem. Policija visās tipogrāfijās drudžaini meklēja mašīnu, caur kuru būtu izlaista šī loksne. Speciālisti konstatēja, ka vēstulei izmantots papīrs, kas palicis pāri pēc iespiešanas uz ļoti vecas rotācijas mašīnas. Diseldorfā tik vecu mašīnu nebija. Iespiedmašīna droši vien bija meklējama kādā no kaimiņpilsētām.

Vēstules, kuras noziedznieks bija atsūtījis laikrakstu "Der Mittag" un "FrezTie/fTedakcijām, tika nodotas policijas grafologam. Eksperts konstatēja, ka abas vēstules rakstījusi viena un tā pati persona, turklāt vēstuļu autors neapšaubāmi ir psihiski slims, viņa kaiti mediķi dēvē par šizofrēniju.

Pēdējā vēstulē, ko saņēma avīze "Der Mittag", bija rakstīts sekojošais:

"Dzeru asinis… nākamajam upurim. Daudz pavāru samaitā ēdienu. Rociet, meklējiet."

Uz kartītes bija uzzīmēta ceļa shēma ar norādēm: "Geresteima", "Harda" un "Haniela". Kartītes labajā stūrī bija uzrakstīts: "Publikas maldi."

Otrajā vēstulē, kas bija adresēta avīzei "Freiheit", noziedznieks rakstīja:

"Jūs laikam interesē mana darbība? Tā kā esmu sācis darboties citā rajonā, jums jāpievērš uzmanība Landenfeldai. Tur dzīvo kāda radība, kuras morāle un dzīvesveids nez vai ļauj to uzskatīt par cilvēcisku būtni. Šo briesmīgo darbu uzsākt mani rosināja tas, ka viņa nevar man piederēt. Ari viņai ir jāmirst, pat ja tas prasītu manu dzīvību. Gribēju viņu noindēt, taču organisms izrādījās par indi spēcīgāks. Tagad man tas izdosies labāk. Vakarā viņa pārbrauks no Hildenas. Vēstulei pievienots ceļa zīmējums. Šī meitene būs mans nākamais upuris. Landenfeldas policijā jūs atradīsiet manu vēstuli."

49

Neviena no vēstulēm, kuras saņēma redakcija, neizraisīja tik satriecošu iespaidu kā tās, kuras slepkava sūtīja savu

4 Diseldorfas slepkava

upuru vecākiem. Kāda viņa nogalināta bērna māte, saņēmusi šādu vēstuli, mēģināja izdarīt pašnāvību.

Policijas rīcībā bija divi šādu sūtījumu paraugi. Abas vēstules sākās ar dzejoļiem, kas liecināja, ka slepkava ir samērā inteliģents.

Pirmajā vēstulē viņš sīki izklāstīja, kā ievilinājis savos slazdos kādu meiteni, par ko viņi sarunājušies un kā galu galā upuris nodurts.

Otra bija slepkavas mīlestības vēstule mirušajam bērnam.

Tas viss izraisīja nepieredzētu sabiedrības sašutumu.

Drīz pēc tam laikraksts "Freiheit" publicēja jaunu slepkavas vēstuli. Tā bija sevišķi interesanta, jo sniedza noziedznieka biogrāfijas datus.

"Mans tēvs bija augsts valsts ierēdnis. Es mācījos augstākajā mācību iestādē, pēc tam strādāju bankā, no kuras tiku atlaists kāda pārkāpuma dēļ. Kādu laiku apmeklēju Diseldorfas Mākslas akadēmiju, pēc tam strādāju par inspektoru kādā apdrošināšanas sabiedrībā."

Bija grūti pateikt, vai šīs vēstules patiešām rakstījis slepkava. Tikpat labi tās varēja būt mistifikācija, taču nebija šaubu, ka rakstītājs visos gadījumos ir viens un tas pats. To pierādīja ekspertīze.

9. nodala BERLĪNES SLAVENĀKAIS DETEKTĪVS

Diseldorfas policijas ēka ne ar ko neatšķīrās no parastajām kazarmu tipa būvēm, tas bija pelēku ķieģeļu nams ar vairākām ieejām un dažiem aizrestotiem logiem.

Kādā tūkstoš deviņi simti trīsdesmit pirmā gada pelēkā pavasara dienā pie ēkas pulcējās uztraukts pūlis. Divi kriminālpolicijas aģenti tikko spēja savaldīt jaunu, samērā skaistu sievieti, kas neparko negribēja solot viņiem līdzi un plosījās histērijas lēkmē. Pavirši uzvilktā kleita, izspūrušie mati, krīta bālā seja radīja drausmīgu iespaidu.

Pūlis klusēdams pašķirās, pavadīdams gājējus līdzjūtīgiem skatieniem.

—   Kas tā tāda? — vaicāja Ruta, kas nejauši bija pamanījusi pūli.

—   Ērikas Lendermanes, slepkavas pēdējā upura, māte, — atbildēja viņas pavadonis Bumba.

—  Ak tā ir viņas māte? Cik šausmīgi! Un tas ir jau nez kurais upuris! Vai tiešām policija nespēj darīt tam galu?

—   Ja policija vistuvākajā laikā viņu nenoķers, būs vēl viens upuris. Tas būšu es, jo nomiršu badā.

Meitene pasmaidīja un paskatījās uz inspektoru ar zināmu neizpratni.

—   Ticiet man, — Bumba turpināja, — kopš sākās šie drausmīgie noziegumi, man nav ne brītiņa brīva laika. Jūs domājat, ka es piedalos slepkavības izmeklēšanā? Ha, es par to tikai runāju. Puse no pilsētas iedzīvotājiem kļuvuši par labprātīgiem detektīviem, otra puse ir slepkavas. Un, ja jūs neesat apcietināta kā slepkava, tad noteikti tiksiet nodurta.

—   Šķiet, ka es arī sākšu to darīt, tas ir, meklēt, — Ruta iesmējās.

—  Tā jau es domāju, — Bumba jokaini nopūtās. — Labprāt pastāstītu jums par šo lietu sīkāk kādā konditorejā pie kafijas tases un pie viena arī pats iestiprinātos. Šodien mana saimniece uzzieda veselus divus dučus sviestmaižu, tomēr šā vai tā esmu drausmīgi izsalcis, bet… Pag, ir atbraucis kāds no Berlīnes. Skatieties!

Pie mājas piestāja liels, melns, ar dubļiem notašķīts automobilis. Bumba un Ruta Kornere stāvēja tik tuvu, ka redzēja atveramies auto durvis un izkāpjam kādu slaidu, bālu cilvēku.

Ruta pavisam nevilšus ievēroja atbraucēja acis — domīgs, gurdens skatiens, kas reizē bija salts, caururbjošs, ar metāla spīdumu.

—   Redziet, — Bumba čukstēja, — tas ir slavenais Berlīnes detektīvs fon Horns. Viņš kļuva par detektīvu, sirdsbalss aicināts, turklāt tā ir viņa dzimtas tradīcija. Vēlāk šis virs saņēma mantojumu un nodevās literatūrai. īsts sātans ar dzelzs nerviem! Nu atkal ķēries pie vecā darba. Anglijas Skotlendjardā viņu dēvē par Nogurušo sirdi. Tā Hornu iesauca, kad viņš palīdzēja tiem atrast kādu starptautisku noziedznieku. Tagad viņš atsūtīts pie mums no Berlīnes kā virskomisārs. Ļoti labi varu iedomāties, kas tagad notiks. Visupirms brāzienu dabūšu es par savām sviestmaizēm un dienesta noslēpumu izpļāpāšanu.

Ruta pasmaidīja un atsveicinājās no sava uzticīgā drauga, kurš bieži vien iegriezās redakcijā un izklaidēja avīžniekus ar savu možo pļāpāšanu.

Neraugoties uz savu profesijai neatbilstīgo figūru, Bumba bija visnotaļ gudrs izmeklētājs un iemantoja vispārējas simpātijas arī noziedznieku vidū.

Ruta lēni soļoja uz redakciju.

Nogurusi sirds — kāda dīvaina iesauka. Un cik skumjš un smags ir šā Horna skatiens.

Reportieru istabā viņa uzrakstīja kārtējo pārskatu par visu redzēto un dzirdēto, tad, žēli nopūtusies, sāka tulkot kriminālromānu kārtējam avīzes numuram. Diseldorfas pilsoņus tagad interesēja vienīgi slepkavības. Kāda gan viņiem dala par Nogurušo sirdi un tumšacainu meiteni, kas klabina ar rakstāmmašīnu kārtējo detektīvromāna nodalu.

Policijas priekšnieka plašajā kabinetā notika apspriede. Atbraukušais komisārs sēdēja malā, savrup no visiem pārējiem. Izskatījās gluži vai tā, ka apspriede uz viņu neattiecas. Domīgi atbalstījis galvu delnā, fon Horns pētīja tapetes, izklaidīgi vērodams klātesošos un šad tad iestarpinādams pa kādai piebildei.

Visvairāk runāja policijas priekšnieks, viņš galvenokārt vērsās pie atbraucēja.

—   Mēs nekādi nevaram apturēt paniku, kas pārņēmusi visu pilsētu. Daudzi prātīgi un nopietni ļaudis aizbrauc vai sūta prom savas ģimenes. Vairums pilsētnieku vakaros baidās iziet no mājas, savukārt sievietes pat dienā nekur neiet bez pavadoņa. Uzbrukumi laupīšanas nolūkā notiek nepieredzēti bieži. Protams, tiem nav nekāda sakara ar nenormālo slepkavnieku, taču uzbrucēji bieži vien rīkojas viņa vārdā, lai savus upurus iebaidītu. Baumas pieņemas spēkā ne dienām, bet stundām. Visi tur aizdomās cits citu, un man ir nācies izdarīt vairākas pilnīgi nevajadzīgas kratīšanas un arestus, lai nepieļautu, ka saniknotais pūlis nolinčo aizdomās turētos.

—   Daži aresti izrādījās noderīgi, — piebilda Bumba.

—  Un proti? — Komisārs manāmi atdzīvojās un uzmeta pētošu skatienu inspektora dūšīgajam stāvam.

—   Es runāju par godāto doktoru Milleru, spiritistu un zinātnieku. Viņš nebūt neapvainojās par nepamatoto apcietināšanu, tieši otrādi — sniedza mums loti vērtīgus norādījumus.

—   Jums jāsaprot, ka darām visu, kas vien mūsu spēkos! — policijas priekšnieks pārtrauca inspektoru. —Pilsētā jau kādu laiku inkognito uzturas Skotlendjarda inspektors Mūns, taču ari viņa pūliņi pagaidām ir veltīgi. Vairāki ierēdņi pārbauda mūsu aģentu ziņojumus. Viena un tā pati persona gada laikā izdarījusi divdesmit slepkavības.

—   Un pilnīgi nekā, kas dotu mums kādu pavedienu vai pieturas punktu, — piemetināja slaids, sirms kungs — inspektors Konradijs.

—   Bet vēstules? — ievaicājās Bumba.

—   Vienu no vēstulēm slepkava rakstījis uz avīžpapīra, kas pabijis novecojuša modeļa iespiedmašīnā, — Konradijs paskaidroja atbraukušajam komisāram.

—   Un, protams, desmit jūdžu apkārtnē nevienā spiestuvē tamlīdzīga mašīna neatradās? — fon Horns rāmi jautāja.

—   Jā, mēs domājam, ka šo papīru viņš dabūjis nejauši, — policijas priekšnieks paskaidroja. — Lai nu kā, šis noziedznieks nav no parastajiem. Nekaunība, ar kādu tas ņirgājas par policiju, un pārsteidzošā pašpārliecinātība ļauj viņam…

—  Jūs gribat teikt, ka tad, ja tas būtu parasts cilvēks, pēc pārdesmit slepkavībām divpadsmit mēnešos viņš sāktu baidīties un nerīkotos tik atklāti?

Klātesošie izbrīnīti paraudzījās komisārā. Bumbas apaļās acis kļuva vēl platākas, un viņš pat mazliet paslējās no sava sēdekļa.

—   Uzskatu, ka slepkava ir neparasti veikls un viltīgs psihopāts, — nelikdamies traucēties, bilda policijas šefs. — Tādās pašās domās ir arī doktors Millers. Bet, protams, jūs jau šodien sīki iepazīsieties ar lietu, — viņš piemetināja, norādīdams uz biezu mapi, kas gulēja uz galda.

—   Jā, — fon Horns noteiktā balsī apstiprināja. — Jūsu atsūtītās kopijas es jau emu pārlūkojis. Starp citu, vai pie jums strādā inspektors Šulte?

—   Tas esmu es! — Bumba atplaiksnīja smaidā un pavirzījās uz priekšu.

—   Priecājos iepazīties. Vai jūs vienmēr nēsājat mugursomu? Varbūt tomēr tikai tad, kad dodaties kalnos?

—   Nē, es neesmu alpīnisma cienītājs, — Bumba samulsa.

—  Taču jums tā šķiet ērta?

—   Jā, es tajā glabāju sviestmaizes, — resnītis varonīgi atzinās, cenzdamies neievērot kolēģu zobgalīgos skatienus.

—  Vai jūs protat mest laso? — Horns negaidīti jautāja.

—   Zēna gados es laidu papīra pūķus, kopš tā laika nav

nācies…

—    Būšu jums loti pateicīgs, ja iepazīstināsiet mani ar dzīvi pilsētā, — Horns laipni mainīja sarunas tematu, tad piecēlās. — Vispirms mēs apskatīsim meitenītes līķi, tad pabraukāsim pa pilsētu un jūs palīdzēsiet man atrast piemērotu viesnīcu.

/

* * *

Deviņus gadus vecās Ērikas Lendermanes līķis atradās sekciju telpā. Horns kopā ar Bumbu rūpīgi apskatīja vienpadsmit dunča dūrienu brūces. Vairums no tām atradās pie kakla.

—    Kādā stāvoklī bija meitenes rokas, kad viņu atrada? — Horns jautāja.

—    Krampjaini savilktas, delnas ar sažņaugtiem pirkstiem, — Bumba paskaidroja.

—   Kas tos iztaisnoja?

—   Droši vien kalpotājs.

—   Pasauciet viņu.

Atgriezies Bumba redzēja, ka Horns, izņēmis no kabatas mazu manikīra piederumu komplektu, rūpīgi tīra nogalinātās meitenes nagus.

—   Pateicos, man vairs nekas nav vajadzīgs, — viņš teica pārsteigtajam Bumbām. — Brauksim tālāk.

Automobilī inspektors uzdrošinājās jautāt:

—   Vai jūs, komisāra kungs, arī uzskatāt, ka slepkava ir fenomenāls cilvēks, kaut kas līdzīgs pārdabiskai būtnei?

—   Tas ir vīrs, kas uzskata sevi par pārcilvēku, — Horns vēsi atbildēja. — Vai jūs pateicāt šoferim adresi?

—   Neesmu vēl pieradis pie jūsu neparastās metodes, — Bumba nomurmināja.

—    Jūs esat gudrs cilvēks, inspektor, un es esmu pārliecināts, ka man neko nevajadzēs jums paskaidrot, — Horns gurdā balsī teica.

"Nogurusi sirds," Bumba nodomāja, palaizdams gar ausīm diezgan divdomīgo frāzi, tad bilda:

—  Tātad man jāpasaka šoferim adrese…

—    Doktora Millera adrese. Bet nu pastāstiet visu, ko par viņu zināt.

10. nodala DOKTORS MILLERS

Pirms trīsdesmit pieciem vai četrdesmit gadiem jaunais, tikko universitāti beigušais Francis Millers uzsāka Diseldorfā savu praksi. Kaut gan viņš bija pilnīgi nepazīstams, tomēr drīz vien piesaistīja kolēģu uzmanību ar saviem rakstiem par psiholoģiju un kļuva loti populārs. Protams, to veicināja arī tas, ka viņa tēvocis bija viens no bagātākajiem cilvēkiem pilsētā. Citu radinieku jaunajam cilvēkam nebija, jo viņa vecāki bija miruši.

Francis Millers tika uzskatīts par izdevīgu līgavaini, un tēvocis izraudzīja jaunajam cilvēkam līgavu, cerot, ka vēlāk varēs nodot viņam savu uzņēmumu.

Taču jauneklis iemīlējās glītā kalponītē, un viņiem piedzima dēls. Doktors gribēja viņu precēt, taču tēvocis pierunāja jauno māti, lai tā par pieklājīgu atlīdzību apprec kādu amatnieku, bet brāļadēlu nolādēja un padzina no savām mājām.

Pēc tāda skandāla doktoram bija neērti palikt pilsētā, un viņš aizbrauca uz Karpatiem. Tēvocis nomira lielā vecumā tikai pēc vairāk nekā divdesmit gadiem, taču pirms nāves krustdēlam tomēr piedeva un novēlēja viņam savu milzīgo īpašumu.

Pagāja gads, pirms Francis Millers atsaucās uz sludinājumu par mantinieka meklēšanu un atgriezās pilsētā.

Protams, tagad viņu bija grūti pazīt. Kādreiz jautrais un sabiedriskais jauneklis nu vairījās no cilvēkiem. Ar pilnvarotā starpniecību viņš pārdeva uzņēmumu, ieslēdzās vecajā mājā un turēja tikai pašus nepieciešamākos kalpotājus. Ar praksi doktors nenodarbojās un tikai dažreiz izbrauca uz savu muižu Beirātā.

Klīda baumas, ka Francis Millers aizrāvies ar spiritismu un raksta zinātnisku darbu par tā nozīmi medicīnā. Taču sīkpilsoņu uzmanību drīz piesaistīja citi notikumi. Pēc daudzajām slepkavībām, kas iedvesa šausmas pilsētniekos, paklīda baumas, ka vecais virs nodarbojas ar melno maģiju. Tā kā šim nolūkam viņam esot vajadzīgas cilvēku asinis, par to, kurš ir slepkava, tenku kārajiem ļautiņiem vairs nebija nekādu šaubu.

Lai arī apvainojumi bija nejēdzīgi, policija doktoru tomēr apcietināja. Mājā tika izdarīta kratīšana, vairākas dienas Franci Milleru pratināja, bet, kad satraukums pierima, atbrīvoja.

Dažas dienas vēlāk policijas šefs saņēma vēstuli no Diseldorfas slepkavas, kurā tas nekaunīgi paziņoja, ka policijai vajadzētu meklēt īsto noziedznieku, nevis aizturēt nevainīgus cilvēkus.

* * *

Horna automobilis apstājās pie nelielas savrupmājas. To ieskāva kupli saaudzis dārzs.

Bumba pacēla veserīti ar lauvas galvu un pieklauvēja. Drīz vien atskanēja soli un pavērās durvis, kurām priekšā bija ķēdīte.

—   Doktora kungs ir aizņemts un nevienu nepieņem.

Horns klusēdams pasniedza savu vizītkarti. Sulainis kaut

ko noburkšķēja, aizcirta durvis un aizgāja. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās un lūdza ienākt.

Bumba rādija Hornam ceļu uz kabinetu caur vairākām vecmodīgi, taču ar gaumi iekārtotām istabām. Kabinets ar greznajām ozolkoka mēbelēm radīja solīdu iespaidu. Pie rakstāmgalda sēdēja neliela auguma vīrietis iesirmiem matiem.

—   Fon Horna kungs loti vēlējās ar jums iepazīties, doktor, — Bumba iesāka, kad abi bija iepazīstināti.

—   Vēlējos arī atvainoties par vietējās policijas kļūdu, — komisārs piebilda. — Vai sen jau te dzīvojat?

—   Esmu te piedzimis, taču mūža lielāko dalu pavadīju Karpatos.

—  Ja nemaldos, jūs atgriezāties pirms diviem gadiem.

—   Tieši tā. Kā viss pārvērties! Es pat nepazīstu vecos draugus.

—    Un viņi jūs ari, protams. Jūs tagad dzīvojat pavisam vientuli.

—   Manos gados tas nav nekas sevišķs.

—       Tomēr jūs izskatāties itin braši. — Horna tēraudcietais skatiens pārslīdēja pār kabinetu un neuzkrītoši pakavējās pie tā saimnieka.

Sirmas matu šķipsnas, bāla, gludi skūta seja ar nepareizi veidotiem vaibstiem, saknupis stāvs — Francis Millers nudien izskatījās vecāks par saviem gadiem.

—   Tiešām? — viņš brīnījās. — Man ir sešdesmit divi gadi, taču mans vectēvs nodzīvoja līdz deviņdesmit un nomira pilnīgi negaidīti. Laikam tas mums iedzimts.

—  Jūsu dēlam ari?

—  Manam? Jūs maldāties, Horna kungs, es neesmu precējies.

—   Es runāju par jūsu un Elzas Kartonas, bijušās istabenes, dēlu…

Sirmgalvja lūpās pavīdēja zobgalīgs smaids.

—  Jūs esat labi informēts par mūsu pilsētas baumām, — viņš noteica. — Diemžēl mani tās neinteresē. Elza… jā, protams, es atceros viņu, taču pēdējoreiz redzēju pirms divdesmit astoņiem gadiem.

—  Tad jums laikam vēl bija zilas acis.

Bumba pārsteigts palūkojās komisārā. Tas Horns nu gan bija pārlieku ekscentrisks.

Doktora biezās uzacis mazliet saraucās.

—  Atļaujiet jums aizrādīt, komisāra kungs, ka radzenes pigments ar laiku mainās, — īpaši tas attiecināms uz zīdaiņiem un maziem bērniem, kā ari uz sirmgalvjiem, taču, ja neesat šurp atnācis kā oficiāla persona, lai mani apcietinātu, būtu loti pateicīgs, ja jūs mainītu savu toni. Jūs esat vēl jauns cilvēks, un pat nopratināšanai ir savas robežas.

Šo dusmīgo runu komisārs Horns uzklausīja ar apburošu smaidu.

—   Lūdzu, piedodiet! Es ne vienmēr protu izteikt savas domas. Jūs taču esat iegrimis zinātniskā darbā, doktor? Un sevišķi jūs interesē okulti jautājumi, vai ne? Jāatzīstas, ka tie allaž interesējuši arī mani. Ja drīkstu vaicāt — ko jūs domājat par slepkavu?

—   Atklāti sakot, viņš mani interesē tikai no patoloģijas viedokļa.

—  Tomēr jums ir daudz laikrakstu…

—   Abonēju tos tikai ieraduma pēc. Slepkava, bez šaubām, ir tik izteikts sadists, ka šķiet nepieskaitāms.

—   Droši vien citādi jūs nevarat izskaidrot pastrādātās zvērības.

—   Mani pārsteidz, ka līdz pat šim laikam slepkava nav notverts un pats nevar mums visu izskaidrot.

Ārprātīgie ir neparasti viltīgi un spēcīgi, kad uznāk neprāta lēkmes, taču pārējā laikā… Protams, man, diletantam, par to grūti spriest, taču policija…

—   Ja jau neviļus esat bijis iejaukts šajā notikumā, labprāt ar jums par šo tematu parunātu. Varbūt noslēpumainie spēki, kurus jūs pētāt, palīdzēs mums tur, kur saprāts to nespēj.

—  Ar prieku jums palīdzēšu, taču baidos, ka pārvērtējat manas spējas. Turklāt mans pieticīgais dzīvesveids…

— Jūsu kapitāli, protams, atrodas drošā bankā? Berlīnes Biržas bankā, vai ne?

—       Ne visi. Vienu daļu esmu noguldījis ārzemēs. Iespējams, drīzā laikā došos ceļojumā ar zinātnisku nolūku. Pa šiem gadiem Vācija man kļuvusi sveša.

—  Taču agri vai vēlu Nemezīda soda atkritējus.

—   Jūs gribējāt teikt, nostalģija, — Millers laipni izlaboja. — Es stāvu pāri visiem aizspriedumiem.

Bumbām apnika šī saruna. Viņš klusi izlavījās no istabas un, saticis priekštelpā sulaini, sāka ar to pļāpāt par visādiem niekiem.

Jakobs bija drūms un samiegojies zellis un uz Bumbas jokiem atbildēja nelabprāt.

—   Sakiet, lūdzu, — cikos jūs pasniedzat doktoram gultā brokastu kafiju? — jautāja negaidot ienākušais Horns.

Jakobs iepleta acis.

—    Doktora kungs nekad nedzer kafiju gultā. Es atnesu to uz paplātes tieši kabinetā.

—  Ak tā, paldies.

* * #

Sēžoties automobili, Bumba nožāvājās.

—   Ziniet, Horn, — viņš teica, — es daudz ko esmu piedzīvojis, taču jūs ar saviem jautājumiem ari mani varētu piespiest atzīties slepkavībā.

—   Neko iepriekš jums nevaru apsolīt, — vēsi atbildēja Horns. — Cik gadus jūs strādājat, Šulte?

—  Divdesmit sešus.

—   Tas ir pietiekami ilgs laiks, lai izdarītu parastu noziegumu.

Bumba tikai noplātīja rokas.

—  Jūs uzskatāt doktoru Milleru… — viņš iesāka.

—  Par gudru, nelaimīgu jaunu cilvēku.

—  Jaunu? Nezināju, ka viņš ir jauns.

—  Jūs daudz ko nezināt. Piemēram, kas ir slepkava.

—  Un jūs?

—   Es varu to uzzināt, taču nekas nemainīsies. Vai esat kādreiz bijis zooloģiskajā dārzā, inspektor?

—  Dažreiz esmu bijis gan.

—   Man loti patīk dzīvnieki, — Horns melanholiski turpināja. — Vairumam kaķu, piemēram, ir neiedomājami skaistas zaļas acis. Cilvēkiem savukārt tā ir neparastu spēju pazīme. Vai pārmeklējāt doktora savrupmāju? Protams, nekas aizdomīgs netika atrasts. Nabaga večuks, nabaga večuks…

Bumba ar pieaugošu izbrīnu palūkojās savā šefā. Kāpēc viņš piepeši izrāda tādas simpātijas zinātniekam — miljonāram? Un kāpēc Horns šo vīru tā žēlo?

11. nodala RUTA KORNERE

Vairākas dienas pēc kārtas Horns gandrīz neizgāja no kriminālpolicijas. Zilajos tabakas dūmos tikko varēja saskatīt cilvēku, kas sēdēja, pārliecies pār rakstāmgaldu.

Viņš rūpīgi studēja visu, kas attiecās uz lietu. Rakstāmgalds bija nokrauts ar papīriem, aktu vākiem, protokoliem un vēstulēm.

Avīzēs atkal parādījās sludinājumi, ka personas, kuras var sniegt kādas ziņas, tiek lūgtas ierasties pie Berlīnes galvenā komisāra.

Bumba atstiepa veselu grozu ar pārtiku un, padevies liktenim, apsēdās pie maza galdiņa līdzās Hornam.

— Viņš grib trijās dienās atrisināt rēbusu, pie kura esam nosēdējuši veselu gadu, — tā Bumba ziņoja savam vecajam priekšniekam. — Šim cilvēkam ir brīnišķīga atmiņa un pārsteidzošs paradums uzdot negaidītus jautājumus. Nekad nevar zināt, vai viņš apjautāsies par jūsu kaķa veselību vai uzliks jums rokudzelžus.

—   Hornam ir ārkārtīgas spējas, — ar cieņu apstiprināja Tomass Mūns, Skotlendjarda inspektors. — Spīdoši vada nopratināšanu.

—    Katrs izklaidējas, kā viņam patīk, — nomurmināja nelaimīgais Bumba. — Goda vārds, es nevarētu atrast ātrāku pašnāvības veidu kā strādāt kopā ar viņu.

Taču, par spīti šķietamai neapmierinātībai, inspektors kategoriski atteicās aiziet no Horna un pa galvu pa kaklu metās izpildīt katru vismazāko uzdevumu.

Piektajā dienā Horns atstūma papīru kaudzi un piecēlās.

—    Ceru, ka neiebildīsiet pret mazu pastaigu, inspektor? — viņš uzrunāja Bumbu.

—   Ar šaudīšanos vai bez? — Bumba painteresējās.

—   Šoreiz tas prieks ies jums secen, — komisārs atbildēja.

Melnais automobilis apstājās pie "Der Mittag" redakcijas. Šajā stundā tur valdīja klusums, vienīgi daži līdzstrādnieki vai nu gaidīja avansu, vai lika portfelī savus bloknotus.

—   Atļaujiet iepazīstināt, — Bumba sarosījās. — Komisārs fon Horns — visu noziedznieku un detektīvu bieds, Ruta Kornere — daiļākais zieds reportieru korpusā.

—    Un inspektors Šulte — lielākais glaimotājs, — Ruta smaidīdama piebalsoja. — Vai tad no jums baidās ne tikai noziedznieki, bet ari detektīvi?

Viņa saņēma drosmi, lai ieskatītos Horna skarbajā sejā.

—  Es cenšos panākt pirmo un izvairīties no otrā, — viņš ātri atbildēja. — Kāpēc jūs strādājat avīzē, jaunkundz?

Ruta neizpratnē paskatījās vispirms uz komisāru, pēc (am uz Bumbu, kurš aiz Horna muguras rādija viņai kaut kādas zīmes.

—  Tādēļ, lai pati varētu uzdot jautājumus, nevis uz tiem atbildētu, — viņa aizvainotā balsi atteica. — Ko jūs vēlaties?

—   Gribēju aprunāties ar redaktoru. Turklāt vēlos ievietot sludinājumu.

—   Redakcija jau slēgta, taču es varu to nodot nakts izlaidumam.

—   Rakstiet! — Horns nostājās līdzās rakstāmmašīnai un sabāza rokas kabatās. Šķita, ka viņš ir pati svarīgākā persona redakcijā. Tomēr, neraugoties uz sašutumu par šo pavēlošo toni, Ruta paklausīgi piesēdās pie rakstāmmašīnas, ielika tajā baltu papīra lapu un nolaida slaidos pirkstus uz taustiņiem.

—   Meklē rotācijas mašīnu nelielai tipogrāfijai. Var būt lietota un novecojuša modeļa. Piedāvājumus, norādot cenu, adresēt avīzei, apzīmējot ar burtiem A.B.

Pabeidzāt? Dodiet, lūdzu, rīkojumu, lai visus piedāvājumus nekavējoties pārsūta uz policijas iecirkni. Būs labāk, ja jūs pati to izdarīsiet. Es neciešu liekas sarunas.

—   Jūs esat pārliecināts, ka būšu jūsu uzticības cienīga?

— Jā, un varu jums apgalvot, ka tad, ja parādīsies raksts par maniem komerciālajiem pasākumiem vai par tiem uzzinās vēl kāda persona, jūs tiksiet uz divām nedējām apcietināta.

—   Kāpēc tikai uz divām? — Šis jaunkundzes nekaunība nepazina robežas.

—   Tāpēc, ka pēc divām nedēļām slepkava būs noķerts un, ja neesat iejaukta šajā lietā, tiksiet atbrīvota.

—    Rutas jaunkundze loti interesējas par slepkavībām, — Bumba nodevīgi piezīmēja, izpelnīdamies no meitenes dusmīgu skatienu.

—   Man būtu patīkamāk, ja šajā pilsētā varētu atrast cilvēku, kurš interesējas par ģeogrāfiju, — Horns sausi piebilda.

—   Kā tā?

Komisārs apsēdās un aizsmēķējis sapņaini izpūta dūmu strūklu.

—   Galīcija, Ungārija, varbūt Bosnija un Hercegovina… Apbrīnojama puse ir tie Karpati.

—   Jums vajadzētu parunāt ar manu tēvu. Viņš tur ilgi dzīvojis un Karpatus pazīst loti labi.

—  Jūsu tēvs ir ārsts?

—   Nē, — Ruta brīnījās, — arheologs.

—   Tādā gadījumā esiet tik laipna un iedodiet man savu adresi, kā arī pārrakstiet vienu rakstu.

Horns izvilka no kabatas kādu brošūru un, pasniedzis to meitenei, piemetināja:

—   Honorāru varēsiet saņemt pie manis birojā.

—   Es neņemu darbus pārrakstīšanai! — Ruta ne pa jokam sadusmojās. — Ar kādām tiesībām jūs vispār…

—   Ne ar kādām. Tāpēc es jums lūdzu, nevis pavēlu. Jūs man patīkat, Korneres jaunkundz. Jūs esat divdesmit divus l'.adus veca, jūsu māte nomira pirms trim gadiem, jūs esat laba palīdze savam tēvam. Parasti jūs dzīvojat muižā pie Heirātas. Šogad laikam turp nebrauksiet.

—  Kāpēc jūs interesē?…

—   Man loti patīk zaļumi — koki, zāle. Vispār zaļā krāsa, — Horns slinki turpināja. — Vai esat ievērojusi, Rutas jaunkundz, ka dažiem cilvēkiem ir smaragdzaļas acis? Ja kādreiz satiekat tādu cilvēku, pasakiet to man. Tikai neaizmirstiet!

Viņš strauji pagriezās un, vilkdams sev līdzi Bumbu, izgāja no istabas. Pārsteigtā Ruta palika viena.

"Tad tāds ir tas Horns! Slavens, skaists, ekscentrisks līdz galējībai, kas tomēr neliekas rupja. Nevērīgs, pavēlošs un… skumīgs. Nogurusi sirds," viņa atcerējās. "Bet, Dieva dēl, kāpēc viņš sāka runāt par smaragdzaļām acīm? Vai tad…"

Taču Ruta piespieda sevi par to nedomāt. Vai nu tas bija pārāk skaidrs mājiens, vai nejaušība! Viņa paklausīgi atvēra brošūru un atrada tajā pasvītroto rakstu: "Par vistkopības lietderību saimniecībā".

Ruta nevarēja atturēties no smaida. Vai tad viņam arī to vajadzēja zināt?

Meitene cītīgi rakstīja ar mašīnu pusotru stundu un, ielikusi papīrus portfelī, devās mājup tieši tajā brīdī, kad melnais automobilis ar Hornu un Bumbu aizripoja no viņas namdurvīm.

Ātri uzskrējusi pa kāpnēm, Ruta iegāja tēva kabinetā.

—    Es mazliet aizkavējos, tēt. Gadījās kāds neparedzēt darbs.

—  Jā, man jau teica. Cik simpātisks cilvēks ir šis Horns Lieliski audzināts jauneklis.

—   Es gan tā neteiktu, — Ruta nomurmināja.

—   Tā? Viņu loti interesēja mani izrakumi ICarpatos. Mēs visu laiku par to runājām.

Ruta tikai pašūpoja galvu. Vai tiešām viņai vajadzēja pārrakstīt rakstu par vistām tikai tāpēc, lai Horns varētu netraucēti interesēties par arheoloģiju?

—  Ar ko beidzās jūsu saruna, tēt?

—   Devu viņam šādus tādus norādījumus, kā arī adreses Manu paziņu vidū ir kāds vīrs, kas labi pazina to savādnieku doktoru. Iedevu arī viņa adresi.

Taču tas Rutu vairs neinteresēja.

12. nodala nĀves tirgoni

Kādā no Diseldorfas dzīvākajām ielām atradās ēka, uz kuras fasādes lieli zelta burti vēstīja: "Apdrošināšanas sabiedrība pret nelaimes gadījumiem".

Kaut gan sabiedrība darbojās neilgi, tā jau bija kļuvusi loti populāra. Pārbaidītie, panikas pārņemtie iedzīvotāji steidza apdrošināt savu dzīvību par iespējami lielāku suminu, un sabiedrības greznās telpas allaž bija cilvēku pilnas. Šurp nesa naudu visi, gan nabags, gan bagāts, cik nu katrs varēja atjauties.

Biedrība dažu mēnešu laikā nodibināja banku, kuras akcionāri bija ari polišu īpašnieki.

Tērauda seifos glabājās dārglietas un nauda — gan zelta stieņu grēdas, gan vara graši, kas nopelnīti grūtā darbā, žēlastības dāvanas, kuras gūtas, pārdodot savu miesu, un nauda, kas iegūta ar krāpšanu. Te bija arī tās skopās summas, kuras krādami daudzi ierobežoja savus izdevumus, lai tikai iespētu nodrošināt sev spožus līķratus un pienācī-

gas radinieku sēras. Nauda bira mazajās kases atvilktnēs, tika sakrauta monētu stabiņos, saiņota pakās, pārvesta no vienas telpas uz citu, virzīta caur daudziem desmitie alkatīgu, bet bailīgu roku un, lepodamās ar iespaidīgu skaitu, parādījās uz bankas direktora galda.

* * #

—   Cik ilgi plaukst šis labdarīgais uzņēmums? — Horns jautāja, apstājies pie apdrošināšanas sabiedrības parādes ieejas.

—   Sešus mēnešus, — Bumba atbildēja.

—    Un jūs vēl neesat apdrošinājies? — Horns smaidīja. — Es pats ievedīšu jūs iekšā.

—   Baidos, ka jūs nepratīsiet mani izdevīgi novērtēt.

—  Jūs jau sākat šo to saprast.

—   Pateicos. Tā ir pirmā uzslava divdesmit sešu dienesta gadu laikā.

—   Laikam tā būs arī pēdējā. Aizvediet mani pie direktora.

Pēdējais teikums bija domāts cienīga izskata kalpotājam.

Bankas ierēdnis vispirms nicīgi savilka uzacis un paraustīja plecus, bet Bumba atsita mēteļa atloku un parādīja savu dienesta nozīmi. Kalpotājs uzreiz pārtapa pakalpīgā un izpalīdzīgā cilvēkā.

Ģenerāldirektors Mīniha kungs, respektabls vīrietis ar apcirptu melnu bārdiņu, pieņēma apmeklētājus grezni iekārtotā kabinetā.

—   Ar ko man tas gods? Kā varu jums pakalpot? — viņš sausi jautāja.

—   Jūs apdrošināt pret nelaimes gadījumiem? — Horns tieši jautāja, bez uzaicinājuma apsēdies mīkstajā krēslā.

—  Jā, jums jādodas pie…

—  Pret ugunsgrēku, plūdiem, zādzībām, uzbrukumiem? — Horns turpināja, nelikdamies ne zinis par direktora nepacietīgo žestu.

—  Piedodiet, esmu loti aizņemts.

—   Ticu. Uzdošu tikai vienu jautājumu — vai varat apdrošināt gadījumam, ja mūs sagūsta noziedznieks?

—  Kā saprast šo jautājumu?

—   Dažreiz sevišķi gudrs un inteliģents noziedznieks no medījuma pārvēršas medniekā. Šī iespēja jāņem vērā, tāpēc es vēlētos apdrošināt sevi pret šādu negadījumu.

Pārsteigtais direktors cieši palūkojās apmeklētājā.

—   Ja nemaldos, man ir tas gods runāt ar fon Horna kungu?

—  Jūs nemaldāties.

—  Piedodiet, komisāra kungs, ka uzreiz jūs nepazinu.

—    Mani interesē jūsu sabiedrības darbs. Tās spīdošie panākumi daiļrunīgi liecina par pilsētnieku noskaņojumu.

—  Mans birojs ir jūsu rīcībā!

—   Jūsu telpas nav sliktākas par Berlīnes bankām, taču es tomēr ievēroju vienu trūkumu.

—  Kāds tas būtu?

—    Nav dibinātāja portreta. Tā ir tāda liela eļļas glezna zeltītā rāmī vai ari fotogrāfija zem stikla. Tā pat ir vienkāršāk un ari respektablāk. Vispār mani loti interesē fotogrāfijas. Daudzi, protams, neatbalsta šo uzskatu — loti žēl.

Bumbām šķita, ka direktora roka, kas spēlējās ar sudraba turētājā ieliktu zīmuli, mazliet nodreb.

—   Man šķiet, tas nebūt nav tik svarīgi un steidzami, — direktors ar samocītu smaidu bilda.

—  Jūs tā domājat? Nestrīdēšos. Piedodiet par traucējumu, direktora kungs. Ja man ievajadzēsies kaut ko uzzināt, uzmeklēšu jūsu biroja kalpotāju.

Kad melnais automobilis bija aizripojis aiz stūra, vecākais grāmatvedis, kas to novēroja, atviegloti nopūties, iegāja direktora kabinetā.

—   Kas noticis, Mik? — viņš jautāja, aizvērdams durvis.

—  Tas nolādētais Horns var mums visu izjaukt, — drūmi atteica direktors, nervozi soļodams turp un atpakaļ pa kabinetu. — Pavisam slikti. Šķiet, vajadzēs visu mest pie malas, Bob.

—   Nu, re, tu jau baidies, bet agrāk tik viegli vis nepadevies.

—  Jā, taču, ja viņš uzzinās, mums draudēs mūža cietumsods, bet mēs taču bijām nolēmuši doties atpūtā. Tas ir pats lielākais pasākums manā mūžā, un es negribu riskēt.

—   Neraizējies, tu jau tāpat sen esi nopelnījis sev katorgu. Bet viņam taču nav nekādas informācijas.

—  Tu par to esi tik pārliecināts?

—   Bez šaubām! Ja viņš kaut ko zinātu patiešām droši, tad nenāktu šurp kā tāda viltīga lapsa. Horns ir spējīgs apcietināt pat pašu valsts galvu, ja vien tam būtu kaut mazākais pamats. Vai esi dzirdējis par viņa paradumu? Viņš uzdod pašus negaidītākos jautājumus, un tu neviļus uz tiem atbildi, pat neaptverdams, ko vaicātājs vēlas panākt. Dievs mani ir sargājis, bet tu taču atceries Kārli? Viņš nopelnīja piecpadsmit gadus par vienu pašu sarunu. Kārlis visu bija izdarījis tik veikli, ka nebija kur pieķerties, — nobungāja vienu veceni un pievāca viņas naudu. Tika apcietināta viņas apteksne, sulainis un virtuvene. Horns tajā laikā atradās Anglijā. Viņš atbrauca pašā tiesas priekšvakarā. Divas dienas nosēdēja pie papīriem, patrinās pa pilsētu, tad uzmeklēja Kārli un veselu stundu ar viņu runāja. Uzmini, par ko? Par dārzkopību, vēl precīzāk, par rozēm. Kā tās aug, kā tās zied, kā tās smaržo, un pēc tam… klikt — rokudzelži. Tā un tā, jūs esat noslepkavojis to veco sievu.

—  Viņš ir gaišreģis, vai?

—    Nc gluži. Viņa smadzenes ir kā skalpelis. Viņš nedomā, bet griež. Vecene bija glabājusi naudu lādītē, kuras dibenā atradās rožu ziedlapiņas. Viņa tās mēdza likt visur, lai labāk smaržotu. Pēc tām ziedlapām viņš tad arī apjauta.

—   Anglijā viņu dēvē par Nogurušo sirdi, — direktors drūmi piebilda.

—   Bet pie mums sauc par Nāves eņģeli. Briesmīgs cilvēks, nav vārdam vietas, taču tu arī neesi nekāds muļķis, reiz izprātoji visu šo pasākumu!

—   Katram gadījumam tomēr parūpējies, lai visi gali būtu savilkti kopā.

* * *

—    Es sāku nojaust, kas par lietu, — Bumba paziņoja, izkāpdams no automobiļa, kas bija piestājis iepretim policijas pārvaldei.

—   Un proti?

—  Jūs grasāties sastādīt enciklopēdiju. — Bumbas platā seja atplauka smaidā.

—   Iespējams.

—    Katru dienu jūs interesē kaut kas jauns, — Bumba turpināja. — Vakar tā bija arheoloģija, šodien — okultisms, rit varbūt fotografēšana.

—    Par pēdējo interesējos visvairāk. It īpaši par kādu jauku izgudrojumu, — Horns apstiprināja, izņemdams no kreisās aproces mazītiņu fotoaparātiņu, kas bija piestiprināts pie apročpogas.

Bumba ziņkāri tuvojās galdam.

—   Tiku par to dzirdējis, taču līdz šim nebija nācies redzēt.

—    Ļoti vienkārši, — Horns paskaidroja. — Precīzs objektīvs, nevainojams asums, toties aparātu grūti pamanīt. Attēli gan, protams, pēc tam jāpalielina. īpašos gadījumos es lietoju gredzenu.

Horns noņēma no pirksta masīvu gredzenu ar lielu ahātu un parādīja sajūsminātajam Bumbām miniatūraparātiņu.

—    Dažreiz gadās interesantas uzvalka detaļas, sejas izteiksme…

—   Piemēram, tā nāves tirgoņa melnā bārda, — arī Bumba sajūsminājās.

Horns atzinīgi pasmaidīja.

— Jā, es loti vēlētos viņa fotogrāfiju, pareizāk sakot, attēla kopiju, kas glabājas Berlīnes kriminālpolicijā.

13. nodala AVENES

Būdams ārēji mierīgs, korekts, pat mazliet sapņains, Horns drudžaini strādāja. Sava dienesta laikā viņš bija atklājis ne mazumu noziegumu, taču parasti uzņēmās pašus sarežģītākos un grūtākos gadījumus. Starplaikā viņš studēja psiholoģiju un nodarbojās ar literatūru.

Tieši tas noslīpēja komisāra iedzimtās detektīva spējas, asināja prātu un izveidoja oriģinālu, nestandarta izmeklēšanas metodi.

Zemākie policijas ierēdņi nenogurdināmā Bumbas vadībā tikpat nepagurstoši vāca informāciju, tad beidzot, elpu neatvilkuši, ieradās pie sava šefa.

Apkrāvies ar veselu kaudzi sagādāto izziņu, Bumba devās pie komisāra.

— Es dodu priekšroku daudz konkrētākam darbam nekā šīm ziņām par Karpatiem, tipogrāfijām, adresēm, kalpotāju privāto dzīvi un tamlīdzīgi, — viņš piebilda, pabeidzis savu ziņojumu.

—  Ja vēlaties zināt manas domas, — Horns iebilda, — varietē ir daudz piemērotāks darbalauks…

—    … jūsu padevīgajam kalpam, — Bumba nobeidza. — Diemžēl tik daudzi talanti tiek veltīgi izniekoti.

—  Tātad — Elza Kartona…

—  Dzīvo Diseldorfā, precējusies ar galdnieku Heinrihu Šlēmani, kas agrāk izcietis cietumsodu Breslavā un tagad kļuvis par godīgu amatnieku. Večiņa ir slima un neiziet no mājas.

—  Viņai nevarētu būt vairāk par piecdesmit gadiem…

—   Ar to pietiek, lai būtu dēls jūsu vecumā. — Dažreiz, kad bija labā omā, Bumba atļāvās dažādas vaļības.

—  Jūs netaisāties precēties, inspektor?

—  Es neciešu sievietes.

—  Cik neuzmanīgi teikts! Pirmkārt, es pazīstu kādu jaunavu, kurai jūs droši vien apgalvojat pretējo, otrkārt, man ir pamats turēt jūs aizdomās par…

—  Žēlīgais Dievs! — Bumba iesaucās.

—   Lai nu kā, ņemiet vērā, ka pēc kāzām būs vajadzīgas mēbeles.

Beidzot Bumba saprata, kas par lietu, un, neko nejautājis, izripināja no garāžas automobili.

* #

Šajās ieliņās bija saglabājušās daudzas vecas koka ēkas ar slēģiem un dakstiņu jumtiem. Mazajos dārziņos no dobēm jau spraucās ārā pirmie zaļie asni.

Saules stari lauzās iekšā pa logu, kas bija aizklāts ar tilla aizkariem, un kā rotaļīgi zaķēni izklīda pa visu telpu.

Darbnīcā, kur biīvējās dēlu kaudzes, ēvelsoli un citi darbgaldi, smaržoja pēc svaigām skaidām.

Saimnieks, padrūms vecis, bārdas rugājiem apaugušu seju, ēvelēja dēli un bija loti nerunīgs.

Hornam nez kāpēc negribējās uzreiz ķerties pie lietas, un nabaga Bumbām no tiesas nācās pasūtīt mēbeles, gari un plaši skaidrot savas vēlmes un izvēlēties kokgriezumu rakstus.

Sarunas beigās viņš vilcinādamies samaksāja galdniekam diezgan lielu rokasnaudu, taču, uztvēris Horna daudznozīmīgo skatienu, nomierinājās.

Saņēmis naudu, saimnieks uzreiz kļuva laipnāks.

—     Vai tiešām jums jāstrādā vienam? — Horns jautāja. .— Bērnu jums nav?

—   Nē, kungs. Kaut gan — viens ir, tomēr būtu labāk, ja nebūtu bijis.

—   Slinks?

—    Nekur nederīgs cilvēks, klaidonis. Aizbēga no mājām, vēl būdams puika, desmit gadus nez kur klaiņoja, pēc tam pārbrauca, sabija mājās pāris nedēļas un atkal pazuda.

—   Ko viņš dara?

—   Dievs vien to zina. Esmu ar viņu gana nomocījies, tagad atmetu ar roku. Liels cilvēks — neesmu šim nekāda aukle. Turklāt tas nav mans miesīgs dēls.

—    Jā, grūti strādāt vienam vecumdienās, — līdzjūtīgi piebilda Bumba. — Bet jūs taču esat precējies?

—    Jā, mana vecene apslimusi, jau kuro nedēlu gul uz ļ gultas.

—  Kas viņai vainas?

—   Jupis vinu zina. Bija atnācis ārsts, parakstīja zāles. Tās maksā lielu naudu, bet labuma nekāda.

—  Atļaujiet, es apskatīšu slimnieci, — Horns piedāvājās un piecēlās.

—  Mans draugs ir ārsts, — Bumba steidzās paskaidrot.

—   Nav vērts, kungs, gan jau iztiksim. Mums nav ko maksāt ārstiem.

—  Es netaisos nemt no jums naudu, — Horns pasmaidīja. — Esmu atbraucis uz jūsu pilsētu personiskās darīšanās un nemeklēju pacientus. Izmeklēšu jūsu kundzi tāpat, pa draugam.

—  Nav vērts pūlēties. Man tas nešķiet nepieciešams.

Bumba piemiedza acis un vērīgi paraudzījās uz saimnieku. Nevēlēšanās parādīt slimnieci šķita dīvaina.

—  Varbūt es arī pasūtīšu jums mēbeles, — Horns turpināja. — Tad norēķināsimies. Vai slimniece ir tajā istabā?

Nenogaidījis atbildi, viņš izsoloja no darbnīcas un iegāja dzīvojamā istabā. Galdnieks gribot negribot bija spiests parādīt ceļu un darīja to, kaut ko neapmierināti pie sevis burkšķēdams.

Horns izgāja cauri nelielai viesistabai, pie kuras sienām karājās lētas gleznas apzeltītos rāmjos. Vēl telpā bija riekstkoka mēbeles, kuras sedza plīša pārvalki, uz palodzes auga ģerānijas, bet tām blakus stāvēja būrītis ar kanārijputniņu; istaba bija iekārtota tipiskā turīgu vācu sīkpilsoņu gaumē.

Nevēlēdamies, lai galdnieks pagūst brīdināt sievu, Horns pirmais pieklauvēja pie guļamistabas durvīm.

—   Ienāciet! — atskanēja vārga balss. — Kas tur ir?

Elza Šlēmane gulēja augstā gultā un ar iekritušām acīm

jautājoši uzlūkoja ienācējus.

—   Doktors Vallers, — Horns stādījās priekšā. — Nejauši iegriezos jūsu vira darbnīcā un izmantoju izdevību, lai jūs apskatītu.

—    Man ir loti slikti, doktor, un neviens neko nevar līdzēt. Vai tad mēs būtu pazīstami no agrākiem laikiem?

—    Biju par jums šo to dzirdējis. Jūsu jaunības vārds ir Elza Kartona? Atjausiet?

Un Horns droši un veikli, gluži kā slavens un pieredzējis ārsts, izmeklēja slimnieci.

Šlēmanes kundze nebija pārspīlējusi savu stāvokli. Padzīvojusī, bet vēl arvien skaistā sieviete gulēja uz nāves gultas. Slimība padarīja asākus sejas pantus, ap acīm bija loki, āda šķita valga un zaļgana, pie katra mazākā pieskāriena tā atdalījās un sabirza dīvainās, sīkās plēksnītēs.

Cilvēks, kas labi pazītu Hornu, būtu ievērojis, ka komisārs manāmi satrūkstas. Taču istabā bija tikai vājiniece, jo galdnieks kavējās viesistabā, kur Bumba, aptvēris, kas jādara, kavēja viņam laiku ar sarunām.

—   Cik reižu jums jau bijuši asiņaini sviedri? — Horns jautāja.

Slimniece pārsteigta paskatījās vaicātājā.

—   Jūs pazīstat šo slimību? Fridrihsona kungs, kas mani izmeklēja, šķita izbrīnījies un…

—  Jā, man šī kaite ir pazīstama. — Horna augstajā pierē iegūlās drūma grumba. — Kad jūs saslimāt?

—   Nu jau kāds brītiņš būs pagājis. Saaukstējos un sāku klepot.

—  Vai dzērāt kaut ko pret klepu?

—   Sākumā pirms gulētiešanas iedzēru aveņu tēju. Neesmu pieradusi slimot un savai slimībai nepievērsu sevišķu uzmanību. Naktī sāka loti sāpēt galva, murgoju, tad pamodos, un man uz visas miesas bija parādījušās asins lāses. Vai tad tas būtu no saaukstēšanās?

—   Vai pirms tam jūs nekur nebijāt izgājusi? Un nedzērāt neko citu, izņemot avenes?

—   Neatceros, varbūt kaut ko apēdu. Droši vien tāds ir mans liktenis.

Horns apskatīja zāļu pudelītes uz naktsgaldiņa. Strofantīns, vēl šis tas…

—  Te jums ir vēl avenes. Vai tās ir tās pašas?

—  Jā, tās pašas, dakter. Es aizsūtīju uz aptieku mūsu Jakobu, kurjeru. Viņš bija ienācis pie manis tajā laikā, kad vīra nebija mājās Nezinu, vai Jakobam bija žēl izdot lieku feniņu vai arī aptiekārs skopojās, taču aveņu pietika tikai vienai reizei. Šķiet, paciņā palikušas tikai dažas odziņas.

—  Vai ir apgrūtināta elpošana? — Horns painteresējās.

—   Pavisam grūti. Gan galva reibst, gan sirds pamirst… Patlaban man ir mazliet vieglāk, bet trīs dienas nogulēju kā bez atmaņas.

—  Pie jums ir vīrs un dēls, viņi taču palīdz…

Slimniece bēdīgi pašūpoja galvu.

—  Nē, dakter. Ar dēlu Dievs ir mani sodījis par grēkiem. Nav labi tā runāt, bet tā ir patiesība. Nu gan vairs nebūs ilgi jāgaida. Par visu atbildēšu augstajam soģim. Lai kā es centos vest Eliasu pie prāta, viņš tomēr aizgāja no mājas, un nav zināms, kur tagad ir un ko dara. Manuprāt, viņam nav tīra sirdsapziņa, reiz nevar rādīties mātei acis.

—  Cik vecs viņš ir?

—   Būs divdesmit astoņi gadi. Un, kurā viņš tāds atsities, nezinu!

—   Es vēl pie jums ienākšu, Elzas kundze, — Horns maigi teica un piecēlās. — Atnesīšu zāles, no kurām jums noteikti paliks labāk.

—   Lai nu Dievs dotu. Taču diez vai es vairs celšos. Paldies jums, dakter!

—  Nu, to mēs vēl redzēsim, — Horns uzmundrinoši piebilda un izgāja no istabas.

—  Kā jūtas slimniece? — Bumba bažīgi jautāja.

—  Loti smaga forma.

—  Sakiet bez aplinkiem — vai vecene nomirs? — galdnieks jautāja. — Dakteris Fridrihsons tikai plāta rokas.

—   Mēs, ārsti, ceram līdz pēdējam mirklim, — Horns nopietni atbildēja. — Es vēl atbraukšu un atvedīšu zāles.

Pavadījis apmeklētājus, galdnieks iegāja darbnīcā un ilgi raudzījās pakal aizbraucošajam automobilim, tad pasauca kādu garāmejošu zēnu.

—   Paklau, Kurt, skrien žigli un pasaki Jakobam, ka pie manis bija Bumba un tas jaunais, kā viņu sauc, Horns. Lai nāk šurp. Skrien labi mudīgi.

Galdniekam savu sakāmo nenācās otrreiz atkārtot, lzdzirdis visiem pazīstamo iesauku Bumba, zēns uzreiz aptvēra, cik svarīgs uzdevums viņam uzdots, un pa galvu pa kaklu aizskrēja.

14. nodala gredzens cimdĀ

Vampīra pēdējā upura — meitenītes — bērēm bija jānotiek otrdien. Sestdien policijas pārvaldē pienāca Hornam adresēta vēstule:

"Ceru, Jums būs interesanti uzzināt, ka arī es piedalīšos bērēs. Tā kā Jums tik un tā neizdosies mani notvert, varat gatavoties jauna upura bērēm pēc divām nedēļām.

Diseldorfas slepkava" Policisti ilgi lauzīja galvu par šo jautājumu. Bija skaidrs, ka bērēs sapulcēsies vismaz puse pilsētas iedzīvotāju un drūzmā slepkava var palikt nepamanīts, jo vairāk tāpēc, ka neviens viņu nepazina pēc izskata. Par noziedznieka nekaunību neviens nešaubījās un zināja, ka viņš solīto ari izpildīs.

—   Vienīgais cilvēks, kas varētu viņu pazīt, bērēs nebūs. Taču es došu viņam vēl vienu iespēju, — teica Horns.

—   Jūs esat drošs, ka zināt, kurš ir slepkava? — Bumba jautāja.

—   Nē, pavisam drošs es vēl neesmu. Man nepieciešamas trīs lietas: sentimentāla saruna, ķemme un kāda muļķīga vēstule. Necentieties to saprast. Vai esat apjautājies par Elzas kundzes veselību?

—   Pēc jūsu pulveriem viņa jūtas daudz labāk, un šķiet, ka drīz izveseļosies.

—   Viņai atlicis ne vairāk par nedēlu, — Horns drūmi teica.

Bumba apstulba.

—    Ko? Tā taču ir tikai saaukstēšanās. Turklāt šī slimniece nemaz nav tik veca.

—   Ir dažādas indes, — Horns iesāka, it kā sarunādamies pats ar sevi. — Visātrāk un drošāk iedarbojas Austrumu un Āfrikas indes. Viduslaiku valdnieku galmos uzskatāmi tika demonstrēts to izmantošanas veids. Piemēram, Bordžas un Mediči. Inde, ar kuru tika nozāļots Indriķis IV, bija Katrīnas Mediči mīļākais līdzeklis. Ar tās palīdzību viņa novāca no ceļa visus, kuri traucēja viņas plāniem. Indes dzimtene ir Āfrika, to lietoja nēģeru ciltis, kuras pielūdza lielo čūsku. Dīvaini, bet tā atrodama arī Krievijā, Obas piekrastē. Ar to var saindēt apģērbu, kuru nēsā upuris, vai priekšmetu, kuram tas pieskaras, piemēram, drēbes, grāmatas… Indriķis saindējās, šķirstot grāmatu ar medibu gravīrām, kuru viņam uzdāvināja māte karaliene. Ar šo indi var saindēt pat gaisu, uzpilinot dažus pilienus uz sveces vai lampas. Tā vai citādi iekļuvusi asinīs, inde iedarbojas loti lēni, taču glābiņa nav. Sākas drudzis, paaugstinās temperatūra, piemetas sirdsklauves, trūkst elpas, vajā murgi. Strauji zūd spēki, sākas reiboņi, un parādās asiņaini sviedri, kurus, kā mediķiem zināms, izraisa loti reta slimība — hemofilija, proti, asinsvadu asiņošana. Un vēl ļoti raksturīga pazīme: zaļgana ādas krāsa. Pieskaroties tā lobās mazām plēksnitēm.

—   Jūs domājat, ka Elzas kundze ir saindēta tieši ar šo indi? — jautāja Bumba, kas visu laiku bija uzmanīgi klausījies.

Horns izņēma no kabatas mazu kārbiņu, atvēra to un parādīja sīku odziņu, kas atgādināja aveni.

—   Kas tā, jūsuprāt, ir?

—   Šķiet, ka avene.

—   Pareizi, tā ir avene, taču — saindēta avene.

—   Kāds Elzas kundzei varētu būt sakars ar šo lietu?

—  Vispirms atļaujiet man pārbaudīt savus pieņēmumus. Man patīk izteikties tikai tad, kad esmu pilnīgi pārliecināts.

*

Ziņa par Hornam adresēto vēstuli ātri aplidoja visu pilsētu. Bēru dienā ziņkārīgo pūļi traucās uz kapsētu. Visi gaidīja kaut ko neparastu, kā skatītāji cirkā ik bridi gaida, ka zem kupola balansējošais akrobāts tūlīt pat nokritīs arēnā. Saspringtie nervi gribēja izlādēties. Sapulcējušies aizdomīgi uzlūkoja cits citu un nemierīgi vēroja policijas rīcību. Uzmanību saistīja ari katafalks ar mazu, baltu zārciņu.

Tomēr spēcīgu izjūtu cienītājiem nācās vilties. Svinīgā ceremonija noritēja bez starpgadījumiem. Kājnieku un jātnieku policija rūpējās par gājiena kārtību.

Ceremonija jau tuvojās beigām, kad pieripoja melns automobilis, kuru ieraugot daudzi satraukti pagrieza galvas. Slaids, bāls cilvēks ar gurdu, vienaldzīgu seju nolika uz kapa vainagu un, pateicis dažus vārdus nelaiķes mātei, lēni devās uz izeju.

—    Es jūs jau sen gaidu, Rutas jaunkundz, — bālais vīrs teica, nostājies līdzās meitenei. — Jums jāsaņem honorārs par pārrakstīto rakstu, — viņš ar smaidu piebilda.

—   Man nav vajadzīgi blakusdarbi, — Ruta atbildēja, ar pūlēm valdīdama sašutumu.

—   Dažreiz ir derīgi uzzināt kaut ko par vistām, — Horns turpināja meiteni ķircināt. — Turklāt jūs tik un tā atnāksiet pie manis.

—  Jūs esat pārāk pašpārliecināts, komisāra kungs.

—     It nemaz. Pirmkārt, mēs esam noslēguši zināmu komerciālu darījumu. Ļoti žēl, ka esat par to aizmirsusi. Otrkārt, šajās dienās es sniegšu jums sensacionālu interviju.

Tas Rutu ieinteresēja. Profesionālā ziņkāre uzveica sarūgtinājumu.

—  Tiešām? Kad atļausiet pie jums ierasties?

—   Pirmajā saulainajā un siltajā dienā, — Horns paziņoja. — Es runāju pavisam nopietni. Neaizmirstiet brīdināt tēvu, ka izbrauksiet ārpus pilsētas.

—   Bet es nekur netaisos…

—       Redziet, mīļā Ruta, — klusi, taču stingri teica Horns, — jūsu nodomi mani nemaz neinteresē. Ja man nākas ciešāk saieties ar cilvēkiem, tad vai nu viņi paklausa man, vai ari… — Un frāzi pabeidza izteiksmīgs žests. — Jūsu sašutums ir saprotams, un man tas patīk, taču ir veltīgs. Pēc divām nedēļām jūs tiksiet vaļā no tirāna, bet līdz tam laikam piederat man. Tuvākajā siltajā dienā lūdzu jūs atnākt uz manu biroju. Bet varbūt es pats pēc jums atbraukšu.

Pieklājīgi pacēlis cilindru, Horns aizsoloja. Ruta, aiz dusmām nobālusi, uzrunāja Bumbu, kas kā ēna sekoja komisāram.

—    Jūs dzirdējāt? Ko tas nozīmē? Esmu sašutusi par tādu nekaunību!

—  Mīļā Ruta, Dieva dēļ, nomierinieties! Ticiet man — ja Horns tā saka, tad tā arī notiks.

—    Kāds tam sakars ar mani? Vai tad jūs domājat, ka esmu iejaukta šinī… — Viņa nepabeidza teikumu un nosarka, inspektora vērīgo un labsirdīgo acu uzlūkota. Taču viņš, šķiet, nemanīja meitenes apmulsumu un tēvišķi noglāstīja viņas smalkādas cimdā tērpto roku.

—    Nabaga meitene, es zinu, cik grūti jums dažreiz ir. Taču, ja kādā smagā brīdī jūs izstāstīsiet visu, kas jūs nomāc, sajutīsiet atvieglojumu. Neskatieties uz Nogurušo sirdi kā uz policijas suni. Viņš ir jauns, taču piedzīvojis lielas bēdas, tāpēc saprot arī citu ciešanas.

—   Kāpēc tad viņš runā tādā tonī?

—    Viņam ir tiesības pavēlēt gan man, gan jums, gan visiem citiem. Kara laikā viņš, būdams pavisam jauns, kā slepenā dienesta darbinieks ieņēma augstu posteni un ar vienu vārdu lēma tūkstošiem cilvēku likteņus. No šā darba viņš mantojis apbrīnojamu izturību un arī mazliet neiecietīgu attieksmi pret visiem apkārtējiem.

—   Ja es varēšu būt viņam noderīga… — Rutas balss nedaudz atmaiga.

—    Protams, varēsiet. Viņš jūs uzskata par vērtīgu darbinieci. Neaizmirstiet, ka viņam ir nogurusi sirds.

Atvadījies Bumba aizsteidzās pakal savam priekšniekam.

Horns stāvēja, atbalstījies pret automobiļa durvīm, un izklaidīgi klausījās policijas priekšnieka sarunā ar doktoru Milleru.

Doktoram mugurā bija vecmodīgi svārki un galvā cilindrs, no kura uz visām pusēm spraucās sirmas matu šķipsnas. Viņš iztaujāja par slepkavas vēstuli.

—  Vai viņš patiešām bija te, kapos, komisāra kungs? — doktors Millers uzrunāja Hornu.

—  Tāpat kā es vai jūs, — skanēja atbilde.

—  Un jūs to uzskatāt par dabisku?

—   Es vispār neuzskatu viņu par cilvēku, — Horns vēsi atteica.

—  Kā tā? — Bumba pārsteigts jautāja.

Policijas priekšnieks izbrīnā pacēla acis.

—   Ļoti vienkārši, — Horns negribīgi iesāka, aizsmēķēdams cigāru. — Kaut gan slepkava, manuprāt, ir pilnīgi reāla būtne, viņš tomēr ir apveltīts ar milzīgu, varbūt pat dēmonisku spēku. Tas padara viņu neaizsniedzamu un pavairo alkas pēc asinīm. Spilgtākais piemērs šai gadījumā būtu vampīri un vilkači.

—   Jūs runājat nopietni? — policijas priekšnieks jautāja.

Horns uzmeta priekšniekam tik ledainu skatienu, ka tam uzreiz pagaisa visas šaubas par komisāra prāta spējām.

—  Vai jums nav nācies tos redzēt, doktor?

—   Man grūti atbildēt uz šo jautājumu.

—   Kad man būs brīvs bridis, es jūs apciemošu, ja atļausiet, un mēs apspriedīsim dažas šā interesantā jautājuma detaļas, — Horns laipni sacīja. — Profesors Nats visu mūžu ir pavadījis Karpatos, lai studētu tā saucamo dēmonoloģiju. Vai neesat ar viņu ticies?

—    Nē, es tur dzīvoju pavisam vientuli, — doktors nomurmināja. — Diez vai varēšu remdēt jūsu ziņkāri.

—   Laikam nejūtaties vesels?

—   Jā, neesmu nekāds jaunais. Mani moka reimatisms, drudzis… Uz redzēšanos!

Atvadoties Horns tik cieši paspieda doktoram roku, ka tas neviļus saviebās aiz sāpēm un devās uz izeju nervozā, gāzelīgā gaitā.

—    Reiz Spānijā dzīvoja lielinkvizitors, — pusbalsī nodziedāja Bumba, iespiezdams savu masīvo augumu automobilī.

—   Bet Vācijā detektīvs Horns, liels mistifikators, — komisārs iesmiedamies piebalsoja. — Rīt puse pilsētas runās, ka detektīvs Horns ir uz vienu roku ar pašu nelabo.

—   Kāda velna pēc jūs tā spiedāt doktora roku?

—  Ja viņam nebūtu cimdu, es tā nedarītu, — Horns iebilda. — Man gribējās zināt, vai viņam ir gredzens ar smaragdu.

Bumba klusēdams paraustīja plecus un ieslēdza otro ātrumu.

—  Jūs vai nu pasakāt drausmīgas lietas visvienkāršākajā tonī, Horn, — viņš pēc kāda brīža sacīja, — vai arī dižojaties ar izmeklētu laipnību, no kuras šermuli skrien pār kauliem.

—   Senāk es liku pakārt cilvēkus, kuri pārāk daudz prātoja, — komisārs atbildēja, ērti atlaizdamies sēdeklī.

—   Jums par laimi, tagad tas nav iespējams. Cik aģentu seko Rutai?

—  Divi, — Bumba drūmi atbildēja.

—   Norīkojiet četrus, — Horns pavēlēja. — Dienā un naktī. Naktī jo īpaši.

—  Atjaujiet aizrādīt, komisāra kungs…

—    …ka viņa nekur nav iejaukta, — Horns pārtrauca.

—    Par to es nešaubos, bet mani interesē kāds jauns nelietis, un es baidos, ka viņu savukārt interesē Ruta.

—   Es pastāstīju visu, ko zināju par šo romānu, — inspektors samierinoši teica. — Tas nelietis saindēja meiteni, tas ir, viņas dvēseli.

—  Ar kokaīnu?

—   Nē, man nācās krietni nopūlēties, lai izdabūtu viņu no apātijas un dzīves apnikuma. Es tā ari neuzzināju, ko tas bija ar viņu izdarījis.

—  Rīt es to jums pastāstīšu.

Un Horns vairs nebilda ne varda, taču Bumba ievēroja, ka viņa pierē iegulst dziļa rieva.

15. nodala APJUKUMS

Piesmēķētajā krodziņā galdnieks Šlēmanis un kurjers Jakobs dedzīgi apsprieda radušos situāciju.

Alus putas jau sen bija noplakušas un notecējušas gar kausiem uz netīrā galdauta, bet viņi nepievērsa tam uzmanību.

—   Tas okšķeris pie vecās Rumpeles var samaitāt mums visu darbu, — Jakobs sacīja. — Viņš seko man kā ēna.

—  Bija iegriezies ari pie manis, — galdnieks noteica, — taču es tam drīz parādīju durvis.

—  Tu esi tu, — Jakobs nopūtās.

Blēdis Jakobs, kā viņu dēvēja Diseldorfā, bija maza auguma tumšmatis, glums kā zutis, pēc izcelsmes — Galīcijas ebrejs. Viņš apgrozījās visur, sastādīdams lūgumrakstus, uzpirkdams zagtas mantas, nodarbodamies ar kontrabandu un pārdodams narkotiskās vielas un viltotas pases. Vārdu sakot, viņš uzņēmās ik darbu, un viņam veicās.

Jakobs balansēja neitrālajā joslā starp noziedznieku pasauli un policiju, dažkārt izpauzdams mazus noslēpumus gan vieniem, gan otriem. Taču pašu galveno viņš allaž noklusēja. Mēļoja, ka Jakobs ir ari augļotājs, kas subsidē dažus uzņēmumus, turklāt sekmīgi, taču viņš rūpīgi slēpa savu nodarbošanos.

—  Laiks likvidēt tipogrāfiju, — Jakobs noteica pēc maza klusuma brīža. — Tagad, kad visi aizņemti ar citu lietu, vajag izpārdot pa dalām, un darīts! Avīzē tieši bija sludinājums.

—   Un ja tas ir nolāpītā Horna joks? — Šlēmanis neuzticīgi iejautājās.

—  Visur tev rādās tas Horns! Bet kādēļ viņš bija atnācis pie tevis?

—  Jupis to zina! Apraudzīja veceni un izrakstīja zāles.

—  Viņam kaut kas ir aiz ādas.

—   Tā rādās. Bet kopš tā laika, kad viņa sāka klepot — atceries, tu vēl viņai atnesi avenes —, vecā pamazām iet uz galu.

—   Kāds tam sakars ar avenēm? Tās pārdod aptiekā. Tā vecene man uzplijās ar savu paciņu.

—  Kāda vecene? — galdnieks jautāja.

—   Rumpele. Es gāju no tevis uz aptieku, bet viņa pasauca mani un iedeva avenes. "Ņem," saka, "man tās nav vajadzīgas. Lēti atdošu." Es arī nopirku, lai nebūtu jāiet tas gabals līdz aptiekai.

—  Vienalga. Labāk padomā, ko mums darīt tālāk.

No tumšā stūra piecēlās kāda figūra un devās uz izeju. Jakobs satrūkās.

—   Izrādās, ka te ir bijis okšķeris, — viņš nočukstēja, pieliecies tuvāk galdniekam.

Taču aģentu neinteresēja abu darboņu tipogrāfija. Viņš mierīgi izgāja uz ielas un, pārnācis mājās, ieaicināja pie sevis istabā dzīvokļa saimnieci.

Rumpele, miesās izplūdusi, viltīga veca sieva, bija loti neapmierināta ar jauno īrnieku. Saimnieces ievingrinātā acs uzreiz pamanīja, ka jaunais, kārtīgais cilvēks ir detektīvs, un viņa, aizdomu pilna, sāka to novērot.

—   Klausieties, Rumpeles kundze, galdnieka sieva drīz mirs, vai ne? — detektīvs viņu uzrunāja, soļodams pa istabu turp un atpakaļ.

—   Viņai vienmēr deguns gaisā, bet pašai dēls klaidonis, — īsi noteica vecene, sakrustodama rokas uz vēdera zem priekšauta.

—   Dēls? Kad jūs viņu pēdējo reizi redzējāt?

—   Viņu neviens nav redzējis. Aizbēga, vēl puika būdams, pirms divdesmit gadiem. Elza apgalvo, ka redzējusi viņu pirms pāris mēnešiem, turklāt pieklājīgi apģērbtu. Tikai tas viņai būs izlicies. Kāpēc gan lai dēls slēptos? Visi zina, ka viņš ir huligāns, nekādu citu nedarbu viņa rēķinā nav.

—  Kā viņš izskatās?

—   Tāda paša auguma kā jūs, rudmatis, līdzīgs tēvam, taču ne tik glīts un acis ir citas. Es pazinu doktora kungu vēl tad, kad viņš bija students. Pati arī toreiz biju jauna. Tas viss norisinājās mūsu acu priekšā.

—  Vai bieži pērkat avenes, Rumpeles kundze?

Vecā sieva apstulba.

—   Kādas avenes? Par ko jūs runājat?

—    Ja jūs nepateiksiet, kas iedeva jums paciņu ar kaltētām avenēm, kuras pēc tā cilvēka pavēles vēlāk pārdevāt Jakobam, likšu jūs apcietināt, un būs vēl sliktāk. Ja pateiksiet, tās piederēs jums.

Uz galda parādījās divas jaunas, čaukstošas naudaszīmes.

Vecās sievas acis iegailējās.

—  Ja jau Jakobs izpļāpājies…

—   Runājiet!

—    Pie manis pienāca kāds kungs — seju neatminu, jo bija tumšs, — un teica: "Rumpeles kundze, te būs simt markas un paciņa. Atdodiet to galdnieka sievai." Es jau gribēju iet pie viņas, bet satiku Jakobu un atdevu viņam.

—   Naudu arī?

Rumpeles kundze sastomījās.

—   Naudu?… Elzai jau tās ir diezgan.

—   Un jūs tiešām nevarētu atpazīt šo cilvēku?

—  Ja arī gribētu, nevarētu.

—   Labi, ņemiet naudu — un nevienam ne vārda.

Vakarā aģents aizgāja uz policiju un visu sīki pastāstīja

Hornam.

—   Esmu pārliecināts, ka vecene teica taisnību, — Horns sacīja. — Cilvēks, kas iedeva indi, ir pārāk gudrs, lai uzticētos mantkārīgai vecenei. Viņa plāns ir skaidrs. Rumpele atdeva paciņu Jakobam, kad pārliecinājās, ka tajā ir nekaitīgas avenes. Naudu viņa piesavinājās, tāpēc gribot negribot cieta klusu…

Rumba bija pieradis pie visādiem pārsteigumiem, bet tajā nakti viņš piedzīvoja kaut ko pavisam neparastu.

Inspektors kārtoja papīrus istabā, kura atradās līdzās Horna kabinetam.

Pulksten divpadsmitos kabineta durvis pavērās un pa tām izsoloja… doktors Millers. Viņš bija tērpies svārkos, ar cilindru galvā un, salīcis mazliet vairāk nekā parasti, pagāja garām pārsteigtajam Bumbām un pazuda aiz durvīm.

Bumba izberzēja acis. Pēdējo dienu spraigajā darbā noguris, viņš bija uz brītiņu iesnaudies, taču ne jau tik cieši, lai nemanītu, ka doktors ieiet Horna kabinetā.

Viņš iedrāzās tur, taču telpā neviena nebija.

— Velna būšana! — Pārsteigtais Bumba aši paķēra cepuri un izskrēja uz ielas.

Tumsā viņš pamanīja aizejošā doktora stāvu un devās tam pa pēdām.

16. nodala MEDALJONS

Mazajā galdnieka namiņā valdīja klusums. Šlēmanis bija aizgājis uz krodziņu. Pēdējā laikā viņš augām dienām sēdēja pie alus kausa. Detektīvs, kas viņu izsekoja, bija izsitis galdnieka dzīves ritmu no sliedēm.

Jau agrā jaunībā Šlēmanis bija sapņojis par vieglu dzīvi un sapinies ar sliktiem draugiem. Pāris veiksmīgu zādzību lika jauneklim aizmirst piesardzību, un viņš iekrita. Desmit gadi Breslavas cietumā bija pietiekami liels sods. Atgriezies brīvībā, Šlēmanis nolēma sākt godīgu dzīvi. Viņš apprecēja doktora Millera bijušo kalponi un adoptēja viņas ārlaulības bērnu. Ar saņemto naudu pietika, lai atvērtu galdnieka darbnīcu, un pasūtījumu netrūka. Tomēr drīz vien ģimenes nesaskaņu dēj viņš sāka iegriezties krodziņā arvien biežāk, satika vecos draugus un pēc ilgas svārstīšanās nolēma atsākt senāko darbu. Taču desmit cietuma gadi bija iemācījuši Šlēmanim piesardzību. Policija nekādi nevarēja viņu pieķert, un tikai tagad galdnieks sāka nervozēt un slīcināt šaubas vīnā un alū.

Elzas kundze, izdzirdusi, ka vīrs aizcērt durvis, atviegloti nopūtās.

Vīra mūžīgos pārmetumus viņa uzskatīja par Dieva sodu un tagad, juzdama nāves tuvošanos, nomanīja, ka visa apkārtne iegrimst kaut kur apziņas dziļumos un pārklājas ar samierinošu miglu.

Pēdējā drudža lēkme bija laupījusi viņai spēkus. Nomocītā, miklā ķermeņa aprises zem segas gandrīz nebija saskatāmas. Dziļi iekritušās acis pārslīdēja istabai. Tur karājās rāmītis, kuru vīrs viņai bija uzdāvinājis jau sen, vēl tad, kad neizturējās pret sievu tik slikti kā tagad. Un šo sedziņu viņa bija tamborējusi toreiz, kad aizgāja Eliass.

Vājā roka krampjaini sažņaudza medaljonu uz krūtīm.

Šķita, ka pārnācis vīrs. Blakusistabā bija dzirdami soli. Elza atguvās no pārdomām. "Laikam piedzēries kā parasti," viņa nosprieda.

Durvis atvērās. Slimnieces izmocītais skatiens ieraudzīja sakumpušu stāvu.

—  Francis! Vai tiešām tas esi tu, Franci?

Doktors Millers pienāca tuvāk un apsēdās gultas kājgalī. Vecā vīra seju sedza ēna, taču viņa asie sejas panti šķita atmaiguši.

—   Jā, tas esmu es, Elza. Tomēr pazini, kaut esam jau veci.

—  Es visu mūžu atcerējos tevi, Franci. Redzi, šis medaljons ir tava dāvana. Tajā ir tava un Eliasa ģīmetne. Vai atceries mūsu puisēnu? Viņš ir tik līdzīgs tev…

Doktora acis savādi iemirdzējās.

—   Runā, runā, Elza, — viņa balss skanēja klusi un maigi. — Tev ir ļoti slikti?

—   Es mirstu, Franci. Dievs deva redzēt tevi pirms nāves. Neaizmirsti mūsu zēnu Eliasu. Viņš klaiņo pavisam nolaidies. Es viņam stāstīju par tevi. Viņam ir ļauna sirds, ne velti kaimiņienes saka — kam zaļas acis, tam Jauna sirds.

—   Zajas acis? — doktors jautāja.

—   Jā, mati rudi, bet acis zaļas. Bērnībā puikas viņu saukāja par klaunu. Tev ir zilas, skaistas acis. Arī es senāk biju cita. Dievs mani sodījis par grēkiem. Cik es izcietu pēc tavas aizbraukšanas! Vecais dzēra… Visi saukāja zēnu par atradeni. Viņš ir nocietinājis sirdi pret cilvēkiem un tevi.

Slimniece elpoja ar pūlēm. Pirksti krampjaini ķērās pie segas.

—   Tu vēl esi te, Franci? Ak, cik grūti. Es neredzu… panāc tuvāk.

Doktors noliecās pār mirēju un viņu noskūpstīja. Asaras ritēja pār vecās sievietes vaigiem. Vājiniece gribēja vēl ko teikt un piecelties, lai apliktu rokas Milleram ap kaklu, taču tās bez spēka noslīga uz segas, un viņa lēni atlaidās spilvenos, doktora spēcīgās rokas atbalstīta.

Kādu brīdi viņš pagaidīja, ieklausīdamies, vai sirds vēl pukst, pēc tam aizspieda nelaiķei acis un, veikli atāķējis ķēdīti, noņēma viņai medaljonu.

Kaut gan bija silta pavasara nakts, Bumba tomēr nodrcbinājās, stāvēdams kādu vārtu ēnā. Viņš bija sekojis doktoram Milleram cauri visai pilsētai, līdz beidzot nokļuva pie galdnieka zemās mājiņas.

Bumba skaidri redzēja, ka doktora salīkušais augums pazūd aiz durvīm, un neizpratnē apstājās, nezinādams, ko darīt.

Ko nozīmēja šī dīvainā vizīte? Vecais zinātnieks, kas mēnešiem ilgi neiznāca no mājām, piepeši uzradās policijas pārvaldē un nakts vidū gāja pie kaut kāda galdnieka! Vai Horns zināja, ka Millers bijis viņa kabinetā? Un kur palicis pats komisārs?

Bumba neapmierināti sabozās. Kāda velna pēc viņš bija šurp nācis? Ar nožēlu viņš domāja par vakariņām un mīksto gultu un jau grasījās doties atpakaļ, kad piepeši sastinga un pieplaka žogam.

Uz ceļa parādījās liela ēna.

Vilcinādamies Bumba paspēra tai pretim pāris solus un sagrūdās ar… Hornu.

—   Pavasara naktī tik patīkami pastaigāties, — komisārs zobgalīgi noteica. — Mīlētāji, dzejnieki un detektīvi vienmēr mīlējuši dabas balsis.

—    Es dodu priekšroku gultai, — Bumba noburkšķēja. — Kā jums izdevās panākt, lai doktors atnāk pie jums, turklāt naktī?

—   Pati piemērotākā stunda spokiem, — Horns iesmējās.

—   Jūs bijāt tur? — Bumba jautāja, ar galvas mājienu norādīdams uz galdnieka namiņa pusi.

—  Jā, Elzas kundze nomira, — Horns noteica, un Bumba neuzdrīkstējās iztaujāt sīkāk. Viņš gāja mājup un uzreiz likās gulta, bet Horns vel ilgi sēdēja kabinetā un pētīja medaljonu.

17. nodala SMARAGDS

Ruta cītīgi klabināja rakstāmmašīnu, cenzdamās aizdzīt uzbāzīgās domas. Kā par spīti, darba bija maz, bet saule spoži apspīdēja redakcijas istabu, iemirdzēdamās uz vecās, apputējušās tintnīcas un piešķirdama zināmu jaukumu pat vecām, apputējušām korektūras slejām.

Aiz loga čivināja zvirbuli, koku zarus klāja koši zaļas lapas, un šur tur puķu sievas jau pārdeva pirmos uzplaukušos ceriņus.

No rīta, ejot uz redakciju, Ruta piepeši iedomājās, cik tagad būtu labi izbraukt ārpus pilsētas.

Vai tiešām Horns viņu kaut kur aizvedīs? Kopš viņu iepazīšanās Ruta vairākas reizes bija iedomājusies par slaido, bālo cilvēku ar gurdeno seju un zobgalīgo smaidu. Viņš tomēr bija skaists! Un cik pievilcīgs, neraugoties uz aso un pavēlošo toni!

Protams, skaistajai Rutai pielūdzēju netrūka. Uzaugusi bez mātes, kura nomira, kad Ruta vēl bija maza, meitene visu laiku atradās tēva sabiedrībā. Vecais zinātnieks bija iegrimis savos pētījumos, un meitene ātri pierada būt patstāvīga un novērtēt cilvēkus. Un starp visiem, kurus viņa pazina, valdzinošas romantikas oreola ieskauts, ievērojami izcēlās fon Horns. Veltīgi Ruta sākumā centās sevi piemānīt, ar sašutumu un neuzticību nomākdama pamodušos interesi un simpātijas.

Lielais sienas pulkstenis nosita trīs. Redakcijā vairs neviena nebija, tikai Ruta stāvēja pie loga un prātoja, ko darīt. Viņas portfelī atradās dažas vēstules par rotācijas mašīnu pārdošanu, kuras vajadzēja aiznest Hornam. Turklāt viņš bija lūdzis, lai Ruta atnāk saulainā dienā, un šodien, kā par spīti, pie debesīm nebija ne mākonīša.

"Par ko gan Horns ar mani runās?" viņa sev jautāja. Ruta saprata, ka solītā sensacionālā intervija ir tikai iegansts kaut kam svarīgākam. Ko nozīmēja viņas vecā, jautrā drauga Bumbas skumjais skatiens, viņa dīvainie mājieni?

Ruta neviļus nodrebēja, iedomādamās, ko tie varētu nozīmēt.

Ko lai dara? Iet pie Horna un bez ierunām izpildīt viņa prasības? Viss viņas lepnums ar sašutumu sacēlās pret to. Horns taču uz viņu pat nepaskatīsies, bet, laiski pievēris acis, komandēs: "Piecelieties! Apsēdieties!" — vai kaut ko tamlīdzīgu. Nē, viņa ieliks visas vēstules lielā aploksnē un atdos Bumbām vai kādam aģentam, lai aiznes Hornam. Taču Rutai neizdevās īstenot savu nodomu. Tikko viņa bija nokāpusi pa kāpnēm, pie redakcijas durvīm pieslīdēja pazīstamais melnais auto. Priekšējās durvis atvērās, un kāda roka ādas cimdā aicinoši, tikko manāmi pamāja.

Apmulsusi Ruta iekāpa mašīnā un, tiklīdz bija iekārtojusies blakus šoferim, redzēja, ka tas ir Horns. Bumbas, komisāra mūžīgā pavadoņa, nebija.

Horns nodevās automobiļa,vadīšanai un pat neievēroja meitenes apmulsumu. Melnais auto drāzās pa ielām, šad tad patramdot gājējus ar dobju taures uzbrēcienu.

—   Man jāatdod jums vēstules, — Ruta iesāka.

—   Es atbraucu tām pakal pats, — sekoja vēsa atbilde.

Meitene samulsusi nosarka. Tātad Horns bija jutis, ka

viņa nevēlas to apmeklēt.

—   Apskatīšu tās vēlāk, — komisārs sacīja, nenovērsdams skatienu no ceļa. — Vai mājās pateicāt, ka atgriezīsieties vēlu?

—   Nē, taču tēvs tik un tā nepamanīs manu prombūtni. Uz kurieni mēs braucam?

—   Uz Beirātu.

—  Un ko tur?

—   Šodien ir skaista diena, — Horns paskaidroja, — un būtu grēks sēdēt putekļainās telpās. Vai tad jūs iebilstat pret nelielu izbraukumu?

—   Bet jūs taču esat tik aizņemts!

—   Tieši tāpēc. Kara laikā, kad biju Šveicē… — Un Horns aizrautīgi sāka stāstīt par kādu no savas dēkainās dzīves epizodēm.

Auto izripoja no pilsētas un pa šoseju traucās uz Beirātu. Spirgtais gaiss, ātrais brauciens un saule izgaisināja visas Rutas bažas. Ar izbrīnu viņa vēroja komisāru. Horns izrādījās jauks un interesants sarunbiedrs.

—    Vai pagājušajā vasarā jūs dzīvojāt savā fermā, Ruta? — viņš jautāja, beidzis savu stāstu. — Šķiet, ka tā nav tālu no šejienes?

Ruta parādīja ceļu, aizmirsusi sadusmoties par to, ka Horns uzrunā viņu tikai vārdā.

Drīz automobilis apstājās pie nelielas mājiņas. Vecais rentnieks priecīgi izsteidzās pretim jaunajai saimniecei.

Viesistabā tik uzklāts tējas galds. Izsalkusi Ruta pieprasīja vēl šķiņķi un olas un maltītes laikā nevarēja vien beigt jokoties. Abi jutās kā skolnieki brīvdienās. Tikai kad meitenes smalkie pirksti neviļus aizskāra Horna spēcīgās rokas, viņu pārņēma savāds mulsums.

—   Mēs gaidījām jūs jau vakar, jaunkundz, — teica rentnieks Hirts, kad viņi bija ieturējušies un izgājuši dārzā.

—   Jūs gribējāt šurp atbraukt? — Horns ātri jautāja, un Ruta saklausīja viņa balsī nemieru.

—   Jā. Tēvam ievajadzējās dažus materiālus, kurus viņš bija te atstājis pērnvasar. Ar vilcienu jābrauc trīs stundas, un es gribēju atbraukt pēc darba, pārnakšņot un nākamajā rītā atgriezties Diseldorfā.

—    Citreiz, Ruta, lūdzu, vispirms paziņojiet man, ja gribat kur izbraukt no pilsētas, — Horns teica savā parastajā pavēlošajā balsī.

—   Bet man šķiet…

—    Vai tas ir jūsu līgavainis? — čukstus jautāja Hirts, kad Ruta bija mazliet atpalikusi no Horna.

—   Kāpēc jūs tā domājat? — viņa asi atcirta.

—   Piedodiet, jaunkundz, man tikai šķita…

Ruta novērsās, lai neviens nepamanītu, ka viņa ir piesarkusi, un ātri devās uz meža ceļa pusi. Dusmas meiteni gluži vai smacēja. Šis cilvēks izturas pret viņu kā pret savu īpašumu! Pat vecais Hirts, kas pirmoreiz redzēja viņus kopā, bija pievērsis tam uzmanību. Tātad Horna laipnība ir tikai izlikšanās!

Izdzirdusi aiz sevis Horna vieglos solus, meitene apstājās. Viņa taču neies bēgt. Muļķīgi! Vajag reizi par visām reizēm izskaidroties un izbeigt šo nejēdzību…

Horns aizveda meiteni uz nelielu pjaviņu, kuru no mājas slēpa koki, un, saudzīgi nosēdinājis Rutu zālē, pats atlaidās līdzās, aizlika rokas aiz pakauša un pa pusei zobgalīgi, ar skumju smaidu sacīja:

—  Jūs laikam mani neieredzat?

—  Ar kādām tiesībām jūs saucat mani vārdā?

Ruta bija cieši nolēmusi nepadoties un apbruņojās ar visu savu aukstasinību. Tas Horns varēja izsist no sliedēm jebkuru cilvēku!

—  Vai tad tam nepieciešama īpaša atļauja? Man tā patīk.

—   Bet man…

—  Arī jums nevajadzētu justies nepatīkami.

—   Bet…

—   Bet, ja tas jūs nedaudz šokē, dažreiz jau var nogrēkoties pret vienmuļajiem pieklājības likumiem.

Cik viņam maigas acis un valdzinošs smaids! Ruta sakopoja visu savu drosmi.

—   Labi. Nerunāsim par to. Bet kā tad būs ar solīto sensacionālo interviju? Vai tiešām jūs atbraucāt šurp, lai par mani zobotos?

—    Redziet, Ruta, kā jums piestāv šis vārds! Interviju es sniegšu vēlāk, kad atgriezīsimies pilsētā, taču jāatzīstas, ka ir vēl viens jautājums, kas mani interesē. Diemžēl nezinu, kā iesākt. Ir lietas, kuras neizklāsta visiem. Ja jūsu vietā būtu kāds cits… vai arī jūs pati dotu man iemeslu vai arī kāds nejaušs gadījums…

—   Jūs vēl neesat lasījis vēstules, komisāra kungs, — Ruta viņu pārtrauca, cenzdamās piešķirt sarunai lietišķu raksturu.

—  Vēstules? Ak jā!

Horns izņēma no kabatas vairākas aploksnes, atplēsa un pārlaida acis to saturam. Tāda padevība Rutai glaimoja, taču viņa tūlīt pat uz sevi par to sadusmojās. Vai nav vienalga, kāda ir komisāra izturēšanās!

—    Kas dzīvo jums kaimiņos? — Horns jautāja, izlasījis vēstules.

—   Doktors Millers.

—  Viņam ir rentnieks?

—   Jā, es pazīstu vienu no viņiem. Tas ir Šlēmanis, tikai viņš te nedzīvo, bet izīrē māju citiem. Vecs vīrs. Esmu viņu pāris reižu redzējusi, kad pērnvasar bija šurp atbraucis.

—   Galdnieks?

—  Jā, savāds cilvēks.

—   Kādas būves ir viņa fermā?

—       Būves? — Ruta brīnījās. — Dzīvojamā ēka, stallis, kūts, klēts, šķūnis. Ir vēl maltuves ēka, taču tā parasti stāv aizslēgta.

—   Kāpēc?

—   Viņš tur strādājot pats kopā ar dažiem strādniekiem. Tagad visur ir elektrība, un nav brīnums, ka maltuvi nelieto.

—  Tā!

Horns droši vien par kaut ko sasprindzināti domāja. Pastaigas nogurdināta, Ruta atlaidās zālē un vēroja, kā netālu uz neliela akmens saulē mierīgi sildās kāds zalktis, kas bija ar labpatiku izritinājies visā krāšņumā, lai saules stari skartu visu viņa jauno ādu.

—    Indijā ir dažas čūskas, kuras, kā stāsta, varot dāvāt izredzētajiem čūskas akmeni, — Horns noteica, pamanījis, kurp skatās Ruta. — Tas atrodas uz galvas, zem ādas. Šim akmenim piemīt brīnumainas īpašības, pati galvenā — tas darbojas kā pretinde pret čūskas kodumu. Šāda akmeņa īpašnieku čūskas neaiztiek vispār, un viņš var izdziedēt citus. Man pašam neizdevās to iegūt. Angli uzskata šo nostāstu par blēņām, taču es pats savām acīm redzēju…

Ieinteresētā meitene pievirzījās viņam tuvāk.

—  Pastāstiet, Horn…

—    Mani sauc Olavs, — komisārs bilda, un viņa sejai pārslīdēja viltīgs smaids, bet acis ar neslēptu sajūsmu kavējās pie meitenes daiļā vaiga.

—   Es neesmu pieradusi… — Ruta iesāka, taču, pamanījusi Horna pārmetošo sejas izteiksmi, ātri pārlaboja un pabeidza frāzi tā, kā bija gribējusi:

—   Pastāstiet, Olav…

Cik viņam skaists vārds! Tā sauca vikingus un bruņiniekus. Taču viņš nav bruņinieks. Kāda gan ietekme ir šim cilvēkam ar vikinga vārdu un slavenu muižnieka uzvārdu, ar kriminālista profesiju un nogurušu sirdi!

—    Man izdevās satikties ar kādu radžu. Biju izdarījis viņam nelielu pakalpojumu, un pateicībā viņš man daudz ko parādīja un paskaidroja. Viņa turbānam bija sena piespraude ar kādu zalgandzeltenu akmeni. Dienā tas nešķita sevišķi skaists, taču naktī spīdēja kā īsta čūskas acs. Manā klātbūtnē viņš izdziedēja kādu kobras sakostu indusu, uz dažām minūtēm pielikdams pie brūces šo dārgakmeni. Pietūkums uzreiz pazuda, un pēc dažām stundām cilvēks bija pilnīgi vesels.

—    Jāiet pameklēt čūskas ādu, — meitene smiedamās iesaucās, — varbūt ari man izdodas atrast tādu akmeni.

—    Tad tālu nebūs jāiet, — Horns sacīja. Viņa vērīgās j acis jau bija pamanījušas zalkša veco ādu, kas vīdēja turpat starp akmeņiem un laikam bija nomesta pavisam nesen. Viņš gribēja piecelties, bet Ruta pamāja ar roku.

—    Nē, nē, man jāpaskatās pašai, — viņa iesaucās un,; ātri pielēkusi kājās, aizskrēja pie akmeņiem.

Tur patiešām gulēja zalkša āda. Ruta no čūskām nebaidījās, viņa pastiepa roku un pacēla ādu, taču tai pašā mirklī pamanīja smiltīs kaut ko mirdzošu.

—  Ak!

Horns tūlīt pat pielēca kājās, piesteidzās pie meitenes, kura sagrīļojās, un satvēra viņu aiz pleciem.

Bāla kā nāve Ruta neviļus piespiedās pie komisāra, it kā meklēdama aizsardzību. Meitenes plaukstā zvīļoja masīvs zelta gredzens ar lielu smaragdu.

Horns apsēdināja meiteni un, ar vienu roku viņu pieturēdams, pasniedzās pēc gredzena. Komisārs to rūpīgi apskatīja, un viņa pierē iegūla smaga rieva.

—   Varu pilnīgi droši teikt, ka tas nav čūskas gredzens, — viņš sacīja, atdodams to meitenei atpakaļ.

—  Nē, nē, es to neņemšu, negribu tam pat pieskarties.

— Tad es atdošu to īpašniekam, — Horns mierīgi sacīja, ielikdams gredzenu vestes kabatā, — kaut gan jūs ar pilnām tiesībām varējāt to paturēt.

—  Es negribu! Vai tad jūs zināt, kam tas pieder?

—  Es pazīstu cilvēku, kas līdz šim no tā nešķīrās. Un arī jūs viņu pazīstat.

Horns atkal bija kļuvis vēss un ass. Viņš nenovērsa savu ciešo skatienu no meitenes bālās sejas. Ruta nodūra galvu.

—   Es nespēju… tas ir tik briesmīgi. Kāpēc jūs atvedāt mani šurp?

—   Ruta, es loti ilgi gaidīju izdevīgu gadījumu, lai ar jums aprunātos par šo cilvēku. Negribēju iesākt sarunu pats, jo baidījos jūs apvainot. Bet tagad jums jāpasaka man viss. Ticiet man, es esmu ne vien detektīvs, bet arī cilvēks… Cilvēks, kas jūs… kas pret jums loti labi izturas. Četri aģenti dienu un nakti uzrauga katru jūsu soli, un ne jau tāpēc, ka es turētu jūs aizdomās, bet tāpēc, ka baidos par jūsu dzīvību, Ruta. Jūs zināt, ka es runāju pavisam nopietni. Man nevajadzēja jums to stāstīt, taču vēlējos jūs pārliecināt, ka varat būt pret mani pilnīgi atklāta.

Ruta pacēla galvu un saraudātām acīm paskatījās uz Hornu. Viņa parasti vēsajās acīs jautās neizmērojams maigums, balss skanēja klusi un iecietīgi, un Ruta nolēma pastāstīt komisāram visu, kas kā smags slogs nospieda sirdi.

—   Man gan šķiet, ka tam nav nekādas nozīmes, — viņa nedroši iesāka. — Es redzēju šo gredzenu Eliasam. Tas ir kāds jauneklis, mans paziņa.

Izdzirdis šo vārdu, Horns neviļus nodrebēja, taču noslēpa savu satraukumu.

—   Jūs iepazināties aizpagājušajā vasarā, kad dzīvojāt fermā? Vai jūsu tēvs viņu pazīst?

—   Nē, — Ruta atzinās. — Tas viss bija loti dīvaini. Viņu vispār neviens nepazīst. Šķiet, viņš dzīvo kaut kur netālu, taču vienmēr atbrauca ar automobili. Mēs satikāmies mežā.

—   Un viņš lūdza, lai jūs par to nevienam nestāstāt?

—   Jā, tā viņš teica. Es centos viņu iztaujāt, īpaši jau pēc tam, kad… kad viņš man pateica, ka mani mīlot un… Bet viņš tikai pasmaidīja, un man kļuva tik baismi, ka vairs nemēģināju viņu izprašņāt.

—    Neliela auguma, kalsens, asi sejas panti, zaļas acis, rudi mati, — Horns domīgi noteica, košļādams zāles stiebriņu.

—   Jā, tieši tā. Jūs arī viņu pazīstat?

—   Ko vēl viņš teica, Ruta? Atbildiet vaļsirdīgi. Kā jūs… Es neteikšu — krietna, jo ar krietnumu tam nav nekāda sakara, bet kā jūs, nopietna, gudra meitene, varējāt saieties ar tādu tipu? Es saprotu, ka par satikšanos reti kad stāsta vecākiem. Un tomēr — jūs teicāt, ka viņu neviens nepazina, turklāt jūs baidījāties, ka…

—   Tas bija šausmīgi. — Ruta neviļus satvēra komisāra roku, it kā meklēdama aizsardzību. — Kā es mocījos! Tā bija inde, kā opijs, kokaīns, morfijs… Zināju, ka viņš mani dzen postā, taču nespēju atraidīt. Ir cilvēki, kas liek paklausīt. Varbūt man nav gribasspēka. Viņš stāstīja loti briesmīgus un savādus notikumus par vampīru un čūsku upuriem. Reiz redzēju muzejā gleznu, kas saucās "Murgi". Tajā bija tādas pašas sejas kā viņam. īsts vampīrs vai apsēstais!

—  Ko viņš gribēja ar jums izdarīt?

—  Teica, ka viņu kaut kas nomokot un nedodot mieru. Kaut kāda nolemtība. Un vienlaikus tāds cinisms un nicinājums pret visu labo un svēto, ka, šķiet, pat šā cilvēka klātbūtne vien sagandē dvēseli.

—  Viņš ir bagāts?

—   Šķiet, ka jā.

—  Kā viņš izskaidroja savu noslēpumainību?

—    Nekā. Ja neklausīšu viņam, miršu. Un viņa ietekme bija tik liela, ka es svēti tam ticēju.

—  Un pēc tam?

—   Viņš lika, lai es viņu gaidu. Vai nu es kļūšu kāda upuris, vai viņa sieva. Jūs zināt, ka trusīši paši lien čūskai rīklē.

—       Tas notika ai/.viņvasar, bet tūkstoš deviņi simti divdesmit devītā gada pavasarī sākās slepkavību sērija. Vai jums neradās nekādas aizdomas?

—   Ak Dievs! — Ruta nodrebēja. — Vai tiešām jūs domājat, ka viņš ir… tas pats?

—   Katrā ziņā loti aizdomīga persona.

—   Es par to ilgi domāju. Pēdējā laikā viņš ilgi nerādījās, un es sāku atgūties. Pēc tam kad mēs satikāmies… Es nebaidījos, Horn, bet, kad es pateicu visu, ko par viņu domāju, un lūdzu, lai liek mani mierā, viņš sāka smieties. Ak Dievs, Olav! Šos smieklus dzirdu vēl šodien. Es metos bēgt kā ārprātīga… Pēc tam mēs vairs neesam tikušies.

—   Ne reizi?

—   Nē. Tikai vienreiz atradu uz guļamistabas palodzes zīmīti. Viņš rakstīja, ka reiz atnāks man pakal. Un atkal tie paši murgi. Es vēstuli sadedzināju.

Horns neveikli sakustējās, un Ruta to ievēroja.

—   Es gribēju, lai man par viņu itin nekas neatgādinātu.

—   Un aizmirsāt viņu tik pamatīgi, ka pat neuzskatījāt par vajadzīgu kādam pateikt par jūsu aizdomām, — ar pārmetuma pieskaņu balsī sacīja Horns.

—  Tas bija pāri maniem spēkiem. Kaut kas man nejāva par to runāt… Es pat nespēju to izskaidrot.

Un Ruta nevijus nodrebēja, atceroties drausmīgās mokas, kuras bija pārcietusi. Bet nu viņa jutās apbrīnojami mierīga un bija gatava smieties par savām bailēm. Vai varbūt šādu drosmi viņai iedvesa Nogurušās sirds klātbūtne?

18. nodala ŠlĒmaŅa noslĒpums

Kad Ruta un Horns izgāja uz meža ceļa, saule jau rietēja, sārtiem toņiem iekrāsodama debesis. Aiz krūmiem jau varēja manīt ēkas, bet Horns piepeši apstājās.

— Ejiet uz priekšu, Ruta. Šķiet, es aizmirsu pļaviņā bloknotu.

Viņa klusēdama pamāja un devās uz fermu. Vēl vajadzēja atrast tēva manuskriptus un atvadīties no vecā rentnieka.

Horns pagaidīja, kamēr pazūd meitenes slaidais stāvs, tad pagriezās un ātriem soliem devās atpakaļ. Taču komisārs nemaz nedomāja meklēt bloknotu, jo tas atradās viņa kabatā. Horns klusēdams piegāja pie pļaviņas un apstājās lielas gobas ēnā. Šķita, ka viņš kādu gaida.

Un pļaviņā patiešām drīz parādījās cilvēks, kas nez ko meklēja zālē. Ik pa brīdim svešinieks pieliecās, acīmredzot cenzdamies kaut ko saskatīt. Horns negaidot iznāca no savas slēptuves, piegāja pie nepazīstamā un laipni pārmija dažus vārdus. Tad viņš pieklājīgi pacēla cepuri un aizgāja.

Pēc stundas ceturkšņa melnais automobilis no šosejas nogriezās uz lauku ceļa.

—  Kurp jūs braucat? — Ruta jautāja. — Tas mums nav pa ceļam.

—  Kāpēc gan mēs nevarētu braukt pa šo ceļu? — Horns atvaicāja. — Daudz laika tas neprasīs.

Ruta neiebilda. Viņa bija iegrimusi domās, vēroja Hornu un apkārtnei neveltīja nekādu uzmanību. Meitene bija tikai mazliet pārsteigta, kad automobilis apstājās pie kaimiņu fermas maltuves un nobālušais rentnieks Šulcs, paklausīdams Horna pavēlei, ar trīcošām rokām atslēdza smagās durvis.

Ruta pavirši ielūkojās iekšā un sarauca uzacis, ieraudzījusi pazīstamo ainu: salikuma mašīna, burtu kastes… Savdabīgās lauku tipogrāfijas vidū stāvēja veca rotācijas mašīna. Turpat mētājās metāla gabali, vecas formas, dažādi ritenīši un rullīši, papīra ķīpas.

"Tad tāds ir maltuves noslēpums," Ruta nodomāja un pieliecās, lai paceltu kādu apdrukātu lapiņu. Tā bija komunistu proklamācija.

Horns uzmeta tai paviršu skatu, tad salocīja un iebāza kabatā, zobgalīgi paskatījās uz rentnieku, paņēma Rutu zem rokas un, ne vārda neteicis, izgāja no maltuves.

Ass stūres pagrieziens, un melnais auto izripoja uz šosejas.

—       Es tomēr nesaprotu, ko tas viss nozīmē, — Ruta domīgi iesāka. — Kāds tam visam sakars ar nelegālo tipogrāfiju un rentnieku…

—   Rentnieks ir izbijis un, jādomā, arī topošs cietumnieks. Rotācijas mašīnai nav lielas lomas šai notikumā.

—   Labi, taču es nevaru sagaidīt solīto interviju.

—   Oficiāli tā tiks sniegta pilsētā, manā birojā godātā Bumbas un manas mašīnrakstītājas klātbūtnē.

Šī diena bija viena no laimīgākajām Rutas mūžā. Saule, zaļais pavasaris, ātrais auto brauciens, nomierinošā un tai pašā laikā uzbudinošā tuvība ar bālo cilvēku, kuram bija tik maigas, tomēr skumjas acis. Nogurusi sirds!

Birojā viņus nepacietīgi gaidīja uzticamais Bumba, kas tieši patlaban beidza ēst milzīgu sviestmaizi. Inspektors viltīgi smaidīja, vērodams abus ienācējus, kuriem bija pats nevainīgākais izskats.

Horns piesēdās pie rakstāmgalda savā iecienītākajā pozā — nevērīgi atgāzies atpakaļ un gurdi pievēris acis.

—    Es solīju sniegt jums interviju, Rutas jaunkundz, — viņš iesāka, neveltīdams Bumbām ne mazāko vērību, — taču diemžēl nevarēšu pastāstīt neko interesantu. Izmeklēšana kļūst arvien sarežģītāka un ieilgst. Par spīti visām pūlēm, nekas iepriecinošs nav panākts. Man ir nācies risināt daudz grūtākas lietas, taču jāatzīstas, ka līdz šim bijuši saprātīgāki palīgi. Viens nav karotājs. Es nevēlos nosodīt visus, bet daži, — un Horna vēsais skats apstājās pie Bumbas, — bet daži, atkārtoju, nav sava uzdevuma augstumos. Tas, kas der, lai notvertu kabatzagli, tik svarīgā lietā neder vai pat nāk par ļaunu. Tāpēc esmu nolēmis spert citus solus un šodien pat telegrāfiski izsaukšu sev palīgu no Berlīnes — inspektoru Reinholdu. Ja var ticēt nostāstiem, viņš ir apbrīnojams cilvēks. Pats gan viņu nekad neesmu redzējis un nedomāju, ka ar viņu būs ticies kāds no klātesošajiem. Pēdējā laikā viņš strādāja Budapeštā un, kaut gan ir jauns, pratis ātri izvirzīties.

—   Tas ir viss? — Ruta jautāja, pierakstīdama bloknotā Horna vārdus. — Man ir loti nepatīkami… baidos, ka šo sarunu nebūs ērti…

—    Kategoriski pieprasu, lai tā tiktu nodrukāta vārds vārdā! — stingri sacīja Horns.

Pieliecies pie meitenes, viņš piemetināja:

—  Jūs zināt, cik tas ir svarīgi, Ruta.

—   Es to mazliet mīkstināšu, — meitene klusu atteica, noliekdama galvu.

Ruta pielaboja interviju un paraudzījās uz klātesošajiem. To sejās bija lasāma pilnīga neizpratne. Bumba pat izskatījās tāds kā sašļucis.

—   Es zinu, ka šī intervija daudziem nepatiks, — Horns smaidīdams teica. — Taču es nerēķināšos ar citu cilvēku patmīlību un godkāri. Inspektor Šulte, — viņš pievērsās Bumbām, — jūs saņemsiet mēnesi atvaļinājuma…

Ruta piecēlās.

—   Atļaujiet man bilst kādu vārdu, — bēdīgā balsī izdvesa Bumba, kad meitene bija izgājusi pa durvīm.

—   Lūdzu! — Un Horns ar rokas mājienu pavēlēja pārējiem atstāt viņus divatā.

Neviens neuzzināja, par ko abi bija runājuši. Pēc ceturtdaļstundas Bumba iznāca no kabineta un uz kolēģu līdzjūtīgajiem jautājumiem atbildēja tikai ar rokas mājienu.

—    Šķiet, ka es tiešām esmu par vecu šim darbam, — viņš skumji sacīja.

—   Ko? Jūs tiešām aiziesiet?

—  Jā, ņemšu atvaļinājumu. Kas būs vēlāk, gan redzēsim.

Policijas priekšnieks galvu vien nošūpoja.

—    Es saprotu, ka jūs esat noguris, Šulte, tāpat kā mēs visi, bet vai tad jūs nevarat izraudzīties citu laiku? Tagad, kad lieta tuvojas atrisinājumam…

—    Komisārs uzskata, ka es tikai bremzējot visu darbu, — Bumba vēsi atteica.

—   Tas Horns par augstu cel savu degunu! — sašutis iesaucās policijas priekšnieks. — Es ar viņu aprunāšos.

Taču, neraugoties uz policijas priekšnieka lūgumu un pārējo policistu sašutumu, visu mīlulis Bumba pēc Horna prasības tika uz mēnesi aizraidīts atvaļinājumā. Atvadījies no visiem, inspektors devās uz Švarcvaldi, kur, kā viņš paskaidroja, mātei esot maza mājiņa.

Intervija ar Hornu, kuru Ruta bija ievietojusi kārtējā avīzes numurā, radīja sprādziena efektu. Visā pilsētā par to vien runāja. Bumba baudīja vispārējas simpātijas, un viņa došanās atvaļinājumā loti ietekmēja sabiedrību. Sāka izplatīties visneticamākās un muļķīgākās baumas, ka viņu it kā esot uzpircis Diseldorfas slepkava. Savukārt citi ar putām uz lūpām apgalvoja, ka šajā lietā tā vai citādi esot iejaukts pats Horns.

Neapmierinātība pret Hornu pieauga. Tā bija laidusi saknes policijas pārvaldē un izplatījās pa visu pilsētu. Līdz šim no Horna tikai baidījās, bet nu sāka atklāti paust sašutumu.

19. nodaļa SĀNCENŠI UN SĀNCENSES

Ketija Pinka nule bija sākusi rīta tualeti, kad istabene ienesa kādu vēstuli.

Ar neizpratni viņa paskatījās uz nepazīstamo rokrakstu un laiski atplēsa aploksni.

Kas gan viņai varēja rakstīt? Vai tad cilvēki vēl tiešām iet uz teātri?

Ketija Pinka strādāja mazā teātrī, taču bija diezgan populāra. Par šiem panākumiem viņa varēja pateikties ne tik daudz talantam, cik prasmei ģērbties (pareizāk, izģērbties) un izvēlēties pielūdzējus. Pēdējo viņai nekad netrūka.

Vairākas lappuses garā vēstule viņu ļoti ieinteresēja. Var jau būt, ka pats interesantākais bija čeks kādai lielai Berlīnes bankai.

Tas izkrita no aploksnes, un, ieraudzījusi summu, Ketija pat iesvilpās aiz pārsteiguma. Ne visi varēja atļauties viņu lutināt ar tādu naudu. Viņa vairākas reizes cītīgi pārlasīja vēstuli un tad pazvanīja.

—   Sapakojiet koferus. Es braukšu uz Diseldorfu, — Ketija pavēlēja istabenei. — Nopērciet biļeti.

Istabene, kas bija pieradusi pie savas ekscentriskās kundzes negaidītajām pavēlēm, knaši ķērās pie darba, bet Ketija piezvanīja teātra direktoram.

—   Hallo! Jā, tā esmu es. Gribu uz trim dienām izbraukt. Ko? Soda nauda? Lūdzu! Pirmizrāde taču būs tikai pēc nedējas, un nebūs nekāda nelaime, ja neieradīšos uz mēģinājumiem. Kur? Tas ir noslēpums. Uzstāties? Nē, neuztraucieties, man jāapciemo slima draudzene. Nu, nedusmojiet, runčukiņ!

Un, pavēcinājusi roku, it kā gribētu papliķēt direktora kailo galvvidu, Ketija nometa klausuli.

* * *

Ruta ilgi domāja, vai viņai iet pie Horna. Komisāra izturēšanās pret Bumbu radīja meitenē patiesu sašutumu. Kāpēc Horns bija tik cietsirdīgs? Pat ja Bumba tiešām nestrādāja, kā nākas, viņš tomēr jau divdesmit gadus bija aizvadījis policijas dienestā un mīlēja savu darbu. Varēja taču izsaukt kaut desmit jaunus līdzstrādniekus, bet neapkaunot vecu, pieredzējušu darbinieku.

Vispirms Ruta nolēma iet pie Horna un ar viņu aprunāties. Bumba taču bija vecs meitenes draugs. Brauciens automobilī bija Rutu tā satuvinājis ar Hornu, ka tagad viņa varēja runāt pavisam vaļsirdīgi. Bet tad meitene sāka svārstīties un vilcināties… Kādas viņai tiesības apstrīdēt komisāra rīkojumus?

—  Jaunkundz, jus veļas sastapt kada dama, — paziņoja istabene.

—  Dāma?

—  Jā. Viņa teica, ka atnākusi svarīgās darīšanās.

—  Aiciniet viņu šurp.

Ketija Pinka ienāca gaišajā, plašajā viesistabā un paraudzījās visapkārt. Viņai iepretim stāvēja skaista meitene ar enerģisku seju.

Tad tāda viņa ir, šī Ruta! Ketija neviļus apskauda namamātes jaunības svaigumu, taču atcerējās sava nāciena mērķi un piešķīra sejai skumju, izmocītu izteiksmi.

—  Jūs esat Ruta Kornere? Tieši tādu es biju jūs iedomājusies. Mani sauc Ketija…

Ruta nelabprāt paspieda pasniegto roku. Neraugoties uz atturīgo, tumšo kostīmu un skaisto, nedaudz izkrāsoto seju, viešņa neizraisīja simpātijas.

—   Ko jūs vēlaties?

—   Man ir Joti kutelīgs uzdevums, Rutas jaunkundz. Es esmu pavisam izmisusi, un vienīgi jūs varat man palīdzēt. Dieva dēj, tikai nepārprotiet!

Viešņas balss skanēja tik patiesi, ka Ruta centās apslāpēt nepatiku.

—   Ja tas būs manos spēkos… Varbūt jums nepieciešama…

—   Nē, nē! Vai tiešām jūs domājat, ka esmu nākusi lūgt naudu? Nē! Ak Dievs, cik man ir grūti! Es esmu Ketija fon Horna.

—  Māsa? — Rutas nobālušās lūpas ar pūlēm izčukstēja.

Sieviete rūgti pasmaidīja.

—  Jūs, protams, nezinājāt, ka viņš ir precējies? Jā, Olavs prata to slēpt. Tikai nedaudzi zina par viņa personīgo dzīvi. Mēs tā mīlējām viens otru… Viņa vecāki bija pret mūsu laulībām. Viņš ir aristokrāts, es — sīkpilsone. Man pat nebija naudas. Es aizbēgu no mājām, un mēs apprecējāmies. Tad piedzima bērni. Puisēns ir tik līdzīgs tēvam…

Viņa pasniedza apstulbušajai Rutai fotogrāfiju, kurā bija redzams Horns kopā ar diviem bērniem.

Ruta pavirši uzmeta acis uzņēmumam. Viņai jau viss bija skaidrs.

—   Un tad viss mainījās, — Ketija skumjā balsi turpināja. — Viņš sāka pievērst uzmanību citām sievietēm. Nestrīdos, vainīga bija mana greizsirdība. Bet vai var vienaldzīgi noskatīties, kā mīļotais cilvēks iet pie citām? Beigu beigās viņš pameta mani vienu ar diviem bērniem. Ar pūlēm nopelnu iztiku. Dažreiz viņš atsūta man kā ubaga dāvanu kādas simt markas. Taču es esmu pārāk lepna, lai lūgtos, tomēr vīru joprojām mīlu un ticu, ka viņš atgriezīsies. Šajās dienās Olavs man atsūtīja vēstuli, kurā pieprasa šķiršanos un piesola krietnu naudas summu. Vēstulē viņš ir minējis jūsu vārdu. Saprotu, ka jūs pret viņu neesat vienaldzīga. Ne velti viņu dēvē par Nogurušo sirdi. Viņš ir nežēlīgs un nesaudzīgs. Var lūzt sirds, var iet bojā kāda cilvēka dzīve — viņš pasmaidīs un paies garām. Viņa vienīgā kaislība ir slepkavības. Manuprāt, ja viņš nebūtu detektīvs, tad būtu noziedznieks. Un tomēr es viņu mīlu. Jūs esat tik jauna un skaista. Es neuzdrošinos jūs lūgt, es zinu — mīlestība ir egoistiska. Taču parunājiet ar Olavu, lai viņš vismaz apgādā mūsu bērnus… Es pati sev neko neprasu un, protams, esmu ar mieru dot šķiršanos.

—    Nesaprotu, kāpēc jums tas būtu jādara, fon Hornas kundze, — Ruta vēsi teica. — Horna kungam vispirms vajadzēja aprunāties ar mani, ja viņš bija nolēmis mani precēt, kā noprotu no jūsu teiktā. Esmu ar viņu dažas reizes tikusies, taču tikai dienesta darīšanās, un par romantiskām attiecībām starp mums nevar būt ne runas. Es netaisos ar viņu precēties un izjaukt jūsu ģimenes laimi. Mani tikai pārsteidz viņa pašpārliecinātība.

Meitenes seja bija bāla un balss skanēja gurdi.

—   Kā lai jums pateicos! — Ketija iesaucās un ātri piecēlās. — Jūs mani tik loti iepriecinājāt, ka trūkst vārdu, lai to izteiktu. Lai Dievs jūs svētī, Rutas jaunkundz, un dod īstu laimi!

Ruta nolieca galvu, ar pūlēm valdīdama asaras. Laimīgā kārtā viešņa pati noprata, ka labāk iet prom, un, vēlreiz pateikusies, atvadījās.

Pēc viņas aiziešanas Ruta ilgi sēdēja nekustēdamās un raudzījās savā priekšā sastingušu skatienu.

Tad tāda bija tā ģimenes drāma, par kuru tika ieminējies Bumba, kad viņa vēl nepazina Hornu. Viss bija vienkārši — laulības ar skaistu, bet vulgāru sievieti. Bet kāda viņai da|a!? Ruta pamēģināja smieties, taču smiekli skanēja histēriski.

—  Jaunkundz, tēvs lūdz jūs ienākt pie viņa.

Ruta lēni piecēlās un, nokāpusi pa kāpnēm, iegāja tēva kabinetā.

Viņai par izbrīnu, tēvs nebija viens. Viņam iepretim dziļajā zvilni sēdēja doktors Millers. Rutai ienākot, viņš piecēlās.

—   Tu nejūties labi, manu meitiņ? — arheologs norūpējies jautāja, ieraudzījis, kā pārvērtusies Rutas seja.

—   Nē, esmu vesela, tēt.

—    Vārdu sakot, — vecais vīrs iesāka, aicinādams abus apsēsties, — doktors… Protams, šis jautājums jāizlemj tev pašai, jo es nemēdzu iejaukties tavās personīgajās darīšanās. Tu esi pilngadīga… Vārdu sakot, doktors atnāca, lai lūgtu tavu roku, Ruta… —viņš ar piespiešanos pabeidza.

ja tas būtu noticis dienu ātrāk, Ruta droši vien sāktu smieties. Taču šodien viņa spēja tikai izbrīnā pacelt acis.

—   Jus laikam pārsteidz mans priekšlikums, Rutas jaunkundz, — teica doktors un atkal piecēlās. — Mēs esam maz pazīstami. Manā vecumā, saprotams, būtu mazliet neparasti nodarboties ar aplidošanu, kā tas ir pieņemts. Esmu redzējis jūs vairākas reizes, labi pazīstu jūsu tēvu un esmu dzirdējis visai cildinošas atsauksmes par jums pašu. Ar to man pietiek. Teikšu atklāti, es neizjūtu pret jums neprātīgu kaislību, tam esmu jau par vecu, — viņš pasmaidīja, — taču jūs man patlkat. Jaunībā es nevarēju apprecēties, nu gribu darīt to tagad. Visi vecpuiši galu galā sāk ilgoties pēc ģimenes pavarda. Jūs esat jauna, skaista un padarīsiet laimīgas manas vecumdienas. Esmu pietiekami bagāts un varu dot jums visu, par ko vien sieviete spēj sapņot. Protams, es netaisos ieslēgt jūs četrās sienās. Gluži otrādi — jums būs tāda brīvība, kādu pati vēlēsieties. Jūs esat prātīgā meitene. Iesaku vispirms padomāt un tad dot atbildi.

—  Esmu ar mieru.

Ruta pasniedza doktoram nejutigus pirkstus.

—    Ruta! — Arheologs pārsteigts palūkojās meitā. Vai tiešām viņa nesaprata, ko dara?

—  Es arī nevaru jums apliecināt savu mīlestību, taču pacentīšos iemantot jūsējo, doktor, — viņa klusu noteica.

Doktors noliecās pār viņas roku, godbijīgi to noskūpstīja un uzvilka pirkstā senlaicīgu gredzenu ar briljantu.

—    Es lūgtu jūs pagaidām neizpaust par mūsu saderināšanos, — viņš teica. — Tas tikai izraisīs nevajadzīgas valodas. Man uz pāris nedēļām jāaizbrauc, un, kad atgriezīšos, mēs klusi salaulāsimies un dosimies ārzemju ceļojumā. Teiksim, uz Itāliju vai kur citur, kurp vien jūs vēlēsieties.

Ruta klusēdama pamāja ar galvu, nespēdama atraut acis no lielā briljanta, kas zaigoja viņas pirkstā.

Doktors uztvēra šo skatienu un pasmaidīja.

—   Skaists? — viņš jautāja. — Patiesību sakot, man nepatīk briljanti, un biju domājis dāvāt jums citu gredzenu ar smaragdu, taču diemžēl to pazaudēju.

—  Ar smaragdu? — Ruta neviļus pārjautāja un nodrebēja.

—   Jā, man patīk zaļā krāsa. Ja jūs kādam redzēsiet gredzenu ar lielu smaragdu, pasakiet man, es nopirkšu to, lai tas maksātu ko maksādams.

Rutai šķita, ka doktors viņā nogaidoši noraugās. Viņa taču vakar bija atradusi gredzenu ar smaragdu. Protams, tas nebija doktora gredzens. Vai pateikt — ejiet un paņe. miet to no Horna? Taču meitene vilcinājās un nespēja izteikt ne vārda.

Atvadoties doktors noskūpstīja Rutai roku un aizgāja, ceremoniāli atvadījies no tēva.

—   Meit, vai tu saproti, ko taisies darīt? — vecais arheologs noraizējies jautāja. — Mēs neesam bagāti, un tev pat jāstrādā, taču pielūdzēju tev gan nekad nav trūcis. Viņam taču vairāk gadu nekā man.

—   Es tā esmu nolēmusi, tēt. Viņš nav slikts cilvēks.

—   Doktors rada ļoti savādu iespaidu, — tēvs ieminējās.

Arī Rutai tā šķita, taču viņa neteica neko, ari to, ka viņš

neviļus atgādina pavisam citu cilvēku, kuram arī patīk zaļa krāsa.

20. nodala ko var uzzinĀt, noklausoties DZĒRĀJU SARUNAS

Aģents Zommers, kas dzīvoja pie vecās Rumpeles, centās palikt neievērots, cik vien to atļāva viņa lielais augums. Viņš neatlaidīgi sekoja Šlēmanim un viņa draugam Jakobam.

Galdnieks, apglabājis sievu, kļuva vēl drūmāks un diezgan bieži iegriezās krogā. Dzērumā abi draugi runāja atklātas valodas, neņemdami vērā, ka kopš slepkavību sākuma Diseldorfā ari sienām bija ausis.

Kādu vakaru draugi, kā parasti, sēdēja piepilsētas krodziņā. Viņu priekšā uz galda atradās iztukšotas pudeles un pusapēsti uzkožamie.

Jakobs, svētlaimīgi smaidīdams, smēķēja pīpi, bet galdnieks drūmi kūkoja iepretim, atspiedis galvu rokās.

— Tu skumsti pēc vecenes? — pa pusei zobgalīgi, pa pusei līdzjūtīgi jautāja Jakobs. — Toties, kad tā vēl bija dzīva, mēdzi iekaustīt.

—  Turi muti! Labāk nerunā. Es esmu palicis viens pats. Kaut ari mēs dzīvojām slikti, tomēr es nebiju viens.

Galdnieks nožagojās un ielēja kausā jaunu alus tiesu, taču trīsošā roka misējās un puse dzeltenā šķidruma izlija uz galdauta.

—   Edz, rokas ari neklausa, — viņš norūca. — Nezinu, ko lai iesāk. Būtu jel Eliass atbraucis… Iespējams, ka pēdējos gados viņš ir kaut kur nogruntējies. Būs kam atdot darbnīcu, kad atstiepšu kājas. Varbūt mātes nāve kaut drusku vedīs viņu pie prāta.

Jakobs zobgalīgi pasmaidīja un pusbalsī noteica:

—  Diez vai tavs Eliass atgriezīsies.

—  Kāpēc?

Šlēmanis nevarēja ciest audžudēlu, taču, būdams iereibis, sāka to aizstāvēt.

—  Tāpēc… — Jakobs aprāvās. — Varbūt viņš vairs nav starp dzīvajiem.

—  Beigts? Ko tu tur muldi! Pats teici, ka nesen esi viņu redzējis.

—  Redzēt redzēju, nu, un tad? — norūca Jakobs, neapmierināts, ka uzsācis šo sarunu, jo loti labi zināja, ka Eliass ir pagalam, taču negribēja to teikt Šlēmanim,

Viņš nu centās novirzīt sarunu uz citu tēmu. Šlēmanis drīz vien iesnaudās, atbalstījies ar elkoņiem uz galda. Pēc krietnas iedzeršanas viņam vienmēr uzmācās snaudiens.

Jakobs viņu nemodināja, jo zināja, ka tas ir veltīgi. Pamodinātais galdnieks parasti sāka ārdīties, un viņu bija grūti nomierināt, taču tagad nedrīkstēja pievērst apkārtējo uzmanību. Tomčr šajā nomaļajā krodziņā viņi jutās pilnīgā drošībā. Apmeklētāju tikpat kā nebija, un saimnieks drūmi stāvēja aiz letes, vienaldzīgi vērodams vēlīnos viesus. Abus vīrus viņš labi pazina un zināja, ka rēķins tiks samaksāts. Arī kompromitēt viņa iestādi tie nevarēja. Krodziņam bija šaubīgu subjektu pulcēšanās vietas slava, taču saimnieks bija pamanījies iekārtoties tā, ka vienmēr tika cauri ar veselu ādu, ja atgadījās kas nopietns.

Zommers, kas sēdēja kaktā, uzmanīgi klausījās draugu sarunā. Šoreiz viņu nepazītu pat Horns. Vismaz krodziņa īpašniekam nebija šaubu, kas par putnu ir noskrandušais subjekts ar zilgansārto degunu, kurš iesmērēja viņam gredzenu ar nelielu ametistu un ķērcošā balsī pasūtīja degvīnu un alu. Par to, ka gredzens ir zagts, saimniekam nebija šaubu. Tā notika bieži. Pazīdams uzpircējus, viņš labprāt pieņēma zagtas mantas, pat vēl vērtīgākas. Protams, viņš tās uzpirka par smiekla naudu, izmantodams žūpu neatvairāmo tieksmi pēc stipriem dzērieniem.

Saimnieku bija ieinteresējusi Jakoba saruna ar Šlēmani. Viņš atstāja savu vietu aiz letes un piesēdās pie draugu galdiņa.

—   Vai tiesa, ļakob, ka Eliass atkal uzrāvies? — viņš jautāja, pašķielēdams uz gulošo galdnieku.

Jakobs izteiksmīgi pašķielēja uz kaktā sēdošo Zommeru. Saimnieks atmeta ar roku.

—   Pašu puika. Es viņus visus pazīstu, neraizējies. Mani ap stūri neapvedls.

Nomierinājies Jakobs ielēja alu, izdzēra krietnu malku un sacīja:

—   Vecais skumst pēc sievas. Par vēlu atjēdzies. Arī šī pirms nāves esot žēlojusies, ka neredzēšot dēlu, bet tas jau sen izlaidis garu.

Jakobs nošūpoja galvu un ar izteiksmīgu žestu apliecināja, ka Eliass tiešām pagalam.

—  Kā tā? — brīnījās saimnieks un pievirzījās tuvāk. — Es dzirdēju, ka viņš" ticis pie naudas. Pirms kāda pusgada pats redzēju to kaimiņmiestiņā.

—   Bet es saku, ka droši zinu — ar viņu ir cauri. Iegūlies bedrē.

Zommers kļuva pati uzmanība. Horns viņam bija licis savākt visas ziņas, kas attiektos uz Eliasu, taču pagaidām neko lielu nebija izdevies noskaidrot. Eliass jau labu laiku nebija redzēts Diseldorla, un neviens nezināja, kur viņš ir un ko dara.

—  Vai pazīsti Pēteri Kirtenu? —Jakobs jautāja.

—   Kirtenu? Kā nu ne. Šķiet, viņš ir sēdējis vai nu par slepkavību, vai izvarošanu.

—   Jā, iespējams. Aizdomīgs tēvainis. Es pat dažreiz domāju, ka tos skuķus viņš… Ne par velti viņu nesen apcietināja, bet šis glīši izlocījās. Rūdīts zellis, tādu tik lēti vis ciet nesaņemsi. Un, galvenais, viņš prot ar skuķiem apieties. Pašam pāri četrdesmit, bet tāds brunču mednieks! Visu laiku ņemas ar kaut kādām meitām.

—   Jā, un ko tad tas Kirtens? — saimnieks nepacietīgi jautāja.

—  Tas Kirtens noklapēja Eliasu.

Saimnieka apaļajā sejā bija lasāms neviltots pārsteigums.

—   Es pats redzēju. Tik žiperlgi to izdarīja! Reiz biju kādās darīšanās Grāfenbergas mežā, nu, tu jau pats zini!

Saimnieks saprotoši pasmaidīja. Viņš labi zināja, ka Jakobs tirgojas ar narkotikām un Grāfenbergas mežā tāpat vien nenīks.

—   Zinu, zinu, stāsti tālāk!

—    Un tā, — turpināja Jakobs, — pabeidzu tur savu darbu, saņēmu naudu par koko un taisījos iet mājup. Te skatos — divi sēž. Mani viņi neredzēja. Viens bija Pēteris Kirtens, bet otrs tāds jauns, labi ģērbies, pirkstā gredzens. Es uzreiz viņu nepazinu, tikai vēlāk apķēros, ka tas ir Eliass. Sarkanmatis, līdzīgs doktoram. Par ko viņi tur runāja, nezinu, taču piepeši izdzirdu, ka šiem izcēlusies neganta ķilda. Paslēpos krūmos un vēroju. Te piepeši Kirtens pieliecās, paķēra kaut ko smagu, varbūt akmeni, un tā iezvēla Eliasam pa deniņiem, ka tas nepaguva pat iekliegties.

—  Un kas bija tālāk?

—   Tad viņš apčamdīja līķim kabatas, bet pēc tam to kaut kur aizvilka. Es nobijos, ka tikai pašam nepiešuj lietu, un klusītēm laidos lapās. Ņems vēl un iepīs tādā nejaukā būšanā, pēc tam vajā netiksi.

—   Jā, — novilka saimnieks, — vēlāk taču Eliasu varēja sākt meklēt.

—   Meklēt? Kas tad šo meklēs, ja neviens, izņemot Kirtenu, nezināja, ka viņš atbraucis. Pēc tam es Eliasu vairs netiku redzējis, bet Kirtenam uzradās nauda.

Zommers rūpīgi iegaumēja visu dzirdēto. Līdzko gadījās piemērots bridis, viņš izgāja no krodziņa un taisnā ceļā devās pie Horna.

# # #

—    Iekšā! — Horns pagriezās pret ienācēju. — Ahā, Zommers! Kas jauns?

Zommers izstāstīja visu, ko bija noklausījies krodziņā. Komisārs uzklausīja viņu ar lielu interesi. Aģenta atnestās ziņas bija loti interesantas. Taču, Hornam par pārsteigumu, tās apgāza visus viņa loģiskos secinājumus, visu to, kas bija izveidots cītīgā darbā, izmantojot neskaitāmus vērojumus un pieņēmumus.

Eliass nogalināts! Hornam nebija pamata apšaubīt Jakoba stāstu. Komisārs pats labi zināja, ka Eliass tiešām ir atbraucis, taču fakts, ka viņš noslepkavots, bija satriecošs.

Zommers, kas labi pazina Grāfenbergas mežu, izteica pieņēmumu, ka Kirtens, nogalinājis un aplaupījis Eliasu, līķi varēja iemest dīķī, kas atradās netālu no satikšanās vietas.

Šis pieņēmums Hornam šķita loģisks, un viņš nekavējoties deva rīkojumu pārmeklēt dīķi. Varbūt tajā tiešām varētu atrast noslēpuma atslēgu.

"Labi," Horns domāja, "Eliass ir beigts. Bet kā tad ir ar doktoru Milleru?" Pieņēmums, kura pareizumu šķietami apstiprināja vairāki apstākli, sabruka kā kāršu namiņš. Pirmo reizi savas prakses laikā Horns iekšēji nervozēja un dusmojās pats uz sevi.

—   Kas ir Kirtens?

Horns uzdeva Zommeram nekavējoties savākt visas ziņas par šo jauno Diseldorfas traģēdijas personāžu.

Izmeklēšanas materiālos par Pēteri Kirtenu šādas tādas ziņas atradās. Vienu reizi šis vīrs bija turēts aizdomās par slepkavību un apcietināts, taču pēc divām iepriekšējā ieslodzījumā pavadītām nedēļām atbrīvots.

21. nodala VARBŪTĒJAIS NOZIEDZNIEKS

Divas dienas pēc iepriekš aprakstītajiem notikumiem Hornam par Pēteri Kirtenu jau bija precīzas ziņas, kuras savāca nenogurdināmais Zommers. Šīs ziņas par Kirtenu neko labu neliecināja. Viņa pagātne bija visai raiba, par to daiļrunīgi vēstīja daudzās krimināllietas.

Izrādījās, ka Kirtens tiesāts septiņpadsmit reizes un vienu reizi nokļuvis arī katorgas cietumā.

Pēc vienas versijas, tie bijuši sadistiski noziegumi. Lai nu kā, kaut ko izlobīt no pretrunīgajām valodām, ko Zommers bija noklausījies pilsētā, nenācās viegli. Taču tas, ka Kirtens jau sešpadsmit gadu vecumā pabijis uz apsūdzēto sola, bija pilnīgi skaidrs.

Zīmīgi bija arī tas, ka jau agrā jaunībā šis vīrs uzvedies tiklab loti savaldīgi, kā mežonīgi un nesavaldīgi. Viņam piemita neapvaldāma tieksme pēc sievietēm, kuras viņam patika, un tikpat neapvaldāms atriebīgums tais reizēs, kad viņa tieksmes neguva piepildījumu.

Nespēdams iekarot savas deviņpadsmitgadīgās skolasbiedrenes simpātijas, Kirtens bija viņai nežēlīgi atriebies — dauzījis logus, apmētājis meiteni ar akmeņiem un reiz pat šāvis uz viņas tēvu, bet, par laimi, netrāpījis.

Kirtena sievai arī reiz bija piespriesti pieci gadi pārmācības namā par to, ka tā afekta stāvoklī nošāvusi cilvēku, kas solījies viņu precēt, bet pēc tam pametis. Cietums sievieti bija salauzis gan fiziski, gan garīgi. Pirms septiņiem gadiem apprecēdamās ar Kirtenu, viņa nebija zinājusi, ka tas jau vairākkārt tiesāts. ,

Kirtens lakstojās ar kalponēm, solīja precēt un izkrāpa tām naudu. Viņa vara pār sievietēm bija loti liela.

Par vīra pagātni Kirtenas kundze uzzināja tikai tad, kad pret viņu tika ierosināta lieta par noziegumu pret tikumību.

Viņa ierosināja šķiršanos, taču Kirtens sievu pierunāja atsaukt iesniegumu. Kad Kirtenu izlaida no cietuma, viņš palika bez darba un kļuva par šaubīgas viesnīcas šveicaru.

Kirtens kopā ar sievu dzīvoja nabadzīgā jumtistabā Metmaņa ielas septiņdesmit pirmajā namā. Tur viņi bija apmetušies pirms gada. Lai iekļūtu istabā, nācās iziet cauri bēniņu telpai, kurā bija ierīkots ūdensvads ar izlietni.

Sievietes, kas dzīvoja vienā mājā ar Kirtenu un ar šo vīru sastapās, sacīja, ka viņš atstājot loti nepatīkamu iespaidu. Viņam esot salts skatiens un uzkrītoši pārspīlēta laipnība. Satiekoties ar cilvēkiem, Kirtens atstāja bikla, mazliet nervoza cilvēka iespaidu, taču nebūt nebija nesimpātisks. Viņš bija vidēja auguma, spēcīgu miesasbūvi; gaiši brūniem matiem, ar asiem sejas pantiem.

Kirtena tēvs vēl bija dzīvs un mitinājās nabagmājā. Viņš bija dzērājs ar sliktu slavu.

No septiņiem bērniem, neskaitot Pēteri, bija dzīvi vēl divi brāli un māsa. Abi brāli bija laukstrādnieki un dzīvoja samērā pārticīgi. Pēc viena brāļa domām, savu tagadējo sievu, saldumu tirgotavas īpašnieci, Kirtens bija apprecējis tikai tādēļ, lai sevi nodrošinātu. Sieva vārda tiešā nozīmē bija viņa verdzene.

Kādā vēstulē viņa sūdzējās par grūto laulības dzīvi, tomēr apgalvoja, ka esot cieši nolēmusi palikt kopā ar savu vīru, lai neļautu tam atkal iet sliktus ceļus. Brāļi un māsa no Pētera izvairījās, taču ar viņa sievu satikās diezgan bieži.

Pēteris Kirtens tika uzskatīts par gudrāko no brāļiem. Viņam bija daudzpusīgas zināšanas, turklāt šis cilvēks lieliski pārzināja kriminālkodeksu. Izņemot viņu, nevienam ģimenē nebija netikumisku noslieču. Palaikam Kirtenu pārņēma uzmācīgas domas un idejas, turklāt viņam allaž bija nosliece uz dažādiem ekscesiem.

Kirtena paziņas raksturoja viņu kā sliktu biedru. Bieži vien sīkumu dēļ viņš saniknojās, draudēja ar nazi, lamājās.

Nereti Kirtenam bija lielas naudas sumas, sieviešu zeltlietas, pilnas kabatas ar pulksteņiem. Reiz, kad runāts par Diseldorfas briesmoni, kāds ieminējies, ka tam vajadzētu nocirst galvu. Kirtens sācis smieties un iesaucies:

"Tik vien! Daudz vairāk nekā nocirst galvu! Viņš jāsakapā smalkos gabaliņos!"

Kirtens, pēc paziņu izteikumiem, bija liels meitu mednieks. It īpaši viņu valdzināja pusaugu meitenes. Viņš allaž prata ar tām iepazīties un iegūt pār tām ietekmi. Kirtens necicta, ka viņu fotografē. Tikai reiz kādam draugam bija izdevies viņu nofotografēt, kad tie bija izbraukuši zaļumos.

Tūkstoš deviņi simti septītajā gadā Kirtenam piesprieda astoņus gadus pārmācības namā par trīsdesmit četrām zādzībām, bet tūkstoš deviņi simti trīspadsmitajā gadā par piecpadsmit zādzībām un krāpšanu viņš izpelnījās vēl sešus gadus.

* * *

Visas šīs ziņas darīja Hornu domīgu. Nebija šaubu, ka Kirtenam ir sakars ar noslēpumainajām slepkavībām, taču tiešu pierādījumu nebija.

Horns bija pārliecināts, ka galvenā loma te kādam citam, bet Kirtens ir tikai kādas ļaunas gribas pasīvs ierocis. Lai nu kā, visa šī lieta vēl bija loti neskaidra un mīklaina, tā ka nevarēja izdarīt nekādus secinājumus, ja vien nevēlējās celt māju uz smiltīm.

Sirds dziļumos Horns loti šaubījās, ka Eliass ir noslepkavots. Viņam šķita, ka Jakobs ir maldījies. Šīs šaubas drīz vien izvērtās par pārliecību. Tas notika pēc tam, kad enerģiskā Zommera vadībā tika pārmeklēts dīķis un tajā no līķa nebija ne vēsts.

Protams, vēl nevarēja droši apgalvot, ka Eliass nav noslepkavots. Līķi jau var noslēpt vai iznīcināt daudzos un dažādos veidos.

Jakobu apcietināja, un Horns viņu nopratināja pats personīgi, neļaujot nevienam iejaukties. Jakobs ilgi liedzās, taču, iedzīts strupceļā, apstiprināja visu, ko teica Zommers. Atklājās, ka Jakobs drīz pēc Eliasa noslepkavošanas atkal bijis mežā un atradis ugunskura pelnus ar pusapdegušiem kauliem. Horns ar Zommeru atkal pārmeklēja Grāfenbergas mežu un norādītajā vietā patiešām atrada ugunskura pēdas, taču kaulu tur nebija.

Nācās pieņemt, ka vai nu Jakobs izdomājis versiju par kauliem, vai ari nezināmais noziedznieks noslēpis sava nozieguma pēdas.

Protams, visvienkāršāk būtu apcietināt Kirtenu un panākt, lai viņš atzīstas, taču Hornu mazāk interesēja Eliasa nogalināšana, vairāk — iespēja atklāt Diseldorfas maniaku. Komisārs pastiprināja Kirtena novērošanu, pie viena neizlaižot no uzmanības loka arī vairākas citas personas.

Drīz vien aģents, kas novēroja Millera māju, ziņoja Hornam par kādu dīvainību. Izrādījās, ka vienkāršais strādnieks Pēteris Kirtens apmeklē doktoru Milleru.

Kas saistīja veco miljonāru ar strādnieka cilvēku, kuram < turklāt bija tumša pagātne?

Šis ziņojums vēl vairāk pastiprināja Horna aizdomas par Millera lomu noslēpumainajos notikumos.

Noskaidrojās, ka Kirtens vairākkārt apmeklējis doktoru, un šis vizītes arvien notikušas otrajā vai trešajā dienā pēc kārtējās slepkavības.

Tas viss bija noslēpumaini un sarežģīti.

Zommers no kaimiņiem uzzināja, ka Kirtenu mokot galvas sāpes un halucinācijas, turklāt viņš reiz bija iztei1 cies, ka iegriežoties pie doktora Millera, lai lūgtu padomu vienā vai otrā jautājumā. Nesaprotami bija tas, ka doktors Millers, kas vairāk nekā trīsdesmit gadus nepraktizēja, tomēr pieņēma tādu neparastu pacientu.

Kirtena sieva reiz bija stāstījusi kaimiņiem, ka vīram rādoties spoki un dažreiz viņš uztrūkstoties no miega un mežonīgā balsī kliedzot visādus briesmīgus vārdus.

No visas šīs informācijas bija grūti izlobīt ko nepārprotami noderīgu.

Uzklausījis Zommera vērienīgo pārskatu, Horns pasmaidīja.

— Labi, Zommer, jūs esat prātīgs vīrs. Es parūpēšos par jūsu paaugstināšanu, varbūt pat ņemšu līdzi uz Berlīni.

Negaidītās uzslavas pārsteigts, Zommers gluži vai atplauka. Visiem bija zināms, ka komisārs ar uzslavām nemētājas.

Aģents netika gudrs arī par negaidīto Horna garastāvokļa maiņu. Komisārs piepeši kļuva bezgala jautrs, kaut gan, pēc Zommera domām, sagādātā informācija nekādi nevarēja palīdzēt tikt tuvāk atrisinājumam, tieši otrādi — visu vēl vairāk sarežģīja.

22. nodala DIVAS NAKTS VIZĪTES

Plaukstošie ceriņi pildīja gaisu ar saldu, skurbinošu smaržu.

Tikko uzlēkušais mēness lēja savu nespodro gaismu pār veclaicīgajām, koku ieskautajām mājām.

Retie vēlīnie gājēji atgādināja spokus no kādas romantiskas pasakas. Protams, tā tas šķita tikai iztālēm.

Apdrošināšanas sabiedrības priekšsēdētājs un viņa grāmatvedis stāvēja pie greznas viesnīcas ieejas durvīm.

—   Laiks rīkoties! Pagaidām mums naudas diezgan, taču, ja Horns atnāks vēlreiz, būs jau par vēlu.

—  Tu domā, ka šo vēstuli rakstījis viņš?

—  Kurš tad cits?

—  Vai tikai tā nav mistifikācija?

—   Kad tevi iespundēs uz divdesmit gadiem, aši vien iemācīsies atšķirt brīdinājumu no mistifikācijas!

—   Bet kāpēc viņš mūs nesaņēma ciet uzreiz?

—   Horns zina, ko dara.

Direktors izņēma no kabatas papīra lapiņu, uz kuras bija rakstīts:

"Laiks darīt galu! Bēdziet, kamēr nav par vēlu!"

— Labi, pārdomāsim.

Viņš paraustīja plecus un atvadījās no kompanjona.

Liela, melna ēna pārslīdēja pār laukumu un it kā pagaisa vecas savrupmājas sienā.

Mēness paslēpās aiz mākoņiem, un ēna slīdēja tālāk. Tikai loti vērīga acs spētu to pamanīt starp tumšajiem koku stumbriem.

Viens no logiem izrādījās tikai pievērts. Bet varbūt to bija attaisījušas kādas veiklas rokas?

Ēna kustējās brīvi un droši, it kā jau vairākkārt būtu pabijusi šajā namā.

Pa labi no bibliotēkas — durvis, pa kreisi — gaitenis.

Doktoram Milleram bija loti trausls miegs. Viņš atvēra acis un mazliet pagrieza galvu.

Klusums. Tomēr istabā kāds bija.

Doktors nedzirdami pabāza roku zem spilvena, sataustīja dunča spalu un lēni piecēlās. Viņa acis pustumsā uzreiz pamanīja kādu ēnu, kas nekustīgi stāvēja pie kumodes, kura doktoram kalpoja kā tualetes galdiņš.

Viss ilga tikai dažas sekundes. Doktors ar viņa gadiem pārsteidzošu veiklību pielēca no gultas un atvēzējās dūrienam.

Mēness izlīda no mākoņiem, atmirdzēja uz dunča smaiIes un uzmeta blāvu zibsni nedaudz sakumpušajai ēnai. Melnās kapuces ieskautā seja šķita balta kā krīts. Toties gailēja acis, un tumsā varēja samanīt koši sarkano muti un rudos matus, kas nekārtīgās šķipsnās krita pār pieri.

Doktors atsprāga atpakaļ, ievaidējās un nometa dunci uz grīdas.

Blāvā cilvēka ēna kādu brīdi tīksminājās par radīto efektu, tad logs pavērās un noslēpumainais nakts viesis pagaisa dārzā.

Klusums. Zobiem klabot, doktors nogūlās gultā un aizdedzināja naktslampiņu, tad ierastām kustībām paņēma šļirci, kas atradās turpat tuvumā, un, pacēlis naktskreklu, iešlircināja.

Atkal halucinācijas.

Doktors Millers bija pārliecināts, ka redzējis parādību, nevis dzīvu cilvēku.

Bet pa to laiku melnā ēna, rūpīgi aizklājusi seju ar kapuces malu, steidzās pa pilsētas klusajām ielām, slēpjot zem romantiskā apmetņa nakts vizītes ieguvumu.

Tas bija patiesi neparasts guvums, kas spētu sasmīdināt ikvienu vai gluži vienkārši raisītu neizpratni.

Šis noslēpumainais priekšmets bija parasta ziloņkaula ķemme.

Līdz rītam bija vēl tālu, kad tā pati melnā ēna sasniedza lielu piecstāvu namu Metmaņa ielā septiņdesmit viens. Veiklas, prasmīgas rokas ātri tika galā ar vārtu bultu, un, snaudošā sarga nepamanīta, ēna nedzirdami ieslīdēja pagalmā.

Tikpat nedzirdami tā atvēra kalpotāju ieejas durvis un sāka ātri kāpt augšup uz pēdējo stāvu — mansardu ar maziem lodziņiem.

Tur bēniņu istabiņās mitinājās trūcīgi ļaudis.

Apgaismodams gaiteni ar kabatas laternu, nepazīstamais cilvēks ātri orientējās un, sameklējis vajadzīgās durvis, aši vien atdarīja tās ar mūķīzeri.

Iegājis mazajā, šaurajā priekštelpā, noslēpumainais kramplauzis izņēma no kabatas salveti un mazu pudelīti ar kādu šķidrumu. Izņēmis korķi, viņš samērcēja salveti šķidrumā un klusām devās tālāk.

Blāva mēnessgaisma apspīdēja istabu, un svešinieka asās acis saskatīja divas gultas, pāris krēslu un galdu. Vienā gultā gulēja sieviete ar pāragri novecojušu seju. Viņu bija nomocījis bads un pārāk smagais darbs.

Cilvēks ātri piegāja pie viņas un uzmeta sejai samitrināto drānu.

Sieviete dobji ievaidējās, sakustējās, taču pēc brīža aprima.

Istabā uzvirmoja saldena, smacējoša dvaka.

Vīrietis, kas gulēja blakusgultā, piepeši pielēca kājās, berzēja acis un pārsteigts lūkojās apkārt.

Tad viņš ieraudzīja ēnu, kas stāvēja istabas vidū.

Mēness apspīdēja noslēpumainā apmeklētāja seju.

— Es atnācu, Pēter, — viņš dobjā balsī noteica.

Kirtens šausmās raudzījās uz tumšo stāvu.

—  Tas esi tu, Elias? — viņš ievaidējās. — Tu atkal mani moki, nolādētais. Tu taču esi gars, parādība? Es tevi nositu. Kāpēc tu atkal atnāci pie manis? Kāpēc tu mani esi apsēdis? Tu atkal gribi asinis? Asinis, daudz asiņu… Tev vēl nepietiek ar to, ko esmu izdarījis? Atbildi! Tev ir par maz? Varbūt man atkal vajag tevi nosist? Nosist mironi… Vēlreiz…

Kirtens raudzījās uz svešinieku ar neprātā izvalbītām acīm.

—   Divdesmit līķu, — viņš nočukstēja aizsmakušā balsī, — un tev vēl ir par maz… Kad tu beigsi mani mocīt?… Es taču zinu, ka tu esi tikai šausmīga ēna… gars… Bet varbūt tu esi piecēlies no kapa, lai sūktu manas asinis, nolādētais vampīr?…

Pārbiedētā vīra balss aizžņaudzās. Viņš sagrīļojās un nokrita uz grīdas.

*  *

Nākamajā rītā Horna melnais auto apstājās pie doktora Millera durvīm.

Komisārs piezvanīja, pēc mirkļa durvis atvēra sulainis un paziņoja, ka doktors agri no rīta esot aizbraucis nezināmā virzienā un atgriezīšoties tikai pēc divām nedējām.

Horns šo ziņu uzklausīja neparasti rāmi un par atbildi tikai pasmaidīja.

"Spēle sākas," viņš pie sevis noteica. "Medījums ieskries lamatās. Redzēsim, kas būs tālāk."

23. nodala NOTIKUMS TUNELĪ

Dažādu noslēpumainu notikumu savirknējums nereti izskaidro pat vissarežģītākos noziegumus.

Tāds noslēpumains notikums bija arī gadījums tunelī, par kuru plašāka sabiedrība nemaz nezināja, savukārt tie nedaudzie, kas bija informēti, zināmu iemeslu dēl to atklātībā nepieminēja.

* * *

No Berlīnes policijas pārvaldes iznāca vairāki cilvēki. Aģenti pavadīja savu biedru.

Cik varēja noprast no sarunām, inspektors Reinholds brauca uz Diseldorfu, kur tam vajadzēja iesaistīties slepkavas meklēšanā.

Pats inspektors šķita esam loti nesabiedrisks cilvēks. Sacēlis mēteļa apkakli, uzmaucis platmali līdz acīm un sabāzis rokas kabatās, viņš izmeta tikai vicnzilbīgas atbildes.

Toties pavadītāji ar padomiem neskopojās.

—   Ņemiet vērā, ka diseldorfieši ir loti saniknoti! Labākajam inspektoram Šultem jūsu dēj nācās aiziet atvaļinājumā.

—  Jūs nekad neesat redzējis Hornu? Tas ir gatavais sātans, nevis cilvēks. Horns jūs nepazīst, tāpēc pacentieties uzreiz atstāt labu iespaidu.

Varbūt vini runāja pārāk skali, jo ātrvilciena Berlīne—Diseldorfa pasažieri ar manāmu ziņkāri ieklausījās sarunā un vēroja cilvēku, kam šīs pamācības bija domātas.

Taču inspektors klusuciezdams sarokojās ar pavadītājiem un ātri iegāja kupejā, lai izvairītos no liekas uzmanības.

Kad dažas stacijas vēlāk kupejā apsēdās kāds jauns cilvēks, inspektors pat nepacēla acis no grāmatas, kuru lasīja, sēdēdams pie loga.

Skaistie dabas skati, kas slīdēja garām, viņu, šķiet, neinteresēja.

*

—  Atļaujiet stādīties priekšā — inspektors Reinholds.

Horns laiski pastiepa roku.

—   Loti patīkami. Vai esat kaut mazliet iepazinies ar šo lietu?

—   Es zinu visu. Varu jums ziņot, ko esmu noskaidrojis šodien.

—  Un tas būtu?

—   Apdrošināšanas sabiedrības direktors Mīnihs ir pazīstams noziedznieks — afērists, kas noņemas ar loti aizdomīgiem darījumiem.

—   Veikli! — Horns pasmaidīja. — Jūs, kā izrādās, esat ieradies jau ar gatavu plānu.

Ar puspievērtām acīm komisārs vienaldzīgi noskatīja savu jauno palīgu.

Reinholds bija vēl jauns cilvēks ar kupliem, tumšiem matiem, nelielām ūsiņām un asiem, enerģiskiem sejas pantiem. Viņš uzreiz centās izturēties līdzīgi komisāram. Jaunajā vīrietī jautās pašpārliecinātība un spēks.

Vietējie policijas ierēdņi bija secinājuši, ka Horns pret savu darbu izturas pasīvi. Par spīti komisāra slavai un ekscentriskumam, viņa popularitāte pilsētā strauji mazinājās. Horns nevienam neatklāja savus novērojumus, tāpēc radās iespaids, ka viņš neko nedara lietas labā. Arī Bumbas atvaļināšana komisāram nu nekādi nenāca par labu un izraisīja pat atklātu nepatiku.

—   Starp mums runājot, inspektora kungs, — Horns paziņoja savam jaunajam palīgam, — es esmu noguris, un man tā piņķerēšanās ir pamatīgi apnikusi. Jūs esat jauns cilvēks, jūs enerģiski ķersieties pie lietas un… pēc mēneša teiksiet to pašu, ko es. Reizēm noziegumus nespēj atklāt pat paši talantīgākie detektīvi. Diseldorfas slepkava netiks notverts nekad. Protams, es runāju ar jums zem četrām acīm, taču tā ir mana dziļākā pārliecība.

—   Es esmu pārliecināts par pretējo.

—  Jūs esat jauns, — Horns skumji pasmaidīja.

—    Man ir pamatotas aizdomas, ka šajā lietā iejaukta kāda persona, un es lūgtu, lai liekat viņu apcietināt.

—    Labi. Iedošu jums parakstītu un apzīmogotu orderi. Vārdu tai personai, kuru gribat apcietināt, varēsiet ierakstīt pats, ja tas būs nepieciešams.

Cik pārsteigts justos Bumba, ja šajā brīdī atrastos šeit!

Horns, viņa elks un ideāls, nosvērtais, aukstasinīgais un skeptiskais detektīvs, šķita zaudējis jebkuru piesardzību un akli uzticējās cilvēkam, kuru redzēja pirmo reizi mūžā.

Jaunais inspektors neatstāja gaidīto iespaidu. Viņš vispār centās nerādīties acīs.

Tomass Mūns, Skotlendjarda detektīvs, ar īsti anglisku tiešumu izteica savas domas:

—   Ko jūs sakāt par savu palīgu, Horn?

—   Lielisks jauneklis.

—   Iespējams, bet man viņš nepatīk.

—    Loti žēl, — Horns zobgalīgi pasmaidīja un aizsmēķēja cigareti.

Pēdējā laikā viņš smēķēja gandrīz bez pārtraukuma, lai gan, kā šķita, bija pārtraucis aktīvu darbošanos.

—  Viņš man vienkārši riebjas. Nevaru ciest zaļas acis!

—   Zaļas?

—   Jā, un jāatzīstas, ka es viņu mazliet izsekoju. Dažas pazīmes liecina… Nebijis jūsu aizbildniecības, es rīkotos citādāk.

—   Labi, ka man vēl pagaidām ir zināma ietekme.

Horns no sirds priecājās par šo sarunu.

Mūns dusmīgi piecēlās.

— Atliek vienīgi nožēlot, ka te nav inspektora Šultes, — viņš aizejot norūca.

* * *

Visi, kas pazina Bumbu, pat nenojauta, kur viņš šai bridi atrodas. Policijas inspektors gulēja slimnīcā, no galvas līdz kājām ietlņāts apsējos, un rakstīja garu vēstuli.

"Paredzēju, ka tam jānotiek starp stacijām X un Z, jo tur, kā jūs zināt, ir garš un loti šaurs tunelis. Ja izstiepj roku pa logu, var sasniegt tuneļa sienu. Iekārtojos labi ērti un gaidīju. Varēja būt trīs versijas. Pirmā — viņš mani apdullinās, jo šāvienu tomēr varētu dzirdēt. Otrā — durs ar dunci un trešā — apreibinās.

Viņš loti saprātīgi izraudzījās pirmo variantu. Varu atzīties, šef, man tiešām loti patīk lasīt grāmatu, starp kuras lapām ir mazs spogulītis. Eleganta manta!

Pateicoties jūsu dāvanai, labi redzēju, kas notiek man aiz muguras, un paguvu izvairīties tieši tik daudz, cik tas bija nepieciešams. Tas notika gandrīz pirms paša tuneļa. Viņš zibens ātrumā iztukšoja manas kabatas, atvēra kupejas durvis un bez žēlastības izgrūda mani ārā. Ja vilciens būtu braucis ātrāk un zemē nebūtu gadījusies grants kaudze, jūs manu vēstuli nesaņemtu. Kaut gan es ar gudru ziņu biju iekāpis pēdējā vagonā, tomēr tā šausmīgā dārdoņa, riteņu ņirboņa, birstošā grants!… Atceros tikai pēdējā vagona sarkano lukturi.

Es atguvos tad, kad atkal sāka dunēt sliedes. Viss bija lipīgs un mitrs, jo krītot pamatīgi nobrāzos. Otrais vilciens iebrauca tunelī. Reti redzu baismīgus sapņus, bet tobrīd man viss likās kā drausmīgi murgi. Līdz tuneļa ieejai bija kādi četrdesmit soli. Skrēju, cik jaudas, klupdams krizdams. Sajūta, ka tev pakal dzenas dārdošs briesmonis, bet tu vairs nespēj izvairīties, ir briesmīga.

Ja tajā brīdī es būtu spējīgs domāt, nešauboties nolādētu visu šo dēku.

Un pēc tam — saule, zāle! Briesmonis dārdēdams aizdrāzās garām, bet es vārtījos zālē pie uzbēruma un smējos kā negudrs.

Lai nu kā, bet darbs ir padarīts. Viņš ir pārliecināts, ka esmu iznīcināts un samalts zem vilciena riteņiem. Pārējais jāveic jums. Domāju, ka jau pēc nedēļas varēšu atstāt slimnīcu un man to neliegs darīt. Tad būšu jūsu rīcībā. Kauli veseli, viss kārtībā. Vēlu sekmes!"

Bumba gan nebija uzrakstījis, ka viņam uz miesas nav nevienas veselas vietiņas. Galva bija gluži vai noskalpēta, rokas un kājas savainotas līdz kaulam, mugurā un krūtīs dziļas brūces.

Taču Horns saprata noklusēto. Barga grumba iegūlās starp komisāra uzacīm, kad viņš paslēpa vēstuli kabatas portfelī.

— Sākas! — komisārs pusbalsī noteica.

*  *

Ruta satrūkās. Pie parādes durvīm bija pieripojis melnais automobilis.

— Jūs esat viena, Ruta? Kāpēc tik ilgi nebijāt redakcijā?

Meitene klusēja. Ko gan viņa varēja teikt pēc visa tā, kas noticis?

—  Vēlos jums ko lūgt.

—   Un nevis pavēlēt? — Ruta zobgalīgi pārtrauca.

—            Ja vēlaties, es pavēlu jums nekavējoties iekāpt manā automobilī — pēc pusstundas aizvedīšu jūs uz sanatoriju kā nervu slimnieci. Trīs uzticamas kopējas un mans draugs — ārsts neizlaidīs jūs no acīm. Tikai tā es varēšu būt pārliecināts par jūsu drošību. Jau rīt jums jābūt prom no pilsētas.

—   Diemžēl, komisāra kungs, es to nevaru darīt.

—   Kāpēc?

—            Tāpēc, ka jūsu rūpes par mani es uzskatu par visai dīvainām.

—            Jūsu tēvs ir godājams cilvēks, taču viņš nespēs jūs aizsargāt.

—  Tad to izdarīs kāds cits.

—   Kas?

—   Mans līgavainis.

Horns pazemīgi pasmaidīja.

—   Doktors Millers?

—   Kā jūs to zināt? — Ruta brīnījās.

—   Parasta loģika. Tas arī viss.

—           Jūs nu gan esat briesmīgs cilvēks, Horn! Jūs apejaties ar mani kā ar lietu. Savu iegribu dēļ jūs dzenat postā savu mīlošo sievu un bērnus… Tas… tas ir zemiski! Vai dzirdat? Jūs pieprasāt sievai šķiršanos, pat neaprunājies ar mani, jūs pametat ģimeni…

—  Tā. Tātad jūs negribat kļūt mana sieva, bet labprātāk izvēlaties doktoru Milleru?

—  Jā, viņš ir godavīrs.

—    Apsveicu. Vienīgi nesaprotu, kāpēc mana sieva nospriedusi, ka tā esat tieši jūs? Jūs esat jauka un skaista meitene, Ruta, taču diemžēl es nekad neesmu taisījies jūs bildināt. Atļaujiet man jūsu kāzu dienā pasniegt jums dāvanu par piemiņu mūsu draudzībai. Gredzenu ar smaragdu… Atceraties?

Horns izņēma no kabatas gredzenu ar zaļu dārgakmeni un pagrozīja to pārsteigtās meitenes acu priekšā.

—   Pasveiciniet savu nākamo vira kungu.

To pateicis, komisārs ceremoniāli atvadījās un izgāja no istabas.

Melnais auto, izgrūdis skarbu rēcienu, strauji uzņēma gaitu.

24. nodala NĀVES GRIMASE

Nakti Rutu pamodināja klauvējiens pie loga. Viņas guļamistaba atradās otrajā stāvā, un aiz loga bija balkons. Meitenei pār muguru pārskrēja auksti drebuli.

Pie loga rūts bija piespiedusies pazīstamā nāves bālā seja ar asins sarkanajām lūpām un rudo matu šķipsnu uz pieres.

—  Apģērbies un iznāc ārā!

Ruta sakopoja visus spēkus, lai varētu aizstāvēties. Iet pie viņa nozīmēja tīšuprāt doties nāvē. Ruta paķēra smagu sudraba svečturi, kas atradās uz tualetes galdiņa, un metās pie durvīm, kuras veda lejā. Eliass atvēra logu, taču neizkustējās no vietas.

—  Tu esi mani nodevusi, Ruta, — viņš sarūgtinātā balsī teica. — Tomēr es esmu mierīgs. Atriebība ir taisnīga — smaragds ir saindēts.

Meitene nolaida rokas, un svečturis nokrita zemē.

—       Gredzens ir pie Horna, — briesmonis nepielūdzami turpināja. — Es to tīšuprāt toreiz nometu zālē. Ja inde vēl nav sākusi iedarboties, tev izdosies viņu glābt…

Trīsošām rokām Ruta uzvilka mēteli uz pidžamas un apāva kājas. Eliass jau agrāk bija iedvesis viņai neatvairāmas bailes, tāpēc meitene par viņa vārdiem nešaubījās. Par katru cenu jābrīdina Horns, jāatņem viņam gredzens! Tikai šai brīdī Ruta aptvēra, cik viņai mīļš šis bālais, zobgalīgais cilvēks. \

Meitene aizelsusies skrēja pa ielu, pavisam aizmirsusi par Eliasu. Kaut drīzāk nokļūtu policijas pārvaldē, tur viņai pateiks, kur atrast Hornu. Taču jau pēc dažām minūtēm Rutai nācās apstāties. Sirds mežonīgi dauzījās, kājas ļodzījās un no piepeša vājuma noreiba galva.

No tumsas izslīdēja automobilis un, palēninājis gaitu, apstājās. Laikam tas bija viens no nedaudzajiem taksometriem, kuri stāvēja pilsētas centrā. Ruta atvēra durtiņas, ierausās iekšā un, pateikusi: "Uz policijas pārvaldi!" — gurdi atlaidās sēdeklī.

Gandrīz tajā pašā laikā uz viņas istabas balkona parādījās jauns svešinieks. Slaida auguma cilvēks rūpīgi apskatīja atvērto logu un, pārliecinājies, ka istabā neviena nav, apgaismoja to ar kabatas laterniņu. Gaismas stars pārslīdēja pāri tukšajai gultai, pusatvērtajām durvīm un svečturim uz grīdas. Ar to arī pietika. Cilvēks nokāpa lejā.

— Kad mēs beidzot būsim klāt? — Ruta dusmīgi jautāja. Dažas minūtes viņai šķita kā mūžība. Meitene bija skaidri redzējusi, ka vadītājs ieslēdz trešo pārnesumu, un līdz policijas pārvaldei bija tikai dažu minūšu brauciens.

Pie stūres sēdošais cilvēks atskatījās, un Ruta ieraudzīja Eliasa seju. Vārgi iekliegušies, viņa zaudēja samaņu.

Automobilis izbrauca no pilsētas un traucās pa šoseju.

Pēc piecpadsmit minūtēm uz lauku ceļa izdrāzās kāds cits melns auto. Jaudīgā sporta mašīna joņoja ar vislielāko ātrumu. Pusceļā automobilis uzbrauca uz šosejas, aizsteidzās priekšā pirmajai mašīnai un apstājās krūmu skupsnā pie ceļa. Vadītājs"skubīgi izlēca no auto un paslēpās ai/ lielas grants kaudzes. Aprēķins bija pareizs. Pēc dažiem mirkļiem parādījās automobilis ar pusizdzēstiem starmešiem. Kad tas bija sasniedzis grants kaudzi, no slēpņa iznira tumša ēna un uzlēca uz garāmbraucošā auto kāpšļa.

Ceļš šajā vietā bija šaurs, jo dalu no tā aizņēma izbertā grants, kas bija atvesta šosejas labošanai.

Viss notika ļoti ātri. Šoferis, kas visu savu uzmanību veltīja auto izvadīšanai starp grants kaudzi, akmeņiem un ceļmalas grāvi, neko pat nepamanīja. Cilvēks uz kapšla mierīgi atvēra auto durvis, it kā visu mūžu būtu nodarbojies ar galvu reibinošiem trikiem, un ieslīdēja mežonīgā ātrumā ripojošā automobiļa aizmugures sēdeklī.

Par meiteni, kurai bija izdevies izsprukt no Diseldorfas slepkavas nagiem Grāfenbergas mežā un tad uzlaist policiju viņam uz pēdām, rakstīja un runāja gana daudz. Viss šķita loti vienkārši — aizbēga, iegaumēja, kur dzīvo Pēteris Kirtens, un paziņoja policijai. Lasītājiem tas šķita skaidrāk par skaidru, taču aizkulisēs viss noritēja mazliet citādāk.

No rīta Horns ziņoja policijas priekšniekam par kādu Pēteri Kirtenu, un meitene pilnīgi nejauši par dažām stundām pasteidzināja notikumu gaitu.

Neuzticība pret Hornu izgaisa tikai tad, kad Kirtens atzinās visās slepkavībās. Nopratināšana ilga vairākas stundas un radīja satriecošu iespaidu.

Vienīgi Horns nekur neiejaucās, tikai laiku pa laikam ar garlaikotu sejas izteiksmi ienāca kabinetā. Šķita, ka šī lieta viņu nemaz neinteresē.

—  Šodien mēs beigsim, — policijas priekšnieks noteica, smagi atzvildams krēslā. —Aizvediet apcietināto!

—  Atjaujiet uzdot viņam tikai vienu jautājumu, — sacīja Horns, kas nopratināšanas laikā nebija bildis nevienu vārdu.

—   Lūdzu! — Šefs pārsteigts paskatījās uz Hornu. Dīvains cilvēks! Padarījis lietu tik noslēpumainu, sacēlis veselu skandālu, atradis slepkavu, bet tagad taisa tādu seju, it kā šis Kirtens būtu nozadzis un nokāvis pāris zosis.

—   Kāds bija visu jūsu slepkavību motīvs? — Horns nevērīgi jautāja, izņemdams no kabatas sudraba etviju.

To neviens nekad neuzzinās!

—   Skaidrs. Starp citu, vai jums patīk zaļā krāsa? Paskatieties, cik skaists eksemplārs! — Un Horns, izņēmis no vestes kabatas smaragda gredzenu, parādīja to pārsteigtajam Kirtenam. Komisāra laipnais tonis pagalam neatbilda situācijai, un visu inspektoru sejās bija lasāma neizpratne.

—   Es neko neteikšu! — ar pūlēm kustinādams lūpas, izdvesa Kirtens.

—   Es to nemaz neprasu, — Horns atbildēja.

—   Te kaut kas nav kārtībā! — Tomass Mūns iečukstēja ausi policijas šefam.

—   Jā, mums jāparunājas ar Hornu, — uzrunātais atbildēja. — Komisāra kungs…

—   Lūdzu visus ieiet manā kabinetā! — Horns viņu pārtrauca. — Arī jūs, mister Mūn! Pēc pusstundas es būšu jūsu rīcībā, bet tagad gribu šai lietai pielikt punktu. Inspektor Reinhold, lūdzu, sekojiet man.

Teiktais skanēja kā pavēle, un inspektors, nepatikā paraustījis plecus, sekoja komisāram, kas izgāja gaitenī.

—   Slepkava aizvests uz ceturto kameru, — Reinholds pa cejam paziņoja.

—   Kā tad tā? Es sagatavoju viņam septīto.

Horns atvēra durvis un, palaidis pa priekšu inspektoru, tās atkal aizslēdza.

Uz kāda necila sola viens otram līdzās sēdēja Ruta un Bumba. Lietpratēji un kritiķi, lasot Horna literāros sacerējumus, allaž sajūsminājās par viņa dziļajām zināšanām cilvēku, precīzāk, tieši noziedznieku psiholoģijā.

Komisārs mīlēja negaidītus efektus un prata tos izmantot.

Inspektors Reinholds pārsteigts apstājās. Viņš nebija cerējis ieraudzīt šādu ainu. Ar šo apmulsuma brīdi pilnīgi pietika. Atskanēja metālisks klikšķis, un ap inspektora dēliņiem sacirtās rokudzelži. Tai pašā brīdī Bumba pavērsa pret viņu revolveri.

—   Vai pazīstat šo cilvēku, Ruta? — Horns jautāja un, piegājis pie Reinholda, pārvilka roku pār vina seju. Melnā, prasmīgi piestiprinātā parūka nokrita zemē, un pār pieri noslīdēja koši rudu matu šķipsna. Ruta ar šausmām atpazina savu mocītāju.

—    Diseldorfas slepkava atrodas septītajā kamerā, — Horns ar uzsvaru teica. Briesmoņa nāves bālā seja ar mežonīgi mirdzošajām acīm bija tik šausmīga, ka pat daudz pieredzējušais Bumba nodrebēja.

—   Inspcktor Šulte, esiet tik laipns, aizvediet Rutas jaunkundzi uz manu kabinetu un pagaidiet tur! — Horns noteica. — Es ieradīšos pēc piecpadsmit minūtēm.

Viņš atvēra durvis un izlaida laukā pārbiedēto un trīsošo Rutu. Bumba apstājās uz sliekšņa.

—   Komisāra kungs, — viņš lūdzoši nočukstēja.

—   Jūs laikam gribat pajautāt, kādus ziedus uzlikt uz mana kapa? — Horns vinu pārtrauca. — Paļaujos uz jūsu gaumi.

Ar šiem vārdiem durvis aizcirtās.

—   Viņš ir nelabojams, — Bumba šausmās nočukstēja, lēnām atiedams no durvīm, aiz kurām palika abi pretinieki.

Eliass ātri atguvās, un baiļu izteiksmi vina sejā nomainīja nekaunīgs izaicinājums. Horns klusēdams piegāja pie viņa un noņēma rokudzelžus.

—  Jūs esat vienīgais ievērības cienīgais pretinieks, ar kādu man jelkad bijis jāsastopas, — viņš laipni teica un, spēlēdamies ar revolveri, apsēdās. — Jau sen kāroju aprunāties ar jums zem četrām acīm.

—  Tomēr šī nav mūsu pirmā saruna.

—  Toties pēdējā. Brīdinu: durvju atslēga ir manā kabatā, restes pie logiem — pietiekami stipras, un, ja man nepatiks jūsu kustības, es garām neaizšaušu.

—   Jā, redzu, ka esat parūpējies par savu drošību, — Eliass zobgalīgi novilka.

—    Nestrīdos. Jums savā laikā bija tūkstošiem iespēju aizraidīt mani uz viņpasauli. Bet, ja es kauju kārti, daru to nekļūdīgi. Jums jāatzīst, ka es spēlēju godīgi.

—   Ko jūs taisāties darīt?

—   Nogalināt.

—   Ha, ha, ha! Jūs domājat, ka varat to izdarīt nesodīts? Slepkava taču noķerts. Viņš atzinās, labprātīgi atzinās! Un neko citu viņš vairs neteiks.

—    Nē. Ja viņam tagad parādītu jūs, viņš droši vien sajuktu prātā, bet tas nav manos plānos. Publikai ir vajadzīga butaforija.

—    Es atriebos viņam un visiem, visiem! Pat jūs, slavenais komisārs Horns, pieņēmāt mani sev par palīgu. Arī tagad jūs neko nezināt!

-Šo to zinu. Diemžēl jums vairs nebūs vajadzības ielāgot, ka vilcienā dažkārt lasa grāmatas, kurās starp lappusēm ielikts spogulītis, ka ne visi apdullinātie zaudē samaņu, ka dažreiz var izkļūt no tuneļa un ka spoki — dubultnieki…

Eliass nobāla.

—  Tātad jūs zināt visu…

—   Visu. Es pārzinu jūsu dzīvi līdz pēdējam sīkumam. Kāpēc jūs nenogalinājāt Rutu tad, pirmajā reizē?

—   Es mīlēju viņu… varbūt tikai vienīgi viņu…

Šķita, ka, par to domājot, Eliasu pārņem vājums, taču viņš to ātri uzveica un iztaisnoja plecus. Viņa acīs iemirdzējās dīvaina uguns.

—    Tomēr es esmu stiprāks par jums, stiprāks par visiem! Es nogalināju tēvu, visus piemuļķoju, ieguvu naudu un atriebos tam kretīnam, likdams viņam manā vietā izdarīt slepkavības. Vesela pilsēta vai prātu zaudēja, taču spieda man roku un godbijīgi klanījās! Visa Eiropa klaigāja par mani, bet es esmu nenotverams. Jūs notvērāt slepkavu, bet ne mani. Es varēju nokaut ikvienu un pasmaidīt. Es — briesmonis! Kāda bauda dzirdēt šīs gļēvās runas, redzēt šīs piemuļķotās sejas, uzzināt, ka kāds idiots atzīst to, ko nekad nav darījis. Es ievārīju tādu putru, noaudu tādu tīklu, ka jums, Horn, varēja palīdzēt vienīgi jūsu velnišķīgā veiksme. Taču Rutu es neatdošu! Es atnākšu viņai pakal!

—    Es cīnījos ar jums — ar dzīvu un mirušu, — Horns sacīja. — Jūs dabūjāt savā varā Kirtena dvēseli un tiešām ģeniāli izdomājāt visu plānu. Tas ir pats neparastākais un interesantākais gadījums manā mūžā.

—  Tas ir viss, kas jums man sakāms?

—   Jūs to jautājat jau otro reizi. Iesaku izvēlēties — gredzenu vai brauniņu.

Eliass gausi atskatījās. Šķita, ka pelēkās kameras sienas kaut kur izgaist un rodas baismīgs tukšums. Bālais cilvēks nenovērsa no tā tēraudcieto skatienu. Caur loga restēm bija redzama zilās maija debess strēmele. Piepeši Eliasam neatvairāmi iegribējās kliegt, ka tā nav patiesība, un triekt galvu pret sienu.

Ruta, māte, kuru viņš noindēja, lai tā nevarētu viņu nodot, sirmais tēvs, Kirtens un upuru ēnas…

—   Tur jums būs pamatīga sagaidīšana, — no kaut kurienes atskanēja Horna balss. — Taču no šīs pasaules jums jāšķiras ar godu.

Eliass pavisam tuvu, gluži pie pašas sejas, ieraudzīja zaigojošo smaragdu uz Horna plaukstas. Zaļais akmens pievilka, iesūca sevī, drausmīgām dzirkstīm dedzināja smadzenes. Kā hipnotizēts Eliass lēni paņēma gredzenu un tuvināja to lūpām.

Dārgakmens pavērās, un no slepenā padziļinājuma briesmoņa mutē iebira gaišs pulveris.

Krampjainas spazmas sažņaudza viņa kaklu, taču velnišķīgās sāpes ilga tikai mirkli. Nedzīvais ķermenis ļengani sabruka uz grīdas.

—   Amen, — noteica Horns, paslēpdams kabatā revolveri.

25. nodala SAMUDŽINĀTAIS TĪKLS

Policijas priekšnieks veltīgi pūlējās izdabūt no apsaitētā Rumbas paskaidrojumus. Pat Tomass Mūns, klusējošais vērotājs, šķita ieinteresēts. Šī lieta beidzās pārāk vienkārši un pat neinteresanti.

Ruta ar pūlēm valdīja asaras un nenovērsa acis no durvīm, pa kurām bija jāiznāk Hornam.

—   Tam, ko tagad pastāstīšu, — atskanēja balss, un komisārs, ienācis un cieši aizvēris durvis, atlaidās savā krēslā, — ir jāpaliek tikai starp mums.

Tad viņš sāka savu stāstu:

—   Diseldorfas slepkava Pēteris Kirtens ir notverts, un viņš atzinās. Noziegumu būs vairāk, nekā bijām domājuši, un to motīvi paliks nenoskaidroti. Vairāki ievērojami eksperti pētī viņa psihi un ar putām uz lūpām pierādīs katrs savu teoriju. Prāva saistīs lielu uzmanību, avīzēs viss tiks sīki aprakstīts, pēdējais upuris, kas izglābās, saņems balvu un piedāvājumu filmai. Visi Diseldorfas policijas ierēdņi

saņems augstākas dienesta pakāpes, pilsēta sarīkos svinīgu banketu — vārdu sakot, ja nedomājam par nelaimīgajiem upuriem, viss būs vislabākajā kārtībā. Un neviens cits, izņemot mūs piecus, kas atrodas šai istabā, neuzzinās, kā viss noritēja patiesībā.

Atbraucu šurp ar noteiktu teoriju, ka slepkava ir cilvēks ar neparastu prātu un veiklību, iedzimts noziedznieks, kuru turklāt vēl apsēdusi uzmācīga doma.

Es klūdos reti, un jau pirmajā acu uzmetienā doktors Millers man šķita aizdomīgs, pat divkārt aizdomīgs. Pie visa vainīgs bija tāds sīkums kā viņa acu krāsa.

Ievācu ziņas un saņēmu informāciju par doktora draugu — profesoru Natu, kas dzīvo Rumānijā, kā arī par viņa bijušo mīļāko, no kuras tam ir dēls. Tostarp atklājās, ka apdrošināšanas sabiedrības direktors Mīnihs ir afērists. Starp citu, šorīt šo vīru pēc manas pavēles apcietināja tai brīdī, kad viņš grasījās aizbēgt ar visu seifa saturu, kuru bija sakrāvis koferos.

Savas vizītes laikā es viņu neuzkrītoši nofotografēju un salīdzināju ar foto, kas tika atsūtīts no Berlīnes. Abi uzņēmumi bija identiski. Viņa afēra bija ļoti vienkārša — izmantot Diseldorfas iedzīvotāju paniku, savākt iespējami lielāku naudas summu un aizbēgt. Taču tas neizdevās. Un tagad pievērsīsimies galdniekam Šlēmanim, kas bija apprecējis Elzu, doktora bijušo mīļāko. Uzzinājis, ka šī sieviete ir slima, es uzdevos par ārstu un viņu apraudzīju. Man vajadzēja iegūt ziņas par doktoru un tā dēlu. Taču Elzas slimība man šķita pārāk mīklaina.

Esmu mācījies toksikoloģiju un uzreiz noteicu, ka viņai iedota inde. Izrādījās, ka Elza sūtījusi Jakobu uz aptieku pēc avenēm. Izdzērusi aveņu tēju, viņa no gultas vairs nepiecēlās. Par laimi, turziņā bija palikusi viena oga. Es paņēmu to līdzi, un ķīmiskā analīze liecināja, ka tā satur indi, kas nav pazīstama Eiropā. Šai indei ir īpašas, raksturīgas pazīmes, toties nav pretindes. Vienīgā palīdzība, ko varēju sniegt nelaimīgajai, bija liela morfija deva, kas remdēja ciešanas un atvieglināja aiziešanu.

Kādam droši vien ievajadzējās novākt viņu no ceļa kā bīstamu liecinieci, kas varētu pastāstīt ko nevēlamu vai ari kādu atpazīt. Loģiski spriežot, to varēja izdarīt viņas dēls vai doktors. 1

Es aizsūtīju Zommeru — inspektoru Zommeru, jo viņš ir loti centīgs, — speciālā uzdevumā un uzzināju sekojošo: pie Rumpeles kundzes, zagtu mantu slēpējas un visādu salašņu labvēles, uz ielas piegājis nezināms kungs un teicis, lai viņa nododot slimajai galdnieka sievai paciņu aveņu un simt markas. Šis solis psiholoģiski bija loti smalki apsvērts, un Rumpele rīkojās tieši tā, kā nepazīstamais bija paredzējis. Aveņu paciņu viņa atdeva Jakobam, bet simt markas piesavinājās. Saskatīt svešinieka seju viņa, saprotams, nevarēja. Mans nākamais šaha gājiens bija nakts vizīte pie Elzas kundzes. Nogrimējos par doktoru Milleru un aizgāju pie mirējas. Galdnieks tai laikā bija krogā.

Viņa sīki aprakstīja sava dēla izskatu un raksturu, pie viena pieminot kādu svarīgu detaļu, kuru es jau uzreiz biju ievērojis, — Eliasam bija reti sastopama zaļa acu krāsa, bet viņa tēvam Milleram tās bija zilas. Turklāt puisis bija sarkanmatis.

Elzas kundze, indes un morfija nomocīta, klusi izdzisa manā acu priekšā, un tad, lai Dievs man piedod, es noņēmu no viņas krūtīm medaljonu, no kura viņa nekad nešķīrās. Apskatījis kabinetā savu atradumu, jutos pārsteigts — uz vienas fotogrāfijas bija attēlots doktors Millers divdesmit gadu vecumā, uz otras — jauneklis, kas līdzīgs viņam kā divi ūdens pilieni, tikai ar nepatīkamu sejas izteiksmi. Tēvs un dēls bija dubultnieki… Bet kāpēc doktors tā apjuka, kad, būdams pie viņa, ieminējos par acu krāsu? Un kāpēc aiz pēdējā upura nagiem bija nevis sirmi vai rudi, bet gan tumši mati?

Galdniekam Šlēmanim kādā fermā bija slepena tipogrāfija, kurā tas iespieda nelegālas proklamācijas. Fermu pie Beirātas viņš īrēja no doktora Millera. Viena no slepkavas vēstulēm bija rakstīta uz papīra, kas gājis caur rotācijas mašīnu. Lai noskaidrotu papīra izcelsmi un uzzinātu, vai galdnieks ir iejaukts šajā lietā, ievietoju avīzē sludinājumu, ka kāda persona vēlas pirkt lietotu rotācijas mašīnu, un saņēmu vairākus piedāvājumus, tai skaitā arī no galdnieka.

Fermā es atradu īsto rotācijas mašīnu un bez pūlēm konstatēju papīra identiskumu. Pie doktora veda vēl viens pavediens.

Viņa dēls Eliass jau zēna gados bija aizbēdzis no mājām, un par viņu neviens neko nezināja. Elzas kundze teica, ka redzējusi viņu pirms gada, līdz slepkavību sākumam, taču droši apgalvot viņa to nevarēja.

Sākumā man bija sekojoša versija: dēls atradis tēvu, un . viens no viņiem nez kāpēc slēpj otru. Taču šis pieņēmums izrādījās aplams, un es sāku pētīt doktora dzīvi pamatīgāk.

Viņa sulainis ir īsts stulbenis. No viņa es varēju uzzināt vienīgi to, ka doktors no rītiem dzer kafiju kabinetā, nevis gultā, citiem vārdiem, sulainis vienmēr redzēja viņu apģērbušos. Turklāt, par spīti saviem gadiem un ārējam izskatam, doktors fiziski bija negaidīti spēcīgs.

Kad es iepazinos ar jums, Ruta, un uzzināju, ka jūsu tēvs ir arheologs, uzreiz sagatavoju rīcības plānu un, uzdevis jums pārrakstīt bezjēdzīgu rakstu, aizbraucu pie jūsu tēva.

Zinātnieki, tāpat kā aktieri un rakstnieki, pazīst cits citu. Labsirdīgais arheologs iedeva man profesora Nata adresi. Profesors dzīvoja Rumānijā un bija Millera draugs. Aizsūtīju viņam visdiplomātiskāko vēstuli, kādu vien biju savā mūžā rakstījis, ievērojot savu devīzi — ja pārzini psiholoģiju, tad uzzināsi visu. Tāpēc esmu paradis lietot dažādus efektus un pārsteigt sarunu biedru ar negaidītiem jautājumiem. Līdz šim tam bija visnotaļ pozitīvi rezultāti.

Cienījamais profesors uzkērās uz āķa un atrakstīja man garu vēstuli.

Doktors Francis Millers dzīvojis pamestā mājā pavisam klusā Karpatu nostūrī un gluži viens nodevies saviem okultajiem pētījumiem, galvenokārt toksikoloģijā un dēmonoloģijā.

Kā zināms, Karpati un tiem tuvākās zemes ir sātanisma mājoklis. Vampīri, vilkači, sumpurņi un tamlīdzīga radība tai pusē ir bieži sastopama parādība. No okultā viedokļa to vēl varētu izskaidrot, bet, ja papēta no citas puses, viss top bezgala sarežģīts un neskaidrs. Katrā ziņā vietējie iedzīvotāji tic, ka daži cilvēki, īpaši tie, kas miruši varmācīgā nāvē, vēlāk kļūst par vampīriem un moka savus slepkavas, kas alkst pēc jauniem upuriem un asinīm.

To visu stāstu tādēļ, lai jūs varētu iztēloties apstākļus, kādos piepeši uzradās jauneklis, kas bija precīza doktora kopija. Starpība bija tikai gadu, kā arī acu un matu krāsas ziņā. Daudzi tam nepievērsa uzmanību, jo gadās taču visādi.

Jauneklis sāka dzīvot kopā ar doktoru vientuļajā nostūrī, un vairāk nekā gadu neviens viņus neredzēja. Tad Millers piepeši uzradās pilsētā un steidzīgi aizbrauca uz dzimteni, pat nesaticies ar saviem vecajiem draugiem. Pēc viņa vārdiem, jauneklis bija aizbraucis nezināmā virzienā.

"Profesoram Natam, kas nejauši bija saticis kolēģi, doktors licies mazliet neparasts, taču viņš nepievērsis tam uzmanību, izskaidrodams pārvērtības ar vecumu un apstākļu maiņu — Millers bija saņēmis lielu mantojumu un no trūkumcietēja pārvērties miljonārā. Kā viņš to tik tālā nostūri uzzinājis, nav zināms.

Es pats to izskaidroju citādāk un nekļūdījos.

Rutas jaunkundze iepazinās ar Eliasu aizpagājušajā vasarā, kad dzīvoja Beirātas apkaimē. Viņas iespaidi apstiprināja manu pieņēmumu, turklāt es uzzināju, ka Eliass — Ruta pazina viņu ar šo vārdu — vienmēr nēsā gredzenu ar smaragdu.

Smaragds ir augstākās varenības un varas simbols. Tāda • nozīme tam ir melnajā maģijā.

Domādams, ka Eliass atkal centīsies sastapt Rutu, kopā ar viņu aizbraucu uz viņas tēva fermu un tur pļaviņā atradu gredzenu ar smaragdu. To redzot, Ruta izbijās un visu izstāstīja. Eliass iedvesa Rutai tādas šausmas, ka viņa nebija uzdrošinājusies par to ieminēties.

Atgriezies pļaviņā, kur teicos aizmirsis bloknotu, satiku tur doktoru Milleru, un mēs laipni sasveicinājāmies. Kāpēc gan doktors nevarētu pastaigāties sava lauku īpašuma tuvumā? Taču es zināju, ka gredzens pazaudēts ar nolūku un viņa nodoms ir to atgūt.

Tagad jums, protams, ir skaidrs, ka Millers un Eliass ir viena un tā pati persona. Dēls, kas neieredzēja savu tēvu, uzzinājis, ka tam ticis milzīgs mantojums, devās viņu meklēt. Nogalināt vecu vīru Karpatos nav grūti, it īpaši tāpēc, ka līki tur nav iespējams atrast. Eliass izmantoja savu līdzību ar tēvu un, nogrimējies par veco vīru, ieradās Diseldorfā.

Neviens no vecajiem draugiem nevarēja viņu nodot, jo pēc tik ilga laika neviens vairs neatcerētos, kāds izskatījies doktors, bet vienīgo cilvēku, kas viņu varētu pazīt, Eliass noindēja, kad stāvoklis kļuva draudošs.

Ja vecais Millers nebūtu dzīvojis Karpatos, bet kādā citā vietā, Eliass varētu apmierināties tikai ar šiem diviem upuriem. Taču viņš kādu laiku bija nodzīvojis kopā ar tēvu pilnīgā vientulībā un lasījis grāmatas par dēmonoloģiju.

Eliasa ģeniālais, taču deģenerētais prāts uztvēra šo mācību citādāk, un tā iznāca dzīvs vilkatis, veikls noziedznieks, maniaks, kas sirga ar lieluma māniju, sadists — viss, ko vien vēlaties.

Es viņu pirmām kārtām uzskatīju par noziedznieku, turklāt par tik gudru, ka cīņā ar to bija jāizmanto sevišķi līdzekli. Viņš skatījās uz mani ar pārākumu, tomēr rēķinājās. Gredzens bija sava veida izaicinājums. Eliass nojauta, ka es šo to zinu un neatdošu viņam talismanu, ja vien tas nav pie Rutas. Man bija pamats baidīties par viņas dzīvību, tāpēc uzdevu pieredzējušiem aģentiem viņu sargāt.

Pa to laiku Eliasam tika sagatavotas lamatas. Šķietami atstādināju Bumbu un uzdevu viņam noteiktu uzdevumu, vienlaikus izplatīdams valodas, ka esmu neapmierināts ar vietējiem policistiem un gaidu no Berlīnes inspektoru Reinholdu, kuru esmu izsaucis. Uzsvēru, ka nekad neesmu ar viņu kopā strādājis un nezinu, kā viņš izskatās.

Ja jūs teiksiet, ka vienkāršāk bija apcietināt doktoru Milleru, tad neaizmirstiet, ka man nebija tiešu pierādījumu. Es sapratu, ka jāsameklē fakti, kas atmaskotu viņu kā briesmīgo Diseldorfas slepkavu. Turklāt arī Eliass zināja, ka es neko nevaru pierādīt.

Vienīgais cilvēks, kas var lepoties, ka mani pārsteidzis, ir inspektors Zommers. Ziņa, ka Eliasu nonāvējis tā paziņa Kirtens, pārsteidza mani kā pērkons no skaidrām debesīm. Pirms tam es biju pilnīgi pārliecināts, ka slepkava ir Eliass.

Līķis netika atrasts, taču nenogurdināmais Zommers deva man divus vērtīgus norādījumus. Pirmais — vienkāršs strādnieks Kirtens bieži apmeklē doktoru Milleru, turklāt viņa vizltes notiek dienu vai divas pēc slepkavības. Otrais — Kirtenu, pēc kaimiņu izteikumiem, moka halucinācijas.

Doktors Millers nolēma dot man triecienu vājā vietā. Viņš uzpirka aktrisi, un viņa atnāca pie Rutas, uzdodamās par manu sievu. Ketija sastāstīja par mani tādas lietas, ka nabaga meitenei mati sacēlās stāvus. Kad pēc stundas doktors Millers Rutu bildināja, viņa bija ar mieru kļūt tā sieva, un tieši tad Eliass uzzināja, ka smaragds ir pie manis.

Ziņu par jūsu kāzām, Ruta, es uzņēmu ļoti mierīgi, jo šāda kombinācija mums, veciem detektīviem, nav nekāds jaunums.

Tikai jaunas, nepiedzīvojušas meitenes var iekrist tādās lamatās, taču, kad jūs teicāt, ka jūsu līgavainis brauks projām un kāzas notiks tikai pēc divām nedēļām, sapratu, ka šoreiz doktors ieskrējis manās lamatās.

Naktī Diseldorfā parādījās spoks. Es liku uz kārts visu un izmantoju visai neparastu paņēmienu. Nogrimēties par Eliasu nebija grūti, jo man bija pie rokas medaljons ar ģīmetni. Pārveidojis savu izskatu, devos pie Kirtena. Nav daudz aktieru, kas būtu guvuši tādus panākumus.

Kirtens atklāja man vairāk, nekā biju gaidījis. Mana iepriekšējā vizīte pie doktora Millera bija tikai triks, lai izgaisinātu pēdējās šaubas.

Veca vīra vietā no gultas piecēlās, pareizāk, pielēca, Eliass. Ieraudzījis savu dubultnieku, viņš gandrīz vai zaudēja samaņu. Droši vien viņš domāja, ka tiešām redz spoku. Ķemme ar rudiem matiem, kuru paņēmu no tualetes galdiņa pierādījumam, man vairs nebija vajadzīga.

Ieradies Diseldorfā, Eliass sastapa Kirtenu. Kirtens — vientiesīgs noziedznieks — nosita Eliasu un pēc tam viņu aplaupīja. Protams, Eliass nebija viņam atklājis, ka dzīvo divas dzīves.

Kirtens iegrūda līķi gravā, apbēra ar sausām lapām un bija pilnīgi mierīgs, jo zināja, ka par Eliasa atgriešanos nevienam nav ne jausmas. Taču steigā Kirtens Eliasu bija tikai apdullinājis. Tad Eliasam iešāvās prātā atriebības plāns.

Labi pazīdams Kirtenu, Eliass sāka nākt pie tā naktīs kā sjDoks un lika izdarīt arvien jaunas slepkavības. Eliass rakstīja arī vēstules, lai samulsinātu policiju. Viņš loti sīki pārdomāja katru slepkavības detaļu. īstais Diseldorfas briesmonis bija šis cilvēks. Savukārt Kirtens — akls ierocis, strupceļā nonācis cilvēks, kuru terorizē viņa paša "upuris".

Es nesaku, ka viņš patiesībā nav nedz slepkava, nedz sadists un ka slepkavošana viņam nesagādāja baudu. Turklāt viņš bija pārliecināts par savu drošību. Tomēr spoka vizītes bija Kirtenam tā samaitājušas nervus, ka viņš griezās pie doktora Millera, par kuru runāja, ka tas biedrojoties ar dažādiem nešķīstajiem gariem. Nabaga Kirtens! Nav grūti nojaust, ka "doktors" viņa pārliecību vēl vairāk nostiprināja, kaut gan iespējams, ka Kirtens nebūt nestāstīja visu.

Nonācis Berlīnē, Bumba radīja īstu grima mākslas šedevru un pilnīgi pārvērtās. Pārliecinājies, ka Eliass viņu novēro, Bumba kā inspektors Reinholds devās uz Diseldorfu. Viņam kabatā bija dokumenti ar šo vārdu, un Berlīnes policistu veikli inscenētā atvadīšanās, kā arī tīšuprāt skali izteiktās frāzes izkliedēja visas šaubas.

Eliass apdullināja neīsto inspektoru un tuneli izgrūda to no vilciena, bet pats nogrimējies atbrauca šurp kā Reinholds. Viss ritēja loti gludi.

Ja es tā nepaļautos uz Bumbas izcilajām spējām, šī iecere netiktu īstenota, taču, par laimi, inspektors ar to tika galā spīdoši.

Mīnihs saņēma brīdinājumu bēgt. No tā es secināju, ka Eliass grib uzdot viņu par Diseldorfas slepkavu un, tādējādi mani piemuļķojis, kopā ar Rutu aizbraukt uz ārzemēm, lai tur pazustu bez pēdām. Naudas viņam bija liku likām.

Eliass loti steidzās. Naktī viņš ieradās pie Rutas un, pārliecinājies, ka bez pretošanās viņa tam nepakļausies, pateica, ka gredzens ir saindēts un atrodas pie manis. Ruta, protams, metās mani glābt.

Eliass viņu jau gaidīja automobilī. Nepievērsusi uzmanību šoferim, Ruta iekāpa mašīnā un, ieraudzījusi Eliasu, paģība. Nu viņš pilnā gaitā brauca uz fermu.

Es visu laiku viņu novēroju un, pa aplinku ceļiem aizsteidzies priekšā, uzlēcu uz Eliasa mašīnas kāpšļa.

Eliass iebrauca mašīnu garāžā un pats iegāja mājā. Kad viņš atgriezās, automobilī neviena nebija.

Pēc dažām minūtēm pagalmā ieskrēja manis atsūtītais fermeris un kliedza, ka dīķi esot ielēkusi kāda sieviete. Nelaimīgo, protams, neatrada, un Eliasam vajadzēja braukt atpakaļ uz pilsētu. Viņš mierināja sevi ar domu, ka vismaz neviens cits Rutu nav ieguvis.

Patiesībā es aizvedu Rutu uz pilsētu un, norunātā vietā sastapies ar Bumbu, kas bija aizbēdzis no slimnīcas, ieslēdzu abus kamerā — tur vismaz viņus neviens nevarēja apdraudēt. Bumba vēl bija loti vārgs, un es nevarēju paļauties uz viņa palīdzību.

Tieši tad es pavēlēju apcietināt Mīnihu un Kirtenu.

Taču Kirtens pats man palīdzēja. Pēdējā laikā nesaņēmis no spoka nekādus norādījumus, viņš nolēma izdarīt jaunu noziegumu pats uz savu roku. Tādējādi netika ievērots briesmoņa brīdinājums, ka Kirtens būs drošībā tikai tad, ja precīzi ievēros tā norādījumus, — un rezultāts mums zināms. Meitenei izdevās izbēgt un paziņot policijai, kuru es jau biju brīdinājis.

Reinholds-Eliass, uzzinājis par Kirtena apcietināšanu, mazgāja rokas nevainībā. Pirmkārt, viņš tika brīdinājis Kirtenu, otrkārt, labi vien bija, ka tas saņemts ciet. Pilnīgi piekritu Eliasam, ka Kirtens viņu nekad nenodos. Un kurš gan ticētu tik fantastiskam stāstam?

Es ievedu Eliasu kamerā, kur sēdēja Ruta un Bumba, un piespiedu visā atzīties. Gredzenā bija slepens iedobums, kurā atradās ciānkālijs. Es pats iedevu viņam gredzenu. Briesmoņa vairs nav…

Personīgi mani Kirtens nemaz neinteresē. Lai viņu tiesā kā slepkavu. Droši vien es drīz pametīšu dienestu. Lūdzu jūs ņemt vērā — ja kāds vēlēsies darīt zināmu atklātībai visu, ko es stāstīju, mierīgu prātu visu noliegšu. Ja ir notikusi Dieva tiesa, cilvēku tiesai te vairs nav ko iesākt. Tāds ir mans lēmums, un savus lēmumus es neesmu paradis mainīt.

Nobeigumā varu piebilst, — Horns pasmaidīja un aizsmēķēja, — ka man ir loti nepatīkami, taču lietas labā biju spiests sniegt Rutai muļķīgu interviju, kurā negribot esmu apvainojis savus darbabiedrus. Domāju, tagad būtu lieki atgādināt, ka esmu visai augstās domās par saviem kolēģiem un ka viņu palīdzība man bija neatsverama. īpaši tas sakāms par inspektoru Šulti un jauno inspektoru Zommeru. Kā jau teicu, viņam jau ir cita dienesta pakāpe. Darbs, ko viņš veica nevainojami un aukstasinīgi, dod tiesības uz paaugstinājumu.

Kas attiecas uz jums, Mūna kungs, joprojām nevaru sev piedot to joku, kuru atļāvos, kad mēs runājām par Reinholdu. Jums viņš pilnīgi pamatoti šķita aizdomīgs, taču tagad jūs saprotat, kāpēc es toreiz nevarēju sacīt, ka esmu ar jums vienisprātis. Tas būtu nācis par ļaunu lietai, ar vienu neuzmanīgu vārdu tiktu sabojāti visi manis izliktie tīkli. Tobrīd, kad jūs nožēlojāt, ka Bumbas nav te, es vairāk nekā jelkurš no mums domāju par viņu un gaidīju viņu.

Kad Horns bija beidzis savu stāstu, policijas priekšnieks piecēlās un kopā ar Bumbu un detektīvu Mūnu izgāja no istabas, atstājot noraudājušos Rutu divatā ar Nogurušo sirdi.

— Nu, ko jūs man tagad teiksiet, Ruta? — Horns jautāja, maigi lūkodamies meitenē. — Ja es tomēr, par spīti visām baumām un tenkām, kas par mani sacerētas, lūgtu jūs kļūt par manu sievu? Vai varbūt jums ir kādas šaubas par manu civilstāvokli? Vai mana sieva jums gadījumā nerādīja fotogrāfiju, kurā esmu redzams ģimenes vidū? Jā? Un tas jūs, protams, uzreiz pārliecināja par viņas vārdu patiesīgumu? Diemžēl, mīlā Ruta, man jums jāsaka, ka tas ir loti vecs fototriks, kuru pirmajā aprīlī bieži izmanto avīzēs. Ņem divas trīs fotogrāfijas, izgriež, salīmē un atkal pārfotografē. Dažreiz efekts ir pārsteidzošs. Ar fotogrāfijas palīdzību jūs var padarīt par Kirtena vai doktora Miller^ sievu, — Horns smējās.

—   Es gan labprātāk vēlētos kļūt par komisāra fon Horna sievu bez fotogrāfijas palīdzības, — Ruta pasmaidīja. — Nerunāsim vairs par to, Olav. Varu tikai teikt, ka es… — meitene sastomījās, — es jau sen jūs mīlu, taču lepnums liedza atzīties ne vien jums, bet arī sev pašai. Tikai vienu gan es jums nekad nepiedošu…

—   Rakstu par vistu audzēšanu, — Horns pabeidza. — Tas mums noderēs, kad pametīšu dienestu un nopirkšu lauku mājas.

* * *

Par Kirtena prāvu vēl ilgi runās un rakstīs laikrakstos. Šķita, ka gandrīz ikviens pēdējo piecu sešu gadu laikā neatklātais noziegums tagad tika piedēvēts slavenajam Diseldorfas slepkavam, kuram nu vairs nebija ko zaudēt. Ja viņam jautātu, vai nav nogalinājis kādu cilvēku, kas dzīvojis pirms simt gadiem, Kirtens ar mierīgu prātu uzņemtos arī šo grēku.

Pēc pēdējām avīžu ziņām, viņam piedēvēto noziegumu skaits bija sasniedzis ievērojamu skaitli — piecdesmit trīs. Šajā sarakstā, šķiet, bija ieskaitītas arī slepkavības tādos apvidos, kur Kirtens nemaz nevarēja atrasties. Ja ir tik reti sastopams noziedznieks, kas ar mieru uzņemties ari citu grēkus, neizbēgami rodas kārdinājums uzvelt viņam visas pēdējā laikā notikušās neatklātās, mīklainās slepkavības.

26. nodaļa PAR KO RAKSTA UN PAR KO NERAKSTA

Visas pasaules laikraksti bija pārpildīti ar ziņām par Kirtenu.

Ruta, kas bija aizņemta ar gatavošanos kāzām, redakcijā vairs nestrādāja. Pilnīgi nejauši viņa reiz uzgāja kādu Berlīnes avīzi. Atšķīrusi laikrakstu, Ruta izlasīja jaunāko ziņojumu par lietu, kurai bija tik liela nozīme viņas dzīvē.

DISELDORFAS NOSLĒPUMS ATKLĀTS

Kolīdz Berlīnē kļuva zināms, ka Diseldorfā apcietināts Pēteris Kirtens, kas vainojams daudzos asiņainos noziegumos, kuri vairāk nekā gadu satrauca visu pasauli, uz skaisto pilsētu pie Reinas izbrauca daudzu avīžu korespondenti.

Diseldorfā valda liels satraukums. Tas nav tāds kā 1929. gadā, kad, sākot no februāra mēneša, ik pēc divām vai trim nedēlam notika uzbrukumi sievietēm un tika atrasti līķi ar divpadsmit vai deviņpadsmit dunča

dūrieniem. Toreiz panika Diseldorfā bija vispārēja. Vakaros sievietes neizgāja no mājas bez pavadoņa, ielas bija tukšas, bērni tika rūpīgi uzraudzīti.

Tagad satraukums ir priecīgs. No mutes mutē skan Pētera Kirtena vārds. Policijas pārbaudes beigušās, bet policijas pārvaldes priekšā visu laiku pulcējas ļaudis. Cilvēki vēlas uzzināt pēdējos jaunumus, grib redzēt apcietināto, taču šādas cerības ir veltas. Kirtenu vadā uz dažādām vietām, nopratina tur, kur tika atrasti līķi. Taču policija prot tik rūpīgi konspirēties, ka pat veiklie reportieri ne reizi nav redzējuši slaveno Pēteri. Nācās mainīt taktiku un aizbraukt uz viņa dzīvokli. Sievu mēs nesatikām, viņa jau bija apcietināta. Pēc pēdējām ziņām, viņa ievietota garā vājo dziednīcā. Viss pārdzīvotais esot radījis smagu nervu satricinājumu. Ir ziņas, ka tas sācies vēl pirms vīra apcietināšanas.

Kratīšanas laikā tika atrasta krājkases grāmatiņa. Kirtena kontā bija 5500 markas. Kur vienkāršs strādnieks varēja iegūt tādu naudu, ja pat viņa sieva bija spiesta piepelnīties, lai uzturētu ģimeni?

Policijā uzzinājām interesantus faktus — Pēteris Kirtens bijis apcietināts jau toreiz, kad slepkavību sērija tikko aizsākusies, taču pierādījumu trūkuma dēl pēc nopratināšanas atbrīvots. Sākotnēji bijis loti apdomīgs un piesardzīgs, taču pēc tam, pārliecināts, ka netiek turēts aizdomās, kļuvis drošāks.

Autoritatīvi kriminālistikas speciālisti secinājuši, ka Diseldorfas slepkava nevar būt tikai viena persona. Nozieguma apstākļi un izpildījums dažādos gadījumos bijuši dažādi. Ir gan seksuālu noviržu pazīmes, gan tikai aplaupīšanas motīvs. Kirtens atzinās, ka uzbrucis tai kalponei, kura aizmukusi un paziņojusi policijai, kā arī mēģinājis noslepkavot divas sievietes (abas ir dzīvas, kaut arī bijušas ievainotas ar dunci), un apgalvo, ka nonāvējis 8 gadus veco Rozu Oligeri un invalīdu Seru, jo viņš it kā zinājis, ka Kirtens noslepkavojis mazo meitenīti.

Dažus citus noziegumus izmeklēšana piedēvē kādam Štrausbergam, kurš pašlaik atrodas psihiatriskajā dziednīcā.

Policija cītīgi pārbauda, vai Kirtens ir vainojams 20 gadus vecās Marijas liānas traģiskajā nāvē. Viņa tika nogalināta ar 20 naža dūrieniem.

Neraugoties uz viscītīgāko izmeklēšanu, šī lieta joprojām ir visai mīklaina. 17 sievietes un tikai viens vīrietis, augšminētais invalīds Šers, kļuvuši maniakālā slepkavas upuri.

Diseldorfieši ir pārsteigti par to, cik ātri Pēteris Kirtens visā atzīstas. Viņš atzīstas pat tādos noziegumos, kuros to neviens neapsūdz.

Kāpēc tā? Vai viņš neiztur nopratināšanu (pirmā ilga 12 stundas) vai arī pieder pie tiem garīgi slimajiem, kuri bieži vien nāk uz policiju "atzīties" dažādos iedomātos noziegumos? Iespējams, ka uz Kirtena sirdsapziņas ir vēl arī citi noziegumi. Pratināšana ietekmē slimīgo psihi, un šo cilvēku pārņem apātija. Mediķi ar viņu nodarbosies vēl ilgi.

Arvien no jauna Kirtens paziņo: "Man viss vienalga." Vai: "Man neviena nav žēl. Es ienīstu cilvēkus. Es atriebjos visai pasaulei."

Par spīti policijas konspirācijai un tam, ka netiek izpausti nopratināšanas rezultāti, šie izteikumi tiek piedēvēti apsūdzētajam. Kur patiesība, kur — uzbudinātas fantāzijas auglis? Uz to nevar atbildēt neviens.

Pamazām kļūst zināms šis tas par Kirtena pagātni, pareizāk sakot, par tiem noziegumiem, par kuriem viņš jau ticis tiesāts. Galvenokārt tās ir zādzības un ielaušanās.

Divas liecinieces, kuras patlaban nopratina, Kirtenam ir sevišķi bīstamas, jo viņām uzbrucis "kāds nezināms vīrietis", kā līdz šim bija fiksēts policijas dokumentos. Abas sievietes bija smagi ievainotas, taču ārstiem izdevās glābt viņu dzīvību. Abos gadījumos uzbrukums izdarīts tikai laupīšanas, nevis izvarošanas nolūkā.

Šā cilvēka psihisko stāvokli raksturo tas, ka sarunā ar sievietēm, kas viņu atpazina, Kirtens izteicās, ka neviens — nedz viņas, nedz kriminālpolicija — nekad nesapratīs tos motīvus, kas pamudinājuši izdarīt slepkavības.

* *

Iegrimusi laikraksta lasīšanā, Ruta nemaz nepamanīja, ka istabā ienācis Horns, kurš viņu saudzīgi apkampa. Meitene satrūkās un atskatījās.

—  Ak, tas esi tu, Olav…

Rutai, kura, laikrakstu lasot, bija visu notikušo izdzīvojusi vēlreiz, piepeši šķita neierasti saukt Hornu vārdā.

Gluži kā uzminējis Rutas domas, viņš teica:

—   Cik ātri steidzas laiks! Atceries, ir tādas vārsmas par laiku, kas nozog laimes dienas, par laiku, kura nevaldāmo skrēju nespēj apturēt neviens…

Ruta klusēdama pieglaudās Horna plecam. Viņa domāja, ka zaglīgais laiks pret viņiem vēl ir žēlīgs, jo viņu laimes dienas tikai sākas.

* *

Kāzu dienā Ruta saņēma no sava līgavaiņa dāvanu — apburošu gredzenu ar aleksandrītu. Šis dārgakmens dienā ir zilganzaļš, bet naktī violeti sarkans, un to nav iespējams viltot, tāpat kā nav iespējams viltot mīlošu sirdi un īstu mīlestību.

TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E.VOLLESA DARBUS:

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēse|u kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis i Hipodroma blēži

Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Ternzas Zilā roka

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene

SAGATAVOŠANĀ: || Kniepadatas noslēpums i Cilvēks bez vārda

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnīcās, Preses Apvienības kioskos un lauku pasta sakaru nodaļās. Tālrunis : 280728

TAPALS

Kārters Brauns. Dāma. — R., TAPALS, 1995

Kad es atgriezos mājās, mans dīvāns jau bija atdzisis un Džekijas uz tā vairs nebija. Es jutu, ka neesmu tiesīgs viņai to pārmest, un cerēju, ka viņa jūt to pašu arī pret mani.

Likos gulēt un pamodos tikai ap deviņiem možā garastāvokli. Laverss droši vien jau gaidija mani pārvaldē, bet rīts bija tik jauks, saule spīdēja tik spoži, ka negribējās izjaukt šo burvību. Tāpēc vispirms devos uz "Zvaigžņu" viesnīcu.

Portjē mani pazina un aizdomīgi uzlūkoja.

—     Kas noticis, leitnant? — viņš drūmi jautāja.

—    Parasta pārbaude, — es vienaldzīgi atteicu. — Vieglas uzvedības meiču asociācija apsūdz viesnīcas pārvaldnieku, ka viņš plēšot no meičām trīskāršu samaksu par klientu.

—    Cik smieklīgi, leitnant, — portjē gurdi norūca. — Jūs meklējat kādu no viesiem?

—     Kārknesu, Donu Kārknesu, — es paziņoju.

Viņš ielūkojās grāmatā.

—     Septiņsimt otrais numurs. Piezvanīt viņam?

—     Lai viņš bailēs izlēktu pa logu? — es izlikos šokēts.

—    Ja jūs neiebilstat, leitnant, — viņš vēsi sacīja, — es palūgtu jūs atiet malā. Mēs zaudējam klientus, tāpēc ka jūs te stāvat. Cilvēki jau pievērš mums uzmanību.

Viņš viegli nodrebēja.

—    Turklāt šī jūsu kaklasaite!

—    To apgleznojis pats Pikaso, — es paskaidroju. — Diez vai jūs tādu varētu dabūt, nesamaksājot vismaz pusotra dolāra.

Es iegāju lifta kabīnē un uzbraucu septītajā stāvā.

Kārknesa istaba atradās pašā gaiteņa galā.

Man nācās klauvēt četras reizes, iekams durvis atvērās.

Uz mani ziņkāri raudzījās vīrs, tērpies pidžamas biksēs un melnā zīda halātā. Viņš bija gara auguma resnītis ar pliku pauri, bērna seju un biezām, melnām uzacīm, kas nokarājās pāri pelēkām, pētošām acīm.

—     Misters Kārkness? — es jautāju.

—    Jā, — viņš atbildēja dobjā balsī.

—      Leitnants Villers no šerifa pārvaldes, — es paziņoju. — Vēlētos uzdot jums dažus jautājumus.

TAPALS '95

Kārtcrs Brauns. Pelītes miljons.

— R., TAPALS, 1995

Pulksten vienos naktī es atkal sēdēju apartamentos, kurus biju noīrējis Rietumu piekrastē. Tie atradās jaunā kvartālā, tieši pie jūras, apmēram četras jūdzes no pilsētas un izmaksāja man četrsimt dolāru mēnesī, ieskaitot apkalpošanu un Klusā okeāna banku šalkas, kuras atgādināja troksni, kādu velni taisa ellē. Daudz ērtāk būtu gulēt me,tro tunelī nekā šeit.

Es ielēju glāzi viskija un noliku kabatas portfelīti rakstāmgalda apakšējā atvilktnē. Tam virsū uzliku revolveri. Tad ērti atlaidos krēslā. Nu tā — es biju ne vien atgriezis savu sākotnējo kapitālu, bet arī pievienojis tam vēl desmit tūkstošus. Tādējādi paspēris soli pretī miljonam. Mani sapņi nesniedzās nekādās tālēs. Patiesību sakot, man bija tikai divas vēlēšanās. Vispirms es gribēju iegūt miljonu un tad nopirkt kādu ienesīgu kazino Virdžīnijā un atlikušo mūžu pavadīt, vērojot kā šis iestādījums no gada gadā pavairo manu kapitālu. Dažreiz sapņos es aizklīdu mazliet tālāk un iedomājos pāris skaistu blondīņu, galvenokārt bārdāmu, kuras līdz neprātam iemīlējušās savā saimniekā. Un, protams, svētdienās nav aizņemtas.

Iztēlē jau biju izveidojis vienu no šim blondīnēm, kad izdzirdu samtaini maigas gonga skaņas. Durvju zvans pieteica kādu apmeklētāju. Es biju pārliecināts — draugi tie nav. Tik vēlā stundā draugi nemēdz nākt ciemos, turklāt šai pilsētā vēl nebiju paguvis ne ar vienu sadraudzēties. Kad gongs atskanēja otrreiz, es piecēlos, paņēmu revolveri un devos atvērt durvis.

Pusotras stundas laikā, kopš tā brīža, kad redzēju viņu pēdējoreiz, Pelīte nemaz nebija pārvērtusies. Varbūt apakšlūpa bija nedaudz mitrāka, taču kopumā tā bija tā pati bīstamā un uzbudinošā tumšmate, no kuras tiku brīdināts sargāties.

TAPALS '95

Dž. S. Flečers. Debesu skūpstīts kalns. — R, TAPALS, 1995

Domāju, ka Kifins paģībs, tāpēc aizsteidzos pie bufetes viesistabā un sameklēju brendiju. Kad atgriezos, viņš bija apsēdies uz dīvāna un raudzījās pa logu. Seja vēl arvien bija pelēka, bet tā_ nedaudz atguvā krāsu, kad viņš iedzēra brendiju. Kifins pakratīja galvu un noradīja ar roku uz sirdi.

"Tas man loti bieži gadās, kad uztraucos, kungs," viņš nomurmināja.

"Negribēju jūs biedēt," es teicu, "bet laukā ir četri vīri, un viens no tiem droši vien bija piezadzies pie loga."

Kifina seja atkal kļuva pelēka. Viņš palūkojās uz logu, it kā gribēdams ko ieraudzīt, tad paskatījās uz mani.

"Četri vīri?" viņš pārjautāja.

"Vai viņi jums seko?" es uzstājīgi jautāju, kad viņš apklusa.

"jā, var teikt, ka seko, taču…"

"Kas tie tādi, un kāpēc jums seko?" es vaicāju, lai gan zināju, ka skaidru atbildi nedabūšu. Vismaz tagad Kifins varēja paskatīties uz mani.

"Ta taču var arī nebūt," viņš beidzot teica. "Šinī apkārtnē ir mežsargi. Varbūt būsiet redzējis kadu no tiem?"

"Mežsargi nelodā ap logiem un neslēpjas kā seski," es asi atteicu. "Viņi kaut ko meklē. Kas jums seko, Kifiņ?" Kad viņš neatbildēja, es piemetināju:

"Vai jums seko policija?"

Viņš paskatījās uz mani, un es pārliecinājos, ka biju maldījies.

"Policija man neseko," viņš atbildēja. "To es jums varu apgalvot. Es pats gribētu griezties pie policijas, ja tas būtu iespējams."

"Tātad jūs baidāties?" es jautāju. "Sie vīri jums seko?"

"Iespējams," viņš, brīdi padomājis, nomurmināja. "Bet es nevienu neredzēju ne Sauthemptonā, ne Portsmutā. Dabiski — katram cilvēkam ir ienaidnieki. Arī man tādi ir, kungs. Bet jūs taču tādēļ mani neizmetīsiet pa durvīm?"

"Es netaisos jūs izmest," atbildēju. "Neatvēršu durvis, kamēr nebūšu pārliecinājies, kas ir ārpusē. Varbūt jūs zināt?"

"Goda vārds, kungs, es nezinu. Varbūt mežsargi vai kas tamlīdzīgs."

TAPALS '95

Di. S. Flečers. Vara lādīte. — R., TAPALS, 1995

Elegantās kurpes piepeši sāka kāpt lejā pa kāpnēm, un pēc brīža jau to īpašniece ziņkārīgi raudzījās mani. Droši vien izskatījos nožēlojami un vairāk atgādināju klaidoni nekā ceļotāju. Mans mētelis vairs nebija jauns, galvā atradās nonēsāta, toties visai crta cepure, kas man pašam ļoti patika. Noņēmis galvassegu, paklanījos. Lampas gaismā saskatīju, ka manā priekšā stāv glītākā meitene, kādu līdz šim man bija laimejies sastapt. Laikam gan tāpēc, ka mēs abi bijām jauni, es sadūšojos un uzsmaidīju viņai.

—    Jūsuprāt, es puteni varu nomaldīties un no rīta mani atrastu mirušu? — ieminējos.

—    Tā ari notiks, ja šovakar mēģināsiet nokļūt Vulerā, — meitene atbildēja. — Tas nav iespējams, pat ja jūs zinātu ceļu, taču es pieļauju domu, ka jūs to nezināt. Labāk palieciet šeit. Mana aizbildņa, mistera Persljū, nav mājās, bet…

—      Kungs necieš svešiniekus, mis, — vecā sieviete viņu pārtrauca. — Viņš pavēlēja..,

Meitene pavērsa pret viņu savas dusmīgās, pelēkās acis, parādot, ka viņai piemīt strauja un valdonīga daba.

—     Muļķības, Tibij! — viņa iesaucās. — Kungs nebūtu vis priecīgs, ja jūs šāda laikā nedotu cilvēkam patvērumu. Ienāciet! — viņa, man uzsmaidīdama, sacīja. — Misters Persljū ir viesmīlīgākais cilvēks pasaulē, viņš jūs sirsnīgi uzņemtu. Nezinu, vai viņš šonakt paspēs nokļūt mājās. Toties te esmu es, — viņa nobeidza ar jautru skatienu. — Sekojiet man!

Es negaidīju otrreizēju aicinājumu. Meitene jau kāpa pa kāpnēm, viegli pieturēdama svārkus. Es steidzos viņai pakal. Gājienu noslēdza vecā sieviete ar lampu rokā. Mēs uzkāpām kādus divdesmit pakāpienus un nokļuvām plašā zālē, kur pie sienām karājās veci piķi, musketes, šķēpi, maskas. Zālē bija divas atvērtas durvis. Vienas veda uz virtuvi, kur lielā plīti kurējās uguns un tās priekšā sēdēja vecs vīrs. Otras veda uz lielu, mājīgu viesistabu, kur kamīna uguns apspīdēja paneļiem apšūto sienu.

;ЈHiS

30 «ItittGtes latviešu valodā un 10 minūtes angļu valodā.

~ 3c valcoru mākslas filma un seriāls, kā arī dokumentālas

programmas un informatīvs raidījums par kino '^PMMMftfem "Sainex".

"Otva", "Dīvas modes albums", "Stils, Dizains, Interiers", "SjevieJu pilsēta" un tās diskusijas, "Seja", "Siena šķūnis" ''CftjfftftMnu gids", "Noņemsim skaidu", "Kompots","Kūtiņa"

/itfJMKfit

RBS-TV tops, Ze-meņu trauki, Eiropas tops, koncerti, deju un alternatīvā mūzika, metāla pusstunda, vienkārši popmikši, nemaz nerunājot par nopietnās mūzikas programmām "Par tiem, kas dzīvo mūzikā", "Muska Anticjua", "RE klubs"…

Vai Tu strādā,vai atpūties-ieslēdz un paskaties!

anESi

mm

mto

Mēs raidam katru dienu sešās un arī vairāk stundas -

Tel.: 212565

Content

Volless Edgars Diseldorfas slepkava

1. nodala KĀDĀ FEBRUĀRA VAKARĀ

2. nodala POLICIJA IR NEZI ŅĀ

3. nodala KĀ PAZUDA ROZA OLIGERE

4. nodala LASO

5. nodala PADOMNIEKS KUNCS NOLEMJ KļūT PAR DETEKTĪVU

6. nodala SOFIJAS ŠLEKELES PIEDZĪVOJUMS

7. nodala PADOMNIEKS KUNCS GRIB APCIETINĀT SLEPKAVU

8. nodala SLEPKAVA RAKSTA VĒSTULES

9. nodala BERLĪNES SLAVENĀKAIS DETEKTĪVS

10. nodala DOKTORS MILLERS

11. nodala RUTA KORNERE

12. nodala nĀves tirgoni

13. nodala AVENES

14. nodala gredzens cimdĀ

15. nodala APJUKUMS

16. nodala MEDALJONS

17. nodala SMARAGDS

18. nodala ŠlĒmaŅa noslĒpums

19. nodaļa SĀNCENŠI UN SĀNCENSES

20. nodala ko var uzzinĀt, noklausoties DZĒRĀJU SARUNAS

21. nodala VARBŪTĒJAIS NOZIEDZNIEKS

22. nodala DIVAS NAKTS VIZĪTES

23. nodala NOTIKUMS TUNELĪ

24. nodala NĀVES GRIMASE

25. nodala SAMUDŽINĀTAIS TĪKLS

26. nodaļa PAR KO RAKSTA UN PAR KO NERAKSTA

TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E.VOLLESA DARBUS: