Volless Edgars

Dubultnieks

Edgars Volless

DUBULTNIEKS

Romāns

1

— Viņa ir bārenīte, — misters Kollins aizkustināts sacīja. Bāreņi bija viņa vājais punkts, pret tiem viņš nekad nebija vienaldzīgs. Citādi kā advokāts viņš pret saviem klientiem bija stingrs, mazliet atturīgs un katrā gadījumā pūlējās tos pierunāt izlīgt savā starpā ar labu. Misters Kollins uzskatīja, ka tiesāšanās nekad nenes labumu.

Ja kāds noslepkavotais augšāmceltos no sava kapa un, ieradies pie mistera Kollina, tam sacītu: "Gribu celt apsūdzību pret Binksu par to, ka viņš mani nošāva, lai viņš atlīdzina man zaudējumus," — tad misters Kollins tam droši vien atbildētu: "Šaubos, vai jūs tādā veidā ko iegūsiet. Ari jūs esat nodarījis Binksam zināmus zaudējumus: redziet, jūsu miesās palikusi pat viņa lode, un tā taču neapšaubāmi ir viņa īpašums. Nevar zināt, kāds būtu tiesas spriedums. Es jums dotu labu padomu: dodiet man pilnvaru runāt ar misteru Binksu par labprātīgu zaudējumu atlīdzību."

Turpretim, ja runa bija par bāreņiem, tad misters Kollins kļuva mīksts kā sviests. Vecāki to bija audzinājuši vienkārši un stingri — svētdienās viņš bija lasījis garīga satura grāmatas par labsirdīgiem leijerkastniekiem un mazām meitenītēm, kas, lasīdamas krietnas grāmatas, vēlāk kļūst par misionārēm Āfrikas džungļos un tur ari mirst, un viņas apraud ticību guvušie iedzimtie. Ļaunie cilvēki šajos stāstos visbiežāk bija jauni zēni, kas slepus izēd no cepumiem rozīnes, ēd tikai baltmaizi, bet garozas met zemē; viņi spārda kājām suņus, met zirnekļu tīklos mušas un ļaunā priekā nolūkojas, kā tās mokās asinskāra zirnekļa ķetnās.

—   Viņa ir bārenīte, — misters Kollins atkārtoja, grūtsirdīgi nopūzdamies.

—    Jau kopš desmit gadu vecuma viņa ir bārenīte, — misters Viljams Katkarts ciniski bilda.

Misters Kollins bija mazs, padrukna auguma, ar kailu pakausi, un pēc pusdienām viņš mīlēja brītiņu pagulēt. Turpretim misters Katkarts bija garš un vājš, šauru seju un kupliem matiem, dienā viņš nekad negulēja. Viņš ienīda visus bāreņus. Viņu dēj bieži vien radās visādas nepatikšanas un nevajadzīga sarakste gan aizgādniecības, gan testamenta lietās. Ja vien spētu, viņš labprāt paslēptos no bāreņiem aiz dzeloņdrāšu žoga.

—    Viņa ir visdīvainākā bārenīte, kādu man gadījies sastapt, — misters Katkarts cietēja balsī turpināja. — Pēc likuma, viņa vēl ir bērns, bet bankā tai atrodas jau simt tūkstoš mārciņu. Viņas dēj es nenobirdinu nevienu asaru — varat man ticēt!

Misters Kollins berzēja acis.

—    Bet tomēr viņa ir bārenīte! — Viņš velti pūlējās iesildīt mistera Katkarta akmens sirdi. Misis Tiserbija, vēl dzīva būdama, dāvināja viņai šo naudu — tur taču nav nekā sevišķa. Ja es, — viņš norija asaru, — dāvinu kādai barenītei šiliņu, mārciņu, vai pat tūkstoš mārciņu — tas taču nav nekas pretlikumīgs, vai ne?

Misters Katkarts purināja galvu.

—    Noteiktos apstākļos tas tomēr var būt netaisni, — viņš atbildēja.

Misters Kollins tam negribēja piekrist.

—    Misis Tiserbija nebija īpaši čakla, bet tomēr…

—    Viņa bija slinka, — misters Katkarts viņu pārtrauca.

—       Ir tik nedaudz vecu dāmu, kas neienīst savas krustmeitas. Misis Tiserbija mīlēja Diānu. Tas jaušams no testamenta: viņa novēlējusi tai visu savu mantu…

—    Tur jau vairs nebija ko novēlēt, — misters Katkarts apmierināts norūca.

Kā šis cilvēks necieta bāreņus!

—   Tur vairs nekā nebija, jo, vēl dzīva būdama, viņa visu bija atdevusi Diānai.

—    To viņa darīja tādēļ, ka negribēja sevi apgrūtināt, — misters Kollins aizrādīja. — Viņa tik loti mīlēja nabaga bārenīti!

Ja bija kāds cilvēks, kuram nedrīkstēja uzticēt tādas meitenes audzināšanu, kāda ir Diāna Forda, tad tā bija Tiserbijas kundze. Jau sešpadsmit gadu vecumā viņai bija mīlas dēka ar kādu studentu…

—    Tas taču bija teoloģijas students, — misters Kollins centās aizstāvēt. — Neaizmirstiet to! Tas ir pavisam kas cits. Es varu pilnīgi saprast, ka krietna meitene atdāvina savu sirdi nākamajam garīdzniekam. Jā, ja tas būtu medicīnas students — tā būtu pavisam cita lieta!

—    Manuprāt, tas ir vēl jo ļaunāk, ka viņš bija teoloģijas students.

—   Bet Tiserbijas kundze taču griezās pie mums pēc padoma šajā lietā, — misters Kollins pārmetoši aizrādīja.

—   Jā, bet viņa gribēja tikai izdibināt, vai viņai būtu jāatbild tiesas priekšā, ja viņa nošautu šo nolādēto Dempsiju. Viņa taču stāstīja mums, ka rīdījusi tam virsū suņus, bet tas neesot līdzējis.

—   Dempsijs ir miris, — misters Kollins atbildēja aizsmakušā balsī. — Astoņus mēnešus pirms šīs meitenes krustmātes nāves es runāju ar Diānu par Dempsiju. Es jautāju, vai brūce viņas sirdī jau aizdzijusi. Viņa atbildēja, ka tikpat kā vairs nedomājot par to. Tikai retu reizi viņa atceroties tā seju.

—    Bezsirdīgā, velna apsēstā skuķe!

—    Viņa vēl ir bērns, un-jaunībā tādas lietas ātri aizmirstas — pat vēdera sāpes ātrāk pāriet, — misters Kollins iebilda.

—   Vai jūs ar viņu runājāt ari par vēdera sāpēm? — misters Katkarts zobgalīgi jautāja.

Misters Kollins sarauca uzacis. Cilvēks ar tik maigu sirdi kā viņam bija bezspēcīgs pret tādu nepieklājību.

—     Šī bārenīte, — viņš iesāka, bet šajā mirklī kabinetā ienāca viens no rakstvežiem.

—    Mis Diāna Forda, — viņš pieteica.

Abi advokātu firmas "Kollins un Katkarts" šefi pārmija ātrus skatienus.

—   Lūdziet jauno dāmu ienākt. — Ierēdnis izgāja. — Esiet laipns pret viņu, Viljam, — Kollins lūdza.

Misters Katkarts nemierīgi pagrozījās savā krēslā.

—     Vai viņa būs laipna pret mani? — viņš rūgti sacīja. — Vai varat galvot, ka viņa izturēsies pret mani godbijīgi?

Durvīs parādījās glīta, jauna meitene. Viņa ziedēja kā pavasaris. Viņas vaigu krāsa atgādināja firziķus, un līdz ar viņu piesmakušajā istabā ieplūda lauku un pļavu smarža. Viņas balss skanēja kā kristāldzidra strautiņa čalošana. Tā bija mis Diāna Forda.

Kara laikā misters Katkarts bija dienējis kādā armijas apgādes iestādē (protams, aizmugurē), kur tas bija guvis savādu domāšanas veidu. Ari tagad viņš aplūkoja un domās atzīmēja visu pēc kārtas.

Skuķe: slaika — vidēja auguma — viens gabals.

Acis: pelēkas — lielas — diezgan nevainīga izskata — divi gabali.

Mute: sārta — paprāva — viens gabals.

Deguns: taisns — glīti veidots — viens gabals.

Mati: zeltaini — zēngalviņa — pilns komplekts.

Pēc šī apraksta Diānu pazīt būtu tikpat grūti kā jebkuru citu cilvēku pēc viņa ārzemju pasē ierakstītām sevišķām pazīmēm. Viņa bija jauna un patiesa, un viņas āda bija asinis un piens.

Viņa strauji piegāja pie mistera Kollina un noskūpstīja to. Misters Katkarts aizvēra acis, lai neredzētu laimīgo smaidu, kas šajā mirkli rotāja viņa kompanjona lūpas.

—    Labrīt, mīļais krusttēv! Labrīt, krusttēv Katkart!

—    Labrīt, — misters Katkarts atrūca. Viņš izturējās tik naidīgi, cik vien bija iespējams.

—   Labrīt! — viņa pūlējās atdarināt mistera Katkarta īgno balsi. — Un es vēl nosaucu jūs par krusttēvu! — viņa pārmeta.

—   Dzirdēju jau, dzirdēju! — jaunieceltais radinieks norūca. — Būtu daudz labāk, mis Forda, ja mēs vairāk turētos pie lietas.

—    Ja patīk, varat turēties vai pie griestiem! — Diāna atbildēja, nomezdama cepuri uz dokumentiem apkrautā rakstāmgalda.

Misters Katkarts izmisis nopūtās.

—    Esmu vai pavisam slima no dzīves Austrālijā. Nekas šeit man nerada vairs nekāda prieka. Mani sāpina viss: šī pilsēta, šie ļaudis, šī apkārtne — viss, viss! Es braucu uz mājām!

—     Uz mājām? — misters Kollins pārsteigts iesaucās. — Mana mazā, mīlā Diāna, jūs taču nedomājat ceļot uz Angliju?

—   Protams, uz Angliju! Es tur viesošos pie sava brālēna Gordona Selsbirija.

Misters Kollins noslaucīja sviedrus no pieres.

—   Tas, protams, ir kāds vecāks kungs?

—    Nezinu, — viņa vienaldzīgi paraustīja plecus.

—    Bet viņš taču ir precējies?

—   Domājams, viņš ir skaists, un visi skaisti cilvēki mēdz būt precējušies. Protams, es nerunāju par klātesošiem.

Misters Kollins bija vecpuisis un tādēļ varēja sirsnīgi pasmieties par viņas asprātīgo joku, turpretim misters Katkarts, kurš bija precējies, savilka skābu seju.

—   Jūs gan laikam esat viņam rakstījusi un telegrafējusi par savu nodomu? Misteram Selsbirijam nav nekādu iebildumu pret jūsu apciemojumu?

—    Ne vismazāko — viņš būs laimīgs, mani redzot.

—    Divdesmit gadus veca — pēc likuma vēl bērns, — misters Katkarts iebilda, galvu kratīdams. — Man šķiet, ka mēs nedrīkstam to pieļaut, pirms neesam ievākuši tuvākas ziņas par misteru Selsbiriju un viņa stāvokli. Vai nav tiesa, Kollin?

Misters Kollins uzmeta meitenei gandrīz lūdzošu skatienu.

—   Vai tiešām tā nebūtu labāk? — viņš uzmanīgi jautāja.

Diāna pasmaidīja un mirdzošām acīm uzlūkoja abus advokātus.

—   Es jau noīrēju kajīti — tā ir ļoti glīta. Bez guļamās telpas tur vēl ir maza dzīvojamā un arī mazgāšanās istabiņa. Sienas apšūtas ar brokātu. Un pašā vidū atrodas skaista gulta, tā ka izkrist no tās var tiklab uz vienu, kā ari uz otru pusi.

Misters Katkarts juta, ka nu pienācis bridis parādīt savu autoritāti.

—   Baidos, ka nevarēšu jūsu plānu atbalstīt, — viņš mierīgi sacīja.

—   Kādēļ ne? — viņa izbrīnā jautāja, nepacietīgi atmezdama galvu atpakaļ.

—   Jā, kādēļ gan ne? — atkārtoja ari misters Kollins.

—   Tādēļ, ka jūs vēl neesat pilngadīga, mana mīlā, jaunā dāma, tādēļ, ka, pēc šīs zemes likumiem, jūs esat vēl bērns, un tādēļ, ka misters Kollins un es esam jūsu aizgādņi. Esmu diezgan vecs, lai varētu būt jūsu tēvs…

—    Manis dēl kaut vai vectēvs! Bet kāda tam nozīme? Nesen man gadījās braukt vilcienā kopā ar kādu sešdesmit gadus vecu sirmgalvi, kuram loti patika kniebt man sānos un turēt manas rokas savējās. Vecumam nav nekādas nozīmes, ja vien sirds ir jauna.

—    Taisnība, — misters Kollins apliecināja, jo viņa sirds vēl bija loti jauna.

—     Ko tur tik daudz runāt. īsi un skaidri: jūs nevarat braukt! — misters Katkarts kategoriski noteica. — Es negribu iekulties nepatikšanās ar tiesām…

—   Acumirkli, jūs nabaga bāreņu apspiedēji — Diāna viņu pārtrauca. Viņa nocēla no krēsla veselu klēpi dažādu juridisku grāmatu un aktu vāku un pati apsēdās. — Manas tieslietu zināšanas nav visai plašas, — viņa nopietni turpināja. — Savu jaunību esmu pavadījusi Karakaras stepju vientulībā. Bet, neraugoties uz to, ka esmu tikai nelaimīga bārenīte…

Misters Kollins smagi nopūtās.

—   …tomēr tik daudz arī es saprotu, ka aizgādnim vienīgi tad jāatbild tiesas priekšā, ja kāds ierosina pret viņu apsūdzību. Bet šajā gadījumā neviena sūdzētāja, neskaitot mani, nevar būt.

Viņa piecēlās no krēsla un nostājās misteram Katkartam tieši līdzās.

—   Krusttēv Katkart, es tomēr ceru, ka mēs šķirsimies kā labi draugi, — viņa turpināja. — Ik vakarus pirms gulētiešanas es lūdzu Dievu: "Lūdzu, mīļais Dieviņ, dod taču krusttēvam Katkartam mazliet vairāk humora izjūtas un dari viņu drusciņ laipnāku!" Arvien ticēju, ka kādreiz šis brīnums tiešām notiks.

Misters Katkarts nemierīgi grozījās savā krēslā.

—   Ejiet vien savu ceļu, — viņš beidzot sacīja. — Diemžēl es nespēju visus neprātīgos vest pie prāta. Gan jau: dzīvosim — redzēsim.

—    Pudiņu vislabāk var nogaršot, ja to apēd visu, — to jūs nupat piemirsāt, krusttēv Katkart.

Misters Kollins todien ēda pusdienas kādā restorānā kopā ar Diānu.

—     Kas īsti par cilvēku ir šis misters Selsbirijs? — viņš jautāja.

—   Ak, tas ir brīnišķīgs cilvēks, — meitene sapņaini atbildēja. — Viņš piedalījies pat universitātes airēšanas sacīkstēs un ieguvis godalgu. Esmu gluži ieķērusies viņā.

Misters Kollins uzmeta viņai šausmu pilnu skatienu.

—    Vai ari viņš ieķēries jūsos? — viņš samulsis jautāja. Diāna pasmaidīja. Viņa bija izņēmusi no rokassomiņas

mazu spogulīti un pūderēja savu glīto sejiņu.

—     Gan jau viņš manī iemīlēsies, — viņa pārliecinoši sacīja.

2

Misters Gordons Selsbirijs pēc savas būtības nebija egoistisks. Tomēr viņš uzskatīja sevi pārāku par citiem, kā jau cilvēks, kam ir savs īpatnējs skatiens uz dažādām lietām.

Viņš dzīvoja Londonā, tomēr viņa nodarbošanās bija pretrunā viņa garīgajiem uzskatiem — viņš bija kādas lielas apdrošināšanas sabiedrības ģenerāldirektors un dzīvoja saviem ienākumiem atbilstošos apstākļos.

Reizēm, sēdēdams savā greznā, sudraba ogļu restēm rotātā kamīna priekšā, viņš nogrima pārdomās par likteņa ironiju, kas viņam lēmusi tik ikdienišķu darbu, kamēr viņa gars lidinās augstākās garīgās sfērās, kas citiem cilvēkiem ir svešas.

Viņš bija cilvēks, kurš, pateicoties savu domu bagātībai, jutās kā lepna, nepieejama klints; pelēkās ikdienas ielejas vidū šīs klints virsotne lepni,slējās mākoņos, nicinot to sīko, nenozīmīgo dzīvīti, kas norisinās tās piekājē. Tomēr — un tas viņu visvairāk pārsteidza — viņš spēja nolaisties līdz dzīves prozai, kur tam nācās satikties ar dažādiem cilvēkiem un skaitīt netīrās, saburzītās banknotes…

—   Nē, Trenter, rit pēcpusdienā es nebūšu mājās. Pasakiet misteram Robertam, ka viņš mani var sastapt birojā.

Nama pārzinis godbijīgi palocījās un no jauna piegāja pie telefona.

—    Misters Selsbirijs rit nebūs mājās, mans kungs.

Bobs Selsbirijs bija loti neapmierināts ar tādu atbildi.

—     Pasakiet viņam, ka viņš apsolīja spēlēt ar mani un manu draugu bridžu. Pasauciet viņu pašu pie telefona!

Gordons negribot piecēlās no sava mīkstā sēdekļa.

—   Jā, jā, zinu, — viņš sacīja, un viņa balsī bija dzirdams nogurums. — Biju pavisam aizmirsis, ka esmu jau norunājis kādu citu satikšanos. Mēģini kaut kā citādi pavadīt šo laiku, manu zēn. Ko tu tur stāsti par veco Mendelsonu? Tas taču neprāts!… Jā, pie vislabākās gribas nevaru tev nekā līdzēt — tev gan nāksies izraudzīties citu sabiedrību, jo manā birojā rit būs loti daudz darba… Pa telefonu es nemīlu stāstīt par savām darīšanām. Uz redzēšanos!

Uzkāris klausuli, viņš atgriezās savā kabinetā. Virs kamīna pie sienas karājās divi sakrustoti airi — Gordons senāk bija piedalījies Kembridžas universitātes airētāju komandā un guvis tur ievērojamus panākumus. Tagad viņš vairs nedomāja par tiem laikiem, jo tad vēl bija paļāvies uz savu rupjo fizisko spēku. Grūti bija ticēt, ka šis mierīgais, nosvērtais cilvēks kādreiz bijis jautrs, pārgalvīgs students, kura dēkas bieži nodarbināja universitātes tiesu. Gordons bija liela auguma cilvēks ar Belvederas Apollona augumu. Viņam bija gaiša seja ar augstu domātāja pieri. No pirmā acu uzmetiena viņu varēja noturēt par komponistu vai čella virtuozu. Dāmas, kurām gadījās sastapties ar viņu sabiedrībā, uzskatīja to par kādu sevišķi apdāvinātu dejotāju vai aktieri.

—   Trenter!

Nama pārzinis kā sastindzis nostājās viņa priekšā, gaidīdams rīkojumus.

—    Jā, kungs?

Misters Selsbirijs lēni pagrieza galvu un ielūkojās viņam sejā.

—     Šorīt es nejauši redzēju, ka jūs noskūpstījāt kalponi. Jūs taču esat precējies vīrs, un kā tādam jums ir zināmi pienākumi, kurus jūs nedrīkstat pārkāpt. Elenora ir viegli ietekmējama: viņas gados meitenes ātri iemīlas. Ir nepiedodami modināt meitenē jūtas, uz kurām jūs ne varat, ne drīkstat atbildēt ar to pašu. Arī man no tā jācieš — šorīt ūdens bārdas dzīšanai netika ienests laikā. Turpmāk tas vairs nedrīkst atkārtoties!

—    Nē, kungs, — Trenters piekrita.

Tādi gadījumi arvien tiek jo sīki apspriesti kalpotāju istabā.

Elenora bija glīta, slaida meitene ar bālu sejas krāsu, spriganām acīm un melnām uzacīm. Viņa stāvēja spoguļa priekšā un krāsoja lūpas, bet pēkšņi pārtrauca šo darbu un strauji novērsās no spoguļa. Viņa jutās dziļi aizskarta.

—    Ja jau viņš pats ir tāds ledū sasalis un suņpurnains Padujas Antonijs, tad lai nedomā, ka arī mums nedrīkst būt cilvēcīgu jūtu. Nabaga aukstasinīgā zivs! Ja radīsies izdevība, es viņam gan pateikšu, ka neciešu tādu izturēšanos pret sevi, jo tā kaitē manai labajai slavai. Ošņātājs, spiegs!

—    Kas tas par Padujas Antoniju? — Trenters ieinteresēts jautāja.

—    Tas ir kāds svētais, kurš esot spējis atturēties pat no sieviešu kārdinājumiem, — Elenora paskaidroja. Šķita, arī viņai nebūtu iebildumu spēlēt šo kārdinātājas lomu.

—     Un kura tad būtu kārdinājusi misteru Selsbiriju? — Trenters ātri iejautājās.

—    Neviens, ja jūsu jautājums attiecas uz mani. Es tikai gribētu redzēt, kā viņš mani aizskar, — gan viņš to atcerētos!

—   Viņš nekad tā neaizmirsīsies, — Trenters nopietni iebilda.

Kalpone noslēpumaini pasmaidīja.

—     Nezinu, — viņa novilka, zīmīgi uzlūkodama virēju.

—    Pajautājiet viņai.

—    Mans Dievs! Viņš taču nav jūs?…

Par laimi, misis Meglsarkas smadzenes darbojās diezgan gausi.

—    Jā, ari es viņu redzēju, — viņa sacīja.

Bet Elenora aizsteidzās viņai priekšā, jo pati gribēja pastāstīt redzēto.

—   Mēs abas pagājušo svētdien sēdējām uz autobusa jumta.

—    Naitbridža, — piebilda ari virēja no savas puses.

—    Mēs sarunājāmies un smējāmies, kad virēja pēkšņi sacīja: "Skaties, Nellij, kur mūsu kungs!"

—    Nē, es teicu: "Skaties, tas izskatās pēc mūsu kunga," — virēja viņu pārlaboja.

—     Un tiešām — tas bija viņš, — Elenora turpināja.

—    Iedomājieties: viņam līdzās sēdēja kāda dāma — slaika auguma, ģērbusies melnās drēbēs. Un viņš glāstīja tai roku!

—   Taču ne ielas vidū? — Trenters neticīgi iebilda.

—   Nē, viņi sēdēja mašīnā. No autobusa jumta mēs skaidri varējām viņus novērot.

—   Vai viņa bija skaista? — Trenters jautāja.

Elenora savilka lūpas.

—   Jā, man liekas, ka pasaulē ir arī cilvēki, kas viņu atzītu par skaistu. Kā tu domā, vai viņa bija skaista? — viņa pievērsās virējai.

Misis Meglsarka, kura jau bija sasniegusi tos gadus, kad sieviete kļūst augstsirdīgāka pret savām māsām, apliecināja, ka dāma tiešām bijusi skaista.

—    Viņš turēja tās roku un glāstīja? — Trenters domīgi jautāja. — Vai tā nebija misis van Oina?

—    Kas tā tāda?

—    O, tā jau divas reizes pie mums dzēra tēju. Viņa ir amerikāniete, ļoti labi ģērbjas, un viņu sauc Heloize. Viņa tiešām ir ļoti skaista. Viņa pastāvīgi valkā melnas drēbes un cepuri ar paradīzes putna spalvu.

. — Jā, viņai bija paradīzes putna spalva pie cepures, — Elenora ar virēju apliecināja.

—   Tad tā būs bijusi viņa. Bet tas nav nekāds brīnums: viņa ir loti smalka dāma un lasa daudz grāmatu. Pagājušajā reizē, kad viņa bija šeit, viņi sarunājās par dvēseli un tās nemirstību. Bet viņi runāja tik gudri, ka es maz ko sapratu.

Elenora bija redzami pārsteigta par šo negaidīto atzīšanos.

—   Cik dīvaini — jūs taču esat tik gudrs, — viņa piezīmēja.

Gordons Selsbirijs prata runāt par visu — sākot no pupu

audzēšanas un beidzot ar visaugstākās metafizikas jautājumiem.

Kopā ar Heloizi viņš tās pašas dienas pēcpusdienā sēdēja Koburgas restorāna tējas zālē. Bez viņiem bija tikai vēl pāris apmeklētāju.

—    Visu šo laiku, kopš jūs pazīstu, mana mīlā Heloize, es gribu jums ko teikt. — Gordona patīkamā balss skanēja noslēpumaini. — Nemaz nespēju ticēt, ka mūsu draudzība turpinās tikai kādu mēnesi! Mēs laikam būsim tikušies kādreiz jau agrāk, sirmā senatnē, pirms gadu tūkstošiem, vienā no tiem Atlantīdas tempļiem, kur nopietni, baltās drēbēs tērpti priesteri skaita savas burvju formulas. Toreiz jūs esat bijusi kāda augsta dāma, bet es — tikai zemākas šķiras gladiators. Ka Romas sacīkstes un vēlāko laiku spēles bijušas pazīstamas jau daudz agrāk par vēsturē minētiem laikiem — par to esmu pārliecināts. Vai gan zudušās Atlantīdas paliekas nevarēja kjūt par pamatu vēlāko laiku kultūrai?…

Viņa uzlūkoja to kā apburta.

—   Cik skaisti, ka jūs mūslaiku kultūru saistāt ar mistisko Atlantīdu! — Viņas sajūsmā kvēlojošais skatiens maz izteica no tām domām, kas nodarbināja viņas smadzenes!

—       Visjaukākais mūsu dvēseļu draudzībā ir tas, ka tai nav nekā kopiga ar šo brutālo, materiālistisko pasauli, — viņš sapņaini bilda.

—    Kā jūs to domājat?

—    Mūsu draudzību nekad nebojās zemās mīlas jūtas, — viņš paskaidroja.

—    O, jums taisnība! — Heloize van Oina atlaidās sava krēsla atzveltnē. Viņas balsī skanēja kas neizsakāmi salds un mierinošs. Viņa prastu maldināt arī daudz vairāk pieredzējušu cilvēku.

—    Dvēseļu pilnīga saprašanās ir augstāka par visu, ko mēs spējam saprast, — Gordons turpināja.

Viņa uzmeta tam maigi smaidošu skatu. To viņa darīja ikreiz, kad nesaprata, ko īsti Gordons grib teikt, sevišķi tad, kad viņš sāka runāt par dvēseļu augsto lidojumu un citām garlaicīgām lietām.

—    Dvēsele, bez šaubām, ir tas skaistākais un cēlākais, kas vien var būt, — viņa domīgi sacīja. — Cilvēku lielākā dala ir pārāk bezjūtīga, lai to saprastu. Tas nāk mums par Jaunu, jo kurš gan spēj saprast mūsu savstarpējās attiecības, Gordon? Mēs nevaram parādīt citiem savu sirdi un dvēseli.

Viņa dziļi nopūtās, it kā tai jau būtu nācies dzīvē ciest no rupju cilvēku nekrietnības. Viņa jauta, ka Gordons nonācis pie tās robežas, kur viņa brīnišķīgā dvēsele sāk pārplūst vaļsirdībā, — no šī brīža viņa baidījās visvairāk, jo viņa jau no pieredzes zināja, ka tādās reizēs nebija viegli atgriezt viņa dvēseli dzīves īstenībā.

—   Gordon, jūs jau esat stāstījis man par savu Austrālijas māsīcu, — viņa steidzās novirzīt sarunu uz citu tematu. — Viņa droši vien ir loti interesanta. Pastāstiet vēl kaut ko par viņu — es tik labprāt klausos, kad jūs runājat par saviem piederīgajiem. Esmu tik cieši saistīta ar jums, Gordon, ka viss, kam vien kāds sakars ar jums, šķiet, attiecas arī uz mani. — Viņa uzlika savu cimdoto roku viņam uz ceļa.

Neviena cita sieviete nebūtu drīkstējusi to darīt — Gordons tūliņ būtu saucis policiju. Bet Heloize… Viņš maigi noglāstīja viņas roku.

—    Neko vairāk par viņu nezinu. Zinu tikai to, ka viņai bijusi mīlas dēka ar kādu Dempsiju. To visu jau esmu jums stāstījis. Bet tagad, jādomā, viņai klājas labi. Es šad un tad nosūtu viņai kādu grāmatu, reizēm aizrakstu arī pa vēstulei ar labiem padomiem. Man šķiet, ka vīrieša padoms jaunai meitenei ir daudz lietderīgāks nekā sievietes. Kad tas bija, kad mēs pēdējo reizi runājām par viņu? Ak jā, atceros — todien, kad apspriedām cilvēka dvēseles augsto būtību.

—    Vai viņai gaiša vai tumša sejas krāsa? — Heloize pasteidzās aizsprostot viņam ceļu uz metafiziku.

—    To gan es nezinu. īsi pirms krustmātes nāves es vēl saņēmu no viņas vēstuli. Tajā viņa rakstīja, ka Diāna jau aizmirsusi Dempsiju, bet tomēr vēlētos iegūt viņa ģīmetni piemiņai; lieta tā, ka šis Dempsijs arī nomiris. Vai esat kādreiz domājusi par to, Heloize, cik dīvaina sakarība ir starp cilvēka dzīvi un nāvi?

—    Nabaga meitene! Es labprāt gribētu kādreiz redzēt šo austrālieti, Gordon.

Viņš smaidīdams pakratīja galvu.

—   Neticu, vai jums kādreiz gadīsies ar viņu sastapties, — viņš sacīja.

3

Čēnelgārdena ir viena no tām nedaudzajām vietām, kuru neviens šoferis neprot atrast bez citu norādījumiem. Viņi gan zina, ka tāda kaut kur atrodas, tomēr nevar atcerēties — kur īsti. Vienīgi policisti un pastnieki zina to atrast.

Gordons tur apdzīvoja kādu stūra namu, kuram līdzās bija neliels dārziņš, no kura šī iela bija dabūjusi savu nosaukumu. Tomēr šīs stūrītis bija tik niecīgs, ka to tikai sevišķos apstākļos varēja nosaukt par "dārzu". Patiesībā tas bija divpadsmit metrus garš un desmit metrus plats bruģēts pagalmiņš, kur koka toveros auga divi kupli, zaļojoši krūmi. Tas bija skaists sarkanu ķieģeļu nams, kura logu un durvju stenderes bija izgreznotas ar smilšakmeni. Gordona plašās darbistabas logiem bija krāsaina stikla rūtis, kas darīja tos līdzīgus baznīcas logiem.

Šī darbistaba ieņēma namā izcilu vietu. Bez Gordona ziņas un gribas neviens nedrīkstēja tur ieiet. Biezās ozolkoka durvis bija aizsegtas ar smagām portjerām, kas nelaida cauri nevienu skaņu, tā ka Gordonu nekas netraucēja, kad tas mēdza iedziļināties "Ekonomista" vai "Apdrošināšanas Vēstneša" lasīšanā. Rītos viņš lasīja "Times", bet vakarus veltīja socioloģijas studijām. Ja tas apnika, viņš ķērās pie "Morāles ģenealoģijas". Nīče bija viens no viņa iemīļotākajiem autoriem.

Izkāpis sava nama priekšā no auto, Gordons iedeva šoferim dzeramnaudu desmit procentu apmērā no oficiālās takses, kuru tas iepriekš bija rūpīgi aprēķinājis. Nesteigdamies viņš atslēdza ārdurvis un iegāja vestibilā, kur Trenters saņēma viņa platmali, spieķi un cimdus.

—    Vai ir kādas vēstules? — Gordons pa paradumam jautāja.

Ja Trenters atbildētu noraidoši, tas būtu ierastās kārtības pārkāpums.

—  Jā gan, kungs, — viņš atbildēja. — Un… — nama pārzinis aprāva teikumu.

Viņš varēja papūlētie^ kaut ko paskaidrot, jo Gordona pārsteigtais skatiens bija apstājies pie četrām milzīgām ceļasomām, kas aizņēma gandrīz visu telpu. Uz trim no tām viņš izlasīja uzrakstu: "Ceļojuma laikā netiks lietotas", bet ceturtajai bija uzlīmēta zīmīte: "Ceļā nepieciešama".

—    Kas tad tas? — Gordons pārsteigts jautāja.

—    Šopēcpusdien ieradās jaunā dāma, kungs, — Trenters atbildēja, pilnīgi līdzjuzdams sava kunga uztraukumam.

—    Kas tā par jauno dāmu?

—    Mis Forda, kungs.

Gordons domīgi sarauca pieri. Šo vārdu viņš jau bija kādreiz dzirdējis. Forda, Forda — tas izklausījās tik pazīstams.

—     Mis Diāna Forda no Austrālijas!

Viņa māsīca! Misters Selsbirijs apmierināts pamāja ar galvu. Selsbiriji bija laipni cilvēki, un ari viņa viesmīlība vēl nebija galīgi mirusi.

—     Pasakiet mis Fordai, ka esmu pārnācis un priecāšos viņu sastapt savā darbistabā.

Trentera seja nervozi noraustījās.

—   Viņa jau ir tur! Es gan teicu viņai, ka jūsu prombūtnē neviens nedrīkst tur ieiet…

Gordons bija nepatīkami pārsteigts. Namatēvam arvien ir nepatīkami, ja viņa viesmīlība jau iepriekš tikusi izmantota un uzlūkota nevis kā sevišķa žēlastība, bet kā viesa likumīgas tiesības. Tomēr viņš neizrādīja savu vilšanos.

—   Tā? — viņš smaidīdams sacīja. — Nu, mis Forda nupat atbraukusi no Austrālijas, un nevar prasīt, lai viņa zinātu mūsu ieražas. Es tūliņ iešu pie viņas.

Viņš pieklauvēja pie kabineta durvīm.

—    Iekšā! — kāda balss atsaucās.

—   Priecājos tevi redzēt, mīļā māsīca Diāna! — Viņš palika pārsteigts stāvam, jo istabā nevienu neredzēja. Pēkšņi viņš pamanīja roku, kas pār krēsla atzveltni sniedzās tam pretim. Meitene sēdēja tajā pašā krēslā, kuft Gordons mēdza kamīna priekšā sapņot savus dvēselīgos sapņus.

—     Nāc taču tuvāk, Gordon!

Diāna piecēlās no krēsla un bridi klusēdama viņu uzlūkoja. Viņa bija novilkusi kurpītes un ierīkojusies kā savās mājās. Savās zīda zeķītēs viņa izskatījās vēl mazāka nekā parasti. Gordons atzina, ka viņa ir glīta — apmēram tāpat, kā viņš to būtu nodomājis par skaistu kaķēnu. Visu šo lietu viņš uztvēra no jocīgās puses.

—   Nu, mana mazā jaunkundzīt, — viņš sacīja tēvišķā balsī, labsirdīgi pasmaidīdams, — tad nu mēs reiz esam klāt? Nekad nebiju cerējis ieraudzīt tevi Londonā. Kā labi atbrauci?

—    Vai esi precējies? — viņa svarīgi noprasīja.

—    Nē, esmu pārliecināts vecpuisis!

—   A! — Viņa atviegloti uzelpoja. — Visu ceļu biju norūpējusies par to. Bet tu jau vēl mani neesi pat noskūpstījis!

Gordonam tikpat maz bija nācis prātā viņu skūpstīt kā dot tai pa galvu ar grāmatu, ko viņš pašlaik turēja rokā. Bet visi Selsbiriji bija labi audzināti, un tādēļ arī viņš bez iebildēm pieskārās ar lūpām meitenes vaigam.

—    Sēdies — tūliņ likšu ienest tev tēju. Loti nožēloju, ka tev nācās uz mani gaidīt? Kur tu dzīvo?

Viņa izbrīnā to uzlūkoja.

—   Tepat, — viņa vienkārši atbildēja.

Gordons nesaprata.

—     Es domāju — kurā viesnīcā tu esi apmetusies, kur pavadīsi nakti?

—    Tas taču pats par sevi saprotams, ka šeit, — Diāna smiedamās atbildēja.

Kritiskos brīžos Gordons nekad nezaudēja galvu.

—   Ar to tu gan gribi teikt, ka esi nodomājusi kādu laiciņu palikt pie manis? Es būtu loti priecīgs, bet tomēr nevaru tam piekrist, jo bez kalponēm manā namā nav nevienas sievietes.

Viņš runāja ļoti laipni; viņa minētais iemesls bija pilnīgi loģisks, un viņa izturēšanās pret jauno meiteni bija nevainojami korekta.

—   Tev taisnība — bez sievietes saimniecībā nemaz nevar iztikt. Laime, ka es tik drīz ierados, — viņa bez mulsuma atbildēja.

Gordons ar varu apspieda nopūtu. Viņa stāvoklis nebija patīkams. Cits vīrietis viņa vietā būtu pazaudējis galvu vai pacietību un sācis lamāties.

—   Protams, es loti priecāšos, ja tu dažas dienas viesosies manā namā, — viņš smaidīdams sacīja. — Piezvani savai kompanjonei un palūdz, lai viņa atved savas mantas.

Diāna bez kautrēšanās sāka vilkt savas noautās kurpītes.

—   Es nupat apbrīnoju tavus airus. Tu taču kādreiz piedalījies Kembridžas sacīkstēs un ieguvi godalgu — cik tas lieliski!

—   Jā… hm… jā… — Gordons nemaz vairs nejutās lepns par saviem ieguvumiem sportā. — Varbūt es pats varu piezvanīt viņai?

—    Kam? — Diāna nevainīgi jautāja.

—   Tavai kompanjonei… tai dāmai, kas tevi pavadīja ceļojumā.

—     Vai, cik tu esi jocīgs! Es taču ceļoju viena — tik vientuļa, kāda vien var justies simt piecdesmit salona pasažieru vidū.

Gordons nevarīgi atslīga tuvējā krēslā. Tādi cilvēki kā viņš gandrīz vienmēr spēj savaldīties. Viņš bija cieši apņēmies palikt laipns un pieklājīgs līdz galam, lai cik grūti tas ari nenākots.

—    Tagad es runāju ar tevi kā tēvs, kā krusttēvs un kā saprātīgs, piedzīvojis brālēns. — Viņš tiešām izskatījās pēc tēva. — Tu esi jauna meitene, un kādam būtu jāaizrāda, ka viena tu nedrīksti viesoties vientuļa vecpuiša namā.

Salikusi rokas uz muguras, viņa nekustīgi stāvēja Gordona priekšā.

—   Uz to man tev jāatbild, Gordon, ka tas nav iespējams, ka esmu cieši apņēmusies palikt šeit dzīvot. Es taču nevaru būt atbildīga par to, ka tu esi vecpuisis! Patiesībā tev jau sen vajadzēja apprecēties. Tas ir vienkārši netaisni un nedabīgi, ka tu viens pats apdzīvo tik lielu namu. Es palikšu šeit un vadīšu tavu saimniecību. Pasaki tikai, ko tu vislabāk ēd brokastīs. Es mīlu melones un maizītes ar žāvētu šķiņķi, neatsakos ari no ceptām nierēm, ja tās pagatavotas franču gaumē. Vai tev garšo vafeles? Man loti. Man Austrālijā bija pavārs — japānis, kurš sevišķi labi prata tās cept. Tad vēl brokastīs es labprāt ēdu ceptus tomātus ar smalki sakapātām aknām….

—   Tu sagādā man lielas rūpes, Diāna, — Gordons viņu nopietni pārtrauca. — Tu nevari palikt šeit dzīvot. Mans mīļais bērns, man taču jādomā par tavu labo slavu. Varbūt pēc gadiem tu pati atzīsi, cik neprātīgs bijis tavs nodoms. Es tūliņ piezvanīšu uz Leredžas viesnīcu un pasūtīšu tev ērtu istabu.

Viņš gribēja piecelties, bet Diāna uzlika tam roku uz pleca un nospieda atpakaļ krēslā. Gordons bija pārsteigts par viņas spēku.

—   Neķildosimies! Ir tikai viens ceļš, kā tu vari dabūt mani prom no šejienes, — ja liec kādam policistam izmest mani pa durvīm; tomēr viens policists vien netiks ar mani galā. Rokassomiņā man ir ari revolveris, un uzbrukuma gadījumā es bez vilcināšanās šautu…

Gordons uzmeta viņai šausmu pilnu skatienu, bet Diāna viņā lūkojās mierīgi un droši. Viņa bija ieņēmusi galvā domu palikt šeit dzīvot, un Gordons saprata, ka tā neatteiksies no sava nodoma.

—    Tad man atliek tikai viena izeja, — viņš sacīja. Viņš runāja tik nopietnā balsī un tādā intonācijā, ka viņa vārdi izklausījās gandrīz kā gregoriāņu dziedājums. — Man jāaiziet no mana nama un jāatstāj tevi šeit, bet pašam pagaidām jāapmetas kādā viesnīcā.

—   To tu nedarīsi, un, ja tomēr tu to darītu, tad es ievietotu visās avīzēs sludinājumus:

"Pazudis. Kopš trešdienas izgājis no mājām un nav vairs atgriezies misters Gordons Selsbirijs. Liels, stalta auguma, gaiša, svaiga sejas krāsa un patīkama, nevainojama āriene."

Gordons saknieba lūpas. Dzīve vispār bija rupja un nežēlīga, bet neko viņš tik loti neienīda kā presi.

—    Varbūt pēc dažām dienām tavas domas mainīsies, — viņš izteica cerību. — Esmu pārliecināts, ka tu nāksi pie prāta un pareizi izvērtēsi savu rīcību.

Viņa sēdās pie rakstāmgalda, nolika sev priekšā papīra loksni un paņēma spalvu.

—   Tātad tiktāl esam vienojušies. Un nu pasaki, ko vēlies brokastīs — varbūt zivis? Zivis atstāj labu iespaidu uz smadzenēm. Vai tev nav nekas pretim, ja saukšu tevi par Gordu?

4

Kādā no nākamajām dienām, kad Diāna pēc iepirkšanās pārnāca mājās, dzīvojamā istabā viņu sagaidīja kāda kalsnēja dāma pusmūža gados. Viņa sēdēja uz dīvāna un apsveica Diānu ar vienaldzīgu smaidu. Diānai viņa šķita kā kāda no senlaiku romāna lappusēm izkāpusi persona. Svešā dāma bija bez cepures un uzcītīgi adīja ugunssarkanu džemperi. Adatas viņas pirkstos klabēja bez mitas, un šķita — tās kustējās pašas no sevis.

—     Labdien. Jūs laikam esat mis Forda? Es esmu mis Stefla — ceru, ka kļūsim labas draudzenes.

—     Es ari ceru, — Diāna piekrita. — Vai esat atnākusi viesos?

Adāmadatas bez pārtraukuma kustējās viņas rokās. Diāna lūkojas gluži pārsteigta — viņa savā mūžā vēl nebija noadījusi nevienu zeķi.

—    Nu jā, misters Selsbirijs domā, ka jūs jūtaties pārāk vientuļa. Mums, meitenēm, neder vienām būt — tad mēs kļūstam pārāk iedomīgas.

—       Tur jums taisnība — ari es to pašlaik jūtu. — Diāna prata runāt loti noteikti. — Tātad jūs esat pieņemta man par audzinātāju?

—    Par kompanjoni, — mis Stefla pacietīgi pārlaboja.

—    Nu, tad tā lieta pavisam vienkārša. — Diāna izņēma no rokassomiņas čeku grāmatiņu. — Cik liela ir jūsu alga?

Mis Stefla nosauca kādu summu.

—   Te jums būs alga par diviem mēnešiem. Man ne prātā nav nācis aicināt sev kādu kompanjoni.

Viņa pazvanīja, un adatas svešās dāmas rokās pēkšņi aprima.

—   Elenora, mis Stefla tūliņ atstās šo namu. Parūpējieties, lai viņas lietas tiek nonestas lejā un lai Trenters pagādā ērtu auto.

—    Bet, mīlā… — mis Stellas balss skanēja uztraukti un asi. — Misters Selsbirijs mani uzaicināja, un es bīstos…

—    Misteram Selsbirijam nav vajadzīga kompanjone. Un nu, eņģelīt, — vai gribat spēlēt teātri vai arī izlidosiet no šejienes kā mīļš, salds ķerubs?

Gordons bija sagatavojies vētrainai scēnai. Tomēr viņš bija apņēmies šoreiz palikt pie sava — lai Diāna raudātu vai ari draudētu. Kad viņš ienāca, Diāna tobrīd lika jaunu plati, ari atskaņotājs bija jauns. Viņa dejoja jaunāko grāvēju: "Kurš drīkstēs mani par mīļo saukt?"

Parasti Gordons nevarēja ciest atskaņotājus, bet šoreiz bija svarīgākas lietas, par ko domāt. Mis Steflu nekur neredzēja.

—    Vai šeit neviens nav bijis? — viņš apdomīgi jautāja.

—   Neviens, neskaitot kādu mazliet prātā jukušu vecmeitu, kura bija iedomājusies, ka man vajadzīga kompanjone.

Gordonam saplaka dūša.

—    Kur viņa ir?

—    Es nepūlējos atzīmēt viņas adresi. Kādēļ tu tā jautā? Vai šī guvernante varbūt bija domāta tev?

—    Tu viņu aizraidīji?

Diāna pamāja ar galvu.

—    Jā, viqa bija pārāk uzcītīga. — Pēkšņi viņai ienāca prātā kāda doma. — To sarkano kamzoli viņa taču neadīja tev?

—     Kā — tu aizraidīji šo sievieti, kura… hm… kuru es biju uzaicinājis? — Gordons stingri noprasīja. — Tiešām, Diāna, tas jau ir par daudz!

Diāna pasteidzās novirzīt sarunu.

—    Pēc desmit minūtēm būs tēja. Mīļais Gordon, tavas kurpes ir vienos putekļos. Uzej augšā un uzvelc citas!

Gordona gars sacēlās pret tādu nedzirdētu varmācību. Viņa seja dusmās pietvīka.

—     Neko tamlīdzīgu es nedomāju darīt! — viņš skarbi atcirta. — Es neļaušu sevi kalpināt pats savā namā! Diāna, šim neciešamajam stāvoklim nu reiz jābeidzas. — Viņš smagi trieca dūri pret krēsla atzveltni. — Viens no mums jau šovakar atstās šo namu. Man pietiek! Pat kalpotāji jau runā par mums. Pats redzēju, ka Trenters pasmaidīja, kad tu šorīt ieradies brokastīs rītakleitā. Man ir atbildīga vieta, labs stāvoklis pilsētā un neaptraipīts vārds. Negribu upurēt savas personīgās intereses kaut kāda skukēna muļķīgo iedomu dēl!

—   Kā tu vari mani tā apvainot? — viņa pārmetoši iesaucās.

—    Es nepieļaušu, ka tik nopietnu stāvokli pārvērš seklā jokā. Atkārtoju vēlreiz: viens no mums abiem šovakar atstās Čēnelgārdenu.

Viņa bridi pārdomāja, tad nesteigdamās izgāja no istabas. Gordons dzirdēja, ka viņa pieiet vestibilā pie telefona, un apmierināts pasmaidīja. Viņš bija uzvarējis. Vajag tikai cieši uzstāt un nejaut sevi iebiedēt — tad daudz ko var sasniegt. Vairāk viņš arī nevēlējās…

—  Vai tur "Rīta Telegrammas" redakcija? Runā mis Diāna Forda. Atsūtiet, lūdzu, kādu reprotieri uz Čēnelgārdenu 61.

Nākamajā acumirklī Gordons jau bija izskrējis vestibilā un aizspieda ar roku telefona klausuli.

—    Ko tu dari? — viņš uztraukts iesaucās.

Meitene paraustīja plecus.

—  Dzīve bez tevis man ir vienkārši nepanesama, Gordon, — viņa skumji sacīja. — Ja tu izmetīsi mani no dzīvokļa, es noslīcināšos.

—   Tu esi traka! — viņš ievaidējās.

—   Man šķiet, ka arī līķa sekcijā tas tiks atzīts… nepārtrauc mani, Gordon. Avīžnieki loti interesējas par tādām lietām.

Tikai ar pūlēm Gordonam izdevās atraut viņu no telefona. Ar varu viņš izrāva tai no rokām klausuli.

—   Nepūlieties sūtīt reportieri… Jā, dāma jūtas atkal labi. Viņa dzīva… es gribu teikt, ka pašnāvība nenotiks….

Klusēdams viņš atgriezās darbistabā.

—   Tava uzvešanās ir tiešām apkaunojoša — pat nekaunīga! Nu es saprotu, kādēļ tas sasodītais Dempsijs bijis ar mieru labāk nomirt džungļos nekā vēl ilgāk dzīvot tādas ķildīgas raganas tuvumā!

Gordons bija sasniedzis savas pacietības robežas. Tomēr viņš apzinājās, cik netaisns ir šāds apvainojums.

—    Piedod — es nožēloju, — viņš nedroši sacīja.

Viņas seja palika cieta un nopietna, bet acis lūkojās tikpat

mierīgi un laipni kā vienmēr.

—   Man nevajadzēja tā sacīt, es loti nožēloju — piedod man, lūdzu.

Viņa joprojām klusēja.

Gordons klusi izslīdēja no istabas. Viena palikusi, meitene balsī izteica savas domas, kas visu šo laiku bija nodarbinājušas viņas smadzenes:

—   Tas taču taisni neprāts, ka telefons atrodas vestibilā un nevis šeit, kabinetā. Vēl šovakar ziņošu telefonu centrālei, lai pārvieto aparātu.

Vakariņas pagāja loti klusi. Pēc vakariņām Gordons gatavojās iziet.

—   Esmu norunājis ar kādu draugu aiziet šovakar uz teātri, — viņš paskaidroja.

—   Ak, es tik sen neesmu bijusi teātrī! Diāna nopūtās.

—    Tevi tas neinteresētu — tā ir kāda krievu luga par sociālām problēmām.

Viņa no jauna nopūtās.

—    Man loti patīk krievu lugas. Galvenie varoņi tajās tik skaisti mirst uz skatuves, un to darbībai ir tik viegli sekot. Operā vai operetē nekad nevar zināt, ko tie ļaudis tur tēlo, sevišķi vēl, ja nesaprot tekstu.

—    Bet šī luga nav domāta jaunām dāmām, — Gordons galanti aizrādīja.

Tomēr Diāna nebija tik viegli pārliecināma.

—   Ja esi ar mieru ņemt mani līdzi, es būšu piecās minūtēs jau pārģērbusies. Citādi nemaz nezinu, ko šovakar lai daru.

—   Tu taču vari padomāt, ko rīt gatavot brokastīs, — viņš sakaitināts atbildēja.

Palikusi viena, Diāna savu uzmanību veltīja atskaņotājam. Brīžiem viņai bija jādomā par Dempsiju, tomēr šīs atmiņas viņai bija mazliet nepatīkamas. Nevar teikt, ka viņa būtu mīlējusi šo savādo cilvēku. Dempsijs uz mirkli kā zemestrīce Kalifornijas fermera māju bija saviļņojis viņas dzīvi. Viņš bija satriecis un sajaucis visus viņas agrākos dzīves uzskatus. Bet tagad viņa vairs tikai neskaidri atcerējās viņa vājo, kalsnējo augumu un bezgalīgās runas. Toreiz viņš bija meties tās priekšā ceļos, bija draudējis viņu nošaut, tad atkal teicis, ka viņu dievina, un solījies viņas dēļ atteikties no savas garīdznieka karjeras. Kādā karstā februāra rītā (viņa vēl atcerējās, cik koši todien dārzā bija ziedējušas rozes) viņš bija nosviedis tai pie kājām visu savu bagātību un atvadījies no Diānas uz mūžu. Pēc tam viņš bija aizgājis džungļos, no kurienes vairs nebija atgriezies.

Tuvākie džungļi patiesībā atradās simt jūdžu attālumā, tomēr viņš bija teicis, ka dodas džungļos, lai tur beigtu savu nelaimīgo dzīvi. Tur viņš bija cerējis atrast mieru un aizmirstību. Diāna daudz neskuma viņa dēj. Viņa tikai gribēja zināt, kad viņš atkal ieradīsies pie viņas, lai atprasītu tos astoņus tūkstošus mārciņu, ko viņš toreiz, rūpīgi iesaiņotus un glīti pārsietus, bija nosviedis viņai pie kājām. Uztraukumā viņš tomēr nebija panācis cerēto efektu. Vīstoklītis nebija nokritis pie Diānas kājām, bet atsities pret kaķeni, kura neilgi pirms tam bija apbērnojusies. Saniknotā kaķene bija metusies virsū nabaga Dempsijam, piespiezdama to apkaunojošā veidā bēgt.

Krustmātei viņa nekā nebija teikusi par šiem astoņiem tūkstošiem. Misis Tiserbija bija miermīlīgs cilvēks, kas nemīlēja veltīgus uztraukumus, un tas ari bija par iemeslu tam, ka piecpadsmit gadu vecumā Diāna jau bija pārņēmusi savās rokās visas viņas darīšanas.

Dempsija naudu Diāna bija iemaksājusi savā bankā un pirmos trīs mēnešus nodarbojās ar granzioza pieminekļa projektu, kuru tā gribēja celt džungļos uz nomirušā pielūdzēja kapa. Kādā grāmatā ar virsrakstu: "Svešvalodu sakāmvārdi un izteicieni" viņa bija atradusi arī īsto kapakmens uzrakstu:

"Satis eloquentiae sapientiae parum." (Viņam bija daudz daiļrunības, bet maz saprāta.)

Pēc kāda laika Dempsija naudas glabāšana viņai bija kļuvusi nepatīkama, un Diāna bija mēģinājusi atrast kādus viņa piederīgos, kaut labi zināja, ka Dempsijam nav nekādu radu. Pamazām Dempsija tēls bija izzudis no viņas atmiņas. Viņu bija sācis aplidot kāds romantiski noskaņots fermeris. Šī dēka tomēr bija beigusies diezgan negaidīti, kad kādu dienu bija ieradusies fermera visai neromantiskā sieva, lai aizvestu savu vīru atpakaļ pie viņa ģimenes.

Arī šovakar Diāna tikai piecas minūtes kavējās atmiņās par Dempsiju. Tad viņa sāka mācīties kādu jaunu valša soli, ko it labi varēja piemērot ari džeza melodijai.

—    Nesaprotu, kā gan mūsu kungs to pieļauj, — Trenters sacīja. — Tas taču nepieklājas, ka jauna meitene viena pati dzīvo vecpuiša namā. Tas man atgādina kādu gadījumu, ko man stāstīja mans draugs, vecais Superbuss. Viņš ir tiesas izpildītājs un visur dzīvē redz tikai ēnas puses.

—    Man būtu kauns draudzēties ar tiesas izpildītāju, kaut arī man piemaksātu vai veselu miljonu! — Elenora piezīmēja. — Tad jau labāk es būtu ar mieru kuru katru ubagu nosaukt par savu draugu. Un nemaz nerūpējieties mūsu mis Diānas dēļ, Artūr, — tas ir ļoti labi, ka viņa ir šeit. Vai jūs nemaz nedomājat par mani? Vai arī man nav morāles? Vai mēs ar virēju jau gadiem ilgi nedzīvojam vienā namā ar vecpuisi?

—   Nu, ar jums tā lieta ir mazliet citādāka. Bet tagad mūsu namā vairs nav tā, kā bija senāk, — Trenters sūrojās.

Tomēr viņa bēdām bija dziļāks pamats, ko nezināja ne virēja, ne kalpone. Lai cik metodisks Gordons arī nebija, savus cigārus viņš tomēr nekad neskaitīja. Turpretim Diāna ievēroja katru vismazāko sīkumiņu. Kādu dienu viņa starp citu bija apjautājusies, vai namā ir peles, un, kad Trenters bija atbildējis apstiprinoši, viņa nevainīgi bija pabrīnījusies, ka peles sākušas grauzt Havanas cigārus.

—    Es jūtu, ka kaut kas notiks, kāda briesmīga pārmaiņa, — Trenters pravietoja. — To es noteikti zinu. Jau kopš bērnības man ir kāda īpatnēja otrā redze.

—   Tad jums jāiegādājas brilles, — Elenora noraizējusies ieminējās.

5

Bija atvasaras pēcpusdiena. Heloize van Oina domīgi lūkojās pāri uz upi un šķita nogrimusi kādas jautri izkrāsotas laivas aplūkošanā, kas bija piesieta krastmalā.

—    Stāstiet vēl ko par Diānu — viņa ir loti ieinteresējusi mani, — viņa sacīja.

Gordons kļuva nemierīgs. Viņš jau tā bija runājis par Diānu vairāk, nekā pats bija gribējis.

—   Nu, jūs taču zināt visu. Ceru, ka iepazīsieties ar viņu… kādreiz.

Nelielā pauze, kas sekoja pēc pēdējā vārda, bija tik zīmīga, ka nevarēja paiet nepamanīta garām tādai vērīgai sievietei, kāda bija Heloize. Viņa bija skaista, slaida (Diāna viņu būtu nosaukusi par kalsnēju) un jauna. Viņas dziļajās, melnajās acīs mirdzēja kas noslēpumains un neatrisināmi mīklains. Reizēm Gordons pat baidījās no viņas.

Gordons Selsbirijs nebija iemīlējies. Viņš nebija no tiem cilvēkiem, kuri viegli pazaudē savu sirdi. Bet viņam glaimoja jau tas, ka viņam ir savs noslēpums. Par Gordonu kāds reiz bija izteicies, ka viņam piemīt kaut kas no sfinksas.

Ja Diāna būtu vecāka un nebūtu viņa māsīca, ja tā nebūtu tik velnišķi sarkastiska un pašapzinīga, Gordons būtu sajutis pret viņu zinārņas simpātijas, varbūt pat mīlestību.

Domādams par Diānu, viņš ielūkojās savā rokaspulkstenī. Viņš bija solījies būt mājās uz vakariņām. Heloize, kas bija pamanījusi šo ātro kustību, sevī pasmaidīja.

—   Vai Diānas pirmā mīlas dēka bija tiešām nopietna? — viņa jautāja.

Gordons samulsis ieklepojās.

Pēdējā laikā Heloize uzkrītoši bieži iztaujāja viņu par Diānas līdzšinējo dzīvi. Tā bija īsta sievietes ziņkāre, kuru viņš līdz šim nebija viņā pamanījis. Viņš gribēja kaut ko atbildēt, bet Heloize jau jautāja viņam ko citu:

—    Kas tas tāds, Gordon?

Kāds dīvaina izskata vīrs jau otro reizi laiviņā pabrauca garām viesnīcas terasei, kur viņi dzēra tēju, katru reizi tos uzmanīgi novērodams.

—   Tiešām nezinu. Vai neiesim?

Viņa palika mierīgi sēžam savā krēslā.

—   Kad mēs atkal redzēsimies, Gordon? Dzīve bez jums ir tik tukša un drūma. Vai tad Diānai ir kādas sevišķas tiesības uz jums? Ieaudis nekad mūs nesapratīs. Es nemīlu jūs, un arī jūs nemīlat mani. — Viņa mierīgi pasmaidīja. — Vienīgais, kas mūs vieno, ir dvēseļu savstarpēja saprašanās. Mīlestība vai laulība nekad nespēj sniegt šo laimes pilnību.

—    Jā, cik tas brīnišķīgi! — viņš piekrita, pamādams ar galvu. — Nē, pasaule nekad nesapratis mūs.

—   Es tik loti ilgojos pēc tās dienas. — Viņa domīgi lūkojās upes viļņos. — Bet es neuzdrošinos cerēt, ka tiešām reiz pienāks tā diena, kad piepildīsies manas dvēseles ilgas.

Ari Gordons uz to necerēja, un jau visu pēcpusdienu viņš domāja par to, kā izteikt Heloizei savas šaubas.

—   Esmu pamatīgi pārdomājis mūsu plānus par braucienu uz Ostendi, Heloize. Protams, tas būtu brīnišķīgi, ja mēs varētu kopā pavadīt dažas dienas — ja ari ne zem viena jumta, tad tomēr vismaz viens otra tuvumā, tālu no lielpilsētas drūzmas. Mūsu dvēseļu netraucēta savienošanās — tā būtu visaugstākā laime. Bet vai jums nešķiet, ka šāds izbrauciens uz Ostendi būtu liela neprātība? Protams, es runāju jūsu labā, jo vīrietim nav jābīstas no skandāla un tenkām.

Viņa pievērsa tam savu ilgās kvēlojošo skatienu.

—    Kāda dala mums par citiem ļaudīm? Ko gan viņi var runāt par mums? Lai viņi izplata savas tenkas! — viņa nicinoši noteica.

Gordons purināja galvu.

—     Jūsu gods man ir svēts, — viņš aizkustināti sacīja, — un es nekad neļaušu to mīt dubļos. Sezona Ostendē gan beigusies, daudzas viesnīcas jau slēgtas, un lielākā dala viesu jau aizbraukusi, bet tomēr vienmēr vēl paliek varbūtība — katrā ziņā tikai varbūtība — , ka mēs sastopam tur kādu pazīstamu, kurš nekavēsies sadomāt visneķītrākos melus par mūsu dvēseļu nevainīgo vienību. Tas būtu ārkārtīgi bīstami.

Heloize skarbi iesmējās, pieceldamās no krēsla.

—    Redzu, ka jūs tomēr vēl nespējat atbrīvoties no ārējiem aizspriedumiem, Gordon. Tā bija neprātīga iedoma — nerunāsim vairs par to, tas mani sāpina.

Klusēdams viņš samaksāja rēķinu un palīdzēja Heloizei iekāpt savā auto. Viņš jutās mazliet apvainots. Neviens līdz šim vēl nebija apšaubījis viņa dvēseles patstāvīgos uzskatus.

—   Mēs brauksim uz Ostendi. Tur mēs satiksimies, kā jau esam to*norunājuši, — viņš apņēmīgi sacīja, kad auto jau ripoja garām Ričmondparkam.

Viņa neatbildēja, bet pateicīgi paspieda viņa roku.

Klusēdami viņi turpināja ceļu.

—     Ir kaut kas nebeidzams mūsu draudzībā, — Heloize beidzot ierunājās. — Ak, Gordon, cik tas brīnišķīgi!…

Kad Gordons ienāca, Diāna sēdēja darbistabā un lasīja kādu žurnālu. Nometusi to uz galda, viņa strauji piecēlās tam pretim. Rakstāmgalds, kuru Gordons vēl šorīt bija sakārtojis, tagad jau atkal atradās visšausmīgākajā nekārtībā.

—   Ēdiens jau sen gatavs, — viņa sacīja. — Tu nāc velnišķi vēlu, mīļais Gord.

Misters Selsbirijs saviebās.

—    Es vēlētos, lai tu nesauc mani par Gordu, Diāna, — viņš pārmetoši piezīmēja. — Tas skan… tas izklausās gandrīz kā izsmiekls.

—     Bet šis vārds tik labi tev piestāv! Tu nemaz nevari iedomāties, cik labi tas tev piederas!

Gordons nepacietīgi paraustīja plecus.

—   Un tad — neviena dāma nelieto tādus vārdus kā "velnišķi", — viņš norūca.

—   Kur tu īsti biji? — viņa jautāja ar to izaicinošo vaļsirdību, kura viņai bija tik īpatnēja. — Taču ne birojā, — Diāna lietišķi piezīmēja, nosēzdamās pie galda. — Pēc pusdienām tu neesi tur bijis.

Gordons izmisis lūkojās griestos.

—   Mani aizkavēja kāda pilnigi privāta lieta, — viņš dzestri atcirta.

—    A! — Diāna nemaz nejutās aizskarta. Viņa, kā pati mēdza teikt, jau bija pārdzīvojusi to laikmetu, kad cilvēks mēdz iespaidoties no citiem.

Gordons jau bija sev atzinies, ka viņa ir loti glīta, viņu varēja uzlūkot gandrīz par skaistu. Viņai bija dziļas, zilpelēkas acis un maiga zīda āda. Viņš nevarēja noliegt ari to, ka viņai bija loti pareizs un graciozs augums. Kaut tikai viņa būtu vecāka vai jaunāka, kaut viņai būtu mazliet vairāk respekta pret pareizu audzināšanu un zinībām, kaut viņa labāk prastu novērtēt citu gara spējas un kaut viņa nebūtu tik pašpārliecināta!

Piegājis pie loga, Gordons domīgi lūkojās nakts tumsā. Diāna viņam bija neatrisināma mīkla.

Istabā ienāca nama pārzinis.

—    Trenter!

—    Jā, kungs?

—    Vai redzat to kungu — tur, viņpus ielai? Cilvēku ar sarkanu seju?

Tas bija tas pats svešinieks, kas pēcpusdienā bija pabraucis viņiem garām laiviņā. Gordons viņu tūliņ bija pazinis.

—    Es viņu redzu šodien jau otro reizi — tā ir dīvaina sagadīšanās.

—    Tas ir misters Jūliuss Superbuss.

Gordons izbrīnā uzlūkoja Trenteru.

—   Jūliuss Superbuss? Pie velna, ko jūs gribat ar to teikt?

—   Dāmas klātbūnē tā nemēdz runāt, — viņam aiz muguras atskanēja Diānas balss.

—    Kāds dīvains latīņu uzvārds…

Trenters viltīgi pasmaidīja.

—    Jā, kungs. Misters Superbuss ir romietis — pēdējais romietis Anglijā. Viņš ir no Cezaromagnusas — tas ir kāds ciems Kembridžas tuvumā. Man nācās reiz dienēt tajā apvidū — tādēļ es to visu ari zinu.

Gordons sarauca pieri. Kāds dīvains gadījums gan sūta šo svešo cilvēku viņa ceļā — jau otro reizi vienā dienā?

—     Kas viņš tāds ir? Es domāju — ar ko viņš nodarbojas?

—    Viņš ir detektīvs, kungs, — Trenters atbildēja.

Gordons pēkšņi nobāla.

6

Gordons bieži vien piemirsa, ka viņa pielūgtās Heloizes van Oinas vārda priekšā stāv vārdiņš "misis". Viņš bija pārāk smalkjūtīgs, lai kaut aplinkus mēģinātu izdibināt kādas ziņas par viņas ģimenes dzīvi. Misteru van Oinu viqš iedomājās kā milzīga auguma brutālu tirgotāju bez dvēseles un skaidri varēja stādīties sev priekšā viņu savstarpējās attiecības: ļaunums un rupjš despotisms vai pilnīga vienaldzība no vienas un rezignētas ciešanas un pastāvīgs nemiers — no otras puses; atpūtu un mierinājumu Heloize meklēja un atrada vienīgi savas dvēseles dievišķajā draudzībā ar viņa, Gordona, dvēseli.

Viņš no jauna apstājās pie loga un palūkojās ārā.

Misters Jūliuss Superbuss bija izņēmis no kabatas tabakas maku un pašlaik nodarbojās ar savas īsās, melnās pīpes pildīšanu. Šķita, ka viņš būtu cilvēks, kas neatsakās ne no kādiem līdzekļiem, lai tikai sasniegtu savu mērķi, — parasts, brutāls cilvēks, kas bez apdomāšanās upurēs nevainīgas dvēseles, lai iegūtu no greizsirdīgā vira nolīgto atalgojumu. Detektīvs! Izmisis viņš pievērsās Diānai.

— Vai tev būtu kas pretim, ja es uz brītiņu izmantotu savu darbistabu personīgai sarunai ar kādu cilvēku?

Piekrītoši pamājusi ar galvu, viņa, lepni smaidīdama, atstāja istabu.

—    Pasauciet viņu šurp!

—   Lai ievedu viņu šajā istabā, kungs? — Trenters jautāja, neticēdams savām ausīm.

Gordonam nācās atkārtot pavēli.

—    Viņš nav džentlmenis, — Trenters paskaidroja. Viņš gribēja jau iepriekš atvainoties sava drauga vietā.

Tiešām, misters Superbuss nebija nekāds smalkais kungs, bet Gordonam jau nebija arī nekādu ilūziju. Trenters bija stipri ieinteresēts. Viņš zināja, ka Superbuss pie pirmās sastapšanās atstāstīs viņam savu sarunu ar misteru Selsbiriju.

Ievedis misteru Superbusu darbistabā, viņš smalkjūtīgi izslīdēja pa durvīm, tās aiz sevis pievērdams.

Šī cilvēka ārienē nebija nekā tāda, kas atgādinātu seno romiešu kultūru.

Viņš bija loti maza auguma un korpulents, viņš drīzāk šļūca nekā gāja. Viņam bija liela galva ar sarkanu seju un mazām, melnām Osiņām, kuras tas acīmredzot krāsoja. Uz viņa kailā pakauša vēl bija saglabājušies divdesmit septiņi mati: trīspadsmit — vienā un četrpadsmit — otrā pusē. Viņam bija ieradums tos bieži pārskaitīt.

Nostājies Gordona priekšā, viņš samulsis burzīja rokās savu platmali.

—    Sēdieties, mister Superbus! — Gordons pēc iespējas laipni sacīja. — Trenters man stāstīja, ka jūs esot romietis?

Misters Superbuss apsēdās, iepriekš cienīgi palocījies.

—    Jā gan, kungs, — viņš glaimots atbildēja. — Tiešām varu teikt, ka tas es esmu. Mēs, Superbusi, — viņš uzsvēra šo vārdu tā, it kā runa būtu par sevišķi liela apmēra autobusiem, — esam cēlušies no vecas romiešu dzimtas. Vēl tikai četri no mums palikuši: es, mans brālis Augusts, kas apprecēja kādu jaunavu no Koventri, tad mana māsa Agripa, kura jūtas loti laimīga ar savu trešo vīru, un Scipiuss, kurš ziedojis sevi skatuvei.

—   Tiešām? Vai viņš ir aktieris? — Gordons izlikās pārsteigts par šīs romiešu ģimenes locekļu augstajiem sasniegumiem.

—    Jā, viņš darbojas uz skatuves, — misters Superbuss lepni atkārtoja. — Un viņam ir lieli panākumi. Par viņu mēdz teikt, ka viņš esot vislabākais galdnieks, kāds jebkad kalpojis Orfejam. Jā, kungs, mēs esam senas cilts pēcnācēji. Es nekad neesmu izmantojis savas likumīgās tiesības, bet kāds vecs kungs, kurš tagad dzīvo Kembridžā, sacīja, ka man vajagot būt kāda romiešu karaļa dzimtas loceklim. Un es esmu pats vecākais no mums.

Netālu no Cezaromagnusas atrodas Kembridžas universitāte, un daži sarkastiski šīs pilsētas antikvāri stāsta, ka šī Superbusu ģimene radusies, pateicoties dažiem jautriem studentiem, kas pirms vairāk kā simt gadiem iesaukuši šajā vārdā kādu nabaga ormani, kuram šis vārds tā iepaticies, ka tas to paturējis. Protams, arī Jūliuss Superbuss bija dzirdējis šīs baumas, tomēr viņš ar nicināšanu tās noraidīja.

Gordons mierīgi ļāva viņam izrunāties par savu iemīļoto tēmu, tad sacīja:

—  Jūs, mister Superbus, ieņemat svarīgu amatu — kā dzirdēju, jūs esat detektīvs?

Misters Superbuss nopietni pamāja ar galvu.

—   Tā ir loti interesanta nodarbošanās — novērot dažādus cilvēkus, uzstāties tiesās un liecināt par viņu pārkāpumiem un noziegumiem, — Gordons turpināja.

—    Jūs esat maldināts — es nekad neuzstājos tiesā kā liecinieks. Nodarbojos, tā sakot, ar veikalnieciskām darīšanām. Protams, ja gadās kāds sevišķi liels ķēriens, tad es nevairos ari no tā. Patlaban man ir reti laba izdevība krietni nopelnīt. — Viņš pieliecās tuvāk Gordonam un klusākā balsī piebilda: — Es dzenu pēdas Dubultniekam.

Gordonam kā akmens novēlās no sirds. Tātad šai lietai nebija nekā kopīga ar misis van Oinu un viņas brutālo viru, kurš vairāk domā par saviem suņiem un zirgiem nekā par savu maigo, skaisto sievu!

—   Šis vārds man liekas kur dzirdēts: Dubultnieks — tas taču ir kāds noziedznieks? Vai tas nav tas pats, kurš mēdz uzstāties savu upuru lomās?

—  Jā, tas viņš ir, mans kungs, — misters Superbuss apstiprināja. — Tas ir loti veikls krāpnieks. Kaut vai gadījums ar misteru Mendelsonu…

Gordons vēl atcerējās šo lietu.

—   Nemaz nevaru iedomāties, ka kāds cilvēks spētu atdarināt šo kungu, kaut patiesībā tas nemaz nav grūti, jo misters Mendelsons nēsā sirmu bārdiņu un nav precējies. Dubultnieks piesavinājies no šī kunga astoņus tūkstošus mārciņu. Vispirms viņš aizvilinājis prom īsto Mendelsonu, bet tad ieradies viņa birojā un aizsūtījis vienu no ierēdņiem ar čeku uz banku, kur pieprasītā summa bez kavēšanās izmaksāta.

* Šī skandāla dēl Mendelsons tagad vairās no sabiedrības un dzīvo laukos savā muižā.

—    A, tagad saprotu, — Gordons sacīja. — Jūs darbojaties…

—    Apdrošināšanas biedrību savienības uzdevumā. Noziedznieks savus upurus visbiežāk izvēlas tieši no šo aprindu direktoru un ģenerāldirektoru vidus.

Gordons jautri iesmējās, to viņš darīja loti reti.

—    Un jūs sekojat man, lai mani apsargātu?

—    Gluži tā nav, — misters Superbuss atbildēja ar to atturību, kādu no tā prasīja viņa nodarbošanās. — Es tikai gribu pamatīgi iepazīties ar jums, lai varētu drošāk rīkoties gadījumā, ja Dubultnieks mēģinātu uzstāties jūsu lomā.

—    Ņemiet kādu cigāru!

Misters Superbuss bez vilcināšanās paņēma cigāru un ielika sev kabatā, piebilzdams, ka izsmēķēšot to savā dzīvoklī.

—     Mana sieva loti mīl laba cigāra dūmus. Turklāt tie iznīcina arī kodes. Iedomājieties, kungs, — jau divdesmit trīs gadus esmu pavadījis laimīgā laulībā. Visā pasaulē nav labākas sievas par manējo.

—   Vai arī viņa ir romiete?

—    Nē, viņas dzimtene ir Devonšīra.

Kad pusstundu vēlāk Diāna no jauna ienāca kabinetā, Gordons stāvēja, atspiedies pret kamīna malu. Sakrustojis rokas uz muguras un mazliet pieliecis galvu, viņš likās nogrimis dziļās pārdomās.

—   Kas bija šis mazais, dīvainais cilvēciņš? — viņa jautāja.

—    Viņu sauc Superbuss, — Gordons atbildēja, uztrūkdamies no savām domām. — Viņš dzen pēdas kādam noziedzniekam, kas izkrāpis vienam no maniem darbabiedriem astoņus tūkstošus mārciņu.

—   A! — Diāna pasteidzās apsēsties kāda krēslā, jo Gordona pieminētā summa tai pēkšņi atsauca atmiņā mirušo Dempsiju.

7

Bobs Selsbirijs Diānai iepatikās jau no pirmās reizes, kad viņa to redzēja. Tas bija simpātisks, vaļsirdīgs jauneklis, kam rēvija un dejas sagādāja daudz vairāk prieka nekā Gordonam. Viņš bija saderinājies ar kādu jaunu kanādieti, un tādēļ viņu maz interesēja citas sievietes. Diānai viņš bija jo mīļāks tādēļ, ka viņa dvēsele nekvēloja tajās liesmās, no kurām tik loti cieta viņa vecākais brālis.

Bobs jau divas reizes bija kopā ar Diānu vakariņojis, un Gordonam šķita, ka brālis jau pietiekami iepazinis nelūgto viešņu, lai tam varētu pastāstīt visu par viņas nekautrīgo uzvešanos šajā namā.

—     Bobs ir sabiedrisks cilvēks, — viņš sacīja Diānai.

—    Viņš pazīst pasauli daudz labāk par mums abiem. Man šķiet, ka mierīgi varam uzticēt viņam mūsu ķildas izvērtēšanu. Izsaki savas domas bez kādiem aizspriedumiem, Bob, vai tas pieklājīgi, ka Diāna bez kompanjones dzīvo vienā namā ar mani?

—   Nesaprotu, kādēļ gan viņai būtu vajadzīga kompanjone, ja viņa dzīvo kopā ar tādu vecu vīru, kāds esi tu. Turklāt jūs esat brālēns un māsīca, un kopš tā laika, kamēr Diāna ir šeit, vismaz patīkami paciemoties Čēnelgārdenā. Agrāk šeit bija briesmīgi garlaicīgi un drūmi.

—    Bet ko ļaudis teiks? — Gordons pretojās.

—    Tu taču pats nesen man teici, ka nepievēršot nekādu uzmanību laužu tenkām, — nodevīgais Bobs aizrādīja.

—    Tu stāstīji, ka pūļa uzskati tev esot gluži vienaldzīgi…

—    Tu esi mani pārpratis, — Gordons samulsis viņu pārtrauca. — Es to runāju vispār, nevis attiecībā uz sabiedrībā pieņemtām pieklājības normām.

—   Diāna nu reiz ir šeit, un tu vari justies sasodīti laimīgs, ka tev ir kāds radījums, kas salāpa tavas zeķes. Vai viņš tev ko maksā par to, Diāna?

Viņa purināja galvu.

—    Es dzīvoju no sava mazā kapitāla, — viņa grūtsirdīgi nopūtās.

Gordons pēkšņi sajuta, ka ir viņai parādā. Bet tikai otrā rītā viņš turpināja šo sarunu.

—    Man šķiet, ka esmu bijis loti neapdomīgs, Diāna. Pērc visu, kas vien tev nepieciešams, un, ja vajadzīga nauda — prasi man to.

Viņa atlaidās krēslā un iesmējās.

—     Un tu tiešām noticēji! Man taču nevajag naudu, jo patiesībā esmu loti bagāta.

—    Bet kādēļ tad tu sacīji Bobam…

—       Man loti patīk, ja kāds mani žēlo, — viņa mierīgi sacīja. — Un šajā namā neviens, izņemot Elenoru, mani neieredz. Viņa tiešām ir skaista, laba meitene. Vai tu tā nedomā?

—    Man tas nekad nav ienācis prātā.

—    To jau es tūliņ sapratu, kad uzzināju, ka tu vēl ne reizi neesi viņu noskūpstījis.

Gordons viņu mēmi uzlūkoja.

—   Nē, nedomā, ka es uzdodu kalponēm tādus jautājumus. Bet katrai sievietei ir instinkts — ar to viņa izdibina dažādas lietas.

—    Tava loģika ir pavisam aplama, — Gordons mazliet nomierinājies sacīja. — Kādēļ tu iedomājies, ka man jāskūpsta viņa?

—   Tas taču ļoti vienkārši. Viņa ir skaista, un visi vīrieši labprāt skūpsta glītas meitenes — protams, ja viņi ir normāli. Daudzi ir gribējuši mani skūpstīt.

Gordons sarauca uzacis. Viņam trūka vārdu atbildei.

—   Tu nemaz nejautā, vai es viņiem ari atļāvu sevi skūpstīt? — Diāna piebilda, nesagaidījusi atbildi.

—   Tas mani neinteresē, — Gordons vēsi piezīmēja.

—    Nemaz?

Viņas balsī skanēja gandrīz vai izbailes, tomēr Gordons nelāva sevi maldināt. Viņš zināja no pieredzes, ka šādos gadījumos Diāna tikai ar pūlēm valda smieklus. Kāda briesmīga meitene!

—    Līdz šim man bijušas tikai divas mīlas dēkas, — viņa turpināja, nemaz nerūpēdamās, vai Gordons maz klausās viņas vārdos. — Vispirms ar Dempsiju un tad ar Teofilu.

—    Kas tas par Teofilu? — Viņš tomēr bija uzķēries uz viņas izmestās makšķeres!

—   Misters Teofils Šouns. Vēlāk izrādījās, ka viņš ir precēts vīrs un piecu bērnu tēvs.

—    Man Dievs!… — Gordons ievaidējās.

—       Bet es nekad nejāvu viņam sevi skūpstīt. Viņa sieva aizveda to prom tad, kad es jau sāku pierast pie anīsa smaržas — viņš mūžīgi košļāja šos graudus. Viņš dzīvoja pie krustmātes, bet ari viņa nezināja, ka viņš ir precējies, iekams nebija ieradusies viņa sieva. Šī sieviete bija man ļoti pateicīga par manu draudzību ar viņas vīru. Man šķiet, ka katrai sievietei vajadzētu jau iepriekš iepazīt savu vīru — tad vairs nebūtu nelaimīgu laulību. Vai tu tā nedomā, Gordon?

Misters Selsbirijs nopūtās.

—   Es domāju, ka tu runā vislielākās nejēdzības. No savas puses, labprāt novēlu tev labi iepazīt savu vīru!

Viņa pasmaidīja, bet palika atbildi parādā. Viņa atzina, ka šodien jau pietiekami to aizkaitinājusi. Tādēļ viņa pasteidzās mainīt sarunas tēmu.

—    Gordon, vakar pie tevis bija kāds cilvēks ar žīdisku uzvārdu…

—   Tu gribēji teikt — latīnisku? Tas bija misters Superbuss.

Viņa apstiprinoši pamāja ar galvu.

—    Ko viņš īsti gribēja? Ko viņš meklē?

—    Viņš seko kādam noziedzniekam, kurš pazīstams ar Dubultnieka vārdu. Tas ir kāds sevišķi veikls krāpnieks.

—    Ak tā. — Viņa domīgi lūkojās galdautā. — Tu gribi iziet, Gordon? Kad ceri būt atpakaļ?

—    Tas atkarīgs no manām darīšanām, — viņš atturīgi atbildēja. — Vai zini, Diāna, ka neviens nekad vēl nav uzdevis man šādu jautājumu?

—   Kā — es taču ik dienas tev to jautāju, — viņa izbrīnā piezīmēja.

—   Es gribēju teikt: neviens, izņemot tevi. Mana aiziešana un pārnākšana nekad nav kontrolēta. Un es nesaprotu, kādēļ tagad tas būtu vajadzīgs.

—    Es gribēju tikai zināt, kad jābūt gatavām vakariņām.

—   Var gadīties, ka šovakar nemaz neierodos vakariņās, — viņš īsi noteica. Bridi vēlāk viņš izgāja, lai dotos uz savu biroju, kur bija iekrājies daudz darāmā, jo pēdējā laikā viņa darbs bija ievērojami gājis uz priekšu.

Viņš bija cieši apņēmies izmest no galvas visus tos jautājumus, kas traucē viņu darbā. Tikai pusdienas ēdot, viņš atkal atgriezās pie nodomātā brauciena uz Ostendi kopā ar savas dvēseles draudzeni. Viņš loti vēlējās, kaut Heloize van Oina būtu izvēlējusies kādu citu vietu, bet ne Ostendi.

Šis ceļojums uz Ostendi tiešām bija pavisam neprātīgs, un Gordons pats brīnījās, kuram no viņiem tas īsti ienācis prātā. Tomēr, labi padomājot, viņš nāca pie atziņas, ka viņam nav iemesla īpaši uztraukties. Ostendē viņu neviens nepazīs, ja vien viņš pats uzmanīsies un neklejos ap ostmalu, kur piestāj kontinenta tvaikoņi. Vajadzības gadījumā viņš pat var mazliet pārvērst savu ārieni… Diāna vienmēr bija zobojusies par viņa mazo vaigubārdu, un arī viņa frizieris bija ieteicis to noskūt. Viņš pats jau agrāk bija nodomājis to izdarīt, sevišķi kopš tās reizes, kad Heloize bija par to ieminējusies. Viņa bija teikusi, ka bārda padara to vecāku, nekā viņš patiesībā ir, un Gordons bija pārliecināts, ka viņa būs patīkami pārsteigta, ja pirms ceļojuma viņš noskūs gludu seju. No otras puses — nevar taču braukt uz Ostendi ketavejā un ar cilindru galvā! Viņš nolēma apspriest šo jautājumu ar savu drēbnieku, pie kura tas, mājup ejot, arī iegriezās.

—   Ja gribat doties uz Beļģijas piekrasti, tad iesaku jums pasūtīt dažus vieglus vasaras uzvalkus.

Viņš nolika Gordonam priekšā veselu kaudzi paraugu. Gordons gan gribēja labāk ko tumšu, tomēr drēbnieks viņu pārliecināja, ka pašlaik modē esot gaišas krāsas — visvairāk pelēks ar sarkanu. Ari Gordons beidzot nolēma, ka vislabāk būs, ja viņš apģērbsies pēc pēdējās modes: kurš gan pazīs misteru Selsbiriju modernā, gaišpelēkā uzvalkā ar sarkaniem punktiņiem?

—   Vai tas tomēr nebūs pārāk uzkrītoši? — viņš vēl tikai vāji pretojās.

Visbeidzot Gordons tomēr pasūtīja pelēko uzvalku. Viņš mierināja sevi ar to, ka ceļojums var ari nenotikt. Katrā ziņā viņš nebija spiests braukt uz Ostendi. Bet, ja šis brauciens tomēr nebūtu novēršams, tad labāk, ja viņš jau iepriekš parūpējas par visu nepieciešamo.

Bija norunāts, ka Heloize apstāsies "Majestātes" viesnīcā, bet Gordons apmetīsies "Splendidā". Ik rītus pēc brokastīm viņi sastapsies kādā no Armijas laukuma mazajiem restorāniem, lai pēc tam visu dienu pavadītu kopā.

Gordonu spēcīgi nodarbināja kāda doma: vajadzēja iekārtoties tā, ka gadījumā, ja viņa personīgā klātbūtne birojā kļūtu pilnīgi nepieciešama, viņu varētu jebkurā bridi atsaukt pa telegrāfu.

Patiesībā tas bija pats galvenais iemesls, kādēļ viņš vilcinājās izpildīt Heloizes vēlēšanos. Viņš varēja aizceļot vienīgi tajā gadījumā, ja atklāja savu noslēpumu kādam trešajam. Diāna, protams, šim nolūkam nederēja. Gordons beidzot atzina, ka vienīgais šim mērķim piemērotais cilvēks bija viņa brālis Bobs.

Robertam G. Selsbirijam bija savs tirdzniecības uzņēmums Mārklenā, kur viņš no pulksten desmitiem rītā līdz četriem pēcpusdienā, gūstot ievērojamu pelņu, pirka un pārdeva tēju, kafiju un cukuru. Gordons tikai vienu reizi bija apmeklējis viņa veikalu. Viņu atbaidīja stiprā tējas un kafijas smarža, kas pildīja visas telpas. Viņa paša biroja telpas Kīnviktorijas ielā bija gaišas un ērtas, un tajās tikai viegli smaržoja pēc lavandas, kas viņam atgādināja lavandu laukus Mičemā. Bobs nereti zobojās, ka Gordons savā birojā drīkst staigāt vienīgi zīda rītasvārkos un mīkstās tupelītēs.

Bobs patlaban pārbaudīja kādas jaunas šķirnes tēju, kuras paraugs tam tikko bija atsūtīts no Ķīnas, kad viņam pieteica Gordonu.

— Kā — misters Gordons Selsbirijs? — viņš neticīgi iesaucās, pārsteigti uzlūkodams mašīnrakstītāju. — Lūdziet viņu ienākt. Nu, kas noticis?

Gordons nesteigdamies apsēdās, nolika savu nevainojamo cilindru uz galda un novilka cimdus.

—   Es esmu iekļuvis nepatīkamā stāvoklī, Robert, un gribu lūgt tavu palīdzību.

—    Naudas darīšanas tās nevar būt — tātad mīlas dēka. Kas viņa ir?

—    Runa nav ne par naudu, ne ari par mīlestību, — Gordons nepacietīgi atbildēja. — Tas ir… nu jā, tas ir ļoti smalks gadījums.

Bobs klusu iesvilpās, un konkrētos apstākļos svilpošana var būt apvainojoša.

—   Tūliņ paskaidrošu tev visu sīkāk. — Tomēr Gordonam tas nenācās viegli, un viņš jau domāja, vai neizgudrot kaut kādu iemeslu, lai varētu aiziet.

—    Varbūt tu nāci Diānas deļ?

—    Nē, nē — Diānai nav nekā kopīga ar šo lietu. Redzi, veco zēn…

Šī uzruna lika Bobam kļūt uzmanīgākam. Tā liecināja, ka viņa brālis vairs nav gluži normāls. Nepārtraukdams viņš noklausījās Gordona stāstu.

—    Kas īsti ir šī mis Oina? — viņš beidzot jautāja, kad Gordons apklusa.

—    Viņa… nu jā, es labprāt negribētu par viņu runāt. Es iepazinos ar viņu kādā Teozofijas biedrības diskusiju vakarā. Viņa ir brīnišķīga!…

—   Tam es ticu, — Bobs atturīgi piebilda. — Bet tu taču nebrauksi reizē ar viņu?

—     Protams, ka es to darīšu. Šī pārmaiņa man nepieciešama — manai dvēselei vajadzīga atpūta.

—    Bet kādēļ tad jums jābrauc uz Ostendi, lai savienotos dvēseļu harmonijā? Kas vainas Betersī parkam? Pirmo reizi dzirdu tik ārprātīgu ideju! Ja kāds cits man stāstītu šādas muļķības, es viņu vienkārši nosauktu par meli. Bet tev es ticu… Vai esi domājis par Diānu?

Gordons satrūkās. Tas viņam vēl nebija ienācis prātā.

—    Nesaprotu, kāda tur Diānai daļa!

—    Viņa dzīvo pie tevis un pieder pie tava nama iemītniekiem, — Bobs nopietni atbildēja. — Ikviens traips, kas krīt uz tavu vārdu, skar arī viņu.

—   Lai viņa iet prom — es loti vēlētos, kaut viņa aizietu! — Gordons sašutis iesaucās. — Tu taču neiedomājies, ka viņas dēļ man būtu jāatsakās no saviem plāniem? Viņa ir uzmācīga meitene — es viņu pat nicinu! Reizēm es pat ienīstu viņu… Nu, vai esi ar mieru man izlīdzēt? — viņš izaicinoši jautāja.

Bobs bija noskaņots miermīlīgi.

—    Domājams, man nevajadzēs tev telegrafēt, jo ceru, ka tavas prombūtnes laikā nekas sevišķs negadīsies. Bet kādas pasaciņas tu domā sastāstīt Diānai?

—    Vai tas nav vienalga?

Gordons domīgi sarauca pieri.

Atbilde skanēja loti bezbēdīgi, tomēr Gordons arī pats zināja, ka šis jautājums nemaz nebūs tik viegli atrisināms.

—    Es neprotu ticami melot — vai tu nevarētu ko izdomāt?

Bobs iesmējās.

—   Pateicos par komplimentu — jūtos glaimots, ka atzīsti mani par tik spējīgu šajā arodā. — Gordons izlikās, ka nedzird viņa ironiju. — Nu, iestāsti viņai, ka brauksi uz Skotiju medībās.

—    Cik pretīgi šādi nevajadzīgi meli! — Gordons saviebās. — Un kādēļ man vispār viņai jāmelo? Kad Skotijā sāksies medības?

—     Ir jau sākušās. Man šķiet, ka Skotija tev vislabāk noderētu, — tas ir tālu prom, un tur tu nesatiksi arī nevienu pazīstamu, jo nemaz nebūsi tur.

—    Es tomēr nesaprotu, kādēļ īsti man jāslapstās! Kuru gan interesē tas, kad es eju un kad nāku? — Tomēr tev laikam taisnība, nu labi — teikšu, ka braucu uz Skotiju.

Kad Gordons sasniedza savu namu Čēnelgārdenā, ceļojums uz Ostendi jau bija galīgi izlemta lieta.

Trenters pasniedza viņam kādu telegrammu. Gordona aģents ziņoja no Ņujorkas, ka misters Tilmets nākampiektdien personīgi ieradīsies pie viņa Londonā. Gatavodamies Ostendes ceļojumam, Gordons bija pilnīgi aizmirsis šo svarīgo veikala darīšanu. Gordona aģents Ņukorkā viņa uzdevumā bija atpircis firmas "Tilmets un Fogts" uzņēmumu, turklāt misters Tilmets bija izteicis vēlēšanos saņemt pirkšanas summu — piecdesmit tūkstošus dolāru skaidrā naudā Londonā, kur viņš gribēja iegriezties sava Eiropas ceļojuma laikā. Pirkšanas līgums jau pirms dažām dienām bija pienācis pa pastu kopā ar paziņojumu, ka par mistera Tilmeta ierašanās dienu Londonā tiks telegrafēts.

Gordons nekad nemēdza kārtot veikala darīšanas ārpus sava biroja. Tomēr šoreiz apstākli bija pavisam sevišķi un ari pats darījums bija viņam tik izdevīgs, ka viņš nolēma atkāpties no sava principa. Tātad jau rit pat vajadzēja izņemt no bankas maksājumam nepieciešamo summu un turēt to mājās. Atzīmējis šo gadījumu uz čeku grāmatiņas vāka, viņš uzkāpa augšā pārģērbties. Šovakar, satiekoties ar Heloizi, viņš gribēja pastāstīt tai par savu apņemšanos, jau iepriekš priecādamies par savas draudzenes sajūsmu, ar kādu tā saņems šo ziņu.

Kad Gordons brīdi vēlāk iegāja savā kabinetā, viņš atrada Diānu tur jau priekšā. Viņa bija ģērbusies elegantā, ziloņkaula krāsas zīda vakartērpā. Ap kaklu viņa bija aplikusi divas pērju rotas.

Gordons pārsteigti viņu uzlūkoja. Tik skaistu viņš vēl nebija to redzējis.

—    Šovakar tu izskaties burvīga, Diāna! — viņš iesaucās. Galīgais lēmums par braucienu uz Ostendi viņu bija noskaņojis neparasti augstsirdīgi.

—    Pateicos, — viņa vienaldzīgi sacīja. — Šī krāsa man vienmēr labi piestāv. Kā redzu, ari tu gribi iziet? Uz kurieni?

—   Esmu apsolījies ēst vakariņas Riča—Karltona viesnīcā. Un tu?

—   Es būšu Austrālijas sūtniecībā. Misters Kollins ieradies Londonā darīšanās. Pēcpusdienā viņš mani apmeklēja. Tas ir mans advokāts — loti mīļš cilvēks.

Gordons bija loti apmierināts, ka šovakar tam nenāksies ciest sirdsapziņas pārmetumus Diānas dēļ. Bet viņa prieks drīz vien pārvērtās sašutumā, kad Diāna mierīgi piegāja un atslēdza vienu no viņa slēgtā rakstāmgalda atvilktnēm.

—    Kur tu ņēmi atslēgu? — viņš, nepatīkami pārsteigts, iesaucās.

—    Viena no manām atslēgām tieši der šai atvilktnei, — viņa atbildēja bez vismazākā mulsuma. — Man taču vajadzīga kāda vietiņa, kur es varētu nolikt savas lietas.

Gordons ar pūlēm savaldījās.

—    Kādas lietiņas tev tur glabājamas?

—    Mana rotaslietu kastīte.

—    Būtu drošāk, ja to ieslēgtu manā naudasskapī.

—    Kāds tad ir viņa slēdzamais šifrs?

—     Alma, — viņš atbildēja, pirmā acumirkli pat neaptverdams savu neapdomību. Līdz šim neviens, izņemot viņu, nebija zinājis šo noslēpumu.

Pirms vēl viņš paguva ko pieb'ilst, Diāna izņēma no atvilktnes kādu nelielu, melnu priekšmetu un nolika to uz galda. Gordons neviļus pakāpās soli atpakaļ.

—     Kam tev vajadzīgs ierocis, Diāna? — viņš nervozi jautāja. — Nav labi rotaļāties ar tādām lietām — tu taču vari nejauši nošauties.

—    O, es labi protu apieties ar revolveri! Varu derēt, ka trīs reizes no piecām iešautu tajā atslēgas caurumā. — Viņa norādīja uz durvīm.

—    Dieva dēj, nevajag! Ierocis taču nav pielādēts?

—     Protams, pielādēts. — Viņa paņēma revolveri rokā. — Stobrā patronu nav, bet magazīna pilna. Vai negribi aplūkot mehānismu?

—    Nē, liec taču to nost!

Diāna paklausīja. Aizslēgusi atvilktni, viņa noglabāja atslēgu rokassomiņā.

—    Alma — šis vārds man jāiegaumē, — viņa sacīja.

—    Labāk aizmirsti to, cik ātri vien iespējams! Es tiešām negribu, lai tu vai kāds cits zinātu mana naudasskapja šifru. Tu vari kādreiz aiz pārskatīšanās…

—     Ievēro, ka es nekad neko nedaru aiz pārskatīšanās. Es nekad nepārsteidzos un nekļūdos savos darbos. Tu varētu aizvest mani līdz sūtniecībai, — viņa sacīja, kad Elenora tai pasniedza mēteli. — Mums tieši pa ceļam: Austrālijas sūtniecība atrodas netālu no Riča—Karltona viesnīcas. Protams, ja tev iepriekš jāiegriežas kur citur… — Viņa nepabeidza teikumu, uzmezdama Gordonam zobgalīgu skatienu.

Gordons ieradās uz satikšanos piecas minūtes vēlāk par norunāto laiku. Viņš pasteidzās atvainoties misis van Oinai un paskaidroja tai savas nokavēšanās iemeslu.

—     Jau atkal Diāna! — Heloize pārmetoši piezīmēja. — Driz es sākšu ienīst šo Līzi!

—    Jūs domājat — Diānu?

—    Jā, — viņa ātri atbildēja. — Jūs nevarat iedomāties, Gordon, ar kādu nepacietību es gaidu nākamo sestdienu!

—    Bet sestdienās uz dzelzceļiem ir pārāk dzīva kustība. Visi vilcieni būs pārpildīti.

Viņa nopūtās.

—   Mums nemaz nav jābrauc kopā, — viņa rezignēti iebilda. — Cik bailīgs un apdomīgs jūs tomēr esat!

—   O, nē — es nebūt neesmu bailīgs! — Gordons samulsis taisnojās. — Manas vienīgās rūpes ir tikai jūsu dēj. Es šodien visu izstāstīju Robertam, — viņš piebilda, novirzīdams sarunu uz citu.

—    Tas ir jūsu brālis, vai ne? Nu, un ko viņš teica? — Viņa bija manāmi ieinteresēta.

—     Roberts ir veikalnieks, un fantāzijas viņam gandrīz nemaz nav. Sākumā viņš domāja… nu jā, jūs taču jau pati zināt, ko citi cilvēki mēdz domāt tamlīdzīgos gadījumos, mana dārgā Heloize.

—    Vai mēs nevarētu braukt jau piektdien?

—   Tas nav iespējams. Piektdien pie manis ieradīsies kāds veikala biedrs. — Viņš pastāstīja tai par mistera Tilmeta gaidāmo apmeklējumu.

Ēdot vakariņas, Heloize ievēroja, ka Gordons šovakar ir mazliet izklaidīgs. Viņa domāja, ka to nomāc rūpes par gaidāmo ceļojumu. Tomēr viņa maldījās, jo Gordona domas šoreiz kavējās pie Diānas. Viņš arvien vēl brīnījās, ka tikai šovakar pirmo reizi ievērojis savas māsīcas reti graciozo augumu un skaisto sejiņu. Viņš jau bija apradis ar domu, ka Diānas klātbūtne viņam gribot negribot jāpacieš kā nenovēršams ļaunums. Tomēr viņam nācās atzīt, ka viņa bija priekšzīmīga namamāte, jo saimniecības izdevumi pēdējā laikā bija kļuvuši ievērojami mazāki.

—    Par ko jūs smaidāt? — Heloize pēkšņi jautāja.

—    Vai es smaidīju? — viņš samulsis atsaucās. — Pats nemaz nemanīju, es nupat domāju par… hm… par kādu jocīgu gadījumu, kas norisinājās šodien manā birojā.

Līdz šim viņš nekad nebija ticējis, ka kādreiz nāksies melot Diānas dēj.

Misteram Kollinam, Diānas krietnajam aizgādnim, Londonā bija daudz draugu, to vidū ari vairāki iespaidīgi Austrālijas sūtniecības darbinieki. Vecais advokāts bija ielūdzis Diānu pie sevis vakariņās, bet nu viņa pārsteigta atrada jau priekšā pulku vecāku kungu un dāmu. Viņu iepazīstināja pat ar koloniju ministru. Uzzinājusi, ka šim kungam ir vislabākās izredzes ieņemt svarīgu posteni gaidāmajā valdības pārgrupējumā, viņa prata iekārtoties tā, lai pie galda sēdētu tam līdzās. Diāna jau tūliņ bija nolēmusi, ka Gordonam jāiegūst kāds tituls.

Kad viņa atgriezās mājās, Gordons jau bija pārnācis. Viņš bija domīgs un ārkārtīgi izklaidīgs. Neparasti bija ari tas, ka viņš vēl negulēja un, pretēji savam ieradumam, tik vēlā laikā vēl uzsāka sarunu.

—    Vai jautri pavadīji vakaru? — viņš jautāja.

—   Lieliski! Bija elitāra sabiedrība — ar pašu koloniju ministru priekšgalā. Tu gan laikam nokavēji satikšanos — vai viņa loti dusmojās?

Citkārt viņš šādu jautājumu būtu atstājis vienkārši neatbildētu.

—    Es nokavēju piecas minūtes. Dāma, zināms, bija…

—     Nemierā? — Diāna papildināja. — Nu, redzi, tātad tomēr dāma! Gordon, vai nevaru viņu kādreiz redzēt?

Viņš pasmaidīja.

—    Neticu, ka viņa tevi interesētu. Tā ir garīga sieviete.

Diāna nemaz nejutās aizskarta.

—    Vienīgais, ko es atzīstu lielinieku iekārtā par labu, ir tas, ka viņi vispirms iznīcinājuši visu garīgo, — viņa mierīgi sacīja. — Un par ko īsti tu runāji ar savu dāmu — par brīvo gribu vai dzīvi viņpus kapa?

Viņš bija labā garastāvoklī.

—    Mēs runājām par grāmatām un cilvēkiem, — viņš sacīja. — Bet par ko tu sarunājies?

Viņa piestūma krēslu tuvāk kamīnam un apsēdās, sildīdama nosalušos ceļus. Smalkjūtīgais Gordons apsēdās tā, lai neredzētu viņas atsegtās kājas.

—     Mēs runājām par tirdzniecību, par lopkopības stāvokļa pacelšanu Austrālijā un par misis Kārteras Korilio dēku. Gluži neticams, ko šī sieviete ir izdarījusi — kopā ar Melnkalnes sūtniecības trešo sekretāru viņa aizbēgusi uz Franciju. Tur viņi pavadījuši tikai trīs dienas, bet — kā lēdija Penforda gluži pareizi saka — katrai dienai ir veselas divdesmit četras stundas. Daudzām sievietēm trūkst saprāta, un vīrieši tamlīdzīgos gadījumos pavisam zaudē prātu. Viņa karjera, protams, ir galīgi sabojāta, kaut viņš zvēr, ka viņi esot braukuši meklēt Abevilā kapu, viņi abi loti interesējas par arheoloģiju.

—   Un kādēļ gan tas nevarētu būt viņu ceļojuma patiesais iemesls? — Gordons uztraukts iesaucās. Šis arheoloģiju cienošais sūtniecības sekretārs viņam bija loti simpātisks. — Kādēļ gan sievieti ar vīrieti nevarētu saistīt tīri zinātniskas intereses?

—   Nogaidīsim, ko šajā lietā teiks laulības šķiršanas prāva. Misters Kārters Korilio jau ievadījis šķiršanos.

—     Kādu iemeslu tad viņš uzdevis? Savstarpējās nesaskaņas arheoloģijas jautājumos?

—    Neesi taču bērns. Laulība ir likums, un, kas laulību pārkāpis, tas ir spējīgs noziegties arī pret citiem likumiem.

Gordons uzlūkoja viņu platām acīm.

—     Bet tu taču pati dzīvo vecpuiša namā bez kompanjones, Diāna…

—   Tas ir pavisam kas cits, — viņa to pārtrauca. — Mēs taču esam radinieki. Turpretim par sūtniecības sekretāru nevienam nav zināms, ka tas būtu misis Kārteras Korilio brālēns. Tā taču liela starpība. Bez tam visi taču zina, čik nesimpātiska es tev esmu.

—  Tas nav tiesa. Bet, ja jau tu esi par to tik pārliecināta — kādēļ tad tu vēl ilgāk paliec šeit?

—     Man šeit ir sava misija, — viņa atbildēja tik pārliecinoši, ka viņš vairs nemēģināja to apstrīdēt. Paziņojumu par gaidāmo ceļojumu viņš atstāja uz nākamo ritu.

—   Esmu nodomājis izbraukt uz Skotiju pamedīt irbes, — viņš ieminējās, sēdēdams kopā ar Diānu pie brokastu galda. Sirdsapziņa viņam tomēr nebija gluži mierīga.

—    Ko tad irbes tev ļaunu nodarījušas? — Diāna jautāja. Viņas lielās, pelēkzilās acis pārmetoši lūkojās tam sejā.

—   Neko — bet šajā laikā tās mēdz šaut. Pie jums Austrālijā taču arī ir zināms taupīšanas laiks putniem?

—   Nezinu. Esmu šāvusi gan ķengurus, gan trusīšus, bet putnus vēl nekad. Tu gribi braukt uz Skotiju? Bet tas taču loti tālu, Gordon! Es loti uztraukšos par tevi. Vēl šorīt lasīju avīzē par kādu dzelzceļa katastrofu. Vai tu vismaz telegrafēsi man, kad būsi tur?

—   Protams, no katras piestātnes! — viņš sarkastiski atbildēja. Bet nākamajā acumirklī viņš rūgti nožēloja savus vārdus, jo redzēja, ka Diāna tos uzņem nopietni un sirsnīgi pateicas viņam par šo solījumu.

—   Es loti priecājos par to. Es arvien bīstos, ka cilvēkiem, kurus es mīlu, ceļā varētu gadīties kāda nelaime. Bet nemaz jau nav vajadzīgs, ka tu man telegrafē, — es pati varu to darīt. Es varu griezties ar pieprasījumu pie stacijas priekšnieka vai ari pie tās viesnīcas pārvaldnieka, kur tu esi nodomājis apmesties.

Gordons pēkšņi saprata, kādu nepiedodamu muļķību viņš atkal izdarījis. Jau tā smagais stāvoklis nu bija vēl vairāk sarežģījies. Viņš mēģināja atrast kādu izeju, bet drīz vien bija spiests atmest šo nodomu, jo nekā ticama nevarēja ātrumā sagudrot. Bet tad pēkšņi viņam ienāca prātā kāda ideja. Tiesa gan, tās īstenošanā Gordonam būtu zināmā mērā jāpazemojas, tomēr tas bija vienīgais atrisinājums. Viņš gandrīz jau nolādēja Heloizi vai vismaz to idiotu, kurš bija izdomājis šo ceļojumu.

Trenters patlaban kārtoja sava kunga vakara uzvalku, kad ģērbistabā ienāca Gordons.

—   Kad jums bija pēdējais atvaļinājums, Trenter? — viņš jautāja.

—    Aprīlī, kungs.

Gordons mirkli pārdomāja.

—   Vai pazīstat Skotiju?

—       Jā, senāk man bieži gadījās pavadīt turp savu iepriekšējo kungu, kurš katra gada septembri mēdza izbraukt uz Skotiju medībās.

—   Tad labi. Trenter, man uz laiciņu jāizbrauc kādās svarīgās darīšanās, par kurām negribu stāstīt pat saviem tuvākajiem cilvēkiem. Bet nepieciešams, lai visi būtu pārliecināti, ka esmu aizceļojis pavisam uz citurieni… Bet jūs gan laikam nevarēsiet to saprast.

Bet Trenters bija daudz apķērīgāks, nekā Gordons varēja iedomāties.

—   Vai lieta grozās ap kādu dāmu, kungs? — viņš apdomīgi jautāja.

—    Nē! — Gordona seja aptumšojās. Viņš jutās loti neveikli. — Protams, ne. Tas ir tīri veikalniecisks ceļojums, kam nav nekā kopīga ar dāmu.

—    Loti nožēloju, — Trenters samulsis nomurmināja.

—     Nerunāsim vairs par mana ceļojuma nolūku. Jums pietiek ar to, ko saku. Mis Forda ir mazliet nervoza, un viņa mani lūdz laiku pa laikam tai telegrafēt…

—    Un jūs gribat sūtīt mani uz Skotiju, lai tur šīs telegrammas nododu? — Trenters viņu pārtrauca, priekā mirdzošām acīm uzlūkodams savu kungu.

Gordons nespēja apslēpt izbrīnu par sava nama pārziņa atjautību.

—    Jā. Ar to jūs aiztaupītu man daudz nepatikšanu. Es zinu, ka varu jums uzticēties.

Trenters saprotoši pamāja ar galvu.

—    Bet pārējiem kalpotājiem jūs nedrīkstat par to neko stāstīt, — Gordons piebilda.

Trenters pasmaidīja. Gordons līdz šim nekad vēl nebija redzējis viņu smaidām. Tas bija pavisam neparasts skats.

—     Nē, kungs. Es sacīšu, ka mana krustmāte Bristolē saslimusi — tas tiešām tā arī ir — un ka jūs dodat man atvaļinājumu, lai varu viņu apmeklēt. Cik ilgi man būs jāpaliek prom, kungs?

—    Kādu nedēlu.

Trenters loti apmierināts atgriezās kalpotāju istabā.

—     Kungs nupat atvēlēja man nedēlu ilgu atvaļinājumu manas slimās krustmātes apmeklējumam. Jau rit došos ceļā uz Bristoli, — viņš svarīgi paziņoja.

Elenorai bija loti straujš raksturs.

—     Tas nāk pārāk negaidīti. Ari kungs rit aizceļo. Jūs, vīrieši, esat briesmīgi nepastāvīgi velni — mēs, sievietes, nekad nevaram būt pārliecinātas par jūsu jūtām.

Trenters noslēpumaini pasmaidīja. Viņam loti glaimoja skaistās Elenoras greizsirdīgās aizdomas.

,— Ko lai dara! — viņš nevainīgi nopūtās.

—    Vai mis Diāna ari brauks? — virēja jautāja.

—    Kā jūs to domājat — ar mani vai ar viņu? — Trenters nekaunīgi jautāja. — Nē, kungs viņu neņems līdzi, un es viņam to nebūt nepārmetu. Viņa nav nekāda dāma — tā ir mana cieša pārliecība.

—     Pataupiet savas gudrības pats sev! — Elenora viņu nikni apsauca. — Es neciešu, ka par mis Diānu runā ko ļaunu!

—    Jūs, sievietes, mūžīgi aizstāvat viena otru, — Trenters atmeta ar roku.

—    Bet jūs, vīrieši, neaizstāvat nevienu! — Elenora atcirta, kļūdama mazliet nekonsekventa. — Mis Diāna ir viņam pārāk laba. Bet kāda man dala par jums! Kas attiecas uz mani, varat darīt, ko vien pats vēlaties. Brauciet vien laimīgs pie savas sievas — protams, viņai taču vairāk tiesību uz jums nekā man.

—    Cik reižu jau neesmu jums sacījis, ka man nav sievas! Misteram Selsbirijam es biju spiests uzdoties par precējušos, jo viņš katrā ziņā gribēja pieņemt tikai precējušos nama pārzini. Ja es būtu atzinies, ka esmu vecpuisis, tad šo vietu nekādā gadījumā nebūtu dabūjis. Kāds jums nekrietns temperaments, Elenora! Gan redzēsiet, ka tas jūs kādreiz vēl pazudinās!

—   Jūs nedrīkstat runāt ļaunu par mis Diānu!

—   Viņas dēj es nemaz nedomāju lauzīt galvu, jo pasaulē nav nevienas sievietes, kas spētu sacensties ar jums, Elenora! — Trenters glaimoja.

Vēlāk viņa pati atzinās, ka Trenteram daļēji bijusi taisnība.

9

Toreiz, kad Trenters iepazinās ar misteru Superbusu, viņš vēl bija tiesu izpildītājs — cilvēks, kas pēc tiesas lēmuma apraksta un ūtrupē savu līdzcilvēku mantu, piedzen parādus un izpilda visus tos barbariskos pienākumus, kas saistīti ar šo amatu. Tomēr vēlēšanās tikt dzīvē uz priekšu beidzot piespieda misteru Superbusu atstāt savu vietu provincē un pārnākt nelielā birojā tajā namā, kur atradās Apdrošināšanas biedrību savienības valde. Pie durvīm bija piesista stikla izkārtnīte ar viņa vārdu un nodarbošanās apzīmējumu — "Pirmais izziņu sekretārs". Detektīva titulu, kas bija iespiests arī uz viņa vizītkartēm, misters Superbuss bija piešķīris sev pats.

Sēdēdams savā dzīvoklī pie vaļēja loga, misters Superbuss bija iegrimis dzijās pārdomās. Neraugoties uz nepatīkamo laiku, viņš bija izmeties kreklā, jo misters Superbuss uzskatīja sevi par karstasinīgu cilvēku, kuru aukstums neietekmē. Visiem bija zināms, ka ik gadus pirmo Ziemassvētku dienā viņš mēdz peldēties Serpentīnas ezerā, neraugoties uz to, ka reizēm nācās iepriekš izsist ledū āliņģi, lai piekļūtu ūdenim. Katra gada 26. decembrī viņa ģīmetne parādījās visos labākajos ilustrētajos žurnālos.

No aukstuma trīcēdama, istabā ienāca misis Superbusa. Viņa atzina vienīgi siltās peldes.

— Tu saaukstēsies un nomirsi, Jūlius, — viņa sacīja. — Kas tev par prieku no rīta līdz vakaram sēdēt bez kāda darba?

—   Es nebūt neslinkoju, — misters Superbuss mierīgi atbildēja. — Es domāju.

—   Tieši to jau es saucu par bezdarbību, — viņa piebilda, uzklādama galdu.

Viņa cienīja sava vīra spējas un klusībā to apbrīnoja, tomēr viņa zināja, ka laimīgā laulības dzīve būtu apdraudēta, ja viņa skali izteiktu šos savus uzskatus.

—    Es vēlētos zināt, par ko gan tu mūžīgi vari domāt!

—   Tas ir garīgs darbs, — misters Superbuss svarīgi atbildēja.

—   Tev vienmēr ir kādas neprātīgas idejas galvā! t— viņa nopūtās. — Nesaprotu tikai, kādēļ tu neej uz teātri. — Viņa bija pārliecināta, ka skatuve ir tā vieta, kur katru ģēniju saņem atplestām rokām.

—   Šis Dubultnieks man ir īsta mīkla, kaut savā laikā esmu atrisinājis arī vēl sarežģītākas problēmas.

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Izveicība, ar kādu tu pagājušajā nedēlā salaboji mūsu strūklaku, mani gluži pārsteidza. Es tiešām ticu tavām spējām. Bet kas tas par Dubultnieku?

—   Kāds krāpnieks, sabiedrības parazīts, cilvēces vampīrs… Bet gan es viņu notveršu!

—    Es brīnos, ka policija vēl nav viņu atradusi.

Šī piezīme viņam nemaz nepatika. Viņš nicīgi iesmējās.

—   Policija! Nē, māt, cilvēkam, kurš grib notvert Dubultnieku, jābūt gudram un viltīgam — to gan kurš katrs nespēj!

—    Es nezinu nevienu, kas būtu gudrāks un atjautīgāks par tevi, — viņa atbildēja.

Misters Superbuss jutās loti glaimots par šo komplimentu. Viņš runāja par policiju nicinoši, kā to dara visi privātdetektīvi, kriminālromānu rakstnieki un citi tamlīdzīgi ļaudis. Šis aizspriedums tomēr netraucēja viņu ar paziņu palīdzību ievākt nepieciešamās ziņas no nicinātā Skotlendjarda, jo vienīgi tikai tā viņam bija izdevies noskaidrot, ka Dubultnieks pašlaik atrodas Londonā un ka, spriežot pēc noziedznieku vidū izplatītām baumām, tas par savu nākamo upuri izraudzījies misteru Gordonu Selsbiriju.

Paēdis pusdienas, viņš uzvilka svārkus un devās uz Čēnelgārdenu.

Gordons bija izgājis, un viņu pieņēma Diāna.

—     Esmu jūs jau kādreiz redzējusi — jūs laikam esat misters…

—    Superbuss, — Jūliuss papildināja.

—    Ak tā — romietis?

Misteram Superbusam šis apzīmējums loti glaimoja. Viņš pat būtu varējis to vēl papildināt: ultimus Romanorum (pēdējais romietis), bet viņš diemžēl nezināja šo latīņu izteicienu. Tā vietā viņš ar ne mazāku patosu piebilda: — No mūsējiem atlicis vairs tik maz!

—    Ari man tā šķiet, — Diāna piekrita. — Sēdieties! Vai dzersiet tasi tējas? Jūs gribējāt runāt ar misteru Selsbiriju? Viņš pārnāks tikai pēc kādas stundas.

—   Tāds gan bija mans nodoms — bet… — misters Superbuss noslēpumaini sacīja. — Mans pienākums ir tikai neizlaist no acīm kādu zināmu personu.

—   Jūs domājat — Dubultnieku? Atceros, ka Gordons man ko stāstīja par šo lietu. Kas tas īsti tāds ir, mister Superbus?

—    Redzat, misis…

—    Mis, lūdzu!

—   Jūs nemaz neizskatāties pēc mis, — viņš galanti piezīmēja. — Dubultnieks — tas ir kāds noziedznieks no Rietumiem…

—    Jūs domājat: no Londonas rietumu daļas?

—    Nē, no Amerikas. No turienes ierodas pie mums šie nelieši, un tur tie beidzot atkal atgriežas.

Diāna vērīgi noklausījās mistera Superbusa stāstā par šo noziedznieku, kurš gandrīz vienmēr mēdza uzstāties sava upura lomā.

—   Šim cilvēkam nav nekā neiespējama. Viņš prot atdarināt katru cilvēku, lai tas būtu resns vai tievs, garš vai mazs, vecs vai jauns. Cik zināms, tad agrāk viņš bijis aktieris, kuram labi izdevušās visas lomas. Policijai viņš ir par viltīgu un izveicīgu. Viņu var novest uz apsūdzēto sola vienīgi tāds cilvēks, kas visu savu mūžu veltījis noziedzību pētīšanai.

Viņš uzmanīgi palūkojās visapkārt un tad turpināja klusākā balsī:

—    Cik man zināms, tad viņa turpmākais upuris būs misters Selsbirijs.

—    Tas nozīmē, ka viņš ir nākamais, kuru Dubultnieks nodomājis aplaupīt?

Misters Superbuss nopietni pamāja ar galvu.

—    Jā, man ir ienākušas tādas ziņas.

—    Vai Gordons pats to jau zina?

—    Es viņam devu netiešu mājienu. Tomēr būs labāk, ja viņš pagaidām vēl nezina visu. Jūtot sev aiz muguras noziedznieku, cilvēks negribot kļūst nervozs, un tas var nākt visai lietai tikai par ļaunu.

—    Tātad jūs domājat, ka pēc mistera Selsbirija aizceļošanas šeit ieradīsies kāds viņam loti līdzīgs cilvēks un, uzdodamies par viņu, mēģinās izlaupīt viņa dzīvokli? — Diāna norūpējusies jautāja.

—  Jā. Visbiežāk viņš mēdz paņemt tikai čekus un skaidro naudu. Citas, mazvērtīgākas lietas viņš nemaz neaiztiek. Savas sudrablietas, piemēram, varat bez rūpēm atstāt neieslēgtas — jums nezudīs pat neviena tējkarote. Tas ir sevišķi plaša vēriena blēdis — es viņu novēroju jau vairākus gadus.

—  Tas ir loti uztraucošs paziņojums, — Diāna pēc ilgākas klusēšanas piebilda.

—   Jums taisnība, — Jūliuss piekrita. — Tomēr lieta nebūt nav tik ļauna, ja vien jūsu tuvumā ir īstais cilvēks, kurš grib un spēj jūs aizsargāt. Protams, šim cilvēkam jābūt gudram un apdomīgam un labi jāpazīst visi noziedznieka stiķi un niķi.

—   Jūs laikam runājat par sevi? — Diāna vāri pasmaidīja. Viņa jutās pavisam izsista no sliedēm.

—    Jūs uzminējāt — es runāju par sevi. Jūsu vietā es uzmanīgi norādītu misteram Selsbirijam uz tām briesmām, kādas viņam draud. Varbūt savas meitas padomu viņš pieņemtu labāk nekā manu.

Atsveicinoties viņš lūdza "mis Selsbiriju", lai tā ieteiktu viņu savam tēvam.

Kad Gordons pārnāca, Diāna bez kavēšanās pastāstīja viņam par mistera Superbusa apmeklējumu.

—   A, Superbuss bija šeit? — Gordons bija reti labā garastāvoklī. — Viņš gan laikam cerēja dabūt dzeramnaudu? Bet kādēļ viņš tevi tā nobiedējis — to es tiešām nesaprotu!

—   Viņš nebūt nenobiedēja mani — ja neskaita to, ka viņš nosauca tevi par manu tēvu, piebilzdams, ka tavai skaistajai meitai vieglāk nākšoties tevi iespaidot…

—   Viņš domā, ka esmu tavs tēvs?! — Gordons bija nepatīkami pārsteigts. — Vai tad viņam nemaz acu nav pierē?! Dubultnieka dēl tev nav ko rūpēties, Diāna. Viņam gan izdevās apkrāpt Mendelsonu — nu, bet tas taču ir tikai vecs, iemīlējies ēzelis. Viņš bez pretošanās iekrita tīklos, ko tam bija izlikusi kāda sieviete — šī dīvainā noziedznieka līdzdalībniece.

Otrā rītā Gordons lasīja avīzē, ka pasta tvaikonis no Ņujorkas jau pienācis. Tātad viņš bija spiests palikt mājās un gaidīt mistera Tilmeta apmeklējumu. Gordons izrakstīja čeku par vairāk nekā vienpadsmit tūkstošiem mārciņu un iedeva to no biroja ataicinātajam ierēdnim.

—    Naudu lieciet izmaksāt dolāros — tur būs piecdesmit tūkstoši dolāru. Paņemiet auto un atvediet tos šurp. Pasakiet birojā, lai visas telegrammas bez kavēšanās nodod man pa telefonu — es gaidu kādu ziņojumu no mistera Tilmeta.

Nauda jau sen bija atnesta un ieslēgta ugunsdrošajā skapī

Gordona darbistabā, kad beidzot pienāca gaidītais paziņojums.

Telegramma bija nodota Parīzē, un misters Tilmets tajā ziņoja, ka šovakar izbrauc uz Holandi, tā ka Londonā varēšot ierasties tikai svētdien. Gordons novēlēja nabaga amerikāni visiem velniem.

Pēcpusdienā viņš satika Heloizi, kura bija neizsakāmi sajūsmināta par gaidāmo ceļojumu. Sirdsapziņa Gordonam nelāva atteikties no dotā solījuma. Viņi norunāja satikties Viktorijas piestātnē bez ceturkšņa vienpadsmitos, lai tad līdz Ostendei brauktu katrs savā vagonā. Varēja cerēt uz mierīgu un patīkamu ceļojumu, jo meteoroloģiskais birojs pareģoja rāmu laiku un vieglu austrumu vēju.

Trenters jau sen bija sakravājis sava kunga lielo ceļasomu, kurā tika ievietots arī jaunais, tikko no drēbnieka atnestais pelēkais uzvalks. Čemodāns bija paslepus nogādāts kādā viesnīcā, kur Gordons bija nodomājis pirms ceļojuma pārģērbties, lai tad tieši no turienes dotos uz tuvējo Viktorijas piestātni. Atlika vēl tikai uzrakstīt telegrammas, kuras Trenteram vēlāk vajadzēja nodot noteiktās stacijās, caur kurām veda ceļš uz Skotiju.

Pirmajai telegrammai vajadzēja tikt nodotai Eistonā. Tajā bija rakstīts — "Tūliņ dodos ceļā. Gordons". Tad viņš rakstīja vienu telegrammu pēc otras — "Viss kārtībā. Esmu vesels. Gordons". Tā Trenteram bija jānosūta no Jorkas, Edinburgas, Invernesas.

10

Pārsteidzošā kārtā Diāna todien vērsās pie viņa ar lūgumu pēc naudas.

— Es liku pārsūtīt savu naudu uz Austrālijas bankas

Londonas nodaļu. Acīmredzot tur radušies kādi kavēkļi, jo šorīt man bankā paskaidroja, ka nauda vēl nav atsūtīta. Esmu palikusi pavisam bez naudas, Gordon.

Dramatiskā kustībā viņa parādīja tam savu tukšo naudasmaku. Gordons ar prieku izrakstīja viņai čeku.

—   ]a tu toreiz būtu izmetis mani no sava nama, tad tagad man būtu jānomirst badā, — viņa sacīja, salocīdama čeku. — Zem tavas rupjās, atbaidošās ārienes slēpjas zelta sirds, Gordon.

—    Reizēm es tiešām vēlos, kaut tu būtu mazliet nopietnāka, — viņš smiedamies sacīja.

—     Iedomājies tikai — un es atkal vēlos, kaut tu tāds nebūtu!

Pēcpusdienā ieradās Diānas pieprasītie telefonu centrāles darbinieki, kas pārvietoja telefona aparātu no vestibila Gordona darbistabā. Gordonam tas gan nebija gluži pa prātam, tomēr viņš negribēja velti ķildoties un klusēdams lāva meitenei rīkoties pēc viņas pašas ieskatiem.

Uz vakariņām ieradās ari Bobs. Vēlāk, palicis ar Diānu vienatnē, viņš vērsās pie tās ar jautājumu, kuru jau bieži bija uzstādījis pats sev:

—   Tu esi jauna, skaista un bagāta — kas gan tevi saista pie drūmā, mūžam saīgušā Gordona?

—   Vai Gordonam mana klātbūtne ir patīkama? Vai kādreiz viņš to vēlējies? Nē. Šeit ieradusies, es liku atstāt savas lietas vestibilā, jo gribēju tikai uz brīdi satikt Gordonu, lai apjautātos, kurā viesnīcā man botu ieteicams apmesties. Man nebija ne prātā palikt šeit — līdz tam laikam, kad satikos ar Gordonu un redzēju, kādas šausmas pārņēma viņu, iedomājoties, ka es varētu palikt dzīvot viņa namā. Tikai aiz atriebības par viņa augstprātīgo izturēšanos pret mani es nolēmu palikt šeit. Bet, kad Gordons gribēs, lai palieku pie viņa, — tajā dienā es aiziešu no šī nama!

Visā namā bija nojaušams kāds neparasts nemiers. Pat kalpotāju istabā vairs nebija viss kārtībā. Elenorai bija kādas neskaidras aizdomas.

—    Esmu pārliecināta, ka kaut kas notiks, — viņa sacīja.

—   Nekļūstiet taču smieklīga! — Trenters viņu rupji apsauca.

—   Es vēlētos, kaut jūs nebrauktu! — viņa iesaucās, pēkšņi sākdama raudāt. — Es tik loti baidos! Tas riebīgais tēviņš, kuru mis Diāna pieņēma nospodrināt logus, — gan redzēsiet, ka viņš kaut ko izdarīs! Jau toreiz, kad viņu pieņēma, es sacīju to pašu. Viņš ir blēdis un nelietis! Vai es tā neteicu? — viņa vērsās pie virējas.

—     Jā, Elenora tiešām teica, ka tas puisis viņai liekas aizdomīgs, — misis Meglsarka apliecināja.

Gordons aizgāja gulēt pulksten desmitos. Bet jau pulksten vienos viņš pamodās un sāka nemierīgi staigāt pa guļamistabu uz priekšu un atpakaļ. Pulkstenis bija trīs, kad viņš nokāpa lejā kabinetā un uzlika vārīties kafiju. Izņēmis no skapja tur noliktos piecdesmit tūkstošus dolāru, viņš rūpīgi tos pārskaitīja, pēc tam novietoja atpakaļ skapī. Skapis izskatījās diezgan nedrošs, un Gordons nolēma pēc atgriešanās iegādāties tā vietā citu. Viņam ienāca prātā, ka veiklam zaglim nenāktos grūti ar naža palīdzību atvērt logu un iekļūt istabā…

Istabas vienā stūrī bija durvis, kas bija aizsegtas ar bieziem priekškariem. Šīs durvis, kas veda tieši pagalmā, nekad netika lietotas. Kādam nolūkam tās bija ierīkotas — to zināja vienīgi nama cēlājs un tā pirmais īpašnieks, kurš tagad mājoja debesīs — ja vien skaistais uzraksts uz viņa kapa pieminekļa nemeloja.

Paņēmis no rakstāmgalda atslēgu, Gordons atvēra durvis un izgāja "dārzā". Arā valdīja tumsa un klusums. Pagalma pretējā sienā bija mazi vārtiņi, kas izgāja uz kādu ieliņu. Mūris, kas ieslēdza pagalmu, bija diezgan augsts, tomēr veiklam kāpējam tas nevarēja būt nekāds nopietnais šķērslis.

Gordonam kļuva salti. Atgriezies darbistabā, viņš apsēdās pie kamīna, kurā tas jau bija iekūris uguni.

Viņš labprāt būtu devis tūkstoti, pat desmit tūkstošus, ja vien ar to varētu atpirkties no šī neprātīgā ceļojuma. Būtu daudz labāk, ja viņš varētu palikt tepat, pie… nu jā, pie Diānas. Patiesībā Diāna taču bija tiešām skaista un laba meitene. Tagad viņš vēlējās, kaut būtu izturējies pret to laipnāk un nebūtu viņu toreiz apvainojis ar nevajadzīgo atgādinājumu par Dempsiju. Kurš prātīgs cilvēks gan uzņemtu nopietni šo aizraušanos divu bērnu starpā? Viņš mēģināja iedomāties šo Dempsiju.

Viņam pēkšņi bija zudusi visa sajūsma par savu slepeno izbraucienu, par visiem tiem meliem un izlikšanos, kuros tas pēdējās dienās bija iestidzis. Domājot par Diānu, viņa izturēšanās tam šķita vēl daudz nicināmāka un nosodāmāka nekā citkārt.

Diāna bija vienīgā, kam viņš varēja uzdot nokārtot maksājumu misteram Tilmetam, kad tas svētdien ieradīsies pēc naudas.

—   To es labprāt izdarīšu, — viņa bez vilcināšanās atbildēja, kad Gordons bija izteicis tai savu lūgumu. — Vai kvīts un līgums jau uzrakstīti? Kur nauda?

—   Ugunsdrošajā skapi, kopā ar līgumu un kvīti. No tevis tiešām iznāktu krietna veikalniece, Diāna!

—   Vislabāk nodod man naudu tieši rokās.

Viņš atslēdza naudasskapi un nolika tai priekšā uz galda banknošu žūksniti. Saskaitījusi Diāna nolika tās atpakaļ vecajā vietā.

—  Viss kārtībā, — viņa apstiprināja. — Tavas prombūtnes laikā esmu nodomājusi savest kārtībā un pamatīgi iztīrīt visu namu. Es jau sarunāju kādu cilvēku, kas atnāks nospodrināt logus. Tā kā ari Trenters brauc prom, tad man vajadzīgs kāds cilvēks viņa vietā. Domāju pieņemt kādu nabadzīgu laulātu pāri. Augšstāvā ir brīva istaba, kur viņi varēs pārgulēt. Tev taču nekas nebūs pretim?

Gordonam bija jāatzist, ka Diāna ir Joti enerģiska un saprātīga namamāte.

Kad Elenora otrā rītā agri ienāca uzpost darbistabu, Gordons ritasvārkos arvien vēl sēdēja kamīna priekšā. Uguns kamīnā jau sen bija izdzisusi. Izdzirdis kalpones solus, Gordons pamodās un pietrūkās kājās.

—    Vai, kā jūs mani pārbiedējāt, kungs!

—   To es nožēloju, Elenora. Atsūtiet šurp Trenteru!

Tas nebija nekāds labais iesākums ceļojuma dienai. Gordons jutās kā salauzts, un tikai silta vanna viņu no jauna atspirdzināja.

—    Elenora stāsta, ka atradusi tevi šorīt kamīna priekšā aizmigušu, — Diāna sacīja, kad viņi jau sēdēja pie brokastu galda. — Kad tu nonāci lejā?

—   Man šķiet, pulkstenis varēja būt trīs. Man ienāca prātā, ka neesmu pabeidzis kādu veikala vēstuli.

—    Kādēļ tu negribi braukt ar nakts vilcienu? — Diāna jautāja. — Tad tu varētu vismaz izgulēties.

Viņš piespiesti pasmaidīja.

—   Gan jau izgulēšos ceļā, — viņš atbildēja, pūlēdamies izlikties jautrs un apmierināts.

Saruna novērsās uz citām lietām. Drīz atnāca arī Bobs, lai noklausītos vēl pēdējos rīkojumus. Brāļa uzticība Gordonam šoreiz šķita pilnīgi nevietā, un viņš ne visai laipni sasveicinājās ar to.

—    Kad būsi aizbraucis, es likšu Trenteram nodot iztīrīt un izgludināt visus tavus uzvalkus, — Diāna sacīja.

—  Trenters izbrauks vēl pirms manis ar Bristoles vilcienu. Viņa krustmāte ir ļoti slima.

—    Kas tev notika? — Bobs pēkšņi iesaucās.

Gordons pārsteigts pievērsās viņam, bet tūliņ saprata, ka

šī piezīme domāta nevis viņam, bet Diānai. Jaunā meitene bija šausmīgi nobālusi un izskatījās galīgi sagrauzta. Gordons izbailēs pietrūkās kājās.

—    Kas noticis? — viijš jautāja.

—    Nekas, es arvien tā uztraucos, kad kāds no maniem brālēniem aizceļo.

—    Vai esi saņēmusi kādas nepatīkamas ziņas?

Viņas vēstules gulēja tai priekšā uz galda.

Diāna purināja galvu.

—    Ak nē — tikai miesnieka rēķins nesaskan ar manām atzīmēm. Neuzlūko mani tik briesmīgām acīm, Bob, — es nevaru to paciest!

Viņa pūlējās ar roku apsegt vēstuli, kuru tā nupat bija lasījusi.

Misters Dempsijs nebija miris. Viņš bija dzīvs un vesels un patlaban atradās Londonā. Tās bija viņa vēstules pirmās rindiņas, kas Diānu tik loti pārbiedēja.

"Mana līgava! Esmu ieradies, lai steigtos tavās rokās."

Tādā pašā garā bija rakstīta visa vēstule.

11

Desmit minūtes vēlāk Bobs, bez klauvēšanas ieiedams brāļa istabā, pārtrauca kādu tur notiekošu slepenu sarunu. Trenters gan pasteidzās iebāzt kabatā veselu žūksni izpildītu telegrammu formulāru, tomēr Bobs paguva šo kustību saskatīt. Viņš klusēja, kamēr Trenters, kas bija uzcirties savā labākajā uzvalkā, nebija izgājis no istabas.

—   Trenters brauc apmeklēt savu saslimušo krustmāti, — Gordons paskaidroja.

—    Pēc tāda viņš arī izskatās, — Bobs piezīmēja. — Krizantēma viņa pogcaurumā droši vien izārstēs nabaga sievieti. Vai arī šis uzticības cienīgais vīrs piedalās tajā blēdībā?

—    Nesaprotu, ko tu sauc par blēdību! — Gordons paraustīja plecus. — Es vēlos, kaut nebūtu tev neko stāstījis.

—   To tu ari nebūtu darījis, ja tev nebūtu vajadzīgs kāds, kas nepieciešamības gadījumā var tev palīdzēt.

Gordons uzlūkoja viņu platām acīm.

—    Es taču tev sacīju, ka nedomāju darīt neko netaisnu. Vai tiešām tu netici man?

—   Nu, tas ir mazliet par daudz prasīts, bet lai — es tomēr to darīšu. Bet tev gan nāktos ilgi meklēt, pirms tu atrastu kādu citu, kas ticētu tavai pasaciņai.

—     Tu nesaproti to dvēseļu radniecību, kas mūs saista. Tā ir savstarpēja saprašanās un papildināšanās, kas citiem cilvēkiem nav aptverama. Tas ir kāds maģisks spēks, kas mūs abus vieno, — tas stāv ārpus laika un telpas.

Bobs gudri pamāja ar galvu.

—     O, es saprotu gan, kas tas ir par spēku, kas vīrieti saista pie sievietes!

Gordons piecēlās no krēsla.

—    Bob, — viņš gandrīz lūdzoši sacīja, — šī tiešām nav parasta mīlas dēka — tas ir pavisam kas cits.

—    Tā ir taisni tāda pati dēka kā visas citas. Tādēļ jau laulību šķiršanas tiesnešiem ari nākas strādāt virsstundas. Jā, es esmu cinisks, bet man ir tiesības tādam būt, jo arī es esmu vecpuisis. Tava dāma, protams, ir precējusies?

—    Jā, Heloize ir precējusies, — Gordons nopietni atbildēja. -

—    Heloize? Šo vārdu esmu kaut kur dzirdējis. Un Trenters laikam tiek sūtīts uz Skotiju nodot tur tavas telegrammas, lai Diāna vieglāk noticētu pasaciņai, ko tu viņai sastāstīji? Bet pasaki taču, kāda īsti izskatās tava Heloize?

Gordonam nebija ne vismazākās patikšanas sarunāties ar brāli par šo jautājumu.

—    Ja tu vēl tagad gribi celt man ceļā kādus kavēkļus…

—    Vai tu traks! Man nenāk ne prātā to darīt, pats nesaprotu — kādēļ, bet tomēr es tev ticu.

Pie durvīm pieklauvēja, un istabā ienāca Elenora.

—   Vai pieņemsiet misteru Superbusu?

—   Nē! — Gordons nikni atcirta. — Labāk pagādājiet man auto!

—    Kas tas par misteru Superbusu? — Bobs jautāja.

—     Kāds detektīvs, par kuru tev jau stāstīju. Viņš grib atrast Dubultnieku.

Bobs klusu iesvilpās.

—  To biju pavisam piemirsis. Gordon, tā lieta tiešām klast kritiska! Vai tev mājās ir nauda?

—   Jā, es taču jau stāstīju tev par misteru Tilmetu.

—   Tu mūžīgi apgalvo, ka visu esot man jau stāstījis. Man šķiet, tu pats vairs labi nesaproti, ko runā.

—   Manā naudasskapī patlaban glabājas piecdesmit tūkstoš dolāru. Diānai jau doti vajadzīgie norādījumi. Atslēgas šifrs ir "Alma" — ari tu to vari zināt. Šī nauda izmaksājama misteram Tilmetam, kas svētdien ieradīsies pēc tās. Bet tev par to nav jārūpējas — Diāna pati šo lietu nokārtos.

—   Dubultnieks! — Bobs domīgi norūca. — Un tu esi tieši tāds cilvēks, kura ārieni nenākas grūti atdarināt, — mazliet iedomīgs, mazliet uzpūtīgs…

Gordons gandrīz ar varu izstūma viņu no istabas. Viņa pacietība bija izsmelta. Kad viņš nokāpa lejā atvadīties, Diāna bija izgājusi. Telefona klausule bija nomesta uz rakstāmgalda. Gordons uzkāra to vietā.

—    Kur mis Forda? — viņš jautāja.

—   Viņa izgāja un lūdza nodot jums sveicienu. Vai vēlaties runāt ar misteru Superbusu?

—   Nē, man nav vairs laika. Pasakiet viņam… nu, vienalga — sakiet viņam, ko gribat! Man jāsteidzas uz vilcienu.

Viņš tik loti steidzās, ka Bobs pat nepaguva uzdot viņam jautājumu, kura dēj bija nācis. Lieta tā, ka Gordons bija aizmirsis uzdot viņam adresi, uz kuru vajadzības gadījumā telegrafēt. Bobs būtu steidzies viņam pakal, bet nezināja, kur brālis tagad varētu atrasties. Līdz vilciena atiešanai vēl bija loti daudz laika, un Bobs bija pārāk smalkjūtīgs, lai riskētu nejauši sastapties ar fascinēto misis van Oinu. Apsēdies darbistabā, viņš gaidīja pārnākam Diānu. Atceroties viņas pirmītējo dīvaino izturēšanos, viņš lauzīja galvu, kas gan tā bijusi par vēstuli, kas jauno meiteni tik loti uztraukuši. Viņam bija asāks skatiens nekā brālim, un viņš bija pamanījis aprakstīto papīra lapiņu, ko Diāna velti pūlējās aizsegt ar roku. Tātad ari Diānai bija savi noslēpumi!

Gordons taču tiešām bija neiespējams nelga! Viņa īstā vieta būtu trakonamā. Bobs piecēlās un piegāja pie naudasskapja. Mirkli vilcinājies, viņš sastādīja zināmo šifru un atslēdza skapja durvis.

Neskaitot kādu izpildītu kvīti un četras lappuses biezu līgumu, skapi nebija nekā. Nauda bija pazudusi!

12

Pēc pusstundas pārnāca ari Diāna.

—    Hallo, Bob! Kas tad tev noticis?

—   Diāna, — viņš lēni runāja, — tev ir kādas rūpes…

Viņa nometa cepuri uz galda.

—   Es pati nezinu, kur lai glābjos no savām rūpēm, mans mīļais!

—    Gordons man teica, ka viņa naudasskapī esot piecdesmit tūkstoši dolāru, kurus vajagot izmaksāt kādam amerikānim, kas svētdien ieradīšoties šeit. Viņš pateica man ari atslēgas šifru.

Viņa nostājās tam priekšā un sakrustoja rokas uz muguras.

—    Nu un tad?

—    Nauda no skapja pazudusi!

Mirkli valdīja klusums.

—    Un vai tu zini, kur tā palikusi?

—   Nē — esmu galīgi samulsis. Gordons taču nebūs paņēmis to līdzi?

Viņa purināja galvu.

—   Nē, es to izņēmu, Bob. Iedomājies — Dempsijs dzīvs! Šorīt saņēmu no viņa trīspadsmit lappuses garu vēstuli — un vēl kādu! Esmu gluži līdz nāvei nobijusies.

—    Bet viņš taču toreiz esot džungļos nomiris?

Viņa sāpīgi pasmaidīja un atslīga krēslā, kur Gordons bija pavadījis nakti.

—    Iedzimtie viņu atraduši krūmos drudža karsonī. Viņi paņēmuši to līdzi un izārstējuši. Dempsijs ir pa pusei īrs, pa pusei itālietis. Nezinu, kura no šīm pusēm viņā trakāka!

Bobs nogrima domās.

—    Vai viņš zina, ka tu neesi precējusies?

Viņa purināja galvu.

—    Kā?

—     Nē, — viņa mierīgi atbildēja. — Mēs pirmīt sarunājāmies pa telefonu. Viņa pirmais jautājums bija: "Vai esi vēl brīva? Rīt stāsimies altāra priekšā. Bet, ja esi precējusies, tad gādāšu par to, lai tu vēl šovakar kļūsti atraitne!" Pēc šiem vārdiem es tūliņ pazinu agrāko Dempsiju.

—    Un ko tu viņam atbildēji? — Bobs izbrīnā jautāja.

—   Protams, es teicu, ka esmu precējusies, — Diāna sacīja ar tādu pašpārliecinātību, ka Bobam pietrūka vārdu. — Kā gan citādi es būtu izskaidrojusi viņam savu atrašanos šeit? Bet tad viņš kļuva tik nikns, ka biju spiesta pasteigties ar paziņojumu, ka esmu jau atraitne. Vai zini, Bob, — melot tiešām ir briesmīgi!

Bobs arvien vēl nespēja izrunāt ne vārda.

—    Es viņam paskaidroju, ka dzīvoju šeit pie sava krusttēva Izaka. Senāk man kādreiz tiešām bija tāds krusttēvs — protams, tikai vārda pēc — , viņš nomira ar Delirium tremens. Man šķiet, ka mūsu ģimenē nav neviena normāla cilvēka. Es taču nevarēju teikt Dempsijam, ka dzīvoju šeit viena. Iedomājies tikai: Gordons ir prom… Patiesību sakot, tas ir loti labi, ka viņa nav šeit.

Bobs stiprā uztraukumā skraidīja pa istabu.

—    Bet kur tu liki naudu?

—   Es taču biju Dempsijam parādā. Pirms aiziešanas džungļos viņš gribēja mani pierunāt, lai bēgu kopā ar viņu. Kad es tam nepiekritu, viņš kļuva gluži kā ārprātīgs un nozvērējās izdarīt pašnāvību. Diemžēl viņš nav izpildījis šo solījumu.

—    Un nauda?

—    Toreiz viņš nosvieda man pie kājām vai, pareizāk sakot, kaķenei uz muguras — visu savu bagātību. Tā kā viņam nebija neviena piederīgā, tad man nebija citas izejas kā noguldīt šo naudu bankā. — Viņa domīgi košļāja lūpas. — Es biju nodomājusi uzcelt viņam skaistu kapa pieminekli.

Bobs atviegloti uzelpoja.

—   Tātad tu nosūtīji šo naudu viņam? Tas bija labi. Līdz banku slēgšanai tu vēl vari izņemt vajadzīgo summu un atlikt to vietā.

—   Jā, kā to lai izdaru? — viņa rūgti sacīja. — Londonas bankās man naudas nav, neskaitot tās dažas mārciņas, kas vēl atlikušas no summas, kuru iemaksāju pēc savas atbraukšanas no Austrālijas. No Gordona naudas es paņēmu un iemaksāju savā kontā astoņus tūkstošus mārciņu. Te ir pārējais.

Viņa izņēma no kabatas banknošu žūksnīti un pasniedza to Bobam.

Bobs ar šausmām viņu uzlūkoja.

—    Bet, ja nu ierodas tas amerikānis, tad taču tev viņam jāizmaksā!

—    Es cerēju, ka tu varēsi man izlīdzēt, — Diāna sacīja, uzmezdama brālēnam lūdzošu skatienu.

Bobs ielūkojās pulkstenī.

—       Tad man jāpasteidzas. Astoņus tūkstošus mārciņu sadabūt divu stundu laikā — tas nav viegls uzdevums. Vai Gordona nauda noguldīta tavā bankā?

Viņa pamāja ar galvu.

—   Gribu nosūtīt Dempsijam čeku. Viņš dzīvo kādā mazā viesnīciņā Edžverroudā.

—   Vai viņš pieprasīja no tevis savu naudu?

—    Nē, tieši gan ne. Bet to es sapratu no kādas viņa piezīmes. — Viņa izņēma kabatlakatiņu un noslaucīja pieri.

Bobs ieslēdza atlikušos desmit tūkstošus dolāru naudasskapī.

—  "Palūkosimies, kas darāms. Vai varu telefonēt?

—  Vari darīt visu, ko vien vēlies, — tikai neprasi, lai precu Dempsiju, — viņa nogurusi sacīja.

Viņš pamāja ar galvu.

Bobs piezvanīja savai bankai. Tomēr saruna nebija visai iepriecinoša. Pēdējās dienās viņam bija nācies izmaksāt lielākas summas, tā ka viņa bankas konts jau bija izsmelts, un direktors kategoriski atteicās izsniegt vēl vairāk.

Ar tādiem pašiem panākumiem viņš jau bija telefonējis uz vairākām vietām, kad Elenora pasniedza Diānai kādu telegrammu. Viņa ātri to atplēsa.

—    Mēs esam glābti! — viņa iesaucās.

—     Kas noticis? — Bobs izņēma telegrammu viņai no rokām.

Tā bija no Amerikas sūtniecības sekretāra Parīzē.

"Misters Tilmets smagi saslimis ar gripu un ieradīsies Londonā ne agrāk kā pēc divām nedēļām."

—    Paldies Dievam!

Bobs atvieglots noslaucīja sviedrus.

—    Atlikušo naudu es labāk paņemšu līdzi, Diāna. Man ir tāda nojauta, ka šeit tā nav drošībā.

Viņa klusēdama izbīdīja rakstāmgalda atvilktni un izņēma no tās brauniņu.

—    Iebrucēji ir mana specialitāte, — viņa piezīmēja.

—   Liec nost to nāves ieroci! Nekad nebūtu ticējis, ka tu esi tik asinskāra!

—  Jā gan, tāda es esmu! Tagad es bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem varētu vienu nošaut. — Ar to viņa domāja Dempsiju. — Kas ir, Elenora?

—   Misters Superbuss arvien vēl gaida. Vai nepieņemsiet viņu?

—    Nemaz nezināju, ka viņš ir šeit. Aiciniet viņu iekšā!

Misters Superbuss ienāca ar lepni izgāztām krūtīm. Diāna

iepazīstināja viņu ar Bobu.

—   Loti nožēloju, ka nesastapu misteru Selsbiriju. Vakar saņēmu no sava aģenta noteiktas ziņas par kādu personu.

—   Jūs domājat — Dubultnieku?

Diāna pasmaidīja — acumirklī viņa bija aizmirsusi visas rūpes.

—   Tur nav nekā smieklīga, mis, — misters Superbuss pārmetoši papurināja galvu un apsēdās. — Tā lieta tiešām ir loti nopietna, misis… mis! Ja viņš tūliņ ienāktu pa šīm durvīm — jūs pati noturētu to par savu tēvu.

Diāna kā atgaiņādamās pacēla roku.

—    Ievērojiet taču, ka misters Selsbirijs nav mans tēvs!

Jūliusam tur nebija nekas iebilstams.

—    Šis Dubultnieks ir tiešām brīnišķīgs cilvēks! Es vēl šorīt devu savai sievai stingrus norādījumus, lai gadījumā, ja kāds man līdzīgs cilvēks mēģina iekļūt namā, viņa vispirms pārliecinās, vai tam uz pleca ir tāda pati dzimumzīmīte kā man.

—   Ko gan viņš meklētu šeit? — Bobs jautāja, kaut pats labi zināja, ka naudasskapī cerētais saturs spēja iekārdināt pašu izlepušāko zagli.

—  Tā jau visi mēdz jautāt. Bet Dubultnieks gan zina, ko dara. Sakiet, kas īsti atrodas šajā naudasskapī? Taču ne kādas vērtības?

—    O, nē! — Diāna pasteidzās atbildēt. — Bet pastāstiet mums vēl ko par šo cilvēku!

Misters Superbuss pašapzinīgi pasmaidīja.

—   Es esmu vienīgais, kas spēj sniegt jums noteiktas ziņas par viņu, — viņš lepni sacīja. — Tas ir veikls zēns. Viņš vienmēr strādā kopā ar kādu jaunu sievieti. Nezinu, kas viņa tāda ir, bet domāju, ka viņa sieva. Viņas uzdevums ir aizvilināt prom to cilvēku, kuru Dubultnieks izraudzījis par savu upuri. Ja jūs būtu precēta kundze, es paskaidrotu to tuvāk.

—    Nu, tad iedomājieties, ka es tā arī esmu. Šī sieviete laikam gan visai tuvu iepazīstas ar savu nākamo upuri?

—   Jā, viņa mēdz cieši iedraudzēties ar to — ievadīt tuvus sakarus…

—     Vai tas ikreiz tā notiek? — Bobs viņu pārtrauca. — Veco Mendelsonu viņa taču nevarēja šādā veidā savaldzināt? Tam taču pāri par sešdesmit pieciem!

Misters Superbuss pasmaidīja.

—    Protams! Taisni šajā vecumā cilvēki kļūst vistrakākie. Ar tādiem sievietes var darīt visu, ko vēlas.

—    Vai viņa uzdodas par precējušos? — Diāna jautāja.

—   Jā. Vīrs viņai dažreiz dzīvo uz laukiem, dažreiz trakonamā — sākumā viņš katrā ziņā nav sastopams.

—    Un kā tad viss norisinās tālāk? — Diāna bija kļuvusi nervoza.

—    Viņa parūpējas aizdabūt savu jauno draugu prom no Londonas. Viņu prombūtnes laikā dzīvoklī ierodas Dubultnieks, līdz pēdējam sīkumam atdarinādams aizbraucēja augumu, seju un balsi. Viņa līdzdalībniece jau iepriekš pamatīgi iegaumē visus sīkumus un īpatnības.

Viņš apklusa.

—    Nu, un ko viņa dara pēc tam?

—     Protams, pazūd. Viņa iestāsta, ka tās vīrs negaidot atgriezies no ārzemēm vai ko tamlīdzīgu. Pirms aizbraukšanas apkrāptais parasti mēdz visiem paziņot, ka aizceļo uz dažām nedēļām, tā ka viņam gribot negribot jāpaliek vēl kādu laiku ārpus mājas, lai pats sevi nenodotu.

—     Cik veikli tas viss izdomāts un iekārtots! — Diāna šausmās iesaucās.

—   Jā, arī es vienmēr esmu to apgalvojis, — misters Superbuss apstiprināja. — Ja jau vīrietis tiktāl ielaidies draudzībā ar kādu dāmu…

—   Nu, tajā ziņā mums gan nav ko bīties mistera Selsbirija dēj! — Diāna apmierināta pasmaidīja.

Misters Superbuss, kā likās, nevarēja viņai piekrist, jo viņš izskatījās loti neapmierināts. Viņš pameta visapkārt noslēpumainu skatienu.

—    Vai misters Selsbirijs jau aizceļojis?

Diāna pamāja ar galvu.

—    Kad viņš atgriezīsies?

—    Pēc kādas nedēļas.

Misters Superbuss pakasīja savu kailo pakausi.

—    Hm, jā… Vai viņš aizceļoja kādās veikala darīšanās, mis, vai arī?…

—    Vai ari?

—   Es domāju… Vai viņš nav ticis no šejienes aizvilināts?

Diāna iesmējās.

—   Nē, par to nerūpējieties. Misters Selsbirijs nav no tiem, kurus var aizvilināt. — Pēkšņi viņai iekrita prātā kāda doma. — Kāda izskatās Dubultnieka līdzdalībniece? Vai viņa ir loti skaista?

—    O, jā, — to atzīst visi, kas viņu redzējuši!

—    Vai tu jau aizej, Bob?

Bobs bija piecēlies reizē ar detektīvu.

—    Jā, man ir kāda steidzama darīšana, — viņš mazliet nesakarīgi atbildēja. Vēl bija laiks Gordonu aizkavēt, un viņš bija nolēmis ķerties pie šī ārkārtējā līdzekļa.

Palikusi viena, Diāna pazvanīja. Kad Elenora ienāca, viņa patlaban aizlīmēja kādu aploksni.

—     Paņemiet auto, Elenora, un aizvediet šo vēstuli uz Marblarčas viesnīcu.

—    Jā, mis. — Kalpone izbrīnā viņu uzlūkoja.

—    Prasiet pēc mistera Dempsija.

Diāna pūlējas izlikties vienaldzīga, tomēr tas viņai neizdevās.

—   Ja viņš noskūpsta šo vēstuli vai izdara ko tamlīdzīgu — nebrīnieties. Tas kungs ir loti impulsīvs — var pat gadīties, ka viņš noskūpsta ari jūs.

—    Vai tiešām?

—   Bet viņš pats to nemaz neapzinās. — Diāna bija smalka diplomāte. — Viņam ir ieradums skūpstīt katru, kas gadās tam ceļā. Es pat nebrīnītos, ja viņš noskūpstītu ari mani, ja kādreiz atnāks šurp. Mēs esam veci draugi — un Austrālijā tā parasts.

—   Bet tas taču loti interesanti! — Elenora sajūsmā iesaucās. Viņa pēkšņi sāka ilgoties pēc Austrālijas.

—   Baidos, ka misters Selsbirijs nespēs to saprast, — Diāna nožēlodama turpināja. — Dažiem cilvēkiem ir ļoti šauri ieskati. Ja jūs viņam par to stāstītu…

—   Man nenāktu ne prātā to stāstīt misteram Selsbirijam! — Elenora jutās pat mazliet apvainota.

Pirms iziešanas viņa vēlreiz iegriezās kabinetā pie Diānas.

—     Atvainojiet, mis Forda, ja nu gadās, ka tas svešais kungs mani noskūpsta, — vai varu būt droša, ka misters Trenters par to nedabūs zināt?

—    To jums pilnīgi apsolu — mums, sievietēm, jāturas kopā.

Kad durvis aiz Elenoras bija aizvērušās, Diāna nogurusi atslīga krēslā. Uz rakstāmgalda gulēja šlrīta avīzes, un viņa paņēma vienu no tām, cerēdama mazliet izklaidēties. Tomēr tas viņai neizdevās. Pēkšņi viņa izdzirda aiz loga klauvēšanu. Pagriezusi galvu, viņa ieraudzīja aiz loga kādu ēnu. Sirds viņai krūtīs neprātīgi dauzījās, kad tā tuvojās logam.

—    Kas tur ir? — viņa jautāja.

Aiz loga atskanēja balss, kas lika viņai nodrebēt.

—   Vai nejūti, ka tas esmu es, mana mīļākā?

—   Džuzeps Dempsijs! — viņa šausmās iekliedzās. — Tu nedrīksti tagad rādīties! Krusttēva Izaka nav mājās, un nevaru tevi ielaist!

Ar piespiešanos viņa atvēra vēdlodziņu un ieraudzīja aiz tā bārdainu seju un kvēlojošas acis. Misteram Dempsijam galvā bija platmale, kuru tas bija uzmaucis dziļi pār pieri, plecos tas bija uzmetis garu, melnu apmetni — likās, it kā viņš nupat būtu nokāpis no skatuves.

—   Es nevaru tevi tagad satikt… tiešām nevaru! Vai nevari atnākt trešdien?

Tad tas bija Dempsijs! Viņa atrada tajā tikai niecīgu līdzību ar to gludi skūto jaunekli, kuru tā reiz bija pazinusi. Šīs mežonīgi dzirkstošās acis, šīs nervozās, neapvaldītās kustības — tas bija Dempsijs!

—   Diāna! — viņš kaislīgi iesaucās. — Es esmu piecēlies no kapa, lai atgūtu savas vecās tiesības uz tevi!

—    Jā, jā, es zinu — tikai ne tagad, ne tūliņ! — viņa izmisusi čukstēja. — Vismaz līdz pulksten trijiem pazūdi atpakaļ savā kapā — tad es varēšu tevi pieņemt.

Ēna aiz loga pazuda. Kā gan viņš varējis šurp atklūt? Viņa redzēja, cik veikli viņš pārrāpjas pār mūri, — citos apstākļos viņa būtu varējusi to apbrīnot.

Lēnām viņa aizvēra logu, piegāja pie rakstāmgalda un nespēkā atslīga krēslā.

Kādreiz agrāk viņas krustmāte bija pielādējusi revolveri, lai Dempsiju nošautu.

Diānai saskrēja asaras acīs.

—   Mīlā krustmāte! — viņa elsodama čukstēja. — Cik labi tu tomēr biji izpratusi šo cilvēku!

13

Gordons stāvēja viesnīcas istabā spoguļa priekšā. Viņa vaigubārda bija ieziepēta, un rokā tas turēja atvāztu bārdas nazi. Ir kaut kas svinīgs tajā brīdi, kad cilvēks šķiras no savas bārdas, un tiešām jābrīnās, ka neviens liels dzejnieks vēl nav izmantojis šo tematu kādam no saviem nemirstīgajiem darbiem.

Mirkli šaubījies, Gordons pacēla roku. Pamirdzēja platais asmenis, ieskanējās… Tas bija noticis!

Noslaucījis no sejas ziepju putas, viņš aplūkoja spogulī sava darba rezultātu. Viņa izskats tiešām bija stipri pārvērties. Izbrīnā viņš lūkojās savā attēlā — viņš izskatījās par desmit gadiem jaunāks.

—     Gluži pēc puikas! — Gordons iesaucās. Viņa jūtas svārstījās starp prieku un skumjām.

Savu jauno uzvalku viņš līdz šim vēl nebija aplūkojis un bija to gandrīz pavisam aizmirsis.

—     Mans Dievs! — viņš pēkšņi iesaucās, atcerēdamies spilgto uzvalku un izņemdams to no rokassomas.

Jau drāna pati par sevi bija uzkrītoša, bet, pašūta pēc pēdējās modes prasībām un izgreznota ar visām drēbniecības mākslas piedevām, tā Gordonam šķita gandrīz kliedzoša. Viņam aizrāvās elpa un uz pieres izspiedās smagas sviedru lāses.

Viņš taču nevarēja to uzģērbt! Bet melnais ketavejs un spožais cilindrs arī nebija piemēroti jūras ceļojumam.

Laiks gāja, viņam vajadzēja izšķirties. Šaubīdamies un vilcinādamies viņš uzģērba bikses. Hm, tās nemaz neizskatījās tik briesmīgas… Viņš apģērba vienu gabalu pēc otra.

Ielūkojies lielajā sienas spogulī, viņš jutās patīkami pārsteigts. Vienā ziņā viņš varēja būt drošs — pat labākais draugs to tagad nebūtu pazinis. Bez tam virsū taču vēl nāks mētelis, kas aizsegs gandrīz visu. Šis jaunais Gordons Selsbirijs viņu gandrīz sajūsmināja.

—    Kā jums klājas? — viņš galanti apjautājās savam attēlam spogulī.

Tas eleganti palocījās.

Pēkšņi Gordons satrūkās — pārģērbšanās bija prasījusi pārāk daudz laika. Viņš ātri sakravāja savas lietas un pazvanīja. Ienāca kalpone.

Tā bija viena no tām daudzajām viesnīcām, kur apmeklētāji nāk un iet bez pārtraukuma, tā ka neviens nepievērsa tiem sevišķu vērību.

—    Pasauciet sulaini! — Gordons pavēlēja. — Uzglabājiet manas lietas līdz nākamās trešdienas vakaram, kad es pēc tām ieradīšos, — viņš sacīja ienākušajam kalpotājam.

Gadījās, ka sulainis, kurš agrāk bija kalpojis kādā klubā, uzreiz pazina Gordonu.

—    Atvainojiet, kungs, vai jūs neesat misters Selsbirijs?

Gordons pietvīka.

—   Jā, tas es esmu. — Šis gadījums viņam nemaz nepatika, jo viņš bija cerējis palikt šeit nepazīts, — šajā nolūkā viņš pat savu vārdu viesu grāmatā bija ierakstījis tik neskaidri, ka neviens to neprata izlasīt.

—   Būtu labāk, ja jūs savas lietas neatstātu šeit, — sulainis nopietni sacīja. Jau no pirmā acu uzmetiena viņš bija sapratis, ap ko lieta grozās. — Trešdien mums būs loti daudz viesu, un jums, ja nemaldos, nebūtu patīkami sastapt šeit kādus pazīstamus.

Viņš runāja tik pārliecinoši, ka Gordons pat nemēģināja pretoties.

—     Pasakiet, ar kādu vilcienu jūs atbrauksiet, — un es būšu jums piestātnē pretim ar visu jūsu bagāžu. Bet vai nebūtu vēl labāk, ja es nodotu jūsu lietas stacijā uzglabāšanā? — pakalpīgais sulainis jautāja.

Gordons bija gluži pārsteigts par viņa atjautību.

—    Pateicos jums…

—    Mans vārds ir Baldings.

—    Jūsu plāns ir loti labs. Man jāatstāj Londona kādās slepenās darīšanās, pie kam ir loti svarīgi, lai neviens nezinātu, kurp aizbraucu.

—    Saprotu, kungs.

Tā viņam nebija pirmā reize noklausīties tamlīdzīgos paziņojumos, kad tika uzdoti visdažādākie aizceļošanas iemesli.

—    Pateicos, kungs! — Baldings izjusti sacīja, paslēpdams kabatā kredītbiļeti. — Es tūliņ paņemšu tās lietas līdzi. — Viņš paņēma no gultas rokassomu un cilindra kārbu. — Ar kuru vilcienu kungs atgriezīsies — četros trīsdesmit no Ostendes vai astoņos trīsdesmit no Parīzes?

—    Četros trīsdesmit, — Gordons atbildēja.

Atkāpšanās nu vairs nebija. Paņēmis ceļasomu un samaksājis kantori rēķinu, Gordons izgāja no viesnīcas. Viktorijas piestātnē viņš nokļuva vienpadsmitos. Viņam vajadzēja rūpēties par biļeti, jo vietas jau bija iepriekš pasūtījis. Par laimi, laiks bija diezgan nepatīkams — brīžiem spīdēja saule, brīžiem atkal lija un pūta ass vējš, tā ka Gordons droši varēja uzlocīt mēteļa apkakli.

Viņš palūkojās visapkārt, cerēdams ieraudzīt Heloizi, kaut tā bija solījusi ierasties tikai īsi pirms vilciena atiešanas.

Pulkstenis rādīja desmit minūtes pirms vienpadsmitiem, Gordons jau kļuva nemierīgs, kad pēkšņi ieraudzīja Heloizi, kas nāca tam pretim. Laiku pa laikam viņa palūkojās atpakaļ, un viņas sejā bija lasāmas tādas šausmas, ka Gordons satrūkās.

—   Sekojiet man uzgaidāmajā zālē! — viņa iečukstēja, aizsteigdamās tam garām.

Kā sapnī Gordons paņēma savu somu un gāja viņai līdzi. Lielā telpa bija gandrīz tukša. Heloize ieveda viņu visattālākajā kaktā.

—    Noticis kas šausmīgs, Gordon! — Viņas uztraukums un nemiers bija pārgājuši ari uz viņu. — Mans vīrs negaidot pārbraucis no Kongo. Viņš dzenas man pakal… viņš ir saniknots, satracināts līdz pēdējam! Ak, Gordon, ko es esmu izdarījusi!

Viņš nepaģība. Viņam pietika spēka panest šo likteņa spērienu, nezaudējot samaņu.

—    Viņš saka, ka es esot atdevusi savu mīlu citam un viņš ātrāk nenomierināšoties, pirms nebūšot sāncensi bez dzīvības nosviedis man pie kājām. Viņš piedraudēja man ar šausmīgām lietām… viņš ir karsts Pētera Lielā tikumu cienītājs.

—    Tā, vai tiešām? — Gordona jautājums bija pavisam nevietā, bet acumirklī viņam cits nekas neienāca prātā.

—   Gordon, jums jābrauc uz Ostendi un tur jāgaida mani, — viņa ātri sacīja. — Līdzko būs iespējams, es steigšos pie jums… O, mīļais, kaut jūs zinātu, cik loti es ciešu!

Gordons tik loti bija aizņemts pats ar sevi, ka viņam neatlika laika domāt par citiem.

—   Vai tad jūs viņam nestāstījāt, ka mūsu… mūsu draudzība ir tikai… garīgas dabas?

—     Mans mīļais Gordon… kurš gan tam ticēs? Bet nu pasteidzieties — man jāiet!

Viņas trīcošie pirksti uz mirkli pieskārās viņa rokai — tad viņa bija pazudusi.

Paņēmis somu, kura tagad likās apbrīnojami smaga, Gordons izgāja uz perona. Heloize nekur vairs' nebija saskatāma.

Kāds nesējs piedāvāja viņam savus pakalpojumus.

—    Uz kontinentu, kungs? Vai vieta jums jau rezervēta?

Gordons ielūkojās pulkstenī. Bija bez piecām minūtēm

vienpadsmit.

—    Vilciens uz Ostendi atiet vienpadsmitos un piecās, kungs.

—     Es domāju, ka vienpadsmitos, — Gordons nomurmināja, domādams ko citu.

—    Laika vēl diezgan, kungs.

Gordons stāvēja kā sastindzis. Viņa smadzenes vairs nedarbojās. Acumirkli viņš nespēja ne izšķirties, ne arī pakustēties.

—    Pasauciet auto!

—   Jā, kungs.

Nesējs izņēma ceļasomu viņam no rokām, Gordons nepretojās. Mehāniski viņš sekoja nesējam.

—    Kurp vēlaties braukt?

Nesējs kailu galvu stāvēja pie auto durtiņām un laipni smaidīja — viņš vēl nebija saņēmis atalgojumu.

—    Uz Skotiju, — Gordons atbildēja.

—    Uz Skotiju? Jūs gan laikam domājāt — uz Skotlendjardu?

Pēkšņi Gordona domas sāka atkal darboties.

—    Nē, nē — brauciet uz Grovlī viesnīcu!

Dzeramnauda, ko viņš pasniedza nesējam, bija pārsteidzoši liela.

Auto devās uz priekšu, un piestātne drīz vien izzuda no redzesloka.

Bobs tanī pašā laikā skraidīja no vagona vagonā, meklēdams savu brāli.

Gordons jau bija mazliet nomierinājies, kaut briesmas nebūt nebija mazinājušās. Viņš sāka pārdomāt savu stāvokli. Viņam neizgāja no prāta greizsirdīgais, atriebības kārē kvēlojošais, līdz zobiem apbruņotais Heloizes vīrs. Gordons nožēloja, ka viņa bibliotēkā nav Pētera Lielā pilnīga dzīves apraksta, bez cenzūras svītrotām piedauzīgām vietām.

Ieraugot Gordonu, viesnīcas šveicars aiz pienākuma savilka seju priecīgā smaidā.

—   Uzgaidiet! — Gordons pavēlēja šoferim.

Saņēmis no šveicara atslēgu, viņš uzkāpa savā istabā un pazvanīja. Ienāca šveicars.

—   A, jūs vēlaties runāt ar sulaini? Viņa nav vairs šeit — viņš aizgāja jau pulksten vienpadsmitos.

—   Kad viņš būs atpakaļ?

—  Tikai pirmdien, kungs. Mums ik pārnedēļas viena diena ir brīva. Vai es nevaru jums pakalpot?

Gordons purināja galvu. Viņš vēlējās dabūt tikai otro rokassomu un līdz ar to savu agrāko, zaudēto izskatu. Novilcis mēteli, viņš nostājās spoguļa priekšā.

—   Tas neesmu es, — viņš izmisis nopūtās.

Viņam atlika vēl tikai divas izejas: palikt viesnīcā līdz pirmdienai, kad ieradīsies darbā pirmītējais sulainis, vai arī nemanītam iezagties savā namā un pārģērbties. Mājās viņam bija loti daudz melnu ketaveju, vesela rinda cilindru un kaudze strīpainu bikšu. Šī doma viņu aizrāva. Pulksten vienos Diāna ēdīs pusdienas. Ēdamistaba atradās tieši pretim viņa darbistabai, ar ieeju no vestibila. Viņam nenāktos grūti nepamanītam uzkāpt augšā, pārģērbties un tad negaidot parādīties Diānai. Cik pārsteigta viņa būtu, un cik patīkama šī atkalredzēšanās būtu viņam pašam!

"Tu gan nedomāji mani tik drīz ieraudzīt? Jā, redzi — tieši pirms vilciena atiešanas es saņēmu kādu telegrammu, kas mani piespieda atteikties no ceļojuma. Mana vaigubārda? A, to es nodzinu, lai sagādātu tev mazu pārsteigumu. Vai tiešām tev liekas, ka bez tās es izskatos labāk?"

Viņš sajūsminājās par šo plānu.

Viņš priecājās, ka šovakar varēs gulēt pats savā gultā. Un — viņš atkal būs kopā ar Diānu! Pirmo reizi viņš atzina, cik daudz viņa tam nozīmē. Ja Heloize aizbrauktu uz Ostendi, kā solījusies, — tas katrā ziņā būtu loti nepatīkami. Bet tad viņam ienāca prātā, ka viņš taču var sazināties ar to un atrunāt viņu no šī nevajadzīgā brauciena.

Viņš nodrebinājās, jo gara aču priekšā tam atkal nostājās briesmīgais misters van Oins. Šis cilvēks taču bija traks — jā, tiešām ārprātīgs!

Lai varētu īstenot nodomāto plānu, Gordonam vajadzēja vēl divas stundas nogaidīt. No viesnīcas viņš piezvanīja kādai grāmatu tirgotavai Bekingemas pils ielā.

— Vai jums ir kāda krietna grāmata par Pētera Lielā dzīvi?

Izrādījās, ka tirgotavā tādas ir divas, un Gordons lika, lai tās abas tūliņ atsūta viņam uz viesnīcu. Viņam bija jāsmejas pašam par sevi.

Bet smiekli viņam drīz vien pārgāja, kad tas lasīja par tā vīra šausmīgo likteni, kurš kādreiz bija iedrošinājies iemantot Katrīnas labvēlību, — Pēteris Lielais bija licis nocirst tam galvu un novietot to Katrīnas buduārā zem stikla, lai cariene vienmēr atcerētos, ka arī vīriem ir savas tiesības. Kādu citu kavalieri, kas arī bija metis savus skatienus uz Katrīnu, Pēteris bija licis pakārt, tad, saņēmis savu laulāto draudzeni zem rokas, pastaigājies zem karātavām. Gordonam šķita, ka šāda priekšzīme ir visai bīstama greizsirdīgam vīram, kas pats jūsmo par lielā cara raksturu.

Viņš nolika grāmatu, apģērba mēteli un nobrauca ar liftu lejā. Auto arvien vēl stāvēja durvju priekšā, un takses rādītājs jau bija sasniedzis diezgan augstu skaitli. Aizbraucis līdz savas ielas stūrim, Gordons atlaida šoferi un kājām turpināja ceļu. Mēteļa apkakli viņš bija sacēlis. Par laimi, iela bija klusa kā izmirusi — neredzēja nevienu cilvēku. Gandrīz skriešus vioš iegriezās mazajā sānieliņā un, sasniedzis pagalma vārtiņus, atslēdza tos. Uz pirkstu galiem viņš piezagās pie mazajām durtiņām, kas darbistabu savienoja ar pagalmu. Piespiedis ausi pie durvīm, viņš brīdi klausījās. Iekšā valdīja klusums. Uzmanīgi viņš atslēdza durvis un, mazliet tās pavēris, ielūkojās istabā — ātri iegājis, aizvilka aiz sevis smagos priekškarus.

Istaba bija tukša. Abas durvis, kas veda vestibilā, stāvēja pusvirus. Gordons varēja sadzirdēt pat vecā pulksteņa svinīgo tikšķēšanu kāpņu telpā.

Viņam iekrita prātā, ka vispirms vajadzētu sazināties ar Bobu. Labi ieklausījies, viņš sadzirda trauku šķindoņu ēdamistabā. Tātad Diāna, kā jau viņš bija sagaidījis, ēda pusdienas.

Nolaidis portjeras un aizslēdzis durvis, viņš tās no iekšpuses aizbultēja un tad uz pirkstu galiem piegāja pie telefona. Klusībā viņš pateicās Diānai, ka tā bija likusi pārvietot aparātu no vestibila darbistabā.

Viņš piezvanīja uz Boba biroju. Kāds aizkavējies ierēdnis tūliņ atbildēja:

—    Nē, mans kungs, misters Selsbirijs šodien nav birojā ieradies.

Gordons nolika klausuli, neminējis savu vārdu. Tad viņš piezvanīja uz brāļa dzīvokli, bet ari tur iznākums bija tas pats. Viņš tikai velti kavēja dārgo laiku — gan jau izrunāsies ar Bobu vēlāk! Ar priecīgu smaidu uz lūpām viņš piecēlās no krēsla. Viņš atkal bija mājās! Diāna, protams, būs loti pārsteigta par viņa negaidīto atgriešanos…

Piegājis pie vestibila durvīm, viņš jau pacēla roku, lai atbīdītu aizšaujamo, bet tad vēlreiz palūkojās atpakaļ un pēkšņi pamanīja, ka priekškari, kas aizsedza slepenās durvis, viegli kustējās. Viņš atcerējās, ka bija atstājis durvis pusvirus, un jau pagriezās atpakaļ, lai tās aizslēgtu, kad pēkšņi ieraudzīja kādu roku, kas pūlējās saturēt kopā portjeru malas. Priekškari atkal saviļņojās, un nu kļuva redzams kādas sievietes stāvs. Tā bija Heloize!

Gordons neticēja savām acīm. Tā, bez šaubām, bija halucinācija, kas liecināja, ka viņa nervi vairs nav kārtībā.

—    Tā taču neesat jūs? — viņš galīgi samulsis iesaucās.

—     Gordon! — Viņš redzēja viņas izstieptās rokas un bezgala skumjo skatienu.

—    Kā jūs šeit iekluvāt? — viņš izmisis jautāja.

—   Pa to pašu ceļu kā jūs. Es sekoju jums, Gordon. Viņš ir tik briesmīgs… Jums jāaizstāv mani, Gordon!

Gordons nesaprašanā viņu uzlūkoja.

—   Jūs domājat — Pēteri?

—    Pēteri? Nē, Klods — mans vīrs… Viņš zina visu!

—    Vai tad viņš ir gaišreģis?

Viņš pats saprata, ka runā muļķības, bet neko citu nespēja sadomāt.

Heloize pienāca tuvāk un uzlika abas rokas tam uz pleciem.

—    Vai varu palikt šeit, jūsu namā? Jūs taču nedzlsiet mani prom? Viņš dzinās man pakal, bet es laimīgā kārtā izbēgu.

—     Kā — jūs gribat palikt šeit? — Gordons vairs pats nepazina savu balsi. — Jūs esat traka — jūs esat ārprātīga!

Viņa uzmeta tam zobgalīgu skatienu.

—    Jūs laikam esat precējies?

—    Nē! — Bet tad pēkšņi viņam iekrita prātā kāda ideja. -Jā!

—    Jā — nē! — viņa nepacietīgi iesaucās. — Kas tad īsti jūs esat — šķirtenis?

—    Nē. Jums taču pašai jāatzīst, ka tas neder, Heloize!

—    Jūs esat apprecējis Diānu! — viņa nosodoši iesaucās.

Gordons piekrizdams pamāja ar galvu.

—    Bet nu jums tiešām jāiet — citādi esmu pazudis.

Viņa atkāpās soli atpakaļ un iespieda rokas sānos.

—    Un ko es mantošu? — viņa jautāja.

—    Jums jāatgriežas pie sava vīra! — Viņa domas sāka atkal sakārtoties. — Jums jāsaka viņam, ka esat pārskatījusies.

—    Ak, man šķiet, ka tiešām esmu maldījusies! — Viņa gribēja novilkt mēteli. Gordons piesteidzās tai klāt, pūlēdamies viņu aizkavēt.

—   Ģērbiet tūliņ mugurā! — viņš sacīja, bet Heloize mierīgi atbrīvojās no viņa.

—     Es neiešu — nekādā gadījumā es neiešu prom no šejienes! Gordon, jūs taču nedrīkstat pamest mani uz ielas pēc visa tā, kas mēs viens otram esam bijuši!

Viņš bīdīja viņu uz pagalma durvīm. Viņš gandrīz vairs necerēja, ka tas varētu labi beigties.

—       Ejiet, ātri! — viņš šņāca. — Pēc pusstundas satiksimies kādā restorānā. Vai tiešām jūs nesaprotat, Heloize, ka mans gods…

Bet nu viņa lāva savai maskai krist.

—   Kādā restorānā — vai tiešām gribat iegrūst mani lauvu rīklē?

Viņš sarūgtināts to uzlūkoja. Kā gan šī sieviete tādā nopietnā bridi varēja taisīt tik muļķīgus jokus?

—    Par jūsu godu man nav ne mazāko bēdu, — viņa vēsi sacīja. — Viena es šo namu neatstāšu!

Gordons pacēla roku, lai aizspiestu viņai muti, bet atstatums starp viņiem bija par lielu, lai viņš varētu to sasniegt. Tomēr Heloize saprata viņa kustibu un apklusa.

Pēkšņi pie durvīm atskanēja klauvēšana.

—    Vai tur kāds ir? — Diānas balss sauca.

Gordons klusēdams norādīja uz pagalma durvīm, nepārprotami aicinādams Heloizi pazust, bet viņa nekustējās no vietas.

—    Kas tur ir? — Diāna kļuva nepacietīga.

—    Atri, ejiet! — Gordons čukstēja.

Heloize noraidoši purināja galvu, tad, mirkli vilcinājusies, aizslēpās aiz priekškariem.

—   Kas aizslēdzis šīs durvis? — no jauna atskanēja Diānas uztrauktā balss.

Noslaucījis ar roku sviedrus no pieres, Gordons piegāja pie durvīm un atslēdza tās.

—    Viss kārtībā, mīlā Diāna! — Viņš savilka seju greizā smaidā. — Hā-ha-hā! Gordons atkal mājās! Gords — kā tu viņu saukā. Te nu es atkal esmu… te es esmu kā veca nauda!

Diāna bija gluži bāla no izbailēm.

Gordonam dūša pavisam saplaka, tomēr viņš mierināja sevi ar domām, ka viņai nav nekādu tiesību šajā namā. Viņš šeit bija kungs un pavēlnieks un varēja rīkoties savā namā pēc paša ieskatiem.

Diāna pārlaida viņam ātru skatienu un tūliņ atrada viņā zināmu līdzību ar Gordonu. Bet, ciešāk ielūkojoties, viņa atzina savu maldīšanos — šis bija mazliet korpulentāks par viņas brālēnu (pelēkais sporta uzvalks radīja tādu ilūziju), viņš bija ari mazāks. Turklāt viņam bija pavisam ikdienišķa gaume. Acīmredzot viņš bija izvēlējies šo uzvalku, lai izliktos par lielu sportistu. Gordons taču bija veikls airētājs un mednieks, bet nekad vēl viņš nebija rādījies cilvēkiem šādā putnu biedēkļa tērpā. Viņas domas darbojās zibens ātrumā, visu to aptverdamas un novērtēdamas. Gordons turpretim nedomāja vairs neko. Diānas acīs viņš pamanīja tās dzirkstelītes, kuras viņam nekad nebija patikušas, un, kad viņa paspēra soli tam tuvāk, viņš neviļus atkāpās.

—    A, tas taču mans vecais Gordons, ha-ha-hā! — viņa nedabīgi iesmējās. — Tā, tā — tad jūs esat vecais Gordons? — Viņa saprotoši pamāja ar galvu. — Sēdieties tur, vecais Gordon! — Viņa norādīja uz kādu krēslu.

—   Bet uzklausi taču, mījais bērns! Tūliņ tev visu izskaidrošu. Es nokavēju vilcienu…

Neizlaizdama viņu no acīm, Diāna lēnām izbīdīja vienu no rakstāmgalda atvilktnēm. Pēkšņi viņas rokā pazibēja brauniņa stobrs.

Gordons dzirdēja, kā viņa atbīdīja revolvera aizsargu.

—    Ko tu dari, Diāna! — viņš šausmās iekliedzās.

Viņa uzmeta tam caururbjošu, iznīcinošu skatienu.

—     Vai nebūsiet tik laipns turpmāk nesaukt vairs mani par Diānu? — viņa ledusaukstā balsī sacīja. — Nu, redziet, tātad tomēr jūs esat ieradies. Un pat es, kas vienmēr mēdz sagatavoties uz visām varbūtībām, tam neticēju! Bet jūs esat atnācis laimīgā brīdī, mans draugs!

—    Bet saproti taču, mana mīlā…

—   Atmetiet šo mīlināšanos un neceriet, ka jums izdosies mani maldināt, — es jūs pazīstu!

—   Tu mani pazīsti? — viņš priecīgi iesaucās. Viņš vairs nezināja, vai pat pats sevi pazīst.

—   Jā gan, pazīstu! — Viņa runāja lēni, ar uzsvaru. — Jūs esat — Dubultnieks!

Gordons uzlēca kājās, bet viņa pacēla pret to revolveri. Uztraukumā, rokām svaidīdamies, viņš gribēja ko iebilst, bet Diāna nelāva tam runāt.

—    Jūs esat Dubultnieks! — viņa mierīgi atkārtoja. — Es zinu visu: jūs personificējat savus upurus — jūs un tā sieviete, ar kuru kopā jūs strādājat; viņa aizvilina nevainīgus cilvēkus no viņu mājām, lai jūs pa to laiku varētu tos aplaupīt. — Viņa palūkojās apkārt. — Un kur tad tā sieviete? Vai viņa neuzstājas? Varbūt viņas uzdevums jau beidzies?

—    Tu maldies, Diāna! Es zvēru, ka esmu tavs brālēns Gordons!

—     Mans mīļais Dubultniek, šoreiz jūs neesat bijis tik atjautīgs un apdomīgs kā citkārt. Savus tagadējos upurus jūs neesat pietiekami iepazinis. Mans brālēns Selsbirijs valkā nelielu vaigubārdu — vai to jūs nezinājāt?

—   Man… man gadījās nelaime… patiesībā es viņu nodzinu, lai sagādātu tev prieku — tev par patikšanu!

Viņas nicīgie smiekli to galīgi satrieca.

—   Mans brālēns Gordons nepieder pie cilvēkiem, ar kuru bārdām notiek nelaimes gadījumi! — viņa zobgalīgi piebilda. — Bet pastāstiet, kur jūsu draudzene?

Viņš pūlējās neskatīties uz priekškaru pusi un svinīgi lūkojās taisni sev priekšā, bet viņa acis pret paša gribu tomēr pievērsās pagalma durvīm. Sekojot viņa skatienam, Diāna pēkšņi pamanīja, ka priekškari lēni sakustas.

—    Nāciet šurp!

Neviens neatbildēja.

—    Nāciet šurp, vai es šaušu!

Priekškari pašķīrās, un starp tiem parādījās Heloizes nāvesbaltā seja. Iestreipuļojusi istabā, viņa nespēkā noslīga Gordonam pie krūtīm.

—   Aizstāvi taču mani, viņa nedrīkst šaut! Viņa nedrīkst šaut! — viņa elsodama kliedza.

Diāna apmierināti pamāja ar galvu.

—   Tātad tas ir jūsu vīrs? — viņa konstatēja.

Viņa piegāja un aizslēdza durvis.

—    Un nu klausieties, Dubultnieka kungs un kundze vai kā nu jūs tur īstenībā sauc. Jūs esat atnākuši, lai izdarītu visnekrietnāko blēdību. Es varētu tūliņ aizsūtīt kādu pēc policijas, lai nodotu jūs likuma rokās. Bet neesmu vēl galīgi izšķīrusies, vai to maz darīšu. Acumirklī jūs man esat kā pašu debesu sūtīti. Gordons Selsbirijs! — viņa nicinoši sacīja.

—    Vai tiešām domājat, ka Gordons Selsbirijs būtu spējīgs slepeni ievest šajā namā kādu sievieti?! Vai tiešām ticat, ka viņš varētu ģērbties šādā trešās šķiras komedianta uzvalkā?! Nepieminiet vairs mistera Selsbirija vārdu manā klātbūtnē!

Gordons pavēra mutij bet tūliņ atkal aiztaisīja to. Neviens vārds nenāca viņam pār lūpām.

—   Jūs paliksiet šajā istabā līdz tam laikam, kamēr došu jums citu rīkojumu! Jums bija pagalma durvju atslēga — dodiet to šurp!

Gordons klusēdams paklausīja un nolūkojās, kā Diāna aizslēdza slepenās durvis. Tad viņš nolēma izdarīt vēl pēdējo izmisuma pilno mēģinājumu.

—   Diāna, es taču varu to visu paskaidrot, — viņš iesāka.

—   Es esmu… tiešām… gribu teikt tev visu patiesību. Es biju nodomājis aizbraukt… es tiešām esmu Gordons, kaut es pēc viņa arī neizskatos. Piekrītu, ka mans uzvalks ir diezgan neparasts un ka arī citādā ziņā mans izskats ir mazliet pārvērties, bet to visu es varu tev paskaidrot…

Pie durvīm atskanēja klauvēšana.

—   Pagaidiet! — Diāna sacīja Gordonam, tad piegāja pie durvīm. — Kas tur ir?

—    Elenora. Jums telegramma.

—    Pabāziet to pa durvju apakšu!

Viņa pacēla no grīdas telegrammu un ātri to izlasīja.

—    Turpiniet vien! — viņa pievērsās Gordonam. — Jūs apgalvojat, ka esot Gordons Selsbirijs? Stāstiet vien — bet vispirms paklausieties, ko man telegrafē: "Nupat izbraucu no Eistonas. Esi uzmanīga. Gordons." Atmetīsim šo muļķīgo komēdiju! Labāk izstāstiet man visu, mazais zēn! Izkratiet man savu sirdi! Kas jūs esat — Gordons Selsbirijs vai Dubultnieks?

—   Vienalga! — Gordons izmisis nopūtās, pats nesaprazdams, ko runā.

—   Gordons Selsbirijs vai Dubultnieks? — Diāna draudoši atkārtoja, paceldama roku ar revolveri.

—    Dubultnieks! — Gordons tikko sadzirdami izdvesa.

Viņš jau pats sāka ticēt savai lomai.

14

Gordons nekad vēl nebija redzējis tik pārbiedētu un samulsušu cilvēku kā Heloize. Tas bija vienīgais, kas šajā nepatīkamajā gadījumā viņam bija palicis apziņā. Viņa, šī pašapzinīgā dāma, šī sieviete ar cēlo dvēseli, kas pacēlās tik augstu pāri dzīves ikdienai, zem Diānas valdonīgā skatiena šķita galīgi sabrukusi.

Gordons nopūtās, ciešāk savilka sava priekšauta saites un sāka meklēt, kur Trenters nolicis spodrināmo pastu. Labi vēl, ka nama pārzinis bija aizbraucis un neredzēja sava kunga pazemojumu. Diāna bija ieslodzījusi viņu vāji apgaismotā pieliekamā istabā un uzdevusi tam nospodrināt visas galdlietas.

Gordons no jauna nopūtās un ķērās pie kādas krējumkanniņas spodrināšanas, tomēr viņa sirdi nemaz nesaistīja šis darbs. Viņa rūpīgi koptās rokas nebija radītas šādam darbam. Uz galda viņa priekšā atradās pusducis augļu nažu, bet Gordonam nenāca ne prātā ar vienu no tiem pārgriezt sev rīkli, tāpat kā nenāca ne prātā pretoties Diānas pavēlēm.

Tas nebija ļauns sapnis — par to viņš jau vairākkārt bija pārliecinājies. Viņš tiešām bija nomodā, un te nu viņš stāvēja, kreklā izmeties un apsējis flaneļa priekšautu virs pelēkā, modernā uzvalka, un spodrināja pats savas sudrablietas! Tā bija bēdīga, bet neapšaubāma īstenība. Viņš tikai nesaprata, kādēļ Diāna, uzskatīdama to par Dubultnieku, bija paturējusi viņu savā namā. Kādēļ viņa jau tūliņ nebija nodevusi viņu policijai? Sirds dzijumos viņš bija tai pateicīgs par to, ka viņa nebija ķērusies pie šī līdzekļa. Turklāt gribējās zināt, kur palikuši pārējie kalpotāji. Viņš nebija vēl redzējis ne Elenoru, ne virēju. Lai gan tas viņam bija ļoti pa prātam, bet tomēr — kur gan viņas varēja būt palikušas? Drīz viņš arī to dabūja zināt.

Durvīs parādījās Diāna, un Gordons pārsteigts uzlūkoja to plaši ieplestām acīm. Viņa bija apjozusi platu brūnas ādas jostu ar sānos piekārtu revolvera maksti, no kuras rēgojās ārā brauniņa spals.

—    Vai protat mizot kartupeļus? — viņa īsi noprasīja.

Gordons nokaunējies atzinās, ka no kartupeļiem zinot

tikai tik daudz, ka tie ēdami.

—    Vai tad jūs nekad vēl neesat mizojis kartupeļus?

—    Nevaru atcerēties. Kad vēl gāju skolā…

—    Mani tas neinteresē, ko esat darījis mazgadīgo noziedznieku labošanas iestādē! — viņa nepacietīgi to pārtrauca. — Nolieciet šīs karotes un nāciet man līdzi virtuvē!

Gordons paklausīja.

—    Es atlaidu savus kalpotājus atvaļinājumā. Negribu, lai mana brālēna vārds tiktu iejaukts kādā skandālā. Protams, vienai man nav iespējams sargāt jūs dienām un naktīm. Tādēļ esmu lūgusi kādu draugu, lai tas nāk man palīgā izpildīt šo grūto uzdevumu.

Gordona skatienā pamirdzēja cerība.

—   Tas ir kāds detektīvs — misters Superbuss. Man šķiet, šis vārds jums nevar būt svešs, jo viņš jau sen dzen jums pēdas.

—   Tas… tas… — Gordons dusmās iesaucās.

—   Jā gan, tas pats!

Virtuves zvaniņš ieskanējās. Bija atkritis vāciņš, kas norādīja, ka zvanīts pie parādes durvīm.

—    Te būs kartupeli!

Gordons salutēja. Kādreiz viņš bija dienējis armijā, un Diānas izturēšanās viņam dzīvi atgādināja tos laikus.

Līdzko Diāna bija izgājusi, viņš ātri palūkojās visapkārt. Viņš pietiekami labi pazina savu namu, lai zinātu, ka ari pa virtuves durvīm varēja no tā izkļūt. Bet durvis bija aizslēgtas un atslēga izņemta. Logi bija aizrestoti smagiem dzelzs stieņiem. Gordons nopūzdamies atgriezās pie saviem kartupeļiem.

No jauna ieskanējās zvaniņš. Diāna patlaban bija noņēmusi savu ādas jostu un noglabājusi ieroci kumodē, kas atradās vestibilā. Uzlikusi roku uz durvju kloķa, viņa mirkli vilcinājās, bet tad apņēmīgi atrāva durvis. Izsķirošais bridis bija pienācis. Viņa pazina apmeklētāju, pirms vēl bija ieraudzījusi tā bārdaino seju.

—    Pulkstenis ir trīs! — viņš līksmi iegavilējās, atplestām rokām steigdamies tai klāt. — Beidzot taču pienācis tas jaukais, brīnišķīgais bridis, kad mēs atkal no jauna savienojamies, mana līgava, mans balodīt, mana dzīvība!

—    Nāc iekšā! — Diāna sacīja, neizrādīdama ne vismazāko sajūsmu.

Viņš gribēja to apskaut, bet Diāna veikli izvairījās.

—   Kalpotāji! — viņa čukstēja, ievezdama viesi darbistabā.

—    Džuzepe, tev jāuzvedas pieklājīgi — vismaz to es prasu no tevis! Mans krusttēvs…

—     Tavs krusttēvs! — Viņš sajūsmā uzlūkoja Diānu.

—    Vai viņš šeit?

Viņa pamāja ar galvu.

—    Šajā namā?

Viņa būtu varējusi uzstāties pret to vēl noteiktāk, bet pēdējie notikumi bija laupījuši tai visu enerģiju.

—    Protams, ka viņš šeit!

Dempsijs nenovērsa no viņas savu kvēlojošo skatienu.

—   Mans dzīves sapnis nu piepildīsies. Vai varu runāt pa telefonu?

Nenogaidījis atļauju, viņš noņēma klausuli un piezvanīja uz savu viesnīcu.

—    Atsūtiet manas lietas šurp uz Čēnelgārdenu! Nu jā, divas somas. Kurp? Es taču jau sacīju: Čēnelgārdena 61. Bet neaizmirstiet manu pidžamu — tā ir gultā zem spilvena.

—   Pagaidi, Džuzep, ko tu dari! — Diāna šausmās iesaucās. — Tu taču nevari šeit dzīvot!

—    Tomēr, mana baltā lilija, — šeit, kopā ar tevi, zem viena jumta! O, tas ir pats jaukākais mirklis, manu viskarstāko ilgu piepildījums! O, Diāna, mana zvaigžņu feja! Ja šeit nebūtu tava labā krusttēva, tad, protams, es nevarētu palikt šajā namā. Vai tev ir kāda jauna krustmāte? Ak, nabaga misis Teserbija!…

—   Tu nevari palikt šeit dzīvot, Džuzep, — mans tēvocis necieš svešus cilvēkus savā namā!

Viņš mierinādams uzlika tai roku uz pleca.

—    O, gan es tikšu ar viņu galā! Es būšu tik laipns pret viņu — es vienkārši neievērošu viņa pretošanos. Izstāsti man tuvāk par viņa ieradumiem un vājībām, lai jau iepriekš zinu, kā viņu savaldzināt. Nav nekā tāda, par ko es nevarētu runāt!

Par to viņa nemaz nešaubījās.

—   Un tava mīlā krustmāte — viņa ir arī mana krustmāte! Ved viņus šurp, lai paspiežu krusttēvam roku, bet krustmātei noskūpstu vaigu. Diānas krustmāte. Kāda dievišķa radniecība!

Neraugoties uz savu samulsumu, Diāna tomēr atzina, ka itāliskā puse Dempsija raksturā bija ņēmusi stipru pārsvaru pār īrisko. Ne mirkli viņš nevarēja klusēt. Nu jau viņš stāvēja kamīna priekšā, aplūkodams pie sienas sakrustotos airus.

—   A, tu nodarbojies ari ar airēšanu, mana mazā Diāna? Tas taču debešķīgi! Dzīves naktīs mēs kopā irsimies pār laikmeta bangām, mēs dzersim Lētes ūdeņus un aizmirsīsim pagātni…

Ar diviem lēcieniem viņš atradās tai līdzās un satvēra tās rokas savējās.

—   O, Diāna, vai tiešām tu nejūti, ka par šo mirkli esmu sapņojis visus šos daudzos gadus, vientuļš klīzdams pa ziemeļu drūmajiem lielceļiem, lai meklētu zeltu un aizmirstību? Un tomēr neesmu atradis ne vienu, ne otru! Visur, kur vien es gāju, man acu priekšā stāvēja tavs gaišais tēls, tava neaizmirstamā seja, tavu matu zeltotais viļņojums, tavs maigais un tomēr sāpīgais skatiens!…

Pēkšņi viņš pārtrauca savas sajūsmas izplūdumus.

—   Tavs tēvocis! Iepazīstini taču mani ar viņu! Ved viņu šurp!

Gordons patlaban beidza mizot trešo kartupeli, kad Diāna no jauna ienāca virtuvē. Viņš brīnījās, cik ātri prāvie kartupeļi viņa pirkstos sarāvās, kļūdami ar katru naža griezienu mazāki un mazāki. Viņam bija neatrisināms noslēpums — kur īsti sākas un kur beidzas to miza. Lai neklūdītos, viņš grieza pēc iespējas dziļāk.

Ieraugot Diānas traģisko sejas izteiksmi, viņš nometa sagraizīto kartupeli zemē.

—    Kas noticis?

—  Kas noticis? — viņa rūgti atkārtoja. — Esmu nolēmusi dot jums iespēju sevi glābt. Jūsu vārds man visai nepatīk, tādēļ došu jums citu — no šī brīža jūsu vārds ir Izaks!

—    Kā? — Viņš uzmeta tai nedrošu skatienu.

—    No šī brīža jūs esat Izaks — mans krusttēvs Izaks!

Viņš nolika nazi, noslaucīja rokas priekšautā un paspēra dažus soļus uz viņas pusi.

—     Bet es taču neesmu jūsu krusttēvs Izaks… — viņš iesāka.

—    Tagad varat to noņemt! — Viņa norādīja uz priekšautu. — Uzvelciet savus svārkus un nāciet man līdzi! Bet neaizmirstiet, ka jūs esat mans krusttēvs Izaks! Kur tad palikusi jūsu draudzene?

—    Pie velna! Kā lai es to zinu? — Gordons atcirta.

—    Pagaidiet!

Diāna uzsteidzās augšstāvā, kur atradās mazā istabiņa, ko viņa bija nolēmusi izdot jaunpieņemtajam laulātajam pārim. Kad viņa iegāja istabā, Heloize sēdēja uz gultas malas un viņas acis vēl bija mitras no asarām. Ieraudzījusi Diānu, viņa pietrūkās kājās.

—     Uzklausiet taču mani, misis Selsbirij! — viņa iesāka asarās trīcošā balsī. — Es nepazīstu šīs valsts likumus, bet jums nav tiesību turēt mani ieslēgtu…

—    Vai vēlaties, lai ataicinu policiju? — Diāna draudoši jautāja.

—   Jūs tiešām maldāties, misis Selsbirij, — Heloize sacīja, un viņas balsī skanēja dziļa nopietnība. — Jūs esat izdarījusi vislielāko kļūdu savā mūžā. Šī nabaga zivs taču ir jūsu vīrs.

—     Man nav neviena vīra, nevienas zivs, nevienas vistas un nevienas siļķes! Man nekad nav bijis vīra. — Bet tad viņai iekrita prātā kas labāks. — Es esmu atraitne!

Heloize nesaprata, ko par visu to lai domā.

—    Aizmirstiet visu, kas šodien noticis! — Diāna pēkšņi sacīja. — Man negaidot ieradies kāds viesis, kas paliks šeit dzīvot. Tas ir kāds vecs draugs, ar kuru es agrāk biju saderināta — pirms tam, kad viņš džungļos nomira.

—    Un tagad viņš ir šeit? — Heloize pārsteigta iesaucās.

—    Jā, — Diāna pamāja ar galvu. — Un viņš ari paliks šeit. Protams, es nevaru dzīvot vienā namā ar viņu, ja man nav šeit kādas radinieces vai kompanjones. Tādēļ, — viņa piebilda ar sevišķu uzsvaru, — jūs turpmāk būsiet mana krustmāte Lisija.

Heloize vairs nesaprata, vai viņa sapņo vai ir nomodā.

—    Jūs esat krustmāte Lisija, un tas sasodītais blēdis — ceru, ka esat vismaz salaulāta ar viņu, — ir krusttēvs Izaks. Noejiet uz virtuvi un pamatīgi ieskaidrojiet to viņam!

—    Tātad es esmu krustmāte Lisija… Jūs vēlaties, lai es būtu krustmāte Lisija, un tas nabaga puisis lai būtu?…

—    Krusttēvs Izaks.

—   Es vēl labi nesaprotu. Kā liekas, šeit tiks uzņemta kāda filma… Tātad es esmu krustmāte Lisija…

Viņa pilnīgi sabruka zem tā sloga, ko liktenis viņai bija uzvēlis.

—    Jūs esat traka! Es esmu Amerikas pilsone… vismaz gandrīz Amerikas pilsone. Mana pastāvīgā dzīvesvieta ir Toronto, bet es dzīvoju tik tuvu, ka no robežas var aizmest līdz turienei akmeni… Un nu'es esmu krustmāte Lisija!

15

Gordons izklaidīgi rotaļājās ar kartupeļu mizām, kad virtuvē ienāca Heloize.

—   Jūs esat krusttēvs Izaks! — viņa svinīgi paziņoja.

—    Kur jūs bijāt, Heloize?

Ieraugot savu nelaimes biedreni, Gordons atguva pašsavaldīšanos. Heloize bija daļiņa no īstenības — kaut kas, kam varēja pieķerties. Viņš aizmirsa visas savas bēdas, priecādamies, ka atkal atradis cilvēku, kas viņā pazīst senāko Gordonu Selsbiriju.

—    Sakiet, Gordon, — vai šī Līze ir jūsu Diāna?

Viņš piekrizdams pamāja ar galvu.

—   Vai viņa ir jūsu sieva? Līdz šim jūs to vienmēr noliedzāt.

—    Viņa nav mana sieva… viņai nav nekādu tiesību šeit. Pirmīt es teicu jums, ka esmu precējies, lai dabūtu jūs ārā no šī nama. Nu jūs pati redzat, kādu putru esat šeit savārījusi. Jūs esat mani pazudinājusi! Ak, kaut jūs būtu vismaz izgājusi pagalmā! Kaut labāk es nekad nebūtu jūs redzējis!

—    Viņa nupat, paziņoja man, ka esot jūsu atraitne. — Heloize bija gluži mierīga, un Gordonam šķita, ka tā no visa pārdzīvotā būs zaudējusi prātu.

—     Nu labi, labi, viņa ir mana atraitne! — viņš mierinādams piekrita. — Sēdieties — es atnesīšu jums glāzi ūdens.

—   Diāna! — Heloize izbrīnā iesaucās. — Tad tāda ir šī jūsu mazā austrāliešu meitenīte!… Sakiet patiesību, Gordon, — vai viņa nedien policijā?

—    Ko?

—   Viņa uzvedas tieši tā kā tās skuķes no Skotlendjarda… Bet nu nāciet!

—    Kurp?

—     Viņa tā vēlas, — Heloize vienaldzīgi paskaidroja. — Nav taču nekādas nozīmes pretoties viņai, Gordon.

Piecas minūtes vēlāk kāds slaika auguma vīrietis ar tumsu sejas krāsu no visa spēka kratīja un spieda Gordona roku.

—    Un tas ir tavs krusttēvs! Tik jauns! Bet tomēr viņš ir vecāks, nekā izskatās! Un šī ir krustmāte Lisija!

Viņš piesteidzās un noskūpstīja pacietīgajai Heloizei abus vaigus.

Gordons stāvēja, bet nekā nesaprata. Kas gan bija šis nolādētais puisis? Diāna nebija papūlējusies pat nosaukt viņa vārdu. Bet drīz viņa šo kļūdu atkal izlaboja.

—    Mīļais krusttēv Izak, tas ir misters Džuzeps Dempsijs. Tu taču atceries — es tik bieži esmu stāstījusi tev par viņu!

Viņas zīmīgais skatiens bija gluži lieks. Gordons tiešām loti labi atcerējās šo vārdu.

—    Es domāju, ka viņš ir miris. — Sev par neizsakāmu izbrīnu, Gordons pēkšņi pamanīja, ka bija sācis runāt daudz rupjākā balsī nekā parasti.

—    Bet tomēr es esmu dzīvs! Priecājieties, krusttēv Izak! Jūsu mazais Vopsijs dzīvo! Es esmu atgriezies no ēnu valsts! Šī sirēna mani atsauca atpakaļ dzīvē!

Viņš ar teatrālu kustību norādīja uz Diānu.

—   Mana līgava! — viņš sajūsmināts trīcošā balsī iesaucās.

Gordons nesaprašanā uzlūkoja drīz vienu, drīz otru. Dempsijs — Diāna… Diāna — Dempsijs…

—    Tas taču tiešām smieklīgi! — viņš iesaucās, bet tūliņ apklusa un sarāvās zem Diānas iznīcinošā skatiena.

Misters Dempsijs jutās pārāk laimīgs, lai ievērotu citu garastāvokli.

—    Mēs sarunāsimies par augstām lietām, mēs abi — jūs un es, mīļo krusttēv! — Dempsijs sauca. Tad viņš no jauna pievērsās Diānai. — Saki, mans mīļais balodīt, — vai esmu stipri pārvērties? Nu protams — toreiz es taču biju vēl zēns, kas nekā nezināja no pasaules! Tad es vēl domāju, ka sievieti vajag uz rokām nēsāt, ja grib iemantot tās sirdi. Nē, sieviete mīl vīrietī tikai spēku, drosmi un uzņēmību — pif, puf, bang!

—     Manam krusttēvam nu jāiet — viņam vēl jāpabaro vistas, — Diāna ātri iemeta starpā.

Viņa jutās loti vīlusies savās cerībās, jo tikai tagad pārliecinājās, ka krusttēva un krustmātes klātbūtne nespēja ierobežot Dempsija pārmērīgi kvēlojošo dabu.

Brīdi vēlāk Diāna iegāja pie viņiem virtuvē.

—    Jūs abi esat galīgi nelietojami! Jūs tikai apkaunojat mani! — viņa izmisusi kliedza. — Var jau būt, ka esat it krietni noziedznieki, bet citur nekur jūs nederat! Jūs tur stāvējāt kā vaska lelles no moku kambara, ne ko runājāt, ne arī darījāt!

—     Ko gan mēs lai būtu darījuši? — Gordons jautāja. — Ja es būtu rīkojies pēc sava prāta, tad šis mazais Vopsijs tagad gulētu uz ielas ar salauztām kājām un rokām! Bet nu jau jūs esat kungs šajā namā un negribat pat sniegt mums jebkādus paskaidrojumus!

—    Bet ari jūsu paskaidrojumi bija diezgan neskaidri! — viņa dzēlīgi to pārtrauca. — Varbūt jums arī būtu izdevies mani maldināt, ja jūs būtu ieradies viens, bez savas sievas. Cilvēk, esiet taču saprātīgs! Es taču skaidri zinu, ka jūs esat Dubultnieks! ]a varēšu, es pagaidām nodarbināšu jūs savā saimniecībā, ja ne — tūliņ nodošu policijai. Kuru katru mirkli jāierodas misteram Superbusam — tas jūs apsargās. Tātad papūlieties turpmāk izturēties tā, kā īstam krusttēvam pienākas!

Gordona dvēsele sacēlās pret šādu nedzirdētu varmācību.

—    Kā gan es varu uzvesties kā jūsu krusttēvs, ja jūs nosēdināt man pie deguna kaut kādu tur nolādētu detektīvu? — viņš sašutis iesaucās. — Tas taču nav nekāds lielais noziegums — būt par jūsu krusttēvu, mana mīlā! Jūs taču nevarat vienkārši pateikt: "Apsargājiet šo kungu, jo tas ir mans krusttēvs Izaks!" Varbūt, pēc jūsu domām, jūsu krusttēvam arī tiešām jābūt noziedzniekam, bet šajā valstī tādu likumu nav! Kā gan jūs domājat to ieskaidrot savam detektīvam?

Viņa uzmeta tam nicinošu skatienu.

—    Es taču varu viņam pateikt, ka jums galvā nav viss kārtībā, — viņa mierīgi atbildēja. — Un to es arī darīšu!

Gordonam bija jāpieturas pie galda malas.

—    Bet es taču neesmu ārprātīgs! — viņš mēģināja protestēt.

—    Lūk, kādas sekas var būt ceļojumam uz Ostendi! — Gordons nopūtās, kad Diānas soli bija apklusuši tālumā.

—     Kaut jel jūs būtu aizbraucis uz Ostendi! Tad nekas tamlīdzīgs nebūtu ar mums noticis! — Heloize viņam uzbruka. — Vai nu jums labāk, kad mans vīrs jau tagad varbūt sēž uz jūsu nama kāpnēm un gaida jūs, lai atbrīvotu jūsu dvēseli no šīm mirstīgajām miesām?,

Gordons gurdi pārvilka ar roku pār pieri.

—     Man viss vienalga! Par jūsu viru man nav nekādas daļas. Man šķiet, viņš varētu būt loti saprātīgs cilvēks, tā ka viņam viegli varētu visu ieskaidrot. Diāna ir tik velnišķi pašapzinīga, ka pat negrib ielaisties ar mani sarunās.

Heloize apsēdās uz galda malas un, aizsmēķējusi papirosu, izpūta gaisā kuplu dūmu mākoni. Ilgu laiku virtuvē valdīja dziļš klusums.

Pēkšņi Heloizes balss lika Gordonam uztrūkties no savām drūmajām pārdomām.

—   Ak, es vēlētos būt atkal mājās, savā mazajā dzīvoklīti! — viņa nopūtās.

16

Diāna jutās neizsakāmi nomocījusies. Parasti viņa bija nenogurdināma, bet milzīgais spēku un enerģijas patēriņš bija galīgi satriecis viņas nervus. Viņai vienai vajadzēja zināt un gādāt par visu, kas notika namā un Gordona birojā. Jau neskaitāmas reizes viņai bija nācies atstāt darbistabu, lai pieņemtu apmeklētājus, kas ieradās Gordona veikala darīšanās. Uz virtuves durvīm viņa bija piesitusi lielu plakātu ar uzrakstu: "Šī ieeja pagaidām slēgta. Lūdzu zvanīt pie parādes durvīm." No tirgotavas tika piesūtīti grozi gan ar saknēm, gan ar galu vai zivīm. Diāna pati brīnījās, cik daudz pārtikas produktu tika izlietots viņas saimniecībā.

Kad Dempsijs, sajuzdams izsalkumu, uz vakarpusi sāka izrādīt nemiera pazīmes, Diāna atcerējās, ka viņa bija piemirsusi parūpēties par vakariņām. Turklāt vēl ieradās kāds vīrs, kura netīrais apģērbs, neskūtā seja un viltīgi glūnošais skatiens atstāja loti nepatīkamu iespaidu.

— Labvakar, mis, — viņš sacīja, noraudams cepuri. — Es atnācu pēc naudas.

—    Pēc kādas naudas? — Diāna pārsteigta jautāja.

—    Es gribēju saņemt savu algu par logu spodrināšanu.

Diāna beidzot atcerējās. Tas bija viņas pieņemtais logu

spodrinātājs, par kuru Elenora jau dažu labu reizi bija izteikusies visai neatzinīgi.

—    Mani sauc Stārks, — viņš piebilda.

—    Jā, nu es atceros. — Viņa iegāja kabinetā pēc savas rokassomiņas. Kad viņa atgriezās, svešais ar neparastu interesi aplūkoja ārdurvju atslēgu. Lai attaisnotu savu nevajadzīgo ziņkāri, viņš pasteidzās paskaidrot, ka agrāk esot bijis atslēdznieks.

—    Vai misters Selsbirijs ir mājās?

—    Nē.

—    Un arī mistera Trentera nav?

—    Nē.

Viņa acis iemirdzējās.

—   Vai misters Selsbirijs vēl ilgi paliks prom? Es gribēju runāt ar viņu kādas lietas sakarā.

—     Nezinu gan, kad viņš atgriezīsies. Bet namā ir daži citi vīrieši — varbūt gribat runāt ar kādu no tiem?

Svešajam seja izstiepās.

—    Nē, pateicos, mis.

Viņa aizslēdza durvis, nesaprazdama, kādēļ misters Superbuss tik ilgi kavējas. Skapī arvien vēl atradās prāva summa naudas, un cilvēki, kuri nezināja neko par viņas attiecībām ar Dempsiju, varēja domāt, ka tā ir vēl lielāka.

Kad viņa atgriezās darbistabā, Dempsija tur nebija. Diāna ātri piegāja pie naudasskapja. Tas bija vecas konstrukcijas ugunsdrošais skapis, kura durvis bez šifra varēja aizslēgt arī vēl ar parastu atslēgu. Rūpīgi pārmeklējusi visu rakstāmgaldu, viņa beidzot atrada kādā atvilktnē aploksni, uz kuras bija uzraksts — "Atslēga".

—     Paldies Dievam! — Diāna atvieglota nopūtās. Viņa aizslēdza naudasskapja durvis un noglabāja atslēgu kabatā.

Nu viņa varēja justies droša pret visām nejaušībām, ja arī kāds nejauši būtu uzzinājis atslēgas šifra noslēpumu.

Misters Jūliuss Superbuss ieradās visā savā godībā. Izkāpis no auto, viņš izcēla no tā arī lielu, sarkanmelni nokrāsotu skārda kasti. Bez tam viņam padusē bija vāki ar dažādiem avīžu izgriezumiem, kas bija sašūti ar zilu aukliņu. Beidzot viņš vēl paņēma no sēdekļa kādu vecu golfa svīteri. Sakrāvis visu šo bagātību uz trotuāra, viņš samaksāja šoferim, iedodams tam vēl pusšiliņu dzeramnaudas, jo Diāna taču bija aizrādījusi "neskopoties ar izdevumiem".

Saņēmis savu bagātību abās rokās, viņš piegāja pie durvīm un ar degunu nospieda zvana podziņu — tas bija viņa īpatnējais paņēmiens, ar kuru viņš ne mazums lepojās.

Diāna pati atvēra durvis.

—    Jūs mani saucāt — un te nu es esmu.

Viņu ieraugot, Diāna sajuta ievērojamu atvieglojumu. Viņa ieveda detektīvu ēdamistabā.

—    Mister Superbus, es lieku lielas cerības uz jums, jo esmu pārliecināta, ka tieši jūs esat īstais vīrs, kuram varu pilnīgi uzticēties. Es esmu lielās grūtībās.

Jūliuss pamāja ar galvu.

—   Vai esat izlūkojusi visas savas kabatas? — viņš mierīgi jautāja. — Jūs esat ko pazaudējusi. Protams, ka aizdomas tādā gadījumā vispirms vēršas pret kalpotājiem. Tomēr vispirms jānoskaidro, vai tiešām viņi vainojami zādzībā. Visbiežāk izrādās, ka tie ir pilnīgi nevainīgi…

—    Es nekā neesmu pazaudējusi, mister Superbus. Mans krusttēvs ir šeit…

Viņa nezināja, kā lai izskaidro viņam šo gadījumu. Vai viņa drīkstēja tam pilnīgi uzticēties? Tā bija pārdroša ideja, bet tai bija arī savas labās puses.

—    Ir labāk, ja radinieki turas atstatu cits no cita, — romietis svarīgi piezīmēja. — Viņi mēdz ierasties tikai tādēļ, lai aizņemtos naudu un krietni izēstos uz cita rēķina, bet nekad tie nepateiks paldies par viņa labo sirdi. Sevišķi to mēdz darīt krusttēvi. Bet paļaujieties tikai uz mani. Es izskaidrošu viņam šo lietu kā virs vīram. — Viņš ielūkojās pulkstenī. — Pēc piecām minūtēm viņš būs prom no šī nama!

Diāna īsumā paskaidroja viņam lietas apstākļus: viņas krusttēvs šeit ir mīļš viesis. Tas ir laipns kungs, vēl diezgan jauns un izskatās loti līdzīgs Gordonam, tikai… Viņa zīmīgi pielika pirkstu pie pieres. Misters Superbuss acumirklī viņu saprata. — Jā, tādā gadījumā vienīgi ar taktu var ko sasniegt — ar taktu un humoru. Vajag prast iedvest viņam pārliecību, ka viņš visu dara uz savu galvu. Un tad, protams, dzelzs roku samta cimdā. Tas ir izteiciens, ko es pats esmu sadomājis, — viņš lepni piebilda. — Uzticiet tikai to cilvēku man. Jūs nebūtu atradusi šim uzdevumam piemērotāku cilvēku par mani. Arī mūsu ģimenē ir daži ārprātīgie.

Diāna atkāpās soli atpakaļ.

—    Vai viņa kundze arī ir šeit?

—    Jā, krustmāte Lisija.

—    Tas padara šo lietu mazliet nepatīkamāku, — misters Superbuss nožēlodams piezīmēja. — Tādā gadījumā viņu nevar tik labi novērot gulēšanas laikā — ja vien krustmāte Lisija pati to neatļauj., bet es jau arī pats esmu precējies vīrs…

—     Tam gan viņa laikam nepiekritīs. Nedomāju ari, ka tas būtu nepieciešams. Pietiks, ja jūs uzmanīsiet viņu pa dienu. Pats galvenais ir, lai viņš nekādā gadījumā nevarētu izkļūt no mājas.

Misters Superbuss pasmaidīja.

—    Varat būt bez rūpēm, mis.

Diāna deva viņam vēl dažas instrukcijas un norādījumus. Tad viņa steidzās atpakaļ darbistabā, lai nomierinātu uztraukto Dempsiju, kura nepacietīgā balss jau divas reizes bija pārtraukusi viņas sarunu ar detektīvu.

Dziļās domās nogrimis, misters Superbuss iegāja virtuvē. Viņš neatrada nekādu līdzību starp Gordonu Selsbiriju un tā krusttēvu. Bet to, ka krustmāte Lisija šeit nejūtas visai apmierināta, — to viņš pamanīja jau no pirmā acu uzmetiena.

—    Labdien, — viņš sacīja. — Mans vārds ir Smits.

Gordons norādīja uz durvīm.

—    Taisieties, ka tieciet ārā, un papūlieties sadomāt sev citu vārdu!

Misteru Superbusu tas uzjautrināja.

—   Es taču nāku jūs apmeklēt, krusttēv Izak, — viņš sacīja un tad dziļi palocījās Heloizes priekšā. — Un arī jūs, krustmāt Lisija! — Viņa acīs atspoguļojās dzija līdzjūtība pret nelaimīgo dāmu.

—   Taisieties, ka tiekat! — Gordons iekliedzās, nespēdams valdīt dusmas. — Ejiet atpakaļ pie tās dāmas, kas jūs sūtījusi, un sakiet tai, ka es dodu viņai desmit minūtes laika, lai viņa atdotu man manas atslēgas un padzītu savu nolādēto Dempsiju!

—   Kāda gan visam tam būtu nozīme? — Heloize skumji piezīmēja. — Ja tu taisīsi lielu troksni, tad jau pirmdien tev var iznākt saruna ar tiesnesi.

—    Tas man vienalga! — Gordona pacietība bija galā. — Man tiešām viss vienalga! — viņš kliedza. — Es esmu kungs savā namā un varu darīt, ko gribu!

—    Un kas tad es šeit esmu? Varbūt tikai statiste? Vai arī es nevaru šeit iebilst kādu vārdiņu? Par mani tu nemaz nerūpējies! Nu, pateicībā, es loti priecājos, ka tu tā uzvedies. Gan jau es pratīšu izkļūt no šīs sasodītās suņu būdas! Visprātīgākais, ko mēs tagadējā stāvoklī varētu darīt, Gordon, ir — izturēties pavisam mierīgi!

Misters Superbuss pilnīgi piekrita viņas uzskatam. Diāna jau bija pateikusi viņam, ka krusttēvs Izaks reizēm mēdz iedomāties sevi par savu krustdēlu Gordonu.

—       Redziet, krusttēv Izak, jūs taču esat krietns zēns, un ari es esmu krietns zēns — mēs visi esam krietni zēni. — Viņš pameta Heloizei ar acīm. Gordonu pārņēma šausmas, kad viņš redzēja, ka Heloize atbildēja viņam ar tādu pašu mirkšķināšanu. Te cilvēks tiešām varēja prātu zaudēt!

Misters Superbuss bija nepanesami laipns, izpalīdzīgs un tolerants. Gordons izgāja pieliekamā istabā un izmeklēja tur pašu garāko un asāko nazi. Ir lietas, ko neviens cilvēks nespēj paciest, — un ari pārspīlēta draudzība pieder pie šim lietām.

17

—   Dzīve tiešām ir jauka, — misters Dempsijs sacīja, ērti izlaidies krēslā kamīna priekšā. — No visdziļākā izmisuma dzīlēm līdz visaugstākās laimes augstumiem — kāds pretstats!

—    Džuzep… — Diāna iesāka.

—    Agrāk tu mani sauci par Vopsiju, — viņš pārmetoši aizrādīja.

—   Nu labi, Vopsij, — es atļāvu tev šeit palikt, lai varētu visā mierā ar tevi izrunāties.

—   Klusēšana ir tik skaista! — Viņš uzmeta tai sapņainu, melanholisku skatienu. — Klusēšana, pārdomas un sievietes!

Bet Diāna katrā ziņā gribēja runāt. Viņa bija jau visu pārdomājusi.

—   Pirms pieciem gadiem tu reiz lūdzi manu roku. Toreiz es tevi noraidīju. Mēdz teikt, ka jaunām meitenēm neesot prāta. Tomēr mana toreizējā izturēšanās pret tevi liecina gluži pretējo. Ko es jutu pirms pieciem gadiem, to jūtu ari tagad. Mana sirds guļ kapā.

—   Manā kapā, — viņš piebilda ar skumju, bet pašapzinīgu smaidu.

—       Esi prātīgs — tu taču esi dzīvs. Zināms, es loti nožēloju to… tas ir, es nožēlotu, ja tā nebūtu. Tikai reizi savā mūžā esmu mīlējusi, Vopsij, — viņas balsī skanēja asaras,

—    bet viņš aizgāja….

—  Vai viņš aizbēga no tevis? — Dempsijs jautāja, sasliedamies krēslā.

—    Nē, viņš aizgāja nebūtībā…

—   Cik brīnišķīga sagadīšanās! — Dempsijs domīgi sacīja.

—    Arī es reiz mīlēju kādu meiteni — o, Diāna, viņa bija pērle citu meiteņu vidū — liela, slaika un dievišķi blonda, jautra un apburoša… Arī viņa aizgāja — nebūtībā.

—   Vai viņa nomira? — Diāna čukstēja.

—  Nē, viņa kļuva par aktrisi. Es izrāvu viņas tēlu no savas sirds. Es būtu varējis nonāvēties, bet tad es sacīju pats sev: "Vopsij, vai tu vairs nedomā par savu mazo, mīļo Diānu — par tavu pirmo, vienīgo, dievišķo mīlu?" Ar apbrīnojamu varonību es piespiedu sevi aizmirst to meiteni — tagad viņa ir viena no vislielākajām filmu zvaigznēm Holivudā. Bieži es redzu viņu uz ekrāna, bet mana sirds kļuvusi mēma pret to. Jā, mīlā Diāna, arī es spēju tevi saprast.

Diāna nebūt nejutās aizkustināta, tomēr viņas drosme bija mazliet saplakusi.

—     Savu mīlu es nekad neaizmirsīšu, — viņa sacīja, gandrīz jau elsodama. — Vopsij, vai tiešām neredzi, cik neiespējami tas ir… Saki, vai tu saņēmi savu naudu?

—   Naudu? Vai tu man to sūtīji? O, Diāna, cik tas neprātīgi no tevis!

—    Es nosūtīju tev čeku.

Viņš atslīga atpakaļ krēslā.

—    Nē, tas taču gluži neprāts no manas mazās Diānas puses — naudu! — Viņš drausmīgi iesmējās. — Cik loti jūs, sievietes, pielūdzat naudu! Manās acīs naudai nav nekādas nozīmes. Es piedodu tev atkāpšanos no mūsu agrākajiem ideāliem. Toreiz tu vēl biji bērns, un no bērnā taču nevar prasīt mūžīgu uzticību mīlai pret cilvēku, kuru tev bija iemesls uzskatīt par mirušu. Bet tas viss pieder pagātnei! Turpretim mēs dzīvojam tagadnē — rīt, pirmdien vai otrdien mēs salaulāsimies!

—    Bet ko mēs darīsim trešdien? Piedod, ka es vēl tālāk ielūkojos nākotnē.

Mirkli viņš šķita samulsis, bet tad viņa sejā atplaiksnījās piespiests smaids.

—    Cik tu jocīga, mana dārgā, mazā Diāna!

—    Nu tad klausies, Dempsij vai Vopsij, — rit tu atgriezīsies savā viesnīcā, un mēs nesalaulāsimies ne pirmdien, ne arī otrdien vai trešdien. Tu gribi zināt — kādēļ? Nu, vienkārši tādēļ, ka es nevēlos tevi precēt!

Viņa seja apmācās.

—     Tas ir krusttēva Izaka iespaids! — viņš nošņāca. — Tas velns! Visu mūžu mani vajājuši krusttēvi un krustmātes! Bet par to viņiem būs jāatbild man — man, Džuzepam Dempsijam!

Viņš pietrūkās kājās un steidzās uz durvīm, bet Diāna izbailēs satvēra viņu pie rokas.

. — Laid mani! — viņš iesaucās.

—    Ja tu atstāsi šo istabu, es izsaukšu policiju!

Dempsijs apstājās.

—    Ko — tu gribi uzrīdīt man policiju?

Viņš aizsedza seju ar rokām un sāka histēriski elsot. Viņa pleci krampjaini raustījās, tomēr Diānai nebija ne vismazākās līdzjūtības pret viņu.

—     Mana sapņu dieviete solās mani nodot policijai! Es negribu vairs dzīvot!

Diāna atstāja viņu vienu, bet trīs minūtes vēlāk viņš arvien vēl bija dzīvs.

—    Mister Dempsij, noslaukiet savas asaras! — viņš patētiski uzsauca pats sev.

—     Šonakt tu vēl vari pārgulēt šeit. Tava istaba atrodas augšstāvā, pašā kāpņu galā. Ceru, ka tev būs mierīga nakts.

Ja tev kas vajadzīgs, vari zvanīt, bet tikpat neviens nenāks. Ar labu nakti!

Sagrauzts viņš tuvojās durvīm.

—    Tā vairs nav mana dievinātā Diāna!

Viņa skumjas būtu aizkustinājušas pat akmeni, bet Diāna bija cieta kā tērauds.

Iegājis savā istabā, Dempsijs par vēlu izdzirdēja, ka durvis no ārpuses tika aizslēgtas un atslēga izņemta.

—    Kas — kas aizslēdza durvis? Tūliņ atdariet!

—   Es to izdarīju, — aiz durvīm atskanēja Diānas mierīgā balss.

—    Bet tas taču kas nedzirdēts, Diāna!

—   To es daru tevis paša labā, — viņa čukstēja, pielikusi lūpas atslēgas caurumam. — Krusttēvs Izaks nevar tevi ciest!

—    Bet tas taču bīstami! Ja nu izceļas ugunsgrēks…

—    Drēbju skapī ir Minimaksa dzēšamais aparāts!

Viņa bija līdz nāvei nogurusi. Visi locekli sāpēja, un viņa jutās bezgala vientuļa. Cik skaisti, ja tagad šeit būtu Gordons vai Elenora!

Bet — paldies Dievam! — namā jau vēl bija misters Superbuss.

Virtuvē bija dzirdamas dīvainas skaņas. Misters Superbuss rūpīgi — un gandrīz pat muzikāli — pūta savu mutes harmoniku. Krustmāte Lisija sēdēja pavarda priekšā, domīgi atspiedusi galvu rokās. Krusttēvs Izaks, atbalstījies pret galdu, raidīja uz muzikantu drūmus skatienus. Kad Diāna atvēra durvis, melodija pēkšņi aprāvās.

—    Nu, vai jautri pavadījāt laiku? — Diāna jautāja.

—     Izņemot maizi un sieru, man nav nekā, ko ēst. — Gordons norūca. — Jūsu mazais joks iet par tālu!

Viņa mulsumā to uzlūkoja.

—   Arī es neesmu ēdusi vakariņas, — viņa skumji sacīja, ar gandarījumu domādama par izsalkumu, kādu tagad vajadzēja sajust ieslodzītajam Dempsijam. — Man nav pat siera un maizes. Bet nu ir laiks iet pie miera!

—    Es iešu gulēt tad, kad man pašam patiks! — Gordons aizkaitināts atcirta.

Misters Superbuss nosodoši pakratīja galvu.

—   Tas ir nerātni un neglīti, — viņš pārmetoši aizrādīja.

—   Tas vairs nav mans mīļais krusttēvs Izaks. Līdz šim viņš bija lāga zēns, mis. Viņš čivināja kā putniņš zarā.

Gordons pietvīka.

—   Es neesmu dziedājis, jūs ārprātīgais ēzeli! — viņš protestēja.

—    Sakiet jūs, krustmāt Lisija — vai viņš to nedarīja?

Heloize vienaldzīgi paraustīja plecus.

—   Nu, ja ari vis gluži nedziedāja, tad tomēr ņurdēja līdzi, — misters Superbuss nepiekāpās.

Viņa repertuārā bija arī kāda sportiska himna, un, to dzirdot, Gordons, kā jau vecs sportists, nebija nocieties, lai klusu nedūktu līdzi.

—    Un nu — gulēt! — Diāna īsi pavēlēja.

Atslēgu saiškis viņai piešķīra gandrīz vai cietumsardzes izskatu.

—    To jūs vēl rūgti nožēlosiet! — Gordons sacīja. — Es varu piesaukt tūkstoš cilvēku, kas apliecinās manu personību.

—   Un cik cilvēku apliecinās krustmātes Lisijas personību? — Diāna jautāja.

Gordons klusēja. Bet Heloize nedomāja klusēt. — Nav grūti pārliecināties par manu personību, — viņa sacīja.

—    Es esmu misis van Oina, un dzīvoju Klerengatgārdenā 71.

—    Loti labi, — Diāna pamāja ar galvu. — Jūs varat kaut tūliņ telefonēt policijai, lai tā jūs atbrīvo. Es paskaidrošu, ka aiz pārpratuma esmu noturējusi jūs par Dubultnieka sievu, — varbūt man jāsaka — draudzeni vai līdzdalībnieci? Gan jau policija zinās, kas viņai šajā lietā darāms.

Heloize piecēlās.

—    Es eju gulēt, — viņa sacīja.

Diāna gāja pa priekšu, viņai sekoja Gordons ar Heloizi, bet misters Superbuss noslēdza gājienu, pūzdams kādu svarīgu maršu. Gordons jutās kā noziedznieks, ko tagad ved uz ešafotu. Diānu viņš iedomājās kā bendi.

—    Labu nakti, — viņš mehāniski sacīja, palikdams pie savas istabas durvīm stāvam.

—   O, nē, — ne šeit! — Diāna to sacīja tik enerģiski, ka viņš bez pretošanās sekoja Diānai augšstāvā, kur atradās nama apkopšanai jaunpieņemtā laulātā pāra istaba; par laimi, jaunie kalpotāji vēl nebija sākuši darbu, tā ka istaba pagaidām bija brīva.

Heloize iegāja istabā — viņa jau pazina šo telpu.

—    Labu nakti, — viņa norūca.

—    Bet jūs taču kaut ko piemirsāt, — Diāna piebilda.

—  Ja domājat, ka man jūs jānoskūpsta, tad šoreiz jūs loti maldāties, mana dārgā, — Heloize vēsi atbildēja.

—    Bet jūsu vīrs? — Diāna pārsteigta iesaucās.

Durvis ar troksni aizcirtās. Diāna dzirdēja, kā Heloize pievilka pie durvīm kādu krēslu, pūlēdamās ar to atbalstīt durvju kloķi. Gordons stāvēja kā pārakmeņojies.

—   Jūs gan laikam esat saķildojušies? — Diāna pievērsās viņam. — Vai varbūt jūs nemaz neesat…

—    Nē, es neesmu!

Viņa vēders skali kurkstēja. Viņš nekad nebūtu ticējis, ka no tā var nākt tik dīvainas skaņas.

—   Tad man būs jāierāda jums kāda atsevišķa telpa. — Diāna pārdomādama pielika atslēgu pie lūpām. — Nāciet!

Pašā ejas galā atradās vēl viena maza istabiņa. Gulta tajā vēl nebija uzklāta.

—  Tur ir palagi! — Diāna norādīja uz kādu skapi. — Rīt dabūsiet arī segu. Man šķiet, ka arī tagad šī gulta jums būs ērtāka nekā kaila lāva policijas iecirknī!

Viņa aizslēdza durvis no ārpuses.

Logs stāvēja vajā, bet nebija nekādu cerību pa to izkļūt, jo palodzes atradās astoņu metru augstumā no zemes, turklāt siena bija stāva, bez kādiem iedobumiem vai izgreznojumiem. Gordons nolēma iet gulēt. Veselu stundu viņš nogulēja vaļējām acīm, grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem un nespēdams iemigt. Pēkšņi viņam ienāca prātā pameklēt, vai istabā nav kāda atslēga, ar ko varētu atslēgt durvis. Viņš rūpīgi pārmeklēja visas malas," bet neko piemērotu neatrada. Uzmanīgi viņš tuvojās durvīm, aiz kuram atskanēja dīvaina krākšana un šņākšana. Bet, tiklīdz viņš mēģināja nospiest rokturi, troksnis aiz durvīm pēkšņi apklusa.

— Vai nevarat aizmigt, tēvoci Izak? — kāda balss jautāja.

Uz matrača durvju priekšā gulēja uzticamais misters Superbuss un apsargāja savu gūstekni.

18

Diāna pēkšņi uztrūkās no miega. Tālumā bija dzirdama mistera Superbusa vienmērīgā šņākšana. Tomēr viņai bija sajūta, ka kaut kas nav kārtībā. Viņa piecēlās, uzmeta rītasvārkus un, piegājusi pie loga, palūkojās ārā. Pretējā pusē uz trotuāra stāvēja kāds neliela auguma vīrietis, mazliet greiziem pleciem. Ielas laternas gaismā viņa varēja skaidri saskatīt tā seju, kura tai likās jau kādreiz redzēta. Beidzot viņa to pazina — tas bija Stārks, logu spodrinātājs. Diānu ieraudzījis, viņš pagāja gabaliņu tālāk un apstājās kāda nama ēnā. Bija vēl agrs rīts, un iela bija tukša, tikai tālumā uz stūra stāvēja kāds policists.

—    Ko vēlaties? — Diāna skali jautāja pāri ielai.

Stārks pacēla galvu.

—    Neko, kundze, — es tikai nevarēju aizmigt, — viņš stomījās.

—    Tad ejiet tur pie tā policista — viņš zinās, kā jums palīdzēt!

Ne vārda neatbildējis, Stārks ātriem soliem devās prom un jau nākamajā brīdī pazuda kādā škčrsieliņā.

Diāna nevarēja aizmigt. Pulkstenis rādīja ceturksni pāri trijiem. Viņa pavēra savas istabas durvis un ieklausījās. Modrais misters Superbuss tūliņ atsaucās.

—    Tā esmu es, mister Superbus. — Diāna priecājās par viņa uzticību. — Vai jums nav neērta gulēšana koridorā?

—    O, nē, — es tikai reti kad gulu. Arī Napoleons maz gulējis, ja varam ticēt vēsturei. Vai ko vēlaties?

—     Es gribu iet virtuvē un uzvārīt tēju, — viņa sacīja, iziedama uz kāpnēm. Viņa juta stipru izsalkumu. Uzvārījusi tēju un sameklējusi sausiņus, viņa aicināja ari misteru Superbusu uzkost. Detektīvs labprāt piekrita.

Iedegusi vestibilā visas gaismas, Diāna gribēja atvērt darbistabas durvis, bet tās bija no iekšpuses aizbultētas. Viņa domīgi sarauca pieri.

—   Es taču zinu, ka neesmu šīs durvis aizslēgusi! Uzgaidiet šeit, kamēr es apģērbšos.

Detektīvs bija loti uztraukts — viņa acis nemierīgi šaudījās pēkšņi nobālušajā sejā.

Bridi vēlāk Diāna atgriezās jau pilnīgi apģērbusies. Izņēmusi no kumodes atvilktnes jostu ar revolveri, vioa aplika to sev ap vidu.

Redzot ieroci viņas rokā, misters Superbuss kļuva drošāks.

Diāna izdzirdēja darbistabā vāju troksni, tad noknikšķēja elektrības slēdzis — un atkal viss apklusa.

—     Uzmaniet durvis! — viņa čukstēja. — Viņš laikam mēģinās pārrāpties pār mūri! Sitiet viņu tūliņ zemē — varbūt viņš ir apbruņojies.

Misters Superbuss nekustējās no vietas. Viņš stāvēja kā sastindzis.

—    Vai nebūtu labāk, ja es pasauktu kādu policistu? — viņš dobji jautāja.

Viņa purināja galvu.

—    Dariet, kā teicu, — es negribu redzēt policiju manā namā.

Misters Superbuss mazliet pacēla kāju, bet tūliņ ievaidēdamies nolaida to atpakaļ pie zemes — viņa sensenais reimatisms bija atgriezies.

—   Es negribu pamest jūs vienu, — viņš nedroši ierunājās. — Tas būtu nekrietni un bezgodīgi — briesmu brīdī atstāt dāmu vienu.

No vestibila darbistabā veda tikai vienas durvis. Otra ieeja bija caur kādu mazu istabiņu, kur atradās Gordona grāmatu skapji.

—     Palieciet tepat! — Diāna čukstēja, aizsteigdamās pa tumšo koridoru.

Mazās bibliotēkas durvis nebija aizslēgtas. Revolveri rokā turēdama, Diāna klusi iegāja istabā. Arī kabineta durvis atvērās bez pretestības. Lielajā telpā valdīja tumsa, tikai caur raibi stikloto logu ieplūda vāja gaismiņa.

—    Rokas augšā! — Diāna iesaucās. — Es jūs redzu!

Elektrības slēdzis atradās pie pretējās sienas, un Diāna

uzmanīgi taustījās uz to pusi. Viņa bija paspērusi tikai dažus solu, kad vestibila durvis pēkšņi.tika atrautas un pa tām izslīdēja kāds stāvs, pēc tam durvis atkal aizcirtās.

Gan jau misters Superbuss viņu aizturēs — Diāna sevi mierināja, steigdamās iebrucējam pakal. Viņa nespēja saprast, kādēļ aiz durvīm vēl nebija dzirdams cīņas troksnis. Kad viņa izskrēja vestibilā, tur nebija neviena cilvēka.

—    Mister Superbus!

—    Jā, mis!

Viņš iznāca no darbistabas.

—    Es sekoju jums. Nevarēju taču pamest jūs vienu! Vai redzējāt viņu?

—     Kādēļ nedarījāt, kā jums sacīju? — viņa pārmetoši jautāja.

—    Mans pienākums bija jūs pavadīt, lai vajadzības gadījumā varu jūs aizstāvēt.

Diāna ieslēdza gaismu. Darbistabā nekas nebija pārvērties, tikai…

Naudasskapja atslēgas šifru viņa vakar bija nostādījusi uz X, bet tagad tas stāvēja uz A.

—    Atnesiet no virtuves tēju! — viņa sacīja, turpinādama aplūkot istabu.

Misters Superbuss ienesa paplāti ar tējas piederumiem.

—   Galvenais, kas mums vajadzīgs, ir pēdas, — viņš klusu ierunājās.

—    Nu labi — tad meklējiet tās!

Detektīvs noliecās un rūpīgi aplūkoja grīdu. Diāna ķērās pie tējas un sausiņiem.

—    Te ir kāds bijis! — misters Superbuss iesaucās, norādīdams uz atzveltnes krēslu kamīna priekšā. — Aplūkojiet tikai šo spilvenu — tajā vēl saskatāmas kādas galvas iespiedums.

—    Jā, es pati vakarvakarā tur sēdēju, — Diāna mazliet neiecietīgi paskaidroja. — Pameklējiet labi, vai neatradīsiet arī cigāra pelnus, mans dārgais Šerlok Holms!

Viņš uzmeta tai nosodošu skatienu.

—   Nāciet labāk un uzēdiet! — Diāna piebilda, pabīdīdama sausiņu šķīvi viņam tuvāk. — Es tikai gribētu zināt, kā viņš izkļuvis no savas istabas.

—    Kas tad?

—   Dub… Krusttēvs Izaks, — viņa pasteidzās izlabot savu kļūdu.

Jūliuss pasmaidīja.

—   Viņš nav gājis nekur, jo es visu laiku biju savā vietā. Esmu pārliecināts, ka tas bija kāds zaglis.

—   Bet kā viņš tika prom? Parādes durvis ir aizslēgtas un aizbultētas — tātad viņš ir vēl tepat namā.

—   Nerunājiet tā! — Jūliuss nervozi iesaucās. — Es nezinu, kas notiktu, ja viņš vēl būtu šeit. Ieraugot kādu noziedznieku, es galīgi zaudēju pašsavaldīšanos. Tādēj ārsts man ari ieteica turēties pēc iespējas tālāk no visiem iebrucējiem.

—   Bez šaubām, viņš vēl ir tepat — varbūt paslēpies virtuvē. Ņemiet taču vēl sausiņus! Kad padzersim tēju, varēsiip viņu pameklēt.

Jūliusam bija pārgājusi visa ēstgriba.

—   Šis gadījums vairāk piemērots policistiem, — viņš nopietni sacīja. — Viņiem par to tiek maksātas algas, un viņu atraitnes saņem no valdības pensiju. Es labprāt novēlu ari citiem kādu labumu, ja vien tas ir manos spēkos. Vai nebūtu labāk, ja es tūliņ aizskrietu pēc kāda policista?

Diāna noraidoši kratīja galvu.

—    Palieciet jūs šeit — es iešu viena.

Bet tas viņam nemaz nebija pa prātam. Viņa vieta bija pie viņas sāniem, lai to apsargātu un aizstāvētu. Sev par lielu apmierinājumu, viņš redzēja, ka Diāna labi prot rīkoties ar revolveri, — kopā ar viņu viņš varēja justies drošībā.

Virtuvē neviena nebija.

—     Es ari necerēju atrast viņu šeit, — Diāna piezīmēja. — Nē, tas tiešām bijis… krusttēvs Izaks.

Kad misters Superbuss bija atgriezies darbistabā, viņš izteica kādu brīnišķīgu teoriju.

—    Droši vien šajā namā ir apakšzemes ejas — dažas no tām es jau esmu pamanījis. Vajag tikai piespiest sienā kādu slepenu podziņu, un tūliņ kļūst redzamas kāpnes, kas ved pazemē. Tur jānospiež kāda atspere un…

—    Nē, mister Superbus, šajā namā nav ne atsperu, ne podziņu, ne pazemes eju, atskaitot pagraba telpu, kur iemūrēts kamīna pamats. Ja vēlaties, nokāpiet lejā un pārliecinieties.

Misters Superbuss pasteidzās apliecināt, ka viņas vārdi to pilnīgi pārliecina.

Pulkstenis jau bija ceturksni pāri četriem. Misters Superbuss salika kamīnā malku un aizgāja uz virtuvi pēc sērkociņiem. Bet jau loti drīz viņš atgriezās — seja tam bija gluži nobālusi, bet zobi klabēja kā drudzī. Viņš sūdzējās, ka virtuvē bijis loti auksts.

—     Bet tur taču nekā nav, kas būtu varējis jūs tik loti nobiedēt! — Diāna izbrīnā sacīja.

Misters Superbuss izlikās loti uzjautrināts.

—   Kas mani nobiedējis?! O, to es gan gribētu redzēt! Es nemaz nezinu, kas ir bailes! Mūsu ģimenē visi ir drošsirdīgi. Mans brālis ik nakti iet caur kapsētu, kad atgriežas no "Hercogienes"…

—    Vai tad viņš tik tuvu pazīstams ar to?… Cik dīvaini!

—   Tas ir kāda restorāna nosaukums, mis. O, ko jūs gan iedomājaties! Viņš taču ir precēts vīrs… Jā, un tā viņš katru nakti iet caur kapsētu, bet vēl nekad nav neko redzējis! Viņa sievai ir asa mēle, un tā apgalvo, ka viņa nemaz nebrīnās par to, jo viņš, pārnācis no kroga, nepazīstot pat savu sievu. Un mana māsa Agripa — nu, tā ir dūšīga kā lauvu mātīte! Jā, tas mums jau iedzimts… Kas tas?

Vestibilā bija dzirdami soli.

—    Palūkojieties, kas tur staigā! — Diāna sacīja, satverdama revolveri.

Misters Superbuss vilcinādamies ar lielu līkumu tuvojās durvīm. Uzmanīgi tās pavēris, viņš pa spraugu ielūkojās vestibilā, tad atvieglots nopūtās.

—    Nešaujiet! — viņš iesaucās, un viņa balsī vēl trīcēja pārciestās izbailes. — Tā ir krustmāte Lisija!

Heloize ienāca. Viņa izskatījās saīgusi.

—    Kas noticis? — viņa jautāja. — Es dzirdēju kādu skrējām pa kāpnēm. — Viņas skatiens apstājās pie sausiņu šķīvja. Paņēmusi sauju sausiņu, viņa apsēdās pie kamīna un sāka tos mierīgi ēst. — Es nejūtos šajā namā visai labi, labprāt vēlētos būt savā dzīvoklī.

Viņas skumjā noskaņa atstāja uz Diānu redzamu iespaidu.

—    Atnesiet vēl vienu tasi un šķīvīti, mister Superbus, — viņa sacīja. — Krustmāte Lisija dzers ar mums tēju.

Jūliuss šausmās uzlūkoja Diānu.

—   Ja negribat iet virtuvē — varat paņemt traukus ari no skapja, kas stāv koridora galā, — viņa piebilda.

Misters Superbuss atviegloti piecēlās.

—   Man tas vienalga, — viņš atbildēja, izlikdamies vienaldzīgs.

Heloize domīgi lūkojās kamīna liesmās. Diāna, kura to slepeni novēroja, tikai tagad atzina, ka viņa ir loti skaista. Viņas sirdī pamodās līdzjūtība pret šo nelaimīgo.

—    Kādas īsti ir jūsu attiecības ar Dubultnieku? — viņa jautāja.

Heloize tikai paraustīja plecus.

—    Vai esat viņa sieva?

Misis van Oina bija gudra sieviete, un viņa tūliņ uztvēra sev labvēlīgo pieskaņu Diānas balsi.

—     Varbūt kādreiz vēlāk to jums paskaidrošu, — viņa melanholiski sacīja. — Bet ne tagad — nē, ne tagad! — Viņa smagi nopūtās.

—    Esmu pārliecināta, ka šādu dzīvi jūs nedzīvojat sava prieka dēj. Var būt, ka tiekat spiesta uz to pret pašas gribu, — Diāna turpināja.

—    Jūs esat uzminējusi, — Heloize lēni pamāja ar galvu.

—    Ja es varētu ko darīt jūsu labā… — Diāna iesāka.

Šo sirsnīgo sarunu pārtrauca misters Superbuss, ienākdams ar tasi un šķīvīti.

—   Vai labi gulējāt, krustmāt Lisija? — detektīvs jautāja, ar lielu troksni dzerdams savu tēju.

—   Nē — es nevaru gulēt svešā gultā… bez tam man bija lielas rūpes, bet rūpēs cilvēkam vienmēr grūti rast mieru.

—    Bet, pēc manas teorijas, jūs tomēr esat gulējusi!

Viqa uzlūkoja to pār plecu.

—   Kādēļ jūs tā domājat? Vai jums šķiet, ka es pati nezinu, kad gulu un kad esmu nomodā? Ak, jūs nožēlojamais mister Superbus!…

—   Cilvēks nekad nevar noteikti zināt, vai viņš tiešām gul. Vai jūs nemaz neesat mēnessērdzīga? — viņš jautāja pēc iespējas vienaldzīgākā balsī.

—    Kā tas saprotams?

—   Es domāju — vai jūs kādreiz miegā nestaigājat apkārt? Man liekas, it kā ap pulksten vieniem es būtu jūs redzējis.

Viņa no jauna pievērsa savu seju kamīnam.

—   Kā liekas, tad jums ir visai dzīva fantāzija. Ja es zinātu, ka pulksten vienos jūs esat mani redzējis, es aiz kauna nomirtu šajā vietā. Es biju pilnīgi izģērbusies… Vai esat precējies?

Jūliuss pamāja ar galvu.

—    Nē, tomēr jūs nevarat būt mani redzējis — citādi es nezinātu, kur likt acis.

Misters Superbuss veikli apslēpa savu izgāšanos.

—   Var būt, ka pulkstenis tad bija jau trīs. Katrā ziņā es redzēju kādu nokāpjam lejā. Ha-ha, krustmāt Lisija, es tomēr jūs redzēju! — Viņš viltīgi padraudēja tai ar pirkstu.

—    Jūs esat galīgi traks, — viņa īsi sacīja, nožāvādamās un pieceldamās no krēsla. — Man šķiet, ka tagad varēšu iemigt. Un atslēgas caurumu es aizklāšu ar zeķi, — viņa piebilda, pavērsdamās pret detektīvu, kuru šādas nepelnītas aizdomas loti aizskāra.

—    Vai tiešām jūs redzējāt krustmāti Lisiju? — Diāna jautāja, kad Heloize bija aizgājusi.

—    Nē, bet šādā veidā cilvēkus visvieglāk var piespiest atzīties. Tas ir viens no amerikāņu trikiem, un es jau bieži esmu to pielietojis.

—   Vai domājat, ka krustmāte Lisija bijusi šeit?

—   Bez šaubām. Vai neesat ievērojusi, cik klusu viņa iet? Tā nav laba zīme.

—  Bet vai jūs nesajutāt, ka viņa smaržo pēc l'Origanas? — Diāna zobgalīgi jautāja.

—    Nē, to gan nejutu, — misters Superbuss atzinās.

—    Brīnos, ka neesat to pamanījis. Šis smagais franču parfīms smaržo tik stipri, ka to gandrīz var pat redzēt. Bet, kad mēs ienācām darbistabā, šīs smaržas te nebija.

Viņa piegāja pie loga un atvilka priekškarus. Ārā vēl bija pilnīga tumsa. Viņa jutās pavisam spirgta un nedomāja par miegu, tikai nezināja, ko darīt atlikušajā laikā.

—   Paņemiet šo atslēgu, uzejiet krusttēva Izaka istabā un palūkojieties, vai viņš gul. Tikai slēdziet durvis labi uzmanīgi, lai viņš nepamostas.

Misters Superbuss nemīlēja pārsteigties. Lēni viņš uzkāpa augšstāvā un, piespiedis ausi pie Gordona istabas durvīm, ieklausījās. Iekšā viss bija kluss — tas viņu nomierināja. Tomēr, no otras puses, šis klusums un miers viņam šķita aizdomīgs. Ārprātīgie dažreiz mēdz būt savā ziņā viltīgi un atjautīgi. Viņam nāca atmiņā nostāsti par ārprātīgiem, kas no mugurpuses uzbrūk saviem sargiem un pārgriež tiem rīkles ar skārda gabaliņiem, ko slepeni uzasinājuši.

Mistera Superbusa krūtis smagi cilājās. Varonīgo romiešu asinis viņa dzīslās šajā brīdī ritēja diezgan gausi. Viņš vēlreiz pielika ausi pie durvīm.

Ja krusttēvs Izaks gul, tad tas netrokšņo, un, tā kā istabā nedzirdēja nekādu troksni, tad bija skaidrs, ka viņš gul.

Misters Superbuss apmierināts atgriezās darbistabā.

—     Viņš gul kā nevainīgs bērniņš, — viņš ziņoja Diānai. — Vienu roku viņš palicis zem vaiga un miegā smaida kā eņģelis.

Viņa paņēma no detektīva atslēgu un rūpīgi to aplūkoja.

—   Vai tiešām jūs bijāt viņa istabā?

—     Protams. — Jūliuss sildīja pie kamīna rokas. — Es ieslēdzu gaismu un pamatīgi visu aplūkoju.

Diāna arvien vēl turēja atslēgu rokā.

—   Es tikai tādēļ jautāju, ka aiz pārskatīšanās biju iedevusi jums citu atslēgu.

Bet Jūliuss bija cilvēks, kam nekad netrūka atbildes.

—     Man ir sava īpatnēja metode, kā atslēgt un aizslēgt durvis bez atslēgas. Visā pasaulē ir tikai trīs cilvēki, kas zina šo paņēmienu.

—     Nāciet līdzi. — Diāna piecēlās. — Ari man ir sava metode durvju atslēgšanai — es to izdaru ar īsto atslēgu.

Misters Superbuss klusēdams viņai sekoja.

Atslēgusi Gordona durvis, Diāna ātri atrāva tās vajā un ieslēdza gaismu.

Istabā neviena nebija.

20

Pie gultas kājas bija piestiprināta dīvaina, nemākulīgu roku savīta virve. Tā bija darināta no trijās strēmelēs saplēsta palaga, kas bija sapītas kopā kā sievietes bize. Virves otrs gals karājās ārā pa logu.

Diāna palūkojās lejup. Virve sniedzās tikai divu metru attālumā no palodzes. Tātad gūsteknim būtu vajadzējis nolēkt vismaz no sešu metru augstuma, lai sasniegtu akmeņiem bruģēto pagalmu.

— Dīvaini! — misters Superbuss iesaucās, arvien vēl negribēdams piekāpties. — Kad es pirmīt ielūkojos…

—     Nestāstiet niekus! — Diāna viņu pārtrauca, domīgi saraukdama uzacis. — Domāsim labāk par lietu. Kāda nozīme var būt virvei, ja tā nesniedzas pietiekami tālu? Un kādēļ viņš nav pievilcis gultu pie paša loga?

Viņa pārlaida istabai vērīgu skatienu. Vienā stūrī stāvēja liels drēbju skapis ar spoguldurvīm. Turēdama revolveri rokā, Diāna ātri atrāva skapja durvis.

—    Nāciet ārā! — viņa ledainā balsī sacīja.

Gordons cienīgi izkāpa no skapja.

Misters Superbuss iztālēm vēroja šo skatu un nosodoši kratīja galvu.

—    Krusttēv Izak, krusttēv Izak! — viņš pārmetoši iesaucās. — Es gan neticēju, ka jūs savam vecajam draugam sagādāsiet tādas rūpes!

—   Vai nepaskaidrosiet, ar kādām tiesībām esat sabojājis manu palagu? — Diāna mierīgi jautāja.

Augstprātība, ar kādu viņa uzdevās par šī nama īpašnieci un pavēlnieci, Gordonu galīgi saniknoja.

—   Tie ir mani palagi! — viņš iekliedzās.

Diāna brīdinoši pacēla roku.

—   Par to neķildosimies, krusttēv Izak, — viņa vēsi sacīja.

—    Noraisiet savu virvi un aizveriet logu! Drīz jau būs gaišs, un es nevēlos dot piena vedējam iemeslu visādām tenkām. Mans pienākums ir aizstāvēt mana brālēna intereses.

—      Ataiciniet šurp Bobu! — Gordons pēkšņi sacīja.

—    Viņš ne mirkli nešaubīsies par manu personību.

—   Ja jūs ar Boba vārdu domājat misteru Robertu Selsbiriju, tad varu jums pateikt, ka esmu viņam jau zvanījusi. Bet viņš nekur nav atrodams — jādomā, ka jūsu aģenti arī viņu aizvilinājuši prom no Londonas.

Gordonam zuda pēdējā cerība izkļūt no nepatīkamā stāvokļa.

—   Nu labi, es apsolos, ka turpmāk vairs nesagādāšu jums nekādas nepatikšanas.

Viņš ievilka atpakaļ pa logu izkārto virvi, aizvēra logu un nolaida priekškaru.

—    Ja jums nav iebildumu, es tagad gribētu iet gulēt, jo visu nakti neesmu gulējis.

—    Varat gulēt, bet misters Superbuss paliks šajā istabā un jūs uzmanīs. Es ieslēgšu jūs abus…

—    Es gan labāk pasēdēšu ārpusē, — misters Superbuss strauji iebilda. — Es mēdzu daudz smēķēt.

—    Jūs paliksiet šeit! — Diāna cieši noteica.

—   Ja tas nelietis paliks šeit, es izsviedīšu viņu pa logu! — Gordons iekliedzās.

Misters Superbuss jau bija izslīdējis pa durvīm.

—   Tagad viņš būs pavisam mierīgs, mis, — nemaz nerūpējieties vecā krusttēva Izaka dēļ!

Diāna saprata, ka šoreiz tai neizdosies īstenot savus plānus. Aizslēgusi gūstekņa istabas durvis, viņa atgriezās darbistabā. Ari viņa bija pārliecināta, ka gūsteknis vairs nemēģinās bēgt.

Viņai katrā ziņā vajadzēja sazināties ar Bobu — un kaut ari tas dusmotos, ka viņa tik agrā stundā izcel lo no gultas. Noņēmusi klausuli, viņa sazvanīja Boba dzīvokli. Atbilde atskanēja negaidīti ātri. Balss bija viņai sveša — acīmredzot runāja Boba sulainis.

—   Šeit mis Forda — vai varu runāt ar misteru Selsbiriju?

—   Viņš visu nakti nav bijis mājās. Gaidu viņu katru bridi. Viņš sacīja, ka šorīt agri atgriezīšoties Londonā.

—    Kur tad viņš ir?

—   Viņš aizbrauca uz Ostendi, mis. Viņš telefonēja man no Doveras.

—    Vai viņš ceļo viens?

To Boba sulainis nezināja pateikt.

Diāna uzkāra klausuli.

Vai tiešām noziedzniekam bija izdevies aizvilināt arī Bobu?

Bobs Selsbirijs īsi pirms vienpadsmitiem ieradās Viktorijas piestātnē, lai vēl pēdējā mirklī izglābtu brāli no nepatīkamā stāvokļa. Viņš jau bija pārmeklējis dažus vagonus, kad pēkšņi atskanēja signāls un vilciens sāka kustēties. Bobam bija tūliņ jāizšķiras — atstāt vilcienu tūliņ vai braukt līdz Doverai. Viņš izvēlējās pēdējo, turpinādams apstaigāt atsevišķas kupejas. Viņam gan nācās iztraucēt dažus jaunlaulātos pārus, kas devās savā kāzu ceļojumā, tomēr Gordonu tas neatrada.

Ieradies Doverā, viņš uzzināja, ka ceturksni pirms vienpadsmitiem no Viktorijas piestātnes atgājis vēl kāds vilciens, kura pasažieri jau bija sakāpuši kuģī. Bija iespējams, ka arī Gordons atbraucis ar šo vilcienu, un Bobs nolēma tam sekot.

Viņam nebija klāt pases, bet pēdējā laikā ceļošanas formalitātes, sevišķi uz Beļģiju, nebija vairs tik stingras. Bobam izdevās pierunāt pasu kontrolieri, lai tas palaiž viņu uz tvaikoņa, turklāt Bobs apsolījās, ka pirms tvaikoņa atiešanas atkal izkāps malā.

Steigā viņš piezvanīja savam sulainim, kurš, par laimi, bija dzīvoklī. Uz tvaikoņa klāja bija daudz pasažieru, un Bobs tūliņ saprata, ka tik īsā laikā viņš šeit neko nepanāks. Tādēļ viņš palika uz kuģa un brauca līdz Ostendei, kur nokļuva pulksten četros pēcpusdienā. Gordonu un misis Oinu viņš tomēr neatrada.

Ostendē Bobs devās tieši pie Britānijas vicekonsula, kurš tikai ar lielām pūlēm bija pierunājams izsniegt nepieciešamo dokumentu, lai Bobs varētu atgriezties Anglijā.

Ostendē dažas viesnīcas vēl bija atvērtas. Bobs tās visas apstaigāja, ielūkodamies viesu sarakstos. Beidzot viņš pārliecinājās, ka Gordona šeit nav. Varbūt viņš vēl pēdējā mirklī bija pārdomājis un aizbraucis uz Parīzi.

Otrā rītā pulksten desmitos Bobs, noguris un neskūtu seju, beidzot nokļuva atpakaļ Londonā. Viņa pirmais gājiens bija uz Skotlendjardu. Viņš pārmeta sev, ka nebija to darījis jau sākumā. Viņam palaimējās, jo inspektors Karsleks, kuru viņš personīgi pazina, patlaban bija savā birojā.

Bobs īsos vārdos atstāstīja visu notikušo, un inspektors ar interesi noklausījās viņa stāstā.

—   Cik dīvaina sagadīšanās, ka jūs nākat tieši pie manis. Es vadu izmeklēšanu visās Dubultnieka lietās. Man jāatzīst, ka šis gadījums loti atgādina viņa parasto paņēmienu.

—   Gordonu nav viegli atdarināt, — Bobs sacīja, — kaut nesen es pats vēl viņam apgalvoju pretējo.

—   Dubultniekam tas nerada nekādas grūtības, — Karsleks atbildēja. — Liels, mazs, tievs vai resns — tas šim speciālistam vienalga. Nav neviena, kas spētu šajā ziņā sacensties ar viņu. Vai esat redzējis to sievieti — šo misis van Oinu?

Bobs purināja galvu.

—   Vai nezināt, kur viņa dzīvo?

—    Nē.

—   Līdz pirmdienai, cerams, viņš neko neuzsāks, — Karsleks domīgi sacīja. — Dubultnieks strādā tikai tajā laikā, kad bankas atvērtas. Es tiešām apbrīnoju šī vīra gudrību un atjautību.

—    Kas viņš īsti ir?

—    Viņu sauc Srogudu, un agrāk tas bija aktieris. Man šķiet, ka viņu droši var salīdzināt ar Amerikas spējīgākajiem skatuves māksliniekiem. Pats viņš, šķiet, ir anglis, bet viņa partnere, kāda amerikāniete vai kanādiete, agrāk darbojusies teātri kā statiste. Tā ir slaika, ne visai liela auguma sieviete zeltainiem matiem, gaišzilām acīm. Vai misis van Oina tā izskatās?

—   Cik zinu, tad ne. — Bobs sāka atkal cerēt. — Bet var būt, ka es maldos. Vai jūsu ziņas ir neapšaubāmas?

Karsleks pamāja ar galvu.

—     Mēs sadzinām viņiem pēdas līdz Parīzei, bet tur tie mums nozuda. Neticu, ka viņš tuvākā nākotnē ko uzsāktu. Kad vienā vietā viņam palaimējies, tad viņš parasti mēdz nogaidīt, kamēr uztraukums atkal norimst. Nedomāju arī, ka viņš būtu atradis sev jaunu partneri, jo tās apmācība aizņemtu pārāk daudz laika. — Viņš iesmējās. — Dubultnieks jau dažam labam veikalniekam sabojājis nervus! Man tomēr šķiet, ka jums nav ko uztraukties viņa dēl. Nu, katrā ziņā es pirmdien pats aizbraukšu apskatīties, kas notiek jūsu brāļa namā.

Bobs devās mājup. Viņš jutās daudz mierīgāks nekā pirms sarunas ar inspektoru.

Sulainis saņēma viņu ar jaunu ziņu.

—    Mis Forda šorīt jau apjautājās pēc jums, kungs.

—     Ko viņa sacīja? — Bobs jautāja, turēdams atvāztu bārdas nazi rokā.

—    Viņa tikai jautāja, vai jūs esat mājās.

—    Kad tas bija?

—    Ap pulksten pieciem.

—    Kādēļ nesacījāt tūliņ, ka piecos? — Pat nenoslaucījis ziepes no sejas, viņš steidzās pie telefona un piezvanīja Diānai.

—    Tas esi tu, Bob? Vai vari šodien atnākt pie manis?

—    Tūliņ būšu klāt.

—     Nav jau tik steidzami — iegriezies, kad gadās būt tuvumā. Tikai nebrīnies, ka satiksi šeit kādu cilvēku, par kuru jau agrāk esmu tev stāstījusi.

—    Taču ne Dempsiju? — viņš iesaucās.

—    Jā. Dienu vai divas viņš paliks šeit. Kad atnāksi, visu tev paskaidrošu.

Bobs klusu pie sevis iesvilpās.

Paēdis klubā pusdienas, viņš devās uz Čēnelgārdenu. Durvis viņam atvēra kāds dīvains kalpotājs.

Bobs pārsteigts uzlūkoja šo vīru. Savās platajās, krokotajās biksēs un slikti pašūtajos svārkos tas izskatījās pēc cirka klauna.

—    Jūs laikam esat jaunais nama pārzinis?

Kalpotājs zemu palocījās, piespiedis roku pie krūtīm.

—   Jā gan, kungs, — mans vārds ir Smits, — viņš drūmā balsī atbildēja, savilkdams seju neskaitāmās grumbās.

—   Es gan labāk saukšu jūs par Superbusu, — Bobs iesmējās.

Misters Superbuss bija loti apbēdināts.

—    Kā gan jūs varējāt mani pazīt? Vai mis Forda jums jau stāstīja par mani?

Bobs ironiski pasmaidīja.

—    Nu, tas tiešām nebija grūti — jūs pazīt!

—   Dīvaini. Mana sieva apgalvo, ka pat viņa nespējot mani pazīt, kad es šādā veidā pārvēršu savu izskatu.

—    Bet nu pasakiet, Superbus, — kas īsti šeit notiek?

Jūliuss bija nevainīgs kā jaunpiedzimis bērniņš. Ar puku

vainadziņu galvā viņš nebūtu izskatījies muļķīgāks kā tagad.

—    Kas gan varētu būt noticis?

Tomēr Bobs nelāva tik viegli piekrāpt sevi.

—   Bet kādēļ tad jūs esat šeit un vēl tik dīvaini uzcirties? Mis Forda taču zina, kas jūs esat?

Misters Superbuss ātri aizvēra durvis un pielika pirkstu pie lūpām.

—    Cst! — viņš noslēpumaini sacīja.

Bobs gaidīja.

Jūliuss uz pirkstu galiem iegāja darbistabā un pamāja Bobam, lai tas seko.

—     Viņa pati mani uzaicināja, — viņš nopietni sacīja.

—   Viņa mani lūdza, lai palieku šeit. Vai es varēju atteikties? Visur, kur draud kādas briesmas, tur esmu ari es — jā, tas ir mans pienākums!

Bobam šķita, ka viņš saprot Diānas rīcību. Acīmredzot viņa gribēja, lai namā būtu kāds svešs vīrietis. Tātad viņš nebija vienīgais, kam bija respekts pret Dubultnieku.

—    A, saprotu. Viņa ir loti apdomīga jauna dāma.

—     Jā, kungs, viņa ir loti saprātīga. Neko labāku viņa nebūtu varējusi izdomāt. Manā personā viņa atradusi sev īsto draugu un aizstāvi!

—    Mis Forda bija viena un lūdza jūs, lai pagaidām paliekat šeit? Par to es priecājos.

—    Nu, gluži viena viņa gan nebija, — misters Superbuss atbildēja, nelabprāt šķirdamies no vienīgā aizstāvja goda.

—    Krusttēvs Izaks taču ir šeit.

Bobs neticēja savām ausīm.

—    Krusttēvs Izaks? Kas par krusttēvu Izaku?

Jūliuss jau bija gribējis pie pirmās izdevības uzdot šo pašu jautājumu Bobam.

—    Es nezinu, kāds ir viņa uzvārds, katrā ziņā tas ir loti īgns kungs ar visādam trakām iedomām un… — Viņš parādīja ar pirkstu uz pieri, tomēr Bobs nesaprata šī žesta nozīmi.

—    Krusttēvs Izaks! Svētais Mozus!

Misters Superbuss nopietni purināja galvu.

—    Nē, kungs, — tas līdz šim vēl nav ieradies. Vai zināt, man šķiet, ka tie abi ir žīdi, — es domāju krusttēvu Izaku un misteru Dempsiju.

Par Dempsija klātbūtni Bobs jau bija dzirdējis no Diānas.

—   Un tad šeit vēl ir krustmāte Lisija, — Jūliuss turpināja.

Bobam bija jāatbalstās pret kamīna malu. Viņš vairs nesaprata, vai viņš nomodā vai sapņo. Pēkšņi viss viņam izlikās neīsts, pārvērsts. Droši vien misters Superbuss tūliņ izburs no cilindra divus dzīvus zaķus un trauku ar zelta zivtiņām, bet Diāna ar apburošu smaidu ielidos istabā un sāks dejot baletu. Un tad arī viņš atmodīsies no šī sapņa.

—     Iedodiet man padzerties! — viņš vājā balsī sacīja. — Man trīc rokas.

Lielais detektīvs pasniedza viņam glāzi ūdens.

—   Vai jūs nupat nerunājāt par kādu krustmāti Lisiju? — Bobs jautāja, kurš pa to laiku bija atcerējies visus savus radus, kuru vidū nebija ne Izaka, ne ari Lisijas.

—   Jā, kungs, — viņa ieradusies vakar pēcpusdienā kopā ar tēvoci Izaku. Viņa ir skaista dāma. Žēl tikai, ka viņi labi nesatiek, bet tas jau nav nekāds brīnums. Dīvaini, ka viņai tāds neglīts vārds — Lisija! Vai tad mazums tādu skaistu vārdu kā Moda, Etele, Agnese… Vienatnē viņš saukā to par Heloizi.

Istaba sāka griezties Boba acu priekšā, un viena Superbusa vietā viņš redzēja reizē veselus divdesmit četrus.

—     Heloize! Heloize! — viņš murmināja. — Vai viņa… vai viņai ir tumši, oglmelni mati?

—   Jā gan, kungs.

—     Un acis, kas spēj ielūkoties līdz pat dvēseles dziļumiem?

Superbusam vajadzēja brītiņu pārdomāt.

—    Manā dvēselē viņa gan nav lūkojusies, bet kaut kas sevišķs viņas skatienā ir gan, — viņš apliecināja.

—    Vai viņai ir vissaldākā balss pasaulē?

Misters Superbuss atkal neattapa, ko atbildēt. Pēc viņa domām, balss palika balss.

—   Neesmu vēl dzirdējis viņu dziedam vai daudz runājam. Šad un tad viņa izlamā krusttēvu Izaku, bet tādās reizēs viņas balsī nav nekāda salduma.Viņai nevajadzētu arī tik daudz smēķēt — man šķiet, ka smalkai dāmai tas nemaz nepiestāv.

—    Un kur ir krusttēvs Izaks? — Bobs viņu pārtrauca.

—    Viņš patlaban spodrina galda piederumus.

Bobs pakāpās soli atpakaļ.

—      Ko — spodrina sudrablietas? — viņš nesaprašanā iesaucās. — Vai es sapņoju vai esmu nomodā? Kur tad kalpotāji?

—        Mis Forda atlaidusi tos atvaļinājumā. Es esmu šeit dienesta darīšanās. Mans uzdevums ir uzmanīt, lai krusttēvs Izaks neaizbēg.

"Bobam sāka ataust gaisma. Ja Heloize ir šeit, tad arī Gordons nav aizbraucis uz Ostendi!… Un, ja Gordons tiešām ir šeit, tad viņa ilgas pēc brīvības bija ne vien piedodamas, bet arī pilnīgi saprotamas.

—       Krusttēvs Izaks gan laikam katrā ziņā grib tikt prom no šejienes?

Misters Superbuss brīnījās, ka Bobs vispār uzdod šādu jautājumu. Viņam taču pašam vajadzēja pazīt savus radus. Bet, no otras puses, bija arī saprotams, ka viņš pūlas šo nepatīkamo lietu noliegt.

—       Viņš ir mazliet ķerts — jūs taču saprotat, ko es ar to gribu teikt? Viņam rādās visādi ērmi — halucinācijas, kā to apzīmē medicīniskā valodā. Viņš redz visādus spokus un iedomājas sevi par pavisam ko citu. Šādi gadījumi man jau daudzkārt bijuši.

—    Bet kas tad viņam deva spodrināt sudrablietas?

—        Mis Forda saka, ka tad vismaz būšot darbs un tam nenākšot muļķības prātā.

Vestibilā bija dzirdami smagi soli.

—       Tas ir viņš. Bet jums nav jābīstas no krusttēva Izaka, kungs. Viņš ir nevainīgs kā bērns.

Nākamajā acumirklī Gordons ienāca darbistabā. Ieraudzījis Bobu, viņš palika durvīs stāvam. Viņš bija bez svārkiem, ar lielu, baltu priekšautu un putekļu slotiņu rokā.

Bobs mēmi uzlūkoja viņu.

—    Dieva dēl!… Tas tad ir krusttēvs Izaks?

—   Jūs taču viņu pazīstat, kungs?

—    Jā, jā, — protams, es viņu pazīstu.

Superbuss piegāja pie Gordona.

—   Vai jums kas svarīgs, krusttēv Izak? — viņš draudzīgi jautāja, uzsizdams tam uz pleca.

Gordons bija jau tik sagrauzts, ka pat neievēroja šo sirsnību.

—    Jā… nē, — viņš atbildēja.

Jūliuss purināja galvu.

—   Viņam tiešām ir mazliet vāja atmiņa — kā teicu, viņam galvā nav viss kārtībā. Es tikai brīnos, kā viņš ticis pie tik skaistas sievas.

Gordons atcerējās savu lomu.

—    Kur krustmāte Lisija? — viņš jautāja.

—    Savā istabā, krusttēv Izak. Viņa lasa kādu grāmatu.

—   Nesauciet mani par krusttēvu — katrā ziņā es neesmu jūsu krusttēvs.

—    Nē, kungs, — Jūliuss tūliņ piekrita. — Cik zinu, tad man vispār nav neviena krusttēva. — Pēkšņi viņš sarauca uzacis un uzlūkoja Gordonu ar tādu skatienu, ka pat Bobs satrūkās. — Man nupat ienāca prātā kāda doma, — viņš lēni sacīja. — Es gandrīz nosauktu to par inspirāciju. Vai tas tiešām ir jūsu krusttēvs Izaks?

Bobs kļuva uzmanīgs.

—    Kā jūs to domājat?

—    Vai jūs noteikti pazīstat savu krusttēvu Izaku? — Misters Superbuss šķita pavisam apmāts no savas jaunās idejas. — Ja nu šis ir Dubultnieks, kas ieradies šeit, uzdodamies par krusttēvu Izaku?

Bobs uzlūkoja brāli. Gordons tikko manāmi purināja galvu. Tātad viņš Bobam nesaprotamu iemeslu dēl gribēja paturēt krusttēva Izaka lomu.

—   Protams, ka tas ir krusttēvs Izaks! — Bobs apgalvoja.

Misters Superbuss tomēr nebija tik viegli pārliecināms.

—    Vai jums par to nav ne vismazāko šaubu? — viņš neticīgi jautāja.

—   O, nē, — tas tiešām ir krusttēvs Izaks, es viņu pazinu no pirmā acu uzmetiena!

Neviens cilvēks labprāt neatsakās no savām ģeniālajām domām — un arī Jūliuss bija tikai cilvēks.

—      Nesakiet vis, — viņš mazliet sarūgtināts piebilda.

—    Dubultnieks ir loti veikls — viņš var atdarināt ari krusttēvu Izaku!

—       Kādas muļķības! — Bobs nepacietīgi atbildēja.

—    Krusttēvu Izaku viņš nevar atdarināt.

—   Tad jūs slikti pazīstat Dubultnieku, — misters Superbuss sacīja ar dziļu nožēlu.

Bobs ātri pārdomāja. Viņam vajadzēja parunāt ar Gordonu vienatnē.

—     Es gribētu parunāties ar krusttēvu zem četrām acīm. Tā ir kāda ģimenes lieta. Būtu loti patīkami, ja jūs uz brīdi atstātu mūs vienus.

Detektīvs nesaprata, ko darīt.

—   Tikai neļaujiet viņam aizbēgt! — viņš brīdināja. — Viņš ir tik veikls un apķērīgs kā mērkaķis. Jums vajadzētu dzirdēt, kādu joku viņš mums nospēlēja pagājušā naktī!

—    Nē, nē, es neatļaušu viņam aizbēgt. — Bobs bija ar mieru apsolīt visu, ko vien no viņa prasīja.

Misters Superbuss tomēr vēl vilcinājās. Diāna bija izgājusi, un viņš nelabprāt gribēja uzņemties atbildību par to, kas varētu notikt ar gūstekni viņas prombūtnē.

—    No Dieva puses, nelaidiet viņu ari pie telefona! Bobs apsolīja ari to, un detektīvs beidzot nesteigdamies

izgāja no istabas. Bet durvīs viņš vēlreiz pagriezās atpakaļ.

—   Ja nevarat tikt ar viņu galā, tad pasauciet mani — es būšu tepat tuvumā. Nu, krusttēv Izak, nedariet nekādas muļķības!

Bobs klusi piegāja pie durvīm un paklausījās. Mirkli nogaidījis, viņš negaidot atrāva tās līdz galam vaļā. Jaliuss ātri noliecās un sāka darboties ap savu kurpju aukliņām. Bez šaubām, viņš bija klausījies pie durvīm.

—   Vai jums kaut kas vajadzīgs no manis? — viņš mierīgi jautāja.

—     Nē, — Bobs atbildēja tik pārliecinošā balsī, ka detektīvs nevarēja viņu pārprast.

Bobs aizcirta durvis un pievērsās brālim.

—    Bet, Dieva dēl, Gordon?!…

Gordons izmisumā pacēla rokas.

—    Bob, es esmu šausmīgā stāvoklī, — viņš ievaidējās.

—    Kas tad īsti ir noticis? Ko tas viss nozīmē? — Bobs nesaprazdams jautāja. — Kādēļ tu jau agrāk nenāci pie manis?

Gordons atmeta ar roku.

—    Es jau sen gribēju tev zvanīt, bet tas nolādētais velns tik cieši mani uzraudzīja, ka es nekādi nevarēju piekļūt pie telefona. Saki, Bob, — vai tas ir noziegums, ja nogalina kādu privātdetektīvu? Esmu to aizmirsis — zinu tikai, ka zināmos apstākļos slepkavība var tikt attaisnota.

—    Bet kas tad īsti noticis?

Gordons vispirms pagājās dažas reizes pa istabu, sakopodams domas. Viņš bija tik uztraukts, ka balss tam vairs neklausīja. Atvieglojums, ko deva Boba ierašanās, bija izaicinājis šo reakciju. Pamazām viņš tomēr nomierinājās.

—    Kad toreiz ierados piestātnē, lai… nu, tu jau zini — lai satiktu viņu…

—    Heloizi?

Gordonam izlauzās sāpīga nopūta. Šis vārds viņam bija kļuvis ienīsts. Jau pieminot šo sievieti, viņš jutās nelabi.

—   Es atradu viņu briesmīgā stāvoklī. Viņa bija kā neprātā aiz bailēm un šausmām. Vari iedomāties manu sajūtu, kad viņa man paskaidroja, ka tās vīrs nozvērējies mani nonāvēt. Viņa gribēja mani pierunāt, lai braucu uz Ostendi un tur gaidu viņu. Es tomēr uzskatīju par labāku atgriezties viesnīcā, kur biju atstājis savas drēbes, lai pārģērbtos un pārnāktu mājās. Sulainis, kurš bija apņēmies glabātavā nodot manas lietas, pa to laiku bija nomainīts. Tad es devos mājup šajā uzvalkā. Acīmredzot viņa man sekojusi…

—    Heloize?

—    Nepiemini vairs viņas vārdu!

—   Tātad viņa tiešām ir šeit, šajā namā? — Bobs iesaucās. — Vai tā ir krustmāte Lisija?

—   Jā, krustmāte Lisija. O, Bob, vai kas briesmīgāks maz var notikt? Ko lai es nu daru? Es pat nevaru atstāt šo namu!

—    Kādēļ gan ne?

Gordons bija kļuvis pārāk nervozs, lai vēl ilgāk paciestu šo iztaujāšanu. Viņš bija cerējis, ka smalkjūtīgais Bobs tūliņ sapratīs stāvokli, neuzdodot liekus jautājumus.

—   Es tiešām nesaprotu. Tev taču vajadzēja tikai izskaidrot visu Diānai un…

Gordons rūgti iesmējās.

—    Neesmu vēl izstāstījis tev pašu ļaunāko. Diāna atrada mani šajā istabā un tūliņ noturēja par Dubultnieku. Es biju kā zibens apdullināts. Šī ideja bija tik pārsteidzoša, ka es pat nezināju, ko atbildēt. Iedomājies, ka uz ielas negaidot pienāktu klāt kāds cilvēks un pēkšņi apvainotu tevi slepkavībā. Ko tu viņam atbildētu? Es neprotu izkulties no šādiem stāvokļiem ar kādu asprātīgu joku. Var būt, ka tomēr viss vēl būtu beidzies laimīgi, ja pēkšņi nebūtu parādījusies tā nolādētā sieviete un metusies man ap kaklu. Patiesībā viņa gan nav tur vainojama, jo Diāna piedraudēja viņai ar revolveri — un to taču neviena sieviete nespēj paciest. Ko es varēju darīt? Man atlika divas izejas — vai nu atzīt sevi par Dubultnieku, vai arī izstāstīt visu patiesību. Bet tas būtu tā, it kā es atzītos visparastākajā mīlas dēkā ar Heloizi.

Bobs negribot pasmaidīja.

—    Un kas tad viņu nokristīja par krustmāti Lisiju?

—   Diāna! Šī meitene mani tiešām novedis vēl līdz ārprātam! Kādēļ viņai vajadzēja braukt šurp no Austrālijas, lai sabojātu man visu dzīvi?! Viņa ir briesmīga — manu acu priekšā viņa še pinas ar savu Dempsiju! Un, ja tu redzētu, kas tas par puisi! Viņa iestāstījusi tam, ka esot atraitne, — nezinu, kā atraitne, bet man šķiet, ka viņa ir mana atraitne. Un tad viņa vēl stāsta par mani tādas lietas, ka jau tas vien varētu novest mani kapā!

Bobs bija kļuvis nopietns un domīgs. Tik neticams gadījums viņa mūžā vēl nebija atgadījies.

—   Tā ir sasodīti nepatīkama lieta, mans draugs.

Gordons bija sagaidījis no brāļa pavisam citu mierinājumu

nekā šo vēso piezīmi. Viņš jutās dziļi vīlies.

—  Tev jāpalīdz man izkļūt no šejienes, — viņš nepacietīgi sacīja. — Mums jāpadzen no šejienes šis Dempsijs. Tas tēviņš grib vēl šopēcpusdien salaulāties ar Diānu! Viņš saka, ka zinot kādu baznīcu, kur laulājot arī svētdienās. Garīdznieks jau divas reizes bijis šeit. Dempsijam, šim čigānam, ir sevišķa atļauja kabatā. Nezinu, kā tas viss beigsies. Ja tā turpināsies vēl ilgāk, tad galu galā es nošaušu tos abus!

Bobs viņu ziņkāri vēroja. Gordona dusmas, kā šķita, bija visvairāk vērstas pret Dempsiju, kurš bija iekārojis Diānas sirdi. Gordona izturēšanās šajā lietā viņam šķita kā pārmērīgas patmīlas sekas.

—    Es gan viņu nešautu, — Bobs lēni sacīja. — Turklāt ar to tu izpostītu savu dzīvi. Tas taču nemaz neattiecas uz tevi. Viņi taču ir seni draugi, kurus saista veca mīlestība…

—  Vai ari tu gribi padarīt mani traku? — Gordons iekliedzās. — Veca mīlestība! Nav tiesa! No Diānas es nekad nebūtu gaidījis tādu izturēšanos pret šo nelieti! Diāna, kuras dvēseli es uzskatu par pašu cēlāko pasaulē!…

Bobu maz interesēja Diānas dvēsele. Viņa acīs tā bija tikai skaista meitene.

—   Tas tev bijis diezgan dīvains piedzīvojums…. Un ko saka krustmāte Lisija?

Gordons jutās tik sarūgtināts, ka vairs nespēja savaldīties.

—    Kāda tam nozīme, ko viņa saka? Vai zini, Bob, ko Diāna gribēja izdarīt? Viņa mēģināja ievietot mūs kopīgā guļamistabā! Viņa apgalvo, ka Heloize esot mana draudzene un sabiedrotā… Tur nav nekā smieklīga!

Bosb pūlējās izlikties nopietns.

—    Diāna apietas ar mani kā ar suni!

Bobs uzmeta brālim kritisku skatienu.

—    Nu, šajā apģērbā tu jau arī izskaties pēc tāda! Kur tu ņēmi tādu uzvalku? Par to vien tu jau būtu pelnījis piecus gadus pārmācības namā!

—    Bob, tev man jāpalīdz! Man jātiek prom no šejienes. Man jādabū no viesnīcas savas drēbes vai ari jābrauc uz Skotiju — tad es esmu glābts. Bet man nav naudas. Piedraudot ar revolveri, viņa atņēma man visu, kas bija kabatās. Diāna ir visenerģiskākā sieviete, kādu es jebkad esmu saticis. Viņa apgalvo, ka es esot gribējis aplaupīt savu naudasskapi, un tādēļ izkratīja manas kabatas, cerēdama atrast kādus laužamos rīkus.

Bobs izņēma savu kabatas portfeli. Braucienā uz Ostendi viņš bija iztērējis gandrīz visu savu skaidro naudu — un šodien bija svētdiena.

—    Baidos, ka tev ar to nepietiks. Es gan varētu izrakstīt savam klubam čeku par kādām desmit mārciņām…

—     Ar to man nav līdzēts — Gordons viņu pārtrauca. — Bet tu vari izdarīt man kādu pavisam vienkāršu pakalpojumu, kas atbrīvos mani no visām rūpēm. Kad pārnāks Diāna…

Ari Bobs domāja, ka tad nebūs grūti visu noskaidrot.

—    Protams, kad viņa pārnāks, es tūliņ pateikšu viņai, ka tu tiešām esi īstais Gordons Selsbirijs.

Gordons uztraukts pietrūkās kājās. — Tu gribi mani pavisam pazudināt?! — viņš iekliedzās. — Pēc visa tā tu vēl gribi apliecināt, ka tas es tiešām esmu? Bet kā lai tādā gadījumā izskaidroju viņai Heloizes atrašanos manā istabā?

Tas bija vissarežģītākais šajā jautājumā. Arī Bobam pietrūka padoma. Viss, kas vien viņam ienāca prātā, izrādījās tik nepiemērots, ka to bez tālākas apspriešanas vajadzēja noraidīt.

—   Es biju piemirsis krustmāti Lisiju, — viņš domīgi sacīja.

—   Vai nu tu pats uzskati, ka tas nav iespējams? Bet man ir kāds daudz labāks priekšlikums. Es varu aizbēgt, kad šis vecais ēzelis uz mirkli izlaidīs mani no acīm, — un tas notiek diezgan bieži. Diānai rīt agri jāiet uz banku. Tad man būs vislabākā izdevība aizbēgt, tikai man vajadzīga nauda. Tu vari izdarīt kaut ko manis labā. Pierunā Diānu, lai viņa atdod tev seifa atslēgu, un pie izdevības iedod to slepeni man.

Bobs uzmeta viņam ātru skatienu un klusu iesvilpās.

—   Seifa atslēgu? Sasodīts! — Viņš klaji zobojās par brāli.

—    Kas tev notika? — Gordons izbrīnā iesaucās.

—    Jūs, nelietis!

Gordons sagrīļojās, it kā būtu dabūjis sitienu sejā.

—    Ko tu gribi ar to teikt? — viņš dobji jautāja.

Boba izturēšanās bija spēji mainījusies. Visa laipnība no viņa balss un līdzjūtība no skatiena bija galīgi pazudušas. Viņa acīs bija lasāms vienīgi naids un nicināšana.

—    Jūs esat Dubultnieks! — viņš iesaucās. — Kā gan es varēju tik loti maldīties! Jūs esat veikls puisis, mans mīļais, velnišķi veikls! Karsleks man stāstīja par jūsu viltību, bet es, nelga, domāju, ka viņš pārspīlē! Jūs tiešām esat Dubultnieks! Manam brālim bija vaigubārdiņa. Kur jūs to likāt? Jau pirmā acu uzmetienā jūs seja man izlikās svešāda! Un tad šī asprātīgā pasaciņa par krustmāti Lisiju!… Bravo, Diāna!

Gordons pietvīcis mežonīgi svaidīja rokas.

—    Es zvēru…

Bobs purināja galvu.

—    Nav vajadzīgs, mans draugs. Tagad es skaidri saprotu jūsu plānu. Nu protams! Jūs ar savu draudzeni esat aizvilinājuši manu bāli vai nu uz Parīzi, vai kur citur. Dabūjuši zināt par manu braucienu uz Ostendi, jūs esat mainījis savu pirmo plānu. Esmu gandrīz pārliecināts, ka Gordons ir aizvilināts uz Parīzi..

—    Vai viens?

Gordons pats nesaprata, kādēļ bija uzdevis šo nevajadzīgo jautājumu.

—    Nezinu, bet tas lietu nebūt nemaina. Pēdējā minūtē ierodas greizsirdīgais vīrs, dāma lūdz savu upuri braukt vienam, solīdamās tam sekot vēlāk… Jā, tieši tā!

—    Bet es taču tev saku…

—    Nē, nē, mans mīļais, — tas viss neko nelīdzēs! Manai māsīcai, mis Fordai, kura veikli jūs notvērusi, acīmredzot ir kāds sevišķs iemesls nenodot jūs policijas rokās. Es viņas vietā to būtu izdarījis bez kādas vilcināšanās. Bet jādomā, ka viņa rīkojas pareizi, un es negribu izjaukt viņas nodomus.

Viņš klusi iesmējās. Gordons pie sevis nodomāja, ka tā laikam smējies arī Ābels un ka tādā gadījumā nemaz nevar Kainu nosodīt.

—    Seifa atslēgu, dārgais draugs? Goda vārds, es gandrīz būtu iekritis jūsu slazdos! Bet nu ejiet atpakaļ un pateicieties dieviem, ka neesat vēl cietumā!

Gordons piecēlās no krēsla un ar putekļu lupatu noslaucīja sviedrus no sejas. Bet lupata nebija sevišķi tīra, un rezultāts bija satriecošs.

—    Bob! — viņš bezspēcīgi ievaidējās.

Bobs no jauna pagriezās pret viņu.

—   Varbūt vēlaties, lai dodu jums mazu uzmundrinājumu?

Acīmredzot Gordons nebūt nekāroja pēc tā, jo viņš tūliņ

sāka vienaldzīgi slaucīt putekļus no kāda krēsla atzveltnes.

Bobs atvēra durvis. Misters Superbuss sēdēja uz pakāpiena un ar kabatas nazi graizīja sev nagus.

—   Vai viņš nesagādāja jums kādas nepatikšanas? — detektīvs ātri jautāja un bija manāmi vīlies, kad Bobs purināja galvu.

—    Ne mazākās. — Viņš atgriezās istabā. — Nu tu vari iet, krusttēv Izak!

—   Vai viņš nemēģināja bēgt? — misters Superbuss nerimās.

Bobs atkal iesmējās, un Gordons nožēloja, ka viņam nav klāt revolvera.

—   Vai viņš mēģināja bēgt? Man jāsaka, ka to viņš darīja gan. Uzmaniet viņu labi, misters Superbus. Jūsu spējīgajām rokām ir uzticēts ārkārtīgi viltīgs un veikls cilvēks.

Misters Superbuss papurināja galvu.

—   Jūs esat nekrietns, vecs zēns, krusttēv Izak. Ar jums es vēl iekulšos nepatikšanās.

Pievācis savas putekļu lupatas un slotiņas, Gordons izstreipuļoja no istabas. Viņam vairs nebija nekādu cerību.

—    Jā, es esmu nekrietns, vecs krusttēvs Izaks! — viņš nopūtās. — Nekrietns, vecs krusttēvs Izaks!

—    Bob!

Atplestām rokām Diāna steidzās viņam pretim. Aiz viņas vestibilā viņš saskatīja kādu svešu vīrieti.

—    Hallo, mana mīlā! Ceru, ka esmu atnācis īstā laikā?

Misters Dempsijs panāca tuvāk. Melnais sombrero piešķīra viņam sevišķi drūmu izskatu. Viņa balss skanēja kaisli, bet kustības bija draudošas.

—   Mana mīlā? — viņš atkārtoja. — Mana mīlā? Kas tev ir šis cilvēks, Diāna?

—   Mīļais Dempsij, — viņa nevarīgi sacīja, — šis kungs…

Bet Dempsijs neklausījās. Norāvis platmali un mēteli, viņš

nevērīgi aizvieda tos pa roku galam. Bobs bija cerējis ieraudzīt aiz jostas aizbāztus dunčus un revolveri — bet kļuva redzama tikai netīra, saburzīta veste.

—       To es necietīšu! — viņš sašutis iesaucās. — Vai dzirdiet, mans kungs? Jūs nosaucāt šo dāmu — "mana mīlā"! Izskaidrojiet man to!

Diāna aiztaupīja Bobam šīs pūles.

—   Tas ir misters Selsbirijs, mans brālēns. — Viņa runāja bīstami mierīgā balsī. Acīmredzot Dempsijs saprata šo norādījumu.

—    A, tavs brālēns! Es jau tūliņ pamanīju līdzību! Tās pašas skaistās acis, tā pati enerģiskā, bet laipnā mute, tāds pats augums, rokas…

Bobam tas sāka apnikt.

—    L-oti pateicos. Kad būsiet beidzis priecāties par manu skaistumu, varbūt pateiksiet man, kas esat jūs?

Šis cilvēks viņam bija nesimpātisks, un viņš tūliņ ienīda to tāpat kā Gordons.

—   Tas ir misters Dempsijs, — Diāna pasteidzās paskaidrot. — Es tev jau stāstīju par viņu.

Viņa uzlūkoja to ar tik lūdzošu skatienu, ka Bobs nespēja pretoties. Viņš papūlējās izlikties pēc iespējas laipnāks pret Dempsiju, kas tomēr viņam visai labi neizdevās. — Vai tu neuziesi savā istabā pārģērbties, Vopsij? — Diāna sacīja.

Dempsijs noskūpstīja viņai roku.

—   Es eju, mana dievišķā mīļākā! Tava niecīgākā vēlēšanās man ir likums! Mans kungs… brālēn Bob, atvainojiet mani!

Bobs piespiesti pasmaidīja. Dempsijam šķita, ka viņam kļuvis nelabi.

Dempsijs izgāja, šausmīgi nepareizā un ķērcošā balsī dziedādams "Donna e mobile".

—   Tas izklausās tā, it kā kaķim būtu uzmīts uz astes, — Bobs piebilda. — Un tā ir tava pirmā mīlestība?

Diāna pamāja ar galvu.

—    Mans Dievs! Es tavā vietā zaudēšu prātu!

—   Viņš ir greizsirdīgs uz katru vīrieti, kas mani uzlūko! Viņš ir pilnīgi pārvērties — nu, bet seši gadi taču nav mazs laiks. Toreiz es cerēju, ka viņš labosies, jo viņš bija vēl loti jauns. Bet viņš kļuvis vēl sliktāks. Riča—Karltona viesnīcā viņš gribēja piekaut kādu viesmīli tikai par to, ka tas bija skaists vīrietis un prata asprātīgi atbildēt. Bet, Bob, — Dubultnieks!… — Redzēdama, ka Bobs jau visu zina, viņa atviegloti uzelpoja. Bobu viņa arvien bija uzskatījusi par garīgi stipru, saprātīgu vīru.

—    Jā, ari tas vēl! — viņš piekrita.

—   Vai tu viņu redzēji? Paldies Dievam! Viņš tiešām izskatās ļoti līdzīgs Gordonam. Nesaprotu, kā viņš to panācis. Tomēr viņš ir loti noderīgs saimniecībā, un jau tas vien viņu nodod. Gordons vienmēr dzīvoja kā mākoņos — viņam nav ne veļas mazgātavas rēķinu, ne elektriskā putekļu sūcēja. Bet šis Dubultnieks man nāk kā aicināts. Es viņu nokrustīju par krusttēvu Izaku — protams, tāda krusttēva man nemaz nav. Bet pats labākais ir tas, ka viņš atvedis sev līdzi ari krustmāti…

—   Tas taču ir nedzirdēts blēdis! — Bobs sašutis iesaucās. — Es tikko nelāvos sevi piekrāpt. Desmit minūtes es klausījos viņa pasakās, un man pat prātā nenāca, ka tas nav Gordons. Acīmredzot viņš loti pamatīgi pazīst ne vien brāļa ārieni, bet ari viņa ieražas un domu virzību. Mani ieraudzījis, viņš tūliņ sāka saukt mani par Bobu.

—     Un mani par Diānu. Bet mani viņam neizdevās ne mirkli maldināt, — viņa lielījās, apsēzdamās Gordona lielajā krēslā. — Šorīt es pārsteidzu viņu, kad tas gribēja ieiet Gordona ģērbtuvē. Viņu nedrīkst izlaist no acīm ne dienu, ne nakti, un visam viņš prot atrast piemērotu izskaidrojumu. Tā šorīt viņš sacīja, ka esot gribējis tikai pārģērbties.

Bobs atzina, ka nodoms pārmainīt tik kliedzošu uzvalku pat šādā gadījumā ir pilnīgi saprotams. Bet kāda viltība!

—    Es nožēloju, ka braucu uz Ostendi.

Tikai tagad Diāna atcerējās, ka vēl nav apjautājusies par viņa brauciena iemeslu. Bet to jau varēja uzzināt ari vēlāk.

—       Man vajadzēja tūliņ spert kādus solus, — viņa sacīja, domādama par vakardienas uztraucošajiem piedzīvojumiem. — Par laimi, es atcerējos mistera Superbusa telefona numuru. Tad vēl vajadzēja izdomāt kādu ticamu stāstu par prātā jukušo krusttēvu Izaku, kuram nepieciešama uzraudzība. Laime vēl, ka viņš tik labi satiek ar misteru Dempsiju.

—    Kurš? — Bobs pārsteigts jautāja. — Taču ne krusttēvs Izaks? Man viņš sacīja, ka nevarot to ne acu galā ieredzēt, bet to gan viņš laikam teica tikai tādēļ, lai izliktos ticamāks savā Gordona lomā.

—   Nē, es runāju par Superbusu. Viņi tūliņ iedraudzējās — gluži jābrīnās, cik labi tie saprotas. Dempsijs ir pārliecināts, ka viņš, tāpat kā misters Superbuss, ir Jūlija Cēzara pēcnācējs. Visu rītu viņš pavadīja bibliotēkas istabā, meklēdams "Cēzara dzīvi".

—     Un ko Dubultnieks sacīja, kad redzēja, ka esi viņu pazinusi?

—     Tas mani pārsteidza visvairāk. Viņš kļuva rāms kā jēriņš. Nekad vēl nebiju redzējusi, ka cilvēks tik viegli atsakās no savas idejas.

—    Un krustmāte?

Diāna paraustīja plecus.

—    Tā bija stūrgalvīgāka — un tas arī saprotams, jo viņa taču ir sieviete. Bet tagad ari viņa jau samierinājusies ar savu likteni. Es iesaucu viņu par krustmāti Lisiju, lai neiznāktu piedauzīgi. Bet iedomājies tikai — tie abi nav salaulāti!

Bobs pūlējās izlikties pārsteigts.

—    Ko — viņi nav salaulāti?!

Diāna nosodoši purināja galvu.

—    Vai tas nav briesmīgi? Ne salaulājušies, ne pat saderinājušies! Kā liekas, tad viņa to tur pilnīgi zem savas tupeles. To viņa dara kā sieviete, kurai vairs nav ko zaudēt. Bet vienu gan es esmu galīgi nolēmusi — to es izdomāju, vakar gulēt ejot, — viņš ātrāk neatstās šo namu, pirms nebūs viņu likumīgi apprecējis! Viņa taču ir galīgi sakompromitēta. Par to es gādāšu, lai šai dēkai būtu vismaz viens labums.

Bobu nesajūsmināja viņas nodoms.

—   Tavā vietā es gan nejauktos šādās lietās, — viņš sacīja. Bet viņa vārdi neatstāja uz Diānu nekādu iespaidu.

Šajā laikā Gordons nepamanīts ienāca istabā. Vienā rokā viņam bija slota, bet otrā — saslauku lāpstiņa. Samulsis viņš palika stāvam pie durvīm.

—    Vai tev ir kādas ziņas no Gordona?

Viņas seja pēkšņi noskaidrojās.

—    Es saņemu no viņa loti skaistas telegrammas. Viņš ir loti laipns — gandrīz no katras piestātnes telegrafē man.

Bobam pēkšņi uznāca klepus.

—    Tā jau domāju, ka viņš to darīs.

Diāna izņēma no rokassomiņas kādu telegrammu.

—     Šī ir pēdējā, no Krēves. Tā pienāca šorīt pulksten desmitos: "Ceļojums ļoti patīkams. Ceru, ka viss būs labi. Gordons."

Bobs piecēlās.

—    Tas taču tiešām ir par traku! — viņš norūca.

Gordons negribot bija paspēris soli uz priekšu, un Diāna

to ieraudzīja. Tomēr viņa nepievērsa tam vairāk vērības kā kādam krēslam vai galdam.

—    Kaut jel viņš drīzāk atgrieztos! — viņa nopūtās.

Bobam šķita, ka pienācis īstais brīdis atvērt viņai acis.

—   Vai zini, Gordons īstenībā nav ļauns zēns, kaut pirmā acumirklī tas arī atstāj laupītāja iespaidu. Piekrītu, ka viņa uzvedība arī nav gluži nevainojama. Viņš ir mazliet iedomīgs uz sevi, bet visi īpatņi mēdz būt tādi.

Diāna purināja galvu. Acīmredzot viņa jau pati bija atradusi daudz izskaidrojumu Gordona savādībām, tā ka Boba uzstāšanās aizstāvja lomā tai skita gluži lieka.

—    Iedomīgs? Bet tādi taču ir gandrīz visi cilvēki — vai tu tam nepiekriti? Es drīzāk teiktu, ka viņš ir tikai pārāk pašpārliecināts, — un tas ir viss.

Gordonam uztraukumā trīcēja rokas.

—   Varbūt tev taisnība, — Bobs domīgi piekrita. — Gordons jau bērnībā tika pārāk lutināts. Nekad viņam nekas netika liegts. Tādēļ viņš arī kļuvis mazliet vīzdegunīgs.

—   Es negribu viņam neko pārmest — tiešām ne. Bet mēs taču varam reiz visu to mierīgā garā pārspriest.

Gordons, kas strādājot bija nometies ceļos, pa pusei piecēlās no grīdas. Lūpas viņam raustījās, seja bija nobālusi.

—    Pilnīgi tev piekritu — nabaga vecajam Gordonam tiešām ir savas vājības, — Bobs sacīja.

—    Tās ir vecuma kļūdas. Gordons pieder pie tiem cilvēkiem, kas jau piedzimstot ir četrdesmit piecus gadus veci. Bet, paldies Dievam, — viņš vismaz nedara nekādas muļķības! — viņa apmierināta piebilda.

—    Neesi pārāk lētticīga! — Bobs tēvišķā balsī brīdināja.

—   Nodevējs! — Gordons nikni norūca, tomēr tik klusām, ka neviens nevarēja sadzirdēt.

—    Pat vislabākie cilvēki dažreiz mēdz kļūdīties, — Bobs turpināja. — Pieredzes trūkums liek viņam daudz ko piedot. Es pilnīgi saprotu, ka sieviete, ja grib, varētu aptīt viņu ap pirkstu.

Diānai ari šajā ziņā bija pašai savi ieskati.

—   Ja es būtu viņa sieva, es uzticētos viņam visās lietās, — viņa nopietni sacīja. — Tas tiešām ir caur un cauri godīgs raksturs. Lai ko par viņu arī neteiktu, tomēr katram ir jāatzīst, ka viņš nav spējīgs melot un izlikties. Nekad viņš nerīkosies pretēji saviem ieskatiem un pārliecībai. Tāpat viņš nekad neielaistos ari slepenās mīlas dēkās.

Bobs nejutās omulīgi. Viņš bija atklāts un godīgs, un izlikties tam nācās loti grūti, kaut ari runa būtu par Gordona aizstāvēšanu.

—     N-nē, var būt gan, ka viņš to nedarītu, — viņš samulsis stomījās.

Diāna nicinoši pasmaidīja.

—   Varbūt! Tu taču noteikti zini, Bob, ka viņš to nedarītu!

Gordons ienīst visu zemisko un negodīgo. Vai vari iedomāties, ka viņš spētu ielaisties slepenos sakaros ar tādu sievieti kā krustmāte Lisija? Tas taču ir pilnīgs absurds! Vai domā, ka viņš būtu spējīgs ievest namā svešu sievieti un vēlāk paziņot, ka to nepavisam nepazīst? Nē, no Gordona neko tamlīdzīgu nevar sagaidīt!

—     Man šķiet, ka nav pareizi pilnīgi uzticēties kādam vīrietim, — Bobs pārliecinoši sacīja. — Neviens vīrietis nav absolūtas uzticības cienīgs.

Diāna iesmējās.

—    Tu esi cinisks puisis!

Gordons nespēja ilgāk savaldīties.

—     To es vienmēr esmu apgalvojis! — viņš iesaucās. — Es nespēju iedomāties neko amorālāku…

Diānas iznīcinošais skatiens lika viņam apklust.

—    Kā jūs iedrošinājāties mūs pārtraukt? — viņa jautāja, pagriezdamās pret Gordonu.

—    Es… es…

Bobs nejāva viņam pabeigt.

—   Mīļais draugs, pieņemiet manu labo padomu un neuzņemieties lomu, kāda jums nepienākas. Tāpat jums neizdosies nevienu maldināt! Es varu gan iedomāties, ka jūs vēl neesat pilnīgi atteicies no savām cerībām, bet, ja jūs drīz nenāksiet pie prāta, tad jums vēl var klāties loti bēdīgi. Ja tas būtu atkarīgs no manis, jūs jau sen būtu nodots policijai, bet manai māsīcai ir sevišķi iemesli to nedarīt. Protiet taču pienācīgi novērtēt šo viņas laipnību!

Gordons trakās dusmās nosvieda slotu un lāpstiņu.

—   Man viss vienalga — tagad es teikšu visu patiesību! — viņš iekliedzās. — Neraugoties uz visu, es tomēr esmu Gordons Selsbirijs!

Viņš palūkojās atpakaļ. Durvīs stāvēja misters Superbuss ar telegrammu rokā. Nebija nozīmes pretoties liktenim. Gordons noliecās un no jauna paņēma slotu. Viņš bija galīgi satriekts.

—    Jums telegramma, mis.

Diāna paņēma telegrammu un atplēsa to.

—    Redzi, Bob, viņš arvien domā par mani! "Aberdēnā. Ceļojums jauks. Ilgojos būt jau atpakaļ mājās. Gordons."

Bobs novērsās.

—    Nekrietnais puisis!

Diāna nesaprašanā viņu uzlūkoja.

—   Es gribēju teikt: nekrietns ceļojums, protams, — Bobs pasteidzās izlabot savu kļūdu.

Diāna domīgi palocīja galvu.

—    Es sāku uzlūkot Gordonu pavisam citām acīm.

Gordons pārtrauca darbu un sāka vērīgi klausīties. Diāna

to pamanīja.

—    Nu, ko jūs vēl gaidāt?

—    Es… nekā… nekā, — Gordons nomurināja, no jauna ķerdamies pie slotas.

—    Kur jūsu draudzene? — Diāna jautāja.

Gordons pacēla galvu.

—   Viņa lasa kādu grāmatu — "Kā cilvēks var būt laimīgs un tomēr precējies?". — viņš ciniski sacīja.

—    Bet ko tu domā iesākt ar to trako Dempsiju? — Bobs jautāja, pieliekdamies viņai tuvāk un runādams pusbalsī.

—     Es pati nezinu. Šoreiz es nevaru paļauties uz to, ka viņš atkal aizskries džungļos… Nu? — viņa jautāja Superbusam, kurš atkal bija nostājies durvīs.

—     Garīdznieks ir atkal atnācis, — viņš skali čukstēja. — Tas ir kāds vikārs no Banhērstas.

Misteram Superbusam bija liels respekts pret baznīcas pārstāvjiem, un Banhērstas vikārs viņa acīs bija kas nesasniedzami augsts. Turpretim Diāna redzēja viņā tikai cilvēku, kurš grib to salaulāt un nolaupīt viņas brīvību. Viņa nemaz nebija sajūsmināta par šo apmeklējumu.

—    Sakiet viņam, ka esmu slima, — sakiet, ka esmu ļoti, loti slima! Palūdziet, lai viņš atnāk rit. Tikai nesakiet misteram Dempsijam, ka viņš ir šeit!

—  Viņš sacīja, ka gadījumā, ja jūs vēlētos tam piezvanīt… — Misters Superbuss sniedza viņai kādu vizītkarti, bet Diāna noraidoši pacēla abas rokas.

—    Man nav vajadzīga viņa adrese…

Misters Superbuss svinīgi palocījās un izgāja.

—   Ko lai es iesāku, Bob? Sis ir jau trešais apmeklējums!

—> Kas tas tāds ir?

—   Kāds garīdznieks. Protams, Dempsijs viņu uzaicinājis. Viņš tic, ka mūs pēc dažām stundām salaulās. Viņš ir tik nejēdzīgs, tik galīgi traks! Viņš pats man teica, ka esot uzaicinājis garīdznieku, lai tas mūs salaulā.

—   Bet viņš taču nedrīkst vakarā laulāt. — Bobs aizrādīja. — Tas būtu pretlikumīgi.

Diāna sāpīgi pasmaidīja.

—    Pretlikumīgi? Dempsijs neatzīst tādus sīkumus. Viņš pats sevi uzskata par likumu!

—   Bet mums taču jādabū viņš prom no šejienes! — Bobs iesaucās. — Vai tev ir kāds plāns?

Vai viņai bija kāds plāns? Vai tad viņa ik sekundi nedomāja par to, kā atbrīvoties no šī lietuvēna?

—   Man ir simt plānu, bet neviens no tiem nav īstenojams. Vienīgais, kas man liekas visprātīgākais, ir — aizbēgt no viņa.

—   Un kurp tu gribi doties? — Bobs jautāja.

—    Uz Skotiju — pie Gordona…

Bobs izbailēs uztrūkās kājās.

—   To tu nedrīksti darīt! Tas nekādā ziņā nav iespējams! Pirmkārt, neviens no mums nezina, kur viņš atrodas, un, otrkārt… Nē, nē, to tu nedarīsi!

Viņa sarauca uzacis.

—   Kādēļ gan ne? Gordonam es varu teikt visu, un esmu pārliecināta, ka viņš būs laipns pret mani. Es jūtu, ka šajā svarīgajā brīdī vienīgi viņš spēj man palīdzēt.

—    Bet ja nu Dempsijs tev seko? Kā šķiet, tieši tā viņš arī darītu. Ja viņš noprot, ka esi viņu piekrāpusi, un ja tas atrod tevi pie Gordona?

Diāna iesmējās, un viņas acis iedzirkstljās.

—   Tas būtu lieliski! Gordonam taču ir līdzi viņa medību šautene… Cst! Tur jau viņš nāk!…

Bobs jau bija apsolījis šonakt palikt namā, jo Superbuss jutās loti noguris. Arī viņš bija tikai cilvēks, kā viņš pats paskaidroja, kam dažreiz vajadzīga atpūta.

Drīz visi sēdās pie vakariņu galda. Tās bija gatavojusi Heloize, un Diānas respekts pret viņu auga ar katru minūti. Dempsijs bez pārtraukuma stāstīja par savu karsto mīlu un bezgalīgo laimi, laiku pa laikam skūpstīdams Diānai rokas un saukdams to vismīļākos vārdos.

—    Kaut velns jūs parautu! — Bobs beidzot vairs nenocietās.

Misters Dempsijs sāka raudāt.

—    Diāna, šis puisis man tik loti krīt uz nerviem, ka es vairs nespēju valdīties! — Bobs iesaucās, kad sajūsminātais mīlētājs beidzot bija atstājis istabu.

Diāna nogurusi atlaidās krēslā un pievēra acis.

—  Tas ir briesmīgi! — viņa ievaidējās. — Bet mums jāatrod kāda izeja!

Vestibilā nonākot, misters Dempsijs jau bija atguvis līdzsvaru. Kad viņš iegāja darbistabā, misters Superbuss tur patlaban rīkojās ap kamīnu. Piegājis pie tā, Dempsijs draudzīgi uzlika viņam roku uz pleca.

—    Nu, mans draugs? — viņš sacīja.

Jūliusam acumirklī neienāca prātā nekas, ko atbildēt.

—    Labvakar! — viņš norūca, uzsizdams savam tautietim uz pleca.

—   Jūs esat mans vienīgais draugs šajā namā, vienīgā saprotošā dvēsele, vienīgais godīgais raksturs! Es nekad jūs neaizmirsīšu!

Misters Dempsijs runāja tā, it kā nupat būtu atgriezies no debesīm, kur pavadījis savu atvaļinājumu.

—   Jūsu vietā es gan to neapgalvotu, — Jūliuss augstsirdīgi atbildēja. — Šeit ir ari vēl citi cēli cilvēki.

—   Bet es saku, ka nav, — es, Džuzeps Dempsijs, to saku! Un kas var atņemt šīs tiesības? — viņš iekliedzās.

Jūliuss uzmanīgi pakāpās atpakaļ.

—    Es ne, mans kungs, — protams, es ne! — viņš pasteidzās apgalvot. — Tas ir beidzamais, ko es varētu izdarīt!

Dempsijs no jauna kļuva loti laipns.

—   Līdzko jūs ieraudzīju, es tūliņ nodomāju: "Lūk, cilvēks ar lielisku fantāziju — drošsirdīgs, apdāvināts cilvēks ar attīstītu prātu! Superbusam ir sirds, viņš pazīst līdzjūtību, viņš ir cilvēks, kas pazīst dzīvi, — īsts patiesības aizstāvis un likuma priekšstāvis!"

Jūliuss jutās ārkārtīgi glaimots, tomēr viņš, kā jau visi detektīvi, baidījās, ka viņa stāvoklis var tikt nepareizi uztverts.

Viņš ieklepojās.

—    Es neesmu tieši priekšstāvis, mans kungs. Lai gan es tas esmu, bet atkal neesmu, kaut šo apzīmējumu man bija pilnīgas tiesības nest toreiz, kad vēl biju tiesas izpildītājs provincē.

Dempsijs pasmaidīja.

—    Bet tagad jūs esat liels detektīvs, nemirstīgs Šerloka Holmsa skolnieks… Ak, kas par vīru, kāds ģēnijs! Jā, jā, tas jūs esat, nemaz neliedzieties — jūs pats man to sacījāt!

Jūliuss steidzās izlabot kļūdu.

—    Esmu privātdetektīvs, mans kungs, privātdetektīvs! Es taču jums to jau sacīju — es esmu šeit, lai…

Bet Dempsijs nebija radis ļaut ari citiem runāt.

—   Zinu, zinu — lai pasargātu šo namu pret kādu nelietīgu blēdi! — viņš turpināja. — Kā gan tādiem cilvēkiem vēl ļauj apkārt staigāt! Dubultnieks! Jau viņa vārds ir nosodāms. Jūs brīnāties, ka arī es esmu dzirdējis par šo cilvēku, kurš min kājām svēto likumu? Jūs, gudrais detektīv, jūtaties pārsteigts, ka ari es ko zinu par šo ļaundari, par šo cilvēces izmantotāju? Superbus, es lūdzu jums vienu laipnību: kad būsiet viņu notvēris, tad lieciet pasaukt arī mani!

Viņa acīs bija dīvains mirdzums. Pirksti viņam krampjaini sažņaudzās, it kā viņš jau justu sava upura rīkli.Viņš bija pilnīgi apbūris misteru Superbusu.

—    Sūtiet man pakaļ, sauciet mani… Jau gadiem ilgi neesmu nogalinājis nevienu cilvēku — bet par to tagad nerunāsim. — Viņš uzlūkoja Jūliusu ar apbrīnas pilnu skatienu. — Tātad jūs esat detektīvs! Jūs piederat pie šīs lielās, klusējošās sargu armijas, kura nenogurstoši veic savu cēlo darbu, atbrīvodama sabiedrību no neliešiem un vampīriem, kas izsūc mūsu mantu un asinis!

Dempsijs sniedza viņam roku. Misters Superbuss to satvēra un cieši saspieda. Viņš juta, ka pirmo reizi viņa personība tiek pareizi novērtēta. Dempsijs bija sabiedrisks cilvēks, uzslava taču ko nozīmēja. Jūliuss labi iegaumēja viņa vārdus, lai izdevīgā gadījumā varētu tos atkārtot.

—   Jā, tas ir grūts uzdevums, — viņš apstiprināja, — bet lielākā dala cilvēku to nespēj saprast.

—    Jā, diemžēl, — Dempsijs nopūtās.

Misteram Superbusam šonakt vajadzēja gulēt saliekamā gultā, kas bija ienesta darbistabā. Tā bija Diānas ideja. Bet visas viņas idejas viņš uzlūkoja ar gluži saprotamām aizdomām.

—   Skaidra sirdsapziņa ir loti svarīga, — Dempsijs iesmējās.

—    Bet ari laba sagremošana nav pelama, — misters Superbuss iebilda. — Es loti uzmanos ēdot.

—    Sakiet, vai jūs jau ilgi kalpojat manai karalienei? — Dempsijs jautāja.

Misters Superbuss mirkli pārdomāja.

—    Jūs domājat — Itālijas karalienei?

Dempsijs skali iesmējās.

—       O, nē, — jūs mani pārprotat — es domāju savas sirds karalieni, manu Diānu! Esmu greizsirdīgs uz jums par to, ka varat viņai kalpot!

—    Ak jā, jūs runājat par mis Fordu! O, nē, — es tikai nesen iepazinos ar viņu.

—   Nu, es gribu iet pie miera. Šonakt manas istabas durvis netiks slēgtas. Ja Dubultnieks ieradīsies, jūs taču man paziņosiet?

Šis jautājums bija gluži lieks. Kamēr vien skanētu viņa balss, tikmēr visa māja dzirdētu, ka notikusi kāda nelaime.

—     Protams — bet gan jau es viens pats tikšu ar viņu galā!

Dempsijs domīgi uzlūkoja savu draugu.

—     Es tomēr gribētu jau iepriekš zināt to mirkli, kad sāksies apšaudīšanās. Pēc pirmā šāvienā es būšu jums līdzās!

Jūliuss nobāla. Lielu uztraukumu mirkļos visi romieši kļūst bāli. Šī īpašība piemita ari Cēzaram Bordžam, tāpat arī Neronam, kurš pārvērta Romu pelnos.

—    Vai domājat, ka notiks apšaudīšanās? — Superbuss vājā balsī jautāja.

Dempsijs pamāja ar galvu.

—   Visi tamlīdzīgi noziedznieki ir apbruņoti. Bet atcerieties vienu un mieriniet sevi ar šīm domām: ja jūs kritīsiet, es tūliņ stāšos jūsu vietā!

Jūliuss sagrīļojās.

—   Ja es… ja es kritīšu? — viņš nedroši atkārtoja. — Bet es taču neesmu bērns, ka kritīšu uz līdzenas grīdsegas! Protams, nevajag tikai iet pa gludo parketu.

—    Un tad jūs pacelsiet savas acis un ieraudzīsiet mani, — Dempsijs sajūsmā turpināja, neklausīdamies viņa iebildumos. — Ceru, ka es būšu pēdējais, kuru jūs redzēsiet šajā pasaulē. Es būšu virs jums, kad gulēsiet zemē, neskaitāmu ložu caururbts. Un tad es stāšos jūsu vietā, lai grieztu savas krūtis pretim jūsu slepkavām!

Jūliuss aizvēra acis, un viņa lūpas kustējās, kā lūgšanu skaitot. Tomēr neviens vārds nenāca pār tām.

Viņam šķita, ka šī šausmīgā traģēdija jau pašlaik norisinās: priekšplānā gul viņš, nāvīgi ievainots…

—    Bet jūsu nāve nepaliks neatriebta, mans Superbus!

Dempsijs bija draudzīgi saņēmis viņa roku savējā. Jūliuss

atgāja no kamīna — viņam pēkšņi bija kļuvis par karstu.

—   Vai jūs noteikti zināt, ka viņam ir revolveris?

Dempsijs pamāja ar galvu.

—   Pielādēts ierocis? Bet tas taču ir pavisam pretlikumīgi! Par to taču viņu var tiesāt!

Misters Dempsijs neuztvēra šo lietu tik nopietni. Pēc Jūliusa domām, viņa vienaldzība bija jau noziegums.

—     Protams, ka viņam ir ierocis. Neesmu redzējis vēl nevienu noziedznieku — esmu jau dažus sastapis —, kam nebūtu klāt revolveris. Un parasti šie ļaudis, kas gandrīz vienmēr ir labi šāvēji, mēdz lietot dumdum lodes.

Šķita, viņš pat lepojās ar to. Jūliuss uzmeta viņam ne visai draudzīgu skatienu.

—    Bet kas tad notiks ar manu sievu, ja…

Dempsijs pēkšņi kļuva nopietns, it kā tikai nupat būtu sapratis stāvokļa bīstamību.

—   Jūsu sieva? Par to nebīstieties, Superbus! — viņš mierīgi sacīja. — Viņai nebūs jācieš trūkums. Es gādāšu par viņu. Bet jūsu cēlais darbs nedrīkst tikt aprakts līdz ar jums. Iztēlē es jau redzu lielu, melnu marmora pieminekli — vienkāršu, bet solīdu un glītu. To nerotās nekādi bagātīgi izgreznojumi, bet lieliem, mirdzošiem zelta burtiem uz tā būs rakstīts:

"Jūliusa Superbusa piemiņai.

Viņš bija varonis, džentlmenis un romietis."

Viņa balss drebēja aizgrābtībā. Iedomās viņš jau stāvēja šī monumenta priekšā un raudāja.

Misters Superbuss noslaucīja sviedrus no pieres.

—    Jā, tam jābūt loti jauki, — viņš piekrita. — Manai sieviņai tas loti patiktu. Viņa arvien bijusi vislabākajās domās par mani, kaut nemēdz tās akli izteikt. Bet tomēr es labāk,..

—   Vai nevarat savā iztēlē jau tagad iedomāties viņu stāvam pie jūsu kapa pieminekļa un lasām tā uzrakstu? — Dempsijs uztraukts turpināja. — Vai tiešām nespējat iedomāties, kā viņa asarām acīs stāsta saviem bērniem par jūsu varoņdarbiem, ar lepnumu rādīdama tiem jūsu kapakmeni…

—    Man nav bērnu, — Jūliuss viņu pārtrauca.

Dempsijs nevērīgi atmeta ar roku.

—   Tas nekas, — viņš nelokāmi turpināja. — Viņa taču var apprecēties otrreiz. Man šķiet, ka viņa vēl ir pašā dzīves plaukumā un ka viņa vēl atradīs sev jaunu laimi.

Misters Superbuss bez spēka atkrita krēslā.

—   Jūs mani nobiedējāt! — viņš pārmetoši iesaucās.

Dempsijs noliecās pie viņa un sāka to mierināt.

—   Šonakt es gulēšu, cerēdams ik bridi izdzirdēt jūsu balsi. Tikai nekavējieties mani saukt. Varbūt es ierodos vēl īstā laikā, lai jūs izglābtu. Es vēlētos, kaut tā būtu, jo es jūs mīlu. Var pat būt, ka mēs esam asinsradinieki. Kas nokauj jūs, tas nokauj ari mani, Džuzepu Dempsiju!

Misters Superbuss piecēlās. Viņa celi ļodzījās, bet mēle bija piekaltuši pie aukslējām.

—   Ja jau šeit guļat jūs un misters Bobs, tad mana palīdzība gan vairs nebūs vajadzīga. Tas man, protams, nav nekas — Superbuss arvien ir tur, kur draud vislielākās briesmas. Es tikai rūpējos par savu sievu. Man jāguļ šajā istabā — tas taču ir neprāts!

—    Nebīstieties — es steigšos jums palīgā. — Dempsijs aplūkoja nelielu revolveri, ko tas bija izņēmis no krūšu kabatas. Jūliuss gandrīz paģība.

—   Es droši varu stāties pretim ikkatram sava svara pretiniekam, — viņš sacīja, un balss viņam trīcēja, iedomājoties tās briesmas, kas draudētu iebrucējam, ja tas izrādītos vienā svarā ar viņu. — Ja tikai viņš dotu man iespēju cīnīties ar viņu! Bet šie ļaudis jau nemaz nedomā par godīgu cīņu — viņi uzklūp cilvēkam, pirms vēl tas paguvis atjēgties. Vai tas ir glīti?

Dempsijs neatbildēja. Krustmāte Lisija nupat bija ienākusi. Jūliuss izmantoja šo gadījumu, lai nepamanīts izslīdētu no istabas. Prieks, ar kādu šis misters Dempsijs tēloja viņa nākamā kapakmens izskatu, kuru viņš nekad neredzēs, un aukstasinīgā lietišķība, ar kādu tas gribēja palīdzēt viņa atraitnei atrast jaunu laimi, pārāk smagi ietekmēja viņa nervu sistēmu.

24

Virtuves atmosfēra, lai cik tīra un spodra ari nebūtu šī telpa, nav piemērota cilvēkam, kura gars lidinās mākoņos. Varbūt vienīgi tāds brutāls tips, kādu Gordons bija iedomājies Heloizes viru, justos patīkami šajā pastēšu un saldo ēdienu piesātinātajā gaisā, ko šeit izplatīja katrs priekšmets.

Gordons jau bija izlasījis visu, kas vien kur bija atrodams: abas pavāru grāmatas un visas vecās avīzes, kas virtuvē bija uzkrātas.

Par laimi, viņš tikai reti redzēja Heloizi un vēl retāk Diānu. Cik ārkārtīgi apdāvināta viņa bija! Pie šīs atziņas viqam bija jānāk, neraugoties uz visu savu sarūgtinājumu un sašutumu. Viņš bija gandrīz pateicīgs šim nelaimīgajam pārpratumam — jo vai gan citādi viņš būtu kādreiz pilnīgi atzinis un novērtējis Diānas labās īpašības? Par to bija loti jāšaubās. Galu galā viņa taču tā rīkojās vienīgi viņa paša interesēs! Šī apziņa viņam bija ļoti patīkama. Bet Dempsijs?… Viņa sirds atkal kļuva salta.

Durvis lēni atvērās, un Gordons pacēla galvu. Viņš cerēja ieraudzīt Diānu, bet jutās dziļi vīlies, kad virtuvē ienāca Heloize. Nosviedusi uz galda grāmatu, ko bija turējusi rokā, viņa noplēsa no Gordona avīzes papīra strēmelīti un ar tās palīdzību iededzināja no pavarda uguns savu cigareti. Gordons piecēlās no sava krēsla pavarda priekšā, un viņa apsēdās tā vietā, pat paldies nepasacījusi. Domīgi liesmās lūkodamās, viņa klusēdama smēķēja. Viņa bija skaista, tikai šis skaistums bija citāds nekā Diānai. Gordons sajuta gandrīz līdzcietību pret viņu…

—    Jūs esat nostādījusi mani patīkamā stāvoklī, — viņš bez uztraukuma ierunājās.

Viņa nokratīja cigaretes pelnus un uzmeta Gordonam greizu skatienu.

—     Es esot nostādījusi jūs patīkamā stāvoklī? — viņa ironiski atkārtoja. — Tas izklausās skaisti, bet tādēļ jau jums vēl nav jāpaliek trakam, mans mīļais.

Viņam pārskrēja auksti drebuli, dzirdot šo familiāro uzrunu.

—    Es vēlētos, kaut jūs nesauktu mani par "savu mīļo". Tas man atgādina zēngalviņas, īsus svārciņus, mākslīgu zīdu un… dvēseles.

Viņa mierīgi iesmējās, ko jau sen nebija darījusi.

—   Mūsu garīgās draudzības dienās jums patika, ka tā jūs saucu, — toreiz, kad dvēsele runāja ar dvēseli… ak, esmu jau aizmirsusi visas šīs muļķības! Un pirms divām dienām es vēl zināju to visu.

Gordons mulsumā viņu uzlūkoja.

—    Nesaprotu… kā jūs to domājat?

Viņa cieši lūkojās savas cigaretes liesmiņā, un Gordons juta, ka tūliņ notiks kas neparasts.

—   Es domāju visas tās muļķības, par kurām mēs runājām. Tagad jūs esat pavisam citāds — un šāds jūs man patīkat daudz labāk. Es vienmēr esmu vērtējusi augstāk saprātu, manu zēn! Esmu lepna, ka es pirmā pratu jūs atmodināt no visiem tiem murgiem!

—    Jūs gan gribējāt teikt, ka esat mani pazudinājusi, — Gordons atbildēja. — Ja jūs nebūtu atskrējusi man pakal, es jau sen būtu visu izskaidrojis Diānai… mis Fordai.

—    Diāna izklausās labāk, — Heloize piebilda. — Ja es nebūtu atnākusi!… — Viņa nicinoši atmeta galvu atpakaļ.

—    Kādēļ jūs to darījāt?— viņš jautāja. Pat vēl tagad viņš ticēja viņas stāstam par greizsirdīgo vīru.

—    Tādēļ, ka mans biedrs mani piekrāpa, — viņa salti atbildēja.

Gordons negribēja ticēt savām ausīm.

—   Jūsu biedrs? Jūs gan domājat — jūsu vīrs?

Heloize nometa izsmēķēto cigareti, piecēlās kājās un salika rokas aiz galvas.

—    O, nē, — mans vīrs ir vispatiesākais cilvēks pasaulē! Es runāju par to — Dubultnieku, kā jūs viņu dēvējat.

—  Jūs… rīkojaties kopā ar… Dubultnieku? — viņš pārsteigts iesaucās.

Viņa līdzjūtīgi pasmaidīja.

—    Protams! Un jūs laikam iedomājāties, ka es patiešām esmu bijusi tik neprātīga, lai jūs iemīlētu? Esiet taču reiz godīgs pret sevi un sakiet, kas gan varētu saistīt kādu sievieti pie jums?

—     Es nekad neesmu runājis ar jums par mīlestību, — Gordons stomījās. — Mēs sarunājāmies vienīgi par dvēseļu saprašanos, par estētiskajiem jautājumiem…

—    Ja jums būtu tādi piedzīvojumi kā man, tad jūs gan saprastu, ka tā pati jau ir mīla. Varbūt jūs tiešām nezinājāt to — nu, tad vismaz tagad jūs esat par to skaidrībā!

Gordons kļuva nikns.

—     Par tik zemām lietām es nekad neesmu domājis, — viņš skarbi atcirta. — Mēs runājām vienīgi par… abstraktām lietām. Ikviena… mīlināšanās man bija sveša — es knapi esmu pieskāries jūsu rokām. Vai jūs gribat apgalvot, ka man būtu bijuši kādi citi nolūki?

Ar šausmām viņš redzēja, ka Heloize apstiprinoši pamāja ar galvu.

—    Protams, mīla bieži vien iesākas ar šādu tukšu tērzēšanu par neesošiem niekiem! Ja jums līdzīgi vīrieši man sāk stāstīt par zinātni, par akmens laikmeta senatni un citām tamlīdzīgām lietām, tad es jau iepriekš zinu, ka tas beigsies ar mīlas zvērestiem un kaisliem skūpstiem.

—    Tātad jūs visu laiku tikai izlikāties, lai varētu mani aizvilināt prom?

—   Vai tad jūs vēl arvien to nesaprotat? — viņa patiesā izbrīnā jautāja. — Jūsu smadzenes tiešām darbojas pārāk gausi! Bet nu jūs esat ticis pie īstās atziņas. Mans uzdevums bija aizvilināt jūs prom, lai Dubultnieks…

Gordonam pēkšņi viss bija kļuvis skaidrs. Tagad viņš skaidri saskatīja Heloizes viltību un divkosību. Viņa seja apmācās.

—    …varētu netraucēti uzstāties manā lomā, — viņš nobeidza.

—   Daži, kas bija strādājuši kopā ar viņu, mani jau brīdināja, — viņa turpināja. — Bet tomēr viņš mani piekrāpa. Vakarrīt, pirms mūsu norunātā brauciena uz Ostendi, es aizgāju pie viņa, lai saņemtu savu dalu no Mendelsona lietā iegūtās naudas, — nē, tajā lietā es pati nepiedalījos: mana draudzene bija tā, kas vecajam ēzelim tik loti sagrozīja galvu, ka tas gribēja viņu apprecēt. Bet viņai vajadzēja negaidot aizbraukt, jo viņas vecākais dēls bija saslimis, un es pati no savas naudas izsniedzu viņai pienākošos palīdzību uz priekšu. Viņa, tāpat kā es, strādāja kopā ar Dubultnieku, saņemot četrdesmit procentus no pelņas. Šo summu es viņai arī izmaksāju, jo Dāns svēti apsolīja dalīties godīgi…

Gordons paberzēja pieri.

—   Vai tad viņš nav jūsu vīrs?

Heloize jutās aizskarta.

—    Ko — tas lai būtu mans virs?! Tad dzirdiet: es esmu godīga, precējusies sieviete — neaizmirstiet to, manu zēn! Jau desmit gadus es esmu precējusies. Man ir skaists, mazs dzīvoklītis Ņujorkā un tiešām labs un mīļš virs.

—    Ņujorkā? — Gordons izbrīnā jautāja.

Viņa mirkli vilcinājās.

—    Nu, acumirklī viņš gan nav tieši Ņujorkā — viņš ir pārmācības namā. Bet Dievs zina, ka viņš ir pilnīgi nevainīgs. Jūs taču pazīstat mūsu tiesnešus! Viņi tic visam, ko tiem sastāsta par dažiem dolāriem uzpirkti liecinieki. Džons taču varēja pierādīt, ka viņš ir mēnessērdzīgs. Šī slimība viņam ir jau sen. Kad policisti viņu notvēra Etonsmisa juvelieru veikalā, viņš pat nezināja tiem paskaidrot, kā tur nokļuvis. Viņš ir viens no labākajiem dziedātājiem Sing-Singa cietuma vīru korī, bet pēc mēneša viņa termiņš beidzas. Protams, tad es tūliņ došos mājup, lai viņu sagaidītu un apsveiktu.

—   Bet tad taču viņš ir vienkāršs zaglis, — Gordons piebilda.

Heloizes klasiski skaistā seja tumši pietvīka.

—    Kā jūs uzdrošināties apvainot citus cilvēkus? Zaglis! Džons nav zaglis! Viņam tikai nelaimējās savā darbā. Un neaizmirstiet, ka viņš ir mēnessērdzīgs! Nomodā un pie pilnas apziņas būdams, tas neko neņem bez kvīts. Tikai dažreiz naktīs tas viņam gadās. Nē, Džons ir īsts džentlmenis — kaut policijas sarakstā viņš atzīmēts kā seifu uzlauzējs.

—  A, tad viņš ir banku aplaupītājs? — Gordons saprotoši jautāja. — Cik interesanti! Viņš gan laikam apmeklē vienīgi tās bankas, kurās viņam pašam nav noguldījumu?

—   Pats par sevi saprotams — tas ir viņa amats! Agrāk es mēdzu viņu pavadīt uz darbu, bet viņš manā klātbūtnē jutās nemierīgs un nervozs. Tādēļ es sāku strādāt pati uz savu roku un tā arī iepazinos ar Dubultnieku. Viņš gan nav visai godīgs, bet tomēr loti spējīgs darbinieks — to nevar noliegt. Savā arodā viņš ir nepārspējams. Pret savām partnerēm viņš arvien izturas kā pret īstām dāmām. Bet tā ari ir vienīgā pievilcīgā īpašība, kas viņam piemīt.

Viņa runāja par Dubultnieku, kā aktrise mēdz runāt par savu kolēģi, — bez ļaunuma, bez skaudības.

Gordons, kas visu laiku bija domīgi bungojis ar pirkstiem pa galdu, no jauna pievērsās īstenībai.

—    Un Dubultnieks tagad ieradīsies šeit, uzdodamies par mani? O, kāds idiots es esmu bijis! Un visas mūsu sarunas par dvēseles problēmām bijušas tikai…

—    Muļķības! — viņa aizsteidzās tam priekšā. — Tas jau pats par sevi ir neprāts. Visas tādas sarunas ir tīrie nieki!

—    Bet… kādēļ tad jūs nācāt šurp?

—   Lai dabūtu savu naudu — to naudu, ko es aizdevu savai draudzenei. Viņš negribēja man to atdot. Viņš stāstīja, ka Mendelsona čeku vēl neesot realizējis un ka naudas viņam neesot. Bet tajā pašā laikā viņa uzvalka odere bija pilna ar banknotēm, viņu nevarēja pat apskaut, citādi tūliņ sāktu čaukstēt. Kad es pateicu, ka nestrādāšu vairs, pirms viņš nebūs samaksājis veco rēķinu, viņš atbildēja, lai es ejot pie velna, — man neesot bijis tiesību izmaksāt draudzenei viņas dalu; tad viņš vēl piebilda, ka ari bez manas palīdzības pratīšot īstenot šo lietu. Bet tas nu gan viņam neizdosies!

Gordons viņu drūmi uzlūkoja.

—    Kādēļ jūs to visu man stāstāt? Vai jūs neredzat, ka tādējādi pilnīgi atdodat sevi manās rokās? Man tikai jāpiezvana policijai — un jūs tūliņ sēdēsiet aiz restēm!

Heloize nemaz neuztraucās.

—     Mans nabaga zēn! Jums tiešām nav vairāk prāta kā sikspārnim! Aizmirstiet visu, ko jums teicu, krusttēv Izak!

Viņas vārdi ķēra to kā sitiens sejā. Krusttēvs Izaks! Viņš taču bija tikai krusttēvs Izaks!

—   Un kā es lai pazīstu šo Dubultnieku, kad tas ieradīsies? Kad jūs vigu gaidāt?

Lai kas ari nenotiktu, viņš bija cieši apņēmies izjaukt Dubultnieka nodomu.

—     Kādēļ jums tas jāzina? Gan jau Dāns ieradīsies īstā brīdī. Viņš ir veiklākais un viltīgākais puisis savā arodā. Mūsu saspīlētās attiecības tomēr neļauj man noliegt viņa spējas. Viņš atnāks tad, kad jūs vismazāk to gaidīsiet. Nav teikts, ka viņš katrā gadījumā uzstāsies sava upura lomā. Dažreiz viņš pieņem pat sulaiņa vai nama pārziņa vietu.

Gordons satrūkās, un atmiņā viņam ienāca Superbuss. Tomēr viņš tūliņ atkal aizdzina šo iedomu, jo tam likās neticami, ka Dubultnieks varētu tiktāl pazemoties, lai uzņemtos šī romieša lomu.

—    Vai domājat, ka detektīvs…?

—    Esmu jau piedzīvojusi, ka Dāns uzstājas arī detektīva lomā, piedāvādams savus pakalpojumus upurim nolemtā bagātnieka apsardzībai. Var pat teikt, ka tā ir viena no viņa iemīļotākajām lomām. Savos izgudrojumos viņš ir gluži nepārspējams. Nu redziet, manu mīļo zēn, — es šeit sniedzu jums ziņas, kas nav samaksājamas pat ar miljonu dolāru. Jums vajadzētu uz ceļiem krist manā priekšā. Bet jūs esat nepateicīgs radījums. Teikšu jums pat vēl vairāk. Viņš sevišķi mīl tēlot garīdzniekus, viņš ir apburošs. Viņš stāstīja, ka šādā veidā reiz esot nopelnījis ceturtdajmiljonu dolāru.

—    Garīdznieks? Šodien taču šeit bija kāds mācītājs! — Gordons domīgi sacīja. — Bet kādēļ tad jūs negribat izmantot to likuma paragrāfu, kurš atbrīvo jūs no soda, ja jūs būtu ar mieru uzstāties kā lieciniece pret viņu?

—    Vai jūs esat pavisam jucis? Jūs mani apvainojat, tā runādams! Visa šī lieta ir tīri privāta darīšana starp Dānu un H. Č. Mani īstenībā sauc Coustere. Mineapolisas mācītājs Čousters bija mans tēvs. Esmu apmeklējusi augstāko meiteņu skolu, un esmu pārāk attīstīta, lai kādu nodotu. Iedzimtība un audzināšana vis nav tik viegli aizmirstamas!

Gordons paslēpa seju rokās.

—   Gluži neticami, kāds ēzelis es esmu bijis! — viņš ievaidējās.

Heloize viņu novēroja. Viņš tai tagad šķita pat interesants.

—     Nē, to es necietīšu! Lai kas ari notiktu, es tomēr izjaukšu jūsu plānus!

—    Un kā jūs to izdarīsiet? — viņa ironiski jautāja.

—    Vai es lai mierīgi nolūkojos, kā noziedznieki…

—    Nelietojiet tik apvainojošu apzīmējumu! — viņa protestēja.

—    …nesodīti aplaupa sabiedrību? — Gordons nobeidza savu teikumu.

—   Mans Džons saka, ka viņš pat ar matadatu prot atvērt seifu…

—    Es ziņošu par to policijai, — Gordons turpināja, neklausīdamies viņā. — Bija neprāts, ka es jau sākumā to nedarīju. Var būt, ka es nostādīšu sevi smieklīgā stāvoklī… Bet par to es gādāšu, lai jūs abi tiekat aiz restēm — jūs abi!

Viņa draudi neatstāja uz Heloizi ne mazāko iespaidu.

—     Manu medus saldo puisīt! — viņa smējās. — Neesi taču traks, manu bērniņ!

Gordona dusmas arvien pieauga.

—   Tikai jūs esat vainīga, ka mis Forda domā, it kā mūsu starpā būtu kādas sevišķas attiecības! Visu es varētu jums piedot, tikai ne to!

—   Vai tad jūs nekad neesat mani mīlējis? — viņa zobojās. — Nu pasmaidi taču, manu zēn, manu mīļo, apburošo bērniņ, — parādi savus mazos zobiņus!

Diāna, kas nepamanīta bija ienākusi virtuvē, dzirdēja Heloizes pēdējos vārdus.

—   Vai jūs nevarētu atlikt savu mīlināšanos uz citu laiku, kad būsiet prom no mana nama? — viņa dusmīgi sacīja.

Izdzirdis viņas balsi, Gordons satrūkās.

—     Kādēļ? — Heloize jautāja, smiedamās Diānai sejā. — Vai tad ari noziedzniekam nav tiesību uz mazu mīlestību? Es gan labprāt atzīstu, ka krusttēvs Izaks nav tik skaists un patīkams kā jūsu mīļais Vopsijs, bet krustmātes Lisijas acīs arī viņš ir labs diezgan.

Gordonam nebija spēka ko iebilst. Izgājis pieliekamā istabā, viņš piespieda savu sāpošo galvu pie nažu spodrināmās mašīnas.

Diāna juta, ka viņai neklātos atbildēt šādai sievietei, un tomēr viņa tai atbildēja.

—    Misters Dempsijs ir… mans vecs draugs. Kā jūs iedrošināties salīdzināt viņu ar savu līdzgaitnieku? — Viņas vārdos tomēr nebija sevišķas pārliecības, jo pēkšņi viņa pati pārsteigta atzina, ka no tiem abiem Dubultnieks, bez šaubām, bija pārāks. Heloize viņu cieši uzlūkoja.

—   Ak, pēdējie notikumi man galīgi atvēruši acis! — Heloize nopūtās. — Nu es redzu, ka neesmu radīta šādai dzīvei.

Viņas vārdi atstāja iespaidu. Diānas seja noskaidrojās un kļuva laipnāka.

—    Reizēm man tiešām kļūst jūsu žēl.

Heloize nokāra galvu.

—    Ak, es pati nožēloju sevi. Kaut jūs zinātu, kas tā par elles dzīvi! — viņa rūgti sacīja.

Diāna sajuta līdzcietību pret viņu. Šīs nelaimīgās sievietes traģiskais liktenis kliedza pēc palīdzības.

—   Par to esmu jau domājusi, — viņa mīli sacīja. — Man žēl, ka nupat biju tik skarba pret jums.

Labākais stratēģis ir tas, kurš vispareizāk prot uztvert to acumirkli, kad ienaidnieks sāk svārstīties. Heloize izveda cīņā savu smago artilēriju.

—    Tikai viņa dēj es esmu kļuvusi tāda, kādu jūs mani redzat, — viņa elsoja.

Gordons ar šausmām izdzirda šos vārdus un ātri iegāja atpakaļ virtuvē.

—    Kāda nekrietna liekulība!

Bet viņa drosme izzuda, līdzko Diānas pavēlošais skatiens pievērsās viņam.

—    Vienīgi viņš mani pazudināja un novilka šajā bezdibenī!…

Heloize cīnījās par savu brīvību un drošību. Viņa bija lieliska aktrise.

Diānas balss dusmās trīcēja, kad tā pavērsās pret nobālušo Gordonu.

—  Jūs nekrietnais, brutālais cilvēk! Vai tiešām pasaule vēl cieš tik briesmīgu noziedznieku? Jūs esat tīģeris, vampīrs cilvēka izskatā! Kādēļ jūs neatstājat viņu, Heloize? — viņa laipni jautāja.

Heloize izslaucīja acis.

—  Viņš pilnīgi sagrābis mani savā varā. Šādi cilvēki nekad vairs neatlaiž sievieti, ja tā reiz kritusi viņu rokās. Man jāseko viņam, lai cik stipra arī nebūtu mana vēlēšanās atbrīvoties no tā!

Gordons pietrūkās kājās. Heloize izbailēs atlēca atpakaļ.

—   Neļaujiet viņam mani sist! — viņa šausmās iekliedzās.

Diāna aplika viņai roku ap pleciem.

—    Atpakaļ! — viņa uzsauca Gordonam, tad no jauna pievērsās jaunajai sievietei. — Vai tiešām viņš jūs arī sit?

Heloize pamāja ar galvu. Viņas kautrā vilcināšanās atstāja loti pārliecinošu iespaidu.

—   Reizēm viss ķermenis man sadauzīts vienos zilumos, — viņa sūdzējās. — Par to, ka saku to jums, viņš mani atkal sitīs. Bet nerūpējieties par mani, mis Forda, — es neesmu tā cienīga. Vienīgi debesis spēj glābt mani no šī tirāna nagiem!

—   Nelietis! — Diāna uzmeta viņam izteiksmīgu skatienu.

Heloize skaļi elsoja. Gordons jutās tik satriekts, ka arī

būtu varējis raudāt.

—    Kādēļ tad jūs nevarat viņu atstāt? Vai esat ar viņu salaulāta?

Heloize jau atkal bija mazliet nomierinājusies. Viņa bezgala skumji pasmaidīja, un viņas sejā atspoguļojās dziļas

ciešanas.

—    Šādi vīrieši neatzīst laulību, — viņa klusi sacīja.

—   Bet tagad viņam būs jūs jāapprec! — Diāna lēni atbildēja, un viņas balsī bija dzirdama nelokāma apņēmība.

Pēkšņi Heloize nokrita Gordona priekšā ceļos un satvēra viņa roku, kuru tas pārsteigumā pat nepūlējās atbrīvot. Šim briesmīgajam sapnim reiz taču vajadzēja beigties! Tik briesmīgas lietas taču nevar norisināties reālā pasaulē! Viņam nebija ko uztraukties — gan jau drīz Trenters to modinās: "Pulkstenis astoņi, kungs. Šorīt līst." Un tad pazudīs visi šie rēgi…

Bet Heloizes smagā nopūta izrāva viņu no šīm domām un pievērsa īstenībai.

—   Tu taču dzirdēji, ko nupat teica šī labā, jaunā dāma, — appreci mani, Dān! Ak, lūdzu, — appreci mani!

Gordona nobālušās lūpas krampjaini raustījās. Diāna to noturēja par velnišķu, sarkastisku smīnu.

—   Padari mani atkal tādu pašu, kāda es biju Konektikutā, kad tu vēl nebiji mani pazudinājis, — Heloize lūdzās. Ne velti viņa kādreiz bija uzstājusies lugā "Bagāti vīri un nabagas sievas", kur tā bija spēlējusi kādu no mazākām lomām. — Vai tiešām manas lūgšanas nespēj mīkstināt tavu sirdi? Atceries veco fermu, kur raibais ganāmpulks lēni solo pa skaisto, plato ceļu, kur mazās baznīciņas zvans skan tik maigi un skumji. Vai tu nemaz vairs nedomā par manu veco māmuliņu, kā tā sēd durvju priekšā, lasīdama Bībeli… Ak, ļauj man vēlreiz izbaudīt šo kluso, cēlo laimi, kas jau tik sen pagājusii^-

Viņas balss pārgāja sirdi aizgrābjošās elsās. Gordons uz mirkli atguva saprašanas spēju.

—    Ko nozīmē visa šī pļāpāšana? — viņš iesaucās, pulēdamies izraut savu roku.

—   Cilvēk! — Diāna bezgalīgā nicināšanā viņam uzkliedza. — Piesargieties!

—    Es jums saku…

—    Jūs apprecēsiet šo sievieti!

—    Es… es nevaru… un arī negribu! Ejiet pie velna visi!

Heloize pilnīgi sabruka zem likteņa smagā trieciena.

—    Bet tu taču solījies man to — atceries savus svētos zvērestus! Tu taču turēsi vārdu! Apliecini to vēlreiz, Dān!

Diāna labi saprata nabaga sievietes dziļās sāpes.

—    Tu taču tā nemaz nedomā, Dān, — nupat tu tikai jokoji, saki — vai tiesa?

Gordons atņirdza zobus un savilka seju briesmīgā vaibstā.

—    O, es redzu tu atkal smaidi — tu atkal uzlūko mani laipni! O, Dān, mēs atstāsim šo nekrietno darbu — labajai dāmai taisnība. Mēs uzsāksim jaunu dzīvi! Tu taču apsoli to man, Dān? Es atkal būšu tava mīlā, mazā sieviņa un sēdēšu uz lievenēm, kamēr tu dārzā barosi vistiņas!

—     Nolādētās vistas! — Gordons iekliedzās, nespēdams vairs ilgāk valdīt dusmas. — Kaut velns parautu jūs ar visām jūsu lievenēm! Un precēt vēl arī man jūs vajagot? Diāna, vai tiešām tu nespēj saskatīt visu šo komēdiju? Saproti taču, ka man nav nekā kopīga ar šo sievieti!

—   Viņš vēl izzobo mani! — Heloize ievaidējās, nespēkā noslīgdama uz grīdas. Nākamajā acumirklī Diāna jau bija tai līdzās un maigi palīdzēja viņai piecelties.

—   Nāciet man līdzi, mīlā, — šo mežoni nespēj aizkustināt nekādas lūgšanas. Un jūs vēl varat smieties, necilvēki

—     Es nesmejos, — Gordons aizskarts atbildēja. — Pie velna — es lai vēl smietos par tādu nelietību! Ja šeit kas ir smieklīgs, tad tā esat vienīgi jūs, kas ļaujat sevi piekrāpt!

Diāna uzmeta viņam nicinošu skatienu, tad no jauna pievērsās Heloizei.

—   Ja es dotu jums ceļanaudu — vai jūs brauktu atpakaļ uz mājām?

Heloize pamāja ar galvu, nespēdama izrunāt ne vārda.

—    Labi, rit jūs to dabūsiet. Bet nu nāciet!

Heloize maigi atraisījās no viņas rokām.

—     Nē, es palikšu tepat, — viņa sacīja sagrauztā balsī. — Man jāpasaka Dānam vēl daži vārdi, ko nedrīkst dzirdēt neviena cita sieviete.

Diāna nobāla.

—    O, es saprotu… — viņa nomurmināja un ātri izgāja.

Heloize nogaidīja, kamēr Diānas soli bija noklusuši tālumā, tad sāka nevaldāmā priekā smieties.

—   Hollā! — viņa trallināja, dejodama ap pavardu. — Tā tik ir skuķe, manu zēn!

—    Jūs nekrietnā sieviete! — Gordons iesaucās, dusmās trīcēdams. — Kā jūs uzdrošināties… Tā taču ir vislielākā nekaunība!…

—    A, skat tikai! — Heloize nostājās viņam priekšā, iespiedusi rokas sānos. — Man taču jādomā arī par manu labumu — esiet jel saprātīgs, cilvēk! Patlaban man nemaz nav naudas, un, ja ari Dānam šoreiz neveicas, — kur tad lai ņemu ceļanaudu?

—   Jūs krāpjat mis Fordu!

—   Bet vai tad jūs pats neesat to jau izdarījis? Jūs esat tik milzīgs ēzelis, ka nemaz neesat šīs skaistās meitenes cienīgs. Nedomājiet, ka es nicinu viņu, tāpēc ka viņa ir lētticīga. Diāna tiešām ir krietna meitene. Jūs melojāt, kad teicāt man, ka esot precējies. Var jau ari būt, ka esat, bet tikai ne ar Diānu! Viņa ir pārāk saprātīga, lai precētu tādu muļķi kā jūs!

Gordons bridi skraidīja apkārt pa virtuvi, ko nesaprotamu pie sevis murminādams. Beidzot viņš palika Heloizes priekšā stāvam.

—  Jūs apvainojāt mani visnekrietnākajās neģēlībās, jūs laupījāt manu godu — viņas acīs es tagad esmu Dubultnieks!

Heloize aizsmēķēja cigareti, apsēdās uz galda malas un sāka šūpot kājas.

—   Nu, manu zēn, tad jau jūs nemaz nepazīstat humoru! — viņa iesmējās.

Gordons sāka pamazām nomierināties.

—    Galu galā es vēl nokļūšu trakonamā, — viņš norūca.

—    Nu, bet par to es gādāšu, lai Dubultnieks nobeidz savu mūžu pārmācības namā!

—   Labāk jau nejaucieties citu cilvēku darīšanās! Šī mazā rotaļa drīz vien beigsies. Savu uzdevumu es esmu veikusi teicami. Pēc dažām nedēļām pārnāks mans Džons, bet ar Dubultnieku es pati tikšu galā.

—   Vai domājat, ka viņš tomēr nāks? Vai mēs viņu redzēsim? — Gordons ieinteresēts jautāja.

—   Mēs viņu redzēsim, un tad viņš atkal aizies, — viņa noslēpumaini atbildēja. — Bet šoreiz viņam būs godīgi jādalās ar mani. Ja viņš domā, ka šoreiz es samierināšos ar divdesmit procentiem, tad rūgti maldās.

—   Bet nu es jūs brīdinu: šī lieta aizgājusi jau par tālu, — Gordons uzsvērti sacīja. — Manā naudasskapī patlaban ir piecdesmit tūkstoši dolāru. Tikai nesaprotu, kā viņš varēja to zināt?

—     Piecdesmit tūkstoši?— Heloize pārsteigta iesaucās.

—    Nu es saprotu visu! Reiz jūs man izteicāties, ka nekad neturot mājās vairāk par tūkstoš dolāriem…

—   Šī nauda tikai nejauši atrodas manā skapī, jo domāta kādam amerikānim, — Gordons nepacietīgi viņu pārtrauca.

—   Turklāt man nav nekāda iemesla sniegt jums kādus paskaidrojumus. Pietiek, ja pasaku, ka šāda summa tiešām glabājas manā naudasskapī!

Heloize pēkšņi bija kļuvusi domīga.

—   Tātad viņš to jau zināja — šis nekrietnais blēdis, šis krāpnieks! Piecdesmit tūkstoši dolāru! Un tos viņš cerēja paņemt viens pats!

Šķita, ka viņa bija pilnīgi aizmirsusi Gordona klātbūtni. Šī nodevība tai šķita pārāk briesmīga.

—   Tādēļ viņš gribēja strādāt viens! Un man viņš stāstīja, ka cerot atrast šeit tikai kādu tūkstoti. Šādu nekrietnību nekad vēl neesmu pieredzējusi mūsu aprindās. Savā mūžā neesmu neko tamlīdzīgu dzirdējusi!

—   Tas viss, ko jūs tur stāstāt, mani nemaz neinteresē, — Gordons īgni norūca.

—   Bet šoreiz es viņu piespiedīšu dalīties ar mani godīgi, — Heloize turpināja, nepievērsdama viņam nekādu uzmanību. — Jā, mans kungs, — Diānas un Heloizes Čousteres starpā nedrīkst būt nekādas netaisnības! Ak, tas nekaunīgais cilvēks, tas mantkārīgais mērkaķis!

Dubultnieka negodīgā izturēšanās pēkšņi bija pārvērtusi viņas dzīves uzskatus. Visi viņas ideāli bija sabrukuši.

—   Nekas šeit netiks dalīts — vai saprotat?! Es taču neļaušu sevi aplaupīt! Vai domājat, ka esmu kāds nelga?

Viņa cieši ielūkojās Gordonam sejā, it kā cerētu izlasīt tur pavisam pretējo. Bet pēkšņi visa viņas uzvešanās pilnīgi pārvērtās, jo aiz durvīm bija dzirdami Diānas vieglie soli.

—    Es nelūdzu no tevis vairs neko, Dān, — tu esi ciets kā akmens. Novēlu tev visu, visu labāko! Vai sniegsi man vēl pēdējo reizi savu roku?

Gordons šausmās viņu uzlūkoja, bet tagad viņa skatiens bija vērsts uz Diānu, un viņš saprata visu.

—   Mēs taču nešķirsimies ar naidu sirdī, Dān. Es piedodu tev visu, ko esi man darījis. Dzīvo laimīgs!

Viņa vilcinādamās sniedza tam roku. Gordons vismīļāk būtu cirtis tai pliķi sejā.

—    Sveiks! — Heloize izdvesa.

—    Nelieti, vai sniegsiet viņai tūliņ roku? — Diāna piespēra kāju.

Gordons negribēdams paklausīja.

—   All right — ar labu vakaru!

Diāna gan bija dzirdējusi par noziedznieku cietsirdību un bezjūtību, bet šādu nežēlīgu brutalitāti viņa nebija varējusi ne iedomāties.

—    Nāciet man līdzi, mīlā. Jums vairs nevajadzēs tikties ar viņu.

—   Sirsnīgi pateicos! — Gordons iesaucās. — Tie ir pirmie patīkamie vārdi, kurus no jums dzirdu.

Diāna pat nepapūlējās izrādīt viņam savu nicināšanu.

—    Vai drīkstu ko lūgt, mis Forda! — Heloize sacīja, domīgi uzlūkodama savu labdari.

—    Protams.

—     Šis apģērbs nemaz nav piemērots manam tagadējam garastāvoklim. Jūs laikam domājat, ka esmu sajukusi prātā? Bet es tiešām pievēršu tam lielu nozīmi. Tērps ir pārāk raibs un kliedzošs tādai meitenei, kurai salauzta sirds. Ja jums būtu kāda vienkārša, tumšāka kleita, kas vairāk piemērota manām sērām…

Diāna pasmaidīja. Cik labi viņa spēja saprast šīs nabadzītes jūtas!

—    Nāciet, Heloize, — jūs dabūsiet visu, kas vajadzīgs. No šī cilvēka vairs nebīstieties. Es tūliņ atsūtīšu Superbusu, lai tas viņu krietni uzrauga.

Gordons biedinoši pacēla pirkstu.

—    Dieva dēļ, Diāna, — nepalīdziet šai viltīgajai sievietei izvest viņas noziedzīgo plānu! Nedodiet tai nevienu no saviem apģērbiem! Var gadīties, ka viņa iedomājas uzstāties jūsu lomā, lai…

No viena Diānas skatiena botu pieticis, lai acumirklī novīstu vesela puku dobe.

—    Klusējiet, nelieti! Ejiet savā istabā un liecieties gulēt — ja vien ar tādu sirdsapziņu jūs vēl spējat iemigt!

Gordons gulēja savā gultā un klausījās. Kādā baznīcā pulkstenis nosita viens. Pirms stundas Bobs caur durvīm bija novēlējis kādam labu nakti, un viņš tam atbildēja ar to pašu.

— Es nerunāju ar jums! — Bobs bija atcirtis.

Viņš visu vakaru bija pavadījis, meklējot inspektoru Karsleku, tomēr nebija to sastapis.

Darbistabā bija dzirdama mistera Superbusa skalā šņākšana.

Visa nama izejas bija aizslēgtas un nodrošinātas, izņemot mazo vēdlodziņu darbistabā. Gordons jau pirmīt bija pārliecinājies, ka Diāna nebija to aizskrūvējusi. Acīmredzot viņai tas nebija ienācis prātā, vai an viņa paļāvās uz darbistabā gulošo Superbusu. Gordons ar prieku bija pārliecinājies, ka vi^a istabas durvis šonakt bija atstātas neaizslēgtas. Paļaudamās uz Boba klātbūtni, Diāna bija kļuvusi daudz neapdomīgāka.

Pulkstenis nosita pusdivi. Gordons izkāpa no gultas un apģērbās. Viņam nebija ne šiliņa naudas. Bet viesnīcas sulainis viņu pazina, un, ja viņš nosūtīs bankai uz viesnīcas veidlapas rakstītu čeku, tad tas varēs dabūt tik naudas, cik vajadzīgs. Un tad viņš atgriezīsies savā namā, lai izrēķinātos ar misteru Dempsiju. Viņš vēl nebija izšķīries, kādā nāvē šim mežonim jāmirst, bet viens viņam jau bija skaidrs — viņa beigām jābūt briesmīgām! Viņš iedomājās ari Heloizi, un viņas pašas labā tas cerēja, ka viņa līdz tam laikam jau būs paguvusi pazust…

Viņš izslēdza gaismu, atvēra durvis un bridi ieklausījās. Pārliecinājies, ka viss klusu, viņš uzmanīgi nokāpa lejā un iegāja darbistabā. Misters Superbuss mierīgi elpoja.

Nu bija pienācis mirklis spert izšķirošo soli. Bet Gordons vēl nebija aizgājis līdz istabas vidum, kad aiz loga pēkšņi uzliesmoja kabatas lukturītis. Gordons ātri atlēca atpakaļ un paslēpās aiz durvju priekškariem. Vēdlodziņš bez trokšņa atvērās, un pa to istabā ielīda kāds tumšs stāvs.

Iebrucējs uz brīdi kļuva neredzams, bet tad gaismas loks atspīdēja atkal — šoreiz tas bija vērsts uz seifu.

Zaglis! Gordona pirmā doma bija — mesties svešajam virsū, to saturēt un pasaukt palīgus. Bet jau nākamajā mirklī viņš atteicās no šī nodoma. Nedzirdamiem soļiem viņš piegāja iebrucējam pavisam klāt.

—    Rokas augšā — vai es šaušu!

Gaisma nodzisa.

—    Nešaujiet, kungs!

—   Nekliedz, muļķi! — Gordons šņāca. — Tepat gul kāds cilvēks. Kur ir jūsu revolveris?

—    Man nav ieroča.

—   Ko jūs šeit darāt?

—    Nejautājiet tik muļķīgi…

Gordons bija atņēmis svešajam laternu un lāva tās gaismai krist viņam sejā.

—    Es jūs na7īct'j|

i. *

Svešais samulsis smīnēja.

—   Jūs mani neķērāt, — viņš rūgti sacīja.

—   jūs esat tas vīrs, kurš vakarrīt spodrināja šeit logus.

Iebrucējs pamāja ar galvu.

—    Tā ir pirmā reize, kad mani noķer. Mans vārds ir Stārks. Es nemēģināšu pretoties, bet, ja jūs teiksiet tiesnesim, ka man ir revolveris, tad jūs melosiet!

Iebrucējs bija runājis diezgan skalā balsī, un Gordons nobijies atskatījās. Bet misters Superbuss arvien vēl šņāca.

—   Cst, ne tik skaļi! Vai seifu jau atvērāt? — Gordonam pēkšņi bija ienākusi prātā kāda ideja.

—   To es būtu izdarījis, ja jūs būtu ienācis dažas minūtes vēlāk, — Stārks pārmetoši atbildēja. — Jūs izjaucāt man visu.

Gordons pameta ar galvu.

—    Atveriet šo skapi!

Stārks negribēja ticēt savām ausīm.

—    Ko?

—   Atveriet šo skapi — es jums labi samaksāšu un turklāt vēl palaidīšu jūs vaļā. Atslēgas šifrs ir "Alma", tā ka atliek uzlauzt vienīgi parasto atslēgu. Vai sapratāt?

—   Vai jūs to domājat nopietni, kungs? — Stārks neticīgi jautāja.

—    Protams — esmu pazaudējis savu atslēgu. Bet nu ķerieties tūliņ pie darba! Vai varat to veikt ari tumsā?

Stārks klusu pasmējās.

—    Zināms — tikai iesācējs mīl spilgtu gaismu.

Izņēmis no svārkiem īsu kaltiņu un vēl kādu garu un tievu

instrumentu, viņš sāka rīkoties ap skapi.

—    Vai esat jau kādreiz redzējis, kā atver seifus? — viņš jautāja, neatraudamies no darba.

Gordons purināja galvu.

—    Ne — vismaz Šādā veidā ne, — viņš atbildēja.

—     Paiet gadi, kamēr to iemācās. NekSdaS !ie,ā s pelņas jau arī nav, — Stārks skumji sacīja. — Iebraucēji sabojājuši visu šo lietu — visvairāk amerikāņi. Nesaprotu, kādēļ viņi nepaliek paši savā zemē, bet nāk šurp, lai atrautu nīams pēdējo maizes gabaliņu. — Seifa durvis bez trokšņa atvērās. — Tā, redziet, — tas nu būtu padarīts!

—   Kā — jau tik ātri? — Gordons bija pārsteigts un mazliet nemierā — seifa pārdevējs bija viņu pamatīgi piekrāpis.

—    Jā, kungs.

—     Parādiet gaismu! Pie velna — te jau labi ja būs vēl desmit tūkstoši.

Viņš sagrāba visu naudu, kas vēl bija skapī. Pēkšņi viņš pacēla galvu un ieklausījās — uz kāpnēm bija dzirdami smagi soli.

—   Taisieties ātrāk, ka tiekat, — tur kāds nāk! Ņemiet te

šo!

Viņš iespieda iebrucējam rokā dažas banknotes, un nākamajā acumirklī Stārks jau bija pazudis aiz loga. Gordons sekoja viņam pa pēdām.

—   Kas tas ir? — no gultas atskanēja kāda izbailēs trīcoša balss.

Gordons neatbildēja. Kad misters Superbuss ar necerētu drošsirdību tam tuvojās, viņš ātri izslīdēja pa logu.

—    Stāvi!

Tā bija Dempsija balss.

Gordons bija sasniedzis pagalma akmeņus, kad istabā viens aiz otra norībēja divi šāvieni.

Atskanēja briesmīgs kliedziens. Acīmredzot kāds bija smagi ievainots. Kad Diāna, ātrumā uzmetusi rītasvārkus, atsteidzās notikuma vietā, viņa redzēja neparastu ainu. Istabas vidū stāvēja Dempsijs ar vēl kūpošu revolveri rokā, bet viņam pie kājām uz grīdsegas sāpēs locījās un kliedza misters Superbuss.

—   Viņš krita par upuri savam pienākumam, — Dempsijs godbijīgi sacīja.

Un viņam bija taisnība. Misters Superbuss bija ienācis Čēņelgārdenas 61. namā ar desmit kāju pirkstiem, bet liktenis bija lēmis, ka šis nams viņam bija jāatstāj tikai ar deviņiem. Desmito viņš bija pazaudējis niknajā cīņā.

26

Kad Diāna visu pamatīgi pārdomāja, viņa bija loti apmierināta, ka Dubultnieks aizbēdzis. Atlikusī nakts dala pagāja loti mierīgi. Ārsti nāca un gāja, un visu namu pildīja mistera Superbusa sāpju kliedzieni. Diānai bija loti žēl sava uzticamā sarga, kurš, savu pienākumu izpildot, bija pazaudējis vienu kājas pirkstu, kaut arī tas bija tikai mazais pirkstiņš un

Jūliusa dzīves laimei nebūt nebija nepieciešams. Bet tomēr tas bija viņa pirksts, kurš — kā misters Superbuss kliedzienu starplaikos paskaidroja — uzticīgi pavadījis to visos līdzšinējos dzīves priekos un bēdās.

Jā, Diāna tiešām juta viņam līdzi, kaut ārsts apgalvoja, ka slimais nekādu sāpju vairs nejūtot. Tas pats ārsts, nepazīdams Jūliusa drošsirdību, gribēja iestāstīt, ka tas esot vairāk pārbijies nekā ievainots. Tomēr viņa bija laimīga, ka Dubultnieks nu ir prom…

Visai lietai bija vēl kāds labums: Dempsijs pēc apšaudīšanās bija kļuvis pavisam kluss un maziņš — viņš pat ne reizi vairs nebija nosaucis Diānu par savu "zvaigžņoto liliju" vai citā tamlīdzīgā mīlā vārdā.

—   Nabaga Vops acīmredzot nekad vēl nebija turējis rokās automātisko revolveri, — Bobs sacīja, — šāviens bija gājis vaļā, pirms vēl viņš sapratis, ka pieskāries atsperei.

—   Nabaga Vops! — Diāna pārmetoši atbildēja. — Labāk būtu žēlojis nabaga misteru Superbusu!

Viņi jau sen bija paēduši brokastis, un Bobs bija paguvis aizbraukt līdz bankai. Misters Dempsijs bija izgājis.

—    Vai nakti labi gulēji? — Bobs laipni apjautājās.

—    Briesmīgi! Bet saki, Bob, — vai naudu dabūji?

—    Jā, tava konta pārvedums pienācis jau sestdien, īsi pirms bankas slēgšanas. Te būs nauda.

Viņš izņēma no kabatas biezu žūksni Amerikas naudaszīmju. Diāna domīgi uzlūkoja naudu.

—   Nupat saņēmu no Gordona telegrammu, ko tas nodevis Invernesā.

—     Un kā klājas mūsu vecajam Superbusam? — Bobs steidzās novirzīt sarunu uz mazāk bīstamām lietām.

—    Nabaga vīrs! — Diāna iesmējās. — Ceru, ka ar laiku viņš apradīs ar savu milzīgo zaudējumu. Es nemaz nebrīnītos, ja viņš drīz uzdotos par kara invalīdu. Acumirklī viņam vairāk rūp tas, ko viņa sieva teiks par pazaudēto pirkstu.

Spriežot pēc viņa nostāstiem, viņa tos vai ik vakaru saskaitot.

Bobs zobgalīgi smīnēja. Viņam šķita bezgala smieklīgi, ka cilvēks var pazaudēt savu mazo pirkstiņu.

—   Vai par Dubultnieku vairs neko neesi dzirdējusi? — viņš jautāja.

—   Nē, šķiet, ka tas pazudis bez pēdām. Acīmredzot viņš pārrāpies pār mūri. Pēc mistera Superbusa liecības, viņam esot bijis vēl kāds līdzdalībnieks. Es loti priecājos, ka viņš ir prom.

Bobs izbrīnā viņu uzlūkoja.

—    Kā tā?

—  Tās nabaga meitenes dēl. — Diāna savilka skumju seju. — Tu nevari iedomāties, ko viņa izcietusi, Bob. Heloize vēl nav pilnīgi samaitāta — viņas dvēselē vēl daudz labu īpašību. Protams, šobrīd viņa ir satriekta, ka pazaudējusi viņu. Bet tas jau ir sieviešu lāsts — viņas nekad nebeidz cerēt!

—    Bet kur gan viņš tik ātri varēja nozust? Es atskrēju šurp tūliņ pēc Dempsija un pārmeklēju visas maliņas, bet tas velns bija kā akā iekritis.

—   Nerunāsim vairs par viņu! Bet Dempsijs izturējās tiešām lieliski. Es biju patīkami pārsteigta — un tā ir vienīgā reize, kad varu par viņu to teikt. Nebūtu ticējusi, ka cilvēks ar viņa temperamentu šādā gadījumā var būt tik nopietns un aukstasinīgs. Tagad viņš kļuvis gluži mierīgs un kluss — man šķiet, ka šāvienu troksnis viņa nerviem nācis par labu. Viņš gribēja, lai ziņoju par notikumu policijai, bet to es tomēr nedarīju. Laime vēl, ka mistera Superbusa ievainojums nav bīstams. Viņš vēl šodien atstās šo namu.

—   Vai Dempsijs?

—  Viņš saka, ka gaidīšot mani vai tūkstoš gadus. — Viņa nopūtās. — Es gan teicu, ka pietiktu arī ar simt. Visu rītu viņš vairs nav ne ieminējies par laulībām. Varu gandrīz teikt, ka viņš kļuvis man mīļāks.

Cilvēks, par kuru viņi sarunājās, dažas minūtes vēlāk ienāca istabā. Viņš izskatījās novājējis, un Bobs neatrada viņā nekā pievilcīga.

—    Labrīt, mister Selsbirij. Vai neesat redzējis krustmāti Lisiju? Gribu izteikt tai savu līdzjūtību. Cik šausmīgi, ka divi cilvēki, kas viens otru mīl, tiek izšķirti! Un kāds zaudējums jums — jūs taču teicāt, ka viņš ir Dubultnieks? Man kļūst nelabi, to atceroties. Bet mana mazā Diāna, — viņš veltīja tai apbrīnas pilnu skatienu, — nemaz nebaidījās no viņa — o, cik tas brīnišķīgi! Bet pastāsti man, lūdzu, — kas īsti ir krustmāte Lisija?

—    Kāda mana draudzene, — Diāna īsi atbildēja.

Dempsijs skumji purināja galvu.

—    Es nekad sev nepiedošu, ka atšāvu misteram Superbusam kājas pirkstu, — viņš nožēlodams sacīja.

Bobs iesmējās.

—   Tas izklausās gandrīz tā, it kā jūs nožēlotu, ka neesat ietriecis tam lodi galvā.

Dempsijs šausmās atkāpās soli atpakaļ.

—    Lai Dievs pasargā! Es apbrīnoju misteru Superbusu!

—   Viņam nevajadzēja gulēt, — Diāna piezīmēja. — Viņš man apsolīja palikt nomodā.

Viņa piecēlās un steidzās pie durvīm, jo šajā mirklī bija dzirdams, ka vestibilā kāds staigā, pie katra soja piesizdams spieķi pie grīdas. Tas bija misters Superbuss. Viņa labā kāja bija ievīstīta baltos pārsējos. Padusē tas turēja kruķi, ar kura palīdzību uzmanīgi kliboja uz priekšu. Viņš pamāja Diānai ar galvu un vāji pasmaidīja. Bobs saņēma viņu zem vienas, Dempsijs — zem otras rokas un tā noveda viņu pie dīvāna, kurā Jūliuss vaidēdams apsēdās.

—    Vai jūtaties jau labāk, mister Superbus?

Jūliuss pakratīja galvu. Viņam šķita, ka būtu netaisni jau tik drīz atzīt sevi par veselu un tā atteikties no kopšanas un līdzjūtības apliecinājumiem, kas tam pienācās.

—   Ciešami, mis, ciešami. Protams, esmu nedaudz noguris — tā man ir vienmēr pēc tam, kad esmu piedalījies kādā apšaudīšanā. Ak, cik tas ir briesmīgi — kad iedomājos, ka vēl vakar mans mazais pirkstiņš bija dzīvs un vesels!

Dempsijs aizklāja seju rokām.

—     Un to izdarīju es! — viņš izdvesa ar dziļu, smagu nopūtu.

—    Neņemiet to pārāk pie sirds! — Jūliuss viņu mierināja ar kristīga mocekļa izteiksmi, kurš ir ar mieru piedot pat lauvām, kas to saplosa. — Tas varēja gadīties katram. Man tikai žēl, ka jūsu lodes neķēra viņu vai viņus…

Diāna kļuva uzmanīga.

—    Viņus? Vai viņi bija vairāki?

—    Kā īsti viss notika?

Tas bija Bobs, kurš uzdeva šo jautājumu. Viņam bija tikai neskaidra nojauta par to, kas īsti tumsā noticis. Jūliuss izņēma no kabatas lielu piezīmju grāmatu, kuru tas svinīgi atvēra. Bridi to šķirstījis, viņš beidzot atrada meklēto vietu.

—    Šī mēneša piecpadsmitā dienā pulksten divos rītā, — viņš sāka lasīt lēnā, skaidrā balsī, katru vārdu uzsvērdams, — mani pamodināja no miega tā nepatīkamā sajūta, kāda mēdz pārņemt gulošu cilvēku, kad dzīvoklī ielauzušies noziedznieki vai citi nevēlami indivīdi. Es tūliņ izlēcu no savas gultas, kas atradās divu pēdu un sešu collu attālumā no loga. Es palūdzu krustmāti Lisiju izmērīt attālumu, — viņš paskaidroja klausītājiem. — Darbistabā valdīja pilnīga tumsa, tomēr es saskatīju kāda cilvēka stāvu. Kad es metos tam virsū, lai to aizturētu, no grīdas piecēlās vēl viena vai vairākas personas. Nojautis briesmas, es uzsāku ar tām niknu cīņu… Jūs taču dzirdējāt cīņas troksni? — viņš norūpējies jautāja.

Diāna neko nebija dzirdējusi, un arī Bobs purināja galvu.

—      Nē, es nedzirdēju nekādu troksni, — viņš sacīja. — Bet var jau būt, ka es nebiju pietiekami tuvu notikuma vietai.

Misters Dempsijs stāvēja, uz muguras sakrustojis rokas, noliektu galvu un klusēja.

—     Pēkšņi, — misters Superbuss turpināja, — norībēja šāviens, un es neko vairs neredzēju un nedzirdēju…

—    Bet pirmīt jūs sacījāt, ka starp iebrucējiem varēja būt arī kāda sieviete? — Diāna atgādināja.

—   Tas varēja būt tiklab vīrietis, kā arī sieviete, — Jūliuss diplomātiski atbildēja. — Tas viss noskaidrosies, kad būšu tiktāl atveseļojies, ka varēšu pabeigt izmeklēšanu. Šobrīd pietiek, ka saku, ka tur bija viena vai vairākas nepazīstamas personas… Bet kur tad krusttēvs Izaks? Neesmu vēl šorīt viņu redzējis.

—   Bet, cīnoties ar nepazīstamo personu, mister Superbus, jums taču vajadzēja manīt, vai tas ir vīrietis vai sieviete, — Diāna stūrgalvīgi neatlaidās.

Jūliuss nokaunējies nodūra acis.

—    Kā precētam vīram man gan vajadzētu to zināt… — viņš diskrēti piebilda.

—    Bet jūs taču esot ar viņu cīnījies?

—   Zināmā mērā — jā, tikai zināmā mērā. Šo apzīmējumu es lietoju vairāk vispārīgā nozīmē.

—    Bet jūs taču esot redzējis…

—   Tā persona izskatījās vairāk pēc vīrieša… Teikšu jums visu patiesību — tā persona izskatījās pēc krusttēva Izaka. Protams, man ne mirkli nav prātā nācis iedomāties, ka tas tiešām būtu bijis krusttēvs Izaks. Es negribu izteikt nekādas aizdomas. Viņš izskrēja pa durvīm, pirms vēl paguvu to tuvāk aplūkot.

—  Tur nu gan jūs laikam esat kļūdījies, mister Superbus, — Diāna sacīja.

—     Viņš izskrēja man aiz muguras pa šīm durvīm, — Jūliuss atbildēja, norādīdams uz ieeju.

—       Jūs maldāties, — Diāna atkārtoja. — Iebrucējs izlēcis pa logu pagalmā, tad pārkāpis pār sētu un aizbēdzis. Logs vel bija palicis vaļā.

—    Labāk pastāstiet, kā varēja gadīties, ka jūs gulējāt un nedzirdējāt troksni, kam vajadzēja rasties uzlaužot seifu? — Bobs jautāja.

Misters Superbuss sarauca pieri grumbās un pievēra acis.

—   Es biju iemidzināts — acīmredzot manai kafijai bijušas piebērtas miegazāles. Citādi man ir loti trausls miegs — es uzmostos pat no vismazākā trokšņa.

Bobs pamāja ar galvu.

—    Bet revolvera šāvienus jūs taču dzirdējāt?

27

Misteru Superbusu aizveda Sarkanā Krusta ātrās palīdzības auto. Viņš gan būtu varējis braukt ari ar vienkāršu taksometru, bet viņš vēlējās katrā ziņā, lai viņu pārved mājās ar slimnieku auto.

—     Cik īsti varētu maksāt tāds pirksts, Bob? Man taču jāatlīdzina nabaga Superbusam viņa zaudējums. Vai divi simti mārciņu nebūtu par maz?

—   Tas bija tikai mazais pirkstiņš, — Bobs domīgi atbildēja. — Protams, ka par lielāku pirkstu būtu arī dārgāk jāmaksā. Pamēģini nosūtīt divus simtus.

Diāna izrakstīja čeku. Neraugoties uz izlaupīto seifu, viņa bija ļoti apmierināta.

Elenora ar virēju arī jau bija atgriezušās no atvaļinājuma.

Pa kādu augšstāva logu Heloize bija novērojusi mistera Superbusa svinīgo aizbraukšanu. Viņai bija pilnīgs pamats priecāties, ka Dempsija šāvieni nav nodarījuši vēl vairāk nelaimes. Visu ritu viņa bija loti nervoza un pie katra trok šņa izbailēs satrūkās. Reiz Diāna pat bija atradusi viņu noslēpušos mazajā ģērbtuvē. Viņa bija tik nokaunējusies un samulsusi, ka Diānai negribot bija jāsmejas. Bet tūliņ viņa ari apklusa, jo iedomājās, ka Dubultnieka aizbēgšana, bez šaubām, atstājusi uz jauno sievieti uztraucošu iespaidu…

Diāna tobrid beidza rakstīt, kad istabā, acīmredzot sevišķā nolūkā, ienāca Heloize. Dempsijs sēdēja kamīna priekšā un, galvu rokās atbalstījis, domīgi lūkojās liesmās. Bobs bija iegājis savā istabā un izdomājis sev dīvainu nodarbošanos — viņš rakstīja Gordonam telegrammas ar lūgumu nekavējoties atgriezties; šīs telegrammas viņš adresēja uz visām Parīzes viesnīcām, kur vien, pēc viņa domām, Gordons varētu būt apmeties.

Diāna pacēla galvu un uzsmaidīja Heloizei.

—   Parunājies ar krustmāti… ar Heloizi un papūlies aizdzīt viņas drūmās domas, — viņa vērsās pie Dempsija.

Viņš uztrūkās no savām pārdomām.

—   Tu taču pazīsti Heloizi?

Pēdējās četrdesmit astoņās stundās bija noticis tik daudz, ka viņa vairs nezināja, vai ir tos abus iepazīstinājusi vai ne. Viņa nemaz nejustos pārsteigta, ja Dempsijs būtu paziņojis, ka nav pat redzējis krustmāti Lisiju.

—  O, jā, — mēs esam pazīstami, — viņš, mazliet samulsis, atbildēja, tad pievērsās Heloizei: — Vai mani šāvieni arī jūs iztraucēja no miega?

—   O, nē, — mani nomāc rūpes, par kurām negribu runāt, es visu nakti nevarēju iemigt…. Vai krusttēvs Izaks tiešām ir prom?

Diāna pamāja ar galvu.

—   Viņš ir prom… un es nekad vairs neredzēšu viņu!

Dempsijs nesaprašanā viņu uzlūkoja. Viņa smadzenes bija

nodarbinātas ar pavisam citām domām.

—    Jūs izskatāties loti noskumusi, — viņš maigā balsī sacīja. Viņas skatiens mirkli maldījās pa istabu, tad tā ielūkojās viņam sejā.

—   Noskumusi? Nu protams — kad atceros mūsu fermu un manu veco tēvu Mičiganā…

—   Man šķiet, ka vakar jūs stāstījāt par Konektikutu, — Diāna viņu pārtrauca.

Heloize nemaz nesamulsa.

—    Tur dzīvo mana māte, — viņa mierīgi paskaidroja.

—    Mans tēvs ir Mičiganā. Viņi dzīvo šķirti.

—   Saprotu, — Diāna pamāja ar galvu. — Tādā gadījumā jums jābūt divkārt laimīgai, ka varat atgriezties Amerikā, kur jūs sagaida divas mīlas vietas.

Heloize vērīgi viņu uzlūkoja. Viņa nekad nevarēja saprast, vai Diāna runā ar to nopietni vai ironiski.

—  Jūs atgriezīsieties dzimtenē? — Dempsijs pēkšņi šķita ieinteresējies par krustmāti Lisiju.

—  Jā, es braukšu turp. Pateicoties mis Fordai, es uzsākšu tur jaunu dzīvi, — viņa mierīgi sacīja. — Kādreiz es atcerēšos savu tagadējo dzīvi kā ļaunu murgu.

Diāna izgāja no istabas.

—   Vai tiešām jūs brauksiet uz Ameriku?

-Jā.

—   Tā ir jauka, brīnišķīga zeme! — misters Dempsijs sajūsmā iesaucās. Bet, tiklīdz Diānas soli bija apklusuši aiz durvīm, viņš ātri uzlēca kājās un visa viņa izturēšanās pēkšņi strauji pārvērtās. Viņš cieši lūkojās Heloizei sejā.

—    Kur nauda? — viņš rupji noprasīja.

Heloize uzmanīgi palūkojās visapkārt — viņi bija vieni.

—   To tu pats labāk zini, Dān, — viņa skarbi atbildēja.

—    Izmaksā man manu dalu!

No nesenajām skumjām viņā vairs nebija ne pēdu. Rokas sānos iespiedusi, viņa izaicinoši to uzlūkoja.

—  Dān, tu tiešām esi apbrīnojamākais aktieris, kādu vien es pazīstu, — viņš turpināja. — Es pat nebrīnītos, ja tu kādreiz pārvērstos par mušu, bet mani tu neapvedīsi ap stūri! Kas paņēma naudu no šejienes? — Viņa norādīja uz uzlauzto seifu. — Tu! Tu esi to izzadzis un vēl palīdzējis tam nabaga puisim aizlaisties. Jādomā, ka viņš tevi sastapis seifa priekšā.

—    Tu melo! — Viņš bija gluži traks aiz dusmām. — Es ienācu, kad tu jau biji naudu izņēmusi. Man ne prātā nenāca šaut — tas bija pats trakākais, ko es savā mūžā esmu izdarījis! Bet es redzēju to puisi izlecam pa logu un tūliņ iedomājos, kas īsti šeit noticis, — viņš atdevis tev to naudu, lai tu lautu viņam aizbēgt!

Viņa ironiski to uzlūkoja.

—    Tu laikam gribi apgalvot, ka nauda man kabatā?

—    Protams!

—   Tev vēl būs darīšanas ar mana vīra advokātu. Klausies, ko tev teikšu, — tu nekaunīgais suns! Tu esi paņēmis naudu un gribi to paturēt sev vien. Ko gan citu tu naktī būtu meklējis šajā istabā, pilnīgi apģērbies? Tu cerēji ar pirmo vilcienu atstāt Londonu un atstāt mani pelkē sēžam! Nekrietnais! Vai maz es esmu strādājusi tavā labā? Vai neesmu stundām sēdējusi kopā ar šo dvēseļu ķirzaku un līdz apnikumam spriedusi par savu nolādēto iekšējo cilvēku? Vai neizvilku no viņa visas ziņas par Diānas pagātni? Vai neziņoju tev par katru sīkāko nieciņu? Un par visu to nu tu gribi vazāt mani aiz deguna?!

To viņš nebūt neuzdrošinājās, un viņas uzvara kļuva pilnīga, kad tas sāka atvainoties viņas priekšā.

—    Seifā vajadzēja būt piecdesmit tūkstošiem dolāru, Sallij. Bet viss, ko es tur atradu, bija kāds čeks, kurš mums var noderēt tikpat labi kā konfeti bērēs. Paies vismaz divas dienas, kamēr dabūšu pret to naudu, — bet Selsbirijs pārnāks jau šovakar pat.

—     Piecdesmit tūkstoši mārciņu! — viņa nikni iesaucās. — Par to tu man nebiji teicis ne vārda. Tu runāji par kādu tūkstoti dolāru… Un kas tas par čeku? Vai tā ir tā nauda, ko viņa parādā Dempsijam? Pie velna — šādu summu taču

Dempsijs nosviedis tai pie kājām! Es pati tev stāstīju, bet vēlāk biju pilnīgi aizmirsusi par to!

Viņa saķēra galvu rokās.

—    Ari man tas neienāca prātā, kamēr viņa pati nesāka stāstīt, ka esot nosūtījusi man vēstuli ar čeku. Bet, tā kā es pa to laiku jau pats biju ieradies šeit, viņa noglabāja čeku atpakaļ seifā, un es cerēju paņemt to kopā ar naudu. Tas man šķita loti viegli izdarāms.

Viņa uzlūkoja to neuzticīgi un ļauni. Viņa piekāpīgā izturēšanās tikai vēl vairāk pastiprināja viņas aizdomas.

—     Dān, tu esi brīnišķīgs pasaku stāstītājs. Ja es būtu jaunāka, es droši vien iekristu tavos slazdos, — viņa nicīgi sacīja. — Bet nu tu būsi krietns puisēns un atzīsies krustmātei, ka naudu tiešām esi paņēmis. Un tad tu vēl teiksi: mīlā krustmāt, dalīsim pelņu divās līdzīgās dalās. Bet, ja tu to tomēr nedarītu, Dān, tad vari svēti paļauties uz to, ka visdrīzākajā laikā stāvēsi tiesneša priekšā.

Viņš mēģināja viņai pieglaimoties.

—    Nejoko, Sallij, nu pasaki, kur nauda. Mēs taču neķildosimies…

—   Vai tiešām tu domā, ka es šeit sēdētu un uztrauktos, kas tik loti kaitē manam skaistumam, ja nauda būtu man kabatā?

Viņš sāka ticēt.

—    Tev taisnība. Bet kas tad uzlauzis seifu — taču ne Selsbirijs?

—    Protams, neviens cits kā tu!

—    Pie velna — es taču saku tev, ka neesmu to darījis!

Durvis atvērās, un tajās parādījās Diāna. Viņa bija aizmirsusi paņemt misteram Superbusam izrakstīto čeku.

—    Es loti mīlu lauku dzīvi! — Heloize jūsmīgi nopūtās. — Putniņi dzied, mākoņi peld augstu, augstu pie debesīm, un spirgtā vēsmiņa tik tīkami dveš sejā — ak, tiešām nav nekā jaukāka, mister Dempsij!

Redzot tos abus tik sajūsminātus, Diāna apmierināta pasmaidīja un pasteidzās no jauna atstāt istabu.

—    Neķildosimies velti, Sallij. Nauda ir prom — varbūt Selsbirijs pats to paņēmis. Saki, kādēļ īsti tu nāci šurp?

Šis jautājums jau sen nodarbināja viņa smadzenes.

—     Es nācu tādēļ, ka nojautu tavu domu — darboties vienam pašam. Es pazīstu tevi, Dān, — tev ir loti slikta slava godīgu noziedznieku aprindās.

Viņš, nepatīkami aizskarts, iesmējās.

—    Es pierādīšu tev pretējo. Kurp aizgājis Gordons Selsbirijs? Vai viņš tev ko sacīja?

—     Nē, mēs saķildojāmies. Tu nupat sacīji, ka viņš atgriezīsies, — un es jūtu, ka tas tiešām notiks. Es pat ticu, ka naudu tas iebāzis savā kabatā.

—    Bet viens viņš nebūtu varējis to izdarīt. Pat tavs vīrs nebūtu pratis veiklāk atlauzt seifu…

Bet viņa nejāva sevi savaldzināt ar tukšiem glaimiem.

—    Atmet savu daiļrunību un turies vairāk pie lietas! — viņa to pārtrauca. — Vai es sagatavoju tev Selsbiriju?

Viņš pazaudēja pacietību.

—   Vai es! Vai es!… Pie velna — kādēļ tad tu ļāvi viņam nākt atpakaļ?

—     Kādēļ lāvu nākt atpakaļ? — viņa nicīgi atkārtoja. — To es darīju ar nolūku. Kamēr viņš bija šeit, tas bija pilnīgi manā varā. Es zināju, kādā lomā tu uzstāsies, zināju ari to, ka šeit ir nauda, un tādēļ gribēju būt klāt. Dān, es tagad pēdējo reizi saku tev ar labu: es pazīstu policijas inspektoru Karsleku, un man nenāktos grūti saņemt par tevi izsolīto atlīdzību. Protams, to es nekad nedarītu, bet ja tu galīgi izvedīsi mani no pacietības…

Tas atstāja iespaidu. Tomēr Dāns uzņēma viņas draudus ar filozofisku mieru.

—    Nu labi — tur nekas vairs nav darāms, — viņš nopūtās. — Dalīsimies pēc senākā nolīguma: trīsdesmit pret septiņdesmit.

—    Tu vēl uzdrošinies man to piedāvāt? Es tiešām apbrīnoju tavu aukstasinību! Vai nu tu maksā piecdesmit pret piecdesmit, vai ari… Bet tev jau nekā nav, ko dalīt!

Dāns uzskatīja, ka labāk ir teikt visu patiesību.

—    Diāna izmaksās man skaidrā naudā — čeku es atdevu viņai atpakaļ. Pēc pusstundas nauda būs man rokā. Vai nu esi apmierināta? Četrdesmit pret sešdesmit.

—     Piecdesmit pret piecdesmit, — Heloize nepiekāpās.

—   Tu nekad sev to nepiedotu, ja piedāvātu man mazāk par pusi.

Sarunas turpinājās vēl kādas desmit minūtes, bet tad Heloize bija panākusi savu.

Elenora steigšus ienāca kabinetā. Viņa meklēja Diānu, bet beidzot atrada to Gordona istabā.

—    Garīdznieks, — viņa noslēpumaini ziņoja.

Diānai atkal zuda visa drosme.

—   Tas ir kāds katoļu priesteris, — Elenora paskaidroja.

—    To tūliņ var redzēt pēc viņa apģērba.

Diāna vēl nekad nebija domājusi par to, kādai ticībai varētu piederēt Dempsijs. Līdz šim viņa arī nebija uzdrošinājusies uzticēties tam cilvēkam, kuru, pēc viņas domām,

bija aicināji* DC™nsiislai tas vi "us salaulā -

—    Es nokāpšu lejā, viņa dsaci ia > P^emdama vizītkarti, ko Elenora tai sniedza.

Izlasījusi apmeklētāja vārdu, viņa izberzēja acis, tad pārlasīja to vēlreiz.

Vizītkartē bija rakstīts:

"Pāters Džuzeps Dempsijs, vikārs Banhērstā."

Nākamajā acumirklī viņa jau skrēja pa kāpnēm lejā. No pirmā acu uzmetiena viņa pazina šo gludi skūto seju, šos tumšos matus un labsirdīgo smaidu brūnajās acīs. Viņa būtu to pazinusi ari tad, ja mugurā tam nebūtu garīdznieka melnā sutana.

—   Diana, — viņš sacīja, — pēc tik daudziem gadiem mēs nu atkal redzamies!

Viņa satvēra tā šauro roku.

—   Jā, tas tiešām esat jūs! O, jūs nevarat iedomāties, cik loti es priecājos, jūs atkal redzot!

Tātad šis bija īstais Dempsijs. Bet kas tādā gadījumā varēja būt pirmais?

—   Jau vairākas reizes esmu šeit bijis, gribēdams jūs satikt. Tikai divas nedēļas esmu Anglijā. Mana draudze atrodas netālu no Melburnas. Nezinu, vai jūs kādreiz piedosiet, ka esmu sagādājis jums tik daudz nepatikšanu un nemiera? — Viņa sejā atplaiksnīja vājš smaids. — Es biju ļauns zēns. Jā, toreiz es tiešām devos džungļos, bet tālu netiku. Cejā es atzinu, ka esmu kļuvis neuzticīgs saviem ideāliem un esmu bijis netaisns pret jums. Un tad es izšķīros. Iestājies kapuclņu kolēģijā, es tur pabeidzu savas studijas. Nekad es neesmu nožēlojis savu izvēli.

Diāna godbijīgi viņu uzlūkoja.

—     Jūs izskatāties labāk un laimīgāk nekā agrāk, tēv Dempsij. Pie manis vēl ir jūsu nauda.

Viņš mazliet samulsis pasmaidīja.

—    Atklāti sakot, man nauda loti ir vaiaH^gribu nodibināt savā draudzē Ј-lt /Kļu klubu> un~*mūsu jaunajai baznT .C:; Vei nav ērģeļu.

Diāna pamāja ar galvu. Viņa vēl nebija attapusies no sava pārsteiguma. Pēkšņi Bobs atrāva durvis.

—    Diāna1 …. — viņš uztraukts iesaucās.

Viņam sekoja Gordons — glītā, ar gaumi izvēlētā uzvalkā. Tomēr viņš izskatījās mazliet pārvērties. Diāna pieskrēja viņam klāt un, pirms vēl pati saprata, ko dara, noskūpstīja to tieši uz lūpām. Gordons atbildēja viņas skūpstam — un tas viņam nemaz nelikās grūti.

—   Gordon, iepazīsties ar reverendu Džuzepu Dempsiju — esmu tev jau bieži stāstījusi par viņu.

Gordons šausmās uzlūkoja garīdznieku.

—     Reverends Džuzeps Dempsijs? Es domāju… — Viņš satvēra priestera roku. — Es jau zināju, ka tas nav… Kā jums klājas?

—     Mēs ar Diānu esam seni draugi, — Dempsijs sacīja. — Es nupat tikko neizteicu — vecs mīlas pāris, bet mūsu mīla bija mazliet vienpusīga, — viņš smaidīdams iebilda.

—    Kāda brīnišķīga sagadīšanās!

Gordons nezināja, ko tālāk teikt.

—     Bet kā tas iespējams, ka esi jau atpakaļ? — Diāna vērsās pie viņa. — Vēl šorīt es saņēmu tavu telegrammu no Inversas.

—   Es atlidoju ar lidmašīnu, — Gordons nesamulsis atbildēja. — Es nojautu, ka šeit viss nav kārtībā un ka tev ir kādas nepatikšanas.

—     Ak, Gordon, vai tiešām? — Viņa nosarka. — Bet, mīļais Gordon, kur palikusi tava vaigubārda? Tu esi to nodzinis?

Gordons nopietni pamāja ar galvu.

—   Tu kādreiz sacīji, ka nevarot to ciest, un man pietika — es to nodzinu.

Elenora atvēra durvis kādam svešam kungam.

—    Vai mis Forda mājās?

—    Jā, kungs, bet viņa ir aizņemta.

Acīmredzot viņam nebija vizītkartes, jo viņš pateica savu vārdu mutiski.

—    Esmu policijas inspektors Karsleks no Skotlendjarda. Es gribētu aplūkot pagājušajā naktī izlaupīto seifu.

—    Nemaz nevajag traucēt mis Fordu.

Elenora bez vilcināšanās ieveda viņu darbistabā…

—     Mēs atstāsim Londonu ar pirmo vilcienu, — viltus Dempsijs sacīja. — Naudu mēs sadalīsim pa ceļam.

—    Nē, to mēs izdarīsim pirms aizbraukšanas, — Heloize cieši noteica, viņa arvien vēl neuzticējās savam biedram.

Viņš paraustīja plecus.

—    Es kaunētos ko tādu teikt!

Šajā acumirklī istabā ienāca svešais kungs. Heloize viņu pazina tūliņ, pirms vēl tas bija viņu ieraudzījis. Paņēmusi no galda kādu avīzi, viņa atlocīja to un paslēpa aiz tās seju. Tad viņa, izlikdamās nogrimusi lasīšanā, lēni izgāja pa durvīm, kas savienoja darbistabu ar mazo bibliotēku.

—    Kādēļ tu aizej? — Dempsijs jautāja.

Nākamajā acumirklī arī viņš ieraudzīja inspektoru. Viņi pazina viens otru.

—   Zirnekļa tīkliņi zem jūsu zoda man gan sveši, — Karsleks mierīgi sacīja, — bet augšup izliektās uzacis un kvēlojošās acis pieder manam vecajam draugam Dānam Srogudam, kuru mēdz dēvēt arī par Dubultnieku.

—     Man šķiet, ka jūs maldāties, — Dāns mazliet augstprātīgi atcirta.

—   Nē, jums šķiet, ka es nemaldos vis, — inspektors sacīja, uzlūkodams uzlauzto seifu. — Vai tas jūsu darbs?

—    Nē, tas nav mans darbs. Bet pret mani taču nav nevienas lietas, Karslek. Es uzturos šeit kā mistera Selsbirija viesis.

—    Bet nu jūs būsiet karaļa viesis, — Karsleks atbildēja, izņemdams no kabatas rokudzelžus. — Vienu gan es varu teikt: jūs protat dzīvot, Dān!

Tās pašas dienas vakarā inspektors Karsleks vēlreiz ieradās Čēnelgārdenā, lai arestētu Sāru Čousteri, kura mēdza sevi saukt par Heloizi van Oinu. Bet šī dāma jau bija pazudusi, un neviens nezināja pateikt, kur tā palikusi.

—    Vai varu runāt ar mis Fordu vai misteru Selsbiriju?

Elenora lūdza viņu uzgaidīt. Iegājusi mazajā bibliotēkā,

viņa piespieda ausi pie darbistabas durvīm un bridi klausījās.

—    Es tiešām domāju braukt atpakaļ uz Austrāliju, Gordon.

—  Tad es braukšu tev līdzi un, ja nebūs vairs citas izejas, aizbēgšu džungļos, — viņa dzirdēja Gordona balsi.

Tad iestājās ilgs klusums. Elenora uzmanīgi pavēra durvis un ielūkojās istabā. Tad viga atgriezās pie inspektora Karsleka.

—   Misters Selsbirijs ar mis Fordu nupat saderinājušies, — viņa sacīja.

TAPALS

JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E.VOLLESA DARBUS:

^ Ceturtais mēris

4

Sidraba trīsstūris

^ Pie 3 ozoliem

4

Tetovētās rokas

4 Londonas tumšās acis

4

Piektais dūzis

4 Noslēpumainais testaments

4

Parādnieks

4 Bongindas karalis

4

Pirātu gūstā

^ Dvēseļu kapteinis

4

Durvis ar 7 atslēgām

4 Pazudušais miljons

4

Dimantu straume

4 Miljonāra kaimiņš

4

Melnais abats

0 Cilvēks, kas zina visu

4

Viesnīca pie Temzas

4 I rīs taisnīgi vīri

4

Zilā roka

4 Spoku nams

4

Varonīgā mantiniece

4 Savada grāfiene

4

Baitā maska

4 Zaļais strēlnieks

4

Diseldorfes slepkava

4 Kaislību upuri

4

Jūras meitene

4 Dižciltīgais klaidonis

4

Kniepadatas noslēpums

4 Hipodroma blēži

4

Cilvēks bez vārda

4 Nodevēju vārti

4

Liktenīgā kļūda

4 Šausmu eņģelis

4

Dubultnieks

SAGATAVOŠANĀ:

| Lords Bokseris f| Atbriebējs

Gramatas var iegadāties visās grāmatnicās. Preses Apvienibas kioskos un lauku pasta sakaru nodalās. Tālrunis : 1-7280728

TAPALS

IEPAZĪSTINA AR DETEKTĪVROMĀNU RAKSTNIEKU KARTERU BRAUNU

Kārters Brauns ir pasaulē grandiozu popularitāti ieguvušā rakstnieka Alana Džefrija Jeitsa pseidonīms. Viņš ir dzimis Londonā 1923. gadā, savus 293 romānus sarakstījisl953.—81. g., dzīvojot Austrālijā, bet viņa varoņi braši 'plivinās' pa Ziemeļameriku. Viņa popularitāte pasaulē ir gluži neaptverama, pat labi pazinēji neņemas aprēķināt romānu izdevumu skaitu, nemaz nerunājot par grāmatu tirāžām. Kas īpaši aizrauj Kārtero Brauna spraigajos detektīvromānos:

—  mūsdienīgas amerikāniskā dzīvesveida detaļas,

—  vieglprātigi avantūristiska galveno varoņu dzīves izjūta un rīcība,

—  izklaidējošs fons ar krietna seksa un citu "nenopietnu" nodarbibu piedevu,

—  varoņu veiksmigo ricibu pavada asprātības, slengs, zobgalības, nereti — pašironija.

—  romāna notikumi risinās zibenīgā ātrumā, situācijas ir raksturotas lakoniski un precīzi.

Kārfera Brauna romāni pastāvigi saistījuši Holivudas uzmanibu. tie bieži ekranizēti. Un to var saprast lasot — spraigais sižets, asprātīgie dialogi, eleganta nevēriba pret ierastām morāles normām, lērums līķu un tikpat daudz daiļu dāmu, kas bez liekas kavēšanās nododas mīlas rotaļām — pikantām un vieglprātī-gām. Un kāds detektīvs ir tik neatvairāms un uzvarošs seksa lauciņā, ka, šķiet, pamatdarbu viņš veic starp citu — kā rotaļādamies!

Jau ir izdota grāmata "Dāma" ar saturam atbilstošu, drastisku E. Folka vāka zīmējumu. Tajā lasāmi 2 romāni "Dāma" un "PeStes miljons".

K6rter$ Brauns sāk uzvaras gājienu Latvijai

Pirmo reizi Latvija franču rakstnieka

ŽORŽA SIMENONA RAKSTI

IZDEVNIECĪBA

TAPALS

turpina 1. Simenona Rakstu izdošanu. Pavisam iecerēts laist klajā 15 sējumus cietos vākos augstvērtīga poligrāfiskā noformējumā. Mākslinieks Juris Utāns

SIMENONS AR UN BEZ MEGRE

1.        «|um»

Pēteris Latvietis. Pitāru ģimene Manu draugu trīs noziegumi

2.        sē)ums

Donadjē testaments

3.        s4)ums

45° ēnā.

Jaunkundzes no Konkarno

4.        jtļumi

Patiesība par Bebē Donžu Firnas birģermeistars

sāļums

Nēģeru kvartāls

Trīs istabas Manhatanā

6.tCļums

Feršo vecākais

britus SIMENONA varoņ

TAPALS

NORA HEIOENA

KĀ APMIERINĀT sievieti ik reizi…

UN LIKT VIТAI LUGT VЗL !

v

PIRMВ UN

nmm

GRAMATA kura precоzi

PASAKA

m

'PAR SEKSU SARAKSTĪTS NESKAITĀMS DAUDZUMS GRĀMATU, UN, KAUT ARĪ TĀS PLASl APCER IEPAZĪŠANOS, APLIDOŠANU UN VISU PĀRĒJO. NEVIENA NERUNĀ PAR GALVENO NOTIKUMU VĪRIETIS VAR BŪT LIELĀKAIS ROMANTIĶIS UN PRIEKŠSPĒLES MĀKSLINIEKS UN UZBUOINĀT SIEVIETI, BET TAD NĀK GALVENAIS NOTIKUMS. KURĀ VIŅŠ, PATS TO NEAPZINĀDAMIES, RĪKOJAS PAVISAM ŠĶĒRSĀM. UN SIEVIETE, ARĪ NEAPJAUZDAMA, KO TIEŠI VINS DARA NEPAREIZI (BET ABSOLŪTI APZINOTIES. KA VISS IR NEPAREIZI!), BEIDZOT IZLIEKAS, KA SASNIEGUSI ORGASMU, JO SAPROT, KA TĀ, KĀ VINS TO DARA. VINA NEKAD TO NESASNIEGS. UN VINA VĒLAS ĀTRĀK IZBEIGT SO LIETU, LAI DARĪTU GALU GARLAICĪBAI UN (VAI) SĀPĒM.'

NORA HEIDENA

AMERIKĀŅU AKTRISES PĒTĪJUMI UN PAŠAS PIEREOZE PAR TO. KAS JĀDARA, LAI SEKSS SAGĀDĀTU PRIEKU ABIEM UN KATRU REIZI UN TAS VISS — TIKAI SAISTĪBĀ AR MĪLESTĪBU. STIPRU ĢIMENI UN DIEVU

Content

Volless Edgars Dubultnieks

1

2

3

4

5

6

7

9

10

11

12

14

15

16

17

18

20

24

26

27