Volless Edgars

Dižciltīgais klaidonis Kūstošā svece

Edgars Volless

Dižciltīgais klaidonis

Kūstošā svece

Dižciltīgais klaidonis

1

Šis klaidonis izskatījās nožēlojams pat citu klaidoņu vidū un arī bīstams, jo viņš rotaļājās ar šaušanai sagatavotu revolveri, mētādams to no vienas rokas otrā, balansēdams uz pirksta un sasprindzinātā uzmanībā vērodams, kā tas nosveras vispirms pa labi, tad pa kreisi, vai arī ļaudams tam slīdēt caur pirkstiem. Likās, ka šis ierocis būtu viņa mīļākā rotaļlietiņa, — viņš nespēja izlaist to ne no rokām, ne no acīm. Apnicis rotaļāties, viņš ļāva revolverim ieslīdēt noskrandušo bikšu kabatā, bet tikai uz īsu brītiņu: nākamajā mirklī viņš no jauna sāka to glāstīt un mētāt no rokas rokā.

—    Bet nekā tamlīdzīga taču nav, — viņš norūca pie sevis.

Bija nepārprotami redzams, ka viņš ir anglis; bet, ko angļu

klaidonis var meklēt šeit, Ņujorkas štata Litlbergas pilsētas robežās, — to acumirklī nebija iespējams pateikt.

Kā jau sacīts, viņa āriene pat starp klaidoņiem bija ne visai pievilcīga. Viņa seja bija plankumaina un uztūkuši, bārda vismaz nedēļu neskūta, viena acs pašreiz atveseļojās pēc sastapšanās ar kāda lielceļa kolēģa dūri. Viņa krekls bija briesmīgi netīrs; svārkiem, kurus gandrīz par tādiem nevarēja saukt, kabatu vietās bija caurumi; galvā tam bija veca, saburzīta, žurku apgrauzta platmale.

—   Bet nekā tamlīdzīga taču nav, — klaidonis, kurš dēvēja sevi par Robiņu, atkārtoja.

Pistole izslīdēja viņam no rokas un uzkrita uz kājas. — Ai! — viņš iesaucās kā kristīgs cilvēks un paberzēja kājas pirkstus, kas bija izspraukušies starp kurpes virsādu un zoli.

Tobrīd kāds nāca caur mazo mežiņu. Klaidonis iebāza revolveri kabatā un kautri ierāvās dziļāk biezoknī.

Nācēja bija jauna meitene — "loti glīta meitene", kā viqš pie sevis nosprieda. Robins redzēja, ka tā ir slaika un gracioza, — jādomā, viena no vietējām aristokrātēm. Viņa bija ģērbusies strīpainā zīda tērpā un rokā enerģiski vicināja spieķi.

Nonākusi klaidonim iepretim, meitene apstājās un aizsmēķēja cigareti. Vai viņa to darīja, lai atstātu iespaidu, vai arī tas sagādāja viņai baudu — tas palika noslēpums. Nepilnus simt metrus tālāk meža ceļš iegriezās pilsētas galvenajā ielā, kur stiepās divas rindas lielu koka namu, ko apdzīvoja ļaudis, kam, redzot smēķējošu sievieti, katrā ziņā'jāsajūt šausmas.

—   Viņa grib atstāt iespaidu, — Robins nodomāja. — Šī krietnā skuķe, kā šķiet, nodomājusi nostādīt visu pilsētiņu kājām gaisā.

No paslēptuves viņš bija manījis pretīguma pilno skatienu, kādu viņa uzmeta cigaretei. Varonīgi sūkdama, lai neļautu tai nodzist, viņa devās tālāk. Robins juta līdzi cilvēkiem, kas kaitināja citus, — viņš pats mūžā to bija bieži darījis un arī turpmāk negribēja to beigt.

Nesteigdamies viņš atgriezās uz meža ceļa. Vai lai nogaida nakti vai arī lai meklē kādu ceļu apkārt pilsētai? Varbūt vajadzēja droši doties tieši cauri pilsētai, laižot gar ausīm modro policistu jautājumus un padomus. Ilgi nedomādams, viņš izšķīrās. Ceļš caur pilsētu bija pārāk bīstams, jo tur droši vien bija arī Sarkanbārdis ar savu mazo, resno draugu, kurš prata tik ātri skriet un ar apbrīnojamu izveicību mest nazi.

Uz ceļa iznira vēl kāds gājējs, kas soļoja tik klusu, ka klaidonis pamanīja viņu tikai tad, kad bija jau par vēlu. Tas bija kalsnējs, loti elegants jauneklis, kam salmu platmale bija apvīta ar kādas koledžas krāsaino lentu. Ap tievo vidukli apliktā josta saturēja labi izgludinātas bikses, un krekls mirdzēja žilbinošā baltumā. Viņš šķita kā izkāpis no laikraksta reklāmu lappuses.

Ieraugot ceļmalā stāvošo klaidoni, viņa lūpas savilkās smīnā.

—    Hallo, Penner!

—    Hallo, — Robins atsaucās.

—    Vai ceļš vēl tālu ved?

—    Ne visai — uz Kanādu. No Ogdensburgas es braucu ar prāmi.

—    Smalki — pase kārtībā un tā tālāk?

Tomēr viņa ironija uz Robiņu neatstāja ne vismazāko iespaidu.

—    Pietiek jau ar manu seju, — viņš atbildēja.

Jauneklis iesmējās un piedāvāja viņam sudraba etviju, bet tad apdomājās, pats izņēma cigareti un pasniedza klaidonim. Šādu apdomību Robins uzskatīja par gluži dabisku — viņa rokas tiešām nebija visai tīras.

Iededzis cigareti ar sērkociņu, ko izņēma no platmales oderes, viņš ar labpatiku ievilka dažus dūmus.

—   Tas jums nenāksies viegli. Kanādas policija ir sasodīti barga. Kāds mans paziņa agrāk nodarbojās ar spirta kontrabandu, bet nu tas vairs nav iespējams — pārāk liela stingrība.

Acīmredzot jauneklim sagādāja prieku šāda draudzīgi vienlīdzīga saruna ar noplīsušo, varbūt pat noziedzīgo klaidoni. Viņam neesot nekādu aizspriedumu — tā viņš paskaidroja Robiņam — , un viņš jau daudzkārt esot sarunājies ar šādiem vīriem, kas tam nācis tikai par labu. Katrā ziņā tikai īsts pasaules cilvēks bez kādiem aizspriedumiem varot tik brīvi sarunāties ar "Pcnneru". Tādēļ jau pašam nevajagot būt sliktam, ja satiekas ar sliktiem cilvēkiem.

—    Tieši par to es nespēju pārliecināt šejienes ļaudis, — viņš sūdzējās. — Veci [audis ir tik aprobežoti — un jaunas meitenes ari. Studēšana galīgi sabojā jaunas meitenes. Tās kļūst vīzdegunīgas, un neviens vīrietis tām nav diezgan labs. Arī ceļojumi uz Eiropu, kur tās iepazīstas ar grāfiem un tamlīdzīgiem augstmaņiem, kas visi tīko vienīgi pēc naudas, nenāk tām par labu. Es vienmēr esmu teicis: vairāk vajag cienīt Ameriku.

Robins izpūta kuplu dūmu mākoni.

—    To jau pirms jums kāds būs teicis — man tas izklausās pazīstams.

Jaunekli sauca Samuels Vasers. Viņa tēvam piederēja vislielākais veikals Litlbergā — Vasera universālpreču nams. Samuels turējās pie uzskata, ka katram cilvēkam ir tiesības dzīvot pēc savas patikas, un vienmēr pūlējās pierādīt, ka jauna cilvēka dzīve ir pavisam kas cits nekā tas, ko par viņu domā veci ļaudis, kas maz pazīst šolaiku pasauli.

—    Pēdējā gada laikā esmu nopelnījis septiņus tūkstošus dolāru, — viņš sacīja. — Es strādāju, kopā ar smalkiem zēniem, bet

Kanādas policija ir pārāk stingra un Amerikas virsnieki vēl stingrāki… Bet lai nu kā — tomēr septiņi tūkstoši.

Samuels bija loti jauns, un viņam sagādāja prieku sevis uzlielīšana. Pažvadzinājis kabatā atslēgas un sakārtojis savu uzkrītošo kaklasaiti, viņš nicīgi palūkojās uz Litlbergas galvenās ielas pusi un jautāja:

—  Vai neredzējāt šeit garām paejam kādu jaunu dāmu strīpainā zīda tērpā?

Robins pamāja ar galvu.

—    Mani šovakar salaulās, — Sams drūmi sacīja. — Ar piespiešanu! Viņi visi to vēlas, īpaši mans tēvs un viņas krusttēvs. Man tas ir ļoti nepatīkami. Es labprāt gribētu vēl pabaudīt dzīvi. Neesmu taču nekāds zemnieku puisis, kas skrien pakal katriem brunčiem. Esmu studējis un zinu, ka ir arī vēl kas cits… plašā pasaulē, — viņš apvilka ar roku gaisā plašu loku, — nu, tā sakot… nu, jūs taču saprotat, ko es gribu teikt, Penner.

Robins saprata, ko Sams gribēja teikt.

—    Smieklīgi, ka jums to visu stāstu, bet jūs arī esat cilvēks, kas redzējis pasauli. Tādus puišus kā jūs parasti uzlūko ar nicināšanu, bet tomēr arī jūs redzat visu, kas notiek plašajā pasaulē.

—    Protams, — Robins sacīja. — Kur vien cilvēku bērni mīt. Tas bija sen, kopš viņš kādreiz bija apmeklējis kino, bet viņam

bija laba atmiņa.

—   Ņemiet vēl vienu cigareti… ņemiet divas. Un nu man jāiet tālāk. Robins nolūkojās pakal elegantajam līgavainim, kamēr tas bija

saredzams. Viņš nožēloja, ka nebija palūdzis tam kādu dolāru. Pametis skatienu debesīs, viņš redzēja, ka no rietumiem tuvojas negaisa mākoņi.

—    Varbūt drīz sāksies, — viņš cerību pilns norūca. Sarkanbārdis nemīlēja lietu, un mazais, resnais vīrelis, kas tik

veikli mētājās nažiem, pavisam nespēja to paciest.

2

Misters Pfīfers bija resns vīrs, kas saprata jokus, bet, tā kā advokāta praksē tam nācās sastapties vienīgi ar truliem cilvēkiem, kuru humors izpaudās tikai banālās asprātībās, kas sajūsmināja klausītājus zemniekus vēlēšanu aģitācijas sapulcēs un lika atskanēt smiekliem pie kāršu galda, tad savu humora izjūtu viņš bija noslēpis zem rožainās maskas, kas atspoguļojās vina sejā.

Šajā mirklī viņš būtu varējis piepildīt savu nekārtīgo biroju ar dārdošu smieklu plūdiem, tomēr saglabāja nopietno izskatu, jo cilvēks, kas sēdēja viņam pretī pie papīriem, grāmatām un aktīm apkrautā galda, bija visai svarīga persona: miertiesnesis un visas apkārtnes iespaidīgākais fermeris.

—   Ja esmu jūs pareizi sapratis, mister Pfīfer, — Endrjū Elmers norūpējies sacīja, — tad es neiegūstu ne šiliņa no šā mantojuma, ja Oktobra savā divdesmit pirmajā dzimšanas dienā vēl nav salaulāta?

Misters Pfīfers svarīgi pamāja ar galvu.

—   Tā sacīts testamentā, — viņa īsie, resnie pirksti noglāstīja dokumentu, kas atradās tam priekšā uz galda.

—    Manam svainim pienākas divdesmit tūkstoši dolāru, bet pārējā manas mantības dala — meitai Oktobrai Džonsai, kurai tā izmaksājama pēc viņas laulībām, ja tādas notiek pirms vai arī tieši viņas divdesmit pirmajā dzimšanas dienā.

—    Kas tad īsti vainojams šā īpatnējā dokumenta sastādīšanā? — advokāts viņu pārtrauca.

—   Jā… laikam es pats būšu to sastādījis, — Endrjū atbildēja, nemierīgi grozīdamies krēslā. — Mana svaine Ženija tāpat uzticējusi man visas savas darīšanas.

Viņš bija tievs cilvēks asu, stūrainu seju, un viņam bija paradums kustināt lūpas, sarunājoties pašam ar sevi. Arī pašreiz viņš bez skaņas kaut ko sev stāstīja, un viņa virslūpa smieklīgi raustījās.

—   Nebija nekādas vajadzības šo lietu pārbaudīt, — viņš beidzot sacīja. — Ženijas nauda ieguldīta drošās hipotēkās, kurām tikai nupat pienācis termiņš. Ogdensburgas bankas prezidents domā, ka man nevajadzētu šo naudu aizskart līdz tam laikam, kamēr Oktobra apprecēsies. Bet es esmu nācis pie slēdziena, ka viņai var pienākties vienīgi pārpalikums.

—    Bet vai vispār ir kāds pārpalikums, mister Elmer?

Advokāta balss skanēja vēsi, tomēr Elmers tajā nesaklausīja

nekā aizvainojoša.

—   Ne visai daudz. Ir taču skaidrs, ka Oktobra vienmēr atradis pajumti pie misis Elmeras un manis. Tas ir svēts Dieva bauslis — aizstāvēt bāreņus un tā tālāk. Viņas dēj mēs jau esam iztērējuši daudz naudas: par studijām, par drēbēm un ari kāzas ko nemaksās. Par to visu es jau biju domājis, sastādot šo testamentu…

Misters Pfīfers smagi nopūtās.

—   Jūsu mantojums, mister Elmer, ir tikpat apšaubāms kā Oktobras mantojums. Kad būs kāzas?

—    Šovakar, — misters Elmers pasmaidīja. — Tādēļ jau es šodien atnācu pie jums. Misis Elmera domā, ka var rīkoties arī taupīgāk. Par dažiem dolāriem var visu to lietu nokārtot likumīgi, lai vēlāk nevienam nebūtu jācieš. Man būtu loti nepatīkami, ja pēc tam, kad Oktobra jau būs prom no mūsu nama, testaments izrādītos nederīgs.

—    Viņa precas ar Samu Vaseru, vai ne?

Misters Elmers pamāja ar galvu. Viņa skatiens bija vērsts uz pajūgu un kaulaino zirgu, kas stāvēja tieši pretī ieejai.

Viņš brīdi pārdomāja.

—   Oktobrai viena skrūvīte vaļā — nē, nevis attiecībā uz Samu. Viņa ir stūrgalvīga kā ēzelis. Reizēm tā kļūst taisni ārprātīga — jā gan, ārprātīga. Viņa uzlec uz akas malas un kliedz: — Tikai pieskarieties man — tad es tūliņ ielēkšu akā! — tiešām. Es jums jautāju: vai es esmu viņas aizgādnis vai ne? Misis Elmera domā, ka Oktobru vajadzētu nopērt. Bet ko padarīsi — viņa ir gluži mierīga, pat nekliedz, tikai staigā ap aku un saka: — Ja jūs man sitīsiet, es ielēkšu akā! — Manuprāt, pašnāvība ir vislielākais grēks, kādu vien cilvēks var nodarīt, bet tāda nu reiz Oktobra ir. Nav nekā tāda, ko viņa nedarītu, visam jānotiek pēc viņas gribas. Sams ir glīts, gudrs jauneklis. Viņa tēvam pieder daudz namu un apbūves gabalu Ogdensburgā, un Sams pats ari jau ir nopelnījis naudu. Protams, es nespētu iedzīvoties uz savu līdzcilvēku rēķina, bet… nauda jau nesmird.

No šiem Sama Vasera tikumu un Oktobras neprātību pierādījumiem advokāts nojauta, kādas grūtības gaidāmas viņu laulības noslēgšanā.

—   Oktobra ir cieta kā akmens. Viņa nekad nav jutusi reliģijas patieso svētību, kaut misis Elmera un es ilgi lūdzām, līdz tas beidzot mums apnika, un pat revercnds Stlvenss ir raidījis savas pazemīgās lūgšanas pret Dieva troni. Pēc manām domām, visās šajās izdarībās rīkojas paša Sātana vara.

Iestājās klusums. Mistera Elmera virslūpa kustējās bez mitas. Cik misters Pfīfers varēja nolasīt no lūpām, tad viņa klients vairākkārt atkārtoja vārdus: Oktobra, daudz pūlu un sevišķi bieži — nauda.

Tad Elmers atkal sāka runāt balsi.

—   Ar Oktobru nekad nevar tikt skaidrībā. Saki viņai: — Oktobra, pusdienās ir aitas gaļas zupa, — viņa atbildēs: — Jā, — bet, kad pasniegsi šķīvi: — Es neēdu aitas gaļas zupu, — tieši tā, viņa neteiks ne vārda agrāk, pirms tai nebūs pasniegta zupa.

Misters Elmers no jauna iegrima klusēšanā. Bija skaidrs, ka viņa domas atkal kavējas pie testamenta. Advokāts saprata "pārpalikums", "sasodīts" un vēl dažus citus vārdus.

—    Viņa ir arī vieglprātīga — smēķē uz galvenās ielas. Šorīt pat: pēc tam, kad es viņu biju lūdzis un misis Elmera gandrīz ceļos metusies viņas priekšā…

—    Kādu iemeslu dēj lai viņa… — Misters Pfīfers atļāvās šo jautājumu. — Es domāju šo noteikumu testamentā. Kādēļ viņai jāprecas pirms savas divdesmit pirmās dzimšanas dienas un tā tālāk?

Misters Elmers uzmeta viņam naidīgu skatu.

—   Pirmkārt, Ženija domāja, ka viņai vajag precēties jaunai, un tur viņai pilnīga taisnība, mister Pfīfer. Kā korālī sacīts: "Un jaunavai…"

—    Zinu, jau zinu, — advokāts viņu mazliet nepacietīgi pārtrauca. — Bet man šķiet, ka šā korāļa sarakstītājs nav bijis nekāds pārbaudīts svētdienas skolas skolotājs. Misis Džonsas nodomi ir saprotami, bet sastādīt šādu testamentu — to es nespēju aptvert. Tas drīzāk izskatās pēc līdzekļa, ar kura palīdzību vieglāk varētu tikt vaļā no Oktobras.

Viņa caururbjošais skatiens mirkli pakavējās pie klienta sejas, bet misters Elmers nevainīgi lūkojās ārā pa logu. Ja arī viņš saprata izaicinājumu, tad tomēr nepieņēma to.

—   Tas izskatās gandrīz tā, — Pfīfers ar pieaugošu nepacietību turpināja, — it kā šis rīkojums par neesošo pārpalikumu būtu domāts vienīgi precinieku pievilināšanai. Sakiet, Elmer, vai šis pārpalikums sastāv, teiksim, no kādiem desmit morgeniem purva ar dzīvošanai nederīgu būdiņu — varbūt kādu piecsimt dolāru vērtībā?

—  Divi tūkstoši piecsimt, — Elmers norūca. — Es jau izsaucu no Ogdensas kādu puisi un liku novērtēt. Varbūt jaunais kanāls ies tieši pār šo īpašumu. Cik man jāmaksā, mister Pfīfer?

Advokāts jau gribēja atbildēt, ka nekas nav jāmaksā, bet tad apdomājās.

—    Desmit dolāru, — viņš īsi atbildēja un redzēja, kā vecais sarāvās.

Kaut ne bez sāpēm sirdī, misters Elmers tomēr samaksāja. Pie biroja durvīm viņš apstājās, un advokātam pēkšņi ienāca prātā kāda doma.

—    Klausieties, mister Elmer, kas notiktu, ja Sams nevēlētos precēties? Pēdējā laikā viņš kļuvis visai elegants, un viņam ir vairāk naudas nekā, pēc manām domām, vajadzētu būt.

Misters Elmers mulsi pamīņājās uz vietas.

—   Sams ir veikalnieks, — viņš sacīja. — Viņš daudz nopelnījis ar nekustamu īpašumu pārdošanu…

—     Kur tad? — advokāts ātri jautāja. — Es sīki zinu visus vietējos darījumus, bet neatceros, ka kādreiz būtu dzirdējis Sama vārdu šajā sakarā.

Misters Elmers paspēra soli tuvāk durvīm.

—    Man šķiet — lietus nogaidīs, kamēr viss būs savests iekšā, — viņš sacīja. — Varbūt es atnākšu pie jums ar jauno līgumu, ko esmu noslēdzis ar Olsonu Klerku.

Ar šo solījumu viņš atstāja biroju.

Misters Pfīfers redzēja, kā Elmers atraisīja grožus un iekāpa ratos. Advokāts bija pieskāries vārīgai vietai, un miste;s Elmers

nejutās visai labi. Un viņam tiešām bija iemesls mazliet satraukties.

* * *

Tie, kas Oktobrai Džonsai bija devuši viņas īpatnējo vārdu, sen jau bija aizgājuši no šīs pasaules, tomēr viens no viņiem bija nodzīvojis pietiekami ilgi, lai nožēlotu savu pārdrošību.

Oktobra jau daudz bija cietusi vārda dēj un vairākkārt pie vajadzības bija dēvējusies gan par Darisu Meibclu vai Mēriju Viktoriju, vai arī par Gloriju Vcndu. Makuba koledžā, kur bija studējusi, vina bija uzdevusies par Virdžīniju Gvineveru. Šos vārdus viņa bija izvēlējusies jau pirms aizbraukšanas no mājām un arī uz saviem dokumentiem varonīgi bija likusi uzrakstīt iniciāļus "V.G.Dž.".

—   No Džonsas es nekādi nevaru tikt vaļā, — viņa bija sacījusi pati sev, ar nepatikšanu uzlūkodama burtu "Dž". — Tas man paliek kā pielipis.

—    Bīstos, ka tā gan ir, — viņas tēvs nedroši bija apliecinājis.

Tas bija liela auguma, patīkams cilvēks iekritušiem vaigiem un

garu bārdu. Bērni viņu neintereseja, Oktobra — garlaikoja. Turklāt viņai piemita nejauks paradums ņemt no tēva bibliotēkas vērtīgas grāmatas un pamest tās vai nu uz ogļu kaudzes, vai pļavā, vai arī kur citur, kur tās dažreiz pat bija pārsteidzis lietus.

—   Džonss ir šausmīgi ikdienišķs vārds, — viņa bija sacījusi. — Vai tu nevarētu to mainīt, tēvs?

Misters Džonss bija nopūties.

—   Šis vārds bija diezgan labs manam tēvam, vectēvam un arī neskaitāmiem viņu senčiem…

Viņa bija saraukusi pieri.

—   Kas gan bija pats pirmais Džonss? — viņa bija jautājusi. — To man nāksies pameklēt kādā bioloģijas darbā. Droši vien tas jau ar šo vārdu izlīdis no protoplazmas.

—    Kaut jel tu, Oktobra, reiz varētu… — tēvs bija iesācis, bet viņa to pārtrauca ar sāpīgu vaidu: — Ko gan es varētu iebilst pret Viktoriju? Tas būtu man piemērots vārds.

Nekas viņā neatgādināja oktobri, jo oktobris taču ir drūms, pelēks mēnesis, bet Oktobra bija gaiša, rožaina un balta. Acis viņai bija kā aprīlis, mati atgādināja viļņojošu labību, bet skatiens spēja cilvēku samulsināt. Tie, kas viņu nepazina, saskatīja viņas acīs skepses pazīmes, kaut īstenībā tas nebija nekas cits, kā vienīgi ziņkāre.

Par viņas raksturu mis Fleminga, meiteņu augstskolas direktore, bija rakstījusi Oktobras tēvam:

"…gribu vērst jūsu uzmanību uz tādu Oktobras īpatnību, kuru jūs varbūt vēl neesat ievērojis: uz viņas pārspīlēto romantismu, kas kopā ar viņas saspringto garu var to novest ceļos, kurus mums \jjsiem nāktos nožēlot. Cik žēl, ka šim jaukajam bērnam liegta mātes neaizvietojamā mīla. Var būt, ka šodien viņa ir savaldīgāka nekā toreiz, kad nokļuva mūsu gādībā…"

—    Cik ilgi tas turpināsies? — Stedmans Džonss bija norūcis, nomezdams vēstuli, kad tam bija pietrūcis pacietības izlasīt atlikušās trīs lappuses, kā arī garo post scriptum.

Patiesībā viņam bija gluži vienaldzīgi, cik pārspīlēta, jūtīga vai romantiska ir Oktobra. Viņš taču maksāja skolas naudu, un bija nepatīkami, ka ļaudis to apgrūtina ar savām vēstulēm. Viņam pat nevajadzēja maksāt par viņas drēbēm, jo šos izdevumus sedza dala no sievas atstātā mantojuma, ko pārvaldīja kāds viņas svainis, ko Džonss tikai divas reizes bija redzējis un abas reizes saķildojies.

Stedmans bija bibliogrāfs, viņš bija arī sarakstījis kādu interesantu darbu par Francijas viduslaiku vēsturi. Ar Oktobru viņš bija labi saticis tikai viņas īso brīvdienu pēdējā nedēļā.

Neviens cilvēks nesauca Oktobru par Gloriju Vgndu, Virdžīniju vai Grineveru, viņu sauca tikai par Oktobru. Cuos laikos viņa varbūt būtu dēvēta par "svēto Žannu", jo viņas neprātīgajām idejām bija neatvairāms pievilkšanas spēks. Viņa bija gan sociāliste, gan anarhiste, un pat sajūsmināta kristiete. Ja kāds mēģināja kavēt Oktobru viņas pašreizējā elka pielūgšanā, tā kļuva bīstama, katrs šķērslis trīskāršoja viņas enerģiju.

Oktobras tēvs nomira laikā, kad viņa otro gadu apmeklēja Makuba koledžu. Divas dienas viņa pavadīja veltās pūlēs — izjust skumjas, atcerēties kaut ko tādu, kas tēva piemiņu darītu mīļu. Savas domas šajā lietā viņa uzticēja direktorei, kas pūlējās viņu mierināt lielajā zaudējumā.

—   Nekā sevišķi vērtīga ne tēvos, ne mātēs nav, — viņa vienaldzīgi sacīja, iedvesdama šausmas krietnajai dāmai. — Galu galā cilvēks saņem atpakaļ to, ko viņš citiem devis. Vecāki tikai tad ir vērtīgi, ja tic mīl savus bērnus; pretējā gadījumā tie nav nekas vairāk kā Millera kungs vai Džonsa kungs. Diemžēl tādas ir manas jūtas pret tēvu. Es tā pulējos sajust kaut mazliet skumju, bet pat doma, ka nu esmu pilnīga bārenīte, spēja man izspiest tikai vienu niecīgu asaru. Mēs, bārabērni, žēlojam tikai paši sevi.

Mis Fleminga atzina par nepieciešamu nostāties pret šo bīstamo iedomu.

—    Tavs tēvs, mana mīlā, tevis dēl smagi strādājis, lai nodrošinātu tev patīkamu dzīvi, lai nopirktu tev visu vajadzīgo un samaksātu tavu skolas naudu…

—    Viņu vajadzētu ieslodzīt cietumā, ja viņš to nebūtu darījis, — Oktobra atbildēja. — Man loti žēl, mis Fleminga, bet šajās lietās man jātiek skaidrībā pašai ar sevi. Viss cits man šobrīd ir vienaldzīgs.

Tēvs neatstāja nekādu mantojumu — viņam tāda arī nekad nebija bijis. Oktobra to uzzināja no Endrjū Elmera. Misteram Džonsam bijuši tikai ikgadēji ienākumi, kas pēc viņa nāves izbeigušies. Misters Elmers bija viņas mātes svainis un tās īpašumu pārvaldnieks. Viņš bija arī Oktobras aizgādnis un pēc tēva nāves kļuva arī' par viņas uzturētāju.

Pirmajā brīdī pāreja no Makuba koledžas uz mistera Elmera kluso "Bērzumuižu" viņai šķita kā patīkama pārmaiņa. Tomēr jau pēc divdesmit četrām stundām viņa jutās rūgti vīlusies, un arī misis Adelaide Elmera bija visai bēdīgs aizvietojums tai sabiedrībai, pie kādas viņa bija pieradusi skolā.

Oktobra ārēji nesacēlās pret to; sacelšanās pret kaut ko jau tā bija parasts stāvoklis viņas dzīvē. Tīģera nevaldāmība paliek tā pati, kaut to pārvieto no viena krātiņa otrā. Viņas jaunie sargi nebija redzējuši plēsīgāka zvēra par kaķi, un nu tic nopietni pārbijās, redzot, ka viņu audzēkne rāda tiem zobus.

Tika lūgta pat reverenda Stīvensa palīdzība. Viņš ieradās kādā sestdienas vakarā, nesdams rokā trīs grāmatiņas ar labiem padomiem un mierinājumiem. Uz Oktobru viņš neatstāja nekāda sevišķa iespaida, jo viņa izglītībā bija tādi robi, ko spēj aizpildīt vienīgi iedzimta labsirdība.

Kad garīdznieks bija aizgājis, Oktobra izteica savas domas par viņu.

—   Viņš ēd ar rokām, — viņa sacīja.

Misis Elmera bridi stāvēja kā zibens ķerta.

—    Es vispār nepazīstu nevienu pieklājīgāku kungu par viņa godību Stīvensu, — viņa beidzot sacīja uztraukumā trīcošā balsī, — un viņš lieto nazi un dakšiņu gluži tāpat kā tu. Tie vienkārši ir ļaunprātīgi meli…

Oktobra klusēja. Viņa nekad neielaidās strīdā, ja nebija izredžu uz panākumiem.

Endrjū Elmera nedrošo priekšlikumu, ka viņai vajadzētu apprecēties, Oktobra uzņēma ar pārsteidzošu vienaldzību.

—   Vai tiešām? — viņa jautāja. — Un kas tad jums būtu padomā?

Endrjū tikai ar pūlēm apspieda sevī vēlēšanos uztraukties par

nedzirdēto aukstasinību, ar kādu viņa bija uzstādījusi šo jautājumu.

—    Es runāju ar Leo Vaseru… — viņš iesāka.

Otrā dienā Samuels tika stādīts viņai priekšā. Viņš bija diezgan pašpaļāvīgs un visu laiku runāja par savu iemīļoto tematu. Oktobra klausījās, nodūrusi acis. Kad Sams bija aizgājis, viņa jautāja:

—    Vai šis jauneklis pazīst vēl kādu citu bez sevis paša?

Misters Elmers nesaprata viņu.

Samuels nesa ziedus un saldumus, bet visbiežāk — jaukas anekdotes, kas to vienmēr attēloja kā varoni. Viņam esot daudz humora un asprātības — tā viņš atkārtoja Oktobrai neskaitāmas reizes. Viņa valoda bija pilna tādiem izteicieniem kā "To es sacīju" un "Tad viņš sacīja man", un ikviens viņa stāsts beidzās ar apgalvojumu: "Es domāju, ka viņi visi nomirs aiz smiekliem."

Kad Oktobra reiz apjautājās viņam, vai kāds šādos laimīgos apstākļos jau tiešām nomiris, viņš nezināja, ko atbildēt.

—    Njā… es gribēju teikt… zināms, nomirt tieši nenomira… es tikai gribēju sacīt, ka., nu, tu jau pati zini.

Tovakar viņš aizgāja mājās dziļās šaubās.

Reiz, kad viņi kādā siltā jūnija naktī divatā sēdēja verandā, viņš gribēja to noskūpstīt. Tās esot viņa tiesības — viņš paskaidroja. Abu starpā nenotika ne cīņa, ne pretošanās — viņa vienkārši atgrūda Samu un lūdza neizrādīties par nelgu.

Kāzu diena vēl nebija noteikta. Mistera Elmera paskaidrojums, ka Oktobrai saskaņā ar viņas mātes testamentā izteikto vēlēšanos jāapprecas līdz divdesmit viena gada sasniegšanai, pārsteidza visus, izņemot pašu Oktobru. Kad viņa astoņas dienas pinus savas dzimšanas dienas to uzzināja, viņa neteica neko vairāk kā vienīgi — "O".

Pēc sarunas ar tēvu Sams noīrēja greznas telpas kādā romantiskā viesnīcā, kas atradās upes krastā.

Tāds bija lietu stāvoklis, kad misters Elmers, apspriedies ar advokātu Džo Pfīferu, pārliecinājās, ka viga visļaunākās aizdomas ir pamatotas.

Vecais, sirmais zirgs nesteigdamies soļoja mājup. Rati šūpojās no vienas puses uz otru, un misters Elmers šūpojās tiem lidzi. Viņa viltīgās acis vēroja ceļu. Vecais Vasers stāvēja savas universālpreču tirgotavas priekšā, ar spalvaino roku glauzdams atpakaļ savus asos matus. Viņa astoņstūrainās brilles bija noslīdējušas uz paša degungala, un uz priekšu izliektais zods liecināja par cīņas gatavību. Ar brīvo roku viņš sparīgi žestikulēja, apstiprinādams savus vārdus. Klausītājs bija Sams, kurš izskatījās loti nopietns un ikreiz, kad tēva roka nolaidās lejup, piekrizdams māja ar galvu.

Misters Elmers piegrieza zirgu tuvāk trotuāram.

—    …un es saku, Sam, ka nevienam tā neliekas pēc kāzu dienas. Tas ir tāpat, kā, saulei norietot, atceras, ka bijusi svētdiena. Bet man tā neatgādina svētdienu — un es nespēju iedomāties to arī kā tavu kāzu dienu!

Sams pakratīja galvu. Vienīgais, kas lika atcerēties, ka šodien ir viņa kāzu diena, bija tas, ka viņš jutās drūms, nervozs un nelaimīgs.

—    Tam tomēr vajadzētu būt citādi, — misters Vasers seniors sacīja, uzlūkodams ratos sēdošo. — Vajadzētu būt zināmam uztraukumam un — katrā ziņā — pavisam citādi. Es nemaz neesmu pārliecināts…

—   Es tiešām nesaprotu, kādi iebildumi varētu būt pret šo dienu, — Elmers ieminējās.

—   Tā ir kāda nojauta, kāda sajūta — šeit! — vecais iedūra sev ar pirkstu krūtis. — To tev vajadzētu iegaumēt, Endrjū. Iedomājies sevi manā vietā! Sams ir mans vienīgais dēls — es taču nedrīkstu izpostīt viņa jauno mūžu. Kas attiecas uz Oktobru, tad… Šī taču ir arī viņas kāzu diena, tomēr viņa vēl pirms stundas gāja pa šo pašu ielu smēķēdama, un visi ļaudis to apbrīnoja: vecais doktors Vainers un mis Selbija, un tie ļaudis no kalna nama… Ko īsti viņa tev sacīja, Sam?

Sams paspēra soli uz priekšu un nodeva savu liecību:

—   Viņa sacīja: "Virs paliek vīrs" — to viņa sacīja vēl šorīt. Un ka viņa mani nemīlot, un vēl, ka tikpat labi apprecētu arī pirmo klaidoni, — viņai tas esot vienalga. Viņa teica, ka meitenei arvien vajag kaut kad iesākt un šim sākumam varbūt es būšot pietiekami labs.

Misters Elmers uztraukumā skaļi šņāca.

—     Es vēlētos, kaut viņa būtu redzējusi to puisi, ar kuru es pirmīt runāju. Tad viņas uzskati klaidoņu jautājumā uzreiz būtu mainījušies, — Sams piebilda. — Es sacīju viņai, ka tādus vārdus nelabprāt dzirdu no meitenes, kura nēsā pirkstā manu saderināšanās gredzenu. Tad viņa norāva gredzenu un nosvieda man pie kājām. Viņa sacīja, ka varbūt vēl apdomāšoties, jo vēl neesot īsti skaidrībā ar sevi. Un tad nāca mirklis, kad viņa apgalvoja, ka viens vīrs viņai esot tikpat vienaldzīgs kā otrs.

—    Gredzens Samam vēl kabatā, — arī misters Vasers apliecināja.

—    Viņa vēl ir loti jauna, — Endrjū mierinoši sacīja. — Tādas lietas sievietēm bieži gadās. Tās šaubās pašas par savām spriešanas spējām, un tas ir pilnīgi dabiski. Man viņa vienmēr par tevi sacījusi tikai vislabāko. Oktobra tik bieži runā par tevi, ka man tas gandrīz jau sāk apnikt. To vien tik dzirdi — "Sams te" un "Sams tur" — no rīta līdz vakaram; bet viņa ir ļoti lepna, tādēļ pūlas savas īstās jūtas neizrādīt.

—   Es vēlētos, kaut viņa būtu apslēpusi arī tās jūtas, kādas šorīt man izrādīja, — Sams ieminējās. Gluži pārliecināts viņš gan nebija, tomēr viņš bija vīrietis un jauns, tādēļ viņam nebija grūti noticēt, ka Oktobra tiešām viņu mīl.

Viņš uzlūkoja tēvu. Smaids no mistera Vasera lūpām bija nozudis. Viņš bija īgns un domīgs.

—   Bez tam — mums vajadzētu noslēgt laulības kontraktu, Endrjū. Kādēļ šī milzīgā steiga? Labāk ļausim jauniešiem kādus mēnešus apdomāties…

Viņš nevarēja uzstāties noteiktāk, jo Endrjū Elmers bija viņa kompanjons visos nekustamu īpašumu darījumos. Elmeram bija plaši sakari, un viņš katrā ziņā nebija vīrs, ar kuru vajadzētu naidoties.

—    Man tās nemaz neizliekas kā kāzas. Nekādas svinības, it nekā. Viss pārāk ikdienišķs un 'neīsts. Tas nevienam no mums nenesīs svētību.

Misters Elmers no jauna pierāva grožus.

—   Ja tu un Sams šovakar pulksten deviņos nebūsiet pie manis "Bērzumuižā", tad gan es zināšu, ka jūs neturat vārdu, — viņš drūmi noteica, uzsizdams ar pātagu pa kaulainā zirga muguru.

—  Man vismaz izdevās izvairīties no nepatīkamās sarunas par Oktobras visai delikāto finansiālo stāvokli, — viņš apmierināts nodomāja.

Kādā likumā viņam garām pabrauca tūristu autobuss. Uz mirkli viņš redzēja pie stūres sēdošā cilvēka seju. Anglis! — viņš nodomāja, spriezdams pēc svešinieka monokļa. Autobusam bija Kanādas numurs. Svešinieki Litlbergā bija loti reta parādība. Elmers pagrieza galvu un redzēja, ka auto apstājas pie viesnīcas "Kalnanams". Mirkli vēlāk viņš ieraudzīja vēl divus svešiniekus — vienu liela auguma ar īsu, sarkanu bārdu, otru — mazu un resnu, kura seja bija izstiepusies vairāk garumā nekā platumā, viņa izskatu vēl uzkrītošāku darīja melnās, taisnās uzacis un ūsas. Abi svešinieki soļoja līdzās, turklāt mazākā galva nesniedzās otram pat līdz plecam. Uzmetuši misteram Elmeram greizu skatienu, viņi nesveicinājuši pagāja tam garām.

—   Litlbergā sāk atdzīvoties, — misters Elmers pie sevis noteica.

Viņš bija loti ieinteresēts Litlbergas apbūves gabalu vērtības

pacelšanā, un pat šāds niecīgs pilsētas iedzīvotāju skaits viņu iepriecināja.

Abi svešie klusēdami turpināja solot, un brīdi vēlāk tie jau bija nozuduši "Kalnanama" durvīs.

Liels, slaika auguma kungs priekštelpā pašreiz sarunājās ar veikalvedi. Viņa izruna liecināja, ka tas ir anglis. Viņam bija diezgan patīkams izskats, kaut šaurajā sejā ar sīkajiem vaibstiem bija redzams sašutums.

—     …celi atrodas zem katras kritikas. Vai tad nav nevienas šosejas uz Ogdensburgu?

Abi svešinieki garāmejot uztvēra šos vārdus. Kāds plecīgs cilvēks smilšukrāsas matiem, kurš bija sēdējis vienā no vestibila krēsliem, tagad piecēlās un, aizdedzinājis savu apdzisušo cigāru, sekoja viņiem augšup pa kāpnēm. Drīz plecīgais vīrs pieklauvēja pie 7. numura durvīm, kur abi svešinieki tikko bija iegājuši. Aiz durvīm kāda balss atsaucās, aicinādama ienākt.

—    Labrīt, zēni! — viņš draudzīgi pamāja tiem ar galvu. Viņa izturēšanās bija tik pašpaļāvīga, ka viņš pilnīgi būtu varējis aiztaupīt sev pūles, lai parādītu sudraba zvaigznīti svārku atloka iekšpusē. — Dzirdēju, ka esat pilsētā. Vai ilgi paliksiet?

Sarkanbārdis izdzēra glāzi ūdens, tad rūpīgi noslaucīja ūsas zīda lakatiņā un izņēma no kabatas cigāru.

—  Mēs ar draugu apstājāmies šeit, lai mazliet aplūkotu pilsētu,

—    viņš beidzot sacīja. — Esam nodomājuši doties tālāk ar nakts vilcienu uz Filadelfiju. Vai nav tiesa, Lenij? — viņš griezās pie sava mazā drauga pēc atbalsta.

—    Pareizi, — Lenijs apstiprināja.

Detektīvs aizsmēķēja jaunu cigāru.

—   Šefs teica, lai es apmeklēju jūs, — viņš it kā atvainodamies sacīja. — Domāju: jūs varbūt nezināt, ka esat redzēti atnākam. Klusa ligzdiņa šī Litlbergā. Te jūs neglābjami nomirtu badā. Bet arī Ogdensburga nav daudz labāka. Policisti tur vēl nesen iekrituši, un nu tie briesmīgi nikni uz ļaudīm, kas domā, ka viņus var tik viegli izjokot. Šefs šorīt sarunājās ar viņiem pa telefonu; viņi domā, ka Ogdensburgas gaiss jums būšot par smagu.

—   Uz Filadelfiju, — Sarkanbārdis noteikti atkārtoja, — un savu ceļojumu esam pārtraukuši tikai uz brītiņu. Mēs nākam no Ņujorkas.

—   Smalki, — atbildēja detektīvs, kurš pēc dabas bija skeptiķis.

—    Varbūt kādam no jums ir šaujamais?

Sarkanbārdis aicinoši ieplēta rokas. Detektīvs veikli pārmeklēja abu klaidoņu kabatas, bet neatrada tajās neviena ieroča.

—   Tas nu būtu kārtībā, — viņš apmierināts piezīmēja. — Tātad ap pulksten deviņiem redzēšu jūs piestātnē?

—   Katrā ziņā, — Sarkanbārdis tikpat sirsnīgi detektīvam atbildēja.

Detektīvs nokāpa lejā un izgāja cauri vestibilam.

—   Tic ļaudis drīz gribēs vai visu pasauli, — sūdzējās veikalvedis.

—    Viņa augstība vēlas jaunu šoseju.

—   Vai anglis? — detektīvs jautāja.

—    Caur un cauri, — veikalvedis atbildēja.

Stundu vēlāk Sarkanbārdis ar draugu nokāpa vestibilā, kur tiem gadījās būt par lieciniekiem kādai neparastai ceremonijai.

Vesels bars Litlbergas jaunekļu bija apstājuši kādu savu draugu un ņēmās to apdziedat. No dziesmas satura Sarkanbārdis noprata, ka vidū stāvošais drīz taisās stāties laulībā. Dziesmiņa bija kāda vietējā dzejnieka sacerēta, un koris to vilka ar varenu sajūsmu:

"Sam Vaser, tu blēdis un ļauns,

Tev biedrus pamielot kauns;

Tu kāzas svini klusībā lielā,

Lai nebūtu jādzirdī iela."

—    Bet klausieties taču, zēni! — vidū stāvošais sauca.

"Sam Vaser, ja nedosi mums

No visa, kas sagādāts jums,

To visu tad aprīs uguns,

Bet tevi pašu — suns!"

—    Bet klausieties, tas nu reiz ir par traku! — Sams kliedza.

Loks pašķīrās, un dziedātāji sadalījās atsevišķās grupās, no

kurām arvien vēl atskanēja saucieni:

—    Bet tas taču tiesa, Sam! Tu tiešām esi skops puisis!

—    Nu tad nāciet man līdzi uz dzīvokli!

Jaunekļu bars čalodams devās uz izeju. Viesnīcas īpašnieks misters Benets apmierināts berzēja rokas, un pirmo reizi kopš šīs bandas iebrukuma viesnīcā, viņš atkal jutās laimīgs.

Sama Vasera "dzīvoklis" atradās virs viņa iecietīgā tēva garāžas. Laiku pa laikam Sams šeit rīkoja īstas dzīres. Tur bija slepeni skapji ar "īstās mantas" krājumiem un neskaitāms daudzums glāžu.

Vēlu pēcpusdienā Sams nāca klajā ar kādu priekšlikumu:

—   Klausieties, zēni… Man ir kāda ideja. Tur mežā slapstās kāds klaidonis… glīts puisis. Iesim, iedosim arī viņam ko ieķert. Varu derēt, ka viņš sen nekā tāda nav baudījis… būsim visi brāli… apvienosimies visi, kas mīlam plašo dabu… būsim…

3

Misis Elmera vēlreiz iegāja guļamistabā. Visu dienu viņa veltīgi bija mēģinājusi pamodināt Oktobrā atbildības sajūtu.

—    Pat akmenim tu varētu salauzt sirdi, — misis Elmera rūgti piezīmēja.

Viņa bija šausmīgi tieva sieviete ar seju, kas sastāvēja vienīgi no stūriem un no kuras nekad neizzuda skābā izteiksme.

Oktobra nolika grāmatu un uzmeta tievajai dāmai domīgu skatienu.

—   Kā tad es varu tavā vietā visu sakravāt, Oktobra? Es taču nezinu, ko īsti tu esi nodomājusi ņemt līdzi.

—    Ko vispār vajag līgavai?

Tā bija pirmā reize, kad viņa izrādīja kaut mazāko interesi.

—  Tavu zilo zīda tērpu. Misters Elmers domāja, ka jauna tērpa iegādāšana šādai laulībai būtu tikai lieka naudas izšķērdēšana.

—    Mans Dievs, — Oktobra ievaidējās, — kas tad vēlas ko jaunu? Kā jums iznāk, misis Elmer. Tikai ne pārāk daudz, lai man nav jāpūlas ar izkravāšanu.

—  Vai tad tu pati nekā neesi spējīga darīt? — aizkaitinātā dāma iesaucās. — Tu laikam domā, ka es iešu lauzīt muguru pie tavām ceļasomām.

—   Tad atstājiet tās, — Oktobra mierīgi atbildēja, ķerdamās pie grāmatas.

Oktobra paēda vakariņas viena pati savā istabā. Viņa sēdēja un petrolejas lampas gaismā lasīja, kad istabā ienāca misis Elmera melnā, čaukstošā zīda tērpā.

—   Revcrends Stīvenss jau atnāca, — viņa čukstēja, it kā šī ziņa būtu pārāk svēta, lai to izsacītu skali.

Oktobra aizvēra grāmatu un, atmetusi matus no pieres, piecēlās.

—    Ko tad viņam vajag? — viņa izbrīnījusies jautāja.

Misis Elmera tikko nepaģība.

—   Tu taču šodien tiksi salaulāta, vai ne? — viņa atcirta.

—    Ak, tā!

Parastos apstākļos "Bērzumuižas" salons bija kaila, drūma telpa. Šodien bija mēģināts piešķirt tai mazliet gaišāku izskatu, izgreznojot ar ziediem. Misis Elmera savā svētku tērpā un revcrends Stīvenss melnā tērpā bija impozantas personas. Tikpat labu iespaidu atstāja arī dārznieks Džons Vudžers ar kundzi, vietējās zemnieku bankas kasieris Arturs Fingels un misis Elmeras labākā draudzene atraitne Marta Dimoka. Oktobra velti lūkojās pēc Sama.

—   Un tomčr tu neesi apvilkusi savu zilo tērpu, — misis Elmera viņai pārmetoši čukstēja. — Šis apģērbs ir pārāk gaišs…

—    Es arī pati jūtos jautra un gaiša, — Oktobra skali atbildēja.

Reverends Stīvenss pašreiz sačukstējās ar misteru Elmeru, un

drīz vien pēdējais izgāja no istabas. Tā bija izdevība, kuru mācītājs tik ilgi bija gaidījis. Soļodams uz pirkstgaliem, it kā istabā gulētu mironis, viņš pārgāja pāri telpai un apstājās līgavas priekšā.

—  Jūs esat nodomājusi sākt jaunu dzīvi, — viņš iesāka, — dzīvi, kas prasīs no jums visus jūsu tikumus…

—     Kur gan palicis Sams? — Oktobra viņu pārtrauca. — Es gribētu viņu vēlreiz pamatīgi aplūkot, pirms galīgi izšķiros.

—    Viņš drīz būs klāt.

Misters Stīvenss jutās apvainots. Šādu iespaidu Oktobra uz viņu atstāja vienmēr. Apgalvojums, ka viņš nevarēja ciest šo augstprātīgo meiteni, nebūtu gluži vietā. Viņš priecājās par to dienu, kad viņa pazudīs no mācītāja tuvuma, lai pārietu luterāņu baznīcas klēpī.

—    Jūs stāvat jaunas…

No ielas neskaidri lauzās iekšā smieklu un sarunu troksnis.

—    …jaunas dzīves priekšā. Ir tikai viens vadonis, kas pat vissīkākajos jautājumos…

Balsis jau bija kļuvušas tik skalas, ka viņš apklusa. Durvis tika no ārpuses atrautas. Misters Elmers atmuguriski ienāca istabā, uztraukumā mētādamies rokām. Viņam sekoja Sams Vasers sarkani pietvīkušu seju, ģērbies ikdienas drēbēs, un skali kaut ko sauca.

Aiz viņa istabā ievēlās pulciņš svešu cilvēku. Sams izskatījās visai īpatnējs: kailu galvu un nepārprotamām cīņas pēdām visā ārienē, spieķa galā viņš vicināja karogu.

—   Te viņš ir! Urā! Laulājiet nu, bet ātri!… Nejaucies pa kājām! — Šis pēdējais sauciens bija domāts viņa saniknotajam tēvam.

Tad Sams turpināja, un viņa biedri laiku pa laikam skaļi piebalsoja.

—   Pildi nu savu solījumu, Novembra Džonsa, Decembra Džonsa, turi savu vārdu, Novembra Džonsa, Septembra Džonsa! Tu tūliņ kaut ko piedzīvosi!

Šajā brīdī Oktobra ieraudzīja klaidoni. Vairāku roku bīdīts, tas stāvēja viņas priekšā. Viņa acis bija stiklainas, seja saviebta, un kāds bija tik uzmanīgi apgājics ar viņa svārkiem, ka tiem bija atlikusi vairs tikai viena piedurkne.

—    Piedošanu! — viņš klusu nomurmināja.

Piedošanu? Viņa uzmeta tam ciešu skatienu. Šis vienīgais vārds izšķīra viņas vilcināšanos. Līdz šim Oktobra bija izjutusi vienīgi dusmas un nicināšanu.

Misters Elmers beidzot atguva runas spējas.

—    Pie velna, ko tas viss nozīmē? — viņš kliedza. — Ko īsti jūs esat nodomājuši? Ārā, piedzērušie suņi! Ārā!…

—    Ko esam nodomājuši? — Sams izaicinoši tuvojās viņam. — Viņa sacīja, ka labāk precētu klaidoni nekā mani, — lai tad arī tur vārdu! Tāda tā lieta! Te būs klaidonis — lai viņa to prec…

Oktobras Džonsas sejā parādījās tāda izteiksme, kuru neviens no klātesošajiem nebūtu spējis aprakstīt.

—    Es precēšu viņu!

Robins, klaidonis, uzlūkoja viņu ieplestām acīm.

—   Viņš taču piedzēries! — no aizmugures atskanēja kāda balss, kurai pārējie atbildēja skaliem smiekliem. — Viņš gan negribēja dzert, bet mēs viņu nogāzām zemē un ar varu piedzirdījām.

—     Piedzirdījām! Piedzirdījām! — pūlis uzsvēra, kājām dauzīdams takti. — Viņš negribēja dzert, bet mēs ielējām tam rīklē!

Oktobra vērīgi lūkojās piedzērušā klaidoņa sejā. Noskrandušais vīrs tikai nevarīgi kratīja galvu. Viņa skatiens maldījās no meitenes pie lampas, kas stipri kūpēja. Acīmredzot lampa viņu ieinteresēja, jo viņš nosodoši pacēla pret to pirkstu, bet tad viņa skatiens atkal pievērsās meitenei.

—   Tūkstoškārt lūdzu piedošanu! — viņš murmināja. — Nolādētās kamejas!

Oktobrai šķita, ka viņam vienīgajam no visa bara būtu kāda neskaidra nojauta par viņas pazemojumu. Viņš kratīja galvu un rauca uzacis. Viņa saprata, ka šajā klaidonī cīnās gribasspēks ar indi, kas bija sazāļojusi asinis. Velti viņš pūlējās izkliedēt miglu, kas kā tumšs plīvurs bija pārņēmusi viņa apziņu. Kas attiecas uz dīvaino piezīmi par kamejām, tad acumirklī tā neievērota pagāja garām Oktobras apziņai.

—    Es precēšu viņu! '

Elmera lūpas darbojās neticamā ātrumā. Misters Vasers seniors satriekts elsoja.

—    To tu nedrīksti — tu precēsi Samu…

—    Šo zakpastalu?!

Sams ņirgādamies paspēra soli uz viņas pusi, bet sapinās ar kāju grīdsegā un nokrita. Viņš mēģināja piecelties, bet atkal izstiepās uz grīdas visā garumā.

—   Jums taču jātiek no manis vēl šovakar vaļā — es precēšu šo klaidoni!

Misis Elmera lauzīja rokas.

—    Tu pati nesaproti, ko runā, — viņa šņāca. — Tu taču to nevari darīt!

—   Es nevaru?! — meitenes skatiens kavējās pie reverenda Stīvensa. — Dieva priekšā viens vīrs ir tikpat labs kā otrs, vai nav tiesa?

Tad viņa no jauna pievērsās Robiņam.

—    Tas taču nevar notikt, — viņš nopietni sacīja.

—    Kā jūs sauc?

—    Robins — Robins Leslijs.

—    Robins Leslijs? Ar to pietiek.

Viņa saņēma tā netīro roku savējā. Šajā mirklī Oktobra šķita apgarotības pilna, viņas acis mirdzēja.

Reverends Stīvenss rotaļājās ar lūgšanu grāmatu un pāri brillēm nolūkojās misterā Elmcrā, kurš nervozi košļāja nagus, pievērsis skatienu uz grīdas gulošajam ķermenim. Sams bija cieši aizmidzis.

Endrjū balss trīcēja, kad tas sacīja:

—    Dari, kā zini, bet tu esi traka, Oktobra, — vienkārši traka!

Viņa arvien vēl turēja klaidoņa roku savos pirkstos.

—   Mani sauc Oktobra Džonsa un viņu Robins Leslijs — salaulājiet mūs!

Reverends Stīvenss atvēra grāmatu un stomīdamies sāka lasīt ceremonijas vārdus. Sams uz grīdas skali krāca.

—    Gredzenus!

Viņa noliecās pār Samu un pārmeklēja viņa vestes kabatas.

—   Te būs!

Mirkli vēlāk viņa jau bija Robiņa Leslija likumīgā sieva.

Misis Elmera vēroja notiekošo kā sapnī. Endrjū bez žēlastības kustināja lūpas, pār kurām nenāca neviena skaņa. Kas attiecas uz Robiņu, klaidoni…

—    Piedošanu, — viņš no jauna atkārtoja.

Pūlis istabas kaktā stāvēja ieplestām mutēm, kad jaunais pāris devās tam garām uz durvīm.

—    Kur tu iesi? — vecais Vasers klusu jautāja.

—    Iešu līdzi savam vīram.

Viņi pazuda nakts tumsā. Istabā valdīja kapa klusums. Tad misis Elmera pēkšņi pieskrēja pie durvīm un, atrāvusi tās vaļā, sāka skali saukt:

—    Oktobra! Oktobra!

Viņai atbildēja vienīgi lapu čabēšana koku galotnēs un gaidāmā negaisa dobjie rūcieni.

4

Ienākot verandā, Oktobra dzirdēja pirmos pērkona grāvienus. Pār margām bija pārmests viņas mētelis, kuru viņa mēdza izklāt zālē, kad ābeļu ēna to izvilināja dārzā. Mehāniski viņa paņēma to.

Robins gāja viņai pa priekšu. Viņa redzēja tā skrandainā krekla balto piedurkni un pielika soli, lai viņu panāktu.

—   Kurp tas ved? — viņš jautāja, trīcošu roku rādīdams uz ceļu.

—   Tas ir lielceļš, kas beidzas krustcelēs. Viņš paberzēja pieri.

—    Vai ir kāds cits ceļš — tieši pāri laukiem? Viņa mirkli pārdomāja.

—    Jūs negribat iet caur pilsētu? Mani tas nebūt netraucē.

—    Bet mani gan… esmu brangā dūšā… piedzēries. Šie lupatas! To es nebiju gaidījis.

Viņš palika nedroši stāvam. Priekšā atradās vārti un iela, bet aiz viņiem atskanēja kāda balss, kas sauca Oktobru vārdā.

—    Šurp!

Oktobra satvēra viņu aiz bezpiedurknes svārku malas un vilka sev līdzi cauri avenājiem pa kādu taciņu, kura pat dienā bija grūti saskatāma. Ejot viņš vēlreiz čukstēdams lūdza piedošanu. Viņa redzēja, ka vīrs tiešām ir "brangā dūšā".

Taciņa gāja pāri pļavai un garām koku pudurim, kur šad tad pamirdzēja attāla uguntiņa. Bridi vēlāk sakņudārzs jau bija palicis aiz viņiem, un viņi turpināja solot pa nelīdzenu lauku, kur parasti ganījās mistera Elmera govis. Tur atradās arī liela kūts, kuras stāvs tumši pacēlās pret debesīm. Ar katru soli ceļš kļuva grūtāks. Viņi pagāja garām dīķim, kur govis nāca dzert, tad sekoja kails tuksnesis, kurā nekas neauga.

—    Kaut kur plosās vētra, — Robins sacīja. Arī Oktobra jau bija redzējusi zibeni.

Viņa pēkšņi apstājās.

—    Kas jūs esat — es domāju — kādas tautības? Amerikānis jūs neesat.

—    Anglis.

Viņa dziļi ievilka elpu.

—   Tad tagad arī es esmu Anglijas pavalstniece.

Viņa nespēja saskatīt Robiņa seju, tomēr varēja iedomāties tās neizteiksmību.

—    Vai tiešām? Tad jau smalki.

Viņa saknieba lūpas.

—   Es esmu amerikāniete — nekas nespēj padarīt mani par ko citu.

—   O… — viņš piepūlēja smadzenes, mēģinādams kaut ko aptvert. — Nupat jūs sacījāt, ka esot angliete. Es neciešu cilvēkus, kas paši nezina savu tautību. Kurp mēs tagad ejam?

—    Ari es to vēlētos zināt. Kurp īsti jūs domājat iet?

—    Uz Preskotu.

Viņai aizrāvās elpa.

—   Tas ir Kanādā?

Viņš pamāja ar galvu — to Oktobra tumsā drīzāk nojauta, nekā redzēja.

—    Bet tagad, šobrīd, kurp mēs ejam? To es gribētu zināt.

Viņa paskaidroja, ka šis ceļš iziet uz lielceļa, rietumos no Litl-

bergas.

—    Vai tur ir neliels mežiņš, kam ceļš iet cauri? — viņš ātri jautāja.

Oktobra apliecināja, ka tā tas tiešām ir. Viņi bija nonākuši pie drāšu žoga, kas apzīmēja "Bērzumuižas" robežu, kad Robins pēkšņi iešņācās:

—    Nerunāt — cejos!

Vina paklausīja un tūliņ izdzirda kādu runājam. Mirkli vēlāk viņa redzēja uzliesmojam sērkociņu.

—    Gulties!

Viņš pats rādīja priekšzīmi, nolaizdams uz sejas mitrajā zālē. Oktobra nogūlās viņam līdzās, sirds viņai strauji sita.

Viņa pūlējās sev iegalvot, ka nav iemesla uztraukties, tomēr juta, ka nespēj palikt mierīga. Gaisā bija jaušamas briesmas, kas lika matiem celties stāvus. Un pēkšņi viņa notvēra sevi pie dīvainām izjūtām: viņa saprata, ka ienīst šos cilvēkus, kas tur tik bezrūpīgi tuvojās. Tic nāca tuvāk un tuvāk. Viens no viņiem apstājās, lai uzrautu jaunu sērkociņu, kura gaismā Oktobra uz mirkli saskatīja platu, pilnīgu seju un pamanīja sarkanu bārdu. Tie bija tikai metru desmit attālumā no vietas, kur gulēja abi jaunlaulātie.

—   Kā redzams, tu esi nodomājis sarīkot šeit veselu uguņošanu, — Sarkanbārdis pārmeta. — Tad jau mums vajadzēja paņemt līdzi arī orķestri.

—    Hm, — otrais norūca. — Ko tas gan var kaitēt. Viņa taču šeit nav…

—   Es jau tev teicu, ka redzēju viņu ar veselu baru piedzērušu jaunekļu. Ja arī tu būtu bijis tuvumā, viņš tagad jau mums būtu rokā.

—    Neaizmirsti, ka mums jābūt piestātnē… detektīvs…

Balsis kļuva neskaidrākas, līdz apklusa pavisam.

—   Vai vini meklē tevi? — viņa jautāja.

-Jā.

Robiņa balss skanēja droši, viņš šķita atžirdzis. Kad viņš piecēlās, Oktobra zibens uzliesmojumā saskatīja tā rokā kādu spožu priekšmetu. Skaidrā prātā viņš droši vien prata izvairīties no katrām briesmām.

—   Nekāp uz žoga, — viņš čukstēja. — Tas pārāk skali krakšķ. Vai te ir kādi vārti?

—   Jā, mazliet tālāk…

—    Gar zemi!

Viņš bija saskatījis kvēlojoša cigāra galu, kas virzījās uz viņu pusi. Šoreiz paslēpties bija vieglāk, jo līdzās žogam stiepās uzbērums, aiz kura viņi arī nogūlās.

Abi nācēji apstājās netālu no viņiem. Acīmredzot viens pat apsēdās uz žoga, jo viņi dzirdēja tā kurpju sišanos pret sētas stabiņiem.

—   Mežā aiz pilsētas, es varu saderēt. Mums vajadzētu pārmeklēt mežu, Lenij. Ja es nebūtu izdarījis tādu muļķību, tad būtu noķēris viņu jau Šenektedā.

Iestājās pauze.

—    Bet ierocī viņš tomēr iedzīvojies.

—   Nieki! Tam es neticu — to tikai avīzes izdomājušas. Cilvēks taču nelauzīsies bankā tikai, lai paņemtu šaujamo.

—    Bet avīzē…

—    Avīzē! — un viņš piebilda vēl kādu vārdu.

Atkal iestājās klusums. Gaisā bija jūtams laba cigāra aromāts.

—    Klausies, kas tad īsti Gustam pret viņu?

Sarkanbārdis — viņa jau spēja izšķirt tos pēc balss — iesmējās.

—     Klausies, Lenij, — ja mums izdotos to putnu noķert, tad taču mēs esam tikuši Gustam priekšā, vai ne? Tad nāc…

Viņu soļu troksnis pamazām attālinājās. Robins pacēla galvu.

—   Gusts! — viņš norūca. — Tur jau bez šaušanās neiztikt!

Desmit minūtes vēlāk viņš piecēlās un palīdzēja arī viņai tikt

augšā.

—    Kur vārtiņi?

Viņa gāja tam dažus soļus priekšā. Pamanījis, ka mētelis, ko tā nesa pār roku, velkas pa zemi, Robins paņēma to no viņas.

Vārti stāvēja pusvirus. Viņi izgāja uz lielceļa, un tikai tagad Oktobra sajuta, cik ļoti viņas drēbes samirkušas rasā.

—   Šajā mežā ir kāda būdiņa, kur spokojoties, — vai tev nav bail no spokiem?

—   Tā ir zviedra mājiņa, — viņa piezīmēja.

—   Pareizi. Viņš esot pakāries, vai ne? Penneri labāk guļ lietū, nekā iet tur iekšā, — tas atnesot nelaimi. Briesmīgi māņticīgi ļaudis — klaidoņi. Vai es neeju pārāk ātri?

—   Nē. — Pēc brīža viņa sacīja: — Nu tu vairs neesi piedzēries.

Robins pavērsa pret viņu seju.

—        Tomēr — esmu šausmīgi apreibis. Man visu laiku šķiet, ka tu esi… pavisam kas cits, un kājas arī man gandrīz neklausa. Pagājušajā naktī es nemaz negulēju. Pirms tam braucu ar preču vilcienu, bet kontrolieris mani atrada un izmeta ārā. Tagad es varētu gulēt kaut vai stāvus. Un piedzēries es arī esmu.

Tālāk ceļš veda kalnup. Viņa tik bieži bija tur staigājusi, ka varētu iet pat aizsietām acīm. Ceļš pamazām sašaurinājās, pāriedams mazā taciņā. Viņi soļoja uz priekšu pilnīgā tumsā, kurā laiku pa laikam bija saskatāmi tāli zibeņi.

—   Tam vajag būt kaut kur pa kreisi.

Viņi sāka iet lēnāk, meklēdami taciņu, kas veda uz zviedra mājiņu.

Beidzot zibens atspīdumā viņi ieraudzīja divus akmens pakāpienus, kas bija nodiluši zem pašnāvnieka soliem.

Robins palika stāvam, pār plecu lūkodamies atpakaļ. Pagriezusi galvu, arī Oktobra ieraudzīja ugunskura atspīdumu taciņas pusē.

—    Pagaidi, — viņš nočukstēja.

Uzmanīgi viņš virzījās uz ugunskura pusi. Oktobra nedzirdēja nevienas skaņas.

Aiz kokiem slēpdamies, Robins tuvojās ugunskuram, pie kura sēdēja divi cilvēki. Viens no viņiem bija visai gara auguma, salīdzinājumā ar kuru viņa biedrs izskatījās pēc pundurīša, kaut patiesībā nebija daudz mazāks par vidēja auguma vīru.

Abi klaidoņi bija tik netīri un noskranduši, ka vecs maiss, ko lielākais bija aplicis ap pleciem, atstāja apbrīnojami elegantu iespaidu. Viņam bija šaura, apaļa piere, liels kartupeļa deguns un milzīgs, spalvām noaudzis smakrs. Acis bija mazas, tumšas un kopā saspiestas kā mērkaķim. Viņa pavadonis bija jau vecs vīrs. Skrandas, kas sedza viņa miesu, bija neparasti netīras, viņa seja jau nedēļām nebija redzējusi ne ziepes, ne ūdeni, un viņa baltā bārda bija asā kontrastā ar kailo pakausi. Viņš sēdēja nekustēdamies, stingu skatienu lūkodamies liesmās.

—    Nāc vien tuvāk, Penner, — lielākais aicināja.

Viņš jau bija pamanījis pienācēju, nenovēršot skatienu no maizes, kuru pašreiz grasījās griezt.

Robins paspēra vēl dažus soļus uz priekšu. Viņa galva bija apbrīnojami skaidra, kaut pats aiz noguruma gandrīz vairs nevarēja nostāvēt.

—    Labvakar, — lielākais klaidonis norūca. — Sēdies! Vai tev ari bija jāņem kājas pār pleciem? Viens mani gandrīz noķēra, es tomēr aizlaidos.

Robins noklausījās viņa stāstā, kā kāds dzelzceļu detektīvs izmetis viņu no ejoša vilciena.

—  Vai tu uz Ogdenu? — mazais iejautājās.

—    Mēs brauksim šovakar ar ekspresi.

—    Neviena ekspreša nav, vecais ķēms, (viņš gan lietoja kādu citu apzīmējumu) —to es tev jau sacīju. Kā šajā pilsētiņā veicas ar ubagošanu? Šejienes celi ir sliktāki par ceļu uz elli.

—    Neesmu pa to vēl gājis.

Lielais vīrs atvēra acis. Izruna viņam likās svešāda, kaut arī bija to jau dzirdējis.

—    Anglis! Tas tik ir joks! — Viņš uzmeta Robiņam vērīgu skatienu. — Tu jau esi piedzēries! Hē, Plikgalvīt, šis putns ir pilnā! — Viņa mazajās acīs no jauna iemirdzējās interese.

—    Sēdies, draugs, — kā liekas, tu esi jautrs brālis!

—    Piedošanu, — mazā vīriņa balss pēkšņi kļuva godbijīga, — vai pazīstat Ogdenu? Jūs droši vien interesēs dzirdēt, ka…

—  Turi muti!

Lielā klaidoņa lūpas savilkās niknā vaibstā, un roka draudoši pacēlās. Mazais vecītis izbailēs sarāvās vēl mazāks un apklusa.

—   Visur viņam rēgojas spoki, — lielais turpināja. —Trījā viņu gandrīz noķēra bullis — pilnīgi neciešami! Skraida apkārt pa dzelzceļa depo, redz visādas parādības un miegā sauc kādu Jūliju.

Plikgalvītis trīcēja kā no ūdens izvilkts suns, bet pie pēdējiem vārdiem atkal atguva drosmi.

—  To vārdu es lūgtu nepieminēt. Viņa bija ļauna pret mani — jā, bet tomēr man netīk, ka tu runā par viņu.

—    Jūlija! — milzis nicīgi atkārtoja.

Saņēmis Plikgalvīša mazo seju savā lielajā rokā, viņš nikni sapurināja to. Robins nolūkojās, bet neteica neko, kamēr nelietis nebija atlaidis nelaimīgo vaļā.

—  Sēdies! Kas tev uz sirds, draugs? Vai nāksi mums līdzi? Nu, sēdies taču! — pēdējos vārdus viņš izkliedza pavēlošā balsī.

—    Es labāk palikšu stāvam, — Robins mierīgi atbildēja.

—   Baidies, ka tevi nesamīcu? Varenais Dievs, tev jau nav ne trīs centu kabatā!

—  Varbūt, bet varbūt arī ne.

Viņš pagriezās uz iešanu. Palūkojies atpakaļ, vioš redzēja, ka lielais klaidonis sniedzas pēc akmens. Robins ātri pagriezās pret viņu.

—   Man ir šaujamais, — viņš zīmīgi teica.

Milzis tam noticēja, jo piespiesti iesmējās.

—   Tas ir neprāts — vazāt sev līdzi šaujamo, — viņš norūca.

Lielais klaidonis piecēlās un, ar kāju izjaucis ugunskuru, satina

vakariņu atliekas avīzē.

—    Nāc, Plikgalvīt, — šis jautrais brālis domā, ka man vajag viņa pāris centu. Ejam!

Plikgalvītis piecēlās un, savācis savu bagātību, padevīgi sekoja savam kungam.

Drīz viņi bija nozuduši nakts tumsā, un Robins, pieminis vēl pēdējās ugunskura ogles, atgriezās pie Oktobras.

—   Kas tie bija? — viņa jautāja, jo bija redzējusi abus klaidoņus paejam garām.

—    Klaidoņi, — Robins īsi atbildēja.

Negaiss tuvojās. Zibens gaismā viņš saskatīja zemu būdiņu, slēģi, kas turējās vairs tikai vienā eņģē, un jumta galu, kas aizdomīgi balstījās uz viena vienīga staba.

—   Beidzot mājās! — Robins svinīgi noteica.

Durvis bija aizslēgtas, bet viņš bez pūlēm ielīda pa logu.

Brīdi vēlāk atskanēja viņa soli un durvis pavērās tieši tik daudz, ka Oktobra varēja pa tām iespraukties.

—   Eņģes pagalam, — Robins paskaidroja.

No jauna aizvēris durvis, viņš uzrāva sērkociņu un aizdedza sveces galiņu, ko izņēma no svārku iekškabatas. Eja bija piemētāta netīrumiem un vēja sanestām lapām, zem putekļu kaudzēm rēgojās vecas lupatas. Griestus saturēja resns baļķis, kurā bija iedzīts liels kāsis… Oktobra nodrebēja — viņa zināja, ka zviedrs bija pakāries.

Robins viņu nopietni uzlūkoja.

—   Tu taču neesi nobijusies? — viņa skatiens kavējās pie kāša. — Tas nav tas. Šeit viņš kāris produktus. Pats pakāries kaut kur mežā —tā vismaz stāsta. Viņš esot zaudējis kādu sievieti un aiz

bēdām kļuvis ārprātīgs. Tas noticis jau sen pirms tam, kad tu nāci pasaulē. Tā vismaz stāsta.

—   Kas to stāsta? — viņa nepacietīgi jautāja.

Viņš pamāja ar galvu uz Litlbergas pusi, kaut patiesībā ar šo žestu gribēja apzīmēt kādu draudzi, kas izkaisīta pa visu pasauli.

—  Klaidoņi stāsta cits citam. Es gan visu nesaprotu — viņiem ir sava īpatnēja valoda. Lūdzu, paturi sveci!

Oktobra paņēma sveci, un viņš iestreipuļoja istabā, bet drīz vien atgriezās, nesdams rokā noputējušu, saplēstu vilnas segu.

—  Tur ir dzelzs gulta. Atsperes tai mazliet sarūsējušas, bet, kā liekas, kārtībā. Mums jāriskē iedegt gaismu.

Gulta izrādījās visai bēdīga izskata priekšmets, tomēr, kā viņš bija sacījis, atsperes vēl bija kārtībā. Izpurinājis no segas putekļus, Robins salocīja to un nolika gultas galvgali spilvena vietā.

—  Diezgan silts, — viņš miegaini norūca, — tomēr tu labāk apsedzies ar savu mēteli.

Oktobra apsēdās uz gultas malas un uzlūkoja savu pavadoni. Varbūt kādreiz tas bijis gluži glīts cilvēks; bet tagad — vēja appūsta seja, izdauzīta acs, uztūcis vaigs… Vina pakratīja galvu.

—    Kas noticis tavai sejai? — vioa jautāja.

Kā likās, šis jautājums viou pārsteidza.

—  Vispār vai tieši šajā gadījumā? — viņš pieskārās ar pirkstiem vaigam. — Tu domā šo? Tas ir kāda indīga auga dzēliens. Bet nu tev jāliekas gulēt.

Vioa nosvieda kurpes, apgūlās un pārvilka sev pāri mēteli. Gulta bija diezgan mīksta, kaut arī tā sastāvēja no maziem tērauda gredzeniem, kas bija samaukti viens otrā. Oktobras apģērbs bija plāns —vioa zināja, ka no rīta izskatīsies pēc tetovētas dāmas. Robins apsēdās kaktā uz grīdas un nodzēsa sveci. Brīdi vēlāk vioa jau dzirdēja tā mierīgo elpu, brīžiem vioš pat iekrācās.

Caur neaizsegto logu Oktobra varēja redzēt zibens uzliesmojumus pie tumšās debess. Pie katra pērkona grāviena būdiņa notrīcēja. Tad sāka gāzt lietus. Viņa jau laidās snaudā, kad dzirdēja Robiņu murminām:

—    Idiots!… Idiots!…

33

Oktobra nesaprata, vai viņš runā par sevi vai arī par kādu citu.

2 636

Viņa iegrima dzijā miegā, no kura to uzmodioāja kādas rokas pieskaršanās vioas rokai. Atvērusi acis, vioa sajuta uz pagalvja sev līdzās kādu vaigu. Oktobra gribēja kliegt, bet šajā mirkli spēcīga roka vioai aizspieda muti.

5

Kāzu viesu pulcioš bija samazinājies līdz četrām personām. Arī reverends Stīvenss bija aizgājis drīz pēc citiem viesiem — kā lūgtiem, tā arī nelūgtiem. Vioa atbildība bijusi smaga —to vioš juta un arī sacīja. Bet Stīvenss daudz bija arī ieguvis: vai vioam nebija iemesla gaidīt, ka rīt vioa ģīmetne parādīsies visos laikrakstos kopā ar attiecīgu tekstu?

Pirms kļūšanas par evaņģēlistu mācītāju, vioš bija caur un cauri mirstīgs cilvēks. Nu tam nācās grūti atsacīties no cilvēcīgām īpašībām. Amata brāli, kas mazāk vērības piegriež ārējībām, katrā zinā iedegsies svētās dusmās pret viou, pat apsūdzēs. Mātes, kurām meitas precību gados, bez žēlastības nolādēs viou. Vienīgi tolerantie, kas vienmēr stāv mazāk godīgo pusē, atzīs, ka galu galā vioam tomēr ir zināms attaisnojums.

Galvu kratīdams, vioš steidzās mājup. Stīvenss gribēja sameklēt duci savu ģīmetou, ko iedot reportieriem, kad tic rīt ieradīsies viou intervēt. Vioam patika fotogrāfijas, kas bija uzoemtas vioa garīdznieka gaitu pirmajā laikā. Vioam bija skaists profils, tādel ar lielāko prieku vioš aplūkoja šīs fotogrāfijas. Iedams vioš gan domāja arī par Oktobru, tomēr fantāzija nebija vioa stiprā puse. Savā stūrgalvībā vioa bija izdarījusi lielu muļķību; varbūt nu tā jau sen bija aizbēgusi no sava klaidooa vīra? Stīvenss bija gandrīz pārliecināts, ka jau rīt dzirdēs par vioas atgriešanos "Bērzumuižā". Jau gulēt ejot, vioam ieoāca prātā, ka Oktobra droši vien ir pārnākusi.

Endrjū Elmers nekustīgi sēdēja pie galda, kas bija pildījis altāra vietu. Šūpodamās pītā krēslā, misis Elmera raudāja — gan vairāk aiz dusmām, nevis aiz bēdām. Misters Leo Vasers sēdēja uz- dīvāna, vienu roku uzlicis Samam, kas mocījās ar paģirām.

— Neviens nevar man pārmest, —misters Elmers nesakarīgi sacīja. — Trakā kaķe! Ģimnāzijas un universitātes… Idejas!…

Misters Vasers uzmeta viijam ļaunu skatu.

—   Skaisti tas izskatīsies avīzē, ko? Kaut kāda netīra, noplīsuša klaidoņa dēl mans dēls dabū vilka pasi! Ko?

Pēdējo desmit minūšu laikā viņš jau tik bieži bija atkārtojis šos vārdus, ka Endrjū Elmers viņā vairs neklausījās.

—   Viņai nav ne drēbju, nekā! — misis Elmera vaimanāja. — Ko gan ļaudis sacīs?

Endrjū Elmera augšlūpa bīstami kustējās augšup un lejup.

—    To viņa darīja tikai aiz ļaunprātības, — viņš iesāka.

Durvīs parādījās dārznieks.

—   Tur kāds kungs vēlas ar jums runāt, mister Elmer. Man šķiet, ka viņš ir anglis, jo pusi no tā, ko tas teica, es nesapratu.

Endrjū uzmeta misis Elmcrai izteiksmīgu skatienu, un tā tūliņ izgāja no istabas. Sams vispār nebija spējīgs iet. Vecā Vascra skatienā skaidri bija lasāms izaicinājums. Viņš neapzinājās nekā tāda, par ko būtu jākaunas. Viņa acīs Sams bija kritis par upuri kādai sazvērestībai.

Šis cilvēks ar zilo aci katrā ziņā bija viņu vai nu sazāļojis, vai nohipnotizējis, vai arī kaut kā citādi apdullinājis, pie tam viskijam tur nebija nekādas nozīmes. Šo viņa bezsamaņas stāvokli svešais tad arī bija izmantojis, lai nolaupītu viņa nākamo sievu. Sams sakrita arvien vairāk un vairāk, un pār viņa lūpām lauzās dīvainas, neharmoniskas skaņas. Misteram Elmeram kļuva neomulīgi.

—   Vai nevari izvilkt viņu virtuvē, Leo? — viņš lūdzoši sacīja.

—    Misis Elmera piegriež loti lielu nozīmi tīrībai…

—   Viņš taču tikai dzied, — mistera Vasera balsī skanēja īgnums.

—  Aiz šīs lietas kaut kas slēpjas, un es to noskaidrošu, kaut ari tas man maksātu tūkstoš dolāru.

Dārznieks nepacietīgi knibinājās ap savu stāvo apkaklīti, kas sagādāja tam lielas neērtības. Verandā stāvēja satrauktu laužu pulciņš, kuri runāja visi reizē.

—   Mister Elmer, tas cilvēks vēlas jūs redzēt, — dārznieks atgādināja.

Šajā mirklī viņam aiz muguras parādījās kāds slaiks stāvs garā putekļu krāsas mētelī. Svešinieks valkāja monokli un brūnus adītus cimdus. Misters Elmers pamanīja arī piemērotas krāsas galošas virs spožajām kurpēm.

—    Nožēloju, ka jūs traucēju… ē… — Viņam bija glīta, vaska bāla seja ar mazām, brūnām ūsioām un pastāvīgu smaidu, balss bija maiga un daiļskanīga. — Ārā es dzirdēju satrauktas sarunas, tomēr nespēju saprast, ko tie ļaudis runā. Kaut ko par kādu klaidoni… Ceru, ka neļaunosieties par manu uzmācību.

—   Hm, hm, pareizi. Šeit tiešām bija kāds piedzēries klaidonis.

Misters Elmers pēkšņi sajuta vēlēšanos izteikt savas aizdomas

vārdos — agrāk vai vēlāk vioam tik un tā nāksies to darīt. Pēc trim dienām vioam būs jāstājas muižu īpašnieku sapulces priekšā — vioš nodrebēja pie šīm domām.

Mistera Leo Vasera un vioa mantinieka klātbūtne stāstītājam varēja nākt tikai par labu. Misteram Elmeram ne prātā neienāca uzlūkot angli vienkārši kā ziokārīgu, uzmācīgu svešinieku vai arī pajautāt tam: kāda, pie velna, vioam par šo lietu daļa? Vioa personā Elmers redzēja visus tos miljonus, kas nākamajā rītā pie brokastu galda lasīs par to avīzē un sacīs: — Kādas jocīgas lietas notikušas Litlbergā — klaidonis apprecējis studenti… Turklāt šis anglis bija priekšvēstnesis veselai reportieru un fotogrāfu armijai.

—   Mana krustmeita — nu jā, vioas māte zināmā mērā bija man svaine —šī jaunā dāma… vioas vārds bija Oktobra Džonsa… vioai ir loti dīvaini uzskati par… nu, par visu…

— Cik bēdīgi! — no angļa puses tā bija tikai nejauša piezīme, bet misteram Elmeram tā nosprauda virzienu, kuru vioš velti bija meklējis.

—  Pilnīgi pareizi — bēdīgi! Jā, tā jūs teicāt. Nu šī jaunā dāma bija nodomājusi precēties. Viss bija kārtībā: reverends Stīvenss bija atnācis — vārdu sakot, viss bija kārtībā! —vioš norādīja uz svinīgi izpušķoto telpu. Anglis nopietni aplūkoja puķes. — Un tad šis klaidonis… Vioš vieokārši ienāca no ielas. Pavisam negaidot, vioš atradās tieši tajā vietā, kur jūs šobrīd stāvat.

—   Un Sams bija saindēts — par to nevar būt nekādu šaubu, — misters Vasers pēkšoi iejaucās sarunā. — Katrā zioā tas nelietis bija novedis viou šādā stāvoklī. Varbūt vioš devis tam ko paost, no kā Sams zaudējis samaou…

Endrjū pamāja ar galvu.

—  Tā apmēram ir, —vioš piebilda. —Un Oktobra bija traka. Vioa sacīja: "Es precēšu viou." Es paliku vieokārši mēms. Es stāvēju te vai varbūt tur, —viņš noteikti parādīja attiecīgo vietu. — Man pat nebija spēka kliegt.

—   Saindēts, — misters Vasers iztapīgi nomurmināja.

Endrjū mirkli pārdomāja šo izskaidrojumu, bet tad, kaut ar nožēlu, atteicās no tā.

—   Paralizēts! — viņš pārlaboja. — Es nespēju ticēt savām acīm!

Svešinieks cieši lūkojās viņā. Smaids no viņa sejas tik pēkšņi

bija izzudis, kā misters Elmers vēl nekad nebija redzējis.

—  Apprecējies? — anglis jautāja. — Kas apprecējies?

Misters Elmers ievaidējās par šā cilvēka muļķību.

—   Oktobra… viņas trakās idejas… Viņa vienkārši izņēma gredzenus Samam no kabatas. "Te būs gredzeni," viņa sacīja. "Kā jūsu vārds?", un Penners atbildēja… Ko viņš īsti sacīja, Leo?

Arī misters Vasers bija to piemirsis. Viņa nepacietīgajai kustībai vajadzēja pierādīt anglim, cik nenozīmīgs ir jautājums par klaidoņa vārdu.

—     Es īsti nesaprotu. Šī meitene —jūs sakāt, viņu sauc par Oktobru? — gribējusi apprecēt kādu klaidoni?

—   Turklāt viņš bija piedzēries, — misters Vasers to izteica tādā tonī, it kā tas pilnīgi izskaidrotu Oktobras dīvaino izturēšanos.

—  Viņa gribēja un arī izdarīja to, — misters Elmers piebilda.

Svešinieks ieplēta muti, un monoklis izkrita viņam no acs.

—  Apprecējusies?! Jūs taču jokojat?

Elmers un Vasers pamāja ar galvu, un ari Sams neapzinīgi darīja to pašu.

—   Mans Dievs!

Endrjū Elmeram sirda sašļuka papēžos. Ja šis vienkāršais ziņojums atstāja tādu iespaidu uz pilnīgi svešu cilvēku — kas gan notiks, kad lieta parādīsies avīzēs?

—    Man jums jāaizrāda, ka Oktobra ir… mazliet traka, vairāk nekā. Viņa ielēkšot akā. Jā gan, viņa pati tā sacīja!

—   Šovakar? Vai viņa ielēca akā?

—   Nē, ser. Es runāju par pagājušo rudeni.

—    Viņa apprecējusi kādu klaidoni —tiešām apprecējusi? — Un, saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš piebilda: — Mans Dievs, kur tad viņš ir?

—   Oktobra… —misters Elmers iesāka.

—  Lai paliek Oktobra, — anglis viou pārtrauca. — Gan jau vioa pārnāks atpakaļ. Bet kur ir klaidonis?

Leo Vasers dramatiski norādīja uz durvīm.

—  Tur viņi izgāja —abi divi.

Svešinieks pagrieza galvu.

—  Abi divi? — vioš dzīvi atkārtoja. — Kad tad tas ootika? Uz kuru pusi viņi aizgāja?

Misters Elmers izoēma savu milzīgo kabatas pulksteni.

—   Pirms kādas pusstundas, —viņš sacīja.

Svešais izgāja no istabas nakts tumsā. Pie dārza vārtiem stāvēja četri vīrieši un dzīvi sarunājās.

—   …klausies, tas puisis bija pārāk piedzēries. Vioš pats nesaprata, ko dara. Sams ar Edu mežā viou saķēra. Pets aizlika vioam kāju priekšā un nogāza zemē. — "Tev ir jādzer, tu, velna dēls!"

Anglis pagāja vioiem garām, un tie apklusa, lai pārdomātu par svešinieka personu.

—  Anglis. Vioam ir liels auto, kas varētu maksāt ap desmit tūkstošiem dolāru…

Jau pieminētais angļa auto stāvēja mazliet atstatāk uz ielas. Misters Alans Lomers ielēca vadītāja sēdeklī un devās Litlbcrgas virzienā. Caur pilsētu vioš brauca atļautā ātrumā, jo negribēja, ka to aiztur kāds nesaprātīgs policists. Aiz pilsētas vioš apstājās uo ieslēdza abus starmešus. Vioš vērīgi lūkojās sev priekšā uz ceļu. Beidzot Lomers redzēja kādu pārlecam pār ceļmalas žogu.

—   Birn! —vioš iesaucās.

No tumsas iznira viens, tad arī otrs stāvs.

—  Vai esat viou redzējuši?

—   Nē, mēs ar Leniju visu laiku bijām tuvumā. Ja viņš negriežas atpakaļ, tad tam katrā zioā jāiet šeit garām. Lenijs domā, ka vioš varētu būt mežioā aiz pilsētas.

Cilvēks pie stūres kaut ko norūca, ko Sarkanbārdis nesaprata.

—   Es gribēju vispirms uzmeklēt jūs, — vioš sacīja. — Palieciet tepat, kamēr es aizbraucu atpakaļ uo ievācu zioas. Vioam līdzi ir arī kāda meitene.

—  Vai tiešām? —Sarkanbārdis bija redzami pārsteigts.

—  Jā, tas varbūt padarīs jums šo lietu grūtāku. — Klausītāji nevarēja iedomāties, ka, neraugoties uz ārējo mieru, misters Lomers bija gatavs eksplodēt. — Vai te ir kāds sānceļš, kur varētu apgriezt auto?

Mirkli včlāk lielais auto atkal aizjoņoja viņiem garām, dodamies atpakaļ uz Litlbergu.

—   Kas tā par meiteni? — Lenijs jautāja biedram. — Neesmu par viņu neko dzirdējis.

—  Tu taču pats dzirdēji, ko viņš teica! Vai tad viņš man paskaidroja kaut ko vairāk nekā tev?

Atgriezies Litlbergā, misters Lomers atrada pilsētiņu lielā uztraukumā. Ielu stūros stāvēja laužu grupas, un reiz tam pat gadījās braukt garām diviem vīriešiem, kas bija bruņojušies pistolēm un savā starpā skali sarunājās. Galvenās un Juniona ielas krustojumā viņš ieraudzīja policistu.

Kārtībnieks neko daudz nezināja stāstīt, vienīgi to, ka mistera Elmera muižā kaut kas noticis. Šefs pašreiz esot nodomājis par šo lietu painteresēties. Viņš jautāja misteram Lomeram, vai tas ceļā neesot redzējis divus vīrus: vienu ar sarkanu bārdu, otru mazu un resnu. Misters Lomers atbildēja, ka nevienu neesot saticis.

—  Tad viņi laikam vel pilsētā, — policists piezīmēja un izteica cerību, ka negaiss varbūt paiešot Litlbergai garām, to nemaz neskardams.

Bija stunda pāri pusnaktij, kad Lenijs uz ceļa atkal ieraudzīja pazīstamās prožektoru ugunis un pamodināja Sarkanbārdi, kas gulēja, atspiedis muguru pret žogu.

—   Viņi sapulcinājuši veselu karaspēku, lai abus bēgļus sameklētu, — misters Lomers sacīja. —Tūlīt viņi pārmeklēs mežu viņpus pilsētas, bet kāds ieminējās, ka jāpārbauda art zviedra būda. Stāsta, ka tur spokojoties. Kur tā atrodas?

—   Zviedra būda; vai tu tādu zini, Lenij?

Miegainais Lenijs paskaidroja, ka esot par to dzirdējis, bet redzejis gan neesot.

—    Kaut kur aiz Elmera muižas, — viņš sacīja. — Neesmu tur bijis, bet mežiņš jau nav liels…

Viņš norādīja ceļu, pa kuru jāiet, lai tur nokļūtu. Misters Lomers solījās doties uz pilsētu, ievākt tur jaunākās ziņas un tad atgriezties pie viņiem.

—       Šoreiz viņš nedrīkst izslīdēt mums no rokām, — Lomers sacīja. —Meitene?… — viņš nobraucīja ūsas ar cimdoto roku. — Nezinu, ko ar to lai iesāk.

Viņš ilgi klusēja. Acīmredzot viņš domāja par meiteni, jo tad sacīja:

—    Nu, īstenībā viņai nav nekādas nozīmes!

Apsēdies savā vietā pie stūres, viņš vēl piebilda:

—   Kāds kruķis man jautāja, vai es neesot jūs redzējis. Protams, es teicu, ka ne.

—  Tas tiešām bija loti laipni no jūsu puses, — Sarkanbārdis ironiski piezīmēja.

Kad auto bija nozudis ceļa līkumā, viņš uzsita savam pavadonim uz pleca.

—   Iesim! —viņš sacīja. — Vecā zviedra mājiņā spokojoties, ko? Varbūt mums izdosies tur atrast vēl arī citu spoku?

6

Satvērusi spēcīgo roku, kas neļāva viņai elpot, Oktobra pūlējās atstumt to no savām lūpām.

—   Klusu! — Robins čukstēja, noliecies viņai pie auss. — Kāds staigā ap māju!

Oktobra pamāja ar galvu. Roka atlaida viņas muti, un viņa vairs nejuta asā vaiga pieskaršanos savai sejai.

—   Piedošanu! —viņš čukstēja. —Vai tu vari piecelties no gultas bez trokšņa?… Bet nē —pagaidi!

Viņš apskāva Oktobru abām rokārrr, un viņa juta, ka tiek pacelta gaisā. Sarūsējušās atsperes čīkstēdamas atkal savilkās kopā. Robins viņu nostādīja uz grīdas.

—   Nekusties!

Negaiss bija pārgājis, un gaisā varēja just pirmās rīta pazīmes. Aiz sienas brikšķēja zari.

Viņa redzēja, kā Robins savilcies notupās zeme pie loga, kur viņa stāvs neskaidri atšķīrās istabas tumsā.

Gar logu aizslīdēja kāda ēna, un Oktobra izdzirda ārpusē klusas balsis. Pēkšņi pretējo sienu ķēra spilgtas gaismas loks: kāds aplūkoja istabu ar elektrisko bateriju. Gaismas stars slīdēja pa labi, pa kreisi, augšā, lejā, tad apstājās pie sarūsējušās gultas un brītiņu pakavējās tur. Nu viņa skaidri saskatīja Robiņu, kas sarāvies tupēja zem loga, turēdams rokā dzelzs stieni, kas kalpoja logu aizbultcšanai. Viņa brīnījās, kā cilvēks ar laternu nebija atradis ieeju mājiņā. Pēkšņi gaisma nodzisa.

—  Ej pa starpdurvīm koridorā pa labi, paņem līdzi kurpes, bet neauj kājās.

Klusēdama viņa paņēma kurpes rokās un uz pirkstgaliem aizgāja līdz norādītajām durvīm. Tur viņa apstājās un sāka gaidīt. Brīdi vēlāk atskanēja Robiņa uzmanīgie soli.

—   Vai durvis vaļā? — viņš jautāja, iedams garām.

Koridorā bija šaurs un tumšs, viņa sajuta Robiņa svārku piedurkni pieskārāmies savai sejai. Durvis nebija aizslēgtas, tomēr atvērt bez trokšņa nebija iespējams. Ienaidnieks ņu jau bija sasniedzis ieejas durvis un grabinājās ap rokturi. Nogaidījis, līdz troksnis atkārtojas, Robins atspieda plecu pret durvīm, un tās čīkstēdamas atvērās. Satvēris Oktobru pie rokas, viņš ievilka to sev līdzi virtuvē, kur oda pēc pelējuma un puvušām lapām. Te bija vēl otras durvis, kuras Robins tumsā sataustīja. Troksnis mājiņas otrā galā arvien pieņēmās. Nogaidījis izdevīgu mirkli, Robins atgrūda arī šīs durvis, un Oktobra ar pilnu krūti ieelpoja svaigo gaisu.

—  Vai mēteli paņēmi? —viņa lūpas atradās viņai pie pašas auss, bet nu tā vairs nejuta riebumu pret Robiņa neskūto vaigu. — Jo labāk! Seko man! Tu samērcēsi kājas, bet tas neko daudz nekaitēs. Turies pie manas piedurknes. Kad es apstājos — paliec ari tu stāvam!

Viņi soļoja caur aizaugušo dārzu. Oktobras zeķes drīz bija viscaur izmirkušas; reiz tā uzmina kādam asam ērkšķim, un viņai bija jāsaņem visi spēki, lai neiekliegtos. Ar līkumu viņi tuvojās šosejai. Gaišākā laikā zviedra būda vēl būtu redzama.

—   Uzvelc kurpes — droši vien kājas tev jau samirkušas!

Turēdamās pie viņa elkoņa, Oktobra uzāva vienu kurpi, tad

otru. Kājas sūrstēja, un zeķes bija izmirkušas, tomēr viņa bija priecīga, ka var sajust kurpes zoli starp pēdu un zemi.

—  Mums nav ko steigties — būdas pārmeklēšana viņiem prasīs labu laika sprīdi, — Robins sacīja, arvien vēl čukstēdams. — Turklāt koki kavēs Lenijam izrādīt savu mākslu — nažu sviešana vislabāk veicas klajā laukā.

Kaut kas šķita viņu uzjautrinām; viņa dzirdēja, ka tas paklusu iesmejas. Pēc brīža viņi izgāja uz celiņa, kas veda lejup no pakalna. Koki kļuva arvien retāki. Pēkšņi Robins satvēra viņas roku un apstājās.

Arī viņa ieraudzīja kādu stāvu, kas neskaidri atšķīrās pret gaišo debesi, un pamanīja tā rokā kvēlojoša cigāra uguntiņu. Cilvēks sēdēja uz vētras izlauzta koka stumbra mazliet pa kreisi no viņiem.

Aiz muguras kāds iekliedzās, bet balss, par laimi, nāca no tālienes. Sēdošais cilvēks piecēlās un sāka iet saucēja virzienā, paejot viņiem garām tikai dažu metru attālumā.

—   Hallo! —viņš iesaucās.

—  Viņi bijuši šeit, bet atkal aizgājuši! —balss arvien vēl nāca no tāluma, bet Oktobra pazina, ka saucējs ir Sarkanbārdis.

Cilvēks ar cigāru bija pazudis tumsā. Robins pagāja vēl gabaliņu uz priekšu, bet tad atkal apstājās un rādīja ar roku uz priekšu.

Nelielā pakalna ēnā viņa ieraudzīja trīs uguntiņas: divas baltas un vienu sarkanu.

—  Auto! —viņa izdvesa.

Pēc laternu novietojuma viņa saprata, ka auto priekšgals pavērsts pret Litlbergu. Cieši turēdams viņas roku savējā, Robins uzmanīgi piezagās pie mašīnas, visu laiku slēpdamies koku ēnās.

—   Lec iekšā!

Oktobra iestreipuļoja mašīnā. Robins jau sēdēja viņai līdzās. Vēlreiz pametis skatienu apkārt, viņš iedarbināja motoru, un auto gandrīz bez trokšņa devās uz priekšu. Viņi tuvojās baltajai šosejai. Aiz viņiem skanēja kliedzieni, bet Oktobra tumsā neko nespēja saskatīt.

Auto sāka braukt ātrāk. Kaut kas džinkstēdams aizlidoja viņai gar vaigu. Domādama, ka tas ir kāds kukainis, viņa instinktīvi atgaiņājās ar roku.

Robins iegrieza auto kādā ccla līkumā, un nu Litlbergā palika viņiem aiz muguras. Auto devās Ogdensburgas virzienā. Oktobra sēdēja, iespiedusies savā stūrītī, un redzēja, kā garām aizslīd lauki, pļavas, zemnieku mājas, dzelzceļa pārbrauktuve, kāda klusa pilsētiņa ar miegā iegrimušiem namiņiem…

Brīdi viņi brauca garām ezeram, kura galā mutuļoja neliels ūdenskritums, līdzīgs nelielai Niagārai. Pamazām kļuva gaišāks.

Kādā ceļa krustojumā Robins nogriezās pa labi, kaut tas acīm redzami bija sliktākais ceļš. Līgodamies viņi brauca augšup stāvā, slidenā kalnā. Ceļš kļuva arvien sliktāks, līdz izzuda pavisam. Robins turpināja vadīt mašīnu, veikli vairīdamies no kokiem un akmeņu kaudzēm, kas likās sakrautas uz ceļa tikai tādēļ, lai kavētu viņu bēgšanu. Pēkšņi kādā krasā pagriezienā viņš veikli nobremzēja un auto apstājās bezdibeņa malā.

—  Tas nu būtu tas, — klaidonis sacīja, izkāpdams no mašīnas un izceldams arī Oktobru.

Uzkāpis kalna virsotnē, viņš palūkojās atpakaļ. Zālē riepu nospiedumi bija skaidri saskatāmi, bet uz ceļa tie bija sajaukušies ar daudziem citiem.

Piegājis pie auto, Robins paņēma salocīto segu, kas bija uzklāta priekšējam sēdeklim, un pār viņa lūpām izlauzās kluss "Oho!". Tur stāvēja grozs un maza ceļasoma. Viņš tos izcēla no auto. Aplūkojis groza saturu, viņš apmierināts pasmaidīja, tad atvēra ceļasomu.

—  Te ir dvielis un ziepes, un tur augšā es dzirdu burbuļojam ūdeni, —viņš pameta ar galvu augšup. —Tikai piesargies no ērkšķiem.!

Oktobra bez pūlēm atrada ūdeni, tas bija loti auksts. Kad viņa viegliem soļiem atgriezās pie auto, Robins paņēma no viņas ziepes un dvieli un aizgāja mazgāties. Oktobra nolūkojās viņam pakal, līdz tas bija nozudis aiz krūmiem, kas aizsedza strautu.

Robins Leslijs… misis Leslija… Stāvoklis viņai nebūt nelikās smieklīgs. Viņa bija da|a no šā cilvēka dzīves, jo viņš bija tās vīrs, kaut arī ar milzīgu ielāpu uz bikšu dibena. Ar viņa izturēšanos Oktobra bija pilnīgi apmierināta. Viņš bija atdevis tai atsperu gultu, taisni īstā brīdī licis apaut kurpes. Oktobra viņa vietā būtu rīkojusies taisni tāpat. Auto viņš prata vadīt pietiekami labi, jādomā — šī nebija pirmā reize, kad viņš aizdzen svešas mašīnas. Salāpītās bikses un svārki bez piedurknes viņai nelikās smieklīgi. Viņa bikses bija apjoztas ar aukliņu, pie kuras karājās konservu bundžiņa, kādu ikviens klaidonis nēsā sev līdzi dzeršanai.

Robins atgriezās no avota tīrs un spirgts. Kad viņš pasniedza tai scndviču, Oktobra ievēroja, ka pat viņa nagi bija nevainojami iztīrīti. Tomēr viņa rokas mazliet trīcēja, un pelēkajās acis bija redzamas mazas, sarkanas dzīsliņas.

Grozā atradās arī termoss, un kafija vēl kūpēja, kad viņš to lēja tasēs.

—  Un nu, —viņš sacīja, sēdēdams sakrustotām kājām viņai pretim, —noskaidrosim visu! Es zinu, ka jūs esat šeit; zinu, ka bijāt kopā ar mani zviedra būdiņā; starp citu — viņš bija pakāries pie tā paša āka, kuru jūs redzējāt, bet es uzskatīju par labāku jūs nesatraukt —, un zinu, ka jūs kaut kādā noslēpumainā kārtā esat savienota ar mani. Bet es labprāt vēlētos noskaidrot: kas un kādēļ?

Oktobra saslējās. Vai viņš jokoja? Acīmredzot ne. Robins mierīgi dzēra kafiju no tases, lūkodamies viņā iekaisušām acīm.

—   Es esmu jūsu sieva, — viņa sacīja.

Viņš aizrijās, noklepojās un nolika tasi zemē.

—    Kā, lūdzu?

—   Es esmu jūsu sieva, — viņa atkārtoja, un šausmas, kas atspoguļojās viņa sejā, pārliecināja Oktobru, ka viņš vairs neatceras, kas bija noticis Litlbergā.

—   Mana sieva, jūs sakāt… Bet jūs taču nedomājat to nopietni? Viņa pamāja ar galvu.

—   Pilnīgi nopietni. Vai tad jūs vairs neatceraties?

—  Tie jaunie velni! Viņi uzbruka man mežā, visi piedzērušies līdz nejēdzībai. Man nebija ne jausmas, ko tie nodomājuši, patiesībā es gaidīju kaut ko citu. Viens no viņiem, kurš runāja tikai par sevi (Oktobra tūliņ pazina Samu), piedāvāja man viskiju, bet man tobrīd nebija nekādas vēlēšanās dzert. Es nepaguvu ne atjēgties, kad jau gulēju zemē. Divi uzsēdās uz krūtīm, bet trešais iebāza pudeles kaklu man mutē. Man atlika tikai dzert vai nosmakt. Un es dzēru… Vai es biju aizgājis jūsu namā?

Viņa sīki atstāstīja vakardienas notikumu, pie tam Robins visu laiku pārtrauca viņu izsaucieniem "Ak, Dievs!".

—  Vai patiesi? Tātad es esmu jūs apprecējis vai, pareizāk sakot, jūs esat apprecējusi mani? — viņš jautāja, kad Oktobra bija beigusi stāstīt.

Viņa apstiprināja, ka tā tiešām esot.

Robins paslēpa seju rokās un ievaidējās.

—   Kāds drausmīgs murgs! Viņa nemaz nejutās apvainota.

—  Vai jūs patiesi sauc par misteru Lesliju? —vioa jautāja.

—   Kā? — Robins izbrīnā iesaucās.

—    Šo vārdu jūs pateicāt mūsu salaulāšanas brīdī. Varbūt arī to jūs bijāt tikai izdomājis?

Vioš satriekts pakratīja galvu.

—    Nē, tā ir taisoība —tā mani sauc, vismaz tie ir mani priekšvārdi. īstenībā mani sauc Robins Leslijs Bosērs… Nē, tas nav franču vārds! — vioš ocpacietīgi iesaucās, atbildēdams uz Oktobras jautājumu. — Bet kā gao cilvēkam var atgadīties kaut kas tik briesmīgs? Es gan laikam esmu bijis šausmīgi zils… es gribēju teikt

—    piedzēries. Zils nozīmē to pašu.

—    Jā, jūs bijāt diezgan… zils, —vioa sacīja, —īstenībā pat loti zils. Jūs lūdzāt piedošanu…

—    Tad jau laikam man bijis arī kāds gaišāks mirklis,— vioš piezīmēja. —Kāds ir… vismaz, kāds bija jūsu vārds?

—   Oktobra Džonsa — šausmīgi, vai ne?

—   Briesmīgi! —vioš vaimanāja. Vioa jutās aizskarta.

—          Es tur nesaskatu nekā briesmīga, — vioa salti sacīja. — Protams, tas ir mazliet neparasts.

—    Neparasts! Un kā tad lai es jūs saucu?

—   Jūs drīkstat mani saukt par Oktobru, —vioa atbildēja.

—   Ne par ko!… Ak, nelietis!

Vioai pašai bija brīnums, kā tā uzreiz iedomājās, ka šis pēdējais teikums domāts par Samu.

—            Neredzu, kāds gan jums varētu būt iemesls sūdzēties, — vioa piezīmēja, tomēr vairs oe tik droši.

Vioš nopietni ielūkojās Oktobrai acīs.

—            Ne jau jūs bijāt piedzērusies, — vioš zīmīgi aizrādīja. — Es nebiju spējīgs pretoties!

—            O! — Oktobra sašutusi iesaucās un gribēja piecelties, bet vioš piespieda to atkal apsēsties.'

—   Nesāksim mūsu laulības dzīvi ar ķildu, —vioš drūmi sacīja.

—   Ņem labāk vēl kādu sendviču. Vioa paklausīja, jo bija izsalkusi.

—  Atlikušo pārtiku mēs paņemsim līdzi, — Robins sacīja. — Nedomāju, ka turpmāk mums bieži izdosies tik karaliski mieloties.

Viņš palūkojās debesīs.

—  Pulkstenis jau pāri septiņiem. Mums drīzāk jātiek atpakaļ Litlbergā un tad jādodas uz ziemeļiem. Paldies Dievam, mežu šeit netrūkst. Vel pirms krēslas mums jāatrod kāda vieta, kur pārnakšņot.

—   Kādēļ tas sarkanbārdainais vīrs tevi vajā? — Oktobra jautāja. — Vai esi izdarījis kādu noziegumu?

Viņš pasmaidīja.

—  Jā, es ielauzos kādā fabrikā. Dīvains vārds bija tai ligzdai — Šcnekteda. Tas ir nozīmīgākais no maniem noziegumiem — pārējie mani neuztrauc. Mazais kungs, kurš tik veikli svaidās ar nažiem, man mazliet krīt uz nerviem. Viņš tiešām ir speciālists. Man šķiet, viņš ir dienvidamerikānis — Leonardo Delamontens. Un arī skriešanā viņš ir lielisks! Pēc izskata to nemaz nevarētu pateikt. Viņš ir ļoti īss un resns. Manuprāt, viņš nevarētu noturēties mugurā nevienam zirgam. Bet viņš ir īsts mākslinieks!

Robins runāja par nažu sviedēju gandrīz ar apbrīnu. Oktobrai bija tāda sajūta, it kā viņa sēdētu arēnā un nolakotos olimpiskajās spēlēs, kur piedalās arī Leonardo.

—  Tu taču neesi īsts klaidonis, vai ne? —viņa jautāja.

—  O, tomēr! — viņš lepni atbildēja. — Es esmu klaidonis, bet Ņujorkas štats nav īstā vieta mūsu šķirai. Gobi tuksnesis —tā ir pavisam cita lieta! Tur ir īsta klejošana!

Oktobrai bija neskaidra nojauta, ka šis tuksnesis atrodas kaut kur Ķīnā.

—  Bet tu taču klejo tikai sava prieka un patikšanas dēļ, —viņa neatlaidās. —Tu taču neesi kļuvis par klaidoni tāpēc, ka tev nebūtu naudas vai arī tu negribētu strādāt?

—   Man ir piecdesmit centu, — Robins atbildēja, — un šobrīd es klejoju, glābdams savu ādu.

—   Kā tā?

—  To es tev labāk neteikšu, —viņš atbildēja. —Un, ja tomēr es tev to pastāstītu, tad tu droši vien teiktu to pašu, ko es vienmēr atkārtoju: "Bet kaut kas tamlīdzīgs taču nemaz nav iespējams!"

—   Bet ap ko apmēram tad lieta grozās?

Viņš piecēlās, paņēma Oktobras tasi un aizskrūvēja termosu.

—  Viduslaiku lietas — lietas, par kādām senos laikos bija dzirdams Romas ielejā vai Rcinas krastos. Francijas un Anglijas vēsturē ir daudz šādu gadījumu. Vai esi kādreiz dzirdējusi par karalieni Elfrīdu? Brīnišķīga dāma! Tādas lietas es atrodu tepat, Ņujorkas štatā — ārkārtīgas, neticamas lietas, kas nemaz nav iespējamas. Aritu esi viena no tām! —viņš uzlūkoja Oktobru un pakratīja galvu. — Man tiešām vajadzējis būt pavisam zilam!

—   Piedzērušam, —viņa to pārlaboja. —Jūs uzvedaties gandrīz apvainojoši.

—  Vai tiešām? —viņš tūliņ bija gatavs to nožēlot. —Varbūt gan… bet man ir tāda nojauta, ka es drīkstētu būt pret tevi pat apvainojošs.

Viņa saprata, ko Robins ar to domāja, un sajuta par to dīvainu prieku.

7

Ceļš, pa kuru viņi devās tālāk, nebija viegls. Jūdzi pēc jūdzes viņiem vajadzēja kāpt kalnā un lejā. Oktobrai jau sāpēja kājas, kaut viņai nebija nekāda nesamā.— tos visus bija paņēmis Robins. Viņš pat nelāva tai nest mēteli.

Viņi sarunājās maz. Ne viens, ne otrs nepazina šo apvidu.

Elfrīda? Kas gan varēja būt šī karaliene Elfrīda? Oktobrai bija tikai pavisam neskaidra nojauta par senajiem Anglijas valdniekiem. Varbūt tas bija no seno anglosakšu laikiem? Kas gan tiem varēja būt kopīgs ar kādu klaidoni Ņujorkas štatā, kurš par savu īpašumu varēja saukt tikai piecdesmit centus?

Tā bija visai sarežģīta lieta. Viņa nespēja novērst skatienu no revolvera spala, kas rēgojās ārā no viņa kabatas. Oktobra gan jau agrāk bija zinājusi, ka Robiņam ir ierocis, tomēr bija to piemirsusi.

—  Vai tas nav bīstami — Ņujorkas štatā nēsāt sev līdzi revolveri? — viņa jautāja. —Es domāju… tavā stāvoklī?

—   To nedarīt būtu vēl bīstamāk — sevišķi pašreizējos apstākļos, — Robins paskaidroja.

Vipš turpināja iet uz priekšu, sarunādamies ar Oktobru pār plecu: y

—   Droši vien tev nenāktos grūti panākt šķiršanos no manis.

—   Bet es včl negribu šķirties, —viņa mierīgi atbildēja un dzirdēja, kā Robins atkal ievaidējās. —Tu tiešām neesi visai galants, — vioa piebilda.

—  Es zinu un ļoti to nožēloju. Kāds ir vislabākais līdzeklis pret sumahi indi?

—  Vai tev ļoti sāp? —vioas balsī bija dzirdama līdzjūtība.

—   Mazliet, bet par to nav vērts runāt. Stāvi!

Vioš pēkšoi palika stāvam. Priekšā bija dzirdami cirvja klaudzieni un krītošu koku būkšķēšana.

Viņi gāja pār kādu nelielu klajumiou, kur briesmu gadījumā netrūka paslēptuvei noderīgu vietu, jo visapkārt auga biezi krūmi un gara zāle. Nelielās kraujas sienas slējās stāvus gaisā. Palūkojies augšup, Robins ar satraukumu ieraudzīja oelielu būdiou, kas bija uzcelta pašā kraujas malā. Tomēr nekur nebija redzams ne cilvēks, ne pat neiztrūkstošais suns.

—  Pamēģināsim šajā pusē, — vioš teica. — Baidos, ka malkas cirtēji atrodas viopus klintīm.

Vioš gāja pa priekšu. Iešana bija loti nogurdinoša. Pēc pusstundas vioi tomēr sasniedza kraujas virsotni. Priekšā atklājās skaista ainava: priedes, egles, melnās liepas —tas viss bija apvienojies tik jaukā mežā, kādu var iedomāties tikai pasakā.

Drīz vioi atrada apmetoei noderīgu vietu: šķīvjveidīgu iedobumu kāda pakalna nogāzē, kuru aizsedza biezi krūmi un nelieli kocioi.

—  Uguni kurt mēs nedrīkstam, — Robins sacīja, izklādams zemē segu, kur Oktobrai apsēsties. — Par laimi, tas mums nav arī vajadzīgs. Varbūt zeme tev liekas mazliet mitra? Pirms krēslas iestāšanās mums jādodas tālāk.

—   Kurp īsti mēs ejam?

—  Uz Prcskotu, — vioš atbildēja. — Ne tieši uz pašu Preskotu, bet dažas jūdzes tālāk gar upes krastu. Vai tu neesi izsalkusi?

Vioš attaisīja termosu. Kafijas vairs nebija daudz, tā pati tikai remdena, tomēr spirdzināja.

—  Kā tu vari zināt, vai mēs ejam pareizā virzienā? — Oktobra jautāja.

Robins iebāza roku kabatā un izvilka mazu kompasu. Tad viņš nolauza kādu zaru un iesprauda to stāvus zemē — vairāk gan viņas, ne sevis pārliecināšanai.

—    Vai tu nebaidies palikt viena? Es gribu mazliet izlūkot apkārtni.

Viņš bija prom gandrīz divas stundas (ceļā Oktobra bija atradusi, ka kabatas pulkstenītis viņai ir līdzi) un atgriezās ar trim melonēm. Viņš pastāstīja, ka netālu atrodas jauka ferma.

—  Tur dzīvo kāds bagāts puisis, —viņš turpināja. —Viņš izskatās pēc džentlmeņa. Govis visas ir vienas šķirnes. Fermā laikam ir arī deju zāle. Uz virves izžautas brīnišķīgas, zilas bikses, bet man pietrūka drosmes tās piesavināties. Vai esi redzējusi avīzes?

Viņš izvilka no kabatas laikrakstu, ko bija paņēmis no sola dārznieka mājiņas priekšā.

—  Tu esi kļuvusi slavena, — Robins turpināja.

Oktobra ielūkojās avīzē.

"Nicināms klaidonis nolaupījis Litlbergas sabiedrības labāko aprindu locekļa līgavu.

Piedzērušu zagļu saindēts, nelaimīgais līgavainis bija spiests noskatīties, kā viņa līgava tiek salaulāta ar klaidoni.

Visā apkārtnē valda uztraukums. Apbruņoti vīri meklēja visu nakti. Aizvestā dāma ir kāda visai ievērojama Litlbergas pilsoņa tuva radiniece."

Zem šiem trekniem burtiem iespiestiem virsrakstiem bija ievietota Oktobras ģīmetne, bet tai līdzās — muļķīgi smaidoša Sama fotogrāfija, zem kuras bija paraksts, kas gan visai labi nesaskanēja ar šo smaidu.

"Satriektais līgavainis, Litlbergā plaši pazīstamais Samuels E. Vasers, kurš tik traģiskā veidā zaudējis savu līgavu."

—  Vai šis ir tas nelietis, kas mūs salaulāja? — Robins jautāja.

Un tiešām —tur jau bija arī reverenda Stīvensa ģīmetne, diem•

žēl, ne profilā.

"Reverends Stīvenss, kurš bija spiests izpildīt laulības ceremoniju, jo viņam tika piedraudēts ar revolveri."

—  O! — Oktobras acis iezvērojās. — Kā viņi to iedrošinās?! Kā viņi to iedrošinās…

Robins kritisku skatienu aplūkoja viņas ģīmetni avīzē.

—            Labs uzņēmums, — viņš piezīmēja. — Man šeit patīk tavs matu sakārtojums.

—          Es taisnā ceļā iešu atpakaļ uz Litlbergu! Kā viņi melo! — Oktobra plosījās. —Viņi visi ir meli! Tas tiešām ir neticami…

—            Tālāk ir vēl ļaunāk, — Robins viņu pārtrauca. —Vai redzēji pēdējo lappusi? Tu vairs nevari iet atpakaļ!

Trīcošiem pirkstiem viņa pašķira lapu un atrada to "ļaunāko".

"Vai ārprātīgais klaidonis noslepkavojis skaisto Oktobru Džonsu? Tas ir jautājums, kas pašreiz satrauc visus Litlbergas pilsoņus."

—           Tu redzi, ka nevari atgriezties, jo esi noslepkavota, — Robins nopietni skaidroja. —Tas botu nepatīkami, ja tu tiem nabaga cilvēkiem sagādātu šādu vilšanos. Man šķiet — būtu labāk, ja tu dažas nedēļas paliktu mirusi.

—           Ārprātīgais klaidonis… Garīdznieks piespiests ar revolveri! Man taču jāsper kādi soli pret šiem apmelotājiem!

—   Nu tad aizraksti avīzes redakcijai, —viņš mierinoši sacīja.

—              Redakcijai? Nekļūsti taču smieklīgs! Vai tad tu nesaproti, ko tas viss nozīmētu? Viņi sarīkotu īstas medības un bez žēlastības nošautu tevi, lai kur arī atrastu!

—            Droši vien viņi to darītu, —šī doma viņam vēl nebija ienākusi prātā. — Žēl, ka mēs nevaram nopirkt pēcpusdienas speciālizlaidumu. Es gribu zināt, ko Gusts saka par nozagto auto. Vai tu mēdz derēt?

—   Nezinu, kā tu to domā, —viņa mulsi atbildēja.

—            Es labprāt saderētu ar tevi, ka Gusts nebūs teicis ne vārda. Protams, ir iespējams, ka fermu strādnieki mūs redzējuši braucam, tomēr viņi nezina, kas tas par auto, ko es vadīju. Vai negribi gulēt?

Viņa pakratīja palvu.

—            Nu, labi — varbūt vēlāk. Tu pārāk uztraucies par šīm muļķīgajām avīžu tenkām. Man žēl, ka paņēmu to līdzi, — es cerēju, ka tas tevi uzjautrinās.

—   Uzjautrinās! — viņa aizkaitināta iesaucās.

Pēc brīža Oktobra tomēr sajuta nogurumu un kādu stundu nogulēja. Pamodusies viņa redzēja Robiņu, guļot uz vēdera un lūkojoties caur krūmu biezokni kaut kur uz priekšu. Kad viņš pagrieza galvu pret Oktobru, viņa saprata, ka pēkšņā uzmošanās nav bijusi nejauša.

—   Es redzēju kādu sievieti ejam caur mežu, — viņš klusu sacīja. — Varbūt, ka viņa ir no fermas. Es uzskatīju par drošāku iespert tev ar kāju.

—  Tu man spēri ar kāju? —viņa pārsteigta iesaucās.

—   Mēstaču esam precējušies, —vioš mierīgi atbildēja. — Man šķiet, ka mūsu aprindās tas nav nekas neparasts.

Pagāja pusstunda.

—   Es esmu izturējies pret tevi kā īsts mežonis, — viņš beidzot sacīja, neuzlūkodams Oktobru. — Nē, nē, ne tādēļ, ka spēru tev ar kāju, bet es vispār esmu izdarījis lielu kļūdu. Tiklīdz tā sieviete būs aizgājusi, es pavadīšu'tevi līdz fermai vai vismaz līdz ceļam. Tad tu viegli varēsi iekļūt namā un piezvanīt pa telefonu. Es tikai palūgtu, lai tu samelo viņiem par mani. Saki, ka esi pametusi mani ceļā uz Ogdenu —vai vienalga, kur.

—  Tevi pametusi? —viņa bija galīgi pārsteigta.

—   Protams, tu taču nevari arī turpmāk gulēt mežā, un Dievs zina, ko vēl. Pie šā slēdziena esmu nonācis daļēji arī aiz patmīlības, jo bez tevis man būtu daudz vieglāk tikt uz priekšu. Ļaudīm vari teikt, ka nebūt neesi noslepkavota un ka galu galā esmu izrādījies vēl diezgan godīgs klaidonis. Pirmīt es tikai jokoju, teikdams, ka tu nevari atgriezties tādēļ, ka esi mirusi, bet jums, amerikāņiem, nav ne mazākās jēgas par humoru.

Arī Oktobra tagad gulēja, atbalstījusi zodu rokās.

—  Tas gan ir mazliet par vēlu, bet nu es tiešām smejos, — viņa mierīgi sacīja. —Cik jocīgi!

—   Kas īsti?

Robins pavērsa pret viņu seju un sarauca pieri. Viņa uztūkušais vaigs bija jau ievērojami atlabis.

—  Vai tiešām tu domā, ka es iešu fermā un teikšu: "Lūdzu, es esmu Litlbergas sabiedriskā kunga nolaupītā līgava"? Vai tad tev nemaz nav fantāzijas?

Viņš drūmi glaudīja savus izspūrušos matus.

—   Man ir gan, bet es gribētu dzirdēt, par ko īsti tu fantazē.

Oktobra pasmaidīja. Robins pirmo reizi redzēja viņas smaidu,

un tas viņam brīnišķi iepatikās.

—  To es tev tūlīt pastāstīšu, — viņa sacīja. — Namamāte iznāk man pretim. Es pastāstu viņai savu skumjo stāstu. Viņa man uzmet dīvainu skatienu. Vai neredzi, kā vioas uzacis paceļas, vai nedzirdi, kā vioa saka: "Nabaga bērns…"? To vioa saka tikai tādā gadījumā, ja fermā dzīvo sava prieka pēc un nav kļuvusi par kāda zemnieka verdzeni. Tad vioa piezvana policijai — varbūt arī misteram Elmeram; pēc tam vioa uzmeklē savu labāko draudzeni, kas varbūt dzīvo turpat fermā un, aizslēgusi durvis, lai kaimioi nedzird, atstāsta vioai šo gadījumu. Vioas uzlūko viena otru, un viena saka: "Nu, ko tu par to domā?", bet otra atbild: "Nu jā, bet vioi tomēr ir salaulāti…", uo…

—  Ak, jā! Jā! — Robins ātri iesaucās, — vioš tiešām jutās apkaunots. — Protams… Klusu! —vioš negaidot nošoāca. —Tā sieviete…

Sekodama Robiņa skatienam, vioa ieraudzīja kādu dāmu, kas gāja netālu no vioiem. Tā spēra lielus, vīrišķīgus soļus un atbalstījās uz melnkoka spieķa. Ģērbusies vioa bija viscaur melnā, ļoti liela auguma, un kalsnums vēl vairāk izcēla garumu. Oktobra ievēroja gan vioas uzkrītoši bālo seju ar tumši apēnotajām acīm un neparasti lielo degunu, gan milzīgos briljantus ausīs, pirkstos un melnajā blūzē.

Mirkli vēlāk vioa jau bija nozudusi aiz kokiem. Tad Oktobra izdzirda, ka klaidonis vioai līdzās nopūtās.

—  Karaliene Elfrīda! Vai redzēji? Elfrīda… Svētais salmu maiss! Elfrīda — šeit?

—   Elfrīda? Vai tas ir vioas vārds?

Robins pakratīja galvu. Vioa skatiens arvien vēl kavējās pie kokiem, aiz kuriem Elfrīda bija nozudusi. Vioš izskatījās smieklīgs savā bērnišķīgajā izbrīnā.

—   Bet tas taču ir neticami? Elfrīda… Jā, to es saprotu: vioa vienmēr ir īstā vietā un laikā kā labs medību suns, kas nekad nenozaudē pēdas… Mans Dievs! Elfrīda!

—  Vai tā viou sauc? — Oktobra kļuva mazliet nepacietīga un ari ziņkārīga.

—   Nē, Lomera — lēdija Džordžina Lomera. Vioas tēvs bija marķīzs Delfors —jocīgs vecis, mūžīgi tukšs…

—  Vai tad tu viou pazīsti? —Oktobra izbrīnā iesaucās.

—  Tikai mazliet. Mēs, —vioš klusu iesmējās, —nebijām visai labās attiecībās. Un nu vioa dzīvo šajā fermā. Tātad tu nekādā gadījumā nevari turp iet.

—   Nevaru tikai tādā], ka negribu, — Oktobra pārlaboja. — Es eju uz Preskotu —tā laikam to vietu sauc? Kas tev Preskotā darāms?

—   Nekas sevišķs!

Robins uzmeta Oktobrai ne visai maigu skatienu. Viņa pēkšņi sajuta, ka kļuvusi tam par apgrūtinājumu.

—   Katrā ziņā es atsakos griezties atpakaļ, —to viņa noteica loti pārliecinošā balsī.

—   Tagad es varu mazliet atcerēties mūsu salaulāšanu, kaut arī loti neskaidri, — viņš sacīja. — Man šķiet, ka tā ir daļa no mana delīrija —vai kā nu tu to nosauksi.

To sacījis, viņš nolieca galvu uz krūtīm un tūliņ aizmiga. Oktobra uzņēmās namamātes pienākumus un apskatīja klaidoņa ceļasomu. Tur bija divi lieli kēksi, neliela kārbiņa kaltētu kliņģerīšu, trīs plāksnītes šokolādes un gabaliņš salda cepuma, kas bija rūpīgi ietīts baltā, plānā papīrā. Katrā ziņā tuvākam laikam viņi bija nodrošināti. Bez termosa bija arī plakana pudele, kuru Robins bija piepildījis ar vēso avota ūdeni.

Rokas sakrustojusi, Oktobra pacietīgi gaidīja. Nu bija viņas reize stāvēt sardzē. Šo pienākumu viņa izjuta kā kaut ko visai svarīgu. Šad tad viņa palūkojās pa zaru starpu, bet nekā aizdomīga nemanīja. Saule sāka tuvoties apvārsnim. Neskaitāmi odu bari koku paēnā uzsāka savas dejas. Kaut kur tuvumā kala dzenis.

—   Cik pulkstenis? —Viņa nemaz nebija pamanījusi, ka Robins jau pamodies.

—   Septiņi. Vai neesi izsalcis?

Viņš apsēdās tuvāk un paberzēja ar plaukstām seju.

—   Es gandrīz vai mirstu aiz izsalkuma, —viņš atbildēja, un viņi kopā ieturēja taupīgas vakariņas. Kad atlikusī pārtika bija atkal iesaiņota, Robins izstāstīja savu nodomāto ceļojuma plānu. Vēl pinris tumsas iestāšanās viņi gribēja doties ceļā, lai nokļūtu medību iecirkņa dienvidu daļā. Viņš domāja, ka tajā pusē vajag būt kādai šosejai; iespējams, ka tur garām iet arī dzelzceļa stiga, jo viņi bija dzirdējuši kaut kur tālumā lokomotīves svilpienus. Robins nosprieda, ka vislielākās grūtības tiem sagādāšot tilti, tādēļ no tiem vajadzētu pēc iespējas izvairīties. Acīmredzot viņš šajā ziņā bija daudz ko piedzīvojis. Ja aprēķini izrādītos pareizi, tad viņiem rīt

jau vajadzētu atrasties pusceļā starp Ogdensburgu un Lefliju. Sākumā Oktobra domāja, ka "Lefiija" ir kādas vietas nosaukums, bet tad uzzināja, ka tas ir cilvēks, kurš uzņemas visādus riskantus uzdevumus.

—   Leflijs ir Irs, — Robins nopietni skaidroja. — Vioa brālis kādreiz sašāva manu tēvoci —diemžēl ne nāvējoši. Tomēr vioa vājās spējas šaušanas mākslā nav sabojājušas mūsu draudzīgās attiecības. Viou mēdz dēvēt arī par Miku.

To visu vioš pastāstīja Oktobrai, kamēr vioi gatavojās tālākajam ceļam.

—  Vai Miks ir klaidoois?

—   Nē, cik zinu, tad vioš nekad nav bijis klaidonis, kaut arī es viou esmu redzējis dažādās lomās. Vai esi gatava?

Jau sāka tumst, kad vioi atstāja savu oometni. Mežs izrādījās biezāks, nekā Robins bija domājis. Pie debess spīdēja jauna mēness sirpis. Kādas pūces baigais kliedziens lika Oktobrai neviļus sarauties.

—   Nekas, es arī nobijos, — Robins viou mierināja.

Ceļš visu laiku veda lejup, un tas viou mazliet uztrauca. Pēkšoi ceļu aizšķērsoja augsts drāšu žogs. Meža dabiskajai robežai vajadzēja atrasties kaut kur tālāk, jo drātis bija oostieptas nelīdzenā līnijā no koka uz koku. Robins sameklēja piemērotu zaru un ar tā palīdzību apakšējo drāti pacēla augstāk.

—   Lien cauri! Tikai labi cieši piespiedies zemei!

Oktobra izlīda pa žoga apakšu bez sevišķām pūlēm, tikai kāda dzeloodrāts izrāva vioas mētelim plānu drānas strēmelīti.

—   Pēc nedēļas tu jau būsi īsts Penners, — Robins viou paslavēja, — noplīsusi un noskrandusi. Man tikai jāsagādā tev tukša konservu kārba.

Pats vioš izlīda cauri aizžogojumam, pat nepieskardamies drātīm.

—   Šoseja ir daudz tuvāk, nekā es biju domājis, —vioš klusu sacīja.

Tiešām, vioi drīz izkļuva klajumā, kas bija spoži apgaismots no netālu stāvošo automašīnu prožektoriem.

4

—   …malkascirtējs teica, ka vioš redzējis tos pazūdam mistera Merfija medību iecirkni. Nekustieties no vietas, kamēr nebūsim dzirdējuši tā puiša signālu viopus parkam. Un klausieties, zēni: pirmais šaušu es, uz to man ir pilnīgas tiesības —to jūs droši

54

varat man ticčt. Ja es to klaidoni ieraudzīšu, tad beigas viņam ir, un ar to diezgan! Tā kā jūs to neaizmirstu! Es runāja ar jums kā līdzīgs ar līdzīgiem. Vai nu es viņu —vai ari viņš mani…

Sams Vasers runāja ar izmeklētu un apbrīnošanas vērtu sabiedrību. Viņš aprāvās pusvārdā, jo no meža otras malas atskanēja šāviens.

—   Uz priekšu, zēni! Tikai nešaut uz jauno dāmu!

Viss bars skriešus devās augšup pa nogāzi, un Oktobra izbailēs ieķērās vīram piedurknē.

—   Atpakaļ! Es līdīšu pirmais.

Robins veikli izlīda pa drāšu apakšu un tad izrāva arī viņu, turklāt viņas mētelis tika saplēsts vēl vienā vietā.

—   Pa kreisi —ātri! Viņi nekā nezina par dzeloņdrātīm.

Vajātāji nezin kādēļ bija apstājušies.

—   Izklīst! Ed, tu ej līdz ceļa likumam, misters Elmers… Kur tad misters Elmers? Jūs, mister Elmer, palieciet tepat tuvumā!

—   Skrien! — Robins Oktobrai iečukstēja, un viņa paklausīja.

Drīz viņi sasniedza dzeloņdrāšu žogu, kas ierobežoja meža

kreiso malu. Robins drīz pārliecinājās, ka šoseja ir tukša. Viņš parāva apkšējo drāti augšup, un Oktobra šoreiz veikli izslīdēja pa tās apakšu, nemaz nepieskardamas. Turpretī Robiņam tik labi neveicās.

—   Nekas, manos svārkos viens lieks caurums nemaz nebūs pamanāms.

Eds, kuram bija pavēlēts doties uz ceļa likumu, acīmredzot negribīgi pildīja šo uzdevumu, jo nekur nebija manāms. Abi bēgli nogriezās pa labi, turēdamies cieši pie ceļmalas. Mežā atskanēja šāviens, tam sekoja otrs, trešais — un drīz vien sākās īsta šaudīšanās. Oktobra redzēja, kā viņas pavadonis kratījās smieklos.

—   Viņi tur nošaus cits citu, un galu galā man par to nāksies atbildēt, —viņš piezīmēja, un daudz netrūka, ka viņa paredzējums būtu piepildījies.

Pēkšņi viņi,sev priekšā ieraudzīja divas ugunis. Viņi nolikās guļus un cieši piespiedās zemei, kamēr auto pabrauca garām. Tad viņi piecēlās un turpināja ceļu. Oktobra nejutās visai droša. Lai aizmirstu briesmas, viņa lūdza Robiņu pastāstīt par "karalienes Elfrīdas" noslēpumu. Tomēr šajā ziņā viņš bija sevišķi atturīgs.

—  Gan jau kadu dienu tu dabūsi to zināt, — viņš teica. — Veca, labā Elfrīda!

Kādu jūdzi noskrējuši, viņi sasniedza ceļa atzarojumu. Tikko viņi bija tajā nogriezušies, Oktobra čukstoši jautāja:

—   Vai esi pārliecināts, ka mums neviens neseko?

Viņš palūkojās atpakaļ.

—   Domāju gan. Kādēļ tu tā jautā?

—   Nezinu. Varbūt esmu kļuvusi nervoza, bet man tā tiešām liekas…

Robins pēkšņi apstājās un pamāja viņai iet uz priekšu. Piespiedies pie žoga, kas stiepās gar ceļmalu, viņš vērīgi lūkojās atpakaļ. Pēc dažām minūtēm viņš atkal panāca Oktobru.

—   Neviena neredzēju; un tu?

Viņa vilcinājās.

—   Nezinu… Man izlikās, it kā es būtu dzirdējusi kādu ejam ccla viņā pusē. Varbūt tās bija tikai iedomas.

Nepilnu jūdzi tālāk stiepās dzelzceļa līnija, pa kuru pašreiz aizlocījās apgaismots vilciens, nozuzdams tālumā.

—   Šā ceļa galā laikam ir dzelzceļa pārbrauktuve, — Robins domīgi sacīja. — Mēs varētu iet pa sliedēm, tomēr neticu, ka tas mums daudz ko līdzētu. Tā mēs drīzāk nokļūtu tādā vietā, kur nemaz nevēlamies būt.

Viņi bija nodomājuši pāriet sliedēm un pameklēt otrā pusē kādu ceļu, kas stieptos līdzās dzelzceļam; bet tad izrādījās, ka ceļš, pa kuru viņi patlaban gāja, negaidot nogriežas sāņus. Ceļa līkumā tumsā viņi saskatīja augstus vārtus, aiz kuriem bija redzams kokos ieslēpies nams. Kad viņi apstājās, dārzā sāka riet ķēdē piesiets suns, no kura viņiem nebija ko' bīties. Bet drīz vien izrādījās, ka briesmas draud pavisam no citas puses, jo ceļa galā bija redzami divi prožektori, kas ar katru mirkli kļuva gaišāki un gaišāki.

Robins ātri palūkojās apkārt. Tuvumā nevienas paslēptuves. Mašīnā sēdošie nekādā ziņā nevarēja pabraukt garām, viņus neievērojuši. Gluži neapzinīgi Robins pagrieza vārtu slēdzeni, un tie klusu atvērās.

Oktobra bez īpaša pamudinājuma sekoja viņam. Viņa jau sāka pierast pie vajāšanām un aiz vārtiem bija gandrīz reizē ar Robiņu. Viņš aiz sevis aizvēra vārtus. Suns sāka riet skaļāk, nikni raustīdams ķēdi. Auto jau bija piebraucis tik tuvu, ka tā gaismā varēja pārredzēt visu dārzu. Nometušies rāpus, viņi aizlīda līdz dzīvžogam, kura ēnā varēja justies droši.

Auto apstājās. Kāds izkāpa un ar troksni aizcirta vārtus. No nama puses atskanēja vīrieša balss:

—   Vai tas esi tu, Dik?

—  Jā… Es nevarēju ātrāk, Bil. Vai dzirdēji šaudīšanos?

Grants čirkstēšana zem kājām liecināja, ka namatēvs tuvojas

vārtiem.

—   Ko? Šaudīšanos? Ak tādēļ suns rēja kā traks? Kas tad īsti noticis?

—  Tas pats sasodītais klaidonis, kas nogalinājis Litlbergas meiteni… Viņi panākuši to Merfija mežā, bet tad puiši sākuši šaut viens uz otru. Brīnums, ka neviens nav ievainots.

Balss attālinājās. Nebija šaubu, ka atbraucējs dodas atpakaļ pie sava auto. Mirkli vēlāk viņš iebrauca pa vārtiem, kuri tūliņ atkal tika aizcirsti.

—   Lai nu paliek, Dik. Sulainis iznāks novietot mašīnu.

Bija dzirdams, kā noskrapstēja atslēga.

—   Labāk jau uzmanīties, kamēr tas nelietis vazājas apkārt. Pagājušajā naktī viņš jau nozadzis kādu auto, kas vēlāk atrasts pamests kalna virsotnē. Veikls puisis! Pagaidi vēl tikai, kamēr paņemu savu somu…

—   Nāc tūlīt, pēc somas atsūtīsim sulaini.

Abi runātāji iegāja namā.

—  Arā —cik ātri vien spēj! —Robins čukstēja. Oktobra vēl nekad nebija redzējusi viņu tik uztrauktu. — Paej kādu gabalu uz dzelzceļa pusi un gaidi mani tur.

Viņa izlīda no savas paslēptuves un, bez trokšņa atvērusi vārtus, izgāja uz ceļa. Viņa domāja, ka Robins atkal grib zagt auto; droši vien tas arī būtu noticis, ja vien mašīna nebūtu aizslēgta.

Oktobra nogriezās pa labi un nogāja kādu§ divsimt metrus, bet tad viņai pēkšņi uzmācās šaubas. Nams taču bija atradies kreisajā pusē; vai tiešām viņa būtu sākusi iet nepareizā virzienā? Viņa apstājās un mirkli pārdomāja. Caur kokiem pamirdzēja vilciena ugunis. Tātad tomēr pareizi…

Viņa bija noskrējusi jau labu gabaliņu, kad pēkšņi priekšā pamanīja cilvēkus. Katrā ceļa pusē stāvēja pa vienam vīram — nekustīgi kā akmens stabi. Oktobrai sirds pamira, uz mirkli aizrāvās elpa. Viņa pagriezās atpakaļ, lai dotos pretim Robiņam un brīdinātu to, bet šajā mirklī abi svešinieki aizstājās ceļā.

— Mēs lūdzam piedošanu, godātā kundze!

Tas bija Sarkanbārdis — viņa balsi Oktobra būtu pazinusi starp tūkstošiem.

8

—    Labu nakti, — Oktobra sacīja un gribēja paiet garām, bet kāda spēcīga roka sagrāba viņu aiz elkoņa.

—  Vai tālu iesiet, godātā kundze?

—   Nē, pie… mājup. Lūdzu, laidiet mani vai arī es saukšu… brāli!

—  Nemaz nezināju, ka jums ir arī brālis. Vai tu to zināji, Lenij? Domāju, ka jums ir tikai vīrs. Kur gan viņš pašreiz varētu būt?

—   Nesaprotu, ko jūs gribat teikt, — viņa runāja ļoti skali, lai Robins varētu sadzirdēt. Bet tad viņu pārņēma izbailes. Ja nu Robins tiešām izdzird un steidzas viņai palīgā? Šie vīrieši viņu vajāja; viens no viņiem bija bīstamais nažu sviedējs…

—   Kā tad nu paliek? Neviens negrib darīt jums nekā ļauna; vai ne, Lenij?

—   Pareizi, — Lenijs apstiprināja.

—   Nāciet taču atpakaļ pie sava tēvoča, godātā, — Sarkanbārdis turpināja. — Protams, mēs gan neesam piemērota sabiedrība jums, kas esat pieradusi būt kopā ar savu eleganto laulāto draugu, tomēr man šķiet, ka būs labāk, ja nāksiet mums līdzi; vai ne tā, Lenij?

Viņa ievēroja, ka abi klaidoņi visu laiku nervozē. Likās, ka viņi sagaida uzbrukumu, bet nezina, no kuras puses tas nāks. Tad viņa pamanīja revolveri, kas iemirdzējās zvaigžņu atspīdumā.

—   Nāciet! — neatlaizdams pirkstus no Oktobras elkoņa, Sarkanbārdis vilka viņu sev līdzi. Ne vārda neteicis, Lenijs pagriezās un viņiem sekoja. Zvaigznes spoguļojās naža asmenī, ko viņš turēja starp lielo un rādītāja pirkstu.

—  Vai kāzu ceļojums bija patīkams, godātā?

—   No kā jūs baidāties? —Oktobra jautāja. —Vai tiešām jums jārāpo atmuguriski kā vēzim? Ja mans virs tagad jūs nošauj, jūs varat uzkrist man virsū!

Viņa dzirdēja, ka Sarkanbārdis iesmējās, tomēr šie smiekli neskanēja visai dabiski.

—   Vai dzirdēji, Lenij? Kā tu domā —vai šeit nav pietiekami daudz cilvēku, kas labprāt vēlētos iepazīties ar šis dāmas laulāto draugu — ko, Lenij?

—   Pareizi! — Lenijs piebalsoja.

—  Viņam ir ierocis, vai ne, godātā? Es varu derēt, ka…

—   Sargieties! — kaut tas būtu maksājis viņai dzīvību, Oktobra tomēr nespēja noturēties, viņu nepabaidījusi. Lādēdamies Sarkanbārdis palēca malā. Mirkli viņa jutās brīva, bet tad klaidonis atkal satvēra viņas elkoni.

—   Kas tās par muļķībām, klaidoņa kundze? Vai domājat, ka mēs dzenam ar jums jokus?

Viņš runāja skaļi un nikni. Viņi sāka iet ātrāk, un abi klaidoņi pie katra soļa grozīja galvu, uzmanoties no negaidītiem uzbrukumiem.

—  Gan jau mēs viņu atradīsim — par to nerūpējieties, cienītā. Kaut kur tepat tuvumā viņam jābūt, vairāk mums neko nevajag zināt. Ceļu krustojumu apsargā divi vīri. Ceru, ka vēl pirms rītausmas varēsim jūs aizvest uz morgu, kur varēsiet apskatīt sava laulātā drauga mirušās atliekas; vai nav tiesa, Lenij?

—   Pareizi! — Lenijs norūca.

—   Ar ko jūs īsti nodarbojaties? Vai esat bandīti vai tikai blēži?

—    Kas gan jums nāk prātā…

—   Droši vien bandīti, —viņa pamāja ar galvu. — Čikāgā tā ir vislētākā prece. Kāds man stāstīja, ka tur viņus varot dabūt par smiekla naudu.

Arī Sarkanbārdim bija savs lepnums — Čikāga bija viņa dzimtā pilsēta.

—   Klausieties, jūs… Kas man labs diezgan, būs labs arī… Kas jums gan nāk prātā? Lēta prece! Tas man patīk; ko, Lenij?

—   Pareizi! — arī šoreiz Lenijs viņam piekrita.

Viņi jau bija iznākuši uz galvenā ceļa, kur atklājās neparasta aina. Garā rindā cieši viena pie otras stāvēja automašīnas. Ceļmalā, neliela pakalna piekājē, bija sakurts milzīgs ugunskurs, kura liesmas šāvās augstu gaisā. Patiesībā uguns nemaz nebija vajadzīga, jo nakts bija pietiekami silta. Tomēr šis grandiozais apgaismojums visam piešķīra svinīgāku iespaidu, mezdams dīvainas ēnas uz nopietnajām sejām, atspoguļodamies šauteņu stobru mirdzumā un likdams iekvēloties mistera Elmera milzīgā kabatas pulksteņa sudraba vākam.

—  Bez ceturkšņa vienpadsmit. Manuprāt, laiks doties atpakaļ uz Litlbcrgu. Sam, man liekas —viņi izslīdējuši mums no rokām. Esmu gandrīz pārliecināts, ka Oktobra ir beigta, —tas tiešām botu pats labākais mums visiem!

Misters Elmers uzlūkoja vienīgo sievieti šajā sabiedrībā. Arī tagad viņas vaigi bija piepūtušies, bet žokli darbojās bez pārtraukuma. Viņa tikai kratīja galvu, un asaras sāka plūst pār vaigiem, tomēr žokli turpināja malt.

—   Bet malkascirtējs esot viņus redzējis, — Sams iebilda.

Viņš sēdēja, sakrustojis kājas un atbalstījis zodu rokās. Uz

kājām tam bija nolikta šautene, kuras stobru misis Elmera jau divas reizes bija uzmanīgi pabīdījusi prom no sevis.

Sams cieši lūkojās ugunskura liesmās. Viņa seja bija pietvīkusi, uzacis drūmi sarauktas.

—   Man būtu vajadzējis viņu nogalināt, — viņš dobjā balsī turpināja. — Jau pirmo reizi, kad viņu redzēju, man bija kāda dīvaina nojauta… Jā, liktenis!

Kāds iejautājās, vai ilgi vēl būšot jāgaida, kamēr izdzisīs šis sasodītais ugunskurs. Kāds cits izteicās, ka mierīgi varot to atstāt degam. Daži meklētāji jau bija atgriezušies pie savām automašīnām.

. Misters Elmers atkal palūkojās pulkstenī.

—   Neviens mums neko nevar pārmest, —viņš mierīgi sacīja, — Pie visa vainīga Oktobra pati. Atceros — reiz, kad gribēju viņu pārmācīt, viņa apsēdās uz akas malas un teica: "Ja tu man pieskarsies, es ielēkšu akā!". Lūk, tāda bija Oktobra!

Sams nicinoši savilka degunu. Viņš sevi uzskatīja par vakara varoni un vadoni, jo atzina sevi par galveno upuri. Viņam bija tiesības neatzīt neviena cita spriedumus par Oktobru, un to viņš arī darīja.

—        Šoreiz viņa patiesi ir ielēkusi, — viņš rūgti sacīja. — Paliek vēl tikai viens nenoskaidrots jautājums: vai tas viss nebija jau iepriekš sagatavots? Visai aizdomigi ir tas, ka kāzu rītā vioa man sacīja: "Vīrs paliek vīrs. Es tikpat labi precētu kādu klaidoni kā tevi!"

Šī jaunā teorija nepatīkami aizskāra Endrjū, un pat misis Elmeras žokli uz brīdi pārtrauca savu darbu.

—   Galvenais jautājums ir tas: vai viss bija jau iepriekš sagatavots? — Sams turpināja, kaut arī klausītājiem šīs domas atkārtošana bija jau apnikusi. —Vioa bija tur… sēdēja ceļmalā. Vioiem taču vajadzēja vienam otru redzēt.

Te Sams pacēla galvu, un vārdi sastinga vioa lūpās. Sarkanbārdaino vīru, kas pašreiz pienāca pie ugunskura, vioš nepazina, turpretim meiteni saplosītā mētelī, kas vioam sekoja, vioš pazina loti labi. Satvēris šauteni, vioš platām acīm lūkojās Oktobrā.

Misters Elmers streipuļodams piecēlās.

—  Oktobra! — vioš iesaucās, tad apklusa, nezinādams, kā turpmāk pret viou izturēties. Vioam Oktobra nekādā zioā nebija pazudusi meita vai avs, kas atgriezusies ganāmpulkā. Šajā mirklī vioš skaidri saprata, ka šī meiteoe vioam bijusi tikai kaķe, kas nebija ļāvusi sevi noslīcināt.

Misters Sams Vasers vispirms apsvēra stāvokli no visām pusēm. Tad, šauteni rokā sažņaudzis, vioš paspēra trīs solus uz meitenes pusi un nostājās piemērotā pozā.

—  Tu esi atgriezusies, Oktobra? —vioš oopietni jautāja.

—   Misis Bosēra, —vioa salti pārlaboja. — Es esmu precējusies.

Šī piezīme lika vioam saviebties un izjauca nodomāto teikumu,

kas varbūt būtu kļuvis liktenīgs. Tā vietā vioš sacīja:

—     Precējusies… Jā! Vai tas nav smalki? Vai tad tu nemaz nekaunies, Oktobra Džonsa? Ne par kādu naudu es negribētu būt tavā vietā! Vai tad tiešām tev nemaz nav kauna?

—   Pielūko, ka nedabū histēriju! — Oktobra viou brīdināja. — Un tad vēl — nesauc mani par Džonsu — no tā vārda esmu tikusi vaļā uz mūžu.

Misis Elmera pa to laiku ar pūlēm bija piecēlusies. Vioa zioāja, kā sievietai šādā gadījumā jāizturas. Vioas galva noliecās uz priekšu, un sejā parādījās tā sāpīgā pārsteiguma izteiksme, ar kādu tā mēdza saoemt visas dzīves grūtības.

—   Oktobra! — viija skumji izdvesa. — Ak, Oktobra!

Misters Vasers pēkšņi atcerējās savus līgavaiņa pienākumus un

tiesības.

—   Nejaucieties citu darīšanās! — viņš skarbi aizrādīja. — Oktobra pati savārījusi sev šo putru.

Misis Elmera uzmeta viņam iznīcinošu skatu.

—   Bet es vēlētos zināt… —viņa iesāka.

Misters Elmers ieklepojās.

Klausītāji mulsi novērsās, izrādīdami pēkšņu interesi viens par otru. Gan jau vēlāk viņi tāpat visu uzzinās, tātad — nebija ko steigties. Vienīgi Sams, kam nekas labāks nebija ienācis prātā, arvien vēl stāvēja sakrustotām rokām un nekustējās no vietas.

—   Sam! — misters Elmers maigi sacīja.

—          Vai tas bija jau iepriekš sagatavots? Man tas jāzina! — misters Vasers kliedza. — Es to gribu dzirdēt, un tad man pietiek!

—   Sam! — arī misis Elmera uzmeta zīmīgu skatienu pārējiem klātesošajiem.

—   Man vienalga, lai kas arī to nedzirdētu! — Sams bija pazaudējis katru sajēgu. —Vai tas bija iepriekš norunāts?

—    Mister Vaser junior, — Oktobras balss skanēja medussaldi, — vai jūs nepaietu tālāk? Misis Elmera vēlas izrādīt savas mātes jūtas pret mani.

Sams platām acīm lūkojās viņā. Misis Elmera izslēja muguru. Viņas maigākās jūtas bija sadragātas.

—   Tas man atkal atgādina tevi, Oktobra! Tu vienmēr iedomājies visļaunāko! Un tas pēc visa tā, ko misters Elmers darījis tavā labā! Un es… es, kas pat sakravāju tavu rokassomu! Kaunēties tev vajadzētu! Bet tu vēl smejies par to visu!

Nojauzdams tuvojošos ķildu, misters Elmers paspēra soli tuvāk. Viņš gribēja izteikt savas domas, kuras pa to laiku bija izdomājis. Bet Oktobra viņu pārtrauca:

—   Es saku visu klātbūtnē, ka esmu apprecējusies pēc pašas vēlēšanās. Lielākā dala no jums to jau zina, bet dažiem varbūt vēl nebija zināms.

—   Iepriekš sagatavots! — Sams iešņācās starpā.

—   Es apprecēju savu vīru pilnīgi skaidrā apziņā, jo vērtēju viņu augstāk par Samu Vaseru. Vai sapratāt? Un es nenožēloju savu izvēli! Kādreiz es sacīju: "Virs paliek virs!"; bet tas tā nav. Ir viri, kas daudz vērtīgāki par citiem. Mans vīrs, piemēram, ir daudz vērtīgāks par misteru Samu Vaseru.

Vioa palūkojās apkārt pēc Sarkanbārža, bet tas bija pazudis.

Robins droši vien gaidīja viņu krustceļu tuvumā… Pēkšņi viņai ienāca prātā kāda doma.

—   Varbūt jūsu vidū ir kāds džentlmenis, kas savā automašīnā aizvestu mani uz vietu, kuru es vēlāk nosaukšu?

Atsaucās vismaz ducis, kas labprāt izdarītu viņai šo pakalpojumu. Nakts bija sākusies daudzsološāk, nekā varēja beigties. Bet smieklīgums ir ļaunāks par nāvi, un situācija pašreiz draudēja kļūt smieklīga.

Sams Vasers varonīgi metās cīņā.

—  Tu brauksi atpakaļ uz Litlbergu — par citu neko nevar būt ne runas! Nekaunības gan tev netrūkst! Vai tu domā, ka mēs ļausim tev iet pie kaut kāda klaidoņa? Ko jūs par to sakāt, zēni? Protams, tev jānāk mums līdzi. Mēs taču neļausim, ka citi smejas par mums.

Šie vārdi atstāja izšķirošu iespaidu. Varoņu gars no jauna pārņēma visus. Viņi taču neļaus citiem smieties par sevi!

Oktobra bija zaudējusi. Viņa bija tuvu izmisumam — nevis sava stāvokļa, bet Robiņa dēļ, kurš palika viens. Protams, arī senāk viņš bijis viens, bet tagad tas bija pavisam kas cits. Varbūt viņa nekad vairs viņu neredzēs. Par to domājot, viņai sirds sažņaudzās sāpēs. Ne jau tādēļ, ka viņa to mīlētu… Viņi vienkārši viens no otra nu bija nešķirami… Kādēļ tā? Viņa šūpoja galvu, tomēr noteikti zināja, ka tā tas tiešām ir.

Sarkanbārdis? Viņa pūlējās saskatīt cauri tumsai, kas viņu šķīra no ceļa. Tur stāvēja vairāki vīrieši, bet Sarkanbārža starp tiem nebija.

—   Šodien tu vēl vari kopā ar misis Elmeru un mani braukt mājup, —Endrjū skarbi sacīja. —Varbūt rit… nu, varbūt tas pustrakais advokāts Pfīfers pieņems tevi pie sevis. Klausies, Oktobra, tu visu vari izstāstīt misis Elmerai.

—   Vai tad Litlbergā tik ziņkārīga? — Oktobra nevainīgi jautāja.

—   Misis Elmerai — es sacīju! Viņa ir sieviete, Oktobra! —to viņš piebilda ļoti nopietni.

—  Šis mājiens bija gluži lieks, mister Elmer, — Oktobra atbildēja.

Stāvoklis kļuva ar katru bridi saspīlētāks.

Tas bija bezgalīgs brauciens. Oktobra sēdēja vecās, grabošās automašīnas vienā stūri, misis Elmera — otrā.

Oktobra atrāvās no savām pārdomām, kad auto jau tuvojās "Bērzumuižai". Vecā istaba, mūžīgi tikšķošais pulkstenis ar rozēm izkrāsoto ciparnīcu, pagaldē saritinājies tas pats dzeltenais kaķis… Viss nams oda pēc puvuma — daudz sliktāk nekā zviedra mājiņas virtuvē.. īstenībā ari šeit derētu iedzīt griestos lielu kāsi, lai kādai salauztai sirdij sagādātu ātrāku un vieglāku pāreju citā, labākā pasaulē, kur klaidoņiem līdzīgi eņģeli, rokās saķērušies, lidinās caur smaržīgiem mežiem.

Ne jau nu mīla… tā taču nebija mīla? Viņa pēkšņi skali iesmējās. Misis Elmera uzmeta viņai īsu skatienu, cerēdama, ka šie smiekli norāda uz sabrukuma tuvošanos.

—  Tev tiešām ir par ko smieties, — Sams, kurš arī bija atbraucis viņiem līdzi, sacīja. —Tev vajadzētu…

—  Apklustiet! — Oktobra pamāja ar roku, it kā atgaiņādamās no uzmācīgas mušas. — Ejiet mājās! Jums nav nekāda ločus standi, Sam Vaser. Nav arī nekāda pamata šeit uzturēties. Kā varbūtējam līgavainim vēl bija zināmas tiesības būt šeit, bet tagad…

Misters Elmers domīgi košļāja lūpas un beidzot nāca pie atziņas, ka Oktobrai šajā ziņā ir taisnība. Arī viņam Sams jau bija apnicis. Bez šaubām, Oktobra bija traka un nepateicīga, bet šoreiz viņai bija taisnība. Pat Samam vajadzētu to atzīt.

—  Tātad man šī lieta ir galīgi izbeigta, — misters Vasers sacīja, ciešāk savilkdams jostu. — Es neticu, ka mēs vēl kādreiz tiksimies. Ej tu savu ceļu, es iešu savu. Jā, es neļaunojos uz tevi, Oktobra. Es atstāšu Litlbergu… aizbraukšu kaut kur… uz Eiropu… Bet, pirms aizeju, es gribētu sacīt vēl tikai vienu…

—  Zinu —esmu jau lasījusi: jūs piedodat man; jūs cerat, ka es kļūšu laimīga…

Viņš tomēr nepaguva pateikt.

—  Nekā tamlīdzīga es negribēju teikt, — Sams samulsis pretojās. — Protams, mana laime ir zudusi, mana dzīve sadragāta — un tu par to vēl vari smieties!

—Man šķiet, ka būtu labāk, ja tu tagad ietu, mīļais Sam, — misters Elmers sacīja, atvērdams viņam durvis.

Sams paraustīja savus šauros plecus un, knipjus džeza takti sizdams, izgāja no istabas. Pa ceļam viņam ienāca prātā kāds lielisks teikums, ar kuru viņam īstenībā būtu vajadzējis atbildēt uz Oktobras piezīmi par viņa ločus slandi, —arī Sams nebija uz mutes kritis!

Pēc viņa aiziešanas istabā iestājās nepatīkams klusums. Oktobra sēdēja šūpuļkrēslā. Misis Elmera sakrustotām rokām vēroja vīru. Endrjū Elmers, kuru uztrauca priekšā stāvošā muižu īpašnieku sanāksme, skrūvēja lampas degli ar tādu uzmanību un rūpību, kā to dara cilvēks, kas pūlas izvairīties no visām citām domām, koncentrējot prātu uz vienu vienīgu priekšmetu. Zviedriete Lena, kalpone, uz pirkstgaliem ienāca istabā, ienesdama uz paplātes milzīgi lielu sudraba kafijas kannu un tases. Tikpat klusu viņa atkal izgāja, pārliecināta, ka viņas kafija palīdzēs ģimenei atrast ceļu uz kompromisu.

Misis Elmera salēja kafiju tasēs.

—  Tava istaba kārtībā, — viņa sacīja. —Nezinu, ko lai saku ļaudīm,— tiešām nesaprotu!

Neskatīdamās viņa pasniedza Oktobrai tasi. Oktobra mehāniski paņēma to un, domās nogrimusi, sāka dzert karsto šķidrumu. Varbūt tā nemaz nebija taisnība, ka pie dzelzceļa pārbrauktuves nolikta sardze. Vieni meli vairāk vai mazāk — tas droši vien Sarkanbārdim bija vienalga. Un turklāt Robins taču bija tik uzmanīgs. Viņš pat tumsā redzēja lietas, ko viņa nespēja saskatīt… Tātad zviedrs tomēr bija pakāries pie tā paša kāsīša. īstenībā tur nekā smieklīga nebija, bet viņa tomēr smaidīja, un misis Elmera, kas vērīgi sekoja Oktobras sejas izteiksmei, juta, ka sirdī sāk vārīties dusmas.

—  Man prieks, ka tu vēl spēj smieties, Oktobra, bet misters Elmers un es…

—  Vai tiešām es smējos? —viņas balsī bija dzirdama gandrīz nožēla. Misis Elmera nekad vēl nebija ko tamlīdzīgu piedzīvojusi. — Es domāju… par ko citu. Man gan laikam būs jāpaliek tepat? Vai es nevarētu sev noīrēt istabu viesnīcā?

65

Tas bija priekšlikums, pret kuru misteram Elmeram bija loti noteikti iebildumi.

3 636

—  Viesnīcā? Un kas gan samaksās tavus viesnīcas rēķinus, Oktobra? Tev taču nav naudas. Viesnīcā…

Šī bija pirmā reize, kad tika pieminēta viņas nabadzība. Savā ziņā tā bija vispamācošākā piezīme, kādu jebkad misters Elmers bija izteicis.

—  Ak, tā, man nav naudas — vai tā ir? — viņa tikko atturējās, nepiebildusi "Lenij".

—  Pareizi! — Misters Elmers apstiprināja, gluži neapzināti spēlēdams mazā, resnā nažu mētātāja lomu.

Pie durvīm kāds klauvēja. Laulātie draugi saskatījās.

—  Ja tas ir Sams, tad saki, lai viņš nāk rīt, — misters Elmers norūca.

Misis Elmera izgāja. Salona durvis bija pietiekoši biezas, lai noslāpētu katru skaņu, kas bija klusāka par lauvas rēcienu. Seju rokās paslēpusi, Oktobra viegli šūpojās savā krēslā, pār kura atzveltni bija pārmests viņas saplīsušais mētelis. To uzlūkojot, viņa izjuta dīvainu prieku. Ikviens pušums un traips atgādināja viņai kādu notikumu no pārdzīvotās dēkas.

Durvis atvērās, un tajās parādījās misis Elmera. Smaids viņas sejā liecināja par apmeklētāja svarīgo sabiedrisko stāvokli.

—   Lūdzu, ienāciet, mans kungs.

Kungs sekoja viņai pa pēdām. Tas bija slaika auguma cilvēks vakartērpā. Viņa sniegbaltais krekls un melnā kaklasaite bija nevainojami, bet bikses — mazliet par īsām, tā ka starp jostu un vesti rēgojās pāris centimetru plata krekla strēmelīte. Viņam bija īsas Osiņas un neliela vaigubārda.

—   Valsts policijas kapteinis Selivans, —viņš stādījās priekšā.

—   Vai šī ir tā jaunā dāma?

Kad viņš pastiepa roku pret Oktobru, kļuva redzami centimetri astoņi no viņa aprocēm — ari svārku piedurknes bija par īsām.

—   Es ierados no Vašingtonas speciālā uzdevumā, — kapteinis Selivans paskaidroja. — Mana dāma, likuma vārdā jūs esat apcietināta.

Oktobra pamāja ar galvu. Viņai nebija, ko jautāt.

—   Paņemiet savu mēteli… Vai jums mājās ir mazliet pārtikas?

—   Pēdējais jautājums bija domāts misis Elmerai. Viņa pamāja ar galvu, jo neatrada īsto vārdu atbildei. — Sieru, desu un tā tālāk.

— Kapteiņa Selivana skatiens apstājās pie kafijas kannas. — Arī kafiju. Mums tāls ceļš priekšā.

—    Apcietināta? — Misters Elmers beidzot atguva balsi.

—    Apcietināta, —kapteinis Selivans atbildēja. — Apvainota noziegumā, kas paredzēts 29. likuma pantā.

Misis Elmera nozuda virtuvē, bet apbrīnojami drīz atgriezās ar grozu, kas bija piekrauts dažādiem ēdieniem.

—    Vai jums ir pudeles — vislabāk — viena liela pudele?

Misis Elmera atkal iegāja virtuvē un atnesa no turienes lielu

pudeli. Kapteinis Selivans piepildīja to līdz pusei ar kafiju un pielēja pienu. Pagrābis divas saujas cukura, viņš iebēra to savu svārku kabatā. Viņa nopietnība bija gandrīz uztraucoša.

—    Apcietināta? Bet, lūdzu… Apcietināta?

Policijas kapteinis uzmeta misteram Elmeram īsu, bet bargu skatienu un paņēma pār krēsla atzveltni pārmesto Oktobras mēteli.

—  Vai tas jūsu?

Oktobra pamāja ar galvu un bez pretošanās piecēlās.

—    Nāciet! — kapteinis pavēlēja, paņemdams no galda arī divas tases. Vienā rokā viņš turēja grozu, bet otrā —pudeli. Kāds ābols izvēlās no groza, un viņš noliecās to pacelt.

Krahh!

Vīle viņa svārku mugurā neizturēja šādu spiedienu, un kļuva redzama dala sniegbaltā krekla.

Oktobra paklausīgi sekoja policijas ierēdnim. Vārtu priekšā stāvēja neliels auto ar iedarbinātu motoru. Viņi iekāpa automašīnā, kura neatstāja visai patīkamu iespaidu.

—   Bet, kaptein, — misis Elmera, kas bija pavadījusi viņus līdz vārtiem, sacīja, — tas taču nemaz nav piemērots automobilis tik tālam ceļam!

—   Tā tikai izskatās, — kapteinis Selivans mierīgi paskaidroja.

Auto čīkstēdams izbrauca cauri Litlbergai un izkļuva atkal uz

pazīstamā ceļa.

Oktobra apmierināta nopūtās.

—   Tu esi brīnišķīgs! — viņa izdvesa.

9

Četrdesmit jūdzes tālāk kāds bezgala saniknots jauneklis tajā pašā laikā zvanīja policijai:

—    … brūns ādas čemodāns ar monogrammu "R.T." Kā? Es taču jau sacīju jums… Jau stundām es atkārtoju jums vienu un to pašu! Klausieties, pierakstiet, lūdzu: brūns ādas čemodāns, tas bija piesiets manam auto aizmugurē. Saturs: smokings, bārdas dzenamie piederumi… Un dažādi citi piederumi, bez tam vēl zīda pidžama.

Automobilim uz priekšu traucoties, Robins stāstīja:

—    Pidžama man bija lieka, to es izmetu kādā pļavā, nu man pavisam žēl; bikses tu varētu valkāt šalles vietā, bet bārdas dzenamais aparāts — žēlīgā debess! Ak, kā tas sāpēja!

Auto viņš bija nozadzis no to rindas ugunskura tuvumā. Neviens nebija redzējis to pazūdam, jo tas bija atradies pašā rindas galā. Litlbergas jauniešiem šajā ziņā bija komunistisks ieradums: ja Eda automobilis bija sabojājies, viņš bez vārda runas sēdās Džo mašīnā un brauca, nemaz nedomādams prasīt atļauju. Varbūt Robiņa paņemtā automobiļa likumīgais īpašnieks pašreiz gulēja, nenojauzdams nekā ļauna par sava auto likteni.

—   Bet skūšanās… auksts ūdens, spoguļa nav — mana seja šādā stāvoklī!

—    Vai tu redzēji, kā mani aizveda? — Oktobra jautāja.

—  Jā — tu pagāji man tieši garām. Bet kā tad tas viss īsti notika?

Oktobra sāka stāstīt par Sarkanbārdi, bet šo epizodi viņš jau pats bija redzējis.

—    Neatradis tevi noteiktajā vietā, es tūlīt sapratu, ka esi aizgājusi pretējā virzienā. Man nācās brītiņu uzkavēties, lai paķertu līdzi čemodānu. Ņu man mugurā ir zīda veļa, un es pats sev izliekos kā karalis!

Viņa nekā nejautāja. Ceļu krustojumā, kur bija iegūts čemodāns, Robins nogriezās. Braucot gar namu, kur sašutušais auto un čemodāna īpašnieks bija gatavs nolādēt policiju un tās nespējību, Robins notālēm raidīja savu pateicību par iegūtajām ērtībām.

Sarkanbārdis tikai daļēji bija melojis. Krustceļā tiešām stāvēja

sargs ar šauteni rokā. Pamanījis automašīnu, viņš uzsauca: — Vai jums ir…

Teikuma beigas viņi vairs nedzirdēja.

—   Ar labu nakti! — Robins norūca, kad viņi bija pāri sliedēm.

—              Es gan labāk būtu izvēlējies kaut ko neuzkrītošāku par smokingu, — Robins sacīja. — Bet dāvātam zirgam zobos neskatās. Es sev liekos kā pats Velsas princis. Un, tā kā mēs mēdzam iziet tikai naktīs, tad vakartērps maniem apstākļiem ir pats piemērotākais. Vai tu nobijies, kad es ierados?

—             Es tevi uzreiz pazinu — protams, no pirmā acu uzmetiena pazinu! — Oktobra viņu kaitināja. *

—            Tā jau es domāju… Hallo! — viņš pēkšņi pagrieza galvu un atskatījās.

—    Kas noticis? — viņa jautāja.

—            Ceļmalā gulēja kāds cilvēks. Vai nezini, uz kuru pusi Sarkanbārdis aizgāja, šķiroties no Litlbergas varonīgās jaunatnes?

To viņa nezināja. Robins apsvēra visas varbūtības.

—             Viņš ir uzminējis, ka es gribu doties uz dzelzceļa pusi, viņš beidzot sacīja. — Varbūt viņš pat domā, ka esmu jau aizbraucis tālāk. Es labprāt vēlētos zināt, ko gan par to visu domā Elfrīda… un Gusts.

Par to Oktobrai nebija ne jausmas.

—            Tas tālumā izskatās gluži pēc krustceļa, — Robins sacīja,'— Kā būtu, ja mēs nobrauktu malā, izdzēstu ugunis un paēstu? Mūsu vecos pārtikas krājumus man nācās pamest, nu es mirstu aiz izsalkuma.

Bet krustceļš izrādījās šoseja, un tur negadījās nevienas atgūtai piemērotas vietas. Nobraukuši vēl dažas jūdzes, viņi atrada kādu sānceļu, kas veda uz vientuļu fermu. Rietumos debesis sārtojās vieglā blāzmā — tuvumā katrā ziņā vajadzēja būt kādai lielai pilsētai vai fabrikai.

—            Ogdensburga nevar vairs būt tālu, — Robins sacīja, attaisīdams kafijas pudeli.

Oktobra nejutās izsalkusi, tomēr paēda kopā ar viņu.

—             Ja mēs varētu automobili kaut kur noslēpt, tad tu varētu tajā izgulēties, — viņš sprieda. — Arī sega mums ir… Tātad tu tūliņ pazini mani, kad es iedejoju salonā?

Kā likās — Robins tādēļ tik bieži pieminēja šo apstākli, ka viņam bija patīkami dzirdēt, ka Oktobra to uzreiz pazinusi.

—             Elmers, pats par sevi saprotams, griezīsies policijā. Uz beigām viņš jau kļuva diezgan aizdomīgs. Elfrīda ļoti labi pazīst manus ieradumus; es tikai gribētu zināt, vai arī Gusts ko nojauš.

—    Attiecībā uz ko?

—   Par to, ka esmu izpratis viņu spēli.

Viņa nolika pusizdzerto tasi zemē.

—             Kādu noziegumu tu īsti esi pastrādājis? — viņa jautāja. — Es zinu, ka tu zodz automašīnas. Bet ko tu esi tādu izdarījis, kas ir nopietni pret likumu? — Un, kad Robins tikai pasmaidīja, viņa turpināja: — Nē, es runāju pavisam nopietni. Varbūt, ka tu esi aizvedis Gusta sievu? — Viņai likās dīvaini, ka tik grūti nācās izteikt savas aizdomas vārdos. — Saki, vai tu to esi izdarījis?

—            Lai Dievs pasargā! — viņš svinīgi noteica. — Gusts nedzīvo kopā ar savu sievu. Man šķiet, ka viņa neieredz tā māti.

—        Vai Elfrīda — tā sieviete ar smieklīgo degunu —ir viņa āte?

—      Jā, deguns viņai katrā ziņā ir dīvains. Patiesībā Gusta māti uc par Džordžinu. Viņa ir visu neiespējamību iemiesojums, bet

jāji un medīt viņa prot pasakaini! īsta sportiste!

Oktobra samulsa.

ļ— Bet man likās, ka viņa ir nepatīkama sieviete. Vai Elfrīda nebija diezgan… briesmīga?

VŠausmīga, — Robins nopietni apstiprināja. — Vai neatceries, ko Viņa izdarīja ar Aselvoldu, kad tas savās greznākajās drēbēs iejāja Kenigsburgā?

—             Nē, neatceros! — Oktobras balss skanēja skarbāk nekā citkārt, taču Robins viņu tūliņ atbruņoja.

—             Kādu dienu es tev pastāstīšu par to visu, — viņš sacīja. — Anglosakšu vēsturē es esmu liels speciālists. Bet nu mums jāatrod kāda droša paslēptuve.

Viņš izkāpa un iedarbināja motoru. Kādu jūdzi nobraukuši, viņi sasniedza vietu, kur ceļš sadalījās trīs mazākos celiņos. Robins izvēlējas vidējo. Drīz viņi ceļmalā ieraudzīja kādu drūmu ēku. Dzeloņdrāšu žogs ap to vietām bija sagāzies, bet citur vispār nebija.

Starp automobili atrastajām lietām bija ari kabatas baterija, ar kuru apbruņojies, Robins devās izlūkojumā.

Visa nama priekša bija piesvaidīta tukšām mucām, kuru starpās auga kupla zāle. Viss bija drūms un nolaists. Ēkas logi bija izdauzīti, un uz melnajām durvīm rēgojās kāds ar krītu uzrakstīts vārds, kas vairs nebija salasāms.

Robins uzmanīgi pārkāpa pāri atkritumu kaudzēm, pagriezās ap stūri un gāja tālāk. Beidzot viņš nokļuva pie kādas vienstāva piebūves. Acīmredzot tur bijis birojs celtnes būvdarbu vadītājiem.

Sataustījis nelielas durvis, Robins mēģināja tās atvērt, kaut bija gandrīz pārliecināts, ka tas neizdosies. Pārsteigts viņš juta, ka durvis veras viegli — pat pārāk viegli, jo kāds no iekšpuses tās vēra vaļā. Robins atkāpās soli atpakaļ, tajā pašā mirklī izraudams no kabatas revolveri.

Baterijas gaismā viņš redzēja nācēju un uzreiz pazina to. Tas bija tas pats mazais vecītis, kuru viņš savā kāzu naktī bija redzējis netālu no zviedra būdas. Vecais sarauca uzacis.

—    Es taču tevi esmu kaut kur jau redzējis, Penner; vai nav tiesa? —viņš runāja klusā balsī, it kā bīdamies kādu traucēt. — Mani un "O" kāds bullis izmeta no vilciena, — viņš čukstēja,— un tā mēs apmetāmies šeit.

Viņš palūkojās pār plecu istabā, tad iznāca ārā un klusiņām pievēra aiz sevis durvis.

—  Es gan laikam esmu maldījies. — No izrunas varēja spriest, ka viņš bija izglītots cilvēks.

Kanādietis — Robiņa jutīgā dzirde uztvēra.

—    Es nevarēju jūs labi saredzēt —gaisma apžilbināja mani. Hm…

Viņš uzlūkoja Robiņu savām tuvredzīgajām acīm.

—  Hm! Kā redzu, jūs esat pārģērbies vakariņām. Mode pēdējā laikā stipri mainījusies. Balts krekls, piemēram, senāk bija pavisam neparasti.

Viņa netīrie pirksti aptaustīja smokinga audumu.

—  Tas taču ir interesanti, — viņš pakratīja kailo galvu. — Laikam tas bija 1890. gadā, kad es pēdējo reizi…

Tas, ko mazais vīriņš bija pateicis un ari viņa izruna Robiņu ieinteresēja.

—  Tas bija vēl pirms gadījuma ar Jūliju, — vecais džentlmenis turpināja, nogrimis atminās, — un vēl ilgi pirms tam, kad mani sāka apmeklēt parādība. Pirmo reizi tas notika Santabarbarā… vai ari Sakremento… datumu gan es vairs neatceros. Pret savu sievu es izturējos loti nekrietni. Jūlija bija tikai līdzeklis, ar kuru Dievs mani sodīja.

Viņš runāja loti draudzīgi, kā jau to mēdz darīt veci cilvēki, kad tic iegrimuši savās atmiņās. Starp citu viņš pieminēja, ka bijis anatomijas profesors kādā Amerikas universitātē —vēl ilgi pirms nelaimīgās satikšanas ar Jūliju, pirms parādības apmeklējumiem un iepazīšanas ar "O".

Vecais pamāja ar galvu uz durvīm.

—  Viņš domā, ka es esmu traks… tās parādības dēj. Es gan viņam mēģināju ieskaidrot, ka man ir sevišķas spējas, kādu katram vis nav, bet viņš ir nelabojams skeptiķis. Vēl divdesmit, trīsdesmit gadu atpakaļ ari es varēju smieties par tādām lietām… Hm!

Robiņam šķita, ka pienācis īstais laiks uzdot dažus svarīgus, lietišķus jautājumus.

—  Telpas automobilim? Padomāsim, — vecais pabraucīja kailo pakausi. — Tur tālāk ir kāds šķūnis vai darbnīca. Tur neviens neiet. Nezinu, kas tur atradies agrāk. Man prieks, ka esat šeit.

—   Kādēļ tā?

—   Es loti priecājos, ka jūs esat ieradies, — vecais atkārtoja. — Parādība… es neesmu visai drošs, vai esmu to pareizi sapratis. Dažkārt tā runā plaši un saprotami, bet šonakt izteicās loti dīvaini. Protams, man būtu loti nepatīkami pielaist kādu kļūdu. Varbūt tikai apziņa, ka man tiek darīts pāri, iedvesusi to… Viņš mani visai sāpīgi sita. Redzat?

Plikgalvis norādīja uz savām lūpām, kas bija pārsistas un uztūkušas.

—  Vai jums to nodarīja cilvēks, ar kuru kopā ceļojāt?

Vecais pamāja ar galvu.

—   Es nezinu viņa vārdu; citi to dēvē par Hariju, —viņš nervozi atskatījās uz durvīm. — Es jums parādīšu šķūni, — mazais vīriņš sacīja, iedams pa priekšu. — Mēs esam kopā jau astoņus gadus — varbūt, ka pat vēl ilgāk. Bet viņš ir loti ļauns… Hm!

Vecais bija sacījis, ka šajā pamestajā darbnīcā neviens nemēdzot nākt. Tbrklāt šķūnītis no ceļa nemaz nebija saskatāms.

—   Šī ir sevišķi iemīļota Penneru patvertne, — Robins saprata, ko viņš ar to gribēja sacīt. — Es tikai baidos, ka mēs būtu ieņēmuši pašu labāko vietu. Bet varbūt jūs nemaz nevēlaties šeit pārgulēt?

Robins paskaidroja, ka tieši tāds ir viņa nodoms, un vecais nemaz nebija pārsteigts.

—  Vai jūs esat viens? Nē? Tālāk pagalmā ir vēl kāda veca būda. Pats gan es tur neesmu bijis, bet sausā laikā tur vajag būt ērtai gulēšanai.

Viņš piedāvājās parādīt ceļu, tomēr Robins atteicās no šī pakalpojuma. Viņi atgriezās pie vienstāva piebūves un redzēja, ka "O" jau bija iznācis pagalmā un stāvēja, gaidīdams veča atgriešanos. Tas bija īsts milzis, gandrīz veselu galvu garāks par Robiņu.

—   He, kas tad nu, Džek? Pie velna, ko tu te skraidi? Kā tu iedrošinies pamest durvis vaļā, tu…

Viņš nebija visai kautrīgs vārdu izvēlē. Robins raidīja baterijas gaismu, pamatīgi aplūkojot milzi. Nolaidīgi, gan ne pārāk slikti ģērbies, garš, nobarojies — tas bija viss, ko par viņu varēja teikt labu. Ja tas vispār iespējams, tad šoreiz viņš izskatījās vēl nepievilcīgāks kā toreiz, kad viņi pirmo reizi bija sastapušies.

Vecais vīrs uzrunājot dēvēja viņu par "O" un pielika visas pūles, lai noskaņotu to labvēlīgi.

—   Ej iekšā un vēlreiz uzklāj gultu, nožēlojamais punduri! — Viņš pacēla kāju, bet Plikgalvītis ar neticamu veiklību izvairījās no spēriena, atlēkdams sāņus.

"O" bija pamanījis svešinieka balto virskreklu un acīmredzot cerēja izkaulēt kādu dāvanu. Robins saprata, ka milzis viņu nav pazinis.

—  Tam vecim putniņi lēkā pa galvu —nemaz neņemiet viņu nopietni! Viņš redz spokus! Vai jums ir kāds dolārs? Vismaz puse? Mēs abi jau dienām nekā neesam ēduši.

Robins paskaidroja viņam savu nodomu.

—   Šeit pārgulēt? Jūs esat traks! Te nav arī vietas, —viņa balsī vairs nebija ne miņas no pirmītējās laipnības un pazemības. — Ko jūs īsti gribat?

—  Es palikšu šeit, un tas ir viss, — Robins noteica un pagriezās uz iešanu.

Viņš gaidīja, ka "O" vioam sekos, bet tas nekustējās no vietas, īsos vārdos Robins paskaidroja Oktobrai stāvokli.

—     Nedomāju, ka mums izdosies aizbraukt ar mašīnu vēl daudz tālāk, — vioš sacīja. — Benzīna bāka ir gandrīz tukša — varbūt man rīt palaimēsies nospert kādu kannu.

Uzmanīgi izvairīdamies no bedrēm un grabažu kaudzēm, vioš aizbrauca mašīou līdz škūoa durvīm un novietoja tā, lai vajadzības gadījumā nebūtu jātērē daudz laika tās apgriešanai. Tad vioi devās meklēt būdiou, par kuru vecais bija stāstījis.

Tā bija oiecīga celtne bez logiem, kura acīmredzot jau arī agrāk tikusi izmantota gulēšanai. Durvju vairs nebija, un grīda bija pilnīgi kaila — nebija atstāts pat kāds salmu maišelis, ko paklāt apakšā. Kādreiz balsinātās sienas bija pārklātas zīmējumiem, kuru saturs bija tik piedauzīgs, ka Robins pasteidzās novērst no tiem baterijas gaismu.

—  Tev nāksies pārgulēt tepat uz grīdas, — vioš sacīja, nolikdams kaktā spilvenu un segu, ko bija paoēmis līdzi no auto.

Pacēlis galvu, vioš pēkšņi durvīs ieraudzīja "O" milzīgo augumu. Robins piegāja vioam klāt.

—    Vai jums ko vajag?

Vioa baterija spilgti apgaismoja klaidooa zvērisko seju. Aizsedzis ar plaukstu acis, tas Robiņa rokā ieraudzīja revolveri.

—   Atpakaļ, no kurienes esi nācis! — Robins uzsauca.

—   Nu, nu, kas tad jums noticis?

—  Taisies, ka tiec prom!

Milzis lādēdamies nozuda tumsā.

—    Kas tas tāds? — Oktobra jautāja.

—  Tas ir "O", — Robins īsi atbildēja.

Nosēdies tieši durvīs un satinies segā, vioš atspieda muguru pret stenderi un tūlio iesnaudās. Oktobra ilgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem, līdz beidzot iegrima nemierīgā miegā. Vioa bieži pamodās un katru reizi, kad savā stūrī pagriezās, dzirdēja durvīs kaut ko pakustamies — Robins bija nomodā. Beidzot vioa piecēlās sēdus, atmeta atpakaļ matus no pieres un nožāvājās.

—    Vai tas tevi uzmodināja? — no durvīm atskanēja Robiņa balss.

—    Tas? Kas tad tur bija? Es nekā nedzirdēju.

—    Nabaga Plikgalvītis atkal dabūjis pērienu. Ja es varētu, es aizietu turp.

Oktobra saprata, ko vioš ar to gribēja sacīt: ja vioam te nevajadzētu apsargāt, vioš ietu palīgā oelaimīgajam vecītim.

Vioa piecēlās, uzāva kurpes un piegāja pie Robiņa, kurš sēdēja un, galvu uz sāniem piešķiebis, klausījās. Kaut kur tālumā bija dzirdamas dobjas, klusas elsas, it kā tur raudātu mazs bērns.

—   Ak, šis nabaga vecais Plikgalvītis! — Robins klusu nopūtās.

Vioš pastāstīja Oktobrai par nelaimīgo vecīti.

—  Tas droši vien ir "vergs". Daži klaidooi tur sev tādus mazus nabadziņus, kuriem liek sevi apkalpot. Plikgalvītis ir viens no tiem.

Vioš nekā neteica Oktobrai par Jūliju, par parādību un lielo universitāti, kur Plikgalvītis bija lasījis lekcijas studentiem, kas tagad jau kļuvuši par ievērojamiem ārstiem un braukāja apkāri lepnos limuzīnos. Tas bija pārāk skumjš stāsts, bet Robins vēl nebija kļuvis tik bezjūtīgs, lai varētu bez līdzcietības runāt par citu sāpēm.

Raudāšana bija apklususi. Oktobra atnesa savu segu un, aplikusi to Robiņam ap pleciem, apsēdās vioam līdzās. Vioš apgalvoja, ka esot jau mazliet pagulējis un miegs vairs nemaz nenākot. Vioš pastāstīja, ka reiz esot pavadījis bez miega trīs dienas un naktis no vietas.

—     Kur tas bija? — Oktobra jautāja, uz ko Robins izvairīgi atbildēja, ka Eiropā, jo vioš nevēlējās skaidrot, ka šim bezmiegam par iemeslu bijusi viesuļuguns, kas bez pārtraukuma sējusi svina krusu uz vioa ierakumu.

Austrumos jau parādījās pirmā blāvā gaismas svītrioa. Robins nemierīgi sakustējās un piecēlās.

—   Man tiešām vajadzēs aiziet palūkoties, — vioš sacīja. — Vai tu neiebilsti? Šeit tev nekādas briesmas nedraud.

—    Vai es nevarētu iet līdzi?

Vioš mirkli padomāja.

—    Jā… Varbūt tā būtu pat labāk.

Rīts bija vēss. Vioš palīdzēja Oktobrai uzģērbt mēteli, uo vioi devās pāri pagalmam. Rīta krēslā Robins izskatījās loti jocīgs. Apkaklīti un kaklasaiti vioš bija oooēmis, un krekls stāvēja vaļā. Vismaz astooi centimetri baltā krekla bija redzami starp vesti un biksēm, kas bija šūtas daudz mazāka auguma cilvēkam. Svārku piedurkņu gali bija uzrāvušies gandrīz līdz elkoņiem. Uztvēris Oktobras skatienu, viņš skaļi iesmējās.

Nogriezušies ap stūri, viņi apstājās durvju priekšā un ieklausījās. Iekšā valdīja kapa klusums. Pamājis Oktobrai palikt turpat uz vietas, Robins piegāja pie durvīm un uzmanīgi mēģināja tās atvērt. Kad durvis jau bija līdz galam vaļā, viņš no jauna ieklausījās. Kaut arī viņam bija ļoti asa dzirde, tā tomēr nespēja uztvert ne visvieglākā elpas vilciena.

Robins būtu varējis iedegt savu kabatas bateriju, tomēr nedarīja to, negribēdams traucēt gulētājus. Jādomā — tie bija cieši iemiguši, jo pat vēsais gaiss, kas ieplūda pa durvīm, nespēja viņus uzmodināt. Istabā valdīja necaurredzama tumsa. Robins uzmanīgi paspēra soli uz priekšu. Pēkšņi viņam paslīdēja kāja, un, zaudējis līdzsvaru, tas izstiepās visā garumā uz grīdas.

Viņš sajuta zem sevis kaut ko mīkstu un mitru. Rokas krītot bija notraipījušās ar kādu siltu, lipīgu šķidrumu. Nākamajā mirklī viņš jau atkal bija kājās un raidīja savas baterijas gaismu uz tā cilvēka seju, kurš ticis dēvēts par "O". Šausmās sastingušu skatienu Robins vērās šajā sejā, tad novērsās un sāka lūkoties pēc mazā vecīša, kas kādreiz bijis anatomijas profesors, bet tagad redzēja parādības. Vecais vīrs bija nozudis.

Robins noliecās, noslaucīja rokas pie zemē guļošā ķermeņa drēbēm un atmuguriski izgāja ārā. Oktobra stāvēja tajā pašā vietā, kur viņš to bija atstājis.

—    Vai viņš…

Pēkšņi viņa uzmeta skatienu Robiņa kreklam.

—   Asinis! — viņa nočukstēja. —Vai vecajam noticis kas ļauns?

Robins pakratīja galvu.

—    Vai tam otram?

—    Beigts…

Baterijas gaismā viņš pārmeklēja apkārtni. Nekur nebija ne vēsts no vecā vīra, kurš tik labi runāja angliski. Varbūt viņš bija aizgājis pie savas parādības, kura naktīs to apmeklēja un deva padomus un rīkojumus?

Klusēdami viņi atgriezās mazajā būdiņā, kur bija pavadījuši nakti, un savāca savus spilvenus un segas.

—    Mums jātiek prom no šejienes — un ātri, — Robins sacīja, iedams pie auto. —Nabaga velns… Anatomijas profesors — tam es ticu!

Motora troksnis viņam likās apdullinoši skaļš. Šķita, ka visā pasaulē nav vietiņas, kur tas nebūtu skaidri sadzirdams.

— Nezinu, kurp mēs varam nokļūt ar vienu litru benzīna, — viņš sacīja, — bet mēģināsim aizbraukt, cik tālu vien iespējams.

Izkļuvuši uz lielceļa, viņi sāka braukt pa iepriekš sākto maršrutu. Krēsla vēl bija ļoti bieza —tā gandrīz neatšķīrās no nakts tumsas.

Ceļš pašreiz gāja augšup pakalnā, kad motors pēkšņi sāka nevienmērīgi sprauslot un auto tikai rāvieniem virzījās uz priekšu. Netālu no virsotnes tas apstājas pavisam. Nostiprinājis bremzi, Robins izlēca no auto un uzkāpa pakalna virsotnē. No turienes ceļš lēzenā kritumā turpinājās lejup.

Kopīgiem spēkiem viņi uzstūma auto augšā. Tur viņi apsēdās nedaudz atpūsties.

—   Vai tu nevari novilkt kreklu? — Oktobra norūpējusies jautāja. — Tas izskatās briesmīgs. Un tavas rokas…

Robins palūkojās apkārt, bet tuvumā nekur ūdeni neredzēja.

—   Vai es nevarētu aiziet nopirkt tev kādas drēbes? — Oktobra jautāja.

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka divas ceturtdaldolāra monētas.

—  Vari pirkt, ko vien vēlies, tikai ne vairāk kā par piecdesmit centiem, —viņš sacīja.

Oktobrai naudas nebija. Varbūt viņa varētu kaut ko iegūt, pārdodot rokas pulkstenīti, bet arī tas nebūtu daudz.

—   Ak, Dievs!

Viņa palūkojās tajā virzienā, kur Robins bija ieraudzījis to, kas izvilināja viņam šo saucienu. No kalna virsotnes bija skaidri pārredzams nobrauktais ceļa gabals. No pamestās ēkas, kuras pagalmā viņi bija pavadījuši nakti, cēlās biezi dūmu mākoņi, vietām izšāvās arī pa sarkanai un dzeltenai liesmu mēlītei.

—   Deg… To izdarījis viņš —vecais varonis!

Oktobra zināja, ka runa ir par Plikgalvīti. Pēkšņi Robiņa seja apmācās.

—  Tas sacels kājās visu apkārtnes policiju, —viņš sacīja, — un tā tūliņ atradīs "O".

Nebildis vairāk ne vārda, viņš norāva svārkus un kreklu. Kļuva redzama zīda apakšveļa, kas viņam bija sagādājusi karalisko sajūtu. Savīstījis asiņaino kreklu, Robins pabāza to zem sčdekla. Uzmetis benzīna kannai skumju skatienu, viņš noteica:

—    Slidināsimies nu lejup!

Auto klusi slīdēja lejup pa lēzeno nogāzi. Varbūt Robins būtu varējis motoru vēl iedarbināt, bet viņš labāk to gribēja darīt līdzenumā.

—  Tev taču briesmīgi auksti —vismaz apņem segu ap pleciem,

—   Oktobra sacīja, tomēr Robins atteicās, kaut manāmi trīcēja.

Priekšā bija kāda maza pilsētiņa. Uz ceļa parādījās sakņu izvadātāja mašīna. Robins pamāja šoferim, un tas apstājās. Viņš bija samiegojies, īgns jauns puisis.

—   Zināms, ka man ir benzīns…

Robins pielika visu savu māku, lai uzlabotu jaunekļa garastāvokli, un drīz viņam arī izdevās atrast puiša vājo vietu.

—   Šī jaunā dāma ir mana meita, kurai katrā ziņā jātiek uz vilcienu, kas atiet sešos un piecdesmit minūtēs. Nepatīkama lieta, bet esmu aizmirsis mājās savu kabatas portfeli… Skatieties!

Piecdesmit centi viņa saujā gan neizskatījās pēc visai lielas summas.

—    Ar to nepietiek pat vienai kannai, — jauneklis sacīja, uzmezdams Oktobrai vienu aci. —Tas man varētu maksāt manu vietu, ser… tomēr…

Dārzeņu izvadātājam bija gandrīz pilna kanna. Drīz viņi vienojās.

—   No kurienes jūs esat? Taču ne no Litlbergas? Vai zināt, ka mēs to nelieti viņnakt noķērām un nošāvām? Jā gan, ser! Viņš bija nozāļojis kādu kungu un nolaupījis tā līgavu —ari viņa ir beigta.

—   Ak tu debess! Tas man jāpastāsta meitai!

Dažas jūdzes tālāk viņiem garām pabrauca ugunsdzēsēju auto.

—   Acīmredzot mēs tuvojamies civilizācijai, — Robins piezīmēja.

—   Nu mums jābūt loti modriem.

Bridi vēlāk viņiem aiz muguras atskanēja kāda auto motora troksnis. Domādams, ka atgriežas ugunsdzēsēji, Robins neveltīja tam nekādas vērtības. Piegriezis mašīnu tuvāk ceļa labajai pusei, viņš lāva svešajiem pabraukt garām.

Auto panāca viņus, mirkli turējās līdzās, tad aizjoņoja tālāk. Pie stūres sēdēja cilvēks šauru seju un monokli acī. Viņam līdzās, iegrimusi veselā kažoku kaudzē, pazibēja kādas sievietes nāves baltā seja ar lielu romiešu degunu. Uz brīdi viņu skatieni sastapās. Viņa noliecās un kaut ko sacīja pavadonim. Tas strauji pagrieza galvu uz viņu pusi, bet tikpat ātri novērsa un, uzmanīgi uz priekšu lūkodamies, piebrauca savu limuzīnu priekšā Robiņa automašīnai.

—  Bet tā taču ir nekaunība! — Robins Leslijs Bosērs drūmi norūca.

Tas viss bija norisinājies dažās sekundēs; tad limuzīns bija jau garām. Ietinies biezā putekļu mākonī, tas kļuva arvien mazāks, līdz pavisam izzuda skatienam.

—   Elfrīda! — Oktobra iesaucās.

—  Un Gusts, — Robins piebilda. — Tātad mašīnu viņi tomēr atraduši. Man prieks par to — būtu loti žēl zaudēt tik skaistu auto.

Viņa nesaprašanā to uzlūkoja.

'— Bet tas taču nav tavs auto!

—    Pašreiz gan ne, —viņš domīgi atbildēja, —bet kādreiz tas tomēr būs mans.

Nākamajā ceļu krustojumā viņš apstājās un aplūkoja riepu nospiedumus. Limuzīns bija aizbraucis ziemeļu virzienā. Robins savu mašīnu vadīja uz rietumiem, ko drīz vien nožēloja. Tur bija tik daudz mazu namiņu, un viņš drīz saprata, ka atrodas kādas lielas pilsētas tuvumā. Satiksme kļuva dzīvāka, arī kājāmgājēji manāmi interesējās par dīvaino autovadītāju smokingā un zīda apakšveļā.

Tobrīd tika atvērta kāda garāža, un Robins pieturēja tās tuvumā. Pats īpašnieks vēl nebija ieradies, bet strādnieks paskaidroja, ka benzīnu drīkstot izsniegt tikai pret skaidru samaksu.

—    Varbūt jūs vēlaties nopirkt šo skaisto mašīnu? — Robins pieglaimīgi jautāja.

Garāžas strādnieks šo priekšlikumu uzskatīja par visai neizdevušos joku un drīz kļuva nepacietīgs. Tad viņš jautāja:

—   Jūs laikam esat ievainots?

Viņš ziņkārīgi vēroja Robiņa rokas.

—    Vai jūs varētu vadīt šādu mašīnu, sevi neievainojot? — Robins atjautāja.

Oktobra glāba stāvokli.

—   Mans tēvocis izbraucis no mājām bez naudas, bet mums katrā ziņā jātiek Ogdensburgā. Vai jūs neaizdotu mums mazliet benzīna, ja es atstātu ķīlā savu pulksteni —vai varbūt jūs nopirktu to?

Strādnieks, gudri smaidīdams, paņēma pulksteni. Šis smaids liecināja par to, ka viņš nav no tiem, kurus var piekrāpt ar neīstām vērtslietām. Saprotoši viņš pasvārstīja pulkstenīti savā netīrajā rokā.

—   Vienu dolāru, ko? — viņš sacīja. — Zināms, ka var dabūt arī lētākus, tomēr dolāru es dodu.

Pulkstenis pirms nepilna gada bija maksājis pusotra simta dolāru.

—  Teiksim — desmit, — Oktobra atbildēja.

Strādnieks pakratīja galvu. Viņš pazina kādu meiteni, kurai gribēja dzimšanas dienā uzdāvināt kādu vērtīgu dāvanu. Bet vērtīgas lietas maksā tik dārgi, un pulkstenis izskatījās gluži kā zelta.

—   Pieci dolāri ir augstākais, ko varu dot.

^ Oktobrai ienāca prātā kāda spīdoša ideja.

—  Jūs varat iegūt šo pulksteni par trim dolāriem un kādu apvalkātu uzvalku, — viņa svinīgā nopietnībā sacīja.

Strādnieks bija loti pārsteigts, bet priekšlikums šķita izdevīgs. Viņam tiešām bija kāds loti vecs uzvalks.

—   Lai notiek! — viņš sacīja.

Līdzās garāžai bija vismazākā mājiņa, kādu Oktobra jebkad bija redzējusi. Tā izskatījās gandrīz kā prāvs skapis, tomēr strādnieks tajā nozuda. Kad viņš atkal iznāca, tam pār roku karājās vairāki apģērba gabali. Oktobra ņēma tos vienu pēc otra, uzmezdama kritisku skatienu.

—    Pirmklasīgs drēbnieks gan tos nav šuvis, — viņa piezīmēja.

Mirkli vēlāk viņi turpināja ceļu —ar benzīnu vesela dolāra

vērtībā, ar divām eļļainām naudas zīmēm kabatā un uz pakaļējā sēdekļa rūpīgi novietotu uzvalku.

Tagad viņi brauca pa mazāk apdzīvotu apvidu. Mājas bija retāk, vietvietām auga kupli koku puduri. Gadījās arī mazi strautiņi. Sekodami vienam no tiem, viņi nokļuva kokiem apaugušā ielejā.

Pirmajā auto zādzībā iegūtās segas un pārtikas produktus Robins bija pametis, tomēr ziepes un dvieli atstājis.

—    Ej tu pirmā, —viņš sacīja, pasniegdams tos Oktobrai.

Viņa nokāpa pie mazā strautiņa, steigā sakārtoja savu tualeti

un atgriezusies pasniedza Robiņam mitro dvieli. Bet viņš svinīgi paziņoja, ka tam esot vēl ari krekls. Noslaucījies tajā, viņš kreklu izmazgāja strautiņā, bet pēc tam vaidēdams sāka rīkoties ar bārdas dzenamo aparātu. Kad viņš atgriezās, Oktobra ieraudzīja elegantu, pajaunu vīrieti mazām Osiņām, kuru gali ar ziepju palīdzību bija uzskrullēti augšup. Spilgtais uzvalks bija stipri apvalkāts, tomēr piestāvēja viņam vairāk nekā smokings. Stāvā apkaklīte un smokinga kaklasaite piešķīra viņam visai solīdu izskatu.

— Tu izskaties pēc ceļojoša aģenta, — Oktobra konstatēja, — vai arī pēc apbedīšanas biroja priekšnieka.

Kamēr viņi ēda brokastis un apsprieda kara plānu, krekls tika izklāts uz motora žūšanai. Robins apgalvoja, ka "O" nāve padarījusi situāciju komplicētāku.

—     Bet neviens taču neticēs, ka tu esi nogalinājis to pretīgo klaidoni! — Oktobra protestēja.

—   Katrā ziņā aizdomas kritīs uz mani, un citādi nemaz nevarētu būt, —viņš atbildēja.

Ļaudis bija redzējuši viņus braucam no ugunsgrēka puses, bet garāžas strādnieks pat ievērojis viņa asinīm notraipītās rokas.

—    Mana vienīgā cerība ir Elfrīda —viņa ir loti gudra, —viņš piebilda, padarīdams Oktobru uz mirkli mēmu no brīnumiem.

—    Bet… es domāju, ka viņa taču tūliņ liktu tevi apcietināt, ja vien spētu. Vismaz es tā sapratu. Vai tad viņa tevi neieredz?

, Viņš pamāja ar galvu.

—     Viņa mani nevar ciest, — viņš sacīja. — Bet mana apcietināšana būtu pats pēdējais, ko viņa vēlētos. Elfrīda drīzāk noraus sev gredzenus no pirkstiem, atdos savus auskarus un kaklarotu, kas viena pati ir tik vērtīga, lai izpirktu sagūstītu karali, nekā ļaus mani apcietināt. Tās ir viņas lielākās rūpes, un viņa nekad nepiedos man, ka esmu vērsis uz sevi atklātības uzmanību. Ja tu spētu ielūkoties Elfrīdas dvēselē, tu saskatītu tur patiesu izmisumu. Nabaga vecā Elfrīda!

Oktobra ievaidējās.

—    Es nekā nesaprotu visā šajā lietā. Kas tas par noslēpumu? Te tu apgalvo, ka šī nelaimīgā, vecā sieviete tevi ienīst, te atkal stāsti, ka viņa būtu gatava atdot visas savas vērtslietas, lai tevi glābtu. Tad tu dēvē viņu par "nabaga veco Elfrīdu", it kā viņa būtu tavs labākais draugs.

—  Es jau no dzimšanas esmu noslēpumains, — viņš pasmaidīja, bet tad atkal kļuva nopietns. — Svarīgākais šobrīd ir tas, ka auto mūs nodod. Nezinu, vai tā likumīgais īpašnieks jau stājies sakaros ar policiju, jo vēl ir diezgan agrs rīts, tomēr risks aikatru brīdi kļūst lielāks. Visām apkārtnes garāžām tiks izziņots par automašīnas zādzību. Mūsu draugs, kura uzvalkā es pašlaik lepojos, katrā ziņā mūs nodos. Vienīgā cerība, ka viņš nestāstīs, ka iemainījis drēbes pret tavu pulksteni. Droši vien viņš to nedarīs, jo domās, ka pulkstenis ir zagts un ka atzīšanās gadījumā viņš to zaudēs. Strādnieks tikai pateiks, ka mēs esam nopirkuši benzīnu un aizbraukuši tālāk.

—   Ko tad lai mēs iesākam ar šo auto? — Oktobra jautāja.

—   Pametīsim to — ne šeit, bet kādas mazākas pilsētiņas tuvumā. Tev nāksies šķirties ari no mēteļa, jo baidos, ka tas izskatās pārāk klaidonisks.

Viņš aplūkoja savu kreklu. Tas bija jau gandrīz izžuvis. Oktobra iedomājās labu līdzekli, kā to pilnīgi izžāvēt. Nolauzuši koka zaru, viņi piesēja pie tā kreklu, bet pēc tam piestiprināja zaru auto priekšgalā. Braucot vējš piepūta kreklu un tas izskatījās pēc īsas, bezveidīgas desas.

—   īstenībā tas ir padošanās simbols, bet izskatās mazliet uzkrītoši, — Robins piezīmēja, vērodams dīvaino karogu, — toties asprātīgi.

Par laimi, ceļš bija tukšs, un neviens viņus neuzlūkoja ar pārsteigumu. Braucot garām zemnieku ratiem, viņiem nācās karogu nolaist. Kad viņi nonāca vairāk apdzīvotā vietā, krekls jau bija pilnīgi sauss. Nākamajā ceļu krustojumā viņi gluži negaidot iekļuva dzīvas satiksmes centrā: divi vieglie vienjūgi, vairāki "Fordi", mazs autobuss ar jaunekļiem un meitenēm svētku tērpos, kāds smagais auto, kurā sēdēja īpatnēji ģērbušies muzikanti —tas viss pēkšņi atklājās viņu skatienam, kad viņi uzbrauca kāda stāva kalna virsotnē.

—   Viņi visi dodas uz zemkopju sanāksmi, — Oktobra pēkšņi atcerējās.

Varēja redzēt, ka šī sanāksme tika uzskatīta par visai svarīgu notikumu.

—  Misters Elmers, mans tēvocis, ir tās prezidents vai kas tamlīdzīgs…

Viņa vairs neatcerējās nosaukumu pilsētai, kurā šie svētki notiek, bet bija dzirdējusi, ka tie parasti izvēršas par tautas izpriecas dienu. Misters un misis Elmeri bieži bija runājuši par kādu dāmu, kura rijot zobenus, un kungu, kas bāžot galvu lauvas rīklē.

To visu Oktobra stāstīja Robiņam, kamēr viņš vadīja auto pa plašajām pilsētas ielām. Robins ātri izšķīrās. Visdrošākais paņēmiens, lai nevērstu uz sevi uzmanību, bija — ļauties straumei sevi nest. Viņš iegrieza mašīnu starp kādu bagātīgi izgreznotu autobusu un smagi piekrautu "Fordu" un ari turpmāk nemainīja šo pozīciju.

Svētku sensācijas viena pēc otras aizslīdēja viņiem garām: teltis, kur jaunieši steigā, bet lietišķi ieturēja brokastis; laužu pūlītis, kas spiedās ap nelielu vīriņu cilindrā, kurš rādīja kādu no saviem kārtējiem brīnumiem. Netālu kāds vīrs teica runu, vienā rokā turēdams ar iesārtu šķidrumu pildītu pudeli, bet ar otru — sparīgi žestikulēdams. Nu viņi jau bija sasnieguši pilsētas centru. Visdažādākā veida automašīnas bija savirknētas garā rindā gar trotuāra malu.

—   Ikvienai Savienoto Valstu pilsētai vajadzētu būt apzīmētai abās pusēs ar jūdzi augstiem burtiem, — Robins izkāpdams sacīja. — Mūsu nabaga bērniņu mēs pametīsim tepat — nemaz nevaru iedomāties vairāk piemērotu vietu auto novietošanai kā stāvvietas vidū. Jautājums tikai, kur lai es atstāju tevi?

—    Mani atstāt? — Oktobra izbailēs iesaucās.

Viņš pamāja ar galvu.

—    Man jāpagādā drēbes mums abiem, cits auto un ziņas, — viņš atbildēja, — un visas šis lietas man būs vieglāk iegūt, ja es strādāšu viens. Tu gan laikam nekad agrāk neesi nodarbojusies ar kabatas zādzībām? Žēl. Diemžēl ari es neesmu visai veikls šajā amatā. Vajadzēs izdomāt kaut ko citu.

Viņš atstāja Oktobru aptiekas priekšā un, cieši piekodinājis nekādā gadījumā neaiziet no šļs vietas, nozuda laužu drūzmā.

Oktobra stāvēja norādītajā vietā un aiz gara laika aplūkoja garāmgājējus. Tieši viņai priekšā ielas otrā pusē bija kāda liela ēka sarkanu dakstiņu jumtu. Pāri visai fasādei bija uzraksts zelta burtiem — "Astora nams".

Acīmredzot tā bija pilsētas ievērojamākā viesnīca. Uz verandas, kas stiepās visgarām ēkai, pie galdiņiem sēdēja un sarunājās kreklos izmetušies kungi.

Pie viesnīcas piebrauca un apstājās kāda mašīna. Pirmais no tās izkāpa vīrietis, kas bija sēdējis aizmugurējā sēdeklī. Atpogājis mēteli un nopurinājis putekļus, viņš noņēma automobilista brilles.

Sams Vasers!

Oktobra stāvēja kā pārakmeņojusies.

—   Šis ir angļu auto, tomēr mans iepriekšējais man mīļāks, — Oktobra izdzirda sev aiz muguras sarunājamies divus cilvēkus, kuri tikko bija iznākuši no aptiekas. — Līdz Litlbergai un atpakaļ tas nobrauca divās stundās, bet benzīnu gan tas taisni vai ēd…

Tātad auto bija sūtīts uz Litlbergu pakal Samam Vaseram; bet kādēļ?

Ļausim lēdijai Džordžinai Lomcrai pašai sniegt paskaidrojumus šajā lietā.

Savu viesi viņa sagaidīja vienā no viesnīcas pieņemšanas saloniem.

Sams, kurš pirms nepilnas stundas bija ticis burtiski aizrauts no brokastu galda, ļoti priecājās iepazīties ar milēdiju —vismaz tā viņš pats apgalvoja.

—   Loti laipni no jūsu puses, ka esat ieradies, mister Vaser! Jūs laikam brīnāties, ka esmu lūgusi jūs atbraukt šurp?

Elfrīda apklusa. Viņas dēls Gusts diskrēti pagāja malā. Sams pēkšņi atcerējās, ka viņš taču ir džentlmenis, un ar pūlēm atrāva skatienu no dāmas sejas dīvainajām anomālijām. Turpmākās sarunas laikā viņš centās skatīties gar viņas labo ausi, kurā karājās liels, bumbierveidīgs smaragds. Tāds pats smaragds greznoja arī milēdijas kreiso ausi.

—   Lūdzu, sēdieties!

—  Tikai pēc jums, godātā kundze, —Sams galanti atbildēja. Pavilcis bikšu galus mazliet augstāk, viņš apsēdās.

—        Es dziļi jutu jums līdzi, kad uzzināju par jūsu nelaimi. Dēls man par to stāstīja, un cs visu laiku lauzu galvu par to, kā varētu jums palīdzēt.

Sams ieklepojās.

—    Tas ir loti laipni no jūsu puses, godātā kundze, tomēr es neticu, ka tur vēl botu kas darāms. Man vajadzētu pasmaidīt un sākt dzīvi no jauna. Es nesaku nekā ļauna par Oktobru, bet tas nelietīgais klaidonis! Man būtu vajadzējis viņu nogalināt… Bet es to darītu tikai tad, ja būtu pilnīgi pārliecināts…

—    Protams! — vioa uzmundrinoši piezīmēja.

—   Nu, jā… es aizgāju vioam pakal… tas bija pirms laulībām, godātā kundze. Mežā. Jums jāzina, ka man jau tad bija aizdomas. Torīt vioa pati man bija teikusi: "Es labāk apprecētu klaidoni nekā tevi." Bet tomēr es vēl nebiju drošs. Tad cs aizgāju mežā aprunāties ar to nelieti. Es teicu… nu, īstenībā es vairs neatceros, ko vioam teicu —es nogāzu viou uz muguras zemē…

—  Tā bija liela drošsirdība —vienam stāties pretim tādam spēcīgam puisim!

Sams nejutās visai patīkami.

—   Nu, godātā kundze, es nebiju gluži viens… divi no maniem draugiem—varbūt arī trīs…

Vioa noticēja, ka trīs.

—   Man būtu vajadzējis viou nogalināt, — Sams drūmi piebilda.

—   Mister Vaser, —vecā dāma sacīja, rotaļādamās ar gredzeniem, kas gandrīz pilnīgi aizsedza vioas roku pirkstus, — jūsu domas, ka nekas vairāk nebūtu darāms, cs uzskatu par neprātīgām. Vai tad jūs nezināt, ka ir ierosināts jautājums par šīs laulības nelikumību un ka vietējā iecirkņa tiesoesis atzinis tās par neesošām?

—  Vai tiešām?

Sams nekad nelasīja avīzēs tās vietas, kur nebija rakstīts tieši par viou. •

—   Vai jums neliekas, ka vajadzētu uzmeklēt to meiteni un paskaidrot vioai, kādā šausmīgā stāvoklī vioa nokļuvusi? Vai jūs nedomājat, ka būtu loti augstsirdīgi un bruninicciski, ja jūs pat vēl tagad piedāvātu vioai savu vārdu?

Sama kājas zem krēsla nemierīgi sakustējās.

—   Bet, godātā kundze…

—  Lūdzu, es vēl neesmu beigusi. Visas avīzes raksta, ka šī meitene — mis Džonsa — mīlējusi jūs. Tas taču tiesa, vai ne?

Mistera Vasera kājas aptinās viena ap otru.

—  Jā, godātā kundze… Oktobra bija mazliet traka…

—   Traka uz jums?

—  Jā, tieši to es arī gribēju teikt.

Lēdija Džordžina Lomera bija loti gudra sieviete, un viena ar Oktobru kopā pavadīta minūte vai arī trīs minūtes ilga vioas novērošana sarunā ar misteru Vaseru, būtu visu tai noskaidrojusi. Diemžēl laikrakstu ziņojumus vioa uztvēra pārāk burtiski. Vioa bija pieradusi pie "London Times", kas smagas traģēdijas vienmēr mēdza izteikt nedaudzās rindioās, piemēram:

"Trafalgārskvērā ar šāviena brūci galvā atrastais cilvēks pazīts — tas ir sers Džons Smits. Lēdija Smita atrodas policijas uzraudzībā. Ir aizdomas, ka aiz šīs traģēdijas slēpjas greizsirdība pret kādu plaši pazīstamu baletdejotāju."

Vioa nepazina tās metodes, kādas mēdz lietot sensāciju kārie amerikāou žurnālisti. Nezināja arī, ka šajā zemē ir vesela armija čaklu reportieru, kuru pienākums ir attēlot cilvēku vai nu skaistākās, vai arī drausmīgākās krāsās, un ka tādēļ Oktobra Džonsa bija attēlota kā briesmīga klaidooa upuris, lai piešķirtu Litlbergas notikumam lielāku traģismu.

—  Nu, jā… varbūt vioa arī nebija gluži traka pēc manis… bet mēs tomēr — gluži labi sapratāmies.

Lēdija Džordžina mirkli apsvēra, kurš no abiem gan būtu labāk sapratis otru. Vioas slēdziens šajā jomā bija visai asprātīgs.

—  Tas ir tieši tas, ko es nupat gribēju sacīt. Jauniešu laime ir visas manas dzīves lielākā interese. Es jūtu, ka varu būt jums palīdzīga. Un nu, mister Vaser, neapvainojieties, jo es saku: tajā dienā, kad jūs salaulāsieties ar šo nelaimīgo, vientuļo meiteni, cs likšu jums izmaksāt tūkstoš dolāru.

Samam ceļi kļuva mitri. Vioš izdvesa skaoas, kurām vajadzēja izrādīt pārsteigumu un prieku, bet tajā pašā laikā vioa sejā atspoguļojās bezcerīgs izmisums, kādu var redzēt badacietēja vaibstos, kad plata upe viou šķir no bagātīgi klāta galda.

—  Jā, godātā kundze, patiesībā tas ir tā… Neviens nezina, kur Oktobra atrodas. Pagājušajā naktī tas klaidonis veikli apvedis misteru Elmeru ap stūri. Viņš uzdevies par valsts policijas kapteini — jau par to vien viņš var dabūt savus trīsdesmit gadus cietumā — ,un Oktobra aizgājusi līdzi. Kur vioa palikusi…

Lēdija Džordžina piegāja pie loga un mazliet pavilka sāņus aizkarus.

—  Vai tā nav viņa?

Sams ieplestu muti lūkojās ārā.

Oktobra Džonsa mierīgi stāvēja ielas otrā pusē. Viņa neredzēja ieinteresētos skatītājus, kuri sekoja katrai viņas kustībai, jo visu uzmanību bija koncentrējusi uz kādu sarkanbārdainu vīru, kas

stāvēja ielas vidū, nenovērsdams no viņas savu ļauno skatienu.

* * *

Kur bija Robins? Viņas sirds sita neprātīgā steigā, bet ne aiz bailēm sevis dēļ. Viņa pameta apkārt ātru skatienu, meklēdama neiztrūkstošo Leniju. Kad Oktobra atkal paskatījās uz Sarkanbārdi, tas šķietami bija ieinteresējies par kaut ko citu. Nepievērsdams viņai vairāk nekādas vērības, viņš aizgāja. Pirmajā mirklī viņa gribēja sekot, tomēr palika, atcerējusies Robiņa piekodinājumu.

Pūlis pieauga. Bez mitas plūda arvien jaunas grupas no visas apkārtnes un —vai viņa nemaldījās? — arvien vairāk policistu. Divpadsmit jātnieku liels pulciņš virzījās lejup pa ielu. Acīmredzot viņi bija ieradušies no kādas attālākas vietas, jo zirgi bija klāti putām un putekļiem. Tad netālu no viņas apstājās kravas auto, no kura izkāpa vēl ducis jaunekļu, — tic varēja būt policijas papildspēki.

Protams, tas bija vairāk, nekā vajadzīgs, lai uzturētu kārtību dažu tūkstošu jautru, miermīlīgi noskaņotu cilvēku starpā.

Oktobra juta, ka viņa drīz sarka, drīz bālēja. Kā likās, Robiņa ierašanās šajā pilsētā jau bija kļuvusi zināma. Bet tas vēl nebija viss.

—   Hallo, Oktobra!

Viņa sarāvās. Misters Vasers priecīgi smaidīja. Viņš draudzīgi spieda tai roku.

—  Priecājos tevi redzēt šeit, Oktobra… Nemaz nebiju cerējis tevi šeit sastapt. Vai neesi redzējusi misteru Elmeru?

—   Nē, — viņai izdevās dabūt pār lūpām.

Izņēmis no kabatas cigāru, Sams mākslotā vienaldzībā aizdedza to, vairīdamies viņas skatiena.

—  Visas tās blēņas… ko es tonakt sarunāju… lūdzu, aizmirsti to, Oktobra. Es biju tik uztraukts. Bet… vai tad arī tu nebiji skarba pret mani? Es taču esmu cilvēks, kas redzējis pasauli. Es esmu galīgi slims…

Mirkli viņa baidījās zaudēt savaldīšanos, bet drīz atkal valdīja pār sevi, viņai pat izdevās pasmaidīt, bet tik viegli, ka Sams pat nebija drošs, vai tas bijis smaids.

—  Bet tas taču pavisam smalki, Sam! Un kas tad ar tevi īsti noticis?

Viņš bija tādā situācijā kā orators, kurš rūpīgi iestudējis savu runu, bet nezina, ar ko sākt. Ja Oktobra, kā viņš bija «erējis, būtu jautājusi: "Kādēļ tu mani vajā?", viņš uzreiz būtu iesācis: "Tādēļ ka, neraugoties ne uz ko, es tomēr mīlu tevi. Tādēļ, ka es gribu tevi pasargāt no tevis pašas" vai arī ko citu tādā pašā garā.

•—Nu, vai zini, Oktobra… Es biju ļoti norūpējies tevis dēl. Es nevarēju ne ēst, ne gulēt —neko…

Viņš tomēr neizskatījās izsalcis, arī acis bija skaidras un dzidras.

Oktobra pameta ar galvu uz aptiekas pusi.

—   Es saprotu —tu nupat gribēji iet aptiekā? Man tevis žēl, bet gan jau aptiekārs tev iedos kādu līdzekli pret bezmiegu… Vai varbūt tu vēlies kaut ko nervu stiprināšanai?

—   Es vēlos tevi, — Sams klusu sacīja un ātri turpināja jau iepriekš sagatavoto runu. —Tevi es vēlos… jo… neraugoties uz to, ka tu mani pameti, —tu pati zini, ka esi to izdarījusi, Oktobra! — es tomēr tevi mīlu. Esmu pārliecināts, ka neviens cits vīrietis, ja sieviete tā būtu izturējusies pret viņu, neskrietu tai vairs pakal kā es tev…

Oktobra pēkšņi pamanīja kādu mazu, tīri ģērbtu puisēnu baltu apkaklīti, kas negaidot bija parādījies Samam līdzās. Viņš stāvēja nekustēdamies, nesaprašanā uzlūkodams gan Samu, gan Oktobru. Rokā viņš turēja salocītu papīra lapiņu.

—   Palasi tikai "Globe" un "Star" — tu pati redzēsi, cik nekrietni esi izturējusies pret mani pēc visa tā, ko esmu tevis labā darījis.

Oktobra piegāja pie puisēna.

—   Vai tu meklē mani? —viņa tam klusu jautāja.

—  Vai jūs esat misis Bo… un vēl kaut kā?

Viņa gandrīz raušus izrāva puisēnam no rokām saburzīto papīra lapiņu.

"Aizej pa galveno ielu līdz skolai un no turienes tālāk ārā no pilsētas. Mēģināšu tevi tur satikt. Policija mani meklē."

Paraksta nebija. Zīmīte bija rakstīta uz telegrammas blankas.

Viņa saburzīja papīrīti saujā un pamāja puisēnam ar galvu. Acīmredzot viņš negaidīja atalgojumu, jo tūlīt aizskrēja.

Sams, kura spīdošā runa tik negaidot tika pārtraukta, nesaskatīja nekā pārsteidzoša Oktobras sarunā ar puisēnu. Viņš domāja, ka tā bija viņu jau pirmīt aizsūtījusi kādā uzdevumā, un nu puisēns bija atgriezies.

—    …Neraugoties uz to visu, es tevi tomēr mīlu, Oktobra. Tā ir: esmu gluži traks pēc tevis, tu tomēr esi viena pasaulē —bez draugiem un… un tā tālāk, bez tam tu nemaz neesi precējusies, Oktobra! Iecirkņa tiesnesis, bīskaps un citi apgalvo, ka tava laulība ir nelikumīga.

Tagad nebija laika ielaisties sarunās. Viņai neatlika pat laika būt rupjai.

—   Satiksimies šeit pēc stundas.

—    Oktobra, es tev vēl gribēju teikt…

—   Pēc vienas stundas. Tagad man jāiet vai ari es vispār ar tevi nerunāšu! Ej!

Viņš negribot paklausīja. Nenogaidījusi, kamēr "Astora nama" platās durvis aizveras aiz Sama, Oktobra iejaucās raibajā pūlī, kas lēnām nesa viņu uz skolas pusi. Lai nenomaldītos, viņa garāmgājējiem jautāja tālāko maršrutu.

Visur bija policija, policija…

Ļaudis izbrīnā uzlūkoja policistus, kas atbildēja viņiem aizdomu pilniem skatieniem.

Skola, kas izrādījās celta no uzkrītoši sarkaniem ķieģeļiem, bija ārpus pašas pilsētas, netālu no vienstāvu mājiņu puduriša, te skaitījās it kā priekšpilsēta, kas gan saucās tāpat kā pati lielpilsēta. Kāda sieviete bija paskaidrojusi, ka skola atrodoties vēl šaipus Leservilas.

Iela, kas veda gar skolu, bija samērā klusa, tomēr Robiņu nekur neredzēja.

' "…no turienes tālāk ārā no pilsētas. Mēģināšu tevi tur satikt," bija sacīts zīmītē, un Oktobra devās taisni prom pa ceļu. Drīz arī Leservila palika viņai aiz muguras. Ceļam abās pusēs stiepās kviešu lauki, kuru vidū bija izkaisītas zemnieku mājas. Priekšā pacēlās stāvs kalns. Oktobra apstājās un, apsēdusies grāvmalā, palūkojās atpakaļ uz ceļu, pa kuru nupat bija nākusi.

No pilsētas puses viņai tuvojās kāds kravas auto, kas lēnā gaitā vilkās uz priekšu. Pie stūres sēdēja mazs vīriņš — sākumā viņa to noturēja par puisēnu. Nolietotā motora graboņa notālēm izklausījās pēc pērkona grāvieniem. Kad auto piebrauca tuvāk, tā jau atgādināja artilērijas viesuluguns dārdoņu.

Šoferis bija mazs pusmūža vīriņš dzeltenbālu seju un lielām brillēm uz deguna. Viņa sejā bija lasāma nesalaužama stūrgalvība, it kā tas būtu tikai viņa nopelns, ka vecā grabaža vispār kustas uz priekšu. Vējā plandoši audekla priekškari aizsedza skatienam auto iekšieni.

—   Oktobra!

Klusi iekliegdamās, viņa pagriezās atpakaļ. Auto pakaļgalā priekškari bija atbīdīti malā. Viņa ieraudzīja pazīstamo seju, izstiepto roku un skriešus devās pie mašīnas. Mirkli vēlāk viņa jau bija pacelta gaisā.

—    Uzmanies! — Robins viņu brīdināja. — Mums ir viesi.

Auto krēslā viņa saskatīja cilvēku ar sarkanu bārdu un viņa

platsejaino biedru. Viņi sēdēja uz grīdas sasietām rokām, mugura pie muguras.

—  Ja vēlies, tu vari apsēsties uz viņiem, — Robins laipni uzkliedza.

Un kliegt arī vajadzēja, jo troksnis auto iekšienē bija vēl stiprāks par artilērijas uzbrukuma troksni.

10

Atstājis sievu pie aptiekas, misters Robins Leslijs Bosērs devās meklēt telegrāfa kantori. Viņam kabatā bija divi dolāri un piecdesmit centi, un viņš bija nodomājis visīsākajā laikā tikt vaļā no visām savām problēmām. Tomēr sameklēt telegrāfu, turklāt, nevienam nejautājot ceļu, nebūt nebija viegla lieta, jo viņa izruna taču bija tik sasodīti angliska. Šī klejošana pa pilsētu tomēr atnesa Robiņam arī savu labumu — viņš labi iepazinās ar tuvākās apkārtnes topogrāfiju. Pie kāda ārpilsētas apbūves gabalu tirgotavas kantora Robins ieraudzīja plāksnīti, kurā bija attēloti šādi izdevīgākie apbūves apgabali un kādā ieteiktā apvidus plānā bija uzrakstīts "Uz Ogdensburgu", bet tieši Ogdensburga jau arī bija Robiņa celamērkis.

Bez kino pilsēta vēl varēja lepoties arī ar teātri. Robins gan būtu pagājis tam garām, pat neievērojis, bet viņa uzmanību saistīja ķilda, kas notika starp teātra direktoru un kādu šoferi —acīmredzot nenokārtotas braukšanas maksas dēl, kā to notālēm varēja saprast.

Tālāk iedams, viņš ievēroja, ka pilsētā bija daudz vairāk policistu, nekā tas būtu vajadzīgs. Robiņam pa priekšu gāja divi kungi un dzīvi sarunājās. Kad viens no tiem noņēma platmali, kļuva redzami smilškrāsas mati. Robins piegāja viņiem tuvāk un ieklausījās.

— …pirms desmit gadiem. Pēdējais gadījums bija toreiz, kad Norejs bija apgriezis sprandu tam advokātam —tieši tāpat kā šoreiz.

Robiņam ar to pietika. Tātad līķis bija atrasts, un kaut arī viņa vārds nebija minēts, viņš tomēr nešaubījās, ka policija sapulcēta tieši viņa dēl. Robiņu meklēja, un policijai vai nu bija zināms, vai arī tā domāja, ka viņš atrodas šajā pilsētā.

Drīz pēc tam viņš atrada arī telegrāfa kantori. Paņēmis telegrammas blanku, Robins piegāja pie kādas nomaļas pults un sāka pārdomāt. Nosūtīt telegrammu, tātad atzīt sevi par uzvarētu —tā jau pati par sevi bija nepatīkama lieta, turklāt viņam taču bija jādomā arī par Oktobru!

Viņš jau pielika zīmuli pie papīra, bet tad atrāva roku atpakaļ. Galu galā — ko viņam varēja līdzēt telegramma, ja viņu apcietina kā "O" slepkavu? Viņam kļuva mazliet karsti, domājot par visām tām sekām, kādas varētu izsaukt šī apcietināšana.

Beidzot Robins izšķīrās un uzrakstīja dažas rindiņas Oktobrai, tad sāka skatīties pēc kāda, ar ko varētu šo zīmīti Oktobrai nosūtīt.

Kāds puisēns, kas bija atnesis nodot telegrammu, pašreiz maksāja ierēdnim naudu. Nogaidījis, kamēr tas pagriežas pret viņu, Robins pieaicināja puisēnu sev klāt.

—  Te tev būs divdesmit pieci centi, mans dēls. Paņem šo zīmīti un aiznes jaunajai dāmai, kas stāv pie aptiekas durvīm.

Kad puisēns bija aizskrējis, Robins nesteigdamies devās uz izeju, bet pie durvīm atkāpās soli atpakaļ, lai palaistu garām kādu ienācēju.

—   Labrīt, Penner!

Sarkanbārdis bija nobijies vairāk nekā Robins. Balss viņam manāmi trīcēja. Aiz viņa stāvēja Lenijs, saviebis seju krampjainā smīnā. Viņa acis izteica vairāk, nekā to spētu vārdi: "Daudz kruķu visapkārt!"

—   Nāc vien iekšā, — Robiņa balss skanēja vēsi un draudoši laipni. — Loti brīnos, tevi redzot.

Viņš bija sagatavojies uz katru varbūtību un iebāzis roku svārku kabatā. Sarkanbārdis tūliņ saprata, ko tas nozīmē.

—   Tu nu gan esi milzīgi uzcirties. Nekad vēl nebiju redzējis tevi ar ūsām. Īstenībā tu esi āksts, Penner, —vai nav tiesa, Lenij?

—  Pareizi! — Lenijs norūca.

—   Bet nu man gan būs jāiet, — Robins sacīja.

Izgājis uz ielas, Robins tomēr ieraudzīja, ka abi draugi ir viņam līdzās. Viņš apstājās.

—   Klausies, man ar tevi jārunā, Penner! — Kā likās, Sarkanbārdis jau bija aizmirsis savu pirmītējo nodomu iet telegrāfā. —Kā būtu, ja tu mazliet pastaigātos kopā ar mums?

—   Kā būtu! — Robins dzestri atbildēja. — Kur tad te ir kapsēta?

—   Ak, ko — kapsēta! — Sarkanbārdis pūlējās pasmaidīt. — Kā gan tu nāci uz tādām domām? Es un Lenijs iesim pa priekšu. Tā taču būs labi —vai ne, Lenij?

Lenijs aiz paraduma piekrita.

Ziņkāre bija viena no Robiņa vājībām.

—   Manis pēc —ejiet pa priekšu!

Viņš pats soļoja tiem cieši aiz muguras. Uz stūra viņi nogriezās citā ielā. Šeit bija diezgan daudz laužu, arī daži veikali jau bija atvērti.

—  Un nu parunāsimies!

Sarkanbārdis un Lenijs apstājās, un abi reizē pagriezās pret Robiņu.

—   Es redzēju Mīnstrltā kādu jaunu dāmu, — Sarkanbārdis sacīja. — Dīvaina meitene. Caur un cauri īsta dāma — vai ne, Lenij?

—   Pareizi! — Lenijs apliecināja:

—   Es un Lenijs — mēs abi visu laiku runājām par tevi. Lenijs domā, ka tu dusmojoties uz mums par to, ka Šenektedā mēs tevi mazliet sašāvām. Bet tas bija nejaušs pārpratums —toreiz mēs tevi noturējām par kādu citu Penneru; kas mums pagājušajā rudenī bija izbēdzis. Vai tā nav, Lenij?

—    Protams, — Lenijs sacīja.

—  Mēs nesapratām tevi — tiešām ne. Mums ar Leniju ir pašiem savas rūpes, un mēs nemaz nevēlamies, ka kāds būtu ļauns uz mums. Mēs tikai tevi sajaucām ar citu.

—     Un kad jūs nācāt pie šā svarīgā atklājuma? — Robins laipni jautāja. —Vai pēc tam, kad es aizņēmos no fabrikas sarga revolveri .un kad jūs pārliecinājāties, ka esmu tik labs šāvējs, ka varu nošaut jums platmales no galvām?

—  Tam nav nekāda sakara ar to, — Sarkanbārdis steidzīgi apgalvoja. — Tev nemaz nevajag šaut pa manu cepuri —es pats noņemu to tavā priekšā. Jā, tas gan tiesa: šāvējs tu esi labs!

—    Par ko tad īsti jūs gribējāt ar mani runāt?

Sarkanbārdis uzlūkoja savu draugu. Tas bija novērsis skatienu

sāņus.

—  Tu esi spīlēs. Vai redzēji, cik pilsētā kruķu? Nu, protams, ka redzēji. Nav nekā tāda, ko tu neredzētu. Es bieži esmu teicis Lenijam: "Tas puisis nekad nepārskatās!"

—  Jā, cs redzēju policiju un domāju, ka tā meklē jūs, — Robins mierīgi atbildēja.

Sarkanbārdim tas patika. Viņš smējās skaļi un ilgi.

—  Tas ir vislabākais joks, kādu vien esmu dzirdējis, kopš esmu prom no Ņujorkas. Vai dzirdēji, Lenij? Vai viņš nav briesmīgi asprātīgs? Uzmanies —es tev saku: tev jātiek ārā no pilsētas, bet ātri! Pie katras izejas nolikti trīs ķērāji, tad vēl kruķi jāšus. Viens tu nekādā ziņā nevari tikt prom no šejienes. Man un Lenijam ari jātiek prom — tas Litlbergas plānprātiņš ir šeit, un viņš ir dusmīgs uz mums. Bet mēs negribam pamest tevi vienu. Man ir tāda nojauta, ka mums izdosies izvest tevi sev līdzi. Tikai viena lieta: jauno dāmu gan mēs nevaram ņemt sev līdzi — tur nu nekas nav darāms.

—   Un kā tad īsti jūs domājat mani izvest?

Sarkanbārdis palūkojās apkārt, un Robiņam likās dīvaini tas, ka viņa glābējs vel līdz šim brīdim nebija padomājis par glabšanas veidu.

Ielas malā stāvēja kāds vecs kravas auto, kura vadītājs — mazs, tievs vīriņš — sēdēja, atbalstījis muguru pret plakātiem un sludinājumiem aplīmētu žogu, un mierīgi ieturēja brokastis.

—   Acumirkli! — Sarkanbārdis sacīja un ātri piegāja viņam klāt.

—   Labrīt, kaimiņ. Laikam gan no tālienes?

—  No Ogdenas, — mazais vīriņš norūca, nokozdams jaunu kumosu.

—  Es un mani draugi ari gribam doties atpakaļ uz Ogdenu. Vai jūs drīz brauksiet?

—  Njā, — mazais vīriņš novilka, uzmezdams pētoši skatienu "draugiem", bet tad, galvu kratīdams, piebilda: — Mans vecais auto vairs nebrauc visai ātri. Jūs ātrāk nokļūsiet Ogdenā, ja brauksiet ar kādu citu.

Sarkanbārdis klusu iesvilpās.

—  Vai jūs šeit esat labi pazīstams?

—    Visā apkārtnē nav neviena, kas mani nepazītu, —mazais vīriņš pašapzinīgi atbildēja. — Mans vārds ir Meisters.

—  Vai arī policija jūs pazīst?

—  Ko? — mazā vīreļa skatiens aizdomīgi pētīja sarkanbārdaino vīru. Viņam kabatā bija nauda, un šis cilvēks bija ārzemnieks…

—   Un kā vēl! Visā apvidū nav neviena policista, kas mani nepazītu. Es esmu miertiesnesis!

Viņš salika atlikušo ēdienu atpakaļ kādā netīrā somā.

—   Man nu jāsāk posties ceļā.

Sarkanbārdis pamāja abiem saviem pavadoņiem nākt tuvāk. Misteram Meisteram sirds gandrīz apstājās.

—  Mēs domājam, ka varēsim kādu gabalu braukt kopā ar jums,

—   Sarkanbārdis sacīja un, kamēr mazais vecītis iedarbināja motoru, pamāja abiem pārējiem iekāpt.

Motors sacēla ārprātīgu troksni. Redzot, ka cilvēks, kas nupat bija viņu iztaujājis, ir nozudis, misters Meisters nomierinājies apsēdās savā vietā pie stūres. Mašīna taisīja strauju rāvienu uz priekšu… Te pēkšņi aiz vadītāja muguras pašķīrās aizkari.

—  Brauc bez apstāšanās cauri pilsētai un nerunā ne vārda; ja neklausīsi — dabūsi lodi mugurā!

Priekškaru starpā pamirdzēja revolvera stobrs. Misters Meisters notrīcēja. Kad auto iegriezās galvenajā ielā, kur satiksme bija loti dzīva, Sarkanbārdis sacīja:

—    Puiši, noliecieties guļus uz grīdas —gadījumam, ja kādam ķērājam ienāktu prātā ielūkoties šajā auto. —Un viņš pirmais nogūlās zemē, nenovērsdams revolvera stobru no veča muguras.

Robins ar Leniju sekoja viņa piemēram, noguldamies uz vēdera katrs savā malā.

Nu viņi jau bija izbraukuši no pilsētas. Abās pusēs stiepās lauki. Oktobra nekur nebija redzama.

—   Liec nost šaujamo!

Sarkanbārdis pārsteigts pagrieza galvu. Robins gulēja zemē, atbalstījies uz elkoņa, un turēja kreisajā rokā revolveri. Sarkanbārdis uzlūkoja Lepiju, bet tā neizteiksmīgajā sejā nekas nebija lasāms. Loti uzmanīgi viņš nolika revolveri zemē, un Robins to ar kāju pievilka sev tuvāk. Pēkšņi viņš metās no visa spēka atpakaļ, tomēr Lenijs nebija aizsviedis savu nazi pietiekami tālu, un tas iedūrās grīdas dēlī pie Robiņa kājām.

—    Nāc šurp, Sarkanbārdi, bet ātri! Paliec guļot, Lenij! — viņš bija piecēlies. Sarkanbārdis pienāca tuvāk, turēdams rokas gaisā.

—   Nogulties — muguru pie muguras!

Auto stūrī bija dažas siksnas. Mirkli vēlāk abi draugi jau bija cieši piesieti viens pie otra.

—  Gudrs gan tu esi… Mēs tev palīdzējām izkļūt no pilsētas, un nu tu rīkojies tā! Bet gan tu reiz kritīsi mūsu rokās!

—    Ne vārda! — Robins draudoši uzkliedza.

Viņš palūkojās, ko dara šoferis. Mazais vīriņš sēdēja pie stūres kā pārakmeņojies, neuzdrošinādamies pagriezt galvu atpakaļ.

—   Braukt bez apstāšanās līdz pat Ogdensburgai!

Pēkšņi viņš ieraudzīja ceļmalā sēdošo Oktobru. Pašķīris aizkarus, viņš sauca tās vārdu…

11

Pirmajā krustojumā Robins palīdzēja viņai izkāpt un izlēca arī pats. Auto dārdēdams aizkliboja tālāk.

—   Un kurp nu? — viņa jautāja.

—    Uz Kanādu, — Robins atbildēja.

Pēdējās jūdzes ceļš bija stiepies gar dzelzceļu. Viņi pārgāja pār to, nesastapuši nevienas dzīvas dvēseles. Kāda maza dīķīša tuvumā Robins apstājās, lai samestu tajā visu, ko pēdējā ceļojumā bija savācis. Odenī ielidoja divi naži, revolveris un automātiskā pistole.

—   Īstenībā man Lenija žēl, — Robins sacīja. — Paies gadi, līdz viņš iemanīsies rīkoties ar jauniem nažiem.

Oktobra nodrebēja, un viņš uzmeta tai rūpju pilnu skatienu.

—  Tu taču nejūties slima?

Viņa pakratīja galvu.

—  Tu nedrīksti man melot!

—  Nē, slima es neesmu. Tikai nervi gan man vairs negrib klausīt.

—   Vai esi lasījusi avīzes? — viņš ātri jautāja.

—    Nē, kādēļ gan? Vai tur rakstīts kas par… klaidoņiem? Vai līķis atrasts?

Viņš pamāja ar galvu.

—   Es gan ari neesmu lasījis avīzes, tomēr noklausījos kādu sarunu, ka "O" līķis atrasts, bet mazais vecītis nozudis bez pēdām. Protams, vaina tiek uzvelta man. Es labprāt vēlētos nopirkt kādu avīzi.

Robiņa vēlēšanās piepildījās ātrāk, nekā viņš bija cerējis.

Viņi sasniedza Ogdensburgas ceļu un nogriezās šīs viņiem tik svarīgās pilsētas tuvumā. Tas radīja Oktobrai jaunas bažas: vai Robiņā pēdējās viltības upuri ari neatrodas ceļā uz Ogdensburgu?

—  Viņi sāks kliegt kā nelabie, tiklīdz redzēs, ka manis vairs nav tuvumā. Mazais vīrelis apturēs savu mašīnu un atraisīs viņus — ja vien viņš nebūs tik gudrs, lai nogādātu tos tuvākajā policijas iecirkni.

Viņš iesmējās, it kā atcerēdamies labu joku.

—    Kas tad nu vel? — Oktobra jautāja.

Robins iebāza roku kabatā un izvilka no tās krietnu žūksni banknošu.

—  Gandrīz tūkstoš dolāru — atņēmu viņiem visu līdz pat pēdējam pensam, — viņš sacīja.

Oktobra vairs nebija spējīga brīnīties.

—        Es nekā vairs nesaprotu, —viņa sacīja. —Viņi taču tev

palīdzēja izbēgt no pilsētas, un bez viņiem tu droši vien jau sen būtu policijai nagos!

Viņas vārdi uzjautrināja Robiņu.

—    Elfrīda to nekad nepieļautu. Es redzēju viņas auto pilsētā — tātad viņa bija tur.

—    Sams arī tur bija, — Oktobra piezīmēja.

Robins klusēdams noklausījās viņas stāstā, tad sacīja:

—   Protams, arī tam ir kāds sakars. Labā, vecā Elfrīda — cik viņa brīnišķīga! Hallo!

Oktobra bija palikusi iepakaļ un apsēdusies uz kāda cinīša ceļmalā. Viņas seja pēkšņi bija kļuvusi pavisam bāla, rokas trīcēja.

—   Šķiet, ka tālāk vairs nevaru iet, — viņa nedroši sacīja.

Robins noraizējies palūkojās apkārt. Viņam likās, ka tālumā

ieraudzījis kādas ēkas sarkano jumtu.

—  Tu taču nepaģībtu, ja cs tevi uz brīdi atstātu vienu? — viņš jautāja.

—    Protams, ne. Esmu tikai izsalkusi.

Izsalkusi! Kopš pulksten septiņiem rītā viņi nekā nebija ēduši. Robins steigā pārmeklēja visas kabatas.

—  Es esmu nelietis! — viņš iesaucās. — Man nav pat nevienas drupatiņas.

Nebildis vairs ne vārda, Robins skriešus devās prom pa ceļu. Drīz viņš ieraudzīja sev priekšā diezgan lielu, balti krāsotu namu, kas bija līdz pusei noaudzis vīteņu stigām. Atvēris vārtiņus, viņš bija stipri pārsteigts, ieraugot pie kāda koka dēlīti ar uzrakstu "Izīrējamas istabas".

Robins piezvanīja, un brīdi vēlāk kāda sieviete asiem sejas vaibstiem atvēra durvis.Viņš noturēja to par kalponi, jo viņa bija uzsējusi baltu priekšautu un uzlikusi baltu cepurīti. Viņai varēja būt starp četrdesmit un piecdesmit gadiem. Acīmredzot viņa bija raudājusi, jo acis bija iekaisušas un uztūkušas, bet pietvīkušais deguns steigā nopūderēts, lai slēptu .asaras.

—    Vai varu runāt ar namamāti?

Viņa mazliet samulsa.

—    Viņas nav mājās.

97

Nebija šaubu, ka viņa ir angliete, tomēr Robiņu tas nebūt nepārsteidza.

■1 MS

—    Vai es varētu dabūt istabu… divas istabas? Manai sievai ceļā kļuva nelabi.

Vioa pamāja ar galvu, uzmezdama Robiņam pētošu skatienu.

—    Vai ilgi domājat palikt? — vioa jautāja.

—    Nezinu. Tas atkarīgs no dažiem apstākļiem.

Vioa mirkli šaubījās.

—    Lūdzu, ienāciet!

Robios ookļuva plašā priekštelpā, no kurienes kāpnes veda galerijā, kas stiepās visapkārt vestibilam. Pie sienas karājās karalienes Elizabetes laika vapenis un Britānijas karogs. Grīda bija no baltiem un melniem akmens četrstūriem. Pie vienas sienas bija rožkoka skapis, pie otras — vecs pulkstenis. Sieviete atvēra kādas durvis un ieveda viou salonā, kas ne ar ko neatšķīrās no citiem Viktorijas laikmeta saloniem. Viss bija tīrs un spodrs, bet stipri nolietots un nabadzīgs.

Vioa nooēma priekšautu un cepurīti un nolika uz dīvāna.

—  Es pati esmu namamāte, — vioa vienkārši sacīja. — Man ir tikai viena kalpone, un tādēļ arī pašai nākas piepalīdzēt saimniecībā. Tātad jūs vēlaties istabu?

—    Divas, — Robins pārlaboja.

Vioa atkal pakratīja galvu.

—   Man ir tikai viena —divvietīga. Jums jāzina, mister…

—   Bosērs!

—    …mister Bosēr, ka man vairs nav neviena pansionāra. Šis nams atrodas diezgan talu no Ogdensburgas, un pēdējos gados tur atvērtas daudzas jaunas pansijas. Tikai dažreiz, pavasaros un rudeoos, kāda kanādiešu ģimene dzīvo pie manis.

Vioa gribēja vēl ko stāstīt, bet Robins uztraucās par Oktobru.

—  Tātad varu vest šurp sievu? — vioš jautāja.

Vioa atkal mazliet vilcinājās.

—   Jā, lūdzu. Man šķiet, ka mans pienākums ir to darīt, ja jau pats Dievs parādījis man tik lielu žēlastību.

Robins bez kavēšanās steidzās atpakaļ pie Oktobras, un smaga nasta novēlās vioam no sirds, kad ieraudzīja to jau nākam pretī.

—   Tu esi eņģelis! Es jau domāju, ka man nāksies tevi nest.

Oktobra pasmaidīja, bet viņa to darīja tik reti.

—            Kā tev veicās? — vioa jautāja. — Robin, es šobrīd varētu ēst kaut zāli.

Vioš atstāstīja sarunu ar jauno saimnieci.

—            Man patīk Viktorijas laika mēbeles. Tomēr vairāk man patīk cepta vista, bet… ak, cs nemaz nedrīkstu domāt par tādām lietām!

Saimniece sagaidīja vious durvīs un pastāstīja, ka viou saucot mis Elena.

—            Man jāizlūdzas no jums tikai viena laipnība, —vioa sacīja, parādījusi Oktobrai istabu. — Es lūgtu jūs pēc iespējas mazāk trokšoot, jo namā ir slimnieks… mans tēvs.

Vioa tvēra pēc kabatas lakatioa, acīmredzot tas ari bija vioas asaru cēlonis.

—           Varbūt vēlaties pusdienas? Nu jau gan ir mazliet vēls — parasti mēs ēdam pulksten divos, bet, ja vēlaties…

Oktobra vēlējās neizsakāmi. Mis Elena izslīdēja no istabas, uzmanīgi aizvērdama durvis.

—            Tas ir gandrīz neticami, — Robins sacīja, uzlūkodams savu pavadoni. — Tādas lietas taču nemaz nemēdz notikt! Es pateicos Sarkanbārdim par naudu. — Tad vioš mākslotā vienaldzībā turpināja: — Ir tikai viena istaba… cs gribēju teikt —viena guļamistaba. Es teikšu šai labsirdīgajai dāmai, ka man patīk gulēt uz dīvāna, un palūgšu atļauju palikt tepat salonā.

Oktobra mirkli klusēja; situācija nebija visai patīkama. Tad vioa sacīja:

—    Man šķiet, ka mēs taču esam precējušies?

—    Protams. Kādēļ tu tā jautā?

Vioa cieši lūkojās laukā pa logu.

—            Misters Sams Vasers šaubās par to. Vioš teica, ka apgabaltiesa un bīskaps atzinuši mūsu laulību par neesošu.

Robins palika mierīgs.

—    Tu taču neuztver to nopietni?

Vioa pamāja ar galvu, bet Robins turpināja.

—    Tas ir tikai triks vai kāda avīzes sensācija!

4'

—            Vai tad tu… nejustos ļoti atvieglots, ja mūsu laulība tiešām būtu atzīta par nenotikušu? Es nekad neaizmirsīšu, cik nelaimīgs tu biji torīt, kad dabūji zināt, ka esi salaulāts ar mani.

99

Ari tagad vioš neizskatījās visai laimīgs.

—  Tu pati laikam būtu atvieglota, nabaga mazā klaidoņa sieva!

—  Tu izvairies no atbildes, —vioa aizrādīja.

Vioa cieši uzlūkoja to.

—  Ja šī laulība netiktu atzīta — vai tu būtu ar mieru salaulāties ar mani vēlreiz? — vioš jautāja.

Oktobra satvēra vioa roku un cieši saspieda.

Mis Elena pieklauvēja un paziooja, ka ēdiens jau gatavs. Kad viesi jau bija ēdamistabā, vioa apjautājās, kad pienākšot viou bagāža. Robins izoēma no kabatas naudu un paskaidroja, ka vioi tikai uz īsu laiciou ieradušies no Kanādas un ka vioš būtu loti pateicīgs, ja mis Elena pilsētā nopirktu vioiem pašas nepieciešamākās lietas. Vai vioa labprāt oesaoemtu īres naudu par nedēlu uz priekšu?

Robins redzēja, ka saimnieces acis pie šā piedāvājuma iemirdzas.

Mis Elena pati vious apkalpoja pie galda. Netrūka pat pudeles paštaisīta vīna, protams, bezalkohola, kā vioa pasteidzās paskaidrot. Kafija bija plāna un bezgaršīga.

—   Protams, ka vioa ir angliete! — Robins atbildēja, kad Oktobra izteica šaubas par to. — Nogaršo kaut vai šo kafiju — un pati par to pārliecināsies!

Mis Elena atkal ienāca istabā, apģērbusies iziešanai. Vioa solījās atnest visu, kas vioiem būtu vajadzīgs. Ja ceļotāji pa to laiku vēlētos iet savā istabā, tad durvis ir tieši pretim ēdamistabai, tikai otrajā stāvā.

—   Gan jau misis Bosēra atradīs savu istabu, — Robins ar uzsvaru atbildēja.

Vioš ātri sastādīja sev nepieciešamo lietu sarakstu, pēc tam pasniedza papīru un zīmuli Oktobrai, pats diskrēti atiedams malā.

Ēdamistabas loga priekšā bija neliels laukumiņš, kuru no visām pusēm iežogoja puku dobes ar pirmajām agrīnajām krizantēmām. Tālāk stiepās augstu koku rinda, aiz kuras Robins pārsteigts saskatīja dzelzceļa uzbērumu.

Kad mis Elena bija aizgājusi, Oktobra devās meklēt savu istabu. Robins izgāja dārzā, kur ik uz soļa bija redzams sabrukums un vecums. Gar dārzu aizjoooja vilciens. Robins piegāja pie jau sen necirptā dzīvžoga.

Dzīvžogam vienā vietā bija izrauts robs. Kas to būtu izdarījis? Krūmu zariņi šajā vietā bija nesen aplauzti, bet uz tiem bija tumšsarkani traipi. Asinis! Robins palūkojās zemē. Ari garā zāle bija izmidita un vietvietām notraipīta asinīm… Robins rūpīgi pārmeklēja visu dārzu. Zem kāda krūma celiņa malā viņš atrada vecu golfa cepuri —ari tā bija notraipīta asinīm, kas bija vēl gluži svaigas. Robins neviļus notrīcēja.

—   Nervi! — viņš norūca, griezdamies atpakaļ mājup.

Oktobra sēdēja salonā un lasīja avīzi. Viņas seja bija nopietnāka

nekā Robiņam.

—  To es atradu zem dīvāna spilvena, — viņa sacīja, pasniegdama avīzi Robiņam.

Pāri visai titullapai stiepās trekniem burtiem iespiests virsraksts:

Policija meklē klaidoņa slepkavu

—   Sākums nav slikts, — Robins piezīmēja, skali izlasījis virsrakstu.

—   Tālāk ir vēl ļaunāk, — viņa sacīja, un Robins turpināja lasīt.

"Robins Leslijs, pazīstamais līgavas aizvedējs, pārgriezis kādam

citam klaidonim rīkli un nodedzinājis lielu ēku, bijušo filmu darbnīcu, lai slēptu sava velnišķīgā nozieguma pēdas."

—   Vai lasīji Ala Luka liecību? — Oktobra jautāja, kad Robins pacēla acis no avīzes.

Viņš uzmeta acis virsrakstiem un sāka lasīt Ala Luka ziņojumu:

"Pulkstenis varēja būt ap septiņiem rītā, kad es ieraudzīju velnišķo klaidoni. Viņš apturēja auto pie mistera Stcna garāžas, kur es strādāju, un pieprasīja kannu benzīna. Es ievēroju, ka viņa rokas pārklātas purpurkrāsas traipiem, tomēr man ne prātā nenāca, ka tās ir viņa upura asinis. Es redzēju arī Oktobru Džonsu. Viņa visu laiku palika mašīnā un izskatījās bāla un sagurusi. Viņas sejā atspoguļojās dziļas skumjas. Vīrietis arī bija manāmi noguris, un viņa sejā bija skaidri saskatāmas noziedzīgās dzīves pēdas. Es neievēroju, kā viņš bija ģērbies…"

—    Gudrais Als! — Robins smiedamies iesaucās.

Ziņojums beidzās ar piezīmi, ka misters Als Luks drīzumā nodomājis apprecēt kādu vietējo skaistuli un pāriet uz Litlbergu, kur atvēršot pats savu garāžu.

Robins salocīja avīzi.

—   Es tikai vēlētos zināt, kas noticis ar Plikgalviti — šo nabaga vcco vergu! Avīzē viņš nav pieminēts ne ar vārdu.

Robins nolika avīzi atpakaļ tajā pašā vietā, kur Oktobra to bija atradusi. Atstājis viņu sēžam salonā ar kādu vecu Skota romānu rokā, Robins no jauna izgāja dārzā, lai to rūpīgi pārmeklētu.

Tuvojoties koku pudurim, viņš saoda petrolejas smaku. Mūra sienas tuvumā Robins uzgāja vēl kūpošu pelnu kaudzīti. Kas gan varēja būt šeit dedzināts? Turpinot izvandīt pelnus, viņš atrada tajos dažas pogas — tātad šeit bija dedzinātas drēbes. Bet mis Elena nebūt neizskatījās pēc tādas namamātes, kas tik nevērīgi apietos ar saviem vecajiem apģērbiem…

Pārgājis pāri laukumiņam, Robins atradās uz dzelzceļa uzbēruma. Arī tur zemē bija redzamas asiņu pēdas.

Te varēja būt noticis kāds nelaimes gadījums. Varbūt mis Elenas vecais tēvs bija nejauši uzgājis uz sliedēm un kādas garāmejošas lokomotīves ievainots? Bet kādēļ tad tāda noslēpumainība?

Ejot atpakaļ, Robins vēlreiz ieraudzīja veco golfa cepuri, un tā viņam likās jau kādreiz redzēta. Bet kur? Bez šaubām — šādu cepuru bija tūkstošiem. Paņēmis to uz zara gala, viņš aiznesa cepuri pie pelnu kaudzītes un iespieda oglēs.

Kad viņš atgriezās salonā, Oktobra bija aizmigusi ar grāmatu rokās. Robins apsēdās viņai pretim.

Viņa bija loti skaista. Robins dziļi nopūtās. Varbūt tas Oktobru pamodināja, jo viņa atvēra acis.

—  Vai es gulēju? Varbūt pat krācu?

Robins nopietni pakratīja galvu.

—   Nē, nemaz. Miegā es būtu varējis nolaupīt tev vienu skūpstu.

—  Un kādēļ tu to nedarīji? —viņa jautāja, paceldama uz grīdas nokritušo grāmatu.

— Mani no tā atturēja mistera Sama Vasera brīdinājums, — viņš atbildēja.

—    Tas, ka mēs neesam salaulāti? — viņa nožāvājās. — Bet "Morning Post" par to neko neraksta.

—   Dala taisnības tur tomēr būs. Oktobra, quo vadis?

—  Uz Ogdensburgu, —viņa slinki atbildēja. —Tad peldus uz Sentlorensu un tālāk uz Kanādu.

Robins klusu iesmējās.

—   Vai zini, cik plata straume ir pie Ogdensburgas? Oktobra, man jāatvainojas tavā priekšā.

—    Par ko?

—   Par to, ka kādreiz noturēju tevi par vieglprātīgu..Ikreiz, kad iedomājos par mūsu laulībām… kad atceros, kā tu teici "es gribu" vai kas nu tādās reizēs jāsaka…

—    Bet arī tu pats to teici, —viņa to pārtrauca.

—  Jā gan, bet es taču nesapratu, ko runāju. Bet tu gan…

—   Zils, piedzēries, —viņa atgādināja. —Protams, ka tu biji pirmais, kas sacīja "es gribu". Un es pilnīgi apzinājos, ko nozīmē apprecēt klaidoni. Ja tu toreiz nebūtu lūdzis piedošanu, es nekādā ziņā nebūtu tevi apprecējusi. Nu, un ko tad tu domā par mani?

—    Labi, pamēģināšu tev atbildēt. Tu savā ziņā esi vienīgā.

—   Tāda ir katra sieviete, — viņa piezīmēja.

—    Protams… bet nepārtrauc mani. Tavu īpatnību es pazīstu pēc piedzīvojumiem. Var jau būt, ka ir ne mazums tādu sieviešu kā tu, bet es nevienu tādu neemu saticis. Tevi neapmeklē nekādas parādības (nabaga vecais Plikgalvītis!), tu esi pie pilna saprāta. Tu man atgādini lēdiju Godīvu — lēdiju Godlvu ar zēngalviņu. Tev ir zināms temperaments —to es vēl pilnīgi neizprotu. Tu esi man mazliet sveša. Es nupat teicu, ka būtu varējis tevi miegā noskūpstīt, bet patiesībā es to nekad neuzdrošinātos… Cik veca tu esi?

—  Divdesmit vienu gadu. Ja man nesen nebūtu palicis divdesmit viens gads, tad tu vēl šodien varētu mierīgi viens pats klejot pa pasauli.

Oktobra visu laiku bija lūk'ojusies viņā.

—   Es nevaru paciest tavas ūsas, — viņa beidzot sacīja.

—  Tas arī bija galvenais iemesls, kādēļ es tevi nenoskūpstīju, — Robins mierīgi atbildēja, un viņa nosarka.

—  Ar ūsām tu izskaties pēc itāļu baņķiera.

—  Hallo, Penner! Vai tu gaidi preču vilcienu? — pēkšņi atskanēja kāda trīcoša balss.

Robins strauji pietrūkās kājās.

Durvīs stāvēja mazs vīriņš izbalējušā dāmu kimono. Kājas viņam bija basas, bet galva apsaitēta.

—  Līdz rītam mēs vēl varam tikt Trijā, un tur netrūkst vietu, kur apmesties…

Tas bija Plikgalvītis, kas tagad stāvēja durvīs ar ārprāta izteiksmi acīs. Pēkšņi viņš sagrīļojās, bet Robins tomēr paguva viņu saķert.

—  Tas nelietis mani izmeta no vagona, Penner, un vilciens turklāt gāja ar ātrumu četrdesmit jūdzes stundā! —viņa galva noslīga uz krūtīm.

—  Ko viņš saka? — Oktobra pārsteigta jautāja. — Es neko nesaprotu.

—  Viņš braucis bez biļetes, bet kontrolieris to noķēris un izmetis no ejoša vilciena, — Robins paskaidroja.

Asiņaino traipu un sapostītā dzīvžoga noslēpums nu bija skaidrs, arī mis Elenas "brīnums" kļuva saprotams, jo tas tiešām bija brīnums, ka šis cilvēks bija izmests no vilciena taisni pret to namu, kuru pirms trīsdesmit gadiem bija atstājis!

Robins noguldīja veco uz dīvāna. Viņa acis bija aizvērtas, un* Oktobra baidījās, ka viņš ir miris.

—    Paliec pie viņa, kamēr es sameklēšu kalponi, — Robins palūdza.

Šajā mirklī Plikgalvītis atvēra acis un, maigi smaidīdams, uzlūkoja Robiņu.

—     Man bezgala žēl, ka sagādāju jums tik daudz pūļu, ser. Manas zināšanas medicīnā ir pietiekošas, lai es zinātu, ka dzīvot man atlicis pavisam īsu laiciņu. Vai tas būtu par daudz prasīts, ja es lūgtu… cs tik labprāt vēlētos redzēt Jūliju. Mana sieva sapratīs to un piedos… šādos apstākļos. Jūlija dzīvo "King Edward" viesnīcā, divpadsmitajā istabā —lēdija Džordžina Lomera…

Robiņa un Oktobras skatieni sastapās.

—   Elfrīda! Kas tā par sievieti! — viņš čukstēja.

12

Lēdija Džordžina Lomera, atlaidusies guļamkrēslā un turēdama cigareti stipri izkrāsotajās lūpās, mirdzošām acīm nolūkojās dēlā. Jauneklis nejutās visai labi, jo mātes klusēšana neko labu nesolīja. Pilsēta vēl bija laužu pilna, un'galvenā iela spilgti apgaismota.

Gar logu tikko bija gājusi garām cirka kapela, pārtraucot mātes un dēla sarunu.

—  Ko īsti tu esi nodomājis? — vioa jautāja, kad troksnis aiz loga bija norimis.

—   Nezinu, — vioš ar ioteresi pētīja savu monokli. — Domāju, ka vislabāk būtu, ja es tūliņ brauktu uz Ogdeosburgu un atvestu viņus atpakaļ. Tiešām, māt, es nesaprotu, par ko tu dusmojies uz mani. Esmu darījis visu, ko vien spēju. Jau pašā sākumā es tev teicu…

—    Man vienalga, ko tu teici! —vioa nošņāca.

—   Katrā zioā tev būtu jāatzīst, ka tā bija tava ideja, oevis mana.

Mātes nicinošais skatiens lika vioam apklust.

—   Vai tad tev kādreiz ir bijusi kāda ideja? Man nepatīkami to atgādināt, bet tu patiešām līdzinies savam tēvam!

Bija skaidrs, ka šādam salīdzinājumam vajadzēja nozīmēt visdziļāko apvainojumu. Mistera Alana Lomera seja bija tumši pietvīkusi, uzacis sarauktas asā līkumā.

—  Vienalga! — viņš runāja ātri un mazliet nesakarīgi. — Man pietiek! Un viņš jau no paša sākuma to visu ir zinājis! Viņš taču atklāti dēvē tevi par "Elfrīdu"! Robins nav nekāds nelga. Tev nevajadzēja braukt šurp; kādēļ tu nepaliki Otavā? Tu esi padarījusi stāvokli vēl sarežģītāku. Rīt es braukšu uz Ņujorku un ar pirmo tvaikoni došos uz Eiropu!

Vecās dāmas plānās lūpas savilkās smaidā.

—  Tu brauksi? Varbūt kā kuģapuika? —viņa ironiski jautāja. — Un kā tu domā aizkļūt līdz Ņujorkai? Preču vilcienā par zaķi? Nē, Alan, —tu paliksi šeit līdz tam laikam, kamēr es došu tev atļauju… un naudu. Man esot vajadzējis palikt Otavā! Tādas domas man vēl nekad mūžā nav nākušas prātā. Kad Selivani man piedāvāja savu namu uz to laiku, kamēr viņi būs Eiropā, es pieņēmu šo piedāvājumu, jo zināju, ka reiz tev tāpat būs vajadzīga palīdzība. Vai bez tās tev kādreiz kaut kas jau ir izdevies?

Alans atkal padevīgi nokāra galvu nespēcīgās dusmās.

—   Māt, esi taču reiz saprātīga! Šī lieta man jau sāk krist uz nerviem. Kādēļ tu negribi atmest tai ar roku un kopā ar mani doties atpakaļ uz Angliju?

Lēdija piecēlās un, piegājusi pie loga, bridi lūkojās ārā. No jauna pagriezusies pret dēlu, viņa smaidīja.

—   Mēs brauksim uz Ogdensburgu, —viņa paziņoja. —Tur ir kāda laba viesnīca.

—  Vai tu pazīsti Ogdensburgu? —viņš izbrīnā jautāja.

—   Pazinu to senāk, — viņa atbildēja. — Manam tēvam bieži gadījās veikala darīšanas Kanādā, un cs dažus gadus nodzīvoju Toronto… Kā īsti sauc to sarkanbārdaino vīru?

—   Birns.

Lēdija pamāja ar galvu.

—   Es gribu viņu redzēt, — viņa sacīja. — Kur tie abi pašreiz

ir?

Alans paskaidroja, ka viņi zvanījuši no kāda neliela restorāna Ogdensburgas tuvumā.

—  Tas gan laikam nozīmē, ka viņi ir pārāk pazīstami, lai rādītos pilsētā, — lēdija piezīmēja, pamādama ar galvu.

—    Vai vispār no tavas puses būtu gudri iejaukties šajā lietā? — Alans norūpējies jautāja.

—   Neesi taču mulkis! — viņa nepacietīgi apsauca to. — Un nu pastāsti man, ko tu teici tiem vīriem. Kādu iemeslu tu viņiem pateici?

—   Es teicu, ka Robins ir mūsu bijušais sulainis, kas jau gadiem izspiež no mums naudu. Man šķiet, ka viņi noticēja. — viņa balsī nebija sevišķas pārliecības. —Bet viņi ir rūdīti puiši. Birns gribēja zināt, cik ilgi Robins jau ir klaidonis. Arī Lenijam jau senāk bijusi kāda sadursme ar Robiņu, un pēdējais toreiz guvis virsroku. Bet…

—    Kas par bet? — viņa nepacietīgi jautāja.

—    Ja lieta izdodas —kas tad notiek ar abiem šiem vīriem? Tādā gadījumā mēs taču nokļūtu zināmā atkarībā no viņiem, vai ne?

Lēdija salti pasmaidīja.

—    Es pazīstu Robiņu, —viņa sacīja. —Viens no viņiem katrā ziņā paliks guļam —vismaz viens… Lūdzu, pazvani, Alan. Neliksim tiem nabaga ļaudīm tik ilgi gaidīt.

* * *

Izdzirdis ārdurvis veramies, Robins izsteidzās priekštelpā. Tā bija mis Elena, apkrāvusies saiņiem. Viņa pamāja tam ar laipnu smaidu, bet, ieraugot Robiņa nopietno seju, smaids viņas lūpās izdzisa.

—    Vai kas noticis? —viņa bailīgi jautāja.

Robins pūlējās mis Elenu nomierināt, bet viņa nometa saiņus zemē un ieskrēja salonā. Kad Robins tur iegāja, viņa bija nometusies pie dīvāna ceļos un abām rokām apskāvusi vecā vira kaklu.

—   Tātad jūs tikai tādēļ esat ieradušies, lai viņu izspiegotu? — mis Elena kliedza. — Man jau uzreiz vajadzēja saprast, ka jūs esat detektīvi. Tādēļ jūs ari aizvīlāt mani prom, lai netraucēti varētu šeit rīkoties…

Viņas acis kvēloja naidā. Robins bija tik pārsteigts, ka nejaudāja neko atbildēt.

—   Bet jums vispirms nāksies pierādīt, ka viņš tiešām kādu nonāvējis… un tas nemaz nav tiesa —viņš taču nav spējīgs to izdarīt! Meli —tie vienkārši ir laikrakstu meli!

Robiņam atausa gaisma. Nu viņš saprata, kādēļ vecā vira drēbes bija sadedzinātas un avīze tik rūpīgi noslēpta. No avīžu rakstiem mis Elena Robiņu bija sajaukusi ar savu tēvu! Viņš nespēja apspiest smaidu.

—   Mēs neesam detektīvi, — Robins mierīgi sacīja. — Mēs esam klaidoņi.

—   Klaidoņi? — viņas balsi skanēja šaubas.

—Jā, puse no avīzes ziņojuma attiecas uz mani, bet puse — uz jūsu tēvu.

—   Kura puse? Kura puse? —viņa trīcēdama iesaucās. —Viņš taču… nebūs kādu nonāvējis?

—   Protams, ka viņš to nav darījis, — cik tu esi neprātīgs, Robin! — Oktobra iejaucās sarunā.

—   Robins! Robins Leslijs! Vai tas ir jūsu vārds? Tas ari ir minēts avīzē.

—  Vispirms nogādāsim jūsu tēvu atpakaļ gultā, —Robiņa balss skanēja skarbi, gandrīz pavēloši. — Pēc tam varēsim visu pārrunāt.

Plikgalvītis klusēdams bija klausījies viņu sarunā, bet, kad tie noliecās, lai viņu paceltu, tas muļķīgi iesmējās.

—    Anatomijas profesors, ko? Un pie tam ar viņa paša nazi! Vai tas nebija īsts mākslinieka grieziens?

Robins paņēma viņu uz rokām un steigšus iznesa no salona. Pie trepēm stāvēja kāda sieviete un izmisumā lauzīja rokas. Tā likās visvecākā sieviete, kādu Robins jebkad bija redzējis.

—  Ak, Dievs! Es tikai noskrēju lejā uzsildīt ūdeni, un pa to laiku viņš…

Mis Elena, kas šķita atguvusi pašsavaldīšanos, pabīdīja viņu pie malas un Robiņam pa priekšu uzskrēja augšā, rādīdama ceļu uz kādu mazu istabiņu visattālākajā stūrī.

—  Pateicos — nu jau cs pati varēšu parūpēties par viņu, —viņa gandrīz ar varu izbīdīja viņu no istabas.

—  Šis gadījums, — Robins sacīja, atgriezies salonā, — pieder pie tiem, kādi nemaz nemēdz būt. Tas ir neticams un smieklīgs…

—  Vai tas bija… Plikgalvītis, kā tu mēdz viņu dēvēt?

—  Jā, Plikgalvītis! Un šis ir viņa nams — tas nams, no kura Elfrīda to aizvilinājusi. Loti iespējams, ka ari mums drīz nāksies aiziet no šejienes.

—   Kādēļ? Vai domā, ka viņa sauks policiju?

Viņš pamāja ar galvu.

—  Arī tas ir iespējams. Mis Elena nespēj samierināties ar domu, ka viņas tēvs noslepkavojis cilvēku. Var gadīties, ka viņai ienāk prātā, ka manis apcietināšana glābs no kauna viņas tēvu… Klusu! — viņš brīdinoši pacēla pirkstu.

Vestibilā, kur atradās telefons, bija dzirdama mis Elenas balss. Robins uz pirkstgaliem piegāja pie durvīm un ieklausījās.

—  Doktors Tardijs? Lūdzu, ierodieties tūliņ. Mans tēvs ir pārbraucis un pēkšņi saslimis… Jā, mans tēvs, viņš bija… Eiropā.

Kad mis Elena atvēra durvis, Robins atkal stāvēja istabas vidū. Viņas seja bija ļoti bāla, bet citādi šķita mierīga.

—    Mister Lcslij…

—    Bosēr! Bet var arī Leslij, —viņš piezīmēja.

—   Es vēlos, lai jūs pastāstītu visu patiesību par manu tēvu un jums. Es pasaulē esmu gluži viena, un man nav, pie kā griezties pēc padoma un palīdzības. Lūdzu, neaizmirstiet to.

Robins lēnām pamāja ar galvu.

—   Es izstāstīšu jums visu, — viņš sacīja.

Oktobra sākumā cerēja, ka šis "viss" varbūt būs mazliet vairāk, nekā viņa pati zināja. Tomēr Robins ne ar vārdu nepieminēja savu dzīvi pirms sastapšanās ar savu sievu. Mis Elena klusēdama noklausījās vioa stāstā, ne reizes nepārtraukdama.

—   Es priecājos, ka vioš to nogalinājis! —vioa beidzot sacīja.

—   Kā gan cilvēks var būt tik ļauns pret vecu, nelaimīgu vīru? — vioa nodrebēja. —Vioš novedis manu tēvu līdz ārprātam! Tēvs taču bija tik smalkjūtīgs, tik maigs!

Ar neticamu gribasspēku, kas Robiņam lika viou apbrīnot, mis Elena pārvarēja savas jūtas un turpināja:

—   Vioš bija anatomijas profesors kādā universitātē, bez tam praktizēja arī kā eksperts. Mana māte bija amerikāniete. Šis nams bija vioas īpašums; vioa atstāja arī oelielu rcoti, kas man palīdzētu uzturēt māju kārtība līdz pat tēva pārnākšanai, — māte vienmēr bija pārliecināta, ka vioš atgriezīsies. Pirms apmēram trīsdesmit gadiem mans tēvs iepazinās ar kādu angļu pēru — markīžu Dclfordu, kas nodarbojās ar tirdzniecību Toronto. Vioam bija loti gudra meita, kas tomēr izrādījās bezsirdīga. Māte man stāstīja, ka tā bijusi ārkārtīgi neglīta, bet neparasti gudra meitene. Es nekad neesmu viou redzējusi. Katrā zioā vioa bija tik gudra, ka prata savaldzināt manu tēvu tā, ka tas aizmirsa visu: gan savu namu, gan ģimeni, gan darbu. Vioa atsūtīja mātei vēstuli, kurā lūdza piedošanu un stāstīja par nodomu aizceļot kopā ar manu tēvu. Bet tad vioš pēkšoi atklāja šīs sievietes viltību. Izrādījās — vioa bija domājusi, ka tēvs ir ļoti bagāts un cerējusi iedzīvoties tā mantā… Pēc tam es tēvu vairs netiku redzējusi. Sieviete, kas viou pazudināja, drīz pēc tam apprecējās — par to mēs lasījām avīzē, kur bija ievietota arī vioas fotogrāfija: sieviete ar īstu vanaga seju.

Tad vioa sīki atstāstīja notikušo brīnumu. Vioas abas ar kalponi strādājušas dārzā un redzējušas, kā kāds cietsirdīgs kontrolieris nosviedis profesoru no vagona jumta, kur vioš bija paslēpies.

—   Mēs ienesām viou namā. Es viou pazinu tikai tad, kad, acis atvēris, vioš mani nosauca mātes vārdā. Sakiet, mister Leslij, ko lai cs tagad daru?

—  Jums nekas nav jādara. Vai esat izsaukusi ārstu? Tad pasakiet vioam, ka jūsu tēvs gul un viou nevajadzētu traucēt. Vēlāk

—   kad būs apklusušas baumas par klaidooa noslepkavošanu — varēsiet aicināt arī ārstu. Un tad vēl, mis Elena, kā jūs vēlaties, ko lai mēs darām?

Vioai nebija nekādu včlēšanos.

—  Jūs drīkstat palikt vai aiziet — kā vien vēlaties, — vioa sacīja.

—   Es palīdzēšu jums, kā vien spēšu. Bet kas gan jūs dzinis klaidoņa gaitās, mister Leslij?

Robios paraustīja plecus.

—   Tas man laikam jau iedzimts, — vioš atbildēja.

—  Vai ari kādas sievietes dēl?

Robins mirkli vilcinājās, un Oktobra juta, ka sirds vioai sažoaudzas.

—   Vispār… jā, — vioš atbildēja, iesāous vērodams, kā Oktobras pirksti krampjaini iecērtas galda malā. — Jā, tās pašas dāmas, Jūlijas dēļ. Mans tēvs viou vienmēr tā arī sauca: Džordžina Jūlija.

—          Vioa mudinājusi jūs klejot? —mis Elena izbrīnā jautāja. — Vioa taču ir vismaz sešdesmit gadus veca!

—   Jā gan, sasodīti pievilcīga sieviete, — Robins mierīgi piezīmēja.

—   Neprāts! — Oktobra iesaucās. — Tāda sieviete vispār nespēj vīrieti nekā iespaidot! Tam es neticu. Tur ir kāds cits iemesls; kādēļ tu man to slēp?

Mis Elenas klātbūtne bija aizmirsta. Oktobrai prātā bija vienīgi Robiņa noslēpums, ko vioa iztēlojās visšausmīgākajās krāsās.

Mis Elena juta, ka vioa šeit ir lieka, bez tam vioai bija arī pašai savas rūpes. Neviena nemanīta, vioa izslīdēja oo istabas.

—   Smieklīgi! — Oktobra paraustīja plecus. — Es nu gan uzvedos kā muļķīga skolniece. Protams, ka tev ir sava pagātne un man nav nekādu tiesību prasīt, lai tu izkrati savu salauzto sirdi manā priekšā. Kāds tevi sūtījis — un tu tūlio paklausīgi esi gājis pasaulē,

—   vioa vēsi sacīja. — Es nevaru uzzināt tavus noslēpumus, jo tavs, pienākums taču ir klusēt —vioas dēļ!

Robins uzmeta vioai drūmu skatienu.

—   Vienīgā — sieviete — manā — dzīvē — esi — tu, — vioš uzskaitīja.

Oktobra vēsi pasmaidīja.

—  Par to man nav nekādas daļas, — vioa skumji ooteica.

—   Es varētu tevi krietoi sapurioāt!

—   To gan es tev neieteiktu. Un vispār —tavas ūsas ir pavisam izspūrušas!

—           Vai tiešām? — vioš piegāja pie spoguļa un rūpīgi sagrieza uz augšu ūsu galus, kuri bija nokārušies lejup. — Nav tādu īlsu, kas spētu saglabāt vajadzīgo formu ourdošas sievas tuvumā. -

—    Ne es esmu ņurdoša, ne tava sieva!

Robins neko neatbildēja, bet Oktobrai šķita, ka pār vioa seju botu pārslīdējusi kāda ēna.

—            Es esmu ourdoša un esmu tava sieva, —vioa piebilda. — Es esmu nekrietns, mazs velnēns, mister Robin Leslij Bosēr. Es vēlos, kaut mēs jau būtu Kanādā.

Vioš dziļi ievilka elpu.

—             Tā ir labāk, —vioš teica. — Elfrīda tiešām ir vainīga pie manām klaidoņa gaitām, bet oe jau aiz mīlas pret viou es tā dzīvoju.

—  To es vairs nedrīkstu pieļaut, —Oktobra nopietni piezīmēja.

—    Ko pieļaut?

—            Ka mazais velnioš ar zaļajām acīm iegūst tādu varu pār mani. Jā gan — nupat es tiešām biju greizsirdīga!

Durvju zvaniņš ziņoja par ārsta ierašanos. Varēja dzirdēt, kā mis Elena viņu ielaiž un brīdi priekštelpā sarunājas.

—    Viņš kāpj augšā, — Robins izbrīnā sacīja.

Pēc laba brīža priekštelpā atkal atskanēja balsis, un mirkli vēlāk noklaudzēja nama durvis. Mis Elena ienāca istabā, acis viņai bija piesarkušas.

—             Ārsts teica, ka mans tēvs vairs necelsies, —viņa sacīja. — Es viņam stāstīju, ka viņš izkritis no ejoša vilciena, bet ārsts ir pārliecināts, ka tēva vecumā šāds satricinājums ir loti bīstams.

Robins pūlējās viņu mierināt.

—            Bet ārsts taču nezina, pie kādas bargas dzīves jūsu tēvs pieradis. Droši vien, ka tā nav pirmā reize, kad viņš izmests no ejoša vilciena.

Mis Elena skumji pakratīja galvu.

—           Jotu, ka ārstam taisnība. Es varu pateikties Dievam, ka tas pārvedis viņu atpakaļ, šeit — pie sirds, kas viņu mīl.

Robins jutās pazemots šīs varonīgās sievietes priekšā, ko rūpes jau priekšlaikus bija padarījušas slimu.

Kad mis Elena bija izgājusi, Oktobra viņam jautāja:

—    Vai tu domā, ka viņam tiešām jāmirst?

Robins pamāja ar galvu.

—    Par to nav nc mazāko šaubu.

Ārā satumsa. Jvlis Elena ienesa lampu un nolaida logu aizkarus. Projām ejot, viņa palika stāvam durvīs.

—   Es sakārtoju jūsu drebēs, mister Leslij. Ja vēlaties pirms vakariņām pārģērbties, tad uzejiet augšā savā istabā.

Robins bija pilnīgi aizmirsis, ka mis Elena viņam no veikala atnesusi dažus pirkumus.

—   Ja tev nekas nav pretim, es uziešu augšā pārģērbties.

Oktobrai nekas nebija pretim.

—   Gulēt varat iet, kad vien paši vēlaties, — mis Elena piebilda.

—    Protams, — Robins domīgi sacīja. — Bet man jāuzraksta dažas steidzamas vēstules. Ja jums, mis Elena, nebūtu iebildumu, cs labprāt paliktu šeit strādāt — darba man netrūks līdz pat rītam.

—   Loti iespējams, ka mēs abi rakstīsim līdz pat ritam.

Saimniece viņus abus domīgi uzlūkoja.

—    Es saprotu, —viņa beidzot sacīja un izgāja no istabas.

—   Ko tad īsti viņa saprata? — Robins izbrīnā jautāja, bet sieva tā bija iedziļinājusies kādā romānā, ka viņai nebija laika pat atbildēt.

Robins izgāja no istabas un atgriezās tikai dažas minūtes pirms vakariņām. Viņš bija noskuvies un pārģērbies gaišā vasaras uzvalkā, kas tam labi piestāvēja.

—  Vai tas esi tu? — Oktobra neticīgi jautāja, pārsteigta lūkodamās uz viņu.

—   Es, — Robins atbildēja, apmierināti glāstīdams vaigu, no kura bija izzudis pēdējais uztūkums. Arī zilums ap aci bija kļuvis gandrīz nemanāms.

—    Nostājies gaismā, lai varu tevi kārtīgi aplūkot.

Robins paklausīja.

—  Jā… —viņa beidzot novilka. —Tu esi pārvērties. Man šī pārmaiņa tevī loti patīk.

—   Tātad esmu izturējis tavu kritiku?

—  Pilnīgi, —viņa nopietni apliecināja, —tikai tu izskaties šausmīgi jauns.

—   Gan laiks to dziedēs, —viņš atbildēja. — Bez tam man jau ir pāri trīsdesmit — savās aprindās skaitos jau labi padzīvojis vīrs.

Viņa pārdomāja.

—   Desmit gadus vecāks par mani…

—  Trīspadsmit. Tas ir nelaimīgs skaitlis — ne jau man, es domāju.

Vakariņas mis Elena ēda kopā ar viesiem. Vioa bez kautrēšanās runāja par pārvērtībām Robiņa ārienē un apgalvoja, ka jau senāk kaut kur redzējusi viņa fotogrāfiju. Robins pūlējās novirzīt sarunu uz citām lietām, bet Oktobra to nelāva.

—   Kur tas bija? — viņa jautāja. — Lūdzu, atcerieties taču, mis Elena!

—   Es reiz biju kandidāts prezidenta vēlēšanās, — Robins jokoja.

—   Neniekojies… Kur, mis Elena?

Tomēr mis Elena nespēja atcerēties, un, kad viņa bija izgājusi pēc kafijas, Oktobra turpināja izprašņāt Robiņu.

—   Vai tiešām tava fotogrāfija bijusi laikrakstos? — viņa jautāja.

—  Kā tad, —viņš nopietni atbildēja. —Misters Robins Bosērs, pazīstamais augstākās sabiedrības toņa noteicējs. Sams salīdzinājumā ar mani nav nekas. Kur vien es parādos, tūliņ visi laikraksti ziņo: "Mūsu pilsētā ieradies misters Robins Bosērs. Viņš izkāpis no grezna bagāžas vagona aiz preču noliktavām…"

—   Bet viņa taču redzējusi! —Oktobra nepiekāpās.

—  Varbūt kāda tumša lieta: momentuzņēmums zem virsraksta "Noķerts kāda zemnieka siena šķūnī —divi mēneši cietumsoda par lauku miera traucēšanu."

—   Esi taču nopietns…

—  Labi, cs pateikšu tev visu, —viņš noliecās pār galdu un noslēpumaini čukstēja: — Es ārstēju no reimatisma ar doktora Šmita ierīvējamo līdzekli…

—   Es nerunāšu ar tevi vairs ne vārda, —viņa dusmīgi sakustējās krēslā. — Gan jau kaut kas apkaunojošs aiz tās lietas slēpjas…

—   Gluži pareizi, krustmāmiņ!

Ienesusi kafiju, mis Elena atstāja viņus divatā.

—   Rakstāmlietas ir kārtībā, ja jūs vēlētos rakstīt, — viņa sacīja, — un uz dīvāna es noliku segu un spilvenu —gadījumam, ja jūs nevēlētos rakstīt.

—   Patīkama, apzinīga dāma, — Robins noteica, kad viņa bija izgājusi.

Tad viņš atkal kļuva nopietns.

—   Iespējams, ka mēs paliekam šeit dažas dienas, — vioš sacīja, — bet mums jābūt gataviem jebkurā mirklī atstāt šo namu. Tas atkarīgs no tā, cik tālu Sarkanbārdis aizvests grabošajā auto. Man šķiet, ka vioi nevar būt aizbraukuši tālu.

—   Kas īsti ir šis Sarkanbārdis?

Robins pasmaidīja. Oktobrai vioa smaids loti patika.

—    O, tas ir loti veikls puisis, kas par naudu gatavs uz visu. Kopā ar Leniju vioi pastrādājuši dažu labu nedarbu, un es nešaubos, ka kādā jaukā dienā Savienoto Valstu likums uzliks tiem savu garo roku, nosēdinās lielā krēslā un iznākumā kāds cietuma elektriķis varēs nopirkt savai sievai jaunu cepuri.

Robins uzmeta Oktobrai vērīgu skatienu.

—    Tu esi nogurusi un darītu prātīgi, ja drīz dotos pie miera.

Šis padoms^iešām bija vietā, jo Oktobra jutās bezgala nogurusi.

Vioa atlaidās dīvānā, un Robins sāka stāstīt par saviem piedzīvojumiem un citiem klaidoņiem, līdz vioa beidzot iemiga. Kad Robios viou nesa uz istabu, Oktobra uz mirkli pamodās, bet tad atkal salds miegs pāroēma visas vioas domas un jotas…

Robins nebija melojis, sacīdams, ka vioam jāraksta vēstules. Šo pienākumu jau tā vioš bija pārāk ilgi novilcinājis. Viena vēstule iznāca ļoti gara. Vioa spalva slīdēja pa papīru apbrīnojamā ātrumā. Kad mis Elena ap pulksten desmitiem ienesa tam tasi kafijas, vioa bija pārsteigta par milzīgo kaudzi aprakstīta papīra, kas atradās uz rakstāmgalda.

—   Tepat mūsu sētas galā ir pastkastīte, — vioa teica un piebilda, ka vēstules tiek izoemtas tikai priekšpusdienās.

—    Es jau šonakt tās iemetīšu, —Robins sacīja. —Tāda pastkastīte ir visdrošākais seifs.

Mis Elena apjautājās, vai vioš vēl ko nevēlētos. Kad Robins palūdza glāzi tējas, vioa paskaidroja, ka tai esot kādas īpašas šķirnes tēja, kura sevišķi garšojusi "doktoram Šuldineram", —tā bija pirmā reize, kad vioš dzirdēja Plikgalvīša vārdu, un no šā brīža Robins ne vārdos, ne domās nesauca viou vairs citādi kā vienīgi par doktoru Šuldineru.

Pulksten vienpadsmitos trīs svarīgākās vēstules bija pabeigtas, un Robins gāja meklēt mis Elenu, lai palūgtu vioai pastmarkas. Vioš atrada to virtuvē gatavojam kādu virumu.

—   Vai nevēlaties, lai es aizeju tās iemest? — viņa jautāja, kad markas bija uzlīmētas, bet Robins negribēja par to ne dzirdēt.

Nakts bija jauka. Mēness sirpis vēl karājās pie debess, liedams noslēpumainu gaismu pār tumšo, kluso pasauli. Pastkastīte bija piestiprināta pie kāda akmens staba ceļmalā, kas apzīmēja mis Elenas īpašuma robežu. Iemetis vēstules, Robins nesteigdamies soļoja atpakaļ.

Viņš uzlika roku vārtiņiem…

Gaisā pamirdzēja spoža strēmelīte… Pēdējā mirklī viņš paguva pieliekties.

Nazis iedūrās vārtu šķērskokā. Robins redzēja lidojam otru nazi un ātri atlēca atpakaļ, tajā pašā mirklī izraudams no kabatas revolveri. Viņš dzirdēja, kā nazis skanēdams ieurbās kādā kokā. Tumsā, kas valdīja ceļa pretējā pusē, pazibēja liesmas stars: vienu reizi, tad otru… Robiņa revolvera šāvieni saplūda kopā ar pretinieka šāvieniem. Tumsā pavīdēja kāda ēna. Robins izšāva vēlreiz. Ena sagrīļojās un pakrita.

Robins jau skrēja tālāk. Viņš redzēja atveramies nama durvis…

—    Nost no durvīm! — viņš uzsauca.

Mis Elena atrāvās atpakaļ. Ar vienu lēcienu Robins bija koridorā, aizcirzdams aiz sevis durvis taisni tajā mirkli, kad Oktobra parādījās kāpnēs. Priekštelpā dega lampa. Oktobra pieskrēja un nodzēsa to.

—   Kas noticis? — mis Elena trīcēdama iesaucās. — Taču ne policija?

—     Nē, tic ir mani draugi, par kuriem stāstīju, — viņš bija aizelsies, tomēr smaidīja.

—    Vai tu neesi ievainots? —Oktobra nobijusies jautāja.

—    Nē, bet viens no viņiem gan. Ceru, ka viņš nav beigts, jo man ir sevišķas simpātijas pret cietuma elektriķa sievu, un būtu loti žēl, ja viņai manis dēl būtu jāpaliek bez jaunas cepures. Es iešu pārliecināties.

Nodzēsis salonā gaismu, Robins atvēra logu un bez trokšņa izkāpa pa to uz terases. Aizgājis līdz vietai, kur bija sadedzinātas vecā profesora drēbes, viņš atvēra vārtus un iegāja alejā, kas stiepās gar dārza malu. Nometies rāpus, viņš uzmanīgi vilkās uz priekšu, visu laiku apstādamies un ieklausīdamies, līdz beidzot atradās vairs tikai dažu metru attālumā no ceļa, taisni pretim tai vietai, kur ēna bija pakritusi. Tālumā bija dzirdams motora troksnis, kas arvien vairāk attālinājās. Robins izgāja uz ceļa un paskatījās apkārt.

Ceļš tālu bija labi pārredzams, un kādas pusjūdzes attālumā vioš saskatīja mazu, sarkanu uguntiņu, kas ātri attālinājās, līdz beidzot nozuda pavisam. Revolveri Robins tomēr turēja rokā, jo negribēja riskēt.

Uz ceļa nebija neviena — arī koku ēnā ne. Uzbrucēji bija aizbraukuši. Tuvākais nams atradās ceturtdaljūdzes attālumā, tātad šaudīšanās tur noteikti bija dzirdēta. Vajadzēja rēķināties ar varbūtību, ka pārbiedētie iedzīvotāji pa telefonu ziņojuši policijai.

Noliecies pie zemes tajā vietā, kur bija pakritis Lenijs, viņš uzrāva sērkociņu… bet tūliņ atkal nodzēsa, izdzirdis tuvumā steidzīgus solus. Tā bija Oktobra.

Viņa bija iznākusi basām kājām, uzvilkusi pār naktskreklu tikai vecu mēteli.

—   Ej atpakaļ namā! — Robins nošņāca.

—    Ncuzvcdies taču kā alu cilvēks, — Oktobra sacīja. —Tu redzi —viņš ir prom. Es redzēju aizbraucam auto, un pirms tam viņi tajā kaut ka iecēla. Es biju guļamistabā un pa logu visu noskatījos. Protams, tas nav tik gudri, kā rāpties pār dārza mūri, bet toties no turienes redzēt var vairāk. Vai šis ir tas nazis? — viņa jautāja, rādīdama Robiņam garu, spožu nazi. — Tas bija iedūries kokā.

Robins brīdinoši pacēla roku un mirkli klausījās.

—   Tas ir policijas auto, — viņš teica.

Viņi ieskrēja atpakaļ namā un aizslēdza durvis. Mis Elena uztraukusies gaidīja viņus priekšnamā.

—    Vai tie nāks šurp? — viņa jautāja, kad Robins bija visu izstāstījis.

—    Iespējams, ka viņi apjautāsies. Tādā gadījumā atbildiet, ka šāvienus esat dzirdējusi. Oktobra var iet atpakaļ savā istabā. Nedomāju, ka viņi pārmeklēs namu. Ja jūs viņiem izietu pretim, tas mums aiztaupītu daudz nepatikšanu.

Mis Elena paklausīja. Kad ieradās policija, viņa sagaidīja to pie vārtiem un atstāstīja notikušo visai ticamā veidā.

—        Vai nepazināt nevienu no viņiem? — seržants jautāja, jo mis Elena bija stāstījusi, ka sekojusi notikumu gaitai pa guļamistabas logu. — Varbūt redzčjāt kādu vīru ar sarkanu bārdu? Viņš šodien bija Ogdensburgā.

Nē, mis Elena nebija varējusi uzbrucējus tik precīzi saskatīt. Aplūkojot ielu, policisti atrada zemē asins traipus, kas viņas liecību pilnīgi apstiprināja.

—  Vai tur nebija arī kāds klaidonis brūnā uzvalkā, augšup saskrullētām ūsām, un viņam līdzi kāda meitene?

Mis Elena nebija redzējusi arī klaidoni.

—  Tas taču dīvaini, —seržants pakasīja pakausi. —Es jau tā visiem saku, ka nesaudzēšu neviena, ko atradīšu ar revolveri rokā, — un tomēr viņi vēl neklausa!

Pēkšņi atklājās kāds jauns apstāklis, kas piešķīra gadījumam pavisam citu nokrāsu. Pastkastīte bija uzlauzta, un tās saturs nolaupīts.

— Tātad pasta aplaupītāju banda, —seržants svarīgi paskaidroja.

Beidzot policija bija aizbraukusi un mis Elena atgriezās tumšajā salonā.

—  Viņi ir prom. Pastkastīte izlaupīta…

Nabaga sievietei neatlika pat laika atpūsties —viņai bija jāsteidzas pie slimā tēva.

Salona logam bija koka slēģi. Robins vispirms pievēra tos un tikai tad no jauna iededza lampu.

—    Tu labāk būtu gājusi gulēt, — viņš sacīja.

Oktobra noteikti pakratīja galvu.

—   Es nevaru. Palikšu pie tevis, kamēr man uznāks miegs.

—  Nu tad vismaz apģērbies, bet labi silti, jo cs pastāstīšu tev kaut ko tādu, no kā asinis sastings dzīslās!

—   Tā solās būt interesanta nakts, — Oktobra nomurmināja, paklausīgi virzīdamās uz durvīm.

Brīdi vēlāk viņa jau bija atpakaļ — silti, kaut arī ne pilnīgi saģērbusies.

—    Stāsti nu tās šausmas, —viņa mudināja.

Robins klusēdams staigāja pa istabu šurp un turp. Beidzot viņš sacīja:

—    Lai nu kā, bet tie putni yēl nav devušies pie miera.

—    Tu domā, ka viņi vēl atgriezīsies?

—    Bez šaubām!

—    Vai tu nepaskaidrotu man tuvāk? —viņa lietišķi jautāja.

Robins iesmējās.

—    Lūdzu. Es pašreiz esmu pārāk tuvu, lai Elfrīda atstātu šo gadījumu neizmantotu. Ir tikai viens līdzeklis, kas viņu spētu apturēt, un tas ir nevis revolveris, bet gan —pildspalva!

Viņa jautājoši pakratīja galvu.

—  Tu nesaproti? Pirmo reizi kopš ilgiem laikiem man šovakar bija iespēja rakstīt, un cs to arī izmantoju. Tiklīdz es biju iemetis vēstules pastkastītē, kāds, kam bija uzdots mani novērot, paziņoja par to galvenajā štābā — ja nemaldos, tas ērtības labā pagaidām novietots auto. Tagad manas vēstules jau ir Elfrīdas rokās, un viņai šī nakts vēl ilgi nebeigsies.

—   Par ko tu rakstīji tajās vēstulēs? — Oktobra ziņkārīgi jautāja.

—  Visnozīmīgākajā no tām bija viens svarīgs teikums —tas bija pašā sākumā un skanēja šādi: "Šis ir gandrīz burtisks noraksts no tās vēstules, kuru nosūtīju jums no Litlbergas. Tomēr es baidos, ka pirmā vēstule varētu nozust."

—  Vai tad tu rakstīji no Litlbergas? — viņa izbrīnījusies jautāja.

Robins pakratīja galvu.

—  Nē, to es pats izdomāju. Jautājums tikai viens: vai Elfrīda iekritīs šajos slazdos?

—   Bet kam tā vēstule bija domāta? — Oktobra jautāja.

—  Manam draugam — viņa vārds ir Bcntons, un viņš kalpo pie kāda pustraka angļa.

—  Padodos! — Oktobra iesaucās. —Un manas asinis nemaz nav sastingušas — es tikai jūtos briesmīgi vīlusies.

Viņa, pēc Robiņa ieteikuma, paņēma grāmatu un atgūlās dīvānā. Robins no jauna ķērās pie vēstuļu rakstīšanas.

Pulkstenis vestibilā nosita divpadsmit. Oktobra pacēla galvu no grāmatas un sastapa Robiņa skatienu.

—    Vai tev ir laba dzirde? —viņš jautāja.

—  Jā, bet kādēl tu tā jautā?

Viņš pameta skatienu uz durvīm.

—   Kaut kur zvana.

Tagad ari Oktobra izdzirda smalka zvaniņa skaņas, kas šķita nākam no liela attāluma.

—   Varbūt mis Elena… Vai man nebūtu jāiet palūkoties? Pamājis viņai palikt savā vietā, Robins jau devās uz durvīm,

kad pēkšņi tās atvērās un istabā ieskrēja mis Elena, izbailēs trīcēdams pie visām miesām.

—  Kāds zvana… pie dārza durvīm, —viņa stostījās. — Uz ielas ir piebraukusi kāda mašīna.

—  Tā? — Robiņa seja izskatījās pārsteigta. —Vai lai es eju atvērt?

Mis Elena sakopoja visu gribasspēku.

—  Nē… es atslēgšu pati, —rviņas balss skanēja piespiesti un nedabiski.

Stingriem soliem saimniece izgāja no istabas. Robins viņai sekoja, pamājis Oktobrai izdzēst gaismu. Viņš dzirdēja, ka durvis tiek atvērtas, un izvilka revolveri.

—    Kas tur ir? —mis Elena jautāja.

—   Kāda dāma, kas vēlas runāt ar misteru Robiņu Bosēru. Viņš pārsteigumā gandrīz izmeta revolveri no rokas, jo sieviete,

kas to sacīja, bija… lēdija Džordžina!

13

—   Ielaidiet viņu, — viņš iečukstēja mis Elenai, pats atgriezdamies salonā, kur Oktobra atkal bija iedegusi lampu.

Džordžina bija viena.

—   Nāciet vien iekšā, Elfrīda, — Robins sacīja, palaizdams viņu garām.

Džordžina ienāca. Ieraudzījusi Oktobru, viņa ilgi un vērīgi aplūkoja to caur lorneti.

—   Vai šī ir tā meitene? — viņa beidzot jautāja.

—   Viņa ir mana sieva, —Robins vēsi atbildēja.

Lēdija Džordžina savilka lūpas ironiskā smaidā, bet tad pēkšņi aprāvās. Viņa taču bija nākusi šurp nevis karot, bet ar baltu karogu rokā un mūžīga miera līgumu rokassomiņā.

—   Es vēlētos runāt ar jums vienatnē, —viņa sacīja.

Mis Elena pie šiem vārdiem pasteidzās pazust. Sapratusi Robiņa skatienā savu mēmo jautājumu, ari Oktobra izgāja no istabas. Robins pievēra durvis.

—   Mana godātā, —viņš vienaldzīgi teica, —vai nevēlaties apsēsties?

Džordžina noraidoši pamāja ar roku.

—   Man šķiet, ka tu esi nodomājis atgriezties Kanādā, — viņa oficiāli iesāka.

—   Es arī tā ceru, —viņš atbildēja. —Vai izlasīji manu vēstuli?

Viņa sarauca uzacis.

—  Neatceros, ka tu būtu rakstījis.

—   To es ari neesmu darījis. Tomēr esmu pārliecināts, ka tu esi to lasījusi.

Viņa palika atbildi parādā.

—     Esmu nokļuvusi lielās grūtībās, Robin, —viņa atsāka. — Tu pats zini, cik daudz man izdevumu: man jāuztur Alans,, tad vēl nams Londonā, kas taisni vai ēd naudu…

—    Tekošie izdevumi? —viņš tai palīdzēja. —Jā, tiem jābūt varen prāviem! Nezinu, kāds ir oficiālais kurss uzpirktiem slepkavām, bet domāju, ka tiem jābūt diezgan dārgiem.

Kā likās, viņa nemaz neapvainojās par šo aizrādījumu.

—   Tu mani pārtrauci, Robin. —viņa teica.

—  Piedošanu!

Viņa izņēma no rokassomiņas kādus papīrus un nolika priekšā uz galda.

—   Tas bija nelaimīgs gadījums, ka tev toreiz gadījās redzēt Alanu Šenektedā…

—   Viņam laimējās, ka neesmu sastapis to pēc tās reizes, — Robiņa balss skanēja maigi, un viņš laipni smaidīja, tomēr vecā dāma sarāvās.

—    Alans… lai rūpējas par sevi pats. Varbūt viņš ir nelga, bet bailīgs nav — neaizmirsti, ka viņa dzīslās rit manas asinis!

Robins jau no pirmā acu uzmetiena bija sapratis, kas tas par papīru, ko Džordžina bija nolikusi uz galda. Viņš tomēr izlikās neko nenojaušam, lai piespiestu lēdiju izteikties par šā nāciena iemeslu, kas arī viņam jau bija skaidrs.

—    Vai cs esmu loti atklāta, Robin?

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu, un Džordžina turpināja:

—   Es gribu doties atpakaļ uz Eiropu. Mans advokāts sameklējis man burvīgu vasarnīcu Kannās. Bet man ir loti daudz parādu, un daži kreditori jau sāk kļūt nepatīkami. Es vienreiz gribu nokārtot savas lietas, bet varu to izdarīt tikai tajā gadījumā, ja tu esi ar mieru man palīdzēt.

—   Kādā ziņā palīdzēt?

Viņa pasniedza Robiņam čeku. Tas bija jau aizpildīts, trūka vēl tikai paraksta. Summa bija loti liela. Robins tikai pasmaidīja un atdeva dokumentu atpakaļ.

—    Nē, — viņš teica.

—   Nē? — Džordžina pielieca galvu un cieši saknieba lūpas. — Tas mums abiem nozīmē veselu virkni nepatikšanu. Man būtu loti žēl tevi redzēt Amerikas tiesas priekšā, kas tiesātu tevi par slepkavību. Vai nebūtu labāk, ja tu varētu aizceļot no šejienes bez trokšņa un liekiem uztraukumiem? Ceru, ka tā meitene tev neko nenozīmē?

—    Par to mēs nerunāsim, — Robins atbildēja.

Viņa paraustīja plecus.

—   Nu, tad tur nekas nav darāms. Es cerēju, ka tu būsi saprātīgs.

Viņa paņēma no galda neparakstīto čeku un ielika atpakaļ

somiņā.

—    Ar labu nakti, Robin, —viņa sacīja.

—  Tev taču nav sevišķi jāsteidzas? — viņš jautāja.

Džordžina palika stāvam.

—  Villa Kannās —cik tas burvīgi! Alanam gan tur būtu garlaicīgi… Nu, bet viņš jau var ceļot arī viens. Bet vai tu, Džordžina, labāk savas vecumdienas negribētu pavadīt Eilesbirijā? Tu nezini, kur tas ir? Tas ir lielākais un drošākais sieviešu cietums Anglijā.

Lēdija Lomera pielika lorneti pie acīm un aplūkoja Robiņu no galvas līdz kājām.

—    Vai tic ir draudi?

—    Nē, tikai kādas varbūtības atgādinājums, —viņš atbildēja. — Tomēr tev atliek vēl kāda izeja: sēsties Ņujorkas tvaikonī un braukt atpakaļ uz Eiropu, kur Amerikas tiesas vairs nebūs bīstamas. Atstāj man savu parādu sarakstu, Džordžina, un paļaujies uz manu augstsirdību!

Viņa izslējās un cēlā gaitā devās uz durvīm.

—  Ar labu nakti! —viņa sacīja.

—   Ar labu nakti! Un vēl pēdējais lūgums: caur vestibilu ejot, centies pēc iespējas mazāk trokšņot — doktors Šuldiners ir ļoti slims.

Viņa strauji apsviedās apkārt.

—   Šuldiners? Doktors Šuldiners? Ko tas nozīmē?

—  Jā, loti slims, —Robins nomurmināja.

Sarauktu pieri Džordžina pārlaida istabai ātru, bet rūpīgu skatienu.

—   Šeit? '

—   Viņš tikai nesen atgriezies no elles, — Robins turpināja. — Trīsdesmit gadus nodzīvot ellē — vai pat četrdesmit — ja nemaldos. Tu tikai iedomājies, Džordžina! Vairāk nekā trīsdesmit gadus klīst apkārt pa lielceļiem! Un tas viss tikai tādēļ, ka kādai, toreiz vēl jaunai, dāmai iegribējās paflirtēt ar anatomijas profesoru.

Džordžina pēkšņi bija zaudējusi pašsavaldīšanos un izskatījās nožēlojami veca.

—  Tu melo, Robin! Šīs tenkas tu nez kur esi saklausījies un…

—   Vai tad tu neatceries šo namu? Vai tiešām nekad neesi šeit bijusi?

Pēc Džordžinas sejas varēja pateikt, ka viņa tiešām atceras šīs telpas.

—  Tikai vienu vienīgu reizīti, — viņa klusu sacīja. — Es atnācu…

—   Dāma, kas nupat tev atvēra durvis, ir viņa meita, kurai tu esi parādā veselu mūžu, Džordžina. Viņas māte pirms dažiem gadiem nomira.

—   Kur viņš ir? Es gribu viņu redzēt!

Robins pārsteigts uzlūkoja trakojošo lēdiju.

—  Tas nav iespējams, mana mīlā.

—   Bet man viņš jāredz!

Džordžina atrāva durvis. Gandrīz tajā pašā mirklī mis Elena parādījās ēdamistabas durvīs, kas atradās vestibila pretējā pusē.

—  Jūs esat viņa meita — profesora Šuldinera meita? — Un, kad mis Elena pamāja ar galvu, viņa turpināja: — Es esmu Džordžina Lomera — lēdija Džordžina.

Mis Elena atbalstījās pret sienu, lai nepakristu. Robins redzēja, cik bāla pēkšņi kļuva viņas seja. Durvīs parādījās arī Oktobra.

—   Es gribu redzēt jūsu tēvu. Vai tā ir taisnība, ka viņš atrodas šeit?

—  Jā, — mis Elena tikko sadzirdami izdvesa.

—   Vai jūs neaizvestu mani pie viņa?

Mis Elena bez pretošanās devās augšup pa kāpnēm, rādīdama ceļu.

—  Kādēļ viņa grib profesoru redzēt? — Oktobra ziņkārīgi čukstēja.

—   Nezinu. Šķiet, ka būs labāk, ja arī es uziešu augšā.

Profesora istabas durvis bija vaļā. Vecais vīrs gulēja gultā uz

muguras un izbrīnā uzlūkoja ienācējus. Mis Elena stāvēja pie sienas, cieši spiezdama sakrustotās rokas pie krūtīm. Vecā kalpone kaktā adīja, ar neslēptu pārmetumu vērodama svešo iebrukumu.

—  Jūlija!

Lēdija Džordžina sēdēja uz gultas malas, saņēmusi slimnieka roku savējās, un viņās acīs bija tāda izteiksme, kādu Robins vēl nekad nebija redzējis.

—   Ak, Dievs!

Robins nespēja ticēt savām acīm un ausīm — tam taču vajadzēja būt tikai sapnim.

—  Jūlija! Vecais "O" vienmēr smējās par manām parādībām — un te nu tu esi, mīlā. Es zināju, ka tu nāksi. Mēs brauksim uz Rietumiem, Jūlija, — drīz ies preču vilciens uz Čikāgu. Un pēc tam — ātrvilcienā, uz jumta. Es zinu kādu jauku vietiņu, kur mēs nokāpsim —pilsētas ēdnīca katrā vietā… karsta kafija — viss, ko vien vēlies…

Viņš aizvēra acis un izlikās aizmidzis, bet pēc brītiņa turpināja:

—  Šis, mani kungi, ir rets un pamācošs gadījums. Jūs redzat, ka pacients…

Viņa balss pārgāja neskaidrā murmināšanā, no kuras varēja izšķirt tikai "Jūlija" un "tas nelietis", kas izsviedis viņu no vilciena.

Džordžina klusēdama sēdēja līdzās slimniekam, arvien vēl turēdama viņa roku.

—   Cik labi, ka tu esi pie manis!

Profesora balss skanēja ļoti dzidri. Tad istabā iestājās kapa klusums — nelaimīgais cietējs bija aizgājis mūžībā.

Augsti paceltu galvu lēdija Džordžina nokāpa lejā. Vioas acīs nebija oe asaras, kad tā atkal stāvēja pretī Robiņam.

—    Es tevi vairs neredzēšu, — vioa teica. — Paliec sveiks!

Vioas balsī bija tik dziļš naids, ka Robiņam trūka vārdu atbildei.

—  Eilcsbirija… Tur taču būtu ērtāk nekā preču vagonā uz grīdas vai pat uz jumta —vai nav tiesa, Robin?

Vioam no sirds bija žēl šīs nelaimīgās sievietes. Un tomēr, ja vioa vēl kādreiz lūgs Robiņam parakstīt čeku, —vioš to nedarīs. Bet Džordžina vairs nedomāja par izlīgšanu miera ceļā. Karš!

Stāvot durvīs un nolūkojoties, kā vioas auto pazūd tumsā, Robiņam gribējās reizē smieties un raudāt.

Aizslēdzis durvis, vioš atgriezās salonā. Oktobra bija savā istabā — tas bija labi. Vioš attaisīja slēģi un atvēra logu. Lai izkļūtu terasē, bija vajadzīgs tikai viens solis. Nolicis uz palodzes Oktobras atnesto kabatas bateriju, Robins izoēma no kabatas revolveri un no jauna to pielādēja. Mis Elena bija vioam nopirkusi arī tumšu lietusmēteli, kas šobrīd atradās priekštelpā. Vioš ienesa to salonā, iebāza revolveri tā kabatā un pakāra mēteli līdzās logam. Pulkstenis vestibilā nosita trīs.

Durvis atvērās, un istabā ienāca Oktobra. Vioa izskatījās bāla un skumja.

—  Vai esi nogurusi? — Robins jautāja.

Vioa pakratīja galvu.

—   Nē. Kādēļ tu tā jautā?

—   Iespējams, ka mums visai drīz būs jādodas tālāk.

—   Es jau tā domāju, —vioa mierīgi sacīja. —Kad?

—  Nezinu, bet domāju, ka drīz. Man šķiet, ka drīz mēs izdzirdēsim auto troksni.

—  Vai policijas? — vioa nobijusies jautāja.

—  Policija ir ļaunu cilvēku pēdējais patvērums. Es iešu apsēsties uz sliekšņa.

Vioš paoēma mēteli.

—     Vai tu nepaskaidrotu visu mis Elenai? Un tu pati, Oktobra, saģērbies silti un gaidi mani šeit.

Klusu atvēris nama durvis, Robins izgāja pa vārtiem. Vioa gaišais uzvalks spilgti atšķīrās tumsā —viņš uzvilka lietusmēteli un aizpogāja to līdz kaklam. Piedurknes bija nedaudz par garām — viņš ielocīja tās, lai vieglāk varētu darboties ar revolveri.

Nevienas skaņas…

Drīz tālumā kļuva redzamas uguntiņas, kas ar katru brīdi kļuva gaišākas. Varēja dzirdēt motora rūkoņu. Tad troksnis apklusa un gaismas nodzisa. Robins nešaubījās, ka tas ir Džordžinas auto, jo policija būtu sacēlusi lielāku troksni.

Bet tad jau atskanēja arī cits troksnis —tur brauca policija. Robins iegāja namā un aizslēdza durvis. Mis Elena bija salonā.

—  jūsu sieva sacīja, ka jūs drīz došoties projām. Es te sagatavoju dažas sviestmaizes.

Robins pateicās un iebāza vīstoklīti kabatā.

—  Mums jākāpj pa logu, — viņš sacīja un palīdzēja Oktobrai izkāpt.

Policijas auto nu jau bija pavisam tuvu. Saņēmis Oktobru aiz rokas, Robins izveda viņu uz dzelzceļa. Tālumā aizsmakusi elsa kāda lokomotīve. Cclš šajā vietā diezgan stāvus gāja kalnā, tā ka vilcienam katrā ziņā te vajadzēja ievērojami samazināt ātrumu. Ieraudzījis tuvumā gulšņu kaudzi, Robins nolēma paslēpties aiz tās.

—  Nezinu, kas tas par vilcienu, bet mūsu vienīgā cerība ir preču vilciens ar vaļējām durvīm. Citādi mums būs jāriskē iet taisni pār lauku.

Nu jau vilciens bija pavisam tuvu, un tā prožektori apgaismoja sliedes. Lokomotīve šņākdama aizjoņoja viņiem garām, un aiz tās sāka stiepties gara vagonu rinda.

—  Seķo man! — Robins Oktobrai uzsauca, izskriedams no paslēptuves. Mirkli vēlāk viņš jau bija ielēcis vagonā un, satvēris meiteni pie elkoņiem, ievilka arī to.

Pametis skatienu atpakaļ, viņš redzēja daudzas spožas uguntiņas, kas nemierīgi šaudījās mis Elenas dārzā.

—   Vagonā kāds ir, — Oktobra viņam iečukstēja.

Robins izņēma no kabatas bateriju un apgaismoja vagona iekšieni. Kādā stūri, dziļi salmos ierakušies, mierīgi gulēja divi klaidoņi.

Vilciens brauca diezgan ātri, bet Robiņam likās, ka tas velkas daudz par lēnu. No Ogdensburgas arvien vēl nebija ne vēsts.

Dažas jūdzes tālāk vilciens pēkšņi apstājās. Palūkojies ārā, Robins ieraudzīja policistu ar sarkanu lukturīti rokās, kas pa sliedēm nāca pretim lokomotīvei.

Robins pastāstīja to Oktobrai.

—   Policists droši vien atbraucis ar motociklu, — viņš vēl piebilda.

Atgrūdis pretējās puses durvis, viņš izlēca no vagona un palīdzēja izkāpt ari Oktobrai. Kādus simt metrus tālāk viņš saskatīja dzelzceļa pārbrauktuvi. Tur vajadzēja atrasties arī motocikliem.

Līdzās dzelzceļa uzbērumam stiepās diezgan dziļš grāvis. Nometies četrrāpus, Robins sāka līst pa to uz lokomotīves pusi. Oktobra viņam sekoja. Tikuši garām lokomotīvei, pie kuras bija dzirdamas satrauktas balsis, viņi varēja piecelties kājās un turpināt ceļu. Iešana bija grūta. Robins pat iestiga kādā dubļu peļķē līdz ceļiem.

—   Ardievu, gaišais vasaras uzvalk! —viņš nopūtās, bet tad filozofiski piebilda: — Nevajag prasīt no likteņa pārāk daudz.

Šajā mirklī viņš ieraudzīja motociklu, kas jau bija pārbraucis pāri sliedēm un tuvojās viņiem. Vilkdams Oktobru sev līdzi, Robins sāka kāpt augstajā uzbērumā.

Zžž!

Lode aizlidoja viņam gar labo roku. Šāviens bija nācis no grāvja, tikai kādu piecdesmit metru attālumā no viņiem.

—   Skrien, Oktobra!

Zžž!

Robins paklupa. Viņas sirds gandrīz pamira…

—   Nekas… Tieši gar galvu. Skrien tālāk!

Viņš pieskrēja pie motocikla un mēģināja to iedarbināt.

—   Dod man revolveri!

Robins pasniedza viņai ieroci. Gandrīz nemērkēdama, Oktobra izšāva tajā virzienā, kur bija paslēpies uzbrucējs, un pati nobijās no šāviena trokšņa.

—  Nāc! — Robins uzsauca, sēdēdams motociklā, kura prožektors meta tumsā spilgtu gaismas kūli. — Sēdies aiz muguras un turies pie manis!

Kad Oktobra jau sēdēja aizmugurē, Robins sāka braukt, un motocikls ar pieaugošu ātrumu devās uz priekšu.

Drīz viņi sasniedza ceļa likumu, aiz kura lokomotīves ugunis vairs nebija redzamas.

Motors darbojās nevainojami, un viņi joņoja uz priekšu trakā ātrumā. Acīmredzot Robiņam nebija noteikta ceļamērķa, jo viņš bez kādas domāšanas nogriezās gan pa labi, gan atkal pa kreisi.

Beidzot viņš samazināja ātrumu un brītiņu vēlāk apturēja motociklu. Oktobra jutās laimīga, ka varēja nokāpt no cietā, neērtā sēdekļa. Robins nodzēsa kabatas bateriju.

—   Gan jau netālu no vilciena apstāšanās vietas kāds telefons atradās, — viņš sacīja. — Un tagad visa policija meklē kādu dāmu un kungu, kas aizbraukuši ar tās ierēdņa motociklu.

Viņš noslēpa mašīnu labības laukā.

—   Mēs atkal tuvojamies kādai pilsētai, —Robins turpināja. — Vai redzēji reklāmas izkārtni? Tās vienmēr ir civilizācijas priekšvēstneši.

Viņš noliecās un notīrīja no bikšu galiem dubļus, kas braucot bija jau sakaltuši.

—  Tu laikam gribēji jautāt, kurp mēs no šejienes dosimies?

—    Nē, es to negribēju vis! — viņa apgalvoja. — Es nemaz neesmu ziņkārīga. Es tikai vēlētos zināt…

—   Kur mēs atrodamies? Es arī, — Robins pacēla galvu un dziļi ieelpoja. — Mēs esam netālu no jūras, — viņš nopietni piebilda. — Bet nu mums jāatrod kāda paslēptuve.

Viņi kājām devās tālāk un drīz vien sasniedza koku pudurīti. Neviena nemanīti, viņi izgāja tam cauri.

Krustceļā abi apstājās un, brīdi apspriedušies, nolēma nogriezties pa kreisi, jo šis ceļš šķita klusāks.

Ausa jau rīts, bet viņi turpināja ceļu. Oktobra bija tā nogurusi un samiegojusies, ka viņai viss bija kļuvis vienaldzīgs. Acīmredzot viņa bija snaudusi ejot, jo, atvērusi acis, pēkšņi ieraudzīja ūdens atspulgu. Pie krasta bija noenkurota gara liellaiva. Krastā, satinies segās, gulēja nēģeris — acīmredzot laivas sargs, un viņam blakus mētājās tukša viskija pudele.

Pārliecinājies, ka sargs aizmidzis, Robins palīdzēja Oktobrai iekļūt liellaivā, tad ielēca arī pats.

Laivas priekšgalā bija neliela telpa ar koka lāvu gulēšanai. Aizbīdāmajām durvīm trūka atslēgas. Robins uzlauza durvis un, noguldījis Oktobru uz lāvas un palicis viņai pagalvī mēteli, pats nogūlās uz grīdas — mirkli vēlāk viņi abi bija jau iegrimuši ciešā miegā.

Pamodies Robins ieraudzīja Oktobru sēžam uz laivas malas un graužam sausiņu. Viņas seja bija melna kā krauklim.

Uzmetusi viņam skatienu, Oktobra iesmējās.

—   Cik tu izskaties jocīgs!

—  Ja tu priecājies par ogļu putekļiem uz manas sejas, tas iesaku aplūkot sevi pašu, — Robins sacīja.

Oktobrai rokassomiņā bija mazs spogulītis. Viņas šausmu kliedziens sagādāja Robiņam īstu gandarījumu. Mazliet pavēris durvis, viņš uzmanīgi palūkojās ārā. Nēģeris sēdēja pie stūres, apsējis ap pleciem segu un noliecis galvu uz krūtīm. Garā tauvā iesieto liellaivu kāds velkonītis dūšīgi vilka prom pa straumi.

Robins aizvēra durvis un atgriezās pie lāvas, bet Oktobra no tās bija pazudusi. Drīz viņa iespraucās pa loti šaurām durtiņām. Viņa jau bija nomazgājusies un atguvusi cilvēka izskatu.

—    Uz kurieni mēs braucam? — viņa izbijusies jautāja.

—  Turp, — Robins norādīja ar roku. — Mums jāpaliek tepat līdz naktij.

Gaiss šaurajā telpā bija smags un saspiests, un Oktobrai drīz sāka sāpēt galva. Viņa atkal atgūlās uz lāvas un aizmiga.

Pulkstenis varēja būt četri, kad viņu uzmodināja trieciens no laivas atsitiena pret krastu. Robins palūkojās ārā.

—   Mums pievieno vēl dažas liellaivas, — viņš sacīja.

Pēc pamatīgas lamuvārdu apmaiņas starp kapteini un nēģeri brauciens turpinājās. Gluži nemanot, Robins bija iesnaudies. Viņu pamodināja Oktobra, kas čukstēja pie auss:

—   Mēs atkal stāvam. Es dzirdēju, ka kāds nēģerim jautāja, vai tas pagājušonakt nav redzējis kādu vīrieti un sievieti…

Pēkšņi uz klāja atskanēja smagi, dimdoši soli, un kāda balss skarbi jautāja:

—   Un kas tur lejā?

Mazgājamās telpas durvis bija loti šauras, tomēr Robins steigšus pa tām iegrūda Oktobru un mantas, tad iespraucās ari pats. Nākamajā mirklī soli jau bija dzirdami kabīnē, kuru viņi tikko bija atstājuši.

—  Te neviena nav, ser.

—   Palūkosimies!

Bridi včlāk lūka aizkrita. Svešie bija aizgājuši. Robins izlīda priekštelpā un ieklausījās sarunā, kas notika uz klāja.

—   Pieci litri viskija zem gultas maisa! Nēģeri, te ož pēc divdesmit gadiem!

Tālāko Robins nedzirdēja. Acīmredzot laiva bija piestājusi pie doka, jo ārā klaudzēja zirgu pakavi un klabēja ratu riteniTad Robiņa asā dzirde uztvēra dažus vārdus:

—   …varu jums teikt, Birn…

Birns! Krēsla, kas pa to laiku bija sabiezējusi, lāva Robiņam mazliet pacelt lūkas vāku.

—   …bez ierunām jums jāatstāj pilsēta… Zinu jau, zinu! Lesliju es dabūšu rokā ari bez jums…

Sarkanbārža atbildi Robins nedzirdēja.

—   …jūs apgalvojat, ka pēdas vedušas līdz šai liellaivai? Tomēr, kā redzat, viņa šeit nav. Žēl…

—   …vai es nevaru palikt šeit pa nakti? Klausieties, inspektor, šis puisis sašāva manam draugam kāju. Esmu pārliecināts, ka viņš vēl atrodas laivā, —abi ar savu zosi…

Viņi turpināja pastaigāties pa klāju, pusbalsī sarunādamies. Robins zināja, ka Sarkanbārdis ir daudz bīstamāks par policiju.

-r Mēs neko citu nevaram iesākt, tikai nogaidīt, —viņš sacīja Oktobrai.

Pulkstenis kādā baznīcā nosita desmit. Robins pacēla lūku, bet tūliņ arī aizvēra. Liellaivas otrā galā stāvēja divi vīri. Robins viņus pazina —nēģeris un Sarkanbārdis! Tātad viņš bija atgriezies…

Robins vairs neiedrošinājās pavērt lūku. Brīdi vēlāk laiva tik spēji sakustējās, ka viņi gandrīz pakrita.

—   Mēs atkal braucam, — Robins paskaidroja, apsēzdamies Oktobrai līdzās un saņemdams viņas rokas savējās.

14

Piecdesmit tūkstoši esot liela nauda —tā Sarkanbārdis jau vairākkārt bija apgalvojis savam draugam Lenijam, uz ko pēdējais ikreiz atbildējis:

—   Pareizi!

Sarkanbārdis sčdēja uz liellaivas klāja blakus nēģerim un, rokām ceļus apņēmis, pūlējās iedomāties, kā gan izskatītos pieci simti banknošu, pa simt dolāru katra, ja tās noklātu rindā uz galda, — tam gan vajadzētu būt lielam galdam.

Liellaiva jau bija izpeldējusi no kanāla un tagad slīdēja pa kādu līcīti, kas vietām gan sašaurinājās, gan kļuva platāks.

Pēkšņi Sarkanbārdim ienāca prātā kāda doma.

—  Nēģeri, nokāp lejā un apskaties, kas tur īsti ir; es pa to laiku paturēšu stūri, — viņš sacīja.

—  Es, ser? Nu, nē! — nēģeris noteikti protestēja. — Tur spokojas kāda miruša nēģera gars.

Sarkanbārdis arī pats bija māņticīgs, bet šeit taču lieta grozījās ap piecdesmit tūkstošiem dolāru! Viņš piecēlās un, aizgājis laivas priekšgalā, palika stāvam pie kajītes lūkas: lejā bija dzirdamas klusas, neskaidras balsis. Aizmirsis visas bailes no spokiem, Sarkanbārdis nometās zemē pie lūkas un sāka to aptaustīt. Atslēgas nebija. Viņa domas darbojās drudžainā steigā, pūloties atrast kādu iespēju kajīti atslēgt. Viņš atgriezās pie nēģera, kuram visa šī lieta likās nepatīkama.

—  Vai tev ir kāds dzelzs stienis vai kaut kas tamlīdzīgs?

Nēģeris atnesa viņam savu darba rīku kasti, no kuras Sarkanbārdis paņēma divus stieņus. Ar tiem apbruņojies, viņš no jauna devās uz laivas priekšgalu. Lielākais stienis viņa nodomam izrādījās gluži kā radīts.

Izdzirdis troksni, Robins tūliņ saprata, kas notiek. Pieskrējis pie lūkas, viņš mēģināja to pacelt, bet veltīgi.

Tad viņš izdzirda ienīsto balsi:

—  Hallo, Penner! Vai domā, ka tev izdosies nokļūt Kanādā? Nē, tu drīz būsi ellē pie velna!

Līdzās Sarkanbārža elkonim pēkšņi uzsprāga gaisā vesels mākonis sīku koka skaidiņu. Otra lode viņam ieskrambāja ausi… Seja sāka degt un sūrstēt, jo tajā bija sadūries neskaitāms daudzums skabargu. Dusmās vai prātu zaudēdams, viņš izrāva revolveri un sāka šaut grīdā, kliegdams:

—  Tu man neizbēgsi! Neizbēgsi! Neizbēgsi!

Izdzirdis šāvienus, velkoņa kapteinis kaut ko niknā balsi sauca viņam, bet Robins neko nedzirdēja un neredzēja. Sarkanbārža lodes ieslodzītajiem nebija bīstamas, jo vioi bija atraduši drošu paslēptuvi zem gulamlāvas.

Pēkšoi Sarkanbārdis pārtrauca šaušanu. Neņemdams vērā pārbiedētā nēģera lūgšanos, vioš paķēra no instrumentu kastes cirvi un ar dažiem spēcīgiem cirtieniem pārcirta tauvu, kas saistīja liellaivu ar velkoni. Atraisītā laiva ātri attālinājās no velkoņa.

Likās, ka Sarkanbārdis galīgi zaudējis prātu. Vioš izlauza no klāja platu dēli, tā ka kļuva redzams laivas iekšējais apšuvums. Cirvja sitieni bira pret to kā krusa, un drīz vien grīdā bija vairāki caurumi, pa kuriem ar strūklu plūda iekšā ūdens. Paķēris laužamo stieni, vioš zvēriskā niknumā turpināja savu postošo darbu.

Nēģeris, kurš visu laiku veltīgi bija pūlējies ar stūri, pēkšoi palaida to vaļā un nolēca laivas iekšienē. Sarkanbārdis izslējās, un vioa revolvera stobrs draudoši pavērsās pret nelaimīgo stūrmani.

—   Paliec uz vietas, nēģeri!

—   Dieva dēj, ser… Es neprotu peldēt!

—   Atpakaļ! —vioš izšāva nēģera virzienā, un tas kaukdams aizbēga atpakaļ.

Ūdens guldzēdams plūda liellaivā. Nu jau tas bija Sarkanbārdim līdz potītēm. Tikai tad vioš beidza "darbu" un noguris izgāja uz klāja. Pagrūdis nēģeri malā, vioš sagrieza stūri tā, lai viļoi nestu liellaivu uz krastu.

—   Es neprotu peldēt, ser! — nēģeris elsoja.

—  Turi muti! — Sarkanbārdis vioam uzkliedza. — Kad būsim tuvāk pie malas — lec!

Jo tuvāk krastam, jo liellaiva iegrima dzijāk. Sarkanbārdis rēķināja, ka nu jau ūdens sniedzas gūstekoiem līdz vidum.

Vioš bija pareizi vadījis laivu, jo drīz tā ar troksni atsitās pret krastu. Ar skalu izbaiļu kliedzienu nēģeris izlēca malā un neticamā ātrumā metās bēgt. Sarkanbārdis nesteigdamies vioam sekoja.

Liellaiva grima arvien dziļāk un dziļāk. Nu jau virs ūdens bija redzama vairs tikai šaura malioa, līdz beidzot nozuda arī tā.

Sarkanbārdis ļauni iesmējās.

—  Ar tiem nu esam galā, — vioš apmierināti norūca, apsēzdamies smiltīs, lai atvilktu elpu un atrisinātu kādu loti svarīgu jautājumu: vai Lenijam ir kādas tiesības prasīt savu dalu no solītā atalgojuma.

Beidzot viņš nonāca pie patīkamas atziņas, ka tā būtu liela netaisnība, jo visu taču bija nopelnījis viņš viens pats.

* * *

Robins saprata draudošās briesmas tikai tad, kad ūdens jau sāka plūst kabīne. Ar kabatas baterijas palīdzību viņš sāka meklēt kādu smagāku priekšmetu, ar ko varētu uzlauzt lūku, tomēr nekā piemērota neatrada.

—   Mēs slīkstam, vai ne? — Oktobra mierīgi jautāja.

—   Laikam gan, — Robins atbildēja.

—  Varbūt tev var noderēt šis nazis? — viņa sacīja, izņemdama no kabatas Lcoija metamo ieroci.

Tas bija saliecamais nazis ar šauru, garu asmeni. Robins to paņēma un steigā sāka graizīt lūkas dēlus. Tomēr tie bija collu biezi, un viņam bija maz cerību laikā izgriezt pietiekoši lielu caurumu, lai pa to varētu izlīst.

Tagad, kā Sarkanbārdis pareizi bija aprēķinājis, ūdens sniedzās viņiem jau līdz krūtīm.

—    Varbūt varētu lūku pabīdīt pretējā virzienā? — Oktobra ieminējās.

Robins aplūkoja lūku un redzēja, ka otrā pusē to satur tikai neliela līstīte. To nolauzt bija dažu minūšu darbs. Kad liellaiva atsitās pret krastu, ūdens jau sniedzās viņiem līdz pleciem. Beidzot līstīte bija noplēsta. Robins atspiedās pret lūku un ar visu spēku stūma to. Ne bez pūlēm, tomēr drīz viņš lūku dabūja vaļā. Viņš izcēla Oktobru, un pats izskrēja uz klāja, kas jau daļēji atradās ūdenī.

—  Vai tu proti peldēt, Oktobra?

—  Jā… cik tālu un cik ilgi?

Tomēr šis jautājums izrādījās lieks. Netālu tumsā vīdēja zems, bet stāvs krasts. Brīdi vēlāk viņi noguruši izrāpās malā.

Oktobra pirmā atguva valodu.

—   Kur nu mēs esam? —viņa jautāja.

—        Ja man būtu kaut mazākā nojausma! — Robins iesaucās. — Kaut velns rautu visas kamejas!

Oktobra neļaunojās, ka viņas klātbūtnē lamājas. Bet kāds tam visam varēja būt sakars ar kamejām?

Pēkšņi Robins satvēra viņas roku un palīdzēja piecelties.

—  Tev jāskrien, —viņš sacīja, — citādi tu saslimsi. Gan jau mājokli kaut kur atradīsim.

Izskrējuši cauri nelielam mežiņam, viņi nokļuva plata kanāla malā un turpināja ceļu gar tā krastu. Drīz viņi sasniedza vecas slūžas, kas pildīja tilta vietu. Priekšā bija redzamas kādas lielas pilsētas ugunis. Pārgājuši lauku, gājēji beidzot nokļuva uz ceļa.

—  Jau atkal mūsu māmuliņa šoseja! — Oktobra jautri sacīja. — Bet, ja šī pilsēta izrādīsies Litlbergā, es katrā ziņā dabūšu trieku.

—   Nē, Litlbergā tā nevar būt! — Robins apgalvoja.

Viņš iebāza roku kabatā un aptaustīja Lenijam atņemtās banknotes.

—   Mēs ieiesim pirmajā viesnīcā, pasūtīsim siltas vakariņas un karstu vannu.

Kāds gāja viņiem pa priekšu. Acīmredzot arī tas bija svešinieks, jo izdzirdis aiz sevis solus, viņš apstājās.,

—   Hallo, ser! Kas šī par vietu? Es nupat atbraucu ar kādu liellaivu…

Tas bija Sarkanbārdis. Robins novilka savus samirkušos svārkus.

—  Šī ir tā vieta, kur tu arī paliksi, mans draugs! — viņš iesaucās, pamielodams Sarkanbārdi ar pamatīgu sitienu.

Sarkanbārdis novēlās zemē, bet jau nākamajā mirklī bija atkal kājās. Rokā viņam pazibēja revolveris. Tomēr izšaut viņš nepaspēja, jo Robins ar tādu spēku sagrieza viņam roku, ka tas iekliegdamies atlaida ieroci, kas nokrita Oktobrai pie kājām. Viņa ātri to paspēra malā.

Sarkanbārdis bija vājš bokseris. Trešo reizi pakritis, viņš tā arī palika guļam. Robins pacēla viņa revolveri un iebāza kabatā.

—  Vai tava dzīvība apdrošināta, Birn? — viņš jautāja. — Ja tā, tad prēmija pienākas man. Piesargies, lai mēs vairs nesatiktos, citādi tavas prēmijas kurss kritīsies par deviņdesmit deviņiem procentiem. Vai saprati?

Sarkanbārdis neatbildēja. Viņš bija aizņemts ar savu zobu skaitīšanu.

Robins ar Oktobru turpināja ceļu uz pilsētu.

—   Mēs sākam kļūt pārdroši, Oktobra, —viņš sacīja, — bet es taču nevaru ļaut tev saaukstēties.

Pilsētiņa izrādījās diezgan patīkams un populārs kūrorts, par ko liecināja daudzās pansijas un viesnīcas, no kurām dala jau bija slēgta sezonas beigu dēl.

—  Pirmā viesnīca ir arī labākā, — Robins sacīja. — Šī pati man loti patīk.

Nelielā divstāvu nama durvis bija vaļā. Viņi iegāja vestibilā, kur gardi smaržoja pēc ēdieniem. Robins pazvanīja, un drīz parādījās maza auguma sieviete ar milzīgām brillēm uz deguna. Vioa laipni smaidīja, tomēr tikai līdz brīdim, kad ieraudzīja abus noskrandušos, oglēm nosmērētos putnubiedēklus. Robins steidzās izkliedēt pirmo iespaidu.

—  Mēs bijām izbraukuši pavizināties ar laivu, bet tā apgāzās. Mēs par mata tiesu izglābāmies no nāves. Vai varat dot mums istabu?

Steigšus atvainojusies, saimniece aizsteidzās, bet drīz atgriezās liela sarkanmataina vīrieša pavadībā, kurš kritiski aplūkoja viesus.

—   Nezinu, vai jums manā viesnīcā patiks, — vioš beidzot sacīja. — Varbūt jūs labāk ietu pie misis Hodžas —vioas viesnīca atvērta visu ziemu.

—   Istaba mums vajadzīga tikai vienai naktij, — Robins paskaidroja, izņemdams no kabatas samirkušo naudas žūksnīti. — Es būtu loti pateicīgs, ja jūs man to izžāvētu.

Ar to visas šaubas izbeidzās, un mirkli vēlāk Robins ar Oktobru jau atradās katrs savā istabā. Viesnīcas saimnieks bija pat tik gādīgs, ka izsauca pa telefonu kāda apģērbu veikala pārstāvi.

Vakariņas vioi ēda lielajā zālē divi vien, jo visi viesi jau bija aizbraukuši.

Atri paēdis, Robins ar atvieglotu nopūtu atlaidās krēsla atzveltnē un smaidīdams uzlūkoja viesnīcnieku, kas pats viņus apkalpoja.

—  Ja cs tagad palūgtu pudeli laba vīna —vai jūs sūtītu pēc policijas?

—   Nē, ser, es sūtītu pēc vīna. Kādu jūs vēlaties?

Robins pārsteigts noklausījās garu rindu visdažādāko vīnu nosaukumu. Beidzot viņš izvēlējās pudeli "Kliko". Viņš bija vēl vairāk izbrīnījies, kad saimnieks nolika prasīto dzērienu uz galda.

Tas bija pirmais dīvainais notikums tonakt. Otrs notika dramatiskākos apstākļos. Pēc vakariņām viņi iegāja viesnīcas salonā, lai apspriestu rītdienas plānus. Blakus salonam atradās īpašnieka birojs, kas bija atdalīts tikai ar plānu starpsienu. Robins jau vairākkārt bija dzirdējis saimnieku runājam pa telefonu, bet šīs sarunas nebija viņu interesējušas.

Pēkšņi atkal iezvanījās telefons, un blakus istabā bija dzirdama viesnīcnieka balss:

—  Ko? Jā, inspektora kungs… Jā, divi cilvēki — pareizi: vīrietis un sieviete… Lūdzu, uzgaidiet mirkli… Jā, pirms kādas stundas…

Oktobras un Robiņa skatieni sastapās.

—   Atpakaļ pie māmuliņas šosejas, — viņš klusu sacīja.

Šajā mirklī ienāca viesnīcnieks ar vēl neizžuvušo naudas žūksni rokā.

—   Ņemiet, kungs, un steidzieties prom!

—  Es taču vēl neesmu samaksājis rēķinu, — Robins mēģināja iebilst.

—  Par to nerūpējieties —tikai pasteidzieties! Jūs esat kādu puisi aizraidījis uz viņpasauli. Man gan nevajadzēja jums to teikt, bet es negribu, ka jūs apcietina manā namā. Inspektors pašreiz vāc savus ļaudis, un iecirknis ir tepat tuvumā.

Saimnieks pavadīja viņus līdz ārdurvīm.

—  Viņi nāks no šīs puses, —viņš norādīja pa kreisi. —Tātad jums jāiet pa labi līdz krustceļam.

Tomēr viņi nepaspēja nekur aiziet, jo pēkšņi durvju priekšā apstājās auto, no kura izlēca trīs policisti. Oktobra cieši pieķērās Robiņa rokai.

Inspektors tuvojās viņiem, rokā turēdams revolveri.

—  Jūsu vārds ir Robins?

—  Jā, viens no maniem vārdiem, — Robins atbildēja.

—  Mums ir ziņots, ka jūs esat noslepkavojis kādu klaidoni. Oficiāla ziņojuma par slepkavību mums vēl nav, bet esmu spiests jūs apcietināt, kamēr saņemšu tālākus norādījumus. Vai šī ir jūsu kundze?

—  Jā, — Oktobra mierīgi atbildēja,"un virsnieks domīgi pakasīja pakausi.

—  Varbūt vēlaties nākt līdzi uz iecirkni? —viņš jautāja, un

Oktobra bez vilcināšanās devās uz auto. Bridi vēlāk viņi piebrauca pie nelielas ķieģeļu ēkas, uz kuras kāpnītēm stāvēja Sarkanbārdis. Viņus ieveda lielā, drūmā istabā. Cilvēks, kurš sēdēja pie rakstāmgalda, pacēla galvu no papīriem.

—  Vai šis ir Robins? — viņš jautāja. — Klausies, Džon, par šo putnu nekas nav zināms. Neviens klaidonis nav noslepkavots, un centrāle ziņo, ka kāds mūs vazājot aiz deguna.

Oktobra izbrīnā ieplēta muti, ierēdnis samulsis sarauca uzacis.

Sarkanbārdis, kurš stāvēja pie durvīm, nejauši pie sienas ieraudzīja meklējamo personu sarakstu. Ātri to pārlasījis, viņš nobāla un, neviena nemanīts, veikli izslīdēja pa durvīm, uz mūžu pazuzdams no Robiņa un Oktobras dzīves, kuri uztraukti gaidīja mīklainā noslēpuma atrisinājumu.

Kāds plecīgs vīrs seržanta formas tērpā gludi skūtu, labsirdīgu seju ienāca istabā un, viegli palocījies pret priekšnieku, palika stāvam.

—  Šis ir tas cilvēks, — inspektors pamāja ar roku uz Robiņa pusi.

Seržants pagriezās pret apcietināto un… palika stāvam kā pārakmeņojies, ieplestām acīm lūkodamies Robiņā.

—   Svētais salmumaiss! — Robins nomurmināja. — Kur tad mēs īsti atrodamies?

Seržants uzmeta viņam dīvainu skatienu un pasmaidīja.

—   Kanādā, milord, —viņš atbildēja.

Oktobrai šķita, ka šis "milord" ir tikai muļķīgs joks.

—   Kanādā?

Un nu viņš pēkšņi saprata visu: liellaivai grimstot, viņi bija pārpeldējuši robežu!

Priekšnieks piecēlās no rakstāmgalda.

—  Vai jūs pazīstat šo kungu, seržant? — viņš jautāja.

Seržants plati pasmaidīja.

—   Protams, inspektora kungs! — viņš atbildēja. — Es divus gadus biju viņa padotais — tas ir lords Rokfords — gubernatora kara atašejs.

Nodaļa, kurai patiesība vajadzēja but pirmajai

Robins Leslijs Bosērs, ceturtais lords Rokfords, parasti labprāt apmeklēja balles, kas tika rīkotas gubernatora namā Ridhausā, bet šoreiz viņš bez nožēlas būtu izvairījies no sabiedriskajiem pienākumiem, kas lika viņam ietērpties spilgti sarkanā mundierī ar zelta uzplečiem un citām stāvoklim atbilstošām nozīmēm.

Otrā dienā sākās atvaļinājums, un Robins bija nodomājis ar nakts vilcienu izbraukt uz Kvebeku, lai no turienes kuģī dotos tālāk uz Čikutimi, tad — kājām uz Kcnogami ezeru. Ceļojumam viss bija sagatavots, kad Kvebekā ieradās kāda svarīga militāra persona, kas bija ievērojama ar to, ka vienmēr mēdza izjaukt citu plānus un nodomus.

Svarīgā persona bija dzirdējusi par Robiņu un viņa kaislību un, ballei sākoties, vēlējās viņu redzēt.

—   Man stāstīja, ka jums loti patīkot ceļot kājām, lord Rokford.

—  Jā, ser, esmu diezgan spējīgs klaidonis, —būdams labs cilvēku pazinējs, Robins tūliņ saprata, ar ko viņam darīšana, un iedrošinājās ieminēties par savu nodomāto ceļojumu.

—  Dieva dēl, par mani nerūpējieties! — persona laipni pasmaidīja. — Ja nemaldos, jūs esat padots man? Tādā gadījumā es jums piešķiru oficiālu atvaļinājumu.

Robins apmierināts atgriezās savā namā Majora Hilla parkā. Vestibilā viņu gaidīja sulainis Mortimers ar pārsteidzošu ziņu.

—  Lēdija Džordžina un misters Lomers jau ilgu laiku gaida jūs, milord.

Robins nezināja — smieties vai dusmoties; viņa pēdēja saruna ar lēdiju Džordžinu bija padarījusi abu attiecības sevišķi vēsas.

Lēdija Džordžina sēdēja puķēm rotātā kamīna priekšā. Robins saņēma viņas pastiepto roku.

—   Džordžina, tu esi nevaldāma, —viņš sacīja, pamādams ar galvu jauneklim, kas sēdēja krēslā un lasīja avīzi. — Tu esi pārāk izaicinoša, — viņš piebilda, norādīdams uz kamejas saktu pie viņas krūtīm.

Rokfordu kamejas ir slavenas visā pasaulē, nav vairs otras tik pilnīgas kolekcijas. Robiņa vecmāmiņa no tām pašu vērtīgāko bija uzdāvinājusi Džordžinai, no kuras divas pēdējās Rokfordu paaudzes to velti bija pūlējušās atpirkt.

—  Izaicinoša? —viņa uzmeta saktai apmierinātu skatienu. — Mazs, riebīgs nieciņš, Robin, bet nav nopērkams pat par tūkstoš mārciņām.

Viņš iesmējās.

—   Negribu dusmoties, lai nesabojātu savu jauko atvaļinājumu,

—   Robins sacīja. — Ko tu dari Otavā? Lēdija uzmeta ātru skatienu dēlam.

—   Mēs bijām Ņujorkā pie Selivaniem un pašreiz atrodamies ce[ā uz mājām. Alans gribēja braukt tieši uz Kvebeku, bet man vispirms bija jānokārto kādas darīšanas.

—  Varu derēt, ka tās bijušas nepatīkamas, — Robins piezīmēja.

—  Visas darīšanas ir nepatīkamas, —viņa rotaļājās ar vēdekli.

—   Šoreiz tas bija mans pienākums pret Alanu un sevi pašu. Viņš nejautāja neko vairāk, jo nojauta, kas tagad būs.

—   īsi sakot, stāvoklis ir šāds: Robin, tu esi loti bagāts, bet mēs

—   loti nabadzīgi. Alans ir tavs brālēns, un viņš arī mantos tavu titulu. Vai tev neliekas, ka šādos apstākļos ir netaisni, ja mums jācieš gandrīz trūkums, kaut gan tu ar vienu spalvas vilcienu vari atbrīvot mūs no visām rūpēm un nepatikšanām?

—  Citiem vārdiem sakot, — Robins labsirdīgi pasmaidīja, — tev šķiet, ka jums pienāktos saņemt no manis renti?

—  Tu vari izteikties, kā vien vēlies, —viņa atbildēja, —tomēr tas tevi neatbrīvo no pienākuma pret pārējiem ģimenes locekļiem.

—  Un ko tu saki par šo laipno priekšlikumu? —Robins pievērsās Alanam.

Tas nolika avīzi un paraustīja plecus.

—  Tā pilnīgi ir mātes ideja, — viņš sacīja. — Protams, cs negribu dzīvot no citu labsirdības, tomēr arī es atzīstu, ka tu varētu mums mazliet palīdzēt.

—   Vai tad es to jau nedaru? — lords Rokfords mierīgi jautāja.

—  Tava māte katru gadu saņem no mana baņķiera tūkstoš divi simti mārciņu.

Lēdija Džordžina iesmējās.

—  Cik smieklīgi —tūkstoš divi simti mārciņu! Protams, tas jau ir kaut kas, bet neaizmirsti, ka Alans ir tavs nākamais mantinieks…

—  Var taču gadīties, ka es apprecos.

Robins brīnījās, ka šis sarunas dēl viņa pārtraukusi savu ceļojumu, jo tieši ar tiem pašiem argumentiem viņa bija pūlējusies to pārliecināt jau pirms trim gadiem Parīzē.

—   Manuprāt, tu esi sācis ļoti amerikanizēties, — lēdija Džordžina mainīja sarunas tematu. —Jau šī tava interese par klaidoņiem…

—   Es taču ari pats esmu klaidonis, — Robins viņu pārtrauca. — Ja es pēc saviem ieskatiem varētu pavadīt atvaļinājumu, tad es pa to laiku aizstaigātu līdz Ņujorkai un atpakaļ. Es pazīstu kādu īru, kurš mani bez pases pārvestu pār Rivjeru un atpakaļ.

Lēdija Džordžina brīdi domīgi klusēja.

—  Tam es neticu, —viņa sacīja.

—  Tu esi loti nelaipna, —Robins smējās.

—  Tu varētu kājām aiziet līdz Ņujorkai un atpakaļ? Un cik naudas tu ņemtu līdzi ceļā?

—   Piecdesmit centus, un arī tos pašus pārnestu atpakaļ.

—   Neticu, —viņa atkārtoja. —Tas nemaz nav iespējams.

—  Vai nevēlies saderēt? — viņš jautāja.

—  Mīļais Robin, — viņa atmeta ar roku, — man taču nav naudas, uz ko derēt.

Viņa domīgi rotaļājās ar savu saktu, un Robins tūliņ uzkērās.

—   Es lieku tūkstoš mārciņas pret tavu saktu, ka aiziešu un atnākšu, —viņš sacīja. —Tas man būs zagļa prieks. Jau šī doma vien mani iepriecina.

Vccā dāma cieši uzlūkoja viņu.

—  Tūkstoš mārciņu pret manu kameju… Jā, šāda summa man būtu loti nepieciešama. Es pieņemu derības, Robin!

Robins būtu pārsteigts un nobijies, ja būtu nojautis, kas notiek lēdijas Džordžinas smadzenēs, ko viņa kombinē un gudro ar viltīgu atjautību.

Otrā rītā pulksten piecos, vēl pirms gaismiņas, Robins devās ceļā. Lēdija Džordžina ar dēlu jau nakti bija izbraukusi uz Čikāgu. Tur viņa pazina kādu policijas ierēdni, kas personīgi zināja ikvienu pilsētas nelieti un klaidoni. ,

Kas pazīst Otavu, tas viegli atradīs lorda Rokforda namu pēc lielajām, apaļajām, zilajām ķīniešu vāzēm ar ziedošām ģerānijām, kas grezno visu pils parku. Dārza pusē visgarām namam ierīkota veranda. Robiņa nams atrodas diezgan tālu no Ridhausas, tomēr viņš tagad katru nakti pavadīja tajā.

—  Tas taču smieklīgi, — Oktobra piezīmēja.

—   Mana vājība ir —būt godīgam, — Robins smaidīdams atbildēja.

Viņa sarauca degunu.

—   Man nekas nav pretim dzīvot šajā mazajā, greznajā namiņā, — viņa teica, — bet es nesaprotu, kādēļ arī tu to nevari darīt. Kalpone, kuru tu vakar pieņēmi, jau tagad greizi noskatās uz mūsu attiecībām, ja vien cs lautu, viņa droši vien sāktu izrādīt man savu līdzjūtību.

Robins nopūtās.

—  Tā ir briesmīgi apnicīga lieta, kamēr ievākšu visas vajadzīgās ziņas, —viņš sacīja un pēc brīža piebilda: —Bet salaulāti mēs tomēr esam — par to man nav ne mazāko šaubu.

—   Kādēļ tad tu gribi laulāties no jauna?

Viņš pievilka savu krēslu Oktobrai tuvāk.

—   Esmu dzirdējis, ka sievietes mīlot atcerēties savu kāzu dienu.

—   Nu, un?

—   Arī vīriešiem tas patīk, — Robins sapņaini turpināja. — Bet manas vienīgās atmiņas par kāzu dienu ir mana zilā acs, bet pat to es nespēju saglabāt. Un, kaut arī es neskūtos veselu nedēlu, tas tomēr nav tā, it kā būtu kāzu diena.

—  Tu izskatījies šausmīgs, —viņa domīgi sacīja. —Tu izskatījies pēc klaidoņa, tu arī biji klaidonis, un tu biji…

—   …piedzēries, —viņš nobeidza. — Taisni to jau es ari gribēju sacīt. Es vēlētos kaut reizi mūžā laulāties skaidrā prātā!

Oktobra ieinteresēta lūkojās viņā.

—  Es nespēju vairs pilnīgi atcerēties tevi — arī pat ne tādu, kāds tu biji mis Elcnas namā. Pēc tam, kad šorīt redzēju tevi mirdzošā dienesta tērpā, es vairs nevaru ticēt, ka tu esi tas pats cilvēks, kurš kādreiz strautiņā mazgāja kreklu un pirka no strādnieka uzvalku… Vai aizrakstīji mis Elenai?

Viņš pamāja ar galvu.

—  Vai kaut ko ari aizsūtīji?

—            Naudu? Jā, protams. Es gan nerakstīju viņai, kas esmu, tomēr man šķiet, ka viņa to jau zina. Vai atceries, ka viņa teicās redzējusi avīzē manu fotogrāfiju? Es reiz biju tajā apvidū kopā ar gubernatoru, kad tas viesojās pie kāda drauga.

—  Kur īsti?

—         Tajā pilsētā, kuru mēs nesasniedzām, —viņš atbildēja, — Ogdensburgā.

Robins atkal kļuva nopietns.

—            Es runāju ar gubernatoru un izstāstīju viņam visas savas dēkas. Viņš izturējās brīnišķīgi. Viņš bija loti aizkustināts par Plikgalvīša traģēdiju… Es pateicu arī, ka esmu apprecējies.

—  Vai viņš raudāja? — Oktobra nevainīgi jautāja.

—            Nē, gubernators uzņēma šo ziņu loti varonīgi. Un tad viņš piešķīra man atvaļinājumu.

Viņa sarauca pieri.

—  Atvaļinājumu?

—           Jā, — Robins pūlējās izlikties vienaldzīgs. — Parasto atvaļinājumu kāzu ceļojumam.

Brīdi valdīja klusums.

—           Tas taču nozīmē, ka mēs esam oficiāli salaulājušies? — viņa jautāja.

-Jā.

—            Katrā ziņā tas ir smags trieciens tev, Penner, — viņa ironiski sacīja.

—            Nu, tev tā lieta nemaz nav labāka, —viņš atbildēja un atkārtoja virsrakstu, kas nesen bija parādījies kādā laikrakstā: "Pustraka skolniece salaulāta ar ārprātīgu klaidoni".

—   O! — Oktobra novilka. — Vai tad tiešām tas bija tik traki?

Pēkšņi viņa piecēlās un, uzlikusi rokas Robiņam uz pleciem,

noskūpstīja to.

—            Galds uzklāts, milord, — Mortimers ziņoja, parādīdamies durvīs. Oktobra sakārtoja matus.

—  Vai pasts jau pienācis? — viņa jautāja.

Oktobra negaidīja vēstules, bet viņai šķita, ka jāparāda pasaulei,

cik viņa mierīga, nosvērta un apvaldīta, — vārdu sakot, visu to, kāda vioa pašreiz nebūt nebija.

—   Nē, milēdij. Es aizmirsu pateikt milordam, ka lēdija Džordžina pirms kādām desmit minūtēm bija šeit un atstāja vioam vīstoklīti.

—   Džordžioa!?

Vīstoklītis bija nolikts uz galda līdzās šķīvim — maza kārbiņa aploksnē. Atvēris to, Robins izoēma vizītkarti un kamejas saktu. "Ar vislabākiem novēlējumiem," —bija rakstīts uz vizītkartītes.

Robins dziļi ievilka elpu. — Kā īsts džentlmenis! — vioš izjusti piezīmēja.

Pēc vakarioām sulainis ienāca apjautāties, kad šoferim likt piebraukt auto.

—   Lordam Rokfordam šovakar vairs nevajag auto, — Oktobra atbildēja Robiņa vietā.

Beigas

Kūstošā svece

Dzelzceļa katastrofas dēļ vilciens, kas atiet no Viktorijas piestātnes Londonā pulksten 4 un 15 minūtēs, sasniedza mazo Bestontrekijas piestātni tikai vēlā vakarā, kad pēdējais autobuss, kas brauca uz Litltrekijas ciemu, jau bija prom.

—   Ja jūs kādu pusstundu uzgaidītu, mister Leksman, — kāds dzelzceļnieks uzrunāja pasažieri, — es varētu izsaukt no ciema Braidžu ar viņa vāģi.

—    Nē, lai paliek.

Nodevis ierēdnim savu somu, ceļinieks līdz kaklam aizpogāja garo lietusmēteli un izgāja no stacijas ēkas. Līdz ciemam bija divas jūdzes, un lietus, kas gāza bez pārtraukuma, nesolīja vēlajam gājējam neko patīkamu. Lielceļu klāja lipīgu dubļu kārta, kas vēl vairāk apgrūtināja iešanu. Tomēr Džons Leksmans priecājās par gaidāmo gājienu. Šis ceļš taču bija pilns patīkamu atmiņu, kas saistījās ar rakstnieka Džona Leksmana dzīvi. Šeit bija dzimuši tēli un risinājies darbības pavediens viņa'pirmajam darbam „Tiberijas noslēpums", kas drīz kļuva par vispopulārāko kriminālromānu. Šīs divas jūdzes bija viņa slavas un labklājības pamatakmens.

Kas par to, ka pasaule zobojās par viņa dēku romāniem? Lasītāju un cienītāju pulks pieauga ar katru dienu.

Džona Leksmana domas pievērsās aizvadītās dienas notikumiem. Viņam bija izdevies noslēgt divus darījumus. Tad vēl satikt savu veco draugu, Skotlendjarda uzlecošo zvaigzni T.H. Meredisu.

Tomēr, kad Džons Leksmans uzkāpa pakalnā, aiz kura atradās viņa nams, patīkamas atmiņas nomainīja nepatīkamas. Viņam ienāca prātā šīsdienas asā saruna ar sasodīto grieķi, un, kad rakstnieks caur segto lieveni nokļuva mazajā vestibilā, šīs domas arvien vēl nedeva mieru. Tumšajā vestibilā Džons Leksmans apstājās, lai noliktu samirkušo lietusmēteli. Greisa droši vien atradās savā istabā, lai uzpostos vakariņām. Kādēļ gan viņš lai to traucētu?

Darbistabā pārnācēju apsveica jautri sprēgājošs kamīns.

Leksmans piegāja pie kamīna un, domīgi sūkdams pīpi, nekustīgu skatienu lūkojās liesmās. Slaidais, druknais augums un platie pleci liecināja, ka viņš daudz nodarbojas ar sportu, un piešķīra tam vieglatlēta izskatu. Visa Džona Leksmana āriene atgādināja tipisku angli, kādus tūkstošiem var sastapt armijas karakuģu komandās un visattālākajās kolonijās.

Ienāca Greisa Leksmana — skaista, stalta sieviete. Džons pagājās tai pretim un maigi noskūpstīja.

—     Es nemaz nezināju, Džon, ka tu jau esi atpakaļ. Šodien sevišķi priecājos, ka tik agri pārbrauci. Mums ir viesis.

Džons pārsteigts viņu uzlūkoja.

—    Viesis? Kas gan tādā laikā varētu mūs apmeklēt?

—    Misters Kara, — sieviete atbildēja.

—    Kara? Vai viņš jau sen kopš šeit?

—     Kopš pulksten četriem. — Bija skaidri dzirdams, ka šis apmeklējums tai sagādāja maz prieka.

—    Nesaprotu, Greisa, — Džons viņu ķircināja, — kas gan tev iebilstams pret tik simpātisku cilvēku?

—    Tici — man ir iemesls, — Greisa nopietni apgalvoja.

Leksmans paraustīja plecus.

—   Nerunāsim vairs par to, — viņš teica. — Šodien es priecājos par šo apmeklējumu. Kur tad viņš palicis?

—    Sēž salonā.

Ar šo vārdu apzīmēja telpu, kas jau kopš seniem laikiem bija kalpojusi viesu uzņemšanai. Tā izdvesa mieru un mājīgumu, kas tik vajadzīgi garīgi nodarbinātam cilvēkam. Vairākas augstas bronzas vāzes ar svaigām vijolītēm, rozēm un citām puķēm pildīja salonu ar savu smaržu. Namatēvam ienākot, viesis piecēlās un panācās tam dažus solus pretim. Kara bija cilvēks, kuru varēja saukt par skaistu kā Apolons. Viņš bija pusgalvas tiesu garāks par Leksmanu, bet kustībās veikls un graciozs.

—    Es meklēju jūs Londonā, mister Leksman, — viesis sacīja. — Lai varētu sastapties, mani nenobiedēja pat tālais ceļš un sliktais laiks.

Pat ne vismazākā skaņa nenodeva viņa grieķisko izcelšanos. Angļu universitātē pavadītie jaunības gadi bija izdzēsuši katru akcentu. Savas zināšanas Kara bija smēlies Anglijā, jo nevienu no savas dzimtenes, Albānijas, skolām viņš nebija atzinis par sev piemērotu.

Abi vīrieši cieši paspieda viens otram roku.

—    Jūs taču paliksiet uz vakariņām, Kara?

Jaunais grieķis smaidīdams pievērsās namamātei, kas klusēdama tika vērojusi šo ainu. Viņas seja liecināja, ka tā nav sajūsmināta par šo uzaicinājumu.

—    Es priecāšos, — viņa piebilda. — Laiks ir nepatīkams, un tuvumā jums grūti nāktos sadabūt vakariņas. Nāktos ciest izsalkumu līdz pat Londonai. Tikai vai tas, ko varu piedāvāt, jūs apmierinās?

—     Neesmu izlepis, — viesis mierināja. Saruna novirzījās uz jautājumu, kas visvairāk interesēja namatēvu.

—   Varbūt jutīsieties glaimots, ja atzīšos, ka esmu izlasījis visus jūsu darbus? — Kara smaidīdams teica.

—    Varu tikai nožēlot,'— Leksmans atbildēja.

—    Kādēļ? Es tiešām nesaprotu. Jūsu personā pasaule zaudējusi ģeniālu likumu pārkāpēju.

—    Tas gan laikam domāts kā glaims?

Viesis iesmējās.

—   Atvainojiet, ja mans kompliments iznācis mazliet divdomīgs. Es runāju tikai par jūsu romārju varoņiem. Cik bieži esmu maldījies, cenzdamies uzminēt atrisinājumu. Mani vienmēr kaitināja,ja, izlasījis pusi grāmatas, arvien vēl nevaru uzminēt beigas. Tomēr jāsaka, ka visbiežāk man izdodas uztvert jūsu nodomu jau pēc ceturtās vai piektās nodaļas izlasīšanas.

Rakstnieks uzmeta pa pusei dusmīgu, pa pusei maigu skatu.

—       Ar saviem vārdiem jūs izraujat no mana kroņa viskrāšņāko spalvu, jo līdz šim biju pārliecināts, ka manis sasietie mezgli lasītājam paliek neatrisināmi līdz pat pēdējai lappusei.

— Ar vidusmēra lasītāju tas tā varētu būt. Bet neaizmirstiet, ka mani tik viegli neizdosies apvest ap stūri.

—   Tādā gadījumā derētu iepazīties ar manu sarunu draugu, — namatēvs pieceldamies sacīja.

—    Kādu? — Kara izbrīnā atkārtoja.

—    Merediss — cilvēks ar visattīstītāko garu, kādu vien man gadījies sastapt. Mēs esam draugi jau kopš studiju laikiem. Tagad viņš ir Skotlendjarda kriminālnodalas direktora palīgs.

Grieķa acīs uz mirkli iekvēlojās liesmiņa, kas skaidri liecināja par vioa interesi. Varbūt abi turpinātu šo sarunu, ja namamāte neaicinātu pie galda.

Vakariņas pagāja diezgan garlaicīgi. Greisa nesaprata, kādēļ viou nomāc dīvaina vientulības sajūta un nelaimes jausma.

—    Kungi laikam dzers kafiju darbistabā? Es lūdzu mani atvainot. Man vēl jāpārrunā daži saimniecības jautājumi, — beidzot viņa sacīja.

Pamājusi viesim ar galvu un garāmejot noglāstījusi vīram matus, Greisa izgāja. Kara vērīgi nolūkojās viņai pakal. Leksmans piecēlās.

—    Es gribētu pārrunāt ar jums kādu lietu, — viņš teica.

Abi kungi iegāja darbistabā un apsēdās ērtajos krēslos.

—    Kādēļ jums šajā istabā nav elektrības? — grieķis jautāja.

—   Man labāk patīk strādāt lampas gaismā, — Leksmans atbildēja, labodams korektūras sleju.

—    Pret lampas gaismu arī man nav iebildumu, — Kara piezīmēja, — bet sveces nemierīgo, trīcošo liesmu es ienīstu.

—    Ko tad nabaga sveces jums nodarījušas? — Leksmans jautāja.

—    Ļaujiet sevi piesiet pie krēsla, zem kura palikta muciņa ar šaujamo pulveri. Iedomājieties degošu sveci, ko jūsu ienaidnieks iespraudis pulverī…

Leksmans pārsteigts redzēja, ka viesa pieri pārklāj raupjas sviedru lāses.

—    Visai patīkami tas nevar būt, — viņš piezīmēja tāpat vien.

Kara noslaucīja pieri zīda lakatiņā. Viņa roka trīcēja.

—   Tas bija briesmīgi! — viņš atteica.

—    Kur tad jums gadījās šāds nepatīkams piedzīvojums?

—   Tas bija pirms vairākiem gadiem. Manā dzimtenē Albānijā. Nekad mūžā to neaizmirsīšu.

Neielaizdamies sīkumos, Kara strauji pavērsa sarunu uz citām lietām. Piegājis pie grāmatplaukta, viņš sāka to aplūkot. Beidzot paņēma rokās kādu biezu sējumu.

—    Mežonīgā Brazīlija. Džordžs Geserkols. Vai jūs pazīstat šo rakstnieku?

Džons izklaidīgi pamāja ar galvu.

—    Esmu viņu saticis. Tas ir kluss, sevī noslēdzies zinātnieks.

Grieķis domīgi lūkojās grāmatā, automātiski to šķirstīdams.

—    Iepazīšanās ar viņu man vēl stāv priekšā, — viņš beidzot sacīja. — Neraugoties uz to, šis cilvēks drīzumā manā uzdevumā dosies jaunā ceļojumā.

—    Jūsu uzdevumā? — Džons pārsteigts atkārtoja.

—   Jā. Pirms kāda laika viņš apceļoja Patagoniju. Savā grāmatā ..Dienvidamerikas kalnu sistēma" Geserkols minējis, ka Patagonijā vajagot būt lieliem zelta krājumiem. Es interesējos par to un aizrakstīju viņam. Mēs vienojāmies, un šajās dienās viņš uz mana rēķina dodas jaunā ceļojumā uz turieni.

—    Pie velna! Tas taču nemaz nav jūsu… — Leksmans pārtrauca sevi, negribēdams kļūt nepieklājīgs.

—    Nav manā dabā? Taisnība, es nemēdzu akli uzticēties ļaudīm. Tomēr šoreiz atkāpjos no sava principa. Pēc viņa vēstulēm secināju, ka man darīšana ar neikdienišķu cilvēku. Pirms ceļojuma uzsākšanas es gan uzaicināju viņu pusdienās, bet atbildes vietā saņēmu telegrammu ar paziņojumu par izbraukšanu.

Leksmans saprotoši pamāja ar galvu.

—    Es apskaužu Geserkolu. Cik ilgi viņš paliks prom no Anglijas?

—   Trīs gadus, — grieķis atbildēja, turpinādams aplūkot grāmatplauktus.

—   Labi rakstniekiem, kas var ceļot! — Džons nopūtās. — Viņi ir daudz laimīgāki par mums, kam pie rakstāmgalda nākas izdomāt savas grāmatas.

—     Bet jūsu personīgā dzīve, ikdiena? — grieķis vaicāja. —

Vai tad jums nav tas, kas cilvēku spēj darīt laimīgu — brīnišķīga, jauna sieva?

Leksmans spēji pagrieza galvu, jo balss, kādā tika uzdots jautājums, skanēja aizdomīgi.

Kara pasmaidīja.

—   Neuzskatiet manus vārdus par nepieklājību. Vai gan es pats nekāroju pēc jūsu tagadējās kundzes rokas? Tas taču jums nav noslēpums? Kad man beidzot bija jāatsakās no cerībām iegūt Greisu, manas jūtas pret jums, protams, nevarēja būt visai draudzīgas. — Viņš no jauna sāka staigāt pa istabu turp un atpakaļ. — Es esmu moderns grieķis un nevis filozofs kā senie helēņi. Līd^ šim dzīve man sniegusi visu, ko esmu vēlējies. Varbūt tādēļ manas prasības reizēm klust pārmērīgas.

—    Jā, es zinu, ka jūs esat laimīgs cilvēks.

Kara brītiņu klusēja, tad pievērsās citam tematam.

—    Kas jums sanāca ar Vasalaro?

Leksmans piecēlās un, piegājis pie kamīna, bridi klusēdams lūkojās liesmās. Atbildi nesagaidījis, viesis turpināja:

—   Vai tad es jūs nebrīdināju no šā cilvēka? Vai neieteicu jums būt uzmanīgam ar maniem tautiešiem?

—    Bet viņš taču apsolīja man pilnīgu pretimnākšanu, — Leksmans aizstāvējās. — Viņš apgalvoja, ka parāda atmaksa nekādā ziņā nesagādāšot man nepatikšanas.

—   Tā dara visi augļotāji. Ielaižoties darīšanās ar šiem ļaudīm, jau iepriekš jābūt gatavam uz viltīgu krāpšanu. Jau pašā sākumā jūs, griezdamies pie Vasalaro, nevis pie manis… Es taču varu jums izlīdzēt ar jebkuru summu.

—    Šo iemeslu jūs pats sapratīsit, jo nupat to pieminējāt.

—   Cik jūs esat parādā Vasalaro? — Kara jautāja, aplūkodams savus nagus.

—    Divi tūkstoši piecsimt mārciņu,— Leksmans atbildēja. — Pašlaik nevaru nomaksāt pat divdesmito dalu no šīs summas.

—    Domājat, ka Vasalaro gaidīs?

Džons šaubīdamies paraustīja plecus.

—   Vai zināt, ka šis cilvēks piedraudēja mani nogalināt, ja laikā neatmaksāšu naudu?

Grieķis pasmaidīja. Leksmans vēl vairāk satraucās.

—     Man šie draudi nebūt neliekas tik smieklīgi. Ar pūlēm savaldījos, lai blēdi neizmestu pa logu.

—     Man sanāca smiekli, ka Vasalaro varētu kādu nogalināt. Tas taču ir vislielākais gļēvulis, kādu man gadījies redzēt. Nesaprotu, kas gan viņu pamudinājis tik skarbi jums uzkliegt?

—    Viņš apgalvo, ka to spiežot kāda trešā persona. Šķita, ka vīrs no tiesas noraizējies savas naudas dē|.

Kara smaidīdams apstājās namatēva priekšā.

—    Jūs velti uztraucaties. Viņš ir gļēvs. Viņš var draudēt, bet parādiet tam revolveri, un viņš… Vai jums ir mājās kāds ierocis?

—     Ir gan — bet jūs taču nedomājat, ka man vajadzētu to izlietot tamlīdzīgos nolūkos?

—    Ar vilkiem dzīvojot, jāprot kā vilkam kaukt, — Kara atbildēja. — Ja jums darīšana ar grieķu nelieti, tad gribot negribot jāķeras pie līdzekļiem, kādus lieto viņš pats. Vienīgi tā jūs tiksiet ar to galā. Pabāziet tam īstā brīdī pistoli zem deguna, un rezultāts nebūs ilgi jāgaida. Kur ir jūsu ierocis?

Leksmans piegāja pie rakstāmgalda un izņēma no atvilktnes brauniņu.

—    Te ir mans arsenāls, — viņš smiedamies teica. — Kāds nezināms cienītājs pagājušos Ziemassvētkos to atsūtīja. Es gan ne reizes vēl neesmu izšāvis.

—    Dīvaina Ziemassvētku dāvana, — grieķis piezīmēja, vērīgi aplūkodams ieroci.

—   Nezināmais dāvinātājs gan laikam domā, ka es pavadu savas dienas veselā ieroču noliktavā.

—    Vai jūs protat ar to apieties? — Kara jautāja.

—    Nekad neesmu ar tādām lietām rīkojies, — Leksmans atbildēja. — Tik daudz gan zinu, ka šeit jāieliek patronas un, lai kādu nošautu, jānospiež šī atsperīte. Bet tā kā man nav patronu — acīmredzot dāvinātājs piemirsis tās pievienot — līdz šim nav bijusi izdevība izmēģināt roku.

Šajā acumirklī pie durvīm kāds pieklauvēja.

—    Tas būs pasts, — Leksmans piezīmēja.

Kalpone ienesa un pasniedza vienu vienīgu vēstuli. Uzmetis skatienu adresei, Leksmans sarauca pieri.

—    No Vasalaro, — rakstnieks konstatēja.

Kara paņēma aploksni.

—    Kāds nejēdzīgs rokraksts! — viņš teica, atdodams vēstuli Džonam.

Leksmans atplēsa aploksni un izņēma no tās dzeltenu vēstuļu papīru. Paziņojums nebija garš. Tas skanēja:

„Man šovakar katrā ziņā jārunā ar jums. Satiksimies krustojumā starp Bestontrekiju un Istburnas lielceļu. Būšu tur vienpadsmitos, un, ja jums dzīvība dārga, tad atnesiet vismaz daļu no naudas."

Vēstuli bija parakstījis Vasalaro.

— Vai šis cilvēks patiešām palicis traks? — viņš uztraukts iesaucās. — Jā, es tiešām aiziešu uz satikšanos un nolasīšu viņam tādu pamācību, kādas tas nekad vēl nav dzirdējis!

Leksmans pasniedza vēstuli grieķim, kurš, to izlasījis, atdeva atpakaļ, īsi piebilzdams:

—    Paņemiet revolveri.

Džons ielūkojās pulkstenī.

—    Vēl stunda laika. Līdz turienei divdesmit minūšu gājiens, bet sākšu posties.

—    Un jūs tiešām klausīsit šim uzaicinājumam? — Kara pārsteigts jautāja.

—   Protams! Vai gan lai gaidu, kamēr viņš ierodas šeit un sarīko skandālu manas sievas klātbūtnē? Tas nelietis ir spējīgs uz visu.

—    Vai tad jums ir ko maksāt?

Džons neatbildēja. Mājās bija desmit mārciņas, un rīt bija paredzams saņemt vēl trīsdesmit. Domās nogrimis, viņš nopietni vērās nupat saņemtajā vēstulē. Papīrs bija rupjš, gandrīz kā dzēšlapa, un burti vietām izplūduši. Neaprakstītās lapas Vasalaro acīmredzot bija iebāzis aploksnē aiz pārskatīšanās.

—    Šo vēstuli es rūpīgi uzglabāšu, — Leksmans sacīja.

—    Pareizi darīsiet. Vasalaro laikam nemaz nezina, ka draudu vēstules dažreiz var kļūt par visai nepatīkamu ieroci to saņēmēja rokās.

Istabas kaktā stāvēja naudas skapis, kuru Leksmans atslēdza. Ielicis vēstuli vienā no tērauda kastēm, viņš to atkal aizcirta.

Brīdi vēlāk Kara sāka atvadīties.

—        Es labprāt jūs pavadītu, bet man ir steidzamas darīšanas pilsētā. Neaizmirstiet manu padomu. Paņemiet līdzi revolveri. Ja Vasalaro kļūst nekaunīgs, pabāziet to vioam zem deguna. Patronu nemaz nevajag.

Greisa piecēlās no klavierēm, kad Kara ienāca atvadīties. Ar acīmredzamu piespiešanos vioa nomurmināja dažas pieklājības frāzes.

Džons izgāja no istabas, pateicis viesim:

—    Es likšu jūsu šoferim piebraukt automašīnu.

Istabā brīdi valdīja klusums, kuru beidzot pārtrauca Kara:

—    Es redzu, ka mans apmeklējums jums nav visai patīkams, misis Leksman.

Šāda vaļsirdība Greisu samulsināja. Vioa nosarka.

—    Es vienmēr priecājos redzēt vīra draugus.

Kara viegli palocījās.

—    Patīkami dzirdēt, ka jūs vismaz atzīstat mani par sava vīra draugu. — Tad, it kā kaut ko atcerējies, piebilda: — Es taču gribēju paoemt līdzi vienu no jūsu vira grāmatām. Vai vioš man to aizdos?

—    Es jums to atnesīšu.

—     Lūdzu nepūlieties. Es zinu, kur grāmata atrodas, un pats paoemšu.

Nenogaidījis atļaujas, vioš izgāja un īsu brītiou vēlāk atgriezās ar kādu grāmatu.

—    Mani ļoti interesē šis darbs, — vioš sacīja. Šajā acumirklī salonā ienāca Džons, un Kara pievērsās tam: — Vai drīkstu paoemt šo Meksikas ceļojuma aprakstu? Jau rīt pat atdošu.

Laulātie draugi palika stāvam nama durvīs, līdz auto uguntiņa nozuda līkumā. Tad vioi atgriezās istabā.

—     Kas tev kaiš, dārgais? — Greisa jautāja vīram. — Tu izskaties tik nobēdājies.

Džons atbildēja ar mēmu smaidu.

—    Vai tev rūpes sagādā nauda? — vioa jautāja.

Džons gribēja izstāstīt visu, tomēr pārvarēja šo vēlēšanos. Katrā ziņā Greisa pūlētos atrunāt no tikšanās.

—    Man vēlreiz jāiet atpakaļ uz staciju, jo ar pēdējo vilcienu pienāks dažas romāna korektūras. Šovakar tev laikam bija garlaiclgi, — viņš piebilda, lai vērstu sarunu uz citu pusi. — Arī Kara bija klusāks nekā citkārt.

—    Viņš nemaz nav pārvērties, — sieviete piezīmēja.

—    Vēl šodien nesaprotu, kā gan tu varēji izvēlēties mani šā skaistā un bagātā grieķa vietā?

—    Man laimējās iepazīties ar „skaisto un bagāto grieķi" no tās puses, kas iznicina jebkuru vēlēšanos nodibināt tuvākas attiecības. Ak, Džon, man bail no šā cilvēka!

— Tu baidies no viņa? Kas tev nāk prātā?

Kur bija meklējams šo baiļu cēlonis? To Greisa savam vīram nepaskaidroja.

Pirms daudziem gadiem viņa kopā ar tēvu, ievērojamu senlietu pētnieku, bija apceļojusi Balkānu valstis. Salonikos iepazinusies ar Remingtonu Karu. Stāstīja, ka viņa māte bijusi ievērojama amerikāniete, ko albāņu laupītāji sagūstījuši un pārdevuši vienam no daudzajiem virsaišiem, kas to vēlāk apprecējis. Izglītību Remingtons Kara bija baudījis Oksfordas universitātē un no tēva mantojis milzīgu bagātību. Albānijā viņu sauca — melnais čigāns, lai gan Kara bija gaišmatis ar loti gaišu ādas krāsu. Šis grieķis neprātīgi iemīlējās Greisā. Sākumā meitene tikai smējās par viņa mīlu, bet drīz tai smiekli vairs nenāca. Kara negribēja atkāpties no sava nodoma. Beidzot viņa skarbi un kategoriski atteica. Kad dažas dienas vēlāk Greisa vakarā atgriezās mājup, viņas automašīnu apturēja vairāki vīrieši, kuru izturēšanās atgādināja laupītājus. Kad meitene gribēja kliegt, uzbrucēji aizbāza tai muti ar stipri smaržojošu lakatu un izrāva uz ielas, kur tā zaudēja samaņu. Kad laupītāji jau grasījās ievilkt nevarīgo meiteni savā mašīnā, notikuma vietai garām gāja daži angļu matroži, kas Greisu atbrīvoja. Meitene nešaubījās, ka aizvešanas mēģinājumu sarīkojis Kara. Par notikušo viņa līdz šim vēl nebija stāstījusi vīram. Dažus mēnešus pēc kāzām viņa bija lasījusi avīzē, ka grieķu kolonijas vadonis Londonā nopircis lielu namu. Drīz Greisa ar šausmām novēroja, ka Kara bija pratis iepazīties un pat iedraudzēties ar Džonu. Par laimi, viņš reti apmeklēja Leksmanu namu, tomēr draudzība uztrauca sievieti.

Bez ceturkšņa vienpadsmitos Džons piecēlās un uzvilka mēteli.

Tad iegāja darbistabā un paņēma no rakstāmgalda atvilktnes revolveri.

—    Es drīz būšu atpakaļ, dārgā, — viņjš sacīja, noskūpstīdams

sievu. Tad, revolveri kabatā noslēpis, izgāja nakts tumsā.

* * *

Ērti atlaidies sava greznā auto sēdeklī, Kara klusu svilpoja moderna grāvēja melodiju. Lietus arvien vēl turpināja gāzt, un tikai ar pūlēm caur logu varēja saskatīt apkārtni. Viņa celamērkis bija Laives piestātne, kur to jau gaidīja neliela auguma vīrietis, satinies līdz ausīm lietusmētelī.

Karu ieraugot', viņš iztrūkās no savām pārdomām un paklausīgi sekoja tam ārā, tumsā. Svešais nebija anglis. Par to liecināja dzeltenā sejas krāsa un kalsnie vaibsti. Iekritušos vaigus sedza nekārtīgi noaugusi bārda.

—    Vai manas pavēles izpildījāt? — Kara skarbi jautāja.

—    Tieši tā, efendij, — svešais atbildēja tikpat skaidrā arābu valodā, kādā jautājums bija uzdots.

—    Jūsu revolveris?

Svešais pamāja ar galvu un zīmīgi uzsita sev pa sānu kabatu.

—    Pielādēts?

—    Ko gan iesāktu ar nepielādētu?

—   Jūs nedrīkstat to cilvēku nedz nonāvēt, nedz ievainot! Vispār jūs nedrīkstat uz viņu šaut. Tikai parādiet tam ieroci. Lai nebūtu pārpratumu, labāk izlādējiet revolveri.

Svešais paklausīja

—    Es izpildīšu jūsu pavēles, efendij, — viņš teica. — Bet…

—    Nekādu „bet"! — Kara pārtrauca. — Jums ne par ko nav jārūpējas. Es būšu tuvumā.

—    Bet ja nu viņš tomēr šauj? — svešais nedroši iesmējās.

—    Tas nenotiks, — Kara mierināja. — Viņa revolveris tāpat būs nepielādēts. Bet tagad ejiet!

Svešais pamāja ar galvu.

T.H. Meredisa dienesta telpas atradās Vaithollā, iepretim tirdzniecības ministrijai. Būvējot Skotlendjarda ēku, nebija paredzēts dažādu nodalu straujais pieaugums, tāpēc vairākām nozarēm tur pietrūka telpu. Šo nelaimīgo starpā iekļuva ari policijas prezidija tā dēvētā „pretlikumīgā nodala". Dažādi un dīvaini bija šīs nodaļas vadītāja dienesta pienākumi. Ja kādam veikalniekam gadījās nozaudēt sava naudas skapja atslēgas, tad vajadžēja tikai piezvanīt pa telefonu T.H. un tas acumirklī atrada speciālistu, kas uzlauza zagļu drošo seifu. Ja Anglijā klīda kāda persona, pret kuru bija aizdomas visādos noziegumos, bet trūka pierādījumu — T.H. to apcietināja, ne acu nepamirkšķinājis. Auto tad nelaimīgo nogādāja uz kuģa, kur to neizlaida no acīm līdz pat brīdim, kamēr nevēlamais subjekts nebija izkāpis malā kādā Anglijai citkārt ļoti draudzīgā valstī.

Ieraugot T.H. pirmo reizi, viņu varēja noturēt par jaunekli. Tikai tuvāk aplūkojot kalsno, enerģisko seju ar dzidri zilajām, inteliģentajām acīm, redzēja rieviņas. Plānās lūpas liecināja par nelokāmo raksturu. Ievērības cienīga bija viņa gleznainā valoda. Daudzi no izteicieniem nebija atrodami nevienā pasaules vārdnīcā.

Šajā mirklī, kad mēs ar to iepazīstamies, viņš sēž pie sava rakstāmgalda. Iepretim policijas inspektors Manzess, kura stāvoklis nav visai apskaužams. Priekšnieka nosodošie skatieni liek tam nemierīgi grozīties krēslā.

—    Bet T.H., — viņš pūlas aizstāvēties, — ko gan es citu lai būtu iesācis? Vairāk nekā taču nebija iespējams izdibināt.

Arī no saviem apakšniekiem Merediss prasīja, lai tie uzrunā viņu ar monogrammas burtiem.

—    Nebija iespējams izdibināt! — T.H. ironiski novilka. — Aitas galva jūs esat! Nekad man neizdosies izveidot no jums īstu kriminālpolicistu! — Šī apsūdzība bija jo uzjautrinošāka tādēļ, ka Manzess tikpat labi kā T.H. zināja, ka Merediss vēl īsās biksītēs berzēja skolas solu, kad Manzess jau valkāja likuma sarga uniformu.

—    īstam kriminālierēdnim, — T.H. sāpīgā balsi turpināja, — jābūt viltīgam un gudram kā čūskai. Vai jūs tāds esat? Nē, jūs apvienojat sevī lieldienu jēra nevainību ar Pestīšanas armijas sludinātāja pļāpību. Jūs labi noderētu skaļruņa vietā!

Tik bargs spriedums nabaga inspektoram aizrāva elpu. Šajā acumirklī atvērās durvis un kabinetā ienāca pats prezidents. Tas bija vecs, sirms kungs ar nogurušu seju. Viņa salti zilās acis no kuplo uzaču apakšas pētoši uzlūkoja abus ierēdņus. Atskaitot T.H. visiem prezidija locekļiem pret „veco" bija nedziedināms respekts.

—    Nu? — viņš apsveica direktora palīgu. — Ko varat ziņot par Remingtonu Karu?

Manzess uzmeta savam priekšniekam lūdzošu skatienu.

—   Visai maz, — Merediss atteica. — Es uzdevu šo lietu Manzesam…

—   … kurš, protams, neko nav izdarījis? — šefs viņu pārtrauca, uzmezdams inspektoram iznīcinošu skatienu.

—     Viņš izdibinājis visu, kas vien bija iespējams, — T.H. pasteidzās aizstāvēt savu ierēdni. — Mēs neesam burvji, kas var informāciju grābt no gaisa. Vajadzīga pārcilvēcīga gudrība, lai kaut ko izlobītu no tām drsusciņām, kādas mums ir.

Sers Džordžs Hertlijs neapmierināti nomurmināja. Tomēr T.H. neļāva sevi samulsināt.

—    Arī es nebūtu izdarījis vairāk par Manzesu. Mums taču vismaz jāzina, ap ko lieta grozās.

Prezidents apsēdās un izstiepa kājas.

—    Kā jūs saprotat, šis Remingtons Kara mani interesē. Viņam jābūt bezdievīgi bagātam, par ko liecina arī nams Kedogenskvērā. Kas viņš ir? Ko meklē Londonā? Turklāt viņš ik uz soļa nolād šejienes klimatu, zemi un ļaudis. Kaut kur Balkānos viņam noteikti ir milzīgi īpašumi. Tam jābūt lieliskam jātniekam, labam šāvējam un ļoti spējīgam pilotam.

T.H. pamāja inspektoram, kas pasteidzās nozust. Kad durvis bija aizvērušās, T.H. pievērsās seram Džordžam:

—    Tagad jūs varat man atklāti pateikt, kādēļ tik ļoti interesējaties par Karu.

Prezidents īgni pasmaidīja.

—    Es interesējos par tiem, kuri var interesēt manu priekšniecību. Kara tik krasi atšķiras no citiem, ka es degu nepacietībā ievākt par viņu sīkākas ziņas. Bez tam esmu saņēmis lūgumu iekārtot tiešu telefona vadu starp viņa dzīvokli un Skotlendjardu. Viņš to motivē ar to, ka tam ik brīdi draudot dzīvības briesmas, jo daži tautieši esot zvērējuši atriebties.

T.H. atturīgi pasmaidīja.

—   Tas viss man jau zināms, ser Džordž, — viņš mierīgi piezīmēja, — ar tik trūcīgām ziņām nepietiek, lai varētu tēlot pārsteigumu.

—   Es neveltītu šai lietai tik daudz uzmanības, ja atmiņā nebūtu nesenā šaudīšanās. Arī tur galvenie aktieri bija maķedonieši.

Man nekas nav pretim, ka viņi cits citu apšauj, bet lai dara to savā dzimtenē, nevis Londonā.

—    Jums taisnība. Par laimi varu sniegt jums dažas ziņas par Karu. Pirmkārt, savu namu Kedogenskvērā tas licis pilnīgi pārbūvēt. Otrkārt, viņa guļamistaba atgādina bankas naudas glabātuvi vai mazu cietoksni.

—    Kur jūs to ņēmāt?

—     Vispirms ļaujiet turpināt. Guļamistabas sienas, grīda un griesti ir izlieti no dzelzsbetona. Telpai ir tikai vienas durvis, kas ved uz koridoru. Viens logs, kuram no ārpuses nevar piekļūt. Turklāt telpa iekārtota tā, ka sekmīgi var izturēt ilgāku aplenkumu.

—    Kas jums vēl zināms? — prezidents jautāja.

—    Istabas iekārta vienkārša, bet dārga. Galveno vērību pelna kamīns, mākslinieciski izgriezta gulta un tērauda skapis sienā. Uz ielas stāvošais policists caur logu var novērot seifu.

—    Vai jums šķiet, ka tur…

—    Pagaidām vēl neko nezinu. Atskaitot nupat minētās dīvainības. Cik saprotu, tad Kara nodomājis pavadīt Londonā tikai trīs mēnešus gadā, bet pārējo laiku savā dzimtenē. Viņš ir loti bagāts, tam nav nekādu radu, un viņa vienīgā vēlēšanās ir valdīt pār citiem.

—    Tad es pareģoju, ka viņš beigs savu mūžu pie karātavām, — prezidents pieceldamies sacīja.

—   Tur es jums nevaru piekrist, ser Džordž. Šī nelaime piemeklē vienīgi nabagos.

—        Tādā gadījumā šīs briesmas draud jums, — priekšnieks smaidīdams atbildēja. — Man stāstīja, ka jūs nekad neciešat no naudas pārpilnības.

Sarunu pārtrauca telefona zvans. T.H. paņēma klausuli.

—    Tālsaruna, — viņš aizturēja prezidentu, kas gribēja atstāt istabu. — Uzgaidiet acumirkli. Varbūt kaut kas interesants.

Klausulē atskanēja tāla, klusa balss:

—    Vai tur misters Merediss?

—    Es pats!

—    Šeit Leksmans. Džons Leksmans.

—     Pie velna! Es nemaz nepazinu tavu balsi! — T.H. norūca. — Kas noticis? Vai netiec galā ar savu romānu?

Bet Leksmans, kā likās, nemaz nebija noskaņots uz jokiem.

—    Gribēju lūgt, lai tūliņ ierodies Litltrekijā. Es nupat nošāvu cilvēku.

Merediss bija tik pārsteigts, ka brīdi nespēja pateikt ne vārda.

—     Dieva dē[! — viņš beidzot iesaucās. — Kāds gan tu esi idiots!

3

Džons Leksmans bāls un negulējis sēdēja uz dīvāna.

Pie rakstāmgalda T.H. pierakstīja namatēva liecību.

—    Vasalaro rakstīto vēstuli tu taču saglabāji? — T.H. apjautājās.

Kad Leksmans apstiprinoši pamāja ar galvu, Merediss turpināja:

—    Par to es priecājos. Vēstule aiztaupīs nepatikšanas. Bet nu stāsti tālāk, kā tu iekūlies šajā ķezā.

—     Atvadījies no Greisas, devos uz ciemu. Lietus vēl arvien lija, tā kā ceļā nesatiku nevienas dzīvas dvēseles. Apmēram piecas minūtes pirms noteiktā laika sasniedzu norunāto vietu. Ko gan citu man atlika darīt, kā vienīgi paklausīt grieķa uzaicinājumam?

—    Vai Vasalaro jau gaidīja? — T.H. jautāja.

. — Jā. Man ierodoties, viņš tūliņ pienāca klāt un sāka nikni lamāties. Es mēģināju to nomierināt, bet velti. Viņš izrāva revolveri un vicināja to man deguna galā. Turklāt visu laiku draudēja. Šajā acumirklī atcerējos Karas padomu.

—    Karas? — T.H. pārsteigts atkārtoja.

—    Ak tā, aizmirsu, ka tu viņu nepazīsti. Tas ir kāds paziņa, kas iepazīstināja ar Vasalaro. Viņš ir grieķis un, kā liekas, ļoti bagāts.

—    Tā, tā. Lūdzu, turpini.

—    Man nāca smiekli, redzot satracināto grieķi. Kara bija diezgan precīzi aprakstījis šā cilvēka raksturu, un es nolēmu to pārbaudīt. Izņēmis no kabatas revolveri, es pavērsu tā stobru pret grieķa krūtīm, turēdams pirkstu uz atsperes. Tomēr draudiem nebija cerēto panākumu. Vasalaro kļuva uzmācīgāks, un pašam nemanot, es nospiedu atsperi. Vari iedomāties manas šausmas, kad cits pēc cita atskanēja četri šāvieni. Grieķis saļima. Nometis ieroci, es noliecos pār nelaimīgo. Lodes bija ieurbušās viņam krūtīs, skardamas arī sirdi…

Viņš apklusa, šausmās nodrebēdams. Greisa maigi apvija rokas ap vīra kaklu un čukstēja mierinošus vārdus. Beidzot Džons atguva pašsavaldīšanos.

—     Pārliecinājies, ka Vasalaro miris, es devos uz ciemu, lai paziņotu policijai un ataicinātu palīgus.

T.H. piecēlās.

—    Ienāciet, — viņš teica ārpusē stāvošajam policistam. — Vai jūs savācāt visu, kas tika atrasts notikuma vietas tuvumā?

—    Jā, ser. Es atradu platmali un spieķi.

—    Un revolveri?

—    Par revolveri man nekas nav zināms, — policists atbildēja, pārsteigts uzlūkodams savu priekšnieku. — Izņemot mistera Leksmana revolveri, nozieguma vietā neredzēju nevienu citu ieroci. Šo revolveri misters Leksmans jau pats atzina par savu. — Viņš izņēma no kabatas ieroci un nolika to uz galda.

—    Ejiet un vēlreiz rūpīgi pārmeklējiet notikuma vietu. Izmaksāšu vienu mārciņu tam, kas atradīs revolveri. Sevišķu uzmanību pievērsiet lielceļa grāvjiem notikuma vietas tuvumā, jo tur visvairāk cerību ieroci atrast.

Policists palocījās un atstāja istabu.

—   Ārkārtīgi sarežģīts gadījums, — T.H. sacīja, no jauna apsēzdamies pie rakstāmgalda. — Visvairāk mani pārsteidz Vasalaro paņēmiens atprasīt parādu ar revolveri rokā. Kādēļ viņš neieradās

šurp, kur tam būtu daudz lielākas cerības uz panākumiem? Kādēļ viņš rakstīja draudu vēstuli? Kur tā īsti ir? Es gribētu redzēt.

Leksmans piecēlās un piegāja pie naudas skapja. Pieskaroties skapja durvīm, viņa sejā pēkšņi parādījās pārsteigums.

—    Kas tev notika, Džon?

—    Skapja durvis ir neparasti siltas, — Leksmans atbildēja.

—    Atslēdz, — Merediss nepacietīgi teica.

Džons paklausīja. Bet brīdī, kad durvis atvērās, no skapja izšāvās liesma, kas tūliņ nodzisa.

—    Neaiztiec neko! — T.H. iesaucās.

Uzmanīgi izņēmis tērauda kasti, kurā bija atradusies vēstule, viņš piegāja pie loga. Kastītes dibenā bija palikusi vienīgi baltu pelnu čupiņa.

—   Neko nesaprotu, — T.H. ierunājās pēc brīža. Līdz ar vēstules iznīcināšanu viņa draugs bija nokļuvis nāves briesmās.

—    Vasalaro vēstule rakstīta uz speciāla papīra. Tas bijis piesātināts ar kādu ķīmisku vielu. Degšana sākusies pirms tam, kad tu novietoji vēstuli skapi, Džon. Ja vakar būtu paturējis rokās mazliet ilgāk, tā sadegtu tavu acu priekšā. Kur palika aploksne?

—   Kara to iesvieda kamīnā un sadedzināja, — Leksmans atbildēja.

—    Atliek viena vienīga cerība. Vasalaro revolveris.

Pusstundu vēlāk arī šo cerību iznīcināja ciema policists, kas

atgriezās ar ziņojumu, ka, neraugoties uz rūpīgo meklēšanu, nogalinātā revolveris nekur nav atrodams. Divdesmit četras stundas vēlāk rakstnieks Džons Leksmans tika ievietots Laives cietumā. Viņu vainoja grieķu augļotāja Vasalaro slepkavībā ar iepriekšēju nodomu. Par šādu noziegumu varēja būt tikai viens sods — karātavas.

* * *

Merediss steidzami izsauca Manzesu.

161

—   Es uzaicināju jūs tādēļ, — T.H. viņu apsveica, — ka, neraugoties uz visiem piedzīvojumiem, tomēr ceru, — jums ir mazliet vairāk smadzeņu nekā citiem manas nodaļas darbiniekiem. Pierādījumi pret Džonu Leksmanu ir ārkārtīgi smagi. Viņš aizņēmies no Vasalaro naudu. Pateicoties parādzīmei, kas atrasta nogalinātā

6 6)6

kabatā, Leksmanam grūti nāktos šo faktu noliegt. Nesaprotu, kādēļ grieķis ņēmis šo dokumentu līdzi. Katrā ziņā skaidrs, ka zvērinātie nenoticēs mana drauga apgalvojumiem. Notiesāšana ir tikpat kā nenovēršama. Ir tikai viens veids, kā glābt Džonu — atrast Vasalaro ieroci. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku, ja gribam to izdarīt.

Pirms aiziešanas T.H. vēlreiz uzmeklēja Greisu. Tumšās ēnas ap jaunās sievietes acīm skaidri liecināja par bezmiega nakti, tomēr viņa bija mierīga un aukstasinīga.

—    Kamēr jūs vēl esat šeit, mister Meredis, es vēlētos kaut ko pastāstīt, — viņa teica, pievērdama salona durvis.

—    Vai par grieķi Karu?

—    Kā jūs to zināt?

—    Es nojaušu.

—     Misters Remingtons Kara reiz lūdza manu roku. Kopš tā laika vienmēr esmu baidījusies no viņa. — Un viņa izstāstīja par iepazīšanos ar Karu Solonikos, bandītu uzbrukumu tirgus laukumā un savas aizdomas.

—    Vai jūsu vīrs to zina? — T.H. jautāja.

—   Tagad es pati nožēloju, ka neizstāstīju viņam visu, — sieviete sūdzējās, izmisumā lauzīdama rokas.

—    Vai misters Kara kādreiz runājis ar jums par Džona parādiem?

—    Nekad.

—    Kā jūsu vīrs iepazinās ar Vasalaro?

—    Savu medusmēnesi mēs pavadījām Bahakombā, kur satikām Karu. Viņš dzīvoja tajā pašā viesnīcā. Turpat bija apmeties arī Vasalaro, ar kuru Kara mūs iepazīstināja. Esmu pārliecināta, ka viss jau iepriekš bija norunāts. Pārējais risinājās it kā pats no sevis. — Viņa uzmeta vīra draugam lūdzošu skatienu.

—    Nedomāju, ka būtu nozīme to atkārtot tiesā. Vienīgais, ko panāktu, būtu tas, ka sagādātu Džonam vēl vairāk rūpju. Es darīšu visu iespējamo, lai glābtu jūsu vīru.

Manzess sagaidīja savu priekšnieku, un mirkli vēlāk viņu auto devās uz notikuma vietu, kur bija salasījies prāvs ziņkārīgo pūlis. Apkārtne jau bija rūpīgi pārmeklēta. Vienā pusē ceļmalas krūmi izcirsti, lai ierīkotu vārtus lopu dzīšanai uz tuvējām ganībām. Ari abās pusēs vārtiem krūmi vietām bija izgāzti, bet robus mēģināts aizpildīt ar dzeloņdrāti. Tomēr, drāti noliecot, žogam viegli varēja pārklūt pāri.

Šai lielceļa daļai T.H. veltīja galveno vērību. Pēkšņi Manzess noliecās un kaut ko pacēla no zemes. Tā bija patronas čaulīte. Atzīmējis tās atrašanās vietu, T.H. sāka ar spieķa galu rakņāt zemi ap to.

—   Šķiet, ka mēs velti tērējam laiku, — viņš beidzot sacīja, tad domīgi turpināja, — iedomāsimies, Manzes, ka te piedalījušās trīs personas. Leksmans, Vasalaro un kāds svešinieks. Nepazīstamais liecinieks, kā redzams, interesējies par to, kas notiks starp abām personām. Protams, viņš gribējis būt klāt arī sarunas laikā. Un kādēļ gan lai nebūtu izmantojis šos krūmus, aiz kuriem paslēpies, varēja visu redzēt un dzirdēt?

—    To pašu viņš būtu panācis, stāvēdams arī citā vietā, — Manzess iebilda.

—    Saprotams, ka manis norādītā vieta lieciniekam bija vismazāk piemērota. Tomēr gandrīz droši var apgalvot, ka netālu no šejienes žogā ir vārti, pa kuriem svešais ienācis. Vārtu tuvumā viņš nometis savu cigāru.

—    Cigāru? — inspektors pārsteigts atkārtoja.

—    Jā-

—    To viņš varēja nomest uz ceļa, — Manzess iebilda.

—    Nerunājiet muļķības, — T.H. norāja palīgu.

Kopā ar pavadoni viņš devās uz žogu, līdz nonāca pie vārtiem, kurus bija pieminējis. Metrus divdesmit no ieejas T.H. atrada to, ko bija meklējis — līdz pusei izsmēķētu cigāru. Tas bija samircis lietū, un Merediss to rūpīgi aplūkoja.

—    Cik es zinu par cigāriem, tad šim vajag būt ļoti dārgam.

Pēdas, ko inspektors meklēja, lietus jau sen bija izdzēsis. Beidzot pūles vainagojās panākumiem — mīkstajā zemē viņš ieraudzīja vieglus, tomēr skaidrus auto riepu nospiedumus.

—   Šeit vāģis ticis apgriezts. Šajā vietā mašīna gaidījusi pasažiera atgriešanos. Vai redzat ellas pilienus? — viņš noliecās un sāka pētīt zemi. — Šos sērkociņus šoferis izlietojis, gaidot kungu. Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši. Ja pieņemam, ka vienai cigaretei patērēti divi sērkociņi, tad iznāk — šoferis šajā vietā izsmēķējis pavisam

trīs cigaretes. Labā laikā cigarete deg divdesmit minūtes, bet vējainā — tikai astoņas. Tātad mašīna šeit nostāvējusi vismaz divdesmit četras minūtes. Ko jūs par to domājat, Manzes? — Bet varbūt tā bijusi cita mašīna?

—    Ikviens, kam gadījies atrasties šajā apvidū, mani interesē,

—    T.H. atbildēja.

Abi ierēdņi pārmeklēja visu ceļu, tomēr vairāk neko neatrada.

—   Tūliņ pēc ierašanās pilsētā apcietiniet Karas šoferi, — T.H. pavēlēja.

—    Ar ko pamatot apcietināšanu?

—    Gan jau kaut ko izdomāsiet. Tomēr šķiet, ka šis gājiens izrādīsies lieks, jo šofera kungs jau būs aizceļojis uz kontinentu.

Pareģojums piepildījās. Kad T.H. krēslā atgriezās, viņu jau gaidīja Manzesa telegramma:

„Soferis Gūls, kādreizējais viesmīlis Angļu klubā Konstantinopolē, šorīt agri aizceļojis uz Austrumiem, kur pēkšņi saslimusi māte."

—    Tā? Nabaga māmiņa! — T.H. ironiski norūca. Inspektors vēl sēdēja Leksmana darbistabā, kad durvis atvērās

un kalpone pieteica misteru Remingtonu Karu.

4

Merediss rūpīgi salocīja telegrammu un iebāza kabatā, tad apsveica ienācēju ar vieglu palocīšanos.

—   Jūs jau būsiet dzirdējis manu vārdu, — Kara uzsāka sarunu.

—    Es esmu Leksmana draugs.

—    Jā, man stāstīja, — T.H. atbildēja.

Grieķis uz mirkli samulsa. Bet tūliņ atkal atguva aukstasinību.

—    Mani loti skumdina drauga nelaime. Visvairāk nospiež apziņa, ka es biju tas, kas iepazīstināja ar nelaimīgo augļotāju.

—   Jūsu vietā neļautu šīm domām laupīt sev mieru. Reti gadās, ka noziedznieks noslepkavo pilnīgi nepazīstamu cilvēku.

Kara atkal samulsa.

—     Kad jūs pēdējo reizi redzējāt misteru Vasalaro? — T.H. vienaldzīgi apjautājās.

Kara domīgi sarauca uzacis.

—    Pirms kādas nedēļas.

—    Padomājiet vēl mazliet, mister Kara. Varbūt esat vēl kādu reizi tikušies?

—    Diemžēl… — grieķis iesāka.

—     Lai paliek, tas nav tik svarīgi. Atļaujiet tikai vēl vienu jautājumu — jūs taču bijāt klāt, kad pienāca Vasalaro vēstule? Kalpone, kas vēstuli ienesusi, to apliecināja.

—    Jā, — Kara atzinās. — Es biju istabā, kad Džons saņēma vēstuli.

—    Tā bija rakstīta uz brūna papīra, vai ne? Biezā aploksnē.

Grieķis atkal brīdi vilcinājās, tad sacīja:

—    Papīra krāsu neatceros, arī sūtījuma biezumu neievēroju, jo tas mani neinteresēja.

—     Es domāju gluži pretēji, — T.H. atbildēja. — Pats taču sadedzinājāt aploksni.

—    Neatceros, ka būtu to darījis, — Kara atteica.

—    Bet, kad Džons Leksmans nolasīja vēstuli…

—    Par kādu vēstuli jūs runājat? — grieķis viņu pārtrauca.

—    Par draudu vēstuli, — T.H. pacietīgi paskaidroja. — Viņš nolasīja to jums priekšā. Tāpat jūs zināt, ka to rakstīja Vasalaro. Džons apgalvo, ka jūsu klātbūtnē to ieslēdzis savā naudas skapi.

Kara noraidoši pakratīja ar galvu.

—    Man šķiet — Džons maldās. Es atceros, ka misters Leksmans manā klātbūtnē saņēma kādu vēstuli, bet nav ne mazākās jausmas par tās saturu.

—   Tātad jūs varat apzvērēt, ka neesat to turējis rokās un Džons jums to nav lasījis? — inspektora balss skanēja neparasti skarbi. — Tāpat jūs nezināt, vai vēstulē, kuru Leksmans saņēma jūsu klātbūtnē, bijuši draudi vai ne?

—    Protams, es to varu apzvērēt, — Kara mierīgi atbildēja.

—    Vai varat apzvērēt arī to, ka pēdējās nedēļas laikā neesat Vasalaro redzējis?

—    Bez šaubām, — grieķis pasmaidīja.

—   Tātad arī aizpagājušajā naktī neesat viņu redzējis? Jūs nebijāt kopā ar Vasalaro, nesatikāt viņu Laives piestātnē? Vai pēc šķiršanās jūs turpinājāt ceļu uz Londonu vai arī atgriezāties?

Grieķis nobālēja. Tomēr neviens vaibsts neliecināja, ka jautājumi būtu tam nepatīkami. Merediss bez žēlastības turpināja:

—     Vai apzvēriet arī to, ka Vasalaro noslepkavošanas naktī neesat bijis notikuma vietas tuvumā? Ka no savas paslēptuves aiz ceļmalas krūmiem neesat novērojis visu, kas norisinājās Leksmana un Vasalaro starpā?

—   To es varu apzvērēt un arī apzvērēšu, — grieķa balss skanēja nedroši.

—    Vai varat pateikt, kad ieradāties Londonā?

—     Protams. Es pārbraucu starp pulksten desmitiem un vienpadsmitiem, — Kara atbildēja.

T.H. iemējās.

—   Tātad pusvienos jūs nebraucāt caur Grildfordu un neņēmāt tur benzīnu, ko?

Kara strauji piecēlās.

—    Jūs gan esat gudrs cilvēks, mister Meredis!

Ar iekšēju gandarījumu viņš redzēja, ka sitiens trāpījis.

—     Es domāju, ka man jāiet, — bija viss, ko Kara varēja atbildēt. — Ierados šeit, lai tikai apliecinātu Greisas kundzei savu draudzību, un nebiju paredzējis, ka nāksies tikties ar kaut kādu policistu.

—    Mister Kara, — T.H. zobojās, pieceldamies un aizdedzinādams cigāru, — es pareģoju, ka jums dzīvē vēl bieži nāksies sastapties ar policistiem…

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Taisni to, ko jūs sadzirdējāt.

Viņš jautri pamirkšķināja.

—    Man trūkst divu pierādījumu, mīļais draugs, lai konstatētu Džona Leksmana nevainību — pirmais no tiem ir vēstule, kura sadedzināta… To taču jūs jau zināt?

—    Jā, to es zinu.

T.H. noliecās pār galdu un cieši ielūkojās grieķim acīs.

—    Kā jūs to zināt? — viņš jautāja.

—    Man kāds stāstīja. Tikai neatceros kurš.

—    Jūs melojat. Atskaitot Greisu un mani, par vēstules sadegšanu nevienam nekas nav zināms.

—        Bet, mīļais draugs, — Kara smaidīdams atbildēja, vilkdams rokās cimdus, jūs taču pats man pirmīt jautājāt, vai es neesot to vēstuli sadedzinājis.

—    Tobrīd es runāju par aploksni, — T.H. mierīgi aizrādīja.

—    Un kāds ir otrais no jums nepieciešamajiem pierādījumiem?

—    grieķis gribēja zināt.

—    Revolveris!

—    Leksmana?

—   Tas mums jau ir. Mēs meklējam Vasalaro ieroci. To, ar kuru viņš draudēja Leksmanam.

—    Tur gan es jums nevarēšu palīdzēt.

Kara devās uz durvīm. T.H. viņam sekoja.

—    Kā, jums jauns šoferis, mister Kara?

Grieķis, ar pūlēm dusmas valdīdams, ātri iekāpa automašīnā.

5

Apmēram pusgadu pēc aprakstītajiem notikumiem T.H. sēdēja pie sava rakstāmgalda, uz kura bija izklāta Sudeksas apgabala ģenerālštāba karte. Ar zīmuli apbruņojies, viņš rūpīgi izstudēja ik upīti un strautiņu. No šā darba iztraucēja policijas prezidenta ienākšana.

—     Ko tad jūs tur darāt? — sers Džons pārsteigts jautāja, sasveicinādamies ar savu padoto.

—    Mācos dzimtenes ģeogrāfiju, — T.H. vīzdegunīgi atbildēja.

—    Bet tas taču diezgan vecs eksemplārs, ko jūs tur studējat,

—    prezidents piezīmēja.

—   Jā, izdota 1876. gadā. Bet taisni šāda veca karte man vajadzīga. Jokus pie malas, ser Džordž. Jaunajās kartēs trūkst daudzu mazāko upīšu, turpretim šajā es ceru atrast to strautiņu, kuru velti esmu izmeklējies.

—    Tātad jūs vēl arvien neesat atteicies no savām cerībām Leksmana lietā?

—    Kamēr vien dzīvošu, tas nenotiks.

—    Nu, Leksmanam šī lieta beidzās samērā laimīgi. Viņš taču dabūja tikai piecpadsmit gadus.

—    Jā, piecpadsmit gadus, — T.H. domīgi atkārtoja.

Sers Džons bridi klusēja. ,

—    Vai taisnība, ko man stāstīja par jūsu izlīgšanu ar Karu?

Merediss nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

—   Vai zināt, ka šis draugs un ienaidnieks jau izmēģinājis visus līdzekļus, lai izpostītu jūsu karjeru?

—    Es to nojautu, — T.H. vienaldzīgi atbildēja. — Galu galā arī es taču pielieku visas pūles, lai nogādātu Karu pie karātavām. Kādēj gan lai viņš nedarītu tāpat?

—     Jūs esat neciešams, rupjš āpsis, — prezidents labsirdīgi pasmaidīja.

Kad priekšnieks bija izgājis, T.H. no jauna ķērās pie pārtrauktā darba. Smaids atplaiksnīja viņa lūpās, atceroties notikumus, kas bija to pamudinājuši salīgt mieru ar Karu. Ne velti viņš apgalvoja, ka šā grieķa galvenā īpašība ir godkāre. Neraugoties uz visiem Meredisa apvainojumiem, Kara laipni sniedza roku savam ienaidniekam, kolīdz tas atvainojās par saviem skarbajiem vārdiem. Kopš šīs šķietamās miera salīgšanas Kara arvien bija izturējies pret Meredisu ar nepārspējamu laipnību, draudzību. Merediss bija palīdzējis Greisai iekārtoties nelielā dzīvoklītī Londonā. Sakarā ar prāvu lasītāju skaits bija ārkārtīgi pieaudzis, un prāvie honorāri, ko Greisa saņēma no izdevējiem, deva tai iespēju dzīvot bez materiālām rūpēm.

—   Piecpadsmit gadi! — T.H. atkārtoja, no jauna noliekdamies pār karti.

Jau no paša sākuma Džona Leksmana stāvoklis bija ārkārtīgi apdraudēts. Atskaitot Meredisu un Greisu, neviens neticēja apgalvojumiem, kurus tas nevarēja pierādīt. Kāds laipni noskaņots ministrs tomēr bija apsolījis izgādāt apžēlošanu, ja T.H. izdotos atrast revolveri, ar kuru tas draudējis savam parādniekam. Bija pārmeklēti visi ūdeņi notikuma vietas tuvumā, bet panākumu nebija. Beidzot arī Merediss uzskatīja, ka nepieciešami ārkārtēji soļi. Karas klātbūtnē viņa dzīvoklī ieradās montieris, kas bija pratis iegūt tādu uzticību, ka to nekavējoties ielaida guļamistabā. Otrā dienā atgriezies, Kara bija atradis savu naudas skapi uzlauztu un tā saturu izvandītu. Tomēr paņemts nekas nebija, jo visu vērtīgāko Kara glabāja bankas seifā…

Merediss pašreiz slaucīja rokas, kad priekšistabā izdzirda sava palīga Manzesa balsi. Mirkli vēlāk satrauktais inspektors ienāca kabinetā.

—    Nu, kur tad šoreiz deg? — T.H. viņu apsveica.

—     Mēs toreiz aizmirsām pārmeklēt Vasalaro dzīvokli! — Manzess aizelsies iesaucās. — To es tikai nupat iedomājos, braucot omnibusā.

—    Vai tad jūs neatceraties, ka mēs pārmeklējām Vasalaro dzīvokli?

—    Nē, ser, — inspektors tiepās. — Grieķa dzīvoklis atrodas Džeimsstritā.

—    Ko jūs muldat! Viņš dzīvoja „Adelfijā".

—   Bet viņam bija vēl otrs dzīvoklis, — Manzess beidzot atklāja savas kārtis.

—    Kas jums sastāstījis tādas pasakas?

—   Omnibusā man līdzās sēdēja trīs kungi. Pēkšņi es izdzirdu, ka viens no tiem pieminēja Vasalaro vārdu. Viņš stāstīja otram, ka Vasalaro dzīvojis viņa namā un atstājis tur dažas lietas, ar kurām tas nezinot, ko iesākt.

—    Un jūs?

—    Es uzaicināju to uz iecirkni, kur viņš izstāstīja man visu, ko vien zināja. Acīmredzot mūsu draugam bijuši divi dzīvokli.

T.H. zīmīgi pasmaidīja, bet inspektors noraidoši pakratīja ar galvu.

—    Nē, tā nav, kā jūs domājat, — viņš teica. — Vasalaro bijis precējies, bet sieva to "atstājusi jau pirms vairākiem mēnešiem. Saimnieks saka, ka tas pārgulējis savā dzīvoklī tikai divas vai trīs naktis nedēlā.

Desmit minūtes vēlāk abi ierēdņi ieradās mirušā grieķa dzīvoklī. Nama īpašnieks paskaidroja, ka gandrīz visa dzīvokļa iekārta pieder viņam, atskaitot dažas lietas. Grieķa mantās ietilpa skārda šķirsts, neliels rakstāmgalds, grāmatu plaukts, daži apģērba un veļas gabali. Rakstāmgalds bija noslēgts, bet skārda šķirsts vaļā. Nekā interesanta tur nebija. Savukārt rakstāmgaldu uzlauzt nācās grūti. Tā atvilktnēs atradās rēķinu grāmatas, vecas vēstules un daži papīri, kas ar laiku sakrājušies.

T.H. lasīja vēstuli pēc vēstules, neatrazdams tajās neko tādu, kam būtu sakars ar Leksmana lietu. Viņš jau gribēja pārtraukt meklēšanu, kad pēkšņi ieraudzīja plānu skārda kastīti, kas bija paslēpta atvilktnes stūrī. Kastīti atverot, Merediss atrada tajā mazu, staniolā ievīstītu sainīti.

—    Pie velna! — viņš pārsteigts iesaucās. Ievērojot atraduma milzu vērtību, šis uztraukums bija pilnīgi saprotams.

6

Mazajā pagalmā Dartmūras cietuma direktora nama priekšā stāvēja kauna tērpā ieģērbts cilvēks. Viņa mati bija īsi apcirpti, un bārdas rugāji sedza iekritušos vaigus. Rokas uz muguras sakrustojis, viņš gaidīja pavēli par darba norīkojumu šai dienai.

Džons Leksmans, cietumnieks A.0.43, vērās zilajās debesīs, kas bija redzamas virs augstās mūra sienas. Ko jaunu nesīs šī diena? Ko gan jaunu tā var atnest? Cik daudz garu gadu vēl priekšā! Viņa pasaule, viņa cerības un ilgas tagad bija vienīgi Dartmūras lauztuves, kur tam vajadzēja pavadīt savas dienas. Pa šo laiku viņš bija ieguvis jaunas atziņas. Interese koncentrējās uz jautājumiem — kas šodien būs pusdienās, ko dos vakariņās, kādu grāmatu svētdien laimēsies dabūt cietuma bibliotēkā?

—     Pagrieziet seju pret sienu! — kāda rupja balss pavēlēja. Leksmans paklausīja. Aiz muguras atskanēja akmeņlauztuvju komandas soļi un ķēžu žvadzēšana. Cik bieži viņš jau bija dzirdējis šo baigo mūziku!

Pārdomas iztraucēja sarga balss:

—    Nr. 43, pa labi marš!

Apbruņotais ierēdnis sekoja. Ceļš veda caur cietuma dzelzs vārtiem, tad pa labi uz ciemu, cauri tam ārā uz lielceļa. Šeit uzraugu vajadzībām bija noīrētas dažas mājiņas, un to remontēšanai bija nozīmēts A.O. 43. Pirmais nams vēl nebija apdzīvots. Kāds tapsētājs otra sarga pavadībā jau gaidīja uz sava biedra, krāsotāja, ierašanos. Agrāk atnākušais ierēdnis atvadījās no Leksmana sarga, atstājot abus arestantus viņa uzraudzībā. Apcietinātie jau kādu stundu bija klusēdami strādājuši, kad sargs beidzot atstāja tos vienus un pats nokāpa lejā. Drīz viņa soli atskanēja dārzā. Pārliecinājies, ka nekādas briesmas nedraud, tapsētājs uzsāka sarunu.

—    Par ko tevi tiesāja? — viņš ieinteresēts jautāja.

Leksmans pasmaidīja. Cik viņam nācies stāstīt saviem nelaimes

biedriem par noziegumu, kura dēj atradās cietumā, to acīs vienmēr bija vērojis pamirdzam dziju cienību.

—    Par slepkavību.

—    O! Un cik tev uzvēla?

—    Piecpadsmit.

—    Tas nozīmē, ka, labi uzvedoties, tev jānosēž vienpadsmit un trīs ceturtdaļas gada. Vai esi jau kādreiz sēdējis?

—    Nē.

—     Es biju vēl gluži jauns, kad pirmo reizi nokļuvu cietumā, — tapsētājs lepni sacīja. — Nākamajā nedēļā beidzas mans tagadējais termiņš.

Leksmans uzmeta viņam skaudības pilnu skatienu. Vai šis cilvēks saprata, kāda laime to sagaidīja?

—    Ko tad tu izēdi? — viņš apjautājās.

—     Krāpšana. Vairāk nekā divpadsmit tūkstoši mārciņu jau atradās drošā vietā, bet tad liktenis pagrieza man muguru. — Leksmans pamāja ar galvu. Pēdējā laikā viņa ieskati par tiesībām un taisnību bija pilnīgi pārvērtušies. Tapsētājs nemaz nepūlējās slēpt savus nākotnes plānus.

—   Otru reizi tas man vairs negadīsies. Jau pirms apcietināšanas man bija padomā kāda smalka lieta, kuru tagad gribu paveikt. Esmu atradis arī palīgu.

—    Tā?

Cietumnieks, kuru ieslodzījums acīmredzot nebūt nebija labojis, pamāja ar roku uz to pusi, kur atradās cietums.

—    Lerijs Grīns. Pēc trim nedēļām arī viņš nāks ārā. Mēs jau esam vienojušies. Ja lieta ies, drīz būsim Dienvidamerikā.

Kāpnēs atskanēja soļi. Tur atgriezās uzraugs. Abi apcietinātie pārtrauca sarunu.

—    Nr. 43, nāciet lejā! — atskanēja sarga balss.

Leksmans klusēdams savāca savus darba rīkus un nokāpa lejā.

Sargs lika sekot. Viņi izgāja cauri dārzam uz ceļa, kur ierēdnis uzmanīgi palūkojās visapkārt. Ceļa līkumā pacēlās biezs putekļu mākonis, ko sacēla kāda automašīna, kas strauji tuvojās.

—       Ātri metiet prom savu krāsu podu! — pavadonis uztrauktā balsi pavēlēja. — Es iešu atpakaļ namā, bet jūs palieciet šeit. Līdzko auto apstājas, Ieciet tajā.

—    Mans Dievs! — Leksmans iesaucās. — Ko tas nozīmē?

—    Nejautājiet, bet dariet, — uzraugs nepacietīgi nošņāca. Kā sapni viņš nolika zeme savus darba rīkus un izgāja pa

vārtiem, kuru priekšā apstājās automašīna. Ar vienu lēcienu Leksmans atradās tajā un tūliņ paslēpās, uzvilkdams sev virsū segu, ko atrada uz grīdas. Tajā pašā acumirklī mašīna, uzņemdama ātrumu, traucās projām pa ceļu. Tomēr drīz automašīna apstājās.

—    Izkāpiet! — uzsauca kāda skarba balss.

Leksmans palūkojās apkārt. Tālumā pacēlās cietuma torņi. Kolīdz bēglis bija izkāpis, mašīna apgriezās un milzīgā ātrumā aizjoņoja pa šoseju.

Pārsteigts un samulsis Leksmans stāvēja pļavas vidū, līdz pēkšņi kāda balss lika tam trūkties:

—    Nāciet šurp!

Apmēram piecdesmit metrus tālāk stāvēja liela, balta lidmašīna. Līdzās tai stāvēja kāds ādas tērpā ģērbies vīrietis. Leksmans skriešus tam tuvojās, bet tad pēkšņi palika stāvam kā pārakmeņojies:

—    Kara?! — viņš iesaucās, un cilvēks ādas tērpā smaidīdams

pamāja ar galvu. ♦ * *

—    Ko jūs šeit darāt? Ko tas nozīmē? Ko jūs gribat no manis? — Leksmans stomījās.

—   Pārāk daudz jautājumu reizē, Leksman. Atbildēšu vispirms uz pēdējo — es ierados jūs izglābt!

—   Izglābt? Mani? Kādēļ? Jūs taču zināt… Viens vienīgs vārds būtu aiztaupījis šis ciešanas.

—   Es tiešām biju aizmirsis, ka jūs tovakar saņēmāt no Vasalaro vēstuli. Vai gan varēju nodot viltus zvērestu, glābdams jūs? Bet nu es gribu izlabot notikušo un darīt jūsu un jūsu kundzes labā visu, kas manos spēkos.

—    Mana sieva? Ko jūs par viņu zināt?

—    Viņa jūs gaida, — grieķis strupi atbildēja.

Šajā acumirklī no cietuma puses atskanēja vairāki trauksmes šāvieni.

—  Jūsu bēgšana pamanīta, Leksman, — Kara turpināja. — Mēs nedrīkstam ilgāk kavēties. Nāciet!

Viņš norādīja uz lidmašīnas durvīm.

—    Šī ir visjaunākā tipa mašīna.

Ar griezīgu svilpšanu propellers sāka griezties, un aparāts ātri devās uz priekšu pa nelīdzeno zemi. Tad tas viegli pacēlās gaisā, strauji tuvodamies jūrai. Motora troksnis nelāva abiem lidotājiem sarunāties. Laiku pa laikam Kara ielūkojās kompasā, mainīdams lidojuma virzienu. Zeme jau sen bija izzudusi skatienam, un lejā virmoja vienīgi bezgalīgais ūdens spogulis. Nu Kara ar labo roku izvilka no kabatas piezīmju bloku ar zīmuli un, uzrakstījis dažus vārdus, pasniedza lapu Leksmanam.

„Gadījumam, ja neprotat peldēt — zem sēdekļa atradīsiet glābšanas jostu."

Leksmans pamāja ar galvu. Rietumos bija kļuvis redzams mazs, balts plankumiņš, kam lidmašīna tuvojās. Drīzumā Džons saskatīja garu un šauru tvaika jahtu, kuru grieķis, kā likās, bija izvēlējies par savu ceļa mērķi. Aparāts slīdēja arvien zemāk un zemāk, līdz beidzot nosēdās jūrā netālu no jahtas, no kuras tika nolaista laiva.

Brīdi vēlāk abi bēgļi jau stāvēja uz jahtas klāja, no kurienes Kara vēroja sava baltā putna nogrimšanu.

—    Tur noslīkst tūkstotis pieci simti mārciņu. Ja ieskaita vēl tos divus tūkstošus, ar ko es piekukuļoju uzraugu, tad iznāks glīta summiņa. Bet man nekā nav žēl, ja vien varu jums palīdzēt.

7

Pulksten vienos pēc pusnakts T.H. prieka un laimes pārpilnu sirdi atstāja iekšlietu ministriju. Viņš steidzās atpakaļ uz savu biroju, kur Manzess to sagaidīja, iegrimis vakara avīzes lasīšanā.

—    Nabaga draugs! — Merediss, laimē starodams, viņu sveicināja. — Vai ilgi gaidījāt? Toties es nesu patīkamu ziņu — rīt brauksim uz Devonšīru.

Viņš izņēma no kabatas kādu dokumentu, kura iegūšanai nebija taupījis pūļu. Tad viņš ar neparastu nopietnību turpināja:

—    Revolvera atrašana bija no jūsu puses īsts meistardarbs, Manzes. — Varēja redzēt, ka šī uzslava bija domāta no sirds. Inspektors no prieka pietvīka, jo T.H. bija iemīļots savu darbinieku vidū, un cildinājumam gandrīz ik reizes sekoja paaugstinājums. Paklausīdams inspektora padomam, T.H. bija pārmeklējis visu Laives lielceļu un tuvējos ūdeņus, līdz beidzot kādā strautiņā arī atradis meklēto ieroci, kura spalā iegravētais vārds neapšaubāmi pierādīja, ka tas patiešām piederējis Vasalaro.

Leksmana apžēlošanai ministrs būtu apmierinājies ar šo atradumu, bet T.H. varēja sniegt ari citus pierādījumus. Vasalaro dzīvoklī viņš atrada prāvu krājumu speciāla papīra, kas bija līdzīgs tam, ko saņēma Leksmans. Bez tam T.H. bija atradis Vasalaro rakstītās draudu vēstules teksta uzmetumu, kuru vietām bija pārlabojusi un papildinājusi kāda sveša roka.

Ministrs un policijas prezidents tika pilnīgi pārliecinājušies par nevainīgi notiesātā rakstnieka apžēlošanas nepieciešamību.

Merediss palūkojās pulksteni.

—    Šovakar gan laikam jau būs par vēlu apciemot Leksmana kundzi, — viņš teica.

—    Šādai prieka vēstij ikviens laiks ir piemērots, — Manzess piezīmēja.

—    Tad ejam.

Tomēr viņus gaidīja vilšanās. Šveicars zināja teikt, ka dāma esot aizceļojusi, solīdamās pavadīt nedēļas nogali uz laukiem. Viņa paņēmusi līdzi divas ceļasomas un aizejot izskatījusies loti uztraukta.

— Tas man nepatīk, — T.H. neapmierināts piezīmēja. — Vai gan kāds botu dabūjis zināt par mūsu atradumu?

—    Diezin vai, — Manzess atbildēja. — Ja vien…

—   Ja vien? — T.H. uztraukts atkārtoja. — Sakiet, kas jums uz sirds, Manzes?

—   Ja vien Vasalaro saimnieks nav kādam izpļāpājis. Viņš taču zina, ka mēs pārmeklējām mirušā īrnieka dzīvokli, un…

—    To mēs tūliņ uzzināsim, — Merediss viņu pārtrauca.

Taksometrs abus aizveda uz Vasalaro dzīvokli. No miega uzmodinātais saimnieks sākumā bija ļoti saīdzis, bet, pazinis apmeklētājus, kļuva laipns un pakalpīgs.

—   Jūs taču man neaizliedzāt par šo lietu runāt, — viņš izmisis sūdzējās. — Un es tikai vienam vienīgam par to ieminējos. Tajā dienā, kad jūs pārmeklējāt dzīvokli, pie manis ieradās kāds smalks kungs…

—    Kāds viņš izskatījās? — T.H. nepacietīgi jautāja.

Nama saimnieks aprakstīja apmeklētāja ārieni.

—    Kara! — T.H. iesaucās un tūliņ pavēlēja šoferim. — Uz Kedogenskvēru! Atri!

Bet ari tur šveicars paziņoja, ka misters Kara aizceļojis.

—   Tā, nu mēs esam iedzīvojušies pliķi, — Merediss sūdzējās, sēdēdams līdzās inspektoram, kad viņi brauca atpakaļ uz biroju.

—    Ielūkojieties vilcienu sarakstā. Kad šorīt atiet pirmais vilciens uz Tenistoku? Telegrafējiet turp, lai Džordža viesnīca atsūta uz staciju automašīnu.

Neraugoties uz jauko laiku, brauciens ar rīta vilcienu bija drūms. T.H nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka galā viņus sagaida kāds nepatīkams pārsteigums. Braucot pa Dartas krastu, Manzess pēkšņi vērsa sava priekšnieka uzmanību uz horizontu. Pret debesīm skaidri iezīmējās balts aeroplāns, kas attālinājās. Mirkli vēlāk abus atbraucējus apturēja kāds līdz zobiem apbruņojies cietuma kalpotājs.

—    Kas noticis? — T.H. apjautājās.

—    Kāds cietumnieks aizbēdzis, — sargs atbildēja.

—    Aizbēdzis? Ar lidmašīnu?

—    Nezinu, ser.

Auto apstājās cietuma durvju priekšā.

—    Piedodiet manu uztraukumu, kungi, — atvainojās direktors.

—    Viens no cietumniekiem aizbēdzis.

—   Ļoti žēl, jo vairāk tāpēc, ka es tūliņ aizvedīšu vēl vienu. — T.H. izņēma no kabatas apžēlošanas rakstu un iedeva to direktoram.

—    Šeit ir atbrīvošanas pavēle par Džonu Leksmanu.

Direktors uzmeta skatienu dokumentam.

—  Tikai vakarvakarā parakstīts? — tas konstatēja, tad, atviegloti nopūzdamies, piebilda: — Paldies Dievam! Leksmans ir taisni tas, kurš mums izbēdzis!

Bija pagājuši divi gadi kopš Leksmana bēgšanas, kad Merediss kādu ritu izlasīja „Morning Post" rakstu, kas to ieinteresēja. Tas bija ziņojums par svinībām, kas sarīkotas par godu Londonas grieķu kolonijas vadītājam misteram Remingtonam Karam. Kopš Leksmana bēgšanas Merediss vēl ne reizes nebija grieķi redzējis. Arī Greisa bija pazudusi bez pēdām.

Toreiz, kad Kara pirms diviem gadiem noslēpumainā kārtā aizceļoja no Londonas tieši tajā pašā dienā, kad pazuda arī Džons Leksmans ar sievu, Meredisu bija pārņēmušas šaubas, vai tā gan varētu būt nejauša sagadīšanās. Neraugoties uz vairākkārtējiem uzaicinājumiem visos Eiropas laikrakstos, Leksmans neatsaucās, un Merediss saprata šīs klusēšanas iemeslu.

Tieslietu ministrijā lauzīja galvu, vai Džons Leksmans, neraugoties uz jau parakstīto apžēlošanas rakstu, ar savu bēgšanu nav izdarījis pārkāpumu. Bet šis jautājums nebūt neuztrauca T.H. Bēgšanas apstākli tika rūpīgi izmeklēti. Vainīgais cietumsargs ar kaunu padzīts no dienesta, pēc tam tas atvēra alus tirgotavu, kaut arī senāk tam nekādu līdzekļu nebija.

Bet kas gan organizēja Leksmana bēgšanu? Greisa vai Kara? Pēdējā vainu pierādīt nebija iespējams. T.H. bija jāatzīst sevi par uzvarētu.

Kavēdamies atmiņās T.H. domīgi šķirstīja avīzi. Pēkšņi uzmanību saistīja kāds raksts ar virsrakstu „Metālu bagātība Ugunszemē". Tajā autors attēloja savus piedzīvojumus un novērojumus Patagonijā. Plašais ziņojums bija parakstīts ar burtiem G. G. Merediss interesējās par visu, kas gadījās ceļā, tāpēc ari tagad domas pievērsās šā autora personībai. Viņš atsauca atmiņā visu pazīstamo ceļotāju vārdus, tomēr neviens no tiem nesaskanēja ar raksta autora iniciāļiem. Jo vairāk T.H. domāja, jo nervozāku darīja paša aizmāršība. Beidzot policists piegāja pie telefona un izsauca „Posta" šefdirektoru.

— Mēs neminām to rakstnieku vārdus, kas vēlas palikt nezināmi, — redaktors atturīgi sacīja. — Ja grieztos pie manis kā pie privātpersonas, es varbūt pateiktu, ka šie divi G. ir Džordžs Geserkols.

—    Džordžs Geserkols? — T.H. pārsteigts atkārtoja. — Kāds es gan esmu ēzelis!

Noskaidrojis šo mazo miklu, viņš izdzēsa to no savas atmiņas. Taisni šorīt tam bija pilnas rokas darba, savedot kārtībā Džona Leksmana lietas. Aiz draudzības viņš bija uzņēmies šo pienākumu. Leksmana sensacionālā prāva un notiesāšana bija palielinājušas viņa grāmatu tirāžu četrkārtīgi. Turklāt bija nomirusi kāda Leksmana kundzes krustmāte, novēlēdama tai visu prāvo mantojumu. Šorīt aizgādņu tiesas priekšsēdētājs apmeklēja Meredisu, lai pārbaudītu lietvedību.

—   Vēl vienu gadu es pārvaldīšu Leksmanu īpašumus, — T.H. tam paskaidroja. — Ja arī vel tad abi pazudušie nebūs atradušies, es nodošu mantu tiesai.

—    Vai tad jūs arvien vēl cerat saņemt no Leksmana kādas ziņas? — tiesnesis jautāja.

—    Ka viņš vēl dzīvs, par to es nekad neesmu šaubījies. Kad būs pienācis īstais laiks, mēs viņu atkal redzēsim.

Nekas nespēja laupīt Meredisam ticību, ka draugs kādreiz atkal atradīsies. Tāpat viņš nešaubījās, ka arī Kara, neraugoties uz savu viltību, tomēr kādu dienu lauzis kaklu. Kopš kāda laika par grieķi jau bija izplatītas dīvainas baumas. Stāstīja, ka grieķa mērķi sniedzoties daudz tālāk par sabiedrībā ievērojamas privātpersonas lomu.

Karas galvenā kaisle bija nepiepildāma varaskāre — to Merediss zināja. Milzīgā bagātība, neierobežotā enerģija — tas viss kalpoja vienam vienīgam mērķim: varai.

177

Meredisa rakstāmgalda atvilktnē gulēja neliela, ādas vākos iesieta burtnīca, kuru tas pats dēvēja par „dēku hroniku". Šeit bija sakopotas visneticamākās ziņas par dažu labu augsti stāvošu personu. Arī par Karu tur bija daudz faktu. Kara finansēja kāda iespaidīga valstsvīra ģimeni un piederīgos. Viņš turēja kādu spēļu klubu, kura patstāvīgo apmeklētāju skaitā bija arī tieslietu ministra sieva. Tieslietu ministrs bija iespaidīga persona. Kaut ari tā ienākumi nepārsniedza trīs tūkstošus mārciņu gadā. Pateicoties savām piemērošanās spējām, viņš jau ceturtajā kabinetā bija par ministru, kaut šo kabinetu programmas izrādījās tieši pretējas viena otrai. Viņš bija kā karogs, kas vienmēr plivinās līdzi vējam. Lēdija

7 636

Bertolomeja, šā daudzpusīgā vira laulātā draudzene, veselības uzlabošanas nolūkā bija aizceļojusi uz Sanremo. T.H. piederēja pie tiem ļaudīm, kas tikai tad tic stāstītam, ja paši savām acīm var pārliecināties par tā patiesību. Saņēmis ziņu par ministra sievas pēkšņo aizceļošanu, viņš sāka meklēt cēloņus.

T. H. domīgi šķirstīja savu burtnīcu, lauzīdams galvu par iemesliem, kas piespieduši lēdiju Bertolomeju atstāt Londonu pašā sezonas vidū un doties uz Itāliju. Līdz šim nekas nebija dzirdēts par viņas nervu slimību. Vai tiešām viņu bija piemeklējis nervu sabrukums vai arī tā bija populārā diplomātu slimība, kurai vienmēr seko slimnieka atsaukšana? T.H. lika paaicināt Manzesu.

—    Vai tiešām jūs redzējāt lēdiju Bertolomeju aizbraucam?

Inspektors atbildēja apstiprinoši.

—    Vai viņa aizceļoja viena?

—   Jā, to pavadīja tikai kalpone. Mani pārsteidza viņas slimīgais izskats.

—    Belinda-Mērija gan laikam negāja viņu pavadīt?

Inspektors, kā likās, nesaprata.

—    Kas? Belinda-Mērija? Ā, jūs domājat viņas meitu? Nē, viņas tur nebija. Cik zinu, tad viņa studē Francijā.

T.H. klusu iesvilpās un aizvēra sarkano grāmatiņu.

—     Mani šī dāma interesē tikai tādēļ, ka Kara tai pievērsa sevišķu uzmanību. Kas gan tas par veiklu puisi, Manzes! — viņš piebilda, jūsmodams par grieķi.

Inspektors atrūca kaut ko nesaprotamu.

—     Pa* Karas kriminālajām īpašībām es nedodu ne tik, cik melns aiz naga. Kādēļ gan šis grieķis lai nodarbotos ar noziegumiem? Viņam ir viss, ko cilvēks var vēlēties, un pat vēl vairāk. Viņš ir viens no populārākajiem ārzemniekiem Londonā, skaists vīrietis un tik bagāts, ka to nekas nespiež nodarboties ar tumšām lietām.

Merediss nicīgu skatienu uzlūkoja savu apakšnieku.

—    Jūs esat akte, — inspektors secināja. — Vai tad jūs vēl nezināt, ka lieli noziegumi netiek izdarīti aiz materiāliem aprēķiniem? Cilvēks, kas aplaupa kasi, lai uzdāvinātu savai līgavai dārgu kaklarotu, nedara to mantkāres dēļ, bet vienīgi vēlēdamies pacelt savu vērtību izredzētās acis. Kāds apdrošināja savu sievu un noslīcināja mazgājamā vannā, kas šķita vismazāk bīstami. Kādēļ vioš to darīja? Tādēļ, ka vienīgi caur krāpšanu un slepkavību varēja cerēt iegūt līdzekļus, lai paturētu savu stāvokli sabiedrībā, ko tas ar tik lielām pūlēm bija iekarojis. Cēlonis — godkāre. Lielais finansists, kas vilto dokumentus, nedara to peļņas nolūkā, bet gan gribēdams pierādīt publikai un paziņām savu veikalniecisko ģēniju.

Manzess ieklepojās.

—   Un cilvēks, kas noslepkavo savu sievu — vai arī to mudina godkāre?

T.H. viņu līdzjūtīgi uzlūkoja.

—    Tas nelietis, kas pacel roku pret savu sievu, mans mīļais draugs, dara to tādēļ, ka viņa neizrāda tam pienācīgu uzmanību. Šī pati īpatnība ir par iemeslu tam, ka Kara, kas uzaudzis angļu garā, kļuvis par noziedznieku un tāds arī paliks.

Inspektors piecēlās un uzvilka mēteli.

—   Es viņu tūliņ apmeklēšu, jo kāda balss mani mudina uz šo sarunu. Varbūt viņš tomēr kādreiz pats iekrīt.

Karas nams atradās Kedogenskvērā. Ēkas āriene bija ieturēta īsti angliskā stilā un neatšķīrās no apkārtējiem bagātnieku namiem. Iepriekšējais īpašnieks bija kāds lords Henrijs Grethems, kas ieguva apskaužamu gardēža un vīnu pazinēja slavu. Tāpēc namā galvenā vērība bija pievērsta pagrabtelpu plašumam. Tur glabājās vīna krājumi, un vienīgi par tiem lords bija rūpējies, atstādams arhitektam brīvas rokas augšējo stāvu sadalījumā. Šīs divstāvu pagrabtelpas savā laikā bija visas Londonas sarunu un ziņkāres iemesls. Pēc lorda nāves viņa testamenta izpildītājiem bija palaimējies atrast namam pircēju bagātā grieķa personā. Tomēr stāstīja, ka jaunais īpašnieks, kas bija pazīstams kā atturībnieks, licis pagrabus noslēgt un pārbūvēt. i

Meredisam durvis atvēra elegants sulainis.

—   Man šķiet, ka misters Kara ir aizņemts, ser, — viņš atbildēja uz apmeklētāja jautājumu.

—    Tomēr nododiet viņam manu karti.

Sulainis palocīdamies paņēma karti un aizsteidzās, bet mirkli vēlāk atkal atgriezās.

—     Lūdzu, ser, — viņš uzaicināja, iedams apmeklētājam pa priekšu.

Augšā kāpņu galā bija koridors, no kura četras durvis veda tikpat daudzās istabās. Kad sulainis jau grasījās atvērt vienas no durvīm, T.H. viņu atturēja.

—    Vai mēs neesam pazīstami?

Sulainis pamaidīja.

—    Loti iespējams, ser. Es loti ilgu laiku biju par viesmīli Konstitūcionelklubā.

T.H. pamāja ar galvu.

—    Laikam tādēļ jūs man škietat tik redzēts.

Merediss iegāja plašā, eleganti mēbelētā istabā, kur tomēr trūka mājlbas. Kara piecēlās un smaidīdams nāca pretim.

—    Kāds necerēts prieks! — viņš iesaucās.

Grieķa āriene gandrīz nemaz nebija pārvērtusies. Katrā ziņā skaidrs bija tas, ka lielie panākumi sabiedrībā nebija padarījuši to lepnāku.

—    Jūs varat iet, mis Holland, — viņš uzrunāja kādu jaunu dāmu, kas ar stenogrammu bloku rokā stāvēja pie rakstāmgalda.

„Var redzēt, ka visā pilsētā pazīstamais grieķu Adonis prot ar gaumi izvēlēties sekretāres," T.H. pie sevis nodomāja.

—     Kāds ir visdīvainākais meitenes priekšvārds, ko Jūs savā mūžā esat dzirdējis, mister Meredis? — Kara smaidīdams jautāja savam viesim. — Es jautāju tādēļ, ka mēs ar mis Hollandu nupat smējāmies par kādu vēstuli, ko parakstījusi Medža Gumera.

—    Visdīvainākais priekšvārds,? — T.H. domīgi atteica. — Nu, vistrakākais, kādu esmu dzirdējis, ir Belinda-Mērija.

—    Šis vārds šķiet dzirdēts, — Kara piezīmēja.

T.H. uzlūkoja jauno meiteni, bet viņa atbildēja tam ar bezgala saltu skatu. Graciozi pamājusi ar galvu, mis Hollanda izsteidzās no istabas.

—     Atvainojiet, ka jūs neiepazīstināju, — grieķis teica. — ŠI dāma ir mana sekretāre, mis Hollanda. Glīta, vai ne?

—    Neapstrīdami, — T.H. apliecināja.

Namatēvs piedāvāja viesim cigaretes.

—    Jūs gan esat neuzticīgs cilvēks! — grieķis smaidīdams pievērsās viesim.

—    Es? Kā tā?

—    Varu apzvērēt, ka interesējaties par maniem kalpotājiem. Un tā kā esmu pārliecināts, ka jūs neliksieties mierā, pirms nebūsiet izdibinājis visu, tad…

T.H. pacēla roku un, mulsi smaidīdams, pārtrauca grieķi.

—     Dieva dēl! — viņš iesaucās. — Esiet taču man žēlīgs! Es atzīstos, ka esmu mazliet ziņkārīgs, tomēr ne tik loti, lai iejauktos jūsu mājturības darīšanās. Reiz gan man diemžēl nācās painteresēties par kādu jūsu šoferi, bet…

Karas seja apmācās, bet tikai uz mirkli.

—    Jūs domājat Braunu? — viņš vienaldzīgi ieminējās.

—   Vai tas nebija Lēmans? — Merediss ironiski atjautāja. — Bet lai paliek. īstais vārds taču bija Poropulo — vai nav tiesa?

—    Ā, to? Jūs taču zināt, ka viņu jau sen atlaidu.

—    Bet laikam taču ar pensiju, ko? Vismaz esmu dzirdējis tā runājam, — T.H. teica.

—   Esmu radis izturēties cilvēcīgi pret saviem vecajiem, uzticamajiem kalpotājiem. — Tad viņš strauji mainīja tematu. — Kam lai pateicos par godu jūs redzēt?

T.H. aizsmēķēja piedāvāto cigareti.

—    Es nāku izlūgties no jums kādu laipnību.

—    Nepēju iedomāties, kas varētu sagādāt man lielāku prieku.

—   Es jau no dabas esmu mazliet bikls, — T.H. pārtrauca Karas komplimentus. — Šodien atnācu tādēļ, ka jūs taču esat pazīstams ar Dievu un visu pasauli… Starp citu, cik ilgi jums jau ir šī sekretāre?

Grieķis domīgi palūkojās griestos.

—   Četrus… nē, trīs mēnešus. Viņu man atsūtīja kāda tirdzniecības skola. Mazliet atturīga, bet daudz izglītotāka, nekā mēdz būt šīs kategorijas darbinieces. Viņa nevainojami runā un raksta grieķiski.

—    Tad tā ir īsta pērle?

—     Viņa dzīvo Merilebonroudā 86, ne ar vienu nesatiekas, vakarus visbiežāk pavada mājās, ir loti tikumīga un pret vīriešiem mazliet vēsa.

T.H. uzmeta grieķim vērīgu skatienu.

—    Kādēļ tik izsmeļoša informācija? — viņš jautāja.

—   Lai jums nebūtu jāpūlas pašam, to visu izdibinot, — grieķis paskaidroja.

—    Jums ir gudra galva, mister Kara.

—    Tomēr ne tik gudra, lai varētu uzminēt, kādēļ jūs šodien esat mani apmeklējis.

—    To es tūliņ pateikšu, Jūs taču pazīstat visu Londonu, vai nav tiesa? Arī lēdiju Bertolomeju?

—    To es pazīstu loti labi, — Kara piekrita.

—   Varbūt jūs zināt, — T.H. turpināja savu draudzīgo pratināšanu, — kāpēc viņa tieši tagad, pašā sezonas vidū, pametusi visu un aizbraukusi uz Sanremo?

—    Šis jautājums mani smieklīgi aizkustina, — Kara iesmējās. — Vai domājat, ka ministra kundze uzticējusi man sava ceļojuma nolūku?

—    Tomēr, — T.H. piezīmēja, arvien vēl domīgi aplūkodams savu cigareti, — jūs taču esat pietiekoši draudzīgās attiecībās, lai tieši jūsu rokās atrastos viņas parādzīme.

—    Parādzīme?

Nevarēja būt šaubu, ka Meredisa piezīme Karu nepatīkami pārsteigusi. T.H. būtu varējis iecirst sev pliķi aiz dusmām par muļķību, ko nupat izdarījis ar savu no gaisa grābto viszināšanu. Prieks, kas iemirdzējās grieķa acis, bija pārāk skaidrs, lai to pārprastu.

—   Lietodams apzīmējumu „parādzīme", es, protams, nedomāju to burtiski, — viņš mēģināja atkāpties.

Kara neatbildēja. Atvēris kādu no rakstāmgalda atviktnēm, viņš izņēma mazu, dīvainu atslēdziņu un sniedza to savam viesim.

—    Lūdzu, te ir mana seifa atslēga. Atļauju jums atslēgt manu naudas skapi un rūpīgi to pārmeklēt. Meklējiet, cik vēlaties — jūs neatradīsiet nevienas parādzīmes.

—   Pat sapni man nav nācis prātā turēt jūs par augļotāju, mister Kara.

Kara vēl arvien turēja atslēdziņu izstieptajā rokā.

—   Jūs sagādāsiet man prieku, — viņš neatkāpās no sava priekšlikuma. — Nojaušu, ka lēdijas Bertolomejas pēkšņo saslimšanu un aizceļošanu saistāt ar manu personu. Lūdzu, pārliecinieties pats, ka es nebūt neesmu tāds asinssūcējs, par kādu mani turat.

Arī Merediss jau gribēja pieklājīgi atteikties, bet tad pēkšņi pārdomāja. Viegli palocījies, viņš paņēma atslēgu un to vērīgi aplūkoja.

—    Es ar prieku izmantošu jūsu laipno atļauju.

Atbildes vietā namatēvs atvēra durvis.

—    Atļaujiet parādīt jums ceļu, — viņš sacīja.

Abi izgāja koridorā, no turienes kādā citā istabā. Tā bija plaša, vāji apgaismota telpa. Vienīgais logs aizspraišlots resniem tērauda stieņiem. Neraugoties uz ārā valdošo siltumu, kamīnā kurējās uguns, kas izplatīja istabā smacējošu karstumu.

—    Tā ir viena no manām dīvainībām, — grieķis atvainojās, norādīdams uz kamīnu.

Līdzās gultai sienā bija redzamas seifa zaļās durvis.

—   Lūdzu! — namatēvs ironiski uzaicināja savu viesi. — Nododu jūsu rīcībā visus savus noslēpumus.

—    Bīstos, — T. H. vēsi atbildēja, — ka velti izšķiedīšu pūles.

—    Šīm domām varu tikai pievienoties.

—    Acīmredzot jūs esat mani pārpratis, mister Kara, — T.H. turpināja, neievērodams grieķa ironisko piezīmi. — Es tikai gribēju teikt, ka jūsu iedotā atslēga man maz ko līdzēs.

—    Tomēr izmēģiniet laimi, — grieķis uzstāja.

—   Jūsu seifs, kā redzu ir Magnusa firmas fabrikāts, kurpretī šī atslēga ir no Šuba sistēmas skapja.

Kara izskatījās visai pārsteigts.

—    Mans Dievs, cik izklaidīgs es esmu! Tagad atceros — sava jaunā seifa atslēgu es pirms ārzemju ceļojuma nodevu bankā. Pēc pārbraukšanas man vēl nav bijis laika to saņemt atpakaļ. Atvainojiet. Es tūliņ aizsūtīšu sulaini pēc atslēgas.

—     Nepūlaties, — T. H. godbijīgi atbildēja, izņemdams no kabatas plakanu etviju ar dīvaini izveidotiem tērauda instrumentiem. Vāka iekšpusē atradās neliels koka rokturis. Izņēmis to, T. H. sāka ieskrūvēt tajā vienu no tērauda rīkiem. Kara pārsteigts vēroja.

—    Ko jūs ar to domājat iesākt? — viņš jautāja, kļūdams mazliet nemierīgs.

—    Tūliņ redzēsiet.

Uzmanīgi iebāzis mazo instrumentu atslēgas caurumā, inspektors sāka to grozīt no vienas puses uz otru, līdz atslēga klusu noklikšķēja, un durvis atvērās.

—    īstenībā ļoti vienkārši, vai nav tiesa?

Šajā acumirklī grieķa seja pēkšņi pārvērtās. Ar vienu lēcienu tas bija pie skapja durvīm.

—    Man šķiet, ka nu jūs esat aizgājis par tālu, — viņš šņāca. — Ja vēlaties pārmeklēt manu seifu, tad vispirms uzrādiet likumīgu pilnvaru.

T.H. paraustīja plecus, rūpīgi noglabādams tērauda instrumentu etvijā.

—   Jūs taču pats mani uzaicinājāt to darīt, — viņš aukstasinīgi atteica. — Es zināju, ka tā ir tikai izlikšanās.

Grieķa jau tā gaišā seja bija kļuvusi nāves bāla. Viņa zobi atņirdzās kā saniknotam zvēram.

—    Jūs!… Jūs!… — viņš šņāca.

—     Rokas augšā! — T.H. pavēloši uzsauca. — Ātri, citādi… Grieķis pacēla rokas, jo viesa revolvera stobrs jau vērsās pret tā krūtīm.

Labajā rokā turēdams revolveri, Merediss ar kreiso aptaustīja grieķa kabatas, meklēdams ieročus. Sānu kabatā viņš atrada tērauda cilindru. Meredisam par lielu pārsteigumu, tas nebija revolveris, bet gan kāds nepazīstams, elektriskai kabatas laternai līdzīgs priekšmets. Parastās spuldzītes vietā cilindram vienā galā atradās smalks sietiņš. T.H. jau gribēja nospiest cilindra sānos pierīkoto atsperi, kad grieķa izbaiļu kliedziens viņu atturēja.

—   Dieva dēl, — Kara iesaucās, — nemērķējiet uz mani! Neaizskariet atsperi!

Pavērsis cilindra stobru pret grīdu, T.H. nospieda atsperi. Atskanēja šņākšana, un grīdu pārklāja kāds bezkrāsains šķidrums.

Tikai daži pilieni skāra dārgo grīdsegu, bet šīs vietas tūliņ sāka kūpēt. Istabu piepildīja asa, nepatīkama smaka.

T.H. cieši ielūkojās grieķim acīs.

—     Vara vitriols, vai ne? — viņš jautāja. — Jūs tiešām esat apbrīnojams, mīļais mister Kara.

Grieķis tikai pamazām atguva pašsavaldīšanos. — Kā jūs zināt, mani vajā nāvīgi ienaidnieki, tādēļ jānēsā līdzi ierocis. Mister

Meredis, es zvēru, ka neesmu gribējis lietot šo ieroci pret jums. Ladzu piedodiet man joku ar seifu.

—    Par to jums nav jālauza galva, — T.H. viņu mierināja. — Nedomāju, ka šajā lietā es būtu izrādījies par nelgu. Nē, — viņš piebilda, kad Kara izstiepa roku, lai saņemtu atpakaļ savu ieroci. — Ļoti nožēloju, ka jūsu nevainīgo paijiņu nevaru atdot. To es ziedošu kriminālmuzejam.

9

„Loti godātais mister Merediss!

Jūs zināt, cik loti es cienu Jūs, jo esat viens no tiem, kuru darbība cilvēces labā pelna neierobežotu atzinību. Ļaujiet man cerēt, ka nepatīkamais starpgadījums jo drīz izdzisīs no mūsu atmiņas, un dodiet iespēju visā drīzumā izteikt Jums mutiski manu nožēlu un atvainošanos. Vai drīkstu ielūgt Jūs pusdienās vienā no nākamās nedēļas dienām? Jums būs izdevība iepazīties ar kādu reti interesantu cilvēku, jo Džordžs Geserkols nupat atgriezies no sava ceļojuma. Šorīt saņēmu viņa paziņojumu, ka tam laimējies loti svarīgs atradums. Es zinu, ka Jūs esat pietiekoši augstsirdīgs, lai aizmirstu manu nepiedodamo izturēšanos. Nelieciet šai sadursmei kļūt par iemeslu mūsu līdzšinējo draudzīgo attiecību izbeigšanai. Atļaujiet manam draugam Geserkolam, kuram nav ne vismazākās nojautas par mūsu nesaskaņām, bez viņa paša ziņas kļūt par mūsu samierinātāju.

Pieņemiet manus visdziļākās cieņas apliecinājumus.

Remingtons Kara"

Grieķis lēnām salocīja nupat uzrakstīto vēstuli un ielika aploksnē. Tad piezvanīja, un istabā ienāca jaunā sekretāre.

—   Lūdzu mis Holland, — Kara sacīja, — parūpējieties par šīs vēstules nogādāšanu adresātam.

Meitene paņēma vēstuli un palika stāvam, gaidot turpmākos rīkojumus. Kara piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

—    Vai pazīstat misteru T.H. Meredisu? — viņš jautāja.

—    Esmu par viņu dzirdējusi, — meitene atbildēja.

—   Dīvains cilvēks. Vienīgais, pret kuru mans labākais ierocis izrādījies bezspēcīgs.

—    Un kāds tad ir jūsu labākais ierocis?

—    Bailes!

Meitene klusēja.

—     Ievainojiet kādu cilvēku miesiski — un viņa brūce agrāk vai vēlāk sadzīs. Noperiet viņu — ar laiku tas aizmirsīs pārciestās sāpes un pazemojumus. Bet iedvešat viņam bailes, piepildāt viņu ar tuvojošās nelaimes priekšnojautu, pārlieciniet, ka to sagaida kaut kas briesmīgs, un viņš gulēs jums pie kājām. Bailes valda pār cilvēku kā despots, tās ir šausmīgākas par visām mocībām.

Meitene domīgi rotaļājās ar vēstuli, ko turēja rokā.

—    Vai jūs vienmēr lietojat šo ieroci?

—    Jā, — Kara bez vilcināšanās atbildēja. Tad strauji mainīja sarunas tematu. — Man šķiet, ka turpmāk jums bieži nāksies sastapties ar misteru Meredisu. Droši vien viņš pieliks visas pūles, lai izvilinātu kādas ziņas par mani un manu dzīvi. Domāju, man nevajadzēs jums sevišķi uzsvērt…

—    Es nekad nerunāšu par tamlīdzīgām lietām ar kādu trešo.

—     Līdz šim es maksāju trīs mārciņas nedēļā. Turpmāk saņemsiet piecas.

—     Pateicos, — meitene atbildēja. — Tā kā mana patreizējā alga ir pietiekoša, tad pagaidām lūdzu atturēties no paaugstināšanas.

Viņa izgāja no istabas, atstādama grieķi pārsteigtu un aizkaitinātu. Ikvienu, kas iedrošinājās atteikties no Karas piedāvājumiem, tas uzskatīja par savu ienaidnieku. Viņš piezvanīja sulainim.

—    Fišer, es gaidu apmeklētāju — misteru Geserkolu. Ja viņš ierodas manas prombūtnes laikā — jūs pazīsiet to, jo viņam viena roka ir mākslīga. Saņemiet to sevišķi godbijīgi. Aizturiet līdz manai pārnākšanai. Es tagad iziešu un būšu atpakaļ ap pusseptiņiem.

—    Klausos, ser.

Sulainis pavadīja kungu līdz automašīnai un satina tam kājas kažoka segā. Kad vāģis bija aizripojis, viņš atgriezās namā. No šī brīža tā uzvedība kļuva aizdomīga. Pret kunga rakstāmgalda uzpošanu, protams, nebūtu ko iebilst, bet… Fišers steigā pārmeklēja visas atvilktnes, ielūkojās papīros… Beidzot viņš uzdūrās čeku grāmatiņai, no kuras pasakņa bija redzams, ka iepriekšējā dienā izņemts no bankas skaidrā naudā seši tūkstoši mārciņu. Šis fakts, kā likās, loti ieinteresēja to. Nolicis čeku grāmatiņu, viņš izgāja bibliotēkā, kur mis Hollanda nodarbojās ar vēstuļu pārrakstīšanu. Fišers iemeta kamīnā vēl dažas malkas pagales un pazemīgi apjautājās, vai mis Hollandai nav nekāda vēlēšanās. Saņēmis noraidošu atbildi, viņš no jauna devās meklēt priekšmetu, kas šķita to sevišķi interesējam. Šoreiz izmeklēšana turpinājās kunga guļamistabā. Fišers rūpīgi pārbaudīja mazā rakstāmgalda saturu, kā likās, palika neapmierināts. Virs grieķa gultas pie sienas atradās telefona aparāts, kuru aplūkojot sulaiņa lūpas savilkās nicīgā smīnā. Tas savienoja Karas guļamistabu ar Skotlendjardu.

—    Jocīgs puisis! — Fišers nokritizēja savu kungu.

Viņš izgāja no istabas. Uz kāpnēm to satika kalpone, kas ziņoja:

—   Lejā ir kāds kungs, mister Fišer. Viņš vēlas runāt ar misteru Karu.

Fišers paņēma vizītkarti. Misters Džordžs Geserkols, Pētnieku biedrības loceklis.

—    Es pats pieņemšu šo kungu, — viņš ar majestātisku cieņu paskaidroja.

Misters Geserkols bija vīrs, kura āriene pievērsa tam līdzcilvēku uzmanību. Apdilis mētelis ar ieaustiem gaišiem četrstūriem apsedza tikpat uzkrītošu uzvalku. Jauno, spožo cilindru tas valkāja pakausī atstumtu. Nesakopta, iesirma vaigu .bārda sedza saulē iedegušo seju. Geserkols šķita esam ārkārtīgi nervozs, jo sarunājās pats ar sevi, pavadīdams vārdus enerģiskām rokas kustībām. Šad un tad viņš uzmeta naida pilnu skatienu namatēva ģīmetnei, kas greznoja sienu. Acenes viņš valkāja pašā deguna galā, un divas milzīgi biezas grāmatas, ko tas turēja rokā, papildināja komisko izskatu.

—    Šurp! Paņemiet tās! — misters Geserkols uzsauca, norādīdams uz biezajām grāmatām padusē.

Fišers pasteidzās izpildīt pavēli, klusībā brīnīdamies, kādēļ apmeklētājs pats nepasniedz viņam grāmatas. Bet nejauši pieskāries pētnieka rokai, pārsteigts ievēroja, ka tā ir protēze.

—    Kur tad smalkais misters Kara?

—    Viņš drīz pārnāks, — Fišers padevīgi atbildēja.

—    Tātad viņa nav? Pie velna, kā šis cilvēks iedrošinās šajā laikā iziet? Viņš zināja, ka es nākšu. Vai tad viņam visus šos trīs gadus nepietika laika skraidīt apkārt, cik vien patīk?

—    Misters Kara jūs gaidīja, bet viņu izsauca steidzamās darīšanās. Viņš lika jums pateikt, ka taisni pulksten sešos būs atpakaļ.

—   Lai velns viņu parauj! — misters Geserkols plosījās. — Vai tad es esmu kalps, lai gaidītu, kamēr tam labpatiks pārrasties? Pasakiet misteram Karam, ka es šeit biju.

—    Bet, lūdzu, ser… es… es — sulainis stomījās.

—    Manas grāmatas šurp! Ātrāk!

Ar veselo roku viņš veikli pabāza biezos sējumus zem protēzes.

—    Lūdzu, mister Geserkol, uzgaidiet, — Fišers lūdzās.

—    Lai velns parauj! Ko tad es šeit gaidu? — niknais apmeklētājs rēca. — Pasakiet savam kungam, ka nu es nākšu tad, kad pašam iepatiksies.

Viņš izskrēja no vestibila, ar troksni aizcirzdams durvis. Nabaga Fišers atgriezās bibiotēkā, kur mis Hollanda saiņoja grāmatas.

—     Bīstos, ka nupat būšu nokļuvis velna virtuvē, — sulainis sāka sūdzēt savas bēdas.

—    Kas tad noticis, Fišer?

—     Misters Kara gaidīja kādu misteru Geserkolu un stingri pieteica man aizturēt šo kungu līdz viņa pārnākšanai.

—    Nu, un?

—    Apmeklētājs nupat aizgāja.

—   Misters Kara dusmosies, bet ar varu jūs taču nevarējāt viesi aizturēt. Kādēļ nepasaucāt mani?

—   Misters Geserkols nelāva man to izdarīt, — Fišers atbildēja, neviļus pasmaidīdams. — Nākamajā reizē es katrā ziņā sūtīšu viņu pie jums, mis Holland.

Meitene iesmējās.

—   Šeit ir kāda svarīga vēstule, kura steidzami jānogādā adresātam, — sekretāre sacīja.

—    Vai pasaukt ekspresi?

—    Šķiet, ka misters Kara vēlas, lai to nogādātu kāds pilnīgi uzticams cilvēks. Būs labāk, ja pats to izdarīsiet.

Fišeram jau vairākkārt nācās izpildīt tamlīdzīgus uzdevumus.

—    Es tūliņ aiznesīšu, — viņš teica.

Šis uzdevums bija kā debesu dāvana, jo viņš jau sen lauzīja galvu, pūlēdamies izdomāt iemeslu, lai tiktu uz pilsētu. Izlasījis uz vēstules T.H. Meredisa vārdu, viņš nepamirkšķināja ne acu.

Mis Hollanda palika pie sava rakstāmgalda un, likās, pārlūkoja vēstules, ko pēcpusdienā bija uzrakstījusi. Izdzirdusi noklaudzam ārdurvis, viņa piecēlās un piegāja pie loga. Palēpusies aiz priekškara, viņa novēroja Fišeru, līdz tas pazuda no redzesloka. Tad arī viņa atstāja darbistabu un iegāja virtuvē, kas atradās pirmajā stāvā. Viņa bieži apmeklēja šo telpu, lai brīdi patērzētu ar ķēkšu.

—     Prieks jūs redzēt, mis Holland, — kalpone smaidīdama sacīja.

—    Jā, varu iedomāties, ka dažreiz jūs jūtaties vientuļa.

—     Vientuļa, miss? Tas nav īstais apzīmējums. Reizēm man drebuļi skrien pār muguru. Šis durvis, — viņa norādīja uz smagām ozolkoka durvīm, — vienmēr iedveš man šausmas. Tas ir mistera Karas vīnu pagrabs, un neviens cilvēks, izņemot viņu, nav spēris tur kāju. Esmu ievērojusi, ka manā prombūtnē misters Kara reizumis apmeklē šīs telpas.

—   Jā, — jaunā meitene apstiprināja, — kungs tur glabā savus dokumentus. To viņš pats man teica.

—    Hm, — ķēkša norūca. — Es vēlētos, kaut viņš labāk liktu aizmūrēt šīs durvis.

Mis Hollanda iesmējās.

—    Es gribētu lūgt, lai jūs atnesat man pastmarkas.

Vacā sieviete labprāt izpildīja laipnās sekretāres lūgumu. Kamēr viņa uzlika cepuri un uzģērba mēteli, meitene no jauna uzkāpa augšstāvā un, nostājusies pie loga, nolūkojās ķēkšas aiziešanā. Viena palikusi, sekretāre izņēma no savas somiņas nelielu atslēdziņu-un iegāja grieķa guļamistabā. Tur viņa devās tieši pie seifa, kura durvis jau pēc mirkļa atvērās. Meitene rūpīgi pārbaudīja skapja saturu, tomēr nebija mierā ar redzēto. Beidzot viņa atvēra pašu augšējo atvilktni. Tā bija pilna dažādām rotaslietu lādītēm. Trīcošām rokām sekretāre tās vienu pēc otras izņēma, līdz beidzot atrada to, ko meklēja. Tā bija četrstūraina koka kastīte. Ar klusu saucienu viņa to atvēra.

—    Beidzot!

Bet šajā acumirklī dzelžaina roka satvēra viņas elkoni. Kad meitene izbailēs pagrieza galvu, viņas skatiens sastapās ar Remingtona Karas velnišķi smaidošajām acīm.

10

Pārsteigtā meitene, pieķērusies seifa durvīm, cieši uzlūkoja grieķi.

—    Vai drīkstu atņemt jums šo mazo kastīti? — Kara vislaipnākā balsī jautāja, izraudams to viņai no rokām un nolikdams atpakaļ skapī, kuru atkal rūpīgi aizslēdza.

—    Kā liekas, man būs jāiegādā jauns naudas skapis, — viņš aukstasinīgi piezīmēja, aplūkodams meitenes atslēgu.

Neatlaizdams gūsteknes elkoni, viņš ievilka to bibliotēkā. Tikai tur tā atguva pašsavaldīšanos.

—     Pašlaik man ir vairākas izejas, — Kara domīgi teica. — Pirmkārt, es varētu pasaukt policiju, kolīdz kāds no kalpotājiem būs pārnācis. Otrkārt, es pats varētu uzņemties jūsu sodīšanu.

—    Kas attiecas uz mani, — meitene droši atbildēja, — tad es lūgtu izvēlēties pirmo.

—     Šī vēlēšanos man nepatīk. Neesmu visai liels policijas draugs…

Viņu pārtrauca klauvēšana pie durvīm. Atgriezies Kara smaidīdams nolika uz galda dažas pastmarkas.

—     Kā jau sacīju, policija man neder, tādēļ es labāk rīkošos pats pēc savas metodes. Šoreiz atsakos no policijas iejaukšanās, jo, to pieminot, šķita, jūs nejūtat izbaiļu. Varbūt jūs pati esat tās dienestā.

Meitene vēroja viņu. Neviens vaibsts sejā neliecināja, ka tā baiļotos. Tomēr sirds krūtīs sita kā veseris. Trīs mēnešus viņa lieliski tēloja savu lomu. Bet nu nervu saspīlējums lika sevi manīt. Vairāk par raizēm pašas likteņa dēl nomāca apziņa, ka nu vairs nav cerību sasniegt savu mērķi.

—    Ja es liktu apcietināt, — Kara pēc brītiņa atsāka, — tad avīzes minētu jūsu vārdu, jūsu ģīmetne greznotu svētdienas laikrakstus.

—    No tā es nebīstos, — viņa vēsi atbildēja.

—    Tā jau domāju, — Kara piezīmēja. Pēkšņi viņš ar kaka veiklību pagriezās pret jauno meiteni un apskāva to. Pirms vēl viņa paguva attapties, viņš to noskūpstīja uz lūpām.

—   Ja vēlaties, lai to atkārtoju, jums tikai jāpaver mute, — viņš aizsmakušā balsī piedraudēja.

—    Tūdaļ laidiet mani vaļā! — pārbiedētā meitene iesaucās.

—    Vai nu jūs beidzot baidāties no manis? Kliedziet vien, lai varu vēlreiz noskūpstīt!

—    Lūdzu, laidiet mani vajā! — viņa lūdzās.

Kara smaidīdams atbrīvoja trīcošo meiteni, kas nemaņā atslīga krēslā.

—    Pastāstiet man, kas jūs pamudināja uz šo darbu, — grieķis pavēlēja. — Kādēļ jūs iezagāties šeit? Man nebija ne mazāko aizdomu. Bet jūs visu laiku esat mani izspiegojusi.

Meitene zināja, ka pēc dažām minūtēm pārnāks Fišers. Tikpat labi viņa zināja, ka Kara neapstāsies nekādas neģēlības priekšā, lai atriebtos. Tas bija cilvēks bez jūtām.

—   Jums nav iemesla baidīties, — viņš zobojās, kad tā neviļus parāvās atpakaļ. — Gribot negribot jums būs jādara viss, ko es prasīšu. Nāciet man līdzi!

Satvēris pie rokas, viņš izveda meiteni no istabas. Gūstekne nerunāja ne vārda. Viņa cerēja, ka tai vēl izdosies aizbēgt. Tomēr šī cerība drīz izgaisa, jo Karas pirksti turēja elkoni kā knaiblēs. Kad viņš pagriezās uz virtuves pusi, meitene bailēs iesaucās:

—    Kurp jūs mani vedat?

—  Tur , kur jūs vairs nevarēsiet kaitēt, — viņš īsi atbildēja. — Nodošu jūs policijai, bet, kamēr tā ieradīsies, jums nāksies pasēdēt pagrabā.

Aiz smagajām durvīm, kas veda no virtuves, atradās vēl otras, kuru aizšaujamo Kara atbīdīja. Abas durvis bija apsistas ar tēraudu. Vairāk nekā meitene nepaguva ievērot, jo Kara iebīdīja viņu tumšā telpā un ieslēdza gaismu.

—    Tumsā jums būtu pārāk baigi, — viņš piezīmēja. Meitene gribēja kliegt, bet grieķa rokā brutāli aizspieda muti.

—    Esmu jau diezgan bieži jūs brīdinājis! — viņš šņāca.

Meitene nemaņā sabruka uz zemes.

Kad viņa atkal atvēra acis, tā gulēja kādā gultā. Kara bija aizgājis. Pagrabs, kur viņa atradās, bija tīrs un sauss, sienas izsistas balti mirdzošām plāksnēm. Divas elektriskās spuldzes apgaismoja galdu, krēslu un mazgājamo galdiņu. Telpa atgādināja cietuma kameru, un šī laikam nebija pirmā reize, kad tā tika izlietota līdzīgam nolūkam. Kādas durvis sānu sienā negaidot izrādījās vaļā. Meklējot rokas somiņā pēc kāda ieroča, viņa atrada papīra dzirkles, kuru rokturi aptina ar kabatas lakatiņu. Nu meitene bija apbruņota gadījumam, ja grieķis iedrošinātos to atkal apvainot.

Vai nebija dzirdēts, ka zem šā pagraba atrodas vēl otrs? Varbūt bija iespēja aizbēgt. Droši vien abi stāvi savienoti savā starpā. Nezaudējot laiku, gūstekne sāka meklēt eju. Pacēlusi grīdsegu, meitene atrada lūku, kas bija tik smaga, ka viņa tikai ar pūlēm to pacēla. Parādījās koka kāpnes, kas veda pagrabā. Gūstekne devās pa šauro gaismas spraugu, kas atklājās tās priekšā. Nokļuvusi kādā eleganti iekārtotā telpā, viņa noprata, kur atrodas. Liela, mīksta sega klāja istabas grīdu. Ērti krēsli, rakstāmgalds ar ādas sēdekli un grāmatu plaukts skaidri liecināja par šīs telpas noslēpumu. Tā bija vieta, kur Kara kārtoja un uzglabāja savu slepeno korespondenci. Līdzās meitene atrada kādu mazāku telpu, kas bija apgādāta ar visām jaunlaiku mazgājamo istabu ērtībām.

Mis Hollanda devās tālāk uz to pusi, no kurienes nāca gaisma. Pēkšņi kāja pret kaut ko atsitās. Kad viņa noliecās, tad sataustīja tērauda stiepli, kuras viens gals bija iestiprināts grīdā.

Līdz nāvei nobiedēta, meitene steidzās atpakaļ Karas darbistabā. Pirms vēl tā bija sasniegusi šo telpu, viņa izdzirda aiz sevis dobju rūkoņu. Vilcinādamās meitene pagriezās uz to pusi, no kurienes nāca dīvainā skaņa. Šausmās ieplestām acīm viņa vēroja ainu, kas atklājās skatienam.

— Lielais Dievs! — nobālušās lūpas čukstēja. — Kas gan būtu ticējis, ka mūsdienu Londonā var notikt šādas lietas?!

Inspektoram Manzesam Skotlendjardā bija savs kabinets, kas drīzāk atgādināja caurstaigājamu istabu, jo darbabiedri uzturējās tajā, kad un cik ilgi tiem patika.

Tās dienas pēcpusdienā, kad mis Hollanda piedzīvoja nepatīkamo dēku, kāds detektīvs ievilka Manzesa kabinetā gaudojošu kalponi. Raudādama un nesakarīgi murminādama, viņa stāvēja inspektora priekšā, kuru jūtu uzplūdums nemaz neaizkustināja.

—    Jūs esat lēdijas Bertolomejas kalpone?

—    Jā, inspektora kungs, — sarkanacainā Donna elsoja.

—    Un jūs noķēra, kad gribējāt nočiept savai kundzei zelta rokassprādzi?

Meitene pamāja ar galvu un sāka stāstīt:

—   Jā, ser. Bet rokassprādze bija tikpat kā mana, jo es jau divus mēnešus neesmu saņēmusi no lēdijas algu. Tam nolādētam ārzemniekam viņas var grūst tūkstošus, bet man naudas nav. Ja sers Viljams to zinātu! Caurām dienām viņa spēlē kārtis. Un kur palika tabakas kārbiņa? Ja viņš to zinātu! Bet gan es panākšu savu — viņa samaksās… Un tad…

Manzess pasauca detektīvu, kas kalponi bija atvedis.

—    Nogādājiet viņu atpakaļ kamerā.

Trīs minūtes vēlāk inspektors ieradās pie sava priekšnieka ar ziņojumu par nupat notikušo sarunu.

—    Šī lieta šķiet svarīga, — šefs piezīmēja. — Atvediet viņu šurp.

Brīdi vēlāk kalpone jau stāvēja Meredisa kabinetā.

—   Atnesiet tasi tējas, — gudrais T.H. pavēlēja. — Ja tu pateiksi man taisnību un pastāstīsi, kas tā par naudu, ko lēdija Bertolomeja devusi Karam…

—   Divi tūkstoši mārtiņu, ser, — apcietinātā pasteidzās atbildēt. — Tas notika divās atsevišķās reizēs un, cik es zinu…

—    Nu tad stāsti visu pēc kārtas, — T.H. drošināja.

No kalpones stāsta atklājās, ka lēdija Bertolomeja pazaudējusi kārtīs daudz naudas, kuru aizņēmusies no Karas. Viņa ieķīlājusi tam zelta šņaucamās tabakas kārbiņu, ko sers Viljams mantojis no sava tēva — ievērojama ārsta, kam šo kārbiņu iedāvinājis kāds no Krievijas cariem. Attiecībā uz aizdoto summu apcietinātā nebija visai droša, tomēr noteikti zināja, ka tās kundze jau atdevusi Karam divus tūkstošus mārciņu, bet ķīlu vēl nav dabūjusi atpakaļ. Tālāk kalpone stāstīja par scēnu, kas norisinājusies sakarā ar šo lietu tūliņ pēc Belindas-Mērijas, lēdijas Bertolomejas meitas, atgriešanās.

—    Kur pašreiz atrodas mis Bertolomeja? — T.H. jautāja.

Arī uz šo jautājumu kalpone nezināja atbildi. Viņa domāja,

ka jaunkundze aizbraukusi atpakaļ uz Franciju. Uzzinājusi par tabakas kārbiņas ieķīlāšanu un Karas izturēšanos pret māti, viņa aizskrējusi pie sava ārsta un lūgusi to sūtīt lēdiju Bertolomeju atpūtas ceļojumā.

—    Liekas, šī mis Belinda-Mērija ir ļoti enerģiska persona, — Merediss piezīmēja. — Vai viņa apmeklēja arī misteru Karu?

—    O, nē, — kalpone atbildēja, — mis Belinda-Mērija vispār neieredz ārzemniekus. Viņa ir īsta dāma.

Nolasījis kalponei sprediķi un izmaksājis no savas kabatas algu par trim mēnešiem, inspektors to atlaida, piekodinādams tūliņ pazust no Londonas. Kad meitene bija aizgājusi, T.H. vēl ilgi sēdēja pie rakstāmgalda, pārdomādams dzirdēto.

—    Man gribētos piezvanīt Karam, — viņš domīgi teica.

—    Tad dariet to, — inspektors atbildēja.

Viņš jau sniedza roku pēc aparāta, bet tad apdomājās. — Nē, labāk tomēr rīt apmeklēšu viņu, kaut arī neticu, ka viņš būs visai atklāts attiecībā uz lēdiju Bertolomeju. Leksmana lietā viņš bija mēms kā austere.

—  Vai jūs arvien vēl neesat atteicies no cerībām kādreiz redzēt Leksmanu? — Manzess jautāja.

Pirms Merediss paguva atbildēt, pie durvīm pieklauvēja. Kāds policists ienesa un pasniedza T.H. Meredisam adresētu vēstuli. Uz aploksnes bija rakstīts: „Loti steidzama. Nodot personīgi." Bez sevišķas intereses T.H. atplēsa aploksni un izņēma no tās dažas ar roku aprakstītas lapiņas. Inspektors redzēja, cik ļoti pārvērtās šefa seja jau pie pirmajiem teikumiem. Kad vēstule bija izlasīta līdz galam, viņš pārsteigts iesaucās:

—    Svētais Bimbala! Džons Leksmans!

Vēstules saturs bija šāds:

„Mīlais T.H!

Nešaubos, ka šis sūtījums sagādās Tev pārsteigumu, jo Tu līdz šim droši vien turēji mani par mirušu. Šīs rindiņas rakstu Čeringkrosas viesnīcā, kur tomēr nepalikšu. Savu adresi paziņošu vēlāk. Mans ceļojums mājup bija loti vētrains, ar ko arī izskaidrojama rokraksta neskaidrība un vēstules nesakarība. Zinu, ka arī Tev būs smags sitiens ziņa par manas mīļās sievas nāvi. Viņa nomira pirms pusgada ārzemēs. Tu sapratīsi, cik sāpīgs man šis temats, tamdēļ negribu par to vairāk rakstīt.

Pašreiz man pie Tevis kāds lūgums — šķiet, mana toreizējā bēgšana no Dartmūras ir sodāms nodarījums, kādēļ esmu nodomājis pats pieteikties policijā. Tu vienmēr esi cildinoši atsaucies par savu palīgu, inspektoru Manzesu, un, ja vien Tev nav iebildumu, tad es labprāt gribētu šovakar, pulksten 10 un 15 minūtēs pie viņa pieteikties.

Zinu, ka sods nevar būt pārāk smags, jo apžēlošana, kā vēlāk dabūju dzirdēt, bijusi parakstīta jau bēgšanas priekšvakarā.

fa mums gadītos sastapties, tad negaidi, lūdzu, no manis sīku ziņojumu par pēdējo gadu pārdzīvojumiem, jo tie ir pārāk smagi, tāpēc labāk vēlētos pavisam izdzēst tos no atmiņas.,

Vai tu bieži saliec Karu?

Lūdzu , paziņo Manzesam par manu apmeklējumu. Lai viņš gaida mani starp desmitiem un pusvienpadsmitiem.

Ar vissirsnīgākiem sveicieniem,

palieku Tavs

Džons Leksmans."

Merediss divas reizes izlasīja vēstuli, un, kad beidzot pavērās Manzesā, acis mitri mirdzēja.

—    Nabaga sieviete! Acīmredzot Džons grib izvairīties no visa, kas varētu mani novest pretrunā ar paša pienākumu. Tomēr ari es sagaidīšu viņu šeit.

—    Ko lai daru? — Manzess jautāja.

—    Tas ir pavisam vienkārši, — T.H. paskaidroja. — Es vēl šodien runāšu ar ministru, lai pilnīga apžēlošana būtu gatava, kad Leksmans ieradīsies. Ministrs jau sen apsolīja man šo dokumentu.

— Domīgs Merediss devās atpakaļ uz Vaitholmu. Februāra vakars bija auksts un nepatīkams. Tuvojoties ēkai, T.H. vērīgi palūkojās uz nama durvīm, kur kāds šķita to gaidām. Tā bija vienkārši ģērbusies, bet katrā ziņā uzticību pelnoša veca dāma.

—    Jūs laikam vēlaties tikt iekšā?

—    Es meklēju misteru Meredisu, — nepazīstamā atbildēja.

T.H. atslēdza durvis un ieveda apmeklētāju darbistabā. Uz-

dedzis gaismu, viņš uzmanīgi aplūkoja svešo un nosprieda: „Droši vien profesionāla istabu izīrētāja. Mazliet augstprātīga, bet citādi krietna un labsirdīga."

—    Piedodiet par traucējumu, ser, — apmeklētāja iesāka.

—    Kādā lietā jūs nākat pie manis?

—    Var jau būt, mister Meredis, ka manu vēlo apmeklējumu pasaule var nosodīt, bet…

Beidzot apmeklētāja atrada noklīdušo sarunas pavedienu.

—    Lieta tāda — pie manis vairākus mēnešus dzīvo kāda ļoti cienījama jauna dāma. Ticiet man, es zinu, ko runāju.

—    Saprotu. Kā jūs teicāt, kur jūs dzīvojat?

—    Merilebonroudā 85-a, — vecā dāma atbildēja.

Meredisā uzreiz pamodās interese.

—    Tā? Un kas ir ar to jauno dāmu?

—    Viņa strādā par sekretāri pie mistera Karas…

—    Vai esat saņēmusi no viņas kādas ziņas?

Apmeklētāja pieliecās tuvāk T.H. un noslēpumainā balsī turpināja:

—   Šī jaunā dāma nesen teica — ja viņa kādu vakaru pulksten astoņos vēl nav pārnākusi, lai es tūliņ eju pie mistera T.H. Meredisa Vaihollā un sakot, ka Belinda-Mērija…

Merediss pietrūkās kājās.

Kā zibens viņu pēkšņi apgaismoja patiesība — grieķa sekretārei bez šaubām bija savi, personīgi mērķi. Karas īpašumā bija kaut kas tāds, kas spiedis meiteni izvēlēties šo ceļu.

Saimniece turpināja stāstu, bet T. H. vairs neklausījās. Atziņa, ka Belinda-Mērija atzinusi par savu aizstāvi tieši viņu, lika citkārt tik aukstasinīgā Meredisa sirdij straujāk sist. Viņš piegāja pie telefona un piezvanīja Manzesam. Nodevis tam dažas pavēles, no jauna pievērsās pārsteigtajai viešņai.

—    Uzgaidiet mani tepat. Es tūliņ izmeklēšu šo lietu.

Kara bija mājās, bet gulēja. Tomēr tūliņ pieņēma vēlo apmeklētāju, neizkāpdams no gultas. Telpa, kā vienmēr, bija pārkurināta.

—    Kāds patīkams pārsteigums! — viņš apsveica T.H.

Bet apmeklētājs nebija noskaņots ikdienišķām sarunām.

—   Mis Hollanda? — grieķis nesaprašanā atkārtoja. — Kur gan citur viņa varētu būt kā mājās, teātrī vai kino…

—    Mājās viņas nav, un man ir pamats domāt, ka viņa atrodas šeit.

—   Kāpēc šāda neuzticība? — Kara pastiepa roku un piezvanīja. Ienāca Fišers ar kafijas paplāti.

—   Fišer, — grieķis vērsās pie sulaiņa, — misters Merediss jautā pēc mis Hollandas. Pasakiet taču, kur tā dāma pašreiz varētu atrasties.

—    Cik man zināms, mis Hollanda aizgājusi jau ap pussešiem, — kalpotājs atbildēja. — īsi pirms pieciem es saņēmu no viņas kādu uzdevumu. Kad pārnācu, viņas mētelis uņ cepure jau bija pazuduši no garderobes.

—   Tātad jūs pats neredzējāt viņu aizejam? — Merediss jautāja.

—   Nē, ser. Misters Kara mums aizliedzis interesēties par mis Hollandas darīšanām.

Kara piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Viņa droši vien jau būs mājās, — tas piezīmēja. — Man īstenībā vajadzētu sargāt savas kalpotājas no jums, — viņš, viltīgi mirkšķinādams, piebilda.

T.H. neatlika nekas cits, kā atbildēt tādā pašā tonī. Ar bargumu šeit nekas nebija panākams, un nama pārmeklēšanai trūka atļaujas. Viņš atgriezās savā kabinetā un atlaida pārbiedēto istabas īpašnieci.

—    Ja mis Hollanda vēl nav pārnākusi, piezvaniet man.

Viens palicis, viņš palūkojās pulkstenī.

—    Bez ceturkšņa astoņi! Drīzāk jāsāk gaidīt Leksmans.

12

*

Triumfa sajūta, kas bija pārņēmusi Karu pēc Meredisa apmeklējuma, drīz izzuda. Šovakar pagātnes rēgi bija piecēlušies no

kapiem un draudēja izpostīt prieku par uzvaru, ko tas nupat bija guvis pār T.H. Vai tā bija pēkšņi pamodusies sirdsapziņa? Kara pasmaidīja. Vai viņu mocīja sirdsapziņa toreiz, kad viņš pavadīja uz ešafotu albāņu vadoni, kuram tas bija laupījis pašu dārgāko? Nē — protams, nē!

Grieķa pārdomas pārtrauca ārdurvju zvans. Vai Merediss tiešām atgriezies? Kara piecēlās un, klusu pavēris durvis, klausījās. Nē, tas nebija Merediss. Grieķis dzirdēja kādu skarbu balsi. Kāpnēs atskanēja soli, un Kara pasteidzās aizvērt durvis. Ārpusē klauvēja, un tūliņ aiz tām atskanēja Fišera balss:

—    Atnācis misters Geserkols, ser, un vēlas ar jums runāt.

—     Pētnieks! — Kara, atviegloti smaidīdams, atslēdza durvis.

—    Vediet viņu augšā.

—    Es jau ziņoju misteram Geserkolam, ka jūs esat guļamistabā,

—    Fišers paskaidroja, — un viņš lādējās par to visšausmīgākajiem vārdiem.

Kara iesmējās.

—     Sūtiet vien viņu augšā. Kad Geserkols būs aizgājis, jūs šonakt vairs nebūsiet man vajadzīgs. Līdz rītam esat brīvs.

Šis rīkojums Fišeram nāca kā saukts, jo viņam bija dažas darīšanas, ko tas šajā laikā varēja nokārtot.

—     Līdz pulksten vienpadsmitiem tomēr palieciet namā, lai varētu izpildīt mistera Geserkola varbūtējās prasības, — Kara turpināja. — Pirms aiziešanas uznesiet man glāzi piena un dažas sviestmaizes, nolieciet to ārpusē pie manas guļamistabas durvīm.

—    Kā pavēlat, ser.

Vestibilā viņš piegāja pie gaidošā Geserkola.

—    Misters Kara jūs lūdz.

—   Tātad viņš tomēr aplaimo mani? Mani, kas trīs gadus strādājis viņa netīros darbus? Kāda labvēlība!

—   Jā, ser, — bija vienīgais, ko Fišers varēja atbildēt uz šo žults uzplūdumu.

Šoreiz Geserkolam nebija padusē grāmatu, un viņa kreisā roka nedzīvi nokarājās gar sāniem. — Fišers pavēra guļamistabas durvis un pieteica viesi. Kara panācās apmeklētājam pretim un smaidīdams to apsveica. Fišers aizvēra durvis un nosteidzās lejā, kur tam pirms aiziešanas šis tas vēl bija jāpaveic. Desmit minūtes vēlāk viņš dzirdēja, kā atvērās durvis. Stāvēdams uz sliekšņa, Geserkols sarunājās ar Karu:

—    Man pietiek jūsu Ugunszemes! — Fišers dzirdēja pētnieku sakām. Tad, acīmredzot atbildot uz Karas vārdiem, tas turpināja:

—    Protams. Kurp vien gribat, tikai ne uz Patagoniju!

Fišers bija pārsteigts par nupat vēl tik rupjā viesa laipnību un steidzās tam pretim. Kāpjot augšup, viņš vēl dzirdēja apmeklētāja piezīmi Karam:

—    Ceru, ka jūsu čeks vismaz būs segts!

—    Kaut velns parautu visus grieķus! — viņš sagaidīja Fišeru, brīdinoši paceldams veselo roku.

13

Sers Džons Hertlijs un viņa tuvākais palīgs T.H. Merediss soļoja pa policijas prezidija koridoriem, dodamies uz inspektora Manzesa ķabinetu.

—    Leksmans priecājās ar jums iepazīties, ser Džordž, — T.H. sacīja.

Prezidents norūca kaut ko nesaprotamu, tad skali piebilda:

—   Tādēļ es saņemu algu, lai interesētos par šādām lietām. Vēl vakar runāju par to ar Bertolomeju un neticu, ka viņam draudētu kāds sods. Viņa apžēlošana man jau apsolīta.

—    Tātad mums pat nevajadzēs to apcietināt?

Prezidents tikai pakratīja ar galvu.

Iestājās klusuma brīdis, ko pārtrauca Meredisa jautājums:

—    Vai Bertolomejs kaut ko minēja par Belindu-Mēriju?

—    Kas, ja drīkstu jautāt, ir šī Belinda-Mērija?

—   Tā ir Bertolomeja meita.

—   Ak tā! — prezidents izlikās, ka tikai tagad dabūjis to zināt. — Liekas — tā vēl arvien atrodas kādā pansijā Francijā.

Viņi iegāja Manzesa birojā, kur inspektors sēdēja pie galda un cītīgi rakstīja. Brītiņu vēlāk visi trīs kungi bija nogrimuši sarunā un tikai pēc laika no jauna atcerējās savas tikšanās iemeslu.

—    Leksmana nav, — sers Džordžs ieminējās.

—        Kā liekas, tur jau viņš nāk! — T.H. iesaucās, izdzirdis pa koridoru tuvojamies pazīstamus, noteiktus solus. Viņš pietrūkās kājās un steidzās draugam pretim.

—    Kā es priecājos, tevi atkal redzot!

Leksmans mirkli neatbildēja, tad klusā balsī sacīja:

—    Loti nožēloju, T.H., ka sagādāju tev nepatikšanas.

Džons Leksmans šajos divos prombūtnes gados bija pārvērties.

Seja kļuvusi vecāka un acis dziļāk iekritušas dobumos. Viņš bija ģērbies vakara uzvalkā. No deniņiem līdz mutei stiepās dziļa, tikko aizdzijusi rēta.

—   Man jāatvainojas, ka ierodos viesību uzvalkā, — Leksmans sacīja, nolikdams mēteli uz krēsla atzveltnes. — Man bija tik garlaicīgi, ka nolēmu dažas stundas pavadīt teātrī.

Viņa nopietnajā sejā nebija ne vēsts no smaida.

—    Es atnācu, lai nodotu sevi policijas rīcībā.

—    Vai esi runājis ar Karu? — T.H. jautāja.

—    Nē, un neilgojos pēc viņa.

—    Nemaz neraizējaties savas bēgšanas dēl, — sers Džordžs ieminējās. — Bet sakiet — jūs taču aizbēgāt lidmašīnā?

Leksmans pamāja ar galvu.

—    Vai kāds jums palīdzēja?

Atkal mēms apstiprinājums. Tad viņš teica:

—     Piedodiet, ka neizsakos tuvāk. Protams, jums ir tiesības prasīt atbildi, bet kamēr jūs to nedarāt, es klusēšu.

Prezidents domīgi sacīja:

—    Labi, pārvilksim tam svītru. Pats svarīgākais taču, ka drīz dabūsim lasīt atkal kādu jaunu, burvīgu grāmatu.

—    Pagaidām esmu loti tālu no domām par rakstniecību.

Klusumu pēkšņi pārtrauca skaļš telefona zvans.

—   Ko tas nozīmē? — Manzess pārsteigts iesaucās. — Tas taču Karas tiešais telefons!

—    Hallo! Hallo!

Nekādas atbildes. Tikai dūkoņa liecināja, ka savienojums ar Karas dzīvokli turpinās.

—    Kā liekas, tur kaut kas nav kārtībā.

—    Pamēģiniet vēlreiz, — T.H. ieteica.

—   Tā kā tas uz mani neatteicas, es vēlētos iet, — Leksmans sacīja, uzvilkdams mēteli.

—    Lūdzu, pienāciet rit, — prezidents teica, sniegdams roku.

—    Kur tu esi uzcēlis savu telti? — T.H. apjautājās draugam.

—    Maidlendā…

—    Es tevi rit no rīta apmeklēšu. Jocīgi, ka šis noslēpumainais telefona zvans atskan tikai tagad, kad tu esi pie mums.

Leksmans bridi klusēja, tad piezīmēja:

—    Ja grieķim kaut kas notiktu, es par to pilnīgi neuztrauktos — vari man ticēt.

—    Kā liekas, viņš daudz tev darījis pāri?

—    Jā gan. Lai viņš trīskārt nolādēts!

Prezidenta vāģī Merediss ar kādu detektīvu devās uz Kedogenskvēru. Fišers tūliņ atvēra durvis. Ieraudzījis apmeklētājus, tas šķita mazliet pārsteigts.

—    Nē, — viņš atbildēja uz Meredisa jautājumu, — misters Kara nav mani saucis. Viņš laikam jau gul.

T.H. uzkāpa augšā un devās uz grieķa guļamistabu. Nesaņēmis atbildi uz klauvējieniem, viņš pievērsās sulainim:

—    Piezvaniet uz Skotlendjardu un sakiet, lai tūliņ atsūta šurp ļaudis ar instrumentiem durvju uzlaušanai.,

—    Atslēgas uzlaušana maz līdzēs, ser, — pārbiedētais Fišers paskaidroja. — Cik zinu, tad misters Kara mēdz aizšaut durvis ar aizsargbultu.

—    Par to nebiju iedomājies, — Merediss atzinās. — Tad sakiet, lai paņem līdzi arī tērauda zāģi. Mums nāksies durvis izzāģēt.

Gaidot palīgus, Merediss pārmeklēja pārējās telpas, kas atradās tajā pašā stāvā. Pūles bija veltas. Tikai kādā pieliekamā viņš atrada lielu čemodānu. Tā kā tobrīd bija ieradušies atslēdznieki, tad T. H. nepievērsa šim atradumam vērību. Stundas ceturkšņa laikā tērauda zāģis bija savu darbu paveicis. Durvīs tika izzāģēts robs, pa kuru Merediss varēja ielūkoties istabā. Kad stieni noņēma, durvis atvērās. T.H. pirmais iegāja guļamistabā. Sastindzis, asinīm notraipītā naktstērpā, Karas nedzīvais ķermenis pa pusei nokarājās pāri gultas malai. Brīdi uzlūkojis mironi, kura sejā vēl bija sastindzis mulss smaids, Merediss novērsās no šausmīgās ainas. Viņa skatiens krita uz dīvaini saliektu sveces galu, kas gulēja istabas vidū uz dārgās grīdsegas.

Pārmeklējot pagulti, Manzess atrada tur vēl otru, mazliet vairāk saliektu sveci. Ūz galda līdzās grieķa gultai stāvēja telefona aparāts. Klausule bija norauta un karājās lejup. Līdzās aparātam atradās divas grāmatas un vēstuļu atgriežamais nazis. Lai nesabojātu varbūtējos pirkstu nospiedumus, Merediss uzvilka cimdus. Tomēr šī piesardzība izrādījās lieka, jo uz svecēm nebija atrodamas nekādas pēdas. Pārliecinājies, ka loga aizbīdnis nav aizskarts, inspektors atvēra logu. Šajā acumirklī no pagraba stāva atskanēja skarba zvanīšana.

—    Trauksmes signāls, — Merediss konstatēja. — Apklusiniet to, Fišer, — viņš griezās pie sulaiņa, kas mēmās šausmās vēroja notiekošo.

Fišers paklausīja. Kolīdz tas bija izgājis no istabas, T.H. uzdeva kādam detektīvam neizlaist viņu no acīm. Zvans apklusa. Fišers palika vestibilā. Šeit viņš nejauši pamanīja baltu aploksni, kas gulēja galda vidū, kaut pats noteikti zināja, ka pirmīt tās tur vēl nebija. Paņēmis vēstuli, sulainis izbrīnā redzēja, ka tā adresēta viņam. Kopš Geserkola aiziešanas neviens nebija vestibilā ienācis. Kur gadījusies vēstule? Ar tuvas nelaimes nojautu Fišers atplēsa aploksni un izņēma no tās papīra lapiņu. Izlasījis tās saturu, viņš pēkšņi nobāla. Pametis visapkārt ātru skatienu, saplēsa vēstuli un iemeta to kamīnā. Šajā acumirklī Manzess aizsauca datektīvu, kam bija uzdota sulaiņa novērošana. Fišers izmantoja šo gadījumu. Bez mēteļa un platmales viņš uzmanīgi izzagās pa durvīm un brīdi vēlāk jau bija nozudis tumsā. Dažas minūtes pēc viņa aizbēgšanas ieradās policijas ārsts. Tomēr arī viņš nevarēja pilnīgi noteikt slepkavības laiku.

—    Telefons, jūs sakāt, zvanīja pulksten 10 un 25 minūtēs? Jādomā, ka taisni tajā brīdī arī notikusi slepkavība. Ar labo roku slepkava dūris savam upurim nazi krūtīs, ar kreiso žņaudzis rīkli, lai tas nevarētu kliegt.

Ķēkšas nopratināšana apstiprināja Fišera izteicienus, ka tas gandrīz visu vakaru pavadījis pie viņas virtuvē. Kad Merediss gribēja nopratināt sulaini, tas bija pazudis.

—        Dodiet rīkojumu uzmeklēt, — T.H. pavēlēja. — Es gan neticu, ka viņam būtu kas kopējs ar šo lietu, tomēr jānopratina. Ko jūs atradāt Karas kabatās, Manzes?

Inspektors norādīja uz galdu, kur bija sakrauti atrastie priekšmeti. Tās galvenokārt bija atslēgas.

Merediss redzēja arī to, kuru Kara viņreiz uzdeva par sava seifa atslēgu.

—     Man šķiet, — ķēkša atcerējās, — ka tā ir vīna pagraba atslēga.

—   To es biju piemirsis, — T.H. sacīja. — Varbūt tur arī meklējams atrisinājums mis Hollandas noslēpumainajai pazušanai? — viņš domīgi piebilda.

Vēl arvien nebija ziņu par meitenes atgriešanos. Šāvakara juceklī T. H. to pavisam bija piemirsis un nu pārmeta sev, ka nebija attaisnojis viņas uzticību. Nezaudēdams laiku, viņš nokāpa pagrabā un apstājās smago durvju priekšā, kas bez pūlēm atvērās ar grieķa kabatā atrasto atslēgu. Otrās durvis bija tikai aizbultētas. Merediss pārlaida ziņkāru skatienu šķietami tukšajai pagraba telpai. Pārsteigts viņš redzēja, ka tajā dega vairākas spuldzes. Tad viņš ieraudzīja kādu dīvainu priekšmetu. Uz galda gulēja ar mazu kabatas lakatiņu aptītas dzirkles, kuru asmeņi un arī lakatiņš bija asiņaini. Nobālis T.H. lūkojās lakatiņa stūrī iešūtajā monogrammā. B. M. B. Pārliecinājies, ka neviens nenovēro, viņš ātri iebāza atradumu kabatā un atgriezās virtuvē, kur to gaidīja Manzess un ķēkša.

—   Jūs teicāt, ka zem šā pagraba esot vēl otrs? — viņš jautāja.

—    Jā, ser. Kad misters Kara nopirka namu, viņš lika ieeju aizmūrēt.

—    Tādā gadījumā meklēšana atkrīt.

Merediss bija pārsteigts pats par sevi. Kā gan viņš, augsts policijas ierēdnis, spēja iznīcināt pēdas, kas varēja novest pie slepkavības atklāšanas? Bet tad viņam iekrita prātā citas domas. Kā Belinda-Mērija varēja iekļūt guļamistabā un pēc tam no tās atkal izkļūt? Un kādēļ viņa būtu atgriezusies pagrabā, lai atstātu tur tik smagu vainas pierādījumu? Šis šaubas nedeva mieru, un tāpēc inspektors vēlreiz iztaujāja ķēkšu.

—   Nē, ser, es neko neesmu dzirdējusi un visu vakaru neizgāju no virtuves.

—    Lūdzu, uzgaidiet mani šeit, — T.H. sacīja un atkal nokāpa pagrabā. Kas gan tur noticis? Kur otra izeja no šis cietumam līdzīgās telpas? Atradis lūku, viņš nokāpa apakšējā pagrabā. Kādam nolūkam Kara bija ierīkojis šeit tik greznas telpas? Merediss pārmeklēja vienu istabu pec otras, līdz beidzot nokļuva spēcīgas spuldzes apgaismotā telpā. Tieši zem spuldzes stāvēja gulta, kas vēl nesen bija lietota, jo segas un palagi bija nevērīgi sajaukti. Tomēr nekur nebija atrodams šis telpas iemītnieks. Kādā sienas dobumā stāvēja elektrisks pavards, virs kura ierīkots ventilators. Skapī bija sakrauti groziņi ar pārtiku. Uz grīdas saskatāmas svaigas asiņu pēdas. Sekojot tām, T.H. nonāca pie kāpnēm, kas veda augšējā pagrabā. Šeit pēdas izgaisa. Viss liecināja, ka pa grīdu ticis vilkts kāds smags, asiņojošs ķermenis. Kur tas bija palicis? Mazgājamās telpas tuvumā T.H. no jauna uzdūrās asiņu pēdām. Sekodams tām, Merediss atrada milzīgu doga ķermeni. Domīgi svilpodams, T.H. pēc šā atraduma no jauna uzkāpa augšā virtuvē. Kādē| meitene nodūrusi suni? Vai viņa bija arī Karas slepkava?

15

Noguris un izvārdzis Merediss no rīta devās ar ziņojumu pie sera Džordža.

—     Kā sers Geserkols, tā arī Fišers pazuduši, — T.H. teica prezidentam. — Par pirmo zināms vienīgi tas, ka viņš ievietojis „Postā" rakstu, par kuru jau stāstīju. Tomēr arī redakcijā neviens nav viņu redzējis. Viens no piestātnē dežūrējošiem detektīviem izteicās, ka vakar ar ātrvilcienu aizbraucis kāds kungs, kura āriene sakrīt ar Geserkola aprakstu. Tā ir vienīgā kaut cik ticamā ziņa.

—   Vai Karas sekretāri jau nopratinājāt? — sers Džordžs domīgi jautāja.

Tas bija jautājums, no kā T.H. visu laiku baidījās.

—    Nē, ser Džordž. Arī viņņ pazudusi.

—    Vai jums ir kādas ziņas par Karas iepriekšējo dzīvi?

—     Diezgan maz, — T.H. atbildēja, — un arī tās pašas nav glaimojošas. Kā liekas, tad pēdējā gadā revolūcijas Albānijā notikušas ar viņa līdzdalību. Viņš nav taupījis zeltu sava mērķa sasniegšanai — Albānijas troņa iegūšanai. Kā tas viņam izdevies — nezinu. Mēs atradām seifā daudz naudas un slepenu vēstuļu, kuras nodevām Ārlietu ministrijai atšifrēšanai. Par saturu es vēl neko nezinu, tomēr nešaubos, ka tas izrādīsies interesants.

Meredisa garastāvokli. nevarēja saukt par pacilātu, kad tas uzmeklēja Leksmanu.

—    Nāc uz lenču, — T.H. aicināja. — Jaunākie notikumi tev laikam jau zināmi?

—   Ja tu runā par Karas noslepkavošanu, tad — jā, — leksmans atbildēja. — Dīvaini! Vēl vakar vakarā mēs runājām par viņu… Es priecātos, T.H., ja tev nebūtu nekādas daļas gar šo gadījumu.

—   Tu esi pārāk jūtīgs, — T.H. atbildēja. — Labāk izsūdzi man savas bēdas. Es labprāt palīdzēšu tev, cik vien manos spēkos. Vai tu kaut ko zini par grieķa noslepkavošanas apstākļiem?

Leksmans rūpju pilnu skatienu lūkojās tālumā.

—    Tu zini, ka es darišu visu, — viņš beidzot sacīja. — Bet šajā ziņā nevaru palīdzēt. Es ienīdu Karu… Pat tagad, pēc viņa nāves, naids nav mazinājies. Kara bija visnelietīgākais radījums, kāds vien pasaulē redzēts. Viņa īstā vieta būtu visdziļākā elles dibenā.

Nekad vēl T.H. nebija redzējis tādu naidu. Viņš klusēja, ļaudams draugam nomierināties.

—   Atvaino, T.H., — Leksmans pēc brīža ierunājās. — Kādreiz tu dzirdēsi visu, ko šis cilvēks man darījis, bet tagad runāsim par ko citu. Tikai vienu varu teikt, lai tu saprastu mana naida cēloni — Kara bija tas, kas nomocīja manu sievu līdz nāvei.

Merediss klusēja. Beidzot viņš jautāja:

—    Vai tu pazīsti Geserkolu, Džon?

Leksmans pamāja ar galvu.

—    Jā, es pazīstu viņu. Jocīgs cilvēks!

—    Viņa atrašana pašreiz ir mans mērķis.

—    Kādēļ?

—    Viņš pēdējais redzējis Karu.

—    Vai tev ir aizdomas…

—    Nē, — T.H. atbildēja. — Viņš nevar būt slepkava, jo tas rīkojies abām rokām, bet Geserkolam ir tikai viena. Es gribētu zināt, par ko viņš runājis ar grieķi, un vai tas bijis viens gulamistabā. Interesanti, kādu ceļu tu batu norādījis savam varonim, lai tas varētu izkļūt no istabas un aizbultēt durvis?

—    Slepenas durvis un kāpnes ir pārāk banāli…, — Leksmans atbildēja. — Iedomājies tikai, ko gan teiktu arhitekts, ja es lūgtu uzcelt manu namu ar divkāršām sienām un slepenām telpām.

Merediss klusēja, un Leksmans turpināja:

—   Atliek padomāt, vai bultu nevar atvilkt no ārpuses ar stipra magnēta palīdzību…

—     Arī par to esmu domājis, — T.H. viņu pārtrauca. — Bet bulta ierīkota tā, ka to var atbīdīt tikai pēc tam, kad nospiež podziņu. Mēģini atrast kādu citu izskaidrojumu, Džon.

—     Kāds neprāts — lauzīt galvu, lai tu varētu atrast Karas slepkavu! Tas cilvēks ir pelnījis, ka viņu nenoķer. Vai tev pašam ir teorija, kā slepkava varētu būt aizgājis?

—    Nevienas, — Merediss atbildēja.

—    Vai slepkavības ieroci atradi?

T.H. pakratīja galvu.

—    Vai tad istabā neko citu neatrada, kas varētu uzvedināt uz pēdām?

—    Es atradu divas sveces, — Merediss paskaidroja. — Viena no tām atradās istabas vidū, bet otra zem gultas. Pirmā no tām bija parasta Ziemassvētku svecīte ar nodrāztu apakšgalu, tā sagriezta, ka atgādināja, skrūvi.

—    Savītās sveces nolēpums! — Leksmans domīgi nomurmināja. — Vai tas nebūtu lielisks virsraksts kriminālromānam?' Es zinu, cik loti Kara neieredzēja sveces.

—    Viņš neieredzēja sveces? — Merediss pārsteigts jautāja.

—     Eiropas dienvidaustrumos atrodas tikai nedaudziem pazīstama zeme — Albānija. Gar kalnu stāvajām nogāzēm tur izkaisītas kailas, nabadzīgas sādžiņas. Cik salta un skarba pati šī zeme, tik salti un skarbi arī tās iedzīvotāji. Kopš paaudžu paaudzēm tur atzīst tikai vienu tiesu un vienu taisnību — acs pret aci, zobs pret zobu. Sieva, kas pārkāpusi laulību, tiek nomētāta akmeņiem, zaglim izdur acis, viltīgu liecinieku padara mēmu, izraujot tam mēli. Laiku pa laikam kalnos tiek sūtīti žandarmi, kas mēģina ieviest rakstītos likumus, tomēr pūlēm nav panākumu. Šajā zemē svecei piemīt svarīga loma. Turienes svece ir vienkāršs, aunu taukos iemērcēts audekla gabals. Tas ir izplatītākais mocību un spīdzināšanas līdzeklis. Degošas sveces sasprauž tavas rokas pirkstu starpā un otrā pusē piesien dēlīti, kas neļauj roku pakustināt. Svece deg, un liesmiņa arvien vairāk tuvojas rokai. Albāņu būdā uz grīdas izkaisa šaujamo pulveri un piesien cilvēku krēslam, turklāt basās kājas balstās pret eļļā samērcētām ēvēlu skaidām. Degošais pulveris pamazām tuvojas skaidām. Tad skaidas uzliesmo un kājas sāk degt… Degošu sveci noliek uz kāda cilvēka kaili noskūtās galvas un [auj izdegt līdz ādai… Tie ir tikai daži no spīdzināšanas paņēmieniem, kas izplatīti Albānijā. Kara pazina tos un baidījās…

—    Tādas šausmas taču nav iespējamas! — T.H. iesaucās.

Leksmans smējās.

Sarunu pārtrauca viesmīlis, kas pasniedza Meredisam vēstuli. T.H. atplēsa to un izlasīja:

„Mīlais mister Meredis!

Atbildot uz jūsu pieprasījumu, paziņoju, ka mana meita atrodas Londonā. To es dabūju zināt tikai šorīt. Mana banka paziņoja, ka meita izņēmusi no privātkonta prāvāku summu. Kur viņa palikusi, ko darījusi ar šo naudu, — nav zināms. Jūs sapratīsiet, ka esmu loti norūpējies un būšu priecīgs, ja sniegsiet man par viņu kādas ziņas.

Viljams Bertolomejs."

* * *

Pagāja nedēla. Nedz Geserkols, nedz Fišers nebija atrodami. Izmeklēšana draudēja ievilkties. No Leksmana Merediss bija saņēmis vēstuli, kurā tas paziņoja par savu nodomu atstāt Londonu, lai pārceltos uz Ameriku, jo dzīve tēvijā kļuvusi nepanesama.

Merediss bija nolēmis beidzot pasteidzināt lietas izmeklēšanu. Bet tā kā šim nolūkam nācās izmantot dažus ne visai likumīgus paņēmienus, tad viņam bija jāpanāk ministra un prezidenta piekrišana. Viņš ieradās un ziņoja par saviem nodomiem.

—    Labi, — sers Viljams Bertolomejs atbildēja. — Kas attiecas uz meitu, tad man ir ziņas. Nesaprotu tikai, ko viņa grib panākt ar savu noslēpumainību.

—   Vai jūs vismaz nevarētu parādīt man vēstuli jeb telegrammu, ko esat saņēmis?

—    Diemžēl arī tas nav iespējams. Es aizrakstīju sievai un lūdzu to atgriezties Londonā. Šie mūžīgie uztraukumi padara mani galīgi slimu.

—   Tātad arī jūsu meitas adresi es nevaru uzzināt? — Merediss nepiekāpās.

—    Es pats to nezinu.

Pēcpusdienā T.H. deva savam sekretāram rīkojumu savākt visu pēdējās dienās iznākušo laikrakstu sludinājumus. Otrā rītā viņš atrada uz sava rakstāmgalda veselu kaudzi sludinājumu, kurus rūpīgi sāka pārlasīt. Jau pēc maza brītiņa viņš bija atradis to, ko meklēja:

„B.M. Tu mani mulsini. Loti neapdomīgi. Mātei nolemto vīstoklīti saņēmu un noliku viņas istabā. Kādēļ tu prasi, lai nedēļas beigās izbraucu un atvaļinu arī kalpotājus? Izpildīju arī šo tavu vēlēšanos, bet prasu paskaidrojumus. Lieta jau aizgājusi par tālu. Tēvs."

—     Beidzot varēs ķerties pie darba! — T.H. norūca, izlasījis sludinājumu.

16

Ap pulksten vienpadsmitiem vakarā 17. februārī pie sera Viljama Bertolomeja nama apstājās taksometrs, un no tā izkāpa jauna dāma. Atslēgusi durvis, jaunā meitene iegāja namā. Lēnām mis Belinda-Mērija Bertolomeja uzkāpa pa kāpnēm, jau iepriekš apmierināti smaidīdama par savu plānu. Tikai vienas vienīgas šaubas — vai mātes garderobes durvis nebūs aizslēgtas? Viņa zināja, ka tēvs tādās lietās bija paviršs, un arī vecā sulaiņa Džeka izklaidība ļāva cerēt, ka tas būs piemirsis durvis aizslēgt. Jaunā meitene atviegloti uzelpoja, kad mātes istabas durvis bez pūlēm atvērās. Logu aizkari bija nolaisti, tā kā arī no āra neviens nevarēja ielūkoties. Uz rakstāmgalda gulēja dažas vēstules, kam Belinda-Mērija nepievērsa uzmanību. Tomēr mazā vīstoklīša, ko jaunava meklēja, tur nebija. Viņa stāvēja pie rakstāmgalda un domīgi košļāja lūpas.

—       Paldies Dievam! — Mērija pēkšņi iesaucās, jo ieraudzīja

meklēto uz kamīna malas. Nepacietīgi viņa norāva iesaiņojumu, un acis priekā iemirdzējās, kad ieraudzīja sarkano etviju. Ar atvieglotu nopūtu viņa nolika kārbiņu uz rakstāmgalda.

—    Paldies visiem labajiem gariem!

—    Un ari man! — kāda balss piebilda. Meitene satrūkās.

—    Misters Merediss!

T.H. iznāca no tumsas, kur līdz šim bija slēpies.

—     Kā jūs zinājāt, ka es nākšu šurp? — meitene pārsteigta jautāja.

—    Šis tīkls nav tik smalki austs… — T.H. smaidīdams citēja. Viņa pasmaidīja, bet tūliņ atkal kļuva nopietna.

—    Kas jūs sūtīja? Vai misters Kara?

—    Jūs jautājat, kas mani sūtījis?

—   Viņš man piedraudēja ar apcietināšanu. Bet no policijas man nav tik bail kā no Karas. Jūs droši vien jau zināt, kādēļ es pieņēmu sekretāres vietu? Tikai lai atdabūtu savas mātes īpašumu.

—    Viņa norādīja uz kārbiņu. — Kara pieķēra mani, kad gribēju to nozagt, un ieslodzīja pagrabā.

—    Nu, un?

—    Vairāk nekas! — mis Bertolomeja attrauca. — Ko jūs nu domājat ar mani darīt?

—    Es vēlētos uzdot jums dažus jautājumus, — T.H. atbildēja.

—    Vai pēc aizbēgšanas par Karu esat kaut ko dzirdējusi?

—   Šis cilvēks mani neinteresē, — viņa sacīja. — Kas man daļas gar viņu?

—   Viņš ir noslepkavots. Tajā pašā vakarā, kad jūs pazudāt no Kedogenskvēra.

Cieši viņai acīs lūkodamies, T.H. izņēma no kabatas kādu vīstoklīti un sāka to izsaiņot. Meitene vēroja inspektora kustības ar pieaugošu interesi. Beidzot priekšmets gulēja uz galda. Tās bija dzirkles ar asiņainiem asmeņiem un kabatas lakatiņš, notraipīts asinīm. Meitene iztrūkusies soli atkāpās.

—    Kur jūs ņēmāt manas dzirkles? — viņa pārsteigta jautāja.

—    Jūs taču nedomājat, ka es?…

8 636

—   Nē! — viņš smaidīdams noraidīja mēmo jautājumu, kas bija lasāms meitenes acīs. — Nedomāju, ka jūs varētu būt vainīga

209

Karas nāvē. Tomēr, ja kāds cits būtu atradis šo riku… — viņš paraustīja plecus.

—    Es… es nodaru suni! — viņa stomījās. — Vēl tagad nesaprotu, kur ņēmu drosmi to izdarīt. Tas metās man virsū, un es dūru ar vienīgo ieroci, kāds man bija — ar šīm pašām dzirklēm.

—   Apmēram tā arī iedomājos, — Merediss piezīmēja. — Beigto suni es atradu. Bet kāpēc vairs nesatiku jūs pagrabā?

Viņa pēkšņi sāka smieties.

—    Tagad es visu saprotu! Tātad tas bijāt jūs, kuru dzirdēju slēdzam durvis! Protams, domāju, ka Kara nāk mani meklēt. Tādēļ ar līkumu devos atpakaļ pie durvīm un, atradusi tās vajā, izskrēju virtuvē, bet no turienes caur pagalmu uz ielas, kur paņēmu taksometru. Vairāk neko nevaru pastāstīt.

—    Tā? Un tas būtu viss?

—    Jā. Ko jūs domājāt ar mani darīt? — viņa jautāja.

Merediss lūkojās griestos.

—    īstenībā man vajadzētu jūs apcietināt, — viņš beidzot sacīja.

—    Tomēr es šoreiz to nedarīšu. Tikai vienu gan vēlētos zināt — ko jūs satikāt pagrabā, kur atradās gulta?

—   Gulta? Otrā pagrabā? — meitene atkārtoja, it kā nesaprastu, par ko viņš runā. Bet tad atcerējās: — Ak tā, tur taču es gulēju.

Pamazām viņa atguva pašpaļāvību. Turklāt… šis cilvēks tai patika.

—    Varbūt tomēr būtu labāk, ja jūs mani apcietinātu, — viņa ķircināja.

—    Neesiet varde! — viņš skarbi atcirta.

—    Jūs… Šī nav pirmā reize, kad tik necienīgi izsakāties par mani. Vai atceraties savu nepieklājīgo atsauksmi par maniem priekšvārdiem?

—    Tā nebija nekāda atsauksme, — T.H. dedzīgi aizstāvējās.

—    Es tikai izteicu izbrīnu.

—    Par dīvainiem jūs viņus tomēr nosaucāt, — meitene tiepās.

—    Bet tas taču vēl nenozīmē, ka es uzskatītu tos par smieklīgiem. Pret dīvainām lietām tomēr var sajust arī cieņu.

—   Jūs gan esat smalks kavalieris! — viņa rājās. — Tas laikam ir kompliments.

—        Jūs visu pagriežat otrādi. Protams, man nav nācis ne prātā atzīt jūsu vārdu par neglītu. Taisni otrādi — uzskatu, ka BelindaAnna…

—    Mani nemaz tā nesauc! — viņa to pārtrauca. — BelindaMērija.

—    Tas izklausās tik skaisti, tik daiļi, tik burvīgi!

—    Jūs esat blēdis!

Nu arī viņa pamanīja smaidu tā acīs.

Tad, lai pierādītu, ka inspektora domas to nemaz neinteresē, meitene turpināja: — Šos vārdus es esmu dabūjusi no savas krustmātes, tātad neko nespēju tur mainīt.

—   Salīdzinot ar mani, jūs esat laimīga. Es savus vārdus dabūju no sava tēva suņa.

—    Tā? Kā tad īsti jūs sauc? Ko nozīmē burti T.H.?

—    Tomass Hsaveriuss.

Viņas smiekli skali atbalsojās klusajās telpās.

—    Atvainojiet, mister Meredis, — meitene sacīja, arvien vēl cīnīdamās ar smiekliem. — Tomiņš Hsaveriņš? Cik mīļi tas skan!

Viņš smaidīdams lūkojās meitenē.

—    Draugi dēvē mani vienkārši par Tomu. Arī jūs varat mani tā saukt.

—   Diemžēl man vēl nav gods būt jūsu draugam, tādēļ jāatsakās no šīs laipnības, — viņa atcirta. — Bet nu man jāiet. Ja vēlaties apcietināt, tad pasteidzieties.

—    Varat iet, bet es jūs pavadīšu līdz mājām.

—    Nē! To es aizliedzu!

Viņas balss skanēja tik enerģiski, ka bija velti pretoties.

Lai mazinātu skarbumu, meitene sniedza tam roku.

—     Bet līdz automašīnai es jūs tomēr pavadīšu, — Merediss tiepās.

—    Lai varētu noklausīties, kādu adresi nosaucu šoferim? Cik briesmīgi jūtas cilvēks, ko dedzina policista ziņkāre!

Viņš uzmeta tai māksloti bargu skatienu.

—    Tātad jūs man neuzticaties?

—    Nē, nemaz, — viņa bezbailīgi atbildēja.

—    Tur jums daļēji taisnība. Tomēr šoreiz apsolu, ka neklausīšos, ko teiksiet šoferim.

—    Un arī nemēģināsiet sekot?

—    Apsolu. Bet ar vienu noteikumu.

—    Es nepaklaujos noteikumiem!

—     Jokus pie malas. Es tikai gribu, lai jūs paziņotu man, ja būšu kādreiz vajadzīgs. Tiešām, Belinda-Mērija, tas jums jāapsola.

—    Mani sauc mis Bertolomeja, — viņa aizrādīja.

—    Kad esmu vajadzīgs, ievietojiet avīzē „Morning Post" sludinājumu, un es tūliņ steigšos pie jums.

Viņa mirkli vilcinājās, bet tad sniedza tam roku.

—    Labi. Es apsolu.

—     Paldies, Belinda-Mērija, — T.H. atbildēja. — Un neaizmirstiet mūsu norunu — ievietojiet sludinājumu avīzē „Morning Post", nozaudēto mantu nodalījumā. Virsraksts: „Mīlais Tom!"

17

Tomass Hsaveriuss Merediss bija cilvēks ar reti gaišu prātu un, neraugoties uz savu jaunību, skaitījās loti gudrs un piedzīvojis ierēdnis. Namu Kedogenskverā policija vēl nebija atstājusi. Merediss bieži ieradās slepkavības istabā, lai tur uz vietas rekonstruētu nozieguma gaitu.

Trīs reizes viņš Manzesa pavadībā apmeklēja Kedogenskvēru un ikreiz bija atgriezies manāmi nemierīgāks. Leksmans savu Nojorkas ceļojumu bija atlicis uz dažām nedēļām un pavadīja šo laiku uz laukiem. Kādu dienu pēc atgriešanās Londonā viņš satika T.H.

—     Šis gadījums sagādā man lielas galvassāpes, — Merediss atzinās. — Vienīgais mierinājums, ka neesmu vienīgais, kam tā klājas. De Meno šīs lietas dēl ieradies šurp no Parīzes, jo tā viņu ļoti interesē. Ņujorkas kriminālpolicijas šefs O'Gredijs tūliņ pārtrauca atvaļinājumu, lai izmēģinātu laimi. Teoriju dučiem, bet izskaidrojuma neviena. Geserkols arvien vēl pazudis bez pēdām, un mums pat nav izdevies atrast aizbēgušo sulaini. Kaut velns visu parautu!

—     Bet tas taču nevar būt tik grūti, — Leksmans piezīmēja, noklausījies drauga sūdzībās.

—    Kādēļ šis Geserkols slēpjas? — Merediss jautāja. — Viņam nav iemesla to darīt. Fišers pats dzirdējis, kā pētnieks vēl durvīs atvadījies no Karas, pieminējis arī kādu čeku, ko tas no grieķa saņēmis. Tomēr līdz šim laikam šāds čeks nekur nav uzrādīts. Tātad Geserkols aizceļoja, pat neizņēmis naudu. Izlasi šo avīzes izgriezumu, un tu sapratīsi, ka es uz visiem laikiem esmu zaudējis cerību šo noslēpumu atrisināt.

Leksmans paņēma izgriezumu un izlasīja:

„Pēc ziņu ievākšanas no „Cyprus" komandas, mums beidzot iespējams sniegt sīkāku informāciju par „City of Argentine" traģēdiju. „Cyprus" uzņēmis nedaudzos pasažierus, kas izglābušies, kuģim avarējot. Tvaikonis vētrā pazaudējis vienu skrūvi un ticis nests uz dienvidiem. Uz Antarktīdas robežas tas 23. decembrī sadūries ar kādu klejojošu leduskalnu un nogrimis, pagūstot nolaist tikai vienu glābšanas laivu, kuras pasažierus uzņēmis „Cyprus". Pārējie kuģa [audis un pasažieri jāuzskata par bojā gājušiem."

Šim ziņojumam sekoja neizglābto pasažieru un jūrnieku saraksts, kurā bija Geserkola vārds.

—   Ja tas tiesa, tad taču Geserkols tovakar nevarēja atrasties Londonā, — Leksmans aizrādīja.

—    Varbūt viņš braucis pavisam ar citu kuģi, — T.H. atteica. — Es jau telegrafēju, tomēr līdz šim nekādu ziņu neesmu saņēmis. Tas laikam tādēļ, ka Geserkols bija savādnieks, kas vienmēr vairījās no citiem ļaudīm. Viņš dažreiz ar nolūku pasūtīja vietu kādā kuģī, bet pats pēc tam brauca ar pavisam citu. Varbūt arī šoreiz viņš nemaz nav bijis uz „City of Argentine".

—   Cik es pazīstu Geserkolu, tad viņš pat mušai nespētu nodarīt pāri, — Leksmans atbildēja. — Viņš pat neēda gaļu.

Otrā dienā Merediss ieradās pie ministra, sagaidīdams rājienu par Karas slepkavības nesekmīgo izmeklēšanu. Tomēr saruna noritēja gluži patīkami.

—   Es aicināju jūs, lai dzirdētu ziņojumu Karas lietā, — ministrs iesāka. — Pie viņa atrastā korespondence pa daļai jau atšifrēta.

Ministrs mirkli klusēja, tad turpināja:

—   Protams, tas, ko es tagad jums teikšu, nedrīkst atstāt iespaidu uz jūsu centību, mister Meredis. Tomēr man jāsaka, ka slepkava šajā gadījumā var cerēt uz vislielāko pretimnākšanu.

—    Par to es nekad neesmu šaubījies, — T.H. piezīmēja.

—        Man nekad vēl nav nācies sastapt tik nekrietnu cilvēku, kāds bijis šis Kara, — ministrs turpināja. — īsts sadists, kas mīlējis nežēlību pašas nežēlības dēļ. Ja šie papīri būtu nākuši mums rokās pirms viņa nāves, būtu iemesls to pakārt daudzo slepkavību dēļ, ko tas savā mūžā pastrādājis, turklāt viena no tām izdarīta tepat, Anglijā.

Merediss uzmeta ministram jautājošu skatienu.

—   Vai atceraties viņa šoferi? — tas turpināja. — Pēc Vasalaro noslepkavošanas tas it kā aizbēga uz Grieķiju.

Merediss pamāja ar galvu.

—   Tā bija Karas izdomāta pasaciņa. Pārmeklējiet Karas bijušo dzīvokli Portsmutstritā un jūs atradīsiet tur nelaimīgā šofera līķi. Bet tas ir tikai viens no Karas daudzajiem upuriem. Albānijā viņa pastrādātās slepkavības nevar saskaitīt pat uz abu roku pirkstiem.

Veselu stundu pēc šīs sarunas T.H. pavadīja, lasīdams atšifrētās vēstules, un, mājup ejot, viņu kratīja drebuli, domājot par tiem šausmu darbiem, ko šis grieķis pastrādājis. Mājā Merediss ielūkojās laikrakstos. Bez cerībām viņš iemeta skatienu arī sludinājumu daļā. Pēkšņi satrūkās, jo acīs iekrita īss sludinājums:

„Tom H. Steidzami. Merblārčā astoņos."

Viņš ielūkojas pulkstenī. Bija palikušas piecas minūtes. Steigā noskrējis lejā un ielēcis taksometrā, T.H. lika trakā ātrumā braukt uz norādīto vietu. Jau iztālēm viņš saskatīja tur gaidošo meiteni, kas ar vieglu kustību uzaicināja sekot. Beisveterrodā viņš to panāca.

—    Ja nemaldos, man seko, — meitene čukstēja. — Lūdzu, pasauciet kādu auto.

Kad mašīna bija sasniegusi Finsbirija parku, viņa beidzot sāka izkratīt sirdi.

—    Man ir nepatikšanas, mister Meredis, un es nezinu, pie kā lai griežos.

—    Varbūt jums vajadzīga nauda?

—     Nē, tās man pašai ir diezgan. Izlasiet šo vēstuli un jūs sapratīsit, kas mani nomāc.

Viņa izņēma no rokas somiņas papīra lapiņu.

„Es gan nezinu, kas jūs esat, bet jūs meklē policija. Es jūs nenodos cien jkdz. bet man dikti vajag trīsdesmit mārciņ un ja jūs to naudu man iedos es vairāk pie jums nenāks. Cien. jkdz.

noliekat to naudu āra puse uz logu kur jūs guļat un tur es to atradīšu! Ja ne tad pati saprotat, man nepatīk draudēt, bet es neko nevar jo man vajag naudu.

Jūsu Draugs.''

—    Kad to saņēmāt? — Merediss jautāja.

—   Šorīt. Un tūliņ ievietoju sludinājumu, jo zināju, ka jūs man palīdzēsiet.

Šāda uzticība pildīja T.H. ar prieku.

—   Tur nevajadzēs daudz pūlu, lai palīdzētu jums izkļūt no šā slazda. Tikai nu gan jums jāpasaka, kur dzīvojat, lai gadījumā, ja izspiedējs ierastos pēc naudas, varu…

—    Savu adresi es tomēr nedrīkstu teikt, — viņa atbildēja. — Es protu cienīt jūsu palīdzību, bet savu adresi pagaidām tiešām nevaru jums teikt. Man ir svarīgs iemesls. Es nerūpējos par sevi, bet gan par kādu citu, kura dzīvība atkarīga no manas klusēšanas.

—   Ak, tā, — Merediss īsi piezīmēja. — Un kā sauc to laimīgo, kas bauda jūsu labvēlību?

—    Arī to nevaru sacīt.

Viņš vairs nejautāja. Klusumu pārtrauca viņa:

—    Tas nav tā, kā jūs esat iedomājies.

Merediss uzmeta tai starojošu skatienu.

—    Par precēšanos nevar būt ne runas, — viņa sacīja, nemaz neiedomādamās, ka pavadonis par to nemaz nav ieminējies.

—    Par to es nekad neesmu šaubījies.

—    Nē, to jūs esat gan darījis.

—    Lai tas pagaidām paliek, — inspektors sacīja, cieši apņemdamies pie pirmās izdevības atgriezties pie šā temata. — Kā lai es tagad jums palīdzu?

—    Man vajadzīgs padoms. Vai jūs ieteiktu nolikt naudu tajā vietā, kur izspiedējs prasa?

—     Protams, nē. Nākotnē jūs vairs netiktu no tā puiša vaļā. Nesaprotu, kādēļ negribat atgriezties mājās? Pret jums nav ne vismazāko aizdomu.

—    Pagaidām tas nav iespējams. Vispirms man jāpaveic kāds steidzamāks darbs.

—    Bet kādēļ jūs negribat pateikt savu adresi?

—   Ja tūliņ nepaliksiet mierā, es izkāpšu! — viņa piedraudēja.

—    Pie velna, kā tad lai es jums palīdzu?

Vioš atgāzās sēdeklī, apņēmās ļaut tai pašai izteikt priekšlikumus. Ilgi gaidīt nenācās.

—    Man liekas, jūs smejaties par mani, — viņa to apsūdzēja.

—    Kā jums nāk prātā šādas domas?

—   Vienkārši tādēļ, ka nupat arī es pati izmantoju šeit valdošo tumsu, lai parādītu jums mēli, — viņa atzinās, un šoferis brīnījās

par smieklu dārdiem, kas pārskanēja motora rūkoņu.

# * *

Tajā pašā naktī ap pulksten divpadsmitiem garā mētelī ģērbies vīrietis uzmanīgi zagās caur priekšpilsētas nama dārzu. Taustīdamies gar sētas mūri, viņš'beidzot nokļuva līdz vienam no pirmā stāva logiem. Ievingrinātie pirksti slīdēja pār palodzi, kur tie sataustīja mazu papīra vīstoklīti. Tikpat uzmanīgi viņš atgriezās uz ielas, kur biedrs to gaidīja zem kādas laternas.

—    Vai izspļāva? — gaidītājs uztraukts jautāja.

—   Vīstoklītis bija. Kas tajā iekšā — vēl nezinu, — atnākušais norūca.

Viņš atplēsa aploksni un izlasīja uzrakstīto.

—     Viņa vēl neesot varējusi naudu sagādāt. Uzaicina mani atnākt rīt pulksten sešos Oksfordas un Redžentstrītas stūrī.

—    Un kā viņa domā tevi pazīt?

—    Pēc salocītas avīzes, kas jātur rokā.

—    Tas ir slazds.

No dārza iznākušais cilvēks nicīgi iesmējās.

—   To nu gan viņa neiedrošināsies. Galvoju, ka vismaz pāris simtu mārciņu es noplēsīšu.

Otrā dienā pulksten sešos cilvēks tumšajā mētelī stāvēja Oksfordas un Redžentstrītas stūrī. Rokā viņam bija avīze. īsi pēc pulksten sešiem viņš ieraudzīja nākam meiteni. Tomēr tā neapstājās un nenodeva viņam gaidīto naudu, bet gan, salti smaidīdama, pagāja garām. Cilvēks ar avīzi gribēja sekot, kad pēkšņi kāds cieši satvēra tā elkoni.

—    Man taču gods runāt ar misteru Fišeru? — pieklājīga balss jautāja.

Uzrunātais domīgi atskatījās, tad nopūzdamies sacīja:

—    Noķerts!

Dažas minūtes vēlāk apcietinātais jau stāvēja Meredisa priekšā, kas to draudzīgi apsveica:

—    Nu, mans mīļais Fišer, kā jums labi klājas?

Karas bijušais sulainis pazemīgi smaidīja.

—  Jūs jokojat, mister Meredis. Tātad tā jaunā dāma mani tomēr nodevusi?

—     Nē, — T.H. atbildēja, — to jūs pats izdarījāt. Jūs varat sagrozīt rokrakstu, cik gribat, varat ielaist vai cik kļūdu, bet tomēr… Ja jūs turpmāk kādreiz rakstāt vēstules, tad neaizmirstiet uzvilkt cimdus vai vismaz nomazgāt rokas.

—    Nomazgāt rokas? — Fišers atkārtoja.

—    Jā, jo citādi jūsu pirkstu nospiedumi ir pārāk skaidri.

—     Par ko tad īsti es esmu apcietināts? — Fišers nevainīgi jautāja.

—   Par to, ka jūs neklausījāt policijas uzaicinājumam pieteikties. Jūs taču atrodaties policijas uzraudzībā, un jums jāzina savi pienākumi. Turklāt…

—    Tad jau nemaz nav tik ļauni,— Fišers atviegloti nopūtās. — Par to es nedabūšu vairāk kā gadu. Vai piesiesiet man arī šo lietu? — viņš pamāja uz vēstuli, kas gulēja Meredisa priekšā uz galda.

—    Pagaidām nē, — T.H. viņu mierināja. — Bet tagad pastāstiet, kas jums zināms par sava bijušā kunga noslepkavošanu?

—    Pilnīgi nekas, Ser. Es visu vakaru nosēdēju virtuvē…

—    Atskaitot stundas ceturksni,, — Merediss viņu pārtrauca.

—  Jā, bet tad es izgāju uz ielas, kur man bija norunāta satikšanās ar kādu draugu.

—   Laikam ar to pašu, kas piedalījās arī šajā izspiešanas mēģinājumā, ko?

—   Jā, ser. Mums bija padomā kāda prāvāka lieta. Ja apsolat, ka tikšu cauri ar veselu ādu, es visu izstāstīšu.

—    Un kurš tad būtu bijis upuris? — Merediss jautāja.

—    Misters Kara, ser. '

—    Nu, šaujiet vaļā!

Fišera stāsts nebija garš. Cietumā viņš iepazinies ar savu nākamo biedru, un abi norunājuši apzagt Karu, cerēdami gūt bagātu laupījumu. Tad neparedzēts gadījums izjaucis plānu. T.H. vienaldzīgi noklausījās šajā ikdienišķajā stāstā. Tikai, kad Fišers sāka runāt par slepkavības vakara notikumiem, tas kļuva uzmanīgs.

—    Un tad atnāca misters Geserkols, — Fišers turpināja savu stāstu. — Tā kā misters Kara jau iepriekš bija devis rīkojumu, es tūliņ uzvedu apmeklētāju augšā. Pats atgriezos lejā, kur visu laiku uzturējos vestibilā. Dzirdēdams misteru Geserkolu durvīs atvadāmies no kunga, es gāju pretī, lai pavadītu to līdz izejai.

—    Vai dzirdējāt arī sava kunga balsi? — T.H. apjautājās.

—    Man liekas gan, — Fišers atbildēja. — Katrā ziņā misters Geserkols nonāca lejā lieliskā garastāvoklī.

—    Apmeklētājs bija vecs vai jauns?

—    Vecs, ser. Pusmūža — varbūt kādus četrdesmit četrus gadus…

—    Vai jums kaut kas sevišķi dūrās acīs?

—    Nē, nekas… Tomēr… viņam bija viena mākslīga roka.

—    Kreisā vai labā?

—    Kreisā.

—    Vai jūs to noteikti zināt?

—    Varu apzvērēt, ka kreisās rokas vietā bija protēze.

—    Labi. Turpiniet.

—    Misters Geserkols nokāpa lejā un aizgāja. Pēc tam neesmu to vairs redzējis. Kad jūs pēc slepkavības atklāšanas nosūtījāt mani lejā, es ieraudzīju uz galda vēstuli, kuras vēl neilgi pirms tam tur noteikti nebija. Tā bija adresēta man.

Viņš mirkli klusēja, tad turpināja:

—    Satrūkos, jo nespēju saprast, kā vēstule tur nokļuvusi. Es to atplēsu un trīcēdams izlasīju nedaudzos vārdus.

—    Un kā tie skanēja?

—    Savu mūžu to neaizmirsīšu, ser. Uzrunas vietā „A.C. 274".

—    Vai zināt, ko šis šifrs nozīmē?

—    Jā, ser. Tas bija mans cietumnieka numurs Dartmūrā.

—    Nu, un vēstules saturs?

—    Taisies ka pazūdi, cik ātri vien vari!

Varēja redzēt, ka, šos vārdus atkārtojot, Fišeram vēl tagad drebuļi skrēja pār muguru. Tad viņš turpināja.

—        Nevarēju iedomāties, kas vēstuli nolicis. Katrā ziņā kāds bija mani pazinis. Es steidzos izgaist. Nejauši satiku mistera Karas sekretāri mis Hollandu. Es vēl nezināju, ka viņas īstais vārds ir Bertolomeja, — un sekoju tai līdz dzīvoklim. Tas bija tovakar, kad ari jūs tur bijāt.

Merediss juta, ka nosarkst.

—    Vai jums būtu vēl kas sakāms? — viņš jautāja, lai slēptu mulsumu.

—    Nē, ser.

* * *

—    Es gribēju jums vēl ko jautāt, — meitene sacīja, otrā rītā satikdama Meredisu Grlnparkā.

—    ja jūs gribat zināt, vai esmu jums sekojis, lai atklātu, kur dzīvojat — tad atļaujiet man neatbildēt uz šo jautājumu.

Bridi viņi klusēdami soļoja līdzās.

—    Jūsu tēvs atkal ir Londonā, — T.H. atsāka. — Viņš loti vēlas jūs redzēt.

—    Ceru, ka nebūsiet izpļāpājis viņam!

—   Pats par sevi saprotams, ka es to darīju. Es saaicināju visus Londonas žurnālistus un sīki izstāstīju par jums.

—   jums tiešām ir visas kristīgo mocekļu īpašības, — BelindaMērija ironiski pasmaidīja.

—     Manis dēl varat nomest mani, nabaga tārpu, pilēm par barību, — viņš drūmi atteica.

—   Jūs esat eņģelis! Kā gan jums trūkst? Jums taču ir viss, ko cilvēks var vēlēties, un tomēr jūs esat tik sliktā garastāvoklī.

—    Hā, hā! — atbildes vietā viņš iesmējās.

—   Vai tad man nav taisnība? Jums ir labi atalgota vieta, sieva un bērni, ko mīlat…

Viņš palika stāvam kā pārakmeņojies.

—    Ko es mīlu?

—    Sievu un bērnus. Jūs taču esat precējies, vai nav tiesa?

—    Mājas dzīvi jūs aprakstījāt diezgan precīzi, tikai attiecībā uz bērnu skaitu maldījāties, — Merediss sacīja, un neviens vaibsts viņa sejā nepakustējās.

—    Tātad man tomēr taisnība — jūs esat precējies?

—    Vai tad jūs to vēl nezinājāt?

Viņa ar grūtībām apspieda elsas.

—    Neesmu interesējusies par jūsu ģimenes stāvokli, jo man par to nav nekādas daļas. Ceru, ka esat laimīgs.

—    Pilnīgi, — viņš apmierināts atbildēja. — Apmeklējiet taču mani kādu svētdienas pēcpusdienu.

Merediss uzmeta meitenei slepenu skatienu. Viņš varēja apzvērēt, ka redzēja tās acis asaras.

—    Vai jūs dusmojaties uz mani?

—    Nebūt. Par ko gan?

—    Jūs taču neticat tām blēņām, ko nupat samuldēju?

—    Neesmu par to domājusi, jo man pilnīgi vienalga, vai jūs esat precējies vai ne. Jūs bijāt labs pret mani.

—    Vai jūs esat precējusies? — T.H. jautāja.

Viņa uzmeta tam pārsteigumā sastingušu skatienu.

—     Protams. Ja mans tagadējais virs nomirs, jūs būsiet jau ceturtais.

Nākamajā acumirkli viņai bija pilnas rokas darba, atgaiņājoties no apskāvieniem. Neraugoties uz kāda veca dārza sarga aizrādījumiem un kāda zēna piezīmēm, viņš skūpstīja meiteni atkal

un atkal.

* * *

—     Belinda-Mērija, mana mīļotā, — T.H. atvadījās no savas līgavas, — tagad tu taču atstāsi savu dzīvokli un atgriezīsies Portlendas laukumā. Jā, es zinu, tūlīt tu vēl nevari to darīt, jo tev ir kāds, par kuru rūpējies! Es pat varu iedomāties, kas tas ir.

—    Kas tad?

—    Tava māte.

—   Mans Dievs, Tom, — tu taču nedomā, ka es turētu pie sevis māti.

—    Tad tu esi nepateicīgs bērns.

18

T.H. pievērsās uz galda gulošajiem dokumentiem un sāka tos lasīt. Šo darbu viņš pārtrauca tikai tad, kad pie durvīm atskanēja klauvēšana un istabā ienāca viņa līgava.

—    Es labprāt gribētu tev kaut ko pastāstīt, Tom, bet nedrīkstu, — viņa iesāka.

—    Un tas ir tava apmeklējuma iemesls? — T.H. jautāja.

—   Tiešām, Tom, tas ir kaut kas jauks, un tu par to priecātos.

—    Es pakāršos aiz ziņkāres, — viņš piedraudēja.

—     Nesmejies, degu nepacietībā tev to pateikt, bet… Tu droši vien priecātos. Ja tu zinātu, ko es zinu, tu no pārsteiguma dabūtu sirdstrieku.

—    Nu, un kas tad tev sakāms?

—    Nekas.

—    Bet kādēļ iesāki par to runāt?

—   Tikai tādēļ, lai tu redzētu, ka jūs vīrieši, tomēr nezināt visu.

—            Mans Dievs! — Merediss ievaidējās. — Mērij, tu esi brīnumbērns!

—    Par ko tu domāji, kad ienācu? — viņa pēc brītiņa jautāja.

—              Par Džonu Leksmanu. Es tev stāstīju par viņu, atceries? Viņš aizceļo uz Ameriku, bet pirms tam nodomājis noturēt kādu priekšlasījumu.

—    Priekšlasījumu? Par ko tad?

—    Viņa izvēlētais temats ir tas, kas mani dara domīgu.

—            Nāc, iesim pusdienās, — līgava to pārtrauca. — Ēdot varēsim turpināt sarunu.

19

Neviens neticēs, bet Londonas grāvju tīrītājs bija par iemeslu tam, kāpēc Britānijas konsuls Duracā kādu rītu nedabūja kārtīgi izgulēties. Un tomēr tas tā bija. Lai izpildītu to, ko valdība no viņa prasīja, konsulam nācās celties jau agrā rītā un ievākt ziņas visā valstī, neskaitāmos tirgos, jo Albānijā bija simtiem cilvēku, kuri saucās Huseins. Uztraukuma cēlonis bija kāds grāvju tīrītājs, kas Londonā pašreiz sēdēja savā dzīvoklī un, tēju dzerdams, teica sievai:

—   Nebrīnies, ja kādu dienu mani uzaicinās tiesā par liecinieku.

—             Augstais Dievs, Džo! — sieva bailēs iesaucās. — Kas tad noticis?

Dūmu mutuļus pūzdams, strādnieks sāka stāstīt, kā pagājušā naktī tīrījis noteku Viktorijstritā un ko tur atradis.

Tajā pašā laikā T.H. savā kabinetā nepacietīgi gaidīja atbildes telegrammu no Albānijas. Beidzot, veļā nakti, tā pienāca:

„Huseins, ievērojams tirgotājs, pirms dažām dienām aizceļojis uz Itāliju. Turpmākais ceja mērķis Parīze, kur atrodas Rue de l'Opera, firmā Teokrits. Vicekonsulāts Duracā."

Pusstundu vēlāk Merediss jau runāja pa telefonu ar Skotlendjarda pārstāvi Parīzē. Pulksten astoņos vakarā T.H. kabinetā ieradās Parīzes policijas aģents ar ziņojumu.

—    Ievediet šo kungu, — Merediss sacīja.

Istabā ienāca gadus piecdesmit vecs, slaids cilvēks, kas bija ģērbies frakā.

—    Vai runājat franciski? — T.H. jautāja.

Svešinieks pamāja ar galvu.

—   Ceru, ka mans Parīzes aģents jau būs paziņojis jums, kāda iemesla dēl esmu ataicinājis, — Merediss turpināja. — Man vajadzīgas dažas ziņas, lai noskaidrotu kādu Londonā pastrādātu noziegumu. Jums ir garantēta pilnīga neaizskaramība. Liecība, lai kāda tā ari botu, nekādā gadījumā nevar jums kaitēt.

—    Vienmēr esmu labi sapraties ar angļiem un amerikāņiem. Tādē| priecāšos, ja varēšu jums pakalpot.

Merediss piecēlās un paņēma no grāmatu plaukta mazu vīstoklīti. Nenolaizdams acis no turka sejas, viņš lēnām atraisīja iesaiņojumu. Rokā iemirdzējās nazis, kura garais, šaurais asmenis bija norūsējis un pārklāts ar brūniem traipiem.

—    Ja nemaldos, tas ir jūsu īpašums, Husein.

Turks vērīgi aplūkoja nazi, tad pasniedza to atpakaļ Meredisam.

—    Tas ir mans nazis, — viņš teica.

T.H. pasmaidīja.

—    Jūs taču zināt, ka tajā iegravēts jūsu vārds?

Turks piekrizdams palocījās. Svešinieks neizrādīja ne mazāko pārsteigumu.

—     Ar šo nazi, — T.H. turpināja, — Londonā pastrādāta slepkavība.

—    Mūsu likteņus nosaka Dievs. Es zinu, ka lielpilsētās bieži notiek tamlīdzīgi noziegumi.

—    Bet… tas taču ir jūsu duncis! — T.H. atgādināja.

—   Tomēr mana roka, efendij, nozieguma pastrādāšanas laikā bija kopā ar mani Duracā, — Huseins atbildēja. — Tātad liktenis tomēr beidzot piemeklējis „melno čigānu"!

—    Melno čigānu? — T.H pārsteigts atkārtoja.

—    Grieķi, kas saucās par Karu, — turks paskaidroja. — Tas bija ļauns cilvēks.

—    Kā jūs zināt, ka nogalināts Kara? — vioš iesaucās.

Bet Huseins nebija samulsināms.

—    Vai tad avīzes pat to nerakstīja? f

—    Jums taisnība. Es nezināju, ka jūs lasāt angļu laikrakstus, Husein efendij.

—     Neesmu neko lasījis,— turks vēsi paskaidroja. — Tikai nupat, ieraugot šo nazi, sapratu, — Kara ir saoēmis savu algu.

—   Nazis tika atrasts kādā novadgrāvī, acīmredzot slepkava pats to tur iemetis. Ja jau jūs atzīstat, efendij, ka līdz šim neko neesat dzirdējis par Karas nāvi, tad jums jāatceras, kam iedevāt šo nazi.

Turks pacēla rokas.

—   Viens no gudrākajiem izteicieniem Korānā skan: „Laundarim jākrīt no labā rokas, nāvi viņam būs saoemt no mieru mīloša šķēpa". Visā mūžā es neesmu izdarījis neko tādu, no kā man būtu jākaunas. Stāv rakstīts: „Ierocis ir kara kalps, bet kalps klusē, kad to iztaujā par vioa kunga darbiem." Šis ierocis bija tā vīra kalps, kas nogalināja Karu. Bet tas ir gudrs kalps un tādēļ klusēs.

T.H iesmējās, apzinādamies savu bezspēcību.

—    Es biju cerējis… baidījies, — vioš tikko sadzirdami piebilda, — ka jūs sniegsiet man vajadzīgās zioas. Es nevaru un negribu jūs piespiest, efendij.

Pēc tam inspektors devās satikties ar Belindu-Mēriju.

—   Kur Leksmans noturēs savu priekšlasījumu? — vioa jautāja, sasveicinājusies ar līgavaini.

—    Nezinu. Mani vairāk interesē temats.

Meitene uzmeta tam jautājošu skatienu.

—    Priekšlasījums domāts Remingtona Karas noslepkavošanas apcerei un noslēpuma atrisināšanai. Leksmans ir vienīgais, kas to varbūt spēj. Kaut savus romānus tas raksta no zila gaisa, tomēr no vioa būtu varējis iznākt nepārspējams kriminālists. Priekšlasījums būs slēgts. Aicināti vienīgi civilizēto zemju policiju prezidenti. Ņujorkas policijas priekšnieks O'Gredijs jau ieradies. Krievi sūta savu gudrāko galvu. Leksmans grib ne vien aprakstīt notikumu gaitu, bet uzrādīt arī slepkavu… nosaukt tā vārdu.

Belinda-Mērija, kas klusēdama bija klausījusies, tagad strauji satvēra līgavaiņa roku.

—   Tev jāpanāk, lai Leksmans notur lekciju manā namā. Tom, tev tas jāizdara!

—    Portlendas laukumā?

—    Nē, man ir pašai savs nams, kuru esmu noīrējusi.

—    Kādēļ?

—    Nejautā, dārgais.

Merediss nopietni ielūkojās meitenei acīs.

—    Es tūliņ pat rakstīšu Džonam, — viņš apsolīja.

Saņēmis vēstuli, Leksmans piezvanīja.

—     Man gan labāk būtu patikusi kāda vieta ārpus Londonas, — viņš teica, — tomēr esmu loti pateicīgs miss Bertolomejai un ar prieku pieņemu viņas laipno piedāvājumu. Lūdzu, uzaicini arī viņu. Apsolu, ka mans priekšlasījums nebūs garlaicīgs.

Tādējādi Belinda-Mērija guva iespēju noklausīties vissensacionālākās slepkavības atrisinājumu.

20

Istaba, kur vajadzēja notikt priekšlasījumam, bija tik plaša, ka tajā varēja novietoties slavenie viesi no visām pasaules malām. Pašreiz viņi sēdēja pie kamīna un sarunājās. Belindai-Mērijai ienākot, kungi piecēlās. Šajā acumirklī ieradās arī Leksmans. Viņš izskatījās novārdzis, tomēr jautri sveica sapulcējušos. Tad viņš nolika sev priekšā dažas sīki aprakstītas papīra lapas.

21

—    Jūs zināt, godātās dāmas un kungi, ka esmu daudzu kriminālromānu autors. Pēc maniem ieskatiem, šie romāni tikai tādēļ atraduši publikas piekrišanu, ka tajos iztirzātie, fiktīvie kriminālie gadījumi aprakstīti loģiskā, saprotamā veidā, atrisinājums paliek noslēpums līdz pašām grāmatas beigām. Vairākkārt nācies dzirdēt atzinumu, ka es protot dzīvi iejusties savos varoņos, loģiskā kārtā izsekojot viņu pārdzīvojumus un gaitas. Šis apstāklis vedina mani mēģināt rekonstruēt un attēlot ari tā cilvēka rīcību un domu gaitu, kas noslepkavojis grieķi Remingtonu Karu. Lielākā dala klātesošo zina, kāds cilvēks bijis Kara. Tāpēc liktenis to sodījis pelnīti. Viņš bija visīstākais egoists, kas klausīja tikai savām dziņām — visa dzīve tam bija veltīta trakojošām asiņu kaislībām.

Tad runātājs pieminēja Vasalaro nonāvēšanas apstākļus.

—   Tagad es zinu, kādēļ un par ko šim augļotājam bija jāmirst. Ziemassvētkos kāds nezināms cienītājs man atsūtīja dāvanai revolveri. Šis nepazlstamis bija Kara, kas jau trīs mēnešus iepriekš bija izdomājis atbrīvoties no viņam nevēlamā Vasalaro. Ja toreiz, briesmīgā notikuma vakarā, es būtu ieroci ieslēdzis vietā, kur neviens nevar tam piekļūt, — viss Karas plāns izjuktu. Kā zināms, draudu vēstuli saņēmu brīdī, kad Kara viesojās pie manis. Turklāt tas bija viņš, kas pierunāja mani izlietot nepielādēto revolveri augļotāja iebiedēšanai. Kamēr es izgāju sameklēt grieķa šoferi, Kara atgriezās manā istabā, kur pielādēja ieroci. Viņš paļāvās uz to, ka neiedomāšos revolveri vēlreiz pārbaudīt. Kas tonakt notika, jums ir zināms.

Tālāk viņš pieminēja savu arestu, nopratināšanu, tiesas sēdi un spriedumu. Attēloja dzīvi Dartmūrā. Tad nonāca līdz bēgšanas rītam.

—    Kara pirmais dabūja zināt par manu apžēlošanu. Tomēr viņa atriebības kāre vēl nebija remdināta, jo es varēju par savu saukt to, pēc kā tas tik loti tiecās — Greisu. Pa to laiku, kamēr smaku Dartmūrā, viņš bija izdomājis izsmalcinātu sistēmu manas sievas dvēseliskai spīdzināšanai.

Rakstnieks pārtrauca stāstu, lai pievērstos T.H. Meredisam.

—    Tu nezini, draugs, ka mēnesi pēc manas notiesāšanas pie Greisas ieradās kāds cilvēks, kas teicies nupat izlaists no Dartmūras, kur esot bijis kopā ar mani un redzējis, kādu iespaidu uz mani atstājot dzīve cietumā. Es esot' kļuvis slims un gandrīz ārprātīgs. Vārdu sakot, tika darīts viss. Karas nodoms bija — atriebties manai sievai, satriekt un nomocīt viņu. Dabūjis zināt par manu apžēlošanu, viņš tūliņ izdomāja jaunu plānu. Šā plana īstenošanai tam atlika vairs tikai divas dienas. Caur saviem aģentiem Kara atrada cietumsargu, kas lāvās uzpirkties. Grieķis nopirka jaunu lidmašīnu un, būdams lielisks lidotājs, noteiktā laikā pats ar to devās uz Devonšīru, kur nolaidās tuksnešainā klajumā. Kā notika mana bēgšana — jūs zināt. Tādēļ turpināšu savu stāstu no tā brīža, kad uzkāpu uz Karas jahtas klāja. Nokļuvis tur, es tūliņ jautāju pēc savas sievas. Vēlāk ieradās kāds kalpotājs, kas aizveda mani salonā, kur Greisa jau gaidīja. Sākumā viņa bija izturējusies pret Karas plānu ar neuzticību, tomēr beidzot ļāvusies sevi pārliecināt. Tomēr viņa bija atteikusies kāpt jahtā, iekams es nebūšu tur ieradies. Tikai, kad redzējusi mūs atlidojam, tā sēdusies Karas motorlaivā, lai steigtos pie manis. Kā bērni mēs priecājāmies par savu atkalredzēšanos. Beidzot mūsu jahta laimīgi sasniedza Duracas ostu. Lai Britānijas konsuls mūs nepazītu, mēs ar Greisu, klausot Karas padomam, pārģērbāmies par turkiem. Karas īpašums atrodas kādus divdesmit kilometrus no Duracas. Turp ved slikti ce|i pa mežonīgu tuksnešainu apgabalu. Pils atrodas augstā, stāvā klintī, kas paceļas virs jūras. Stratēģiskais stāvoklis loti izdevīgs, jo uz pili veda tikai divas, viegli aizstāvamas takas. Skipetārieši, citkārt asinskāri un nežēlīgi ļaudis, bija savam kungam uzticami. Viņa aģenti laiku pa laikam noorganizēja sacelšanos, kas šiem ļaudīm ir tikpat nepieciešams kā dienišķā maize. Mauru stilā celtais nams bija iekārtots grezni un ērti — plašas, vēsas istabas, pagalmi ar strūklakām, dārzi ar ēnainām lapenēm. Neskaitāmi kalpotāji gaidīja vismazāko kunga mājienu, lai tūliņ steigtos izpildīt viņa vēlēšanos. Kara pats ieveda mūs savā darbistabā, Tā bija plaša telpa. Šeit man jāatzīmē, ka ceļojuma laikā Kara izturējās pret Greisu un mani visaugstākā mērā laipni, ne reizes nemēģinādams kļūt uzmācīgs. Kolīdz bijām iegājuši darbistabā, viņš draudzīgi teica: — Varbūt vēlaties aplūkot savas istabas? — Es piekritu. Ienāca kāds albāņu kalpotājs, īsts milzis. Kara pateica tam dažus vārdus. — Mans kalpotājs jūs pavadīs, mister Leksman. — Es sekoju albānim. Bet, tiklīdz durvis aizvērās, man uzbruka četri viri, nogāza gar zemi un acumirklī sasēja. Tikai tad es sāku nojaust patiesību, un manī pamodās bažas par Greisu, viņas turpmāko likteni. Es saņēmu visus spēkus un mēģināju atbrīvoties, bet biju spiests padoties pārspēkam. Albāņi iznesa mani cauri kādai ejai, atvēra durvis un iemeta pilnīgi tukšā telpā. Pusstundu vēlāk tie paši kalpi atkal ienāca pie manis. Šoreiz vious pavadīja kāds vīrs, vārdā Salvolio. Tas runāja angliski un pavēlēja izturēties mierīgi. Tad vioi ieveda mani atpakaļ Karas darbistabā. Vioš sēdēja atzveltnes krēslā un omulīgi smēķēja cigareti. Vioam iepretim, arvien vēl turcietes tērpā, stāvēja Greisa. Ar prieku redzēju, ka vioa nebija saistīta. Grieķis uzrunāja mani savā ienīstajā, saltajā balsī:

—    Jūs šeit atrodaties manā varā, bet man jums kaut kas jāizstāsta, kas sagādās zināmu vilšanos. — Vioš pateica man par manu apžēlošanu. — Ievērojot pūles, — vioš ņirdzīgi turpināja, — ko man maksāja jūsu atvešana šurp, neoemiet ļaunā, ka jūtas pret jums nav visai draudzīgas. Jums jāzina, ka visam, ko esmu darījis, ir tikai viens vienīgs mērķis — padarīt jums un jūsu sievai dzīvi tik neciešamu, cik vien tas iespējams. Redzu — domājat, ka esmu nolēmis pievienot jūsu sievu savam harēmam. Maldāties! Kara nekad neoem to, kas citam palicis pāri. Mana atriebība vērsīsies ne vien pret jums, bet arī pret jūsu sievu, un tā izpaudīsies tā, ka pat jūsu trakākā fantāzija to nespēj iedomāties.

Es neatbildēju. Kara uzrunāja Greisu:

—    Šķiet, jūs mīlat savu viru. Tagad jums būs laba izdevība pierādīt to. Ko jūs teiksiet, kad vioš tiks sists un pazemots tā, ka vienīgi lops spētu to izturēt? Ne jums, ne vioam nekad vairs nenāksies izbaudīt mieru un dzīves prieku. No šā mirkļa sākot, jūs abi esat vergi.

Vioš sasita plaukstas. Pēc šā notikuma es redzēju Greisu vēl tikai vienīgu reizi. Mani ieveda kādā klintī izcirstā pagrabā. Tur pieāķēja un atstāja vienu. Reizi dienā sargs atnesa gabalu kazas gaļas un trauku ar ūdeni. Ik nedēļas mani apmeklēja Kara, atnesdams līdzi saliekamu soliou. Aizsmēķējis cigareti, vioš, bridi klusēdams, vērās manī, tad sāka stāstīt… Mans Dievs, kas viss man tur nebija jādzird! Kā vioš mani mocīja ar saviem vārdiem! Cik gleznaini viņš aprakstīja visas šausmas, kādas nācās pārciest Greisai! Es zaudēju prātu no niknuma. Vairākkārt metos tam virsū, bet ķēde atrāva atpakaļ. Reiz vioš bija paņēmis līdzi kādu kalpu un lika tam mani pērt, tomēr tas viņu neapmierināja. Es klusēdams pacietu sitienus. Turpmāk viņš vairs nemēģināja to atkārtot. Kara redzēja, ka ar fiziskām ciešanām mani nespēj sāpināt. Tādēļ nosprieda ķerties pie citiem līdzekļiem. Greisa tika iesēdināta laivā un vesta jūrā. Pa cietuma logu es varēju to novērot. Tur mana sieva tika pērta ar to pašu pātagu. Visbargākā ziemā mani ik dienas veda mežā un lika lasīt žagarus kurināšanai. Tas netika darīts tādēļ, ka trūktu malkas. Karam šķita — mans pagrabs neesot pietiekami auksts. Toziem Karu vairs neredzēju. Viņš laikam bija aizceļojis uz Angliju. Kad atgriezās, tas bija kļuvis līdzīgs niknam zvēram. Nu tas nāca ik dienas. Visbiežāk pēcpusdienās. Tad, kādu nakti pamodies, redzēju viņu stāvam pie manas gultas ar aizdegtu laternu rokā.

—   Diemžēl man jums jāsaka, Leksman, — viņš teica, — esmu maldījies attiecībā uz jūsu sievu. Viņa ir tuvu nāvei.

Es neatbildēju.

—    Liku atvest no Duracas ārstu, — viņš turpināja, — jo nevēlējos, lai tā tik drīz izspruktu no maniem nagiem. Šodien viņa vismaz trīs reizes prasīja pēc jums.

—    Kara, — sacīju, — ko gan mana sieva jums nodarījusi, ka jūs viņu tik necilvēcīgi mokāt?

—    Ko viņa man nodarījusi? Viņa pazemoja mani manis paša priekšā. Līdz tam neviena sieviete vēl nebija mani atraidījusi. Viņa panāca to, ka es sāku šaubīties pats par sevi. Es varētu kļūt par šīs zemes karali! — viņš iesaucās. — Vai zināt, ko tas nozīmē? Tikai tad es atgūšu zaudēto enerģiju, kad būšu novedis to līdz ārprātam, kad būšu saplosījis miesu un saminis dvēseli.

Viņš aizgāja. Dažas dienas pēc apmeklējuma tas atsūtīja ziņu par Greisas nāvi.

Leksmans piecēlās no krēsla. Galvu nodūris, viņš sāka staigāt šurpu turpu.

—   Kopš tā mirkļa es dzīvoju ar vienu vienīgu mērķi — atriebt! Sodīt Remingtonu Karu — tas bija kļuvis manas dzīves mērķis. Manas dāmas un kungi! Es esmu sasniedzis šo mērķi. Es nogalināju Karu!

Dūrēs sažņaugtām rokām Leksmans sita sev pa krūtīm.

—    Es biju tas, kas viņu sodīja! Es tovakar nonāvēju Karu!

Iestājās baiga klusuma pilnas minūtes. Beidzot Leksmans atsāka runāt:

—    Kā jau minēju, par cietumsargu Kara bija iecēlis Salvolio. Tas bija no Itālijas cietuma izbēdzis noziedznieks — vislielākais neģēlis pasaulē. Manu acu priekšā reiz viņš nodūra citu kalpotāju, kas bija atnesis man vairāk maizes, nekā pienācās. Pēc Karas aizceļošanas Salvolio šķita, ka pienācis laiks izpriecāties pēc sirds patikas. Gandrīz ik dienas viņš ieaicināja pie sevis Duracas meitenes, un orģijām nebija gala. Vienvakar svētki turpinājās ilgāk nekā citkārt. Jau ausa rīts, kad atvērās smagās durvis. Tas bija Salvolio, kas nāca mani aplūkot. Viņš bija galīgi piedzēries. Viņu pavadīja kāda dejotāja, kurai tas acīmredzot bija nodomājis izrādīt savu varu. Meitene sākumā baidījās, gribēja aizbēgt. Salvolio tikai ar pūlēm atturēja. Viņš ievilka to manā kamerā un, izvilcis nazi, nostājās draudošā pozā. Pēkšņi viņš ar savu apkalto zābaku iespēra man pa vēderu. Es paliku stāvam, neizrādīdams dusmas, jo zināju, ka Salvolio tikai gaida manu pretošanos, lai varētu iegrūst dunci krūtīs. Pēkšņi es ieraudzīju durvīs vēl kādu cilvēku, kas pārsteigts vēroja notiekošo. Tas bija kāds turks ar sirmu bārdu. Ar vienu lēcienu tas atradās līdzās meitenei, kas, to ieraugot, šausmās iekliedzās. Ne vārda neteikdams, vecais turks pavēloši norādīja uz durvīm. Kā nopērts suns meitene izslīdēja laukā. Pa to laiku Salvolio turpināja izgāzt pār mani savas dusmas. Pēkšņi tas pagrieza galvu un ieraudzīja turku. Abi uzsāka cīņu. Turks bija galvas tiesu garāks par manu cietumsargu un arī stiprāks. Salvolio mēģināja aizstāvēties, bet jau nākamajā acumirklī saļima pie zemes. No krūtīm tam šjācās asinis. Turks mierīgi noslaucīja savu nazi svārku stūrī.

—    Kas jūs esat? — viņš jautāja man turciski, tad franciski.

īsos vārdos izstāstīju savu bēdu stāstu. Viņš pienāca tuvāk un

vērīgi aplūkoja važas. Tad ar apbrīnojamu spēku izrāva tās no mūra.

—    Apvijiet galu ap gurniem, efendij, — viņš mani pamācīja, pasniegdams pistoli. — Varbūt šis ierocis noderēs ceļā uz Duracu. Viņš izveda mani no cietuma, jo pats es biju kļuvis tik nespēcīgs, ka nevarēju nostāvēt kājās. Jūrmalā satikām meiteni, kas mūs gaidīja.

— Mana meita rādīs mums ceļu, — vecais turks sacīja. — Pats es šo apvidu nepazīstu.

Negribu nogurdināt jūs ar saviem piedzīvojumiem. Vēl tajā pašā dienā sasniedzām Duracu. Turks aizveda mani uz savu namu un lika kādam kalpotājam atbrīvot kāju no važām. Manu glābēju, kā es dabūju zināt, sauca Huseins. Vēl to pašu nakti mēs devāmies kalnos, kur dzīvoja efendija brālis, jo nevarējām paredzēt, kādas sekas būs Salvolio nogalināšanai. Nekad neaizmirsīšu trīs turpmākos mēnešus. Pasaulē man nav bijis labāka drauga par Huseinu. Viņš sagādāja man līdzekļus, lai varētu atstāt Albāniju, paziņoja, ka pašreiz Kara atrodas Anglijā, uzdāvināja nazi, ar kuru bija nodūris Salvolio. No Albānijas es devos uz Mailendu. Viesnīcā, kur es apstājos, bija saslimis kāds angļu ceļotājs. Uzskatīju par savu pienākumu palīdzēt tautietim. Jau pirmajā apmeklējumā pārliecinājos, ka man darīšana ar nāves kandidātu. Slimais likās kaut kur redzēts. Tas bija Džordžs Geserkols, ievērojams ceļotājs un pētnieks. Viņš nomira 17. janvārī. Es ieguvu Geserkola dokumentus un sāku pārdomāt atriebības plānu. Šajā laikā man bija atauguši bārda, un nezinātājs it viegli varēja noturēt mani par Geserkolu. Lai arī Kara sagatavotos, ka pētnieks atgriežas, iesūtīju „Post" redakcijai kādu zinātniska satura rakstu, kuram materiālus atradu Britānijas muzejāKad raksts bija iespiests, uzmeklēju sev piemērotu dzīvokli. Iegādājies attiecīgas drēbes un pierīkojis sev mākslīgu roku, beidzot nolēmu īstenot savu nodomu. Karas dzīvokļa tuvumā gaidīju, kamēr viņš aizgāja, pēc tam piezvanīju. Jau pašā sākumā mani šķita gaidām neveiksme, jo durvis atvēra sulainis, kurā tūliņ sazīmēju to pašu cietumnieku, ar ko kopā bēgšanas rītā biju strādājis Dartmūras ierēdņa namā. Tomēr es tik veikli biju pārvērtis ārieni, ka šis cilvēks mani nepazina. Nosolījies atnākt citreiz, atgriezos dzīvoklī. Tumsai iestājoties, es no jauna sāku novērot grieķa namu. Pēc pulksten desmitiem es piezvanīju. Fišers ielaida un paziņoja, ka kungs licis ievest gulamsistabā. Man jau iepriekš viss bija sagatavots, lai dabūtu pie malas arī sulaini. Kabatā atradās vēstulīte, kurā anonīmi brīdināju, ka zinu tā pagātni, un ieteicu bez kavēšanās pazust. Garāmejot nemanot nometu to vestibilā uz galda. Svārku kabatā man bija divas sveces, kuras es turēju cieši piespiestas ķermenim. Kara piecēlās no gultas un ar izstieptu roku nāca man pretī.

—   Beidzot, mister Geserkol! — viņš sveica mani medainā balsi.

Viss, ko es un mana sieva bijām pārcietuši šā nezvēra dēļ,

izdzēsa katru līdzjūtības dzirkstellti. Nokratīju protēzi un iesviedu Karu gultā.

—     Kara, — es čukstēju tam ausī, — sagatavojies mirt! Tava nāve gan nebūs tik mokoša kā tā, kuru sagādāji manai sievai, bet jāmirst tev tomēr ir! Neviens nezinās, kas tevi nonāvējis, Kara. Es to izdaru bez bailēm no soda. Tad izvilku nazi un dūru. Man šķiet, viņš bija uz vietas beigts. Es atstāju viņu turpat, bet pats steidzu pabeigt iesākto darbu. Izņēmis no kabatas sveces, apmierināts konstatēju, ka tās ķermeņa siltumā kļuvušas gluži mīkstas. Uz galda līdzās telefona aparātam gulēja papīra griežamais nazis. Tā vienu galu izmanīgi pabāzu zem klausules, otru atbalstīju pret sveci, ko noliku uz galda. Tam naža galam, zem kura bija svece, smaguma dēl uzliku virsū divas grāmatas. Es zināju, ka svece istabas karstumā paliks vēl mīkstāka. Savukārt grāmatu svars to salieks, nazis no aparāta noraus klausāmo stobriņu. Otro sveci es tikpat rūpīgi iespiedu starp durvju aizbīdņa podziņu un bultu. Tad atvēru durvis un vēlreiz Geserkola tonī atvadījos no Karas, pūlēdamies uzminēt, cik ilgs laiks paies, kamēr svece sakusls un atbrīvos aizbīdņa podziņu, lai atspere automātiski aizcirstu bultu. Uz kāpnēm atskanēja Fišera soļi. Tātad vēstuli viņš vēl nebija atradis. Lai galīgi nodrošinātu sev alibi, es vestibilā vēl pakavējos sarunā ar sulaini, līdz augšā atskanēja klikšķis, kas liecināja, ka Karas guļamistabas durvis no iekšpuses aizbultējušās. Izgājis uz ielas, paņēmu taksometru. Atgriezies dzīvokli, ātri pārģērbos vakara uzvalkā, nodzinu bārdu, pēc tam tūliņ steidzos uz Skotlendjardu. Tā bija nejaušība, ka otrā svece sabruka zem grāmatu svara un norāva telefona klausuli brīdī, kad atrados inspektora Manzesa kabinetā. Es pat nezināju, no kurienes zvans nāk, līdz misters Manzess nebija to pateicis. Tas arī viss, dariet ar mani, ko gribat. Kara bija slepkava un nelietis, kas tūkstoškārt pelnījis nāvi. Es tikai izpildīju savu pienākumu. Biju nodomājis aizceļot uz Ameriku, bet jo tuvāk nāca aizbraukšanas diena, jo ciešāk mani šeit saistīja atmiņas par tiem laimes brīžiem, ko esmu pavadījis kopā ar manu mīļoto Greisu, un…

Asaru pilnām acīm viņš atkrita krēslā.

—    Es esmu beidzis, — rakstnieks klusā balsī izdvesa.

—    Nē, vēl ne!

Kā lodes ķerts, T.H. pagriezās uz to pusi, no kurienes atskanēja Belindas-Mērijas sauciens. Pavērsusies pret Leksmanu, jaunā meitene turpināja:

—    Vēl daudz ko jūs nezināt, mister Leksman. — Tad viņa pievērsās klausītājiem: — Leksmans stāstīja tikai to, ko pats piedzīvoja. Bet arī viņu Kara ir piekrāpis.

—    Ko tas nozīmē?

Atbildes vietā Belinda-Mērija piecēlās un devās uz durvīm. Atgriežoties tai sekoja jauna, slaida, apburoši skaista sieviete.

—    Svētais gars, stāvi man klāt! — Merediss iesaucās. — Lai velns mani parauj, ja tā nav Greisa Leksmana!

23

Viesi piecēlās, atstādami laimīgo laulāto pāri vienu savos priekos. Belinda-Mērija nespēja vien atbildēt uz visu klātesošo jautājumiem.

—   Protams, Greisa Leksmana nebija mirusi, — viņa jau neskaitāmu reizi atbildēja uz vienu un to pašu jautājumu. — Kara tika melojis. Tāpat viņš stāstījis Greisai, ķa tās vīrs esot miris. Grieķis atveda to atpakaļ uz Angliju un Londonā ieslodzīja pagrabā, kur es to arī atradu.

—    Jūs atradāt viņu pagrabā? — prezidents pārsteigts jautāja.

Belinda-Mērija pamāja ar galvu.

—    Jā, Greisu un suni. Ar šīm pašām rokām, — viņa lepni piebilda, — es nodūru to sātanu.

—    Un kopš tā laika Greisa dzīvoja pie jums? — T.H. jautāja, — tādēļ jūs negribējāt teikt savu adresi?

Meitene pamāja ar galvu.

—   Neaizmirstiet, ka viņa bija ļoti slima, kad to atradu. Es jau no paša sākuma zināju, kas nogalinājis grieķi. Tādēļ Leksmana dēļ nedrīkstēju atklāt savu noslēpumu.

—    Bet kas notiks ar Leksmanu? — sers Džordžs pirmais pārtrauca klusumu. — Ko jūs domājat par viņa atzīšanos, T.H.? Vai īstenība saskan ar jūsu teoriju?

—    Lieliski! — Merediss apliecināja. — Es uzreiz sapratu, ka Karu varējis nogalināt vienīgi tas cilvēks, kuru Fišers pie viņa ielaidis. Tāpat es zināju, ka slepkavam vienīgi tik daudz kopēja ar Geserkolu kā mākslīgā roka.

—    Zināms, T.H., — sers Džordžs zobojās. — No baznīcas nākot, cilvēks vienmēr gudrāks, nekā turp ejot!

Merediss iesmējās.

—    Geserkolam bija cietusi labā roka, turpretim cilvēkam, kas par Geserkolu uzdevās — kreisā!

—   Ak, tā, — prezidents novilka, tad pievērsās saviem ārzemju kolēģiem. — Mums ātri jānoskaidro, ko darīt ar Leksmanu. Ko jūs domājat šajā lietā, Kārno? — tas jautāja francūzim.

—   Es darītu visu iespējamo, lai panāktu šā cilvēka apžēlošanu. Viņš pat pelnījis, ka tam izmaksā pensiju.

—    Un jūs, Zavorskij? — sers Džordžs pievērsās krievam.

—    Leksmans pastāstīja mums loti aizkustinošu stāstu, — viņš teica. — Pēc manām domām, nododot viņu tiesai, jūs panāktu tikai skandālu.

Sers Džordžs saprotoši pamāja ar galvu.

—   Arī es neslēpšu, ka mēs ar lielu interesi sekojam visam, kas notiek Albānijā, — itālis piebilda. — Es esmu pārliecināts, ka Kara saņēmis tikai to, ko pelnījis. Katrā ziņā iebilstu pret Leksmana sodīšanu.

—    Vediet viņu šurp!

Leksmans ar sievu ienāca, rokās saķērušies, un viņu sejās mirdzēja tāda laime, it kā tiem nebūtu nekādu raižu nākotnes dēļ.

Sers Džordžs ieklepojās.

i

—   Mister Leksman, — viņš sacīja, — mēs visi pateicamies par jauko stāstu, kas dara godu jūsu rakstnieka talantam. Jūsu teorija, ciktāl tā attiecas uz Karas noslepkavošanu, droši vien atbilst īstenībai. Jūs, — viņš turpināja, uzsvērdams ikvienu vārdu, — lieliski pratāt iedzīvoties Karas slepkavas stāvoklī. Jūs ne vien sniedzāt mums ticamu darbības attēlojumu, bet uzrādījāt arī

233

varbūtējos cēloņus, kas vainīgo pamudinājuši uz šo soli. — Redzēdams, ka Leksmans izbrīnā grasās to pārtraukt, viņš apklusināja rakstnieku ar nepacietīgu žestu. — Jūs, kā saka, uzvilkāt sev slepkavas ādu, lai dziļāk iejustos cēloņos, kas viņu izaicinājuši uz šo noziegumu. Jūs runājāt tik gleznaini, ka gandrīz varēja ticēt, it kā nepazīstamais atrastos mūsu vidū. Par šo lieliski izdevušos personifikāciju es visu klātesošo vārdā izsaku jums sirsnīgāko pateicību.

Sers Džordžs strauji novērsās no Leksmana un ielūkojās pulksteni.

—   Man jāsteidzas, — viņš piezīmēja. Tad sirsnīgi sniedza roku pārsteigtajam rakstniekam.

—    Daudz laimes. Lai Dievs jums piešķir saulainas laimes dienas.

—   Varat būt pārliecināts, ser Džon, — Leksmans atbildēja, — ja kādreiz tiešām ari tiktu sarakstīts romāns „Kara Rumbo", tad tā autors nebūšu es.

Vai tiešām Jūsu grāmatplauktā vēl nav angļu kriminālliteratūras klasika

Edgara VOLLESA

grāmatu?

Izdevniecība Tapals

jau izdevusi šādus rakstnieka darbus:

X Ceturtais mēris .Nāves melodija

Pie 3 ozoliem Stāsti

X Londonas tumšās acis

® .V6 rīkojas

X Noslēpumainais testaments

^ Bandīti briesmās

X Cilvēks, kas zina visu Kerijs pērk Londonu

X Trīs taisnīgi vīri Pastara diena

X Spoku nams

Noslēpumainā sieva

▲ Savādā grāfiene Slepkavas mī|ākā

Zaļais strēlnieks

Bongindas karalis

X Kaislību upuri Četru liesa

^ Dižciltīgais klaidonis ^ Hipodroma blēži

Sagatavošanā:

^ Nodevēju vārti ^ Šausmu eņģelis

Sēriju izteiksmīgi noformējis mākslinieks Edgars FOLKS.

X Dvēseļu kapteinis

Četrstūrainais smaragds

X Pazudušais miljons Mērijas Ferēras sistēma

X Miljonāra kaimioS

Šausmu un mīlas templis

Tālrunis 280728

SATURS

Dižciltīgais klaidonis Kūstošā svece

Fommt» f>OX84/lft. AviJtu papīrs. Ofsetieaplrdutna. lAutak. Iespiedi. Līgumcena. SIA "Tapals". RrigUtr. apliec. N-2-0115. Iespiest* tipogrāfijā "Rota". Blaumaņa leln 38/40. Ritļa, LV-1011 Pasūti) urna N'«i3«i.

Content

Volless Edgars Dižciltīgais klaidonis Kūstošā svece

Dižciltīgais klaidonis

Kūstošā svece