Volless Edgars

Durvis ar 7 atslēgām

Edgars Volless

Durvis ar 7 atslēgām

1. nodaļa

Dika Martina beidzamā oficiālā lieta, kā viņš pats domāja, bija parunāt ar Levu Finiju par Heldborovas bankas aplaupīšanu. Viņš satika Levu kādā mazā Soho kafejnīcā, kad tas patlaban beidza dzert kafiju.

—    Kas no jauna, kolonel? — jautāja Levs gandrīz sirsnīgi, sniegdamies pēc savas cepures.

—     Inspektors vēlas ar jums parunāt par to Heldborovas lietu, — teica Diks.

—     Heldborovas vecmāmiņas! — Levs nievājoši atbildēja. — Man nav nekā kopēja ar banku lietām, domāju, ka jūs to jau zināt. Vai tad jūs vēl neesat atstājis policijas dienestu, Martin? Tiek runāts, ka esat kļuvis bagāts un no policijas aizgājis.

—    Taisnība. Jūs esat manas nodarbošanās noslēgums.

—     Tad tas būs Joti bēdīgs! — ņirgājās Levs. — Esmu sagatavojis četrdesmit piecus labi ieeļļotus alibi. Esmu pārsteigts, Martin! Jūs zināt — es nespridzinu bankas, mana specialitāte ir atslēgas.

—    Ko jūs darījāt trešdien pulksten desmitos vakarā?

Plats smaids parādījās kramplauža neglītajā sejā.

—    Ja es to teikšu, jūs domāsiet, ka es meloju.

—    Dodiet man iespēju, — neatlaidās Diks, piemiedzot aci.

Levs neatbildēja uzreiz. Kā likās, viņš apsvēra, kādas briesmas varētu sagādāt pārlieka vaļsirdība. Apdomājis atbildi, viņš nolēma pateikt taisnību.

—     Es darīju kādu privātu lietu — tādu lietu, par ko es negribu runāt. Tas bija netīrs, bet godīgs darbs.

—   Jums labi par to samaksāja? — pieklājīgi, taču neticīgi apvaicājās Diks.

—     Jā, es saņēmu simt piecdesmit mārciņu rokasnaudas. Tas jūs pārsteidz, bet tā ir taisnība. Man vajadzēja atmūķēt atslēgas, droši vien pašas sarežģītākās, kādas es jebkad esmu slēdzis, un tas notika tādos šausmīgos apstākļos, ka es to vairs nekad, ne par kādu naudu neuzņemšos. Jus man neticat, bet es varu pierādīt, ka pavadīju nakti „Karaļa rokas" viesnīcā Cičesterā, ka es tieši pulksten astoņos stāvēju pie durvīm restorānā, kur ieturēju pusdienas, un vienpadsmitos aizgāju gulēt. Varat aizmirst visas blēņas par Heldborovas banku. Es pazīstu zagļus, kas to izdarīja, un arī jūs tos zināt, tādēļ labāk nejauksim kārtis.

Levs tika aizturēts un ievietots aresta telpās uz to laiku, kamēr izdarīja aptauju. Diezgan pārsteidzoši izrādījās tas, ka viņš ne tikvien bija apmeties „I<araļa rokas" viesnīcā Čičesterā, bet arī bija uzrādījis savu īsto vārdu. Ari tas izrādījās patiesība, ka ceturksni pēc desmitiem, iekams vēl Heldborovas bankas aplaupītāji bija atstājuši sava nozieguma vietu, viņš sešdesmit jūdzes tālu no notikuma vietas uznesa savā istabā dzērienus.

Kad otrā dienā Levu atsvabināja, Diks ieturēja kopā ar viņu brokastis, jo starp profesionāliem zagļu ķērājiem un profesionāliem kramplaužiem nepastāv sliktas attiecības, un inspektors Ričards Martins bija gandrīz tikpat populārs starp noziedzniekiem kā policijas pārvaldē.

—     Nē, mister Martin, es jums neteikšu neko vairāk, kā esmu jau teicis, — Levs apmierināti sacīja. — Ja jūs sauktu mani par meli, es nejustos apvainots. Es saņēmu simt piecdesmit mārciņas un būtu dabūjis tūkstoti, ja būtu varējis atslēgas atmūķēt. Jūs varat minēt un taisīt slēdzienus, cik jums tīk, bet jūs nekad neuzminēsiet pareizi.

Diks Martins viņu draudoši uzlūkoja.

—   Jūs esat dabūjis labu mācību — neaizmirstiet to, — viņš teica, bet Levs Finijs pakratīja galvu.

—    Es neteikšu. Tas stāsts varētu nodot kādu cilvēku, kas nav labs biedrs un kuru es pat nepieminētu, taču es nevaru rīkoties personīgu sajūtu dēj. Es nemelošu un pateikšu, kā tas notika.

Viņš izdzēra malku kafijas un atstūma krūzīti.

—     Es nepazīstu vīru, kas man uzdeva izdarīt šo darbu. Viņam par kaut ko ir bijušas nepatikšanas, bet tā nav mana dala. Kādu vakaru es viņu satiku, viņš stādījās priekšā, un es aizgāju viņam līdzi uz māju, brr… — Levs nodrebēja. — Martin, blēdis vienmēr ir īsts vīrs, — vismaz visi tie vīri, kurus es pazīstu, — zagšana ir kā spēle starp diviem spēlētājiem — mani un policiju. Ja viņi mani noķer, laba laime tiem! Ja es viņus apmānu, laba laime man! Bet ir dažas tādas netīras lietas, kas padara mani vai slimu. Kad viņš pateica, kādu lietu man vajag izdarīt, domāju, ka viņš joko, un manas pirmās domas bija taisnā ceļā doties prom. Bet es esmu visziņkārīgākais radījums, kāds jebkad ir dzīvojis, tas bija jauns piedzīvojums, un, drusku padomājis, es teicu „jā". Tur nebija nekā negodīga. Viņš tikai gribēja kaut kur palūkoties. Kas tur bija iekšā, es nezinu. Es negribētu par to runāt, taču atslēgas mani uzveica.

—    Kāda advokāta naudas skapis? — ieminējās ieinteresētais detektīvs.

Levs pakratīja galvu. Viņš piepeši sāka runāt par saviem nākotnes plāniem, par braucienu uz Savienotajām Valstīm, lai pievienotos savam brālim, kurš tur bija godīgs būvuzņēmējs.

—    Mēs abi kopā aiziesim no spēles, Martin, — viņš smaidīja. — Jūs esat par labu priekš policista, un es esmu pārāk liels džentlmenis, lai botu blēdis.

—    Es nebūšu pārsteigts, ja šinīs dienās satiksimies.

Diks aizgāja atpakaļ uz Skotlendjardu, lai nodotu pilnīgu ziņojumu savam pašreizējam priekšniekam. Kapteinis Snids pavīpsnāja.

—     Levs Finijs nevarēja iekrist, — viņš teica. — Godīgs blēdis! Viņš visu iemācījies kā no grāmatas. Jums liekas, ka esat visus darbus beidzis, vai ne?

Diks apstiprinoši pamāja ar galvu.

—    Nopirksiet lauku māju un klāsiet par džentlmeni? Izjādes, medību suņi, pusdienas pie hercogienēm — kas par dzīves elli pieaugušam vīram!

Diks Martins savilka seju atbildei. Viņu nevajadzēja daudz pierunāt, lai atsauktu savu atteikšanos no policijas dienesta — viņš savu soli jau nožēloja, neskatoties uz rakstnieka aicinājumu, kas viņu sagaidīja nākotnē. Viņš būtu daudz devis, lai atsauktu vēstuli, kuru bija jau nosūtījis savai priekšniecībai.

—     Tā ir dīvaina lieta, kā nauda var sabojāt cilvēku, — bēdīgi noteica kapteinis Snids. — Ja man būtu novēlēts tik daudz naudas, es nevēlētos neko darīt.

—   Jūs esat slinks, Snid, — pats slinkākais vīrs, kāds kādreiz ir bijis Skotlendjardā.

Resnais vīrs, kura stāvs burtiski pārplūda pār polsterēto biroja sēdekli, uz kura viņš kā pats kūtruma iemiesojums pa pusei sēdēja, pa pusei gulēja, pacēla savas pārmetuma pilnās acis uz Diku.

—     Nepaklausība, — viņš nomurmināja. — Jūs vēl neesat atstājis dienestu — sauciet mani par „seru" un esiet godbijīgs. Es nicinu atgādinājumu, ka jūs esat niecīgs inspektors, it kā tur būtu kāda starpība. Tas pat izklausās drusku lielīgi. Es neesmu slinks, esmu miegains. Tas ir tāds slimības veids.

—    Jūs esat resns tādēļ, ka esat slinks, un esat slinks tāpēc, ka esat resns, — kalsnējais jaunais vīrietis neatlaidās. — Jūs ir iespaidojusi sliktā sabiedrība. Bez tam jūs esat pietiekami bagāts, lai aizietu pensijā, ja to gribētu.

Kapteinis Snids domīgi glaudīja zodu. Viņš, miegaini skatīdamies, meklēja kaut ko pults groziņā un izņēma kādu zilu papīru.

—    Jūs būsiet parasts pilsonis tikai rit, bet šodien vēl esat mans padotais. Aizejiet līdz Belinghema bibliotēkai, tur raud par nozagtām grāmatām.

Inspektors Diks Martins nopūtās.

—   Tas nav romantiski, es piekrītu, — teica viņa priekšnieks ar lēnu, platu smaidu. — Kleptomānija pieder pie detektīvu darba putekļiem un drupatām, bet tas būs labi jūsu dvēselei. Tas atgādinās jums, kad slaistīsieties bagātībā, nepelnot naudu, ka ir tūkstošiem jūsu nabaga biedru, kuri iestiguši līdz kāju potītēm tamlīdzīgās muļķīgās izmeklēšanās.

Diks jeb Sliks, kā viņš tika dažādu iemeslu dēl saukts, iedams laukā pa garo gaiteni, brīnījās, kādēļ viņš nepriecājas, ka darbs policijā viņam jau aiz muguras; Diks nezināja — bēdāties vai priecāties, ka rīt varēs aiziet garām varenajai ēkai bez salutēšanas.

Viņš bija „zādzību vīrs", gudrākais zagļu ķērājs, kāds jebkad Skotlendjardā bijis. Snids bieži mēdza teikt, ka Dikam ir zagļa prāts, un domāja to kā komplimentu, jo viņš bija izveicīgs. Tā bija ievērojama nakts, kad, izturot uzņemšanas pārbaudījumus Londonas policijas galvenajā pārvaldē, viņš nozaga kādam valdības sekretāram pulksteni, kabatas grāmatiņu un privātus papīrus, bet uzmanītāji eksperti nebija redzējuši, kā viņš to izdara.

Diks Martins ieradās Skotlendjardā no Kanādas, kur viņa tēvs bija cietuma priekšnieks. Dika jaunība pagāja saskarē ar cietumu, un viņš jau pirms iepazīšanās ar algebras noslēpumiem varēja nemanot izņemt no otra kravates krūšadatiņu. Pīters de Osna, kāds ieslodzītais, mācīja viņu, kā ar saliektu matadatu var atslēgt gandrīz katras durvis, Levs Andrejevskis, biežais Stjuarta forta viesis, pagatavoja no kapličas lūgšanas grāmatas vākiem plānas kārtis un iemācīja zēnam noslēpt katrā delnā pa trim kārtīm. Ja Dikam nebūtu iedzimts godīgums, tāda mācīšana varētu viņu viegli samaitāt.

—    Ar Diku viss kārtībā — viņam nekad nebūs par daudz zināt visādus blēžu stiķus, — teica kūtrais kolonels Martins, kad nošausminājušies radinieki pārmeta viņam māti zaudējušā bērna samaitāšanu.

—   Viņam līdzīgi zēni ir piemēroti policijas dienestam, viņu audzināšana ir miljonu vērta!

Slaika auguma, gaišām acīm, veselīgs, Diks Martins laimīgi izgāja cauri pirmajam pārbaudes laikam. Karš aizveda viņu uz Angliju kā jaunekli, kuram pagātnē bija daudzi izveicīgi darbi. Skotlendjards saistīja viņu pie sevis, un viņš kļuva par Noziegumu izpētīšanas departamenta vienīgo darbinieku, kuru iecēla bez pārbaudījuma.

Kad Martins kāpa lejā pa akmens kāpnēm, viņu pasauca trešais komisārs:

—    Hallo, Martin! Rīt jūs mūs atstāsiet? Slikti! Tā ir nelaime, ka jums ir nauda. Mēs pazaudējam labu vīru. Ko jūs iesāksiet?

—     Es nezinu. Sāku jau domāt, ka esmu izdarījis kļūdu, atstādams policiju.

Vecais virs pamāja.

—    Dariet visu, izņemot lekciju lasīšanu, — viņš teica, — un, Dieva dēl, neatveriet privātu aģentūru! Amerikā detektīvu aģentūras dara brīnišķīgas lietas, bet Anglijā viņu darbs aprobežojas, izdomājot pierādījumus laulību šķiršanās prāvās. Šodien kāds man lūdzās, vai es nevarot rekomendēt… — viņš strauji apstājās un uzlūkoja Diku ar jaunu interesi. — Patiesi! Vai jūs pazīstat advokātu Hevloku?

Diks pakratīja galvu.

—    Viņš ir loti patīkams kungs. Viņa birojs atrodas kaut kur Linkolna Djufildā. Jūs varat atrast pareizo adresi tālruņu grāmatā. Es satiku viņu, ieturot brokastis, un viņš man jautāja… — viņš vilcinājās, aplūkodams Diku ar pētošu skatienu. — Jūs esat īstais vīrs, dīvaini, ka es to agrāk neiedomājos. Viņš man jautāja, vai es nevarot atrast viņam kādu uzticamu privātdetektīvu, bet es atbildēju, ka tādas lietas eksistē tikai romānos.

—    Kas attiecas uz mani, — smaidīja Diks, — tad vienīgā lieta pasaulē, ko es vēlētos darīt, ir atvērt detektīvu aģentūru.

—   Ja jūs to darītu, tad es nekad jūs nevarētu cienīt, tomēr, kas attiecas uz šo lietu, tad labāku cilvēku par jums nevarētu atrast, — komisārs drusku pretrunīgi noteica. — Vai jūs aiziesiet pie Hevloka un pateiksiet, ka es jūs sūtīju? Būšu jums pateicīgs, ja varēsiet viņam palīdzēt. Kaut gan viņš nav mans draugs, es viņu pazīstu kā patīkamu biedru.

—    Kas tā ir par lietu? — jautāja Diks, gaidāmo izredžu savaldzināts.

—    Es nezinu, — bija atbilde. — Varbūt to lietu jūs nevarēsiet uzņemties, bet es būšu jums pateicīgs, ja jūs viņu apmeklēsiet, jo es apsolījos kādu atrast. Man liekas, tā lieta būs sakarā ar kādu no viņa klientiem, kas sagādājis viņam nepatikšanas. Jūs man loti pakalpotu, Martin, ja to džentlmeni apmeklētu.

Dikam Martinam nebija padomā pārnest savu detektīva aktivitāti no Skotlendjarda uz privātām sfērām, bet viņš bija pateicību parādā savam labvēlim, trešajam komisāram, un nebija arī iemesla, kādēļ nevarētu advokātu apmeklēt, un Diks piekrita.

—     Labi, — teica komisārs. — Es viņam piezvanīšu un teikšu, ka jūs ieradīsieties. Varbūt jums būs iespējams viņam palīdzēt.

—    Es ceru, ser, — Diks atbildēja.

2. nodaļa

Diks nesteigdamies turpināja ccju uz Belinghema bibliotēku, kas Londonā bija pazīstama tikai nedaudziem. Ne romāni, ne noveles, ne arī kādi citi saistoši raksti neatradās tās plauktos. Bibliotēku nodibināja pirms simts gadiem, lai sagādātu zinātniekiem un literātiem ērtu iespēju piekļūt konsultatīviem sējumiem, kas bija neaizsniedzami pat Britu muzejā. Visos četros bibliotēkas stāvos mierīgi gulēja plauktos biezi vācu filozofijas sējumi, gudras, vienkāršiem mirstīgiem nesaprotamas grāmatas par zinātnes brīnumiem, plašai sabiedrībai nepazīstami traktāti par visai nepievilcīgām parādībām. Džons Belinghems, kas astoņpadsmitajā gadsimtā nodibināja šo iestādi, izteicās, ka „divas gudras sievietes, kas atzīst par labākiem nabadzīgākus apstākļus", veidos daļu no bibliotēkas atbalsta. Tāda bija šī bibliotēka, uz kuru Diks aizgāja.

Mazā istabā ar augstiem griestiem (tās gaiss bija piesātināts ar ādas smaržu) pie galda sēdēja kāda sieviete un rakstīja katalogu.

—    Es esmu no Skotlendjarda, — Diks stādījās priekšā. — Dažas jūsu grāmatas esot nozagtas?

Runājot viņš skatījās uz grāmatu pilnajiem plauktiem, jo viņu neinteresēja ne gudras, ne muļķīgas, ne bagātas, ne arī nabagas sievietes. Viņš pavirši redzēja, ka rakstītājai bija tumšs apģērbs un zeltaini brūni mati, kuru šķipsnas bija nosukātas uz pieres: ļoti izplatīta mode strādājošām lēdijām.

—    Jā, — viņa mierīgi teica, — pa to laiku, kamēr es biju aizgājusi ieturēt otrās brokastis, tika nozagta kāda grāmata. Tā nebija sevišķi vērtīga — Hekela «Vispārīgā morfoloģija" vācu valodā. — Viņa attaisīja kādu atvilktni un izņēma katalogu, parādīja nosaukumu, un Diks to izlasīja, neko daudz nesaprazdams.

—     Kas te palika jūsu prombūtnes laikā? — viņš jautāja.

—     Mana asistente, mis Heldera.

—   Vai kāds no jūsu bibliotēkas pastāvīgiem apmeklētājiem bija ienācis šajā istabā pa to laiku?

—     Vairāki, — viņa atbildēja. — Man ir viņu vārdi, bet gandrīz visi tie ir ārpus aizdomām. Vienīgais bibliotēkas apmeklētājs, kurš nav abonents, bija kāds itāliešu doktors Stoleti, kurš teica, ka atnācis apjautāties par abonementu.

—    Viņš pateica savu vārdu? — jautāja Diks.

—    Nē, — jaunava atbildēja par lielu pārsteigumu Dikam. — Mis Heldera viņu pazina pēc kaut kur redzēta uzņēmuma. Es domāju, jums vajadzētu zināt viņa vārdu.

—    Kādēļ man vajadzētu zināt šo vārdu, mana labā meitenlt? — kaitinādams jautāja Diks.

—    Bet kādēļ gan ne, manu labo zēn? — viņa vēsi atteica, un tajā bridi Diks ieinteresēts uzlūkoja jaunavu. Viņas acis bija pelēkas, deguns taisns un smails, mazliet paliela mute, bet mati tiešām bija zeltbrūni.

—    Lūdzu, piedodiet man! — viņš iesmējās. — Kas attiecas uz šo lietu, tad mani nemaz neinteresē šī velnišķā laupīšana, jo rīt es atstāju policijas dienestu.

—   Tas sagādās noziedzniekiem lielu prieku, — viņa laipni paziņoja.

—    Jums ir attapīgs prāts, — viņš smaidīja.

—     Ar to jūs domājat, ka man ir prāts, kas saprot jūsu asprātību, — viņa ātri atbildēja. — Man ir daudzas īpašības, lai mani sauktu par „manu labo meitenīti" pat policijas ierēdnis, — viņa paskatījās Dika vizītkartē, — pat ar inspektora dienesta pakāpi.

Diks paņēma krēslu un neuzaicināts apsēdās.

—    Es pats pazemoju sevi ar savu rupjību un padevīgi lūdzu informāciju par to subjektu, sinjoru Stoleti. Man viņa vārds neizsaka neko vairāk kā Džons Smits — visu to džentlmeņu iemīļotais pseidonīms, kuriem ir paradums pusnaktī klusām zagties caur logu.

Viņa dažus mirkļus samulsusi aplūkoja Diku, kustinādama sarkanās lūpas.

—   Un jūs esat detektīvs? — viņa teica klusā balsī. — Viens no tiem cēlajiem cilvēkiem, kuri mūs apsargā, kamēr mēs guļam!

Diks sāka smieties.

—     Es padodos! — viņš pacēla rokas. — Un tagad, kad esat man norādījusi pareizo vietu, kuru atzīstu par ļoti patīkamu, jūs neatteiksities sniegt man dažus paskaidrojumus par nozagto grāmatu.

—   Es nevaru sniegt nekādus paskaidrojumus, — teica viņa, ar interesi paskatījās uz Diku un atspiedās pret krēslu. —

Grāmata šeit bija vēl pulksten divos, bet pustrijos tās vairs nebija. Varbūt uz plaukta būs kādi pirkstu nospiedumi, taču es šaubos, jo mums ir trīs apkopējas, kuras rūpējas, lai tos iznīcinātu.

—     Kas ir Stoleti?

—    Šis jautājums man sagādā izbrīnu, jo jūs taču esat detektīvs, — viņa teica. — Mana asistente stāstīja, ka policijā šo cilvēku pazīstot. Vai jūs nevēlētos apskatīt viņa grāmatu?

—    Vai viņš ir sarakstījis grāmatu? — Diks jautāja, neviltoti pārsteigts.

Viņa piecēlās, izgāja no istabas un atgriezās ar plānu grāmatu sliktā iesējumā. Viņš paņēma to un izlasīja virsrakstu: „Jaunas domas konstruktīvajā bioloģijā", Antonio Stoleti. Šķirstot apdrukātās loksnes, kas sastāvēja vienīgi no diagrammām un statistiskām ziņām, viņš jautāja:

—    Kāpēc gan autors iekļuvis nepatikšanās ar policiju? Es neticu, ka grāmatas sarakstīšana būtu kāds noziedzīgs darījums.

—     Ir gan, — viņa teica ar uzsvaru, — bet ne vienmēr tiek sodīts. Cik es zinu, likumam nav nekādu iebildumu pret misteru Stoleti kā rakstnieku. Viņa pārkāpums ir saistīts ar vivisekciju vai tamlīdzīgu riebīgu lietu.

—     Kāds sakars visam tam ar šo lietu? — viņš jautāja un pasniedza grāmatu atpakaļ meitenei.

—    Tam ir sakars ar cilvēka būtību;— viņa svinīgi paziņoja. — Cik labāki un laimīgāki viņi būtu, ja izlutinātās dzīves vietā (starp citu, tas ir zinātnieku atzinums) viņiem atļautu kā viņu senčiem klaiņot pa mežu un pārtikt no teicamas riekstu barības.

—    Veģetāriešu blēņas! — Diks augstprātīgi noteica.

—    Ne jau veģetāriešu vien. Vai jūs nevēlētos kļūt par mūsu bibliotēkas abonentu un izlasīt kādu grāmatu par minēto jautājumu?

Un tad viņa mainīja zobgalīgo toni.

—        Taisnību sakot, mister… — viņa vēlreiz ieskatījās viņa vizītkartē, — Martin, mēs neesam stipri apbēdināti par Hekela grāmatas zaudējumu. Tā jau ir aizstāta ar citu, un, ja sekretārs nebūtu bijis tik pārsteidzīgs, tad policijai par to nebūtu ziņots. Es jūs lūdzu, — viņa brīdinoši pamāja ar pirkstu, — gadījumā, ja satiksiet mūsu sekretāru, neatstāstiet manu spriedumu par viņu. Tagad, lūdzu, pastāstiet man kaut ko briesmīgu, kas liktu nodrebēt. Es vēl nekad neesmu satikusi detektīvu un varbūt vairs nekad nesatikšu.

Diks nolika grāmatu un piecēlās.

—    Kundze, — viņš teica, — man nav drosmes jautāt jūsu vārdu, taču es pilnīgi pelnīti saņemu jūsu zobgalības, bet, ja esat barga, tad esiet arī žēlīga un pasakiet, kur Stoleti dzīvo.

Viņa paņēma grāmatu un, atvērusi vāku, paskatījās priekšvārdā.

—     Karātavu kotedžā. Tas skan drusku drebulaini, vai ne? Tas ir Suseksā.

—    Vai es jūsu vārdus par drebuļiem varu attiecināt uz sevi? — viņš aizkaitināts jautāja, un viņa tūliņ nožēloja savus vārdus.

—    Redziet, mēs neesam pieradušas pie tādas uzbudinātas starpspēles, un policijas apciemojums ir sajaucis man prātu. Es tiešām nezinu, vai grāmata ir to vērta, ka viņas dēj tā jāuztraucas.

—    Vai, izņemot Stoleti, te vēl kāds ir bijis?

Viņa pasniedza Dikam papīru ar četriem vārdiem.

—     Atskaitot Stoleti, nedomāju, ka kāds cits varētu būt aizdomās. Pārējie trīs ir vēsturnieki, un diezin vai viņus interesē morfoloģija. Tas nebūtu noticis, ja es būtu te bijusi, es esmu uzmanīgāka… — viņa strauji aprāva teikumu un paskatījās uz galdu. Grāmata, kas tur pirms dažām sekundēm vēl atradās, bija pazudusi.

—    Jūs grāmatu paņēmāt? — meitene jautāja.

—    Vai jūs to redzējāt? — viņš izaicinoši prasīja.

—    Tiešām ne! Es varu zvērēt, ka grāmata tikko te bija.

Diks izņēma zem mēteļa paslēpto grāmatu un pasniedza viņai.

—     Man patīk uzmanīgi cilvēki, — viņš teica.

—    Bet kā jūs to izdarījāt? — viņa brīnījās. — Es visu laiku turēju roku uz grāmatas un tikai uz mirkli novērsu skatienu.

—     Šajās dienās es atkal atnākšu un jums to iemācīšu, — viņš teica ar pasvītrotu nopietnību un atradās jau uz ielas, kad atcerējās, ka bija aizmirsis apjautāties par jaunās lēdijas vārdu.

Sibilla Lensdauna piegāja pie loga un novēroja Diku ar vieglu smaidu un uzvaras mirdzumu pelēkajās acīs, līdz viņš izzuda no redzesloka. No sākuma Diks viņai ļoti nepatika — viņa nicināja pašapzinīgus vīriešus. Tomēr viņš nebija tiem līdzīgs. Vai viņa to vēl kādreiz satiks — pasaulē ir ļoti maz patīkamu cilvēku, un viņa juta, ka inspektors Ričards Martins varēja tiešām būt ļoti patīkams.

3. nodaļa

Diks ļoti vēlējās vēlreiz satikties, un, lai to panāktu, viņam vajadzēja pēc iespējas ātrāk atrast nozagto grāmatu. Viņš aizgāja uz garāžu, kas atradās netālu no viņa dzīvokļa, un ar savu tumšo buiku aizbrauca uz Karātavu kotedžu. To atrast nebija nemaz tik viegli, jo uz kartes tā nebija atzīmēta. Aizbraucis līdz Selforda bruņinieku pils vaļņiem, viņš uzzināja no kāda ce]a labotāja, ka kotedža, kuru viņš meklēja, atrodas pie galvenā ceļa, no kura viņš bija novirzījies kādas desmit jūdzes sāņus. Bija jau vēla pēcpusdiena, kad viņš apstājās pret sabojātu sētu un nevērīgi iekārtiem vārtiem, aiz kuriem atradās dr. Stoleti miteklis. Ar nezālēm apaugušais ceļš izbeidzās pie nožēlojama izskata mājiņas, kas tikai aiz pārpratuma likās nesam cildinošo kotedžas nosaukumu. Neatradis zvanu, viņš kādas piecas minūtes klauvēja pie laika zoba sagrauztām durvīm, līdz dabūja atbildi. Aiz durvīm, uz neapklātas grīdas atskanēja nevienādi soli, noskanēja ķēde, un durvis pavērās maza sprauga. Pieradis pie tādiem neparastiem skatiem, Diks vēroja cilvēku, kas rēgojās aiz durvīm. Iegarena, dzeltena seja, neskaitāmām grumbām izvagota, atgādināja savītušu, dzeltenu ābolu; melna bārda līdz pusei aizsedza tās īpašnieka kamzoli; galva, apsegta ar netīru cepuri; melnas, ļaunas acis, kuras urbās Dikā — tāds bija cilvēks, kas stāvēja aiz pusatvērtajām durvīm.

—     Doktors Stoleti? — Diks jautāja.

—    Tas ir mans vārds, — balss bija skarba, ar tikko manāmu ārzemniecisku akcentu. — Jūs vēlaties ar mani runāt?

—    Jā, un pie tam steidzami.

—     Es nepieņemu slimniekus.

Likās, ka viņš ir neziņā, ko darīt. Viņš pagrieza galvu un kaut ko teica pāri plecam, tādējādi atklādams kādu jaunu, sārtu, apaļvaidzīgu, švītīgi apģērbušos jaunekli. Ieraugot Diku, jauneklis strauji atrāvās atpakaļ.

—    Labrīt, Tomas, — laipni teica Diks Martins. — Tas man ir negaidīts prieks.

Bārdainis kaut ko neapmierināti norūca un atvēra durvis platāk. Toms Kaulers tiešām bija apbrīnas vērts. Diks Martins viņu bija redzējis dažādos apstākļos, tomēr vēl nekad tik skaistā, nevainojamā tērpā. Viņa apģērbs bija spīdošs un likās pagatavots Vestendā.

—    Labdien, mister Martin! — Toms nebija samulsis. — Es atnācu apciemot savu veco draugu Stoleti.

Diks viņu apbrīnodams uzlūkoja.

—   Jūs esat ievērojami pārvērties. Kādā spēlē jūs piedalāties tagad?

Toms aizvēra acis un šķita pats pacietības un padevības iemiesojums.

—    Esmu dabūjis labu nodarbošanos, mister Martin. Pateicos! Nepatikšanu ar policiju vairs nebūs. Nu, es teikšu ardievas, doktor.

Viņš uzkrītoši sparīgi pakratīja bārdainā vīra roku un, aizsolojis Dikam garām, nokāpa pa kāpnēm.

. — Uzgaidiet mirkli, Tom. Es vēlos ar jums parunāt dažus vārdus. Vai jūs varētu pagaidīt brītiņu, kamēr es apmeklēšu doktoru Stoleti?

Toms vilcinājās un zagšus paskatījās uz bārdaino figūru durvju starpā.

—    Labi, — viņš nelaipni noteica. — Tikai nepalieciet ilgi, jo esmu aizņemts. Paldies par zālēm, doktor, — viņš skaļi piebilda.

Diku nevarēja piekrāpt ar tik acīmredzamu maldināšanu. Viņš sekoja doktoram priekšnamā. Tālāk dīvainais vīrs viņu neaicināja.

—    Jūs esat policists? — viņš jautāja, kad Diks pasniedza savu vizītkarti. —Ārkārtīgi pārsteidzoši! Pie manis jau ilgāku laiku nav bijusi policija — tādas nepatikšanas nevar piemeklēt cilvēku, kas izdara zinātniskus eksperimentus ar dzīvniekiem. Tagad jautājiet man, ko jūs gribat uzzināt.

Dažos vārdos Diks izskaidroja sava apmeklējuma iemeslu, un viņam par lielu pārsteigumu dīvainais virs acumirklī atbildēja.

—    Jā, tā grāmata man ir. Tā stāv uz plaukta. Man viņa bija vajadzīga, tādēļ arī to paņēmu!

—    Bet, mīļais cilvēk! — teica pārsteigtais detektīvs. — Nav taču atļauts ņemt citu cilvēku lietas vienīgi tāpēc, ka tās jums vajag. Tā taču ir…

—    … bibliotēka, — doktors pārtrauca. — Vai tad tā iestāde nav priekš grāmatu aizdošanas? Es vēlējos šo grāmatu aizņemties, tādēļ arī paņēmu. Tas nenotika noslēpumaini. Es paliku grāmatu padusē, pacēlu cepuri pret jauno senjoritu un aizgāju, tas arī bija viss. Tagad esmu to izlasījis un varu atdot atpakaļ. Hekels ir muļķis, viņa slēdzieni aplami, viņa teorijas ārkārtīgas un pārsteidzošas (acīmredzot tas bija viņa iemīļotais izteiciens), jums tas liksies loti garlaicīgi un vienkārši, bet man tas… — viņš paraustīja plecus un izdvesa čērkstošu skaņu, ko Dikam vajadzēja noturēt par smiekliem.

Detektīvs īsi izskaidroja, kāda kārtība pastāv bibliotēkās, un ar grāmatu padusē izgāja, lai satiktu laukā gaidošo misteru Kauleru.

—     Tagad man būs iemesls apmeklēt bibliotēku, — viņš apmierināts nodomāja.

—    Tagad, Kauler, — viņš noteiktā balsī bez lieka ievada iesāka. — Es vēlos kaut ko zināt par jums. Vai Stoleti ir jūsu draugs?

—     Viņš ir mans ārsts, — vēsi atteica Toms. Viņam bija priecīgas, zilas acis, un viņš bija viens no tiem nedaudzajiem, kuri bija gājuši caur Dilca rokām un pret kuriem viņam bija neviltota patika. Toms Kaulers kādreiz bija plaši pazīstams kā auto „promklauvētājs". Par „promklauvētājiem" sauc tādus, kuri, ieraugot atstātu mašīnu, jautri piesēžas pie stūres un aizbrauc, iekams īpašnieki pamana, ka ir zaudējuši mašīnu. Savā laikā divas šādas Toma izrīcības bija sagādājušas galvassāpes tam vīram, kurš tagad uzdeva viņam jautājumus.

—     Esmu dabūjis pastāvīgu darbu, — Toms pieticīgi teica. — Tagad esmu godīgs un negribu pat pieskarties kaut kam blēdīgam, kas varētu sabojāt manu dzīvi.

—   Kur misters Kodi dzīvo? — Toma runas nepārliecinātais Diks jautāja.

—     Veida mājā. Tas ir tikai jūdzi no šejienes, ja gribat, varam turp aiziet un apjautāties.

—    Vai viņš zina par jūsu pagātni? — Diks delikāti apvaicājās.

—    Es viņam visu izstāstīju. Viņš saka, ka esmu labākais šoferis, kāds jebkad viņam bijis.

Diks viņu nopietni aplūkoja.

—    Vai šī uniforma ir tāda, kādu jūsu darba devējs atzīst par piemērotu?

—    Patiesību sakot, man šodien ir brīvdiena, — teica misters Kaulers, — mans saimnieks ir loti labs attiecībā uz brīvdienām. Šeit ir adrese, ja jūs to vēlaties. — Viņš izņēma no kabatas kādu viņam adresētu vēstuli.

—    Bertrams Kodi, eskvairs. Veida māja. Dienvidvelsa. Suseksa. Tomam Kauleram. Viņi apietas ar mani kā ar lordu, — viņš teica. — Un labāku lēdiju un džentlmeni kā misteru un misis Kodi nav iespējams atrast.

—     Jauki, — teica skeptiskais Ričards. — Piedodiet, ka aizkavēju jūs ar jautājumiem, Tom, bet manā plašajā leksikonā nav vārda „laboties". Es nepazīstu to jūsu draugu, taču, liekas, šī draudzība ne pie kā laba nenovedīs.

Martins piedāvāja viņam vietu mašīnā, bet Toms atteicās.

Diks atgriezās Londonā un sev par lielu nepatiku sasniedza bibliotēku pusstundu pēc meitenes aiziešanas.

Misteru Hevloku apmeklēt viņam diezkā negribējās, un bija jau vēls. Viņš bija nodomājis pavadīt mēnesi Vācijā, atpūsties un tad sākt sen iecerēto darbu — sarakstīt grāmatu par zagļiem un viņu metodēm.

Diks, būdams ne tikai veselīgs, bet arī labi nodrošināts materiālajā ziņā, jo viņa tēvocis bija bagāts lopu fermas īpašnieks, atstāja policijas dienestu tikai tāpēc, ka viņam bija sagaidāms paaugstinājums un viņš juta, ka ir negodīgi stāvēt ceļā citiem, kuriem paaugstinājums vairāk vajadzīgs. Darbs policijā viņam bija tikai laika kavēklis, tas uzjautrināja viņu, un Diks nevarēja iedomāties, kāda būs dzīve bez šīs nodarbošanās.

Viņš gribēja jau iegriezties savā namā, kad izdzirda kācui balsi, kas viņu sauca. Atgriezies viņš ieraudzīja Levu Finiju steidzīgi nākam pāri ielai. Levs bija viens no aukstasinīgākajiem cilvēkiem, taču šajā brīdī izskatījās pilnīgi nevarīgs.

—   Vai varu jūs apmeklēt, Slik? — viņš jautāja trīcošā balsī, kādu Diks nekad nebija no viņa dzirdējis.

—     Protams. Kas noticis? Vai kas ļauns?

—    Nezinu, — Levs nervozi palūkojās visapkārt. — Es tieku vajāts!

—   Tikai ne no policijas, to es varu apzvērēt, — teica Diks.

—     Policija! — nepacietīgi iesaucās Levs. — Vai jūs domājat, ka tas mani mocītu! Nē, tas ir tas vīrs, par kuru es toreiz jums stāstīju. Šai lietā ir kaut kas nelabs. Slik, es noslēpu kaut ko no jums. Kamēr es strādāju, redzēju, ka tas putnubiedēklis paslepus izvilka no bikšu kabatas kādu šaujamo rīku un ielika to virssvārku kabatā. Visu laiku, kamēr es strādāju, viņš stāvēja, roku kabatā ielicis, un tas mani pārliecināja, ka tad, ja man būtu izdevies tās durvis atmūķēt, manas izredzes saņemt solīto tūkstoti nekad nepiepildītos. Pusceļā es teicu, ka vēlos iziet, un, ticis ārā, aizbēgu. Man bija tāda sajūta, it kā mani kāds vajātu, Dievs zina, kas tas bija, kaut kas zvēram līdzīgs. Man nebija līdzi ieroča, es to šinī zemē nekad nenēsāju, tāpēc ka tiesneši paaugstina sodu, ja noķer ar tādu tarkšķi kabatā.

Pa to laiku viņi bija izgājuši cauri vestibilam, uzkāpuši pa trepēm līdz Dika stāvam, un kramplauzis bez uzaicinājuma sekoja viņam līdzi dzīvoklī. Diks ieveda Levu savā darbistabā un aiztaisīja durvis.

—    Tagad, Lev, sakiet taisnību, kas tas bija par darbu, ko jūs darījāt trešdienas naktī?

Levs uzmanīgi izpētīja istabu, pameta skatienu caur logu un tad klusā balsī teica:

—    Es mēģināju atvērt kādu kapu!

4. nodala

Istabā valdīja klusums. Diks skatījās uz Levu, neticēdams savām ausīm.

—   Mēģinājāt atvērt kapu? — Diks atkārtoja. — Apsēdieties un izstāstiet visu pēc kārtas.

—     Es nevaru… tagad nē. Esmu sabiedēts, — Levs drūmi sacīja. — Tas ir pats nelabais. Es labāk vēlētos satikt pašu velnu, nekā piedzīvot vēl vienu nakti, līdzīgu trešdienas naktij.

—     Kas ir tas vīrs?

—    To es jums negribu teikt, — stūrgalvīgi atteica Levs, — varbūt vēlāk, tagad nē. Ja es varētu atrast mierīgu vietu, tad es visu to uzrakstītu, lai tas būtu kaut kur atzīmēts gadījumā, ja ar mani kaut kas notiek.

Levs cīnījās ar neparastu uzbudinājumu, kas bija viņu pārņēmis. Diks viņu jau sen pazina, jo bija ticies ar viņu gan Anglijā, gan Kanādā, tādēļ bija pārsteigts, redzot šo reti flegmātisko vīru tādā nervu saspīlējumā.

Levs atsacījās no pusdienām, ko pasniedza vecā saimniece, un apmierinājās tikai ar viskiju un sodu, un Diks Martins nodomāja, ka nebūtu gudri viņu tālāk apgrūtināt ar jautājumiem.

—    Jūs varētu šonakt palikt šeit un uzrakstīt savu stāstu. Es nevēlos jūs pierunāt, taču šeit jūs jutīsieties drošāk nekā kur citur.

Tāds nodoms, likās, Levam bija padomā, jo viņš acumirklī piekrita.

Pusdienas gāja uz beigām, kad detektīvs tika izsaukts pie tālruņa.

—    Vai tur misters Martins? — balss bija nepazīstama.

—    Jā, — Diks atbildēja.

—   Te runā misters Hevloks. Komisārs atsūtīja man šovakar ziņu, un es cerēju jūs sagaidīt savā birojā. Būtu loti patīkami, ja jūs varētu mani šovakar apmeklēt, — viņa balsī izskanēja bažas un liela steiga.

—     Kāpēc gan ne, — Diks atteica. — Kur jūs dzīvojat?

—    Akācijas ielā 907., St. Džona rajonā. Tas atrodas netālu no jums. Taksometrs jūs atvedīs nepilnās piecās minūtēs. Vai esat jau pusdienojis? Es jau baidījos, ka tā būs. Vai jūs pēc stundas ceturkšņa varētu ierasties uz kafiju?

Diks Martins piekrita, iekams iedomājās par savu viesi un tā dīvaino stāstu. Leva Finija uzbudinošais paziņojums bija mainījis Dika plānus. Un tomēr būtu derīgāk atstāt Levu vienu, kamēr tas raksta savu stāstu. Diks pasauca veco saimnieci un pateica, ka viņa vairs šonakt nebūs vajadzīga.

Levs labprāt piekrita Dika priekšlikumam: kā likās, izredzes palikt vienam viņu iepriecināja, un stundas ceturksni vēlāk misters Martins jau zvanīja pie kādas impozantas mājas durvīm, kura pacēlās skaista dārza vidū. Pavecāks sulainis saņēma viņa platmali un spieķi un ieveda lielā, ar labu gaumi iekārtotā ēdamistabā. Acīmredzot misters Hevloks bija mākslas pazinējs, jo vienā no četrām gleznām, kuras karājās pie sienas, Diks pazina kādu Farouza meistardarbu un lielais portrets virs mākslinieciski izveidotā kamīna neapšaubāmi bija Rembranta darināts.

—    Misters Martins, he? — Hevloks drusku piecēlās, pasniedzot savu stingro, kalsno roku. — Apsēdieties. Ko vēlaties dzert? Man te ir karalisks portvīns. Valter, pasniedziet misteram Martinam glāzi! — viņš atlaidās sēdeklī, saknieba lūpas un cieši uzlūkoja Diku.

—    Tātad jūs esat detektīvs?

Šie vārdi Dikam atgādināja rīta piedzīvojumu, un viņš pavīpsnāja.

—    Komisārs teica, ka rīt jūs atstājot policijas dienestu un vēloties kādu laika kavēkli. Zvēru pie debesīm — es jums sagādāšu tādu laika kavēkli, kas mani atpestīs no daudzām bezmiega naktīm! Valter, apkalpojiet misteru Martinu un atstājiet mūs vienus. Es nevienu nepieņemu. Atvienojiet tālruni! Es ne priekš viena neesmu mājās!

Kad durvis aiz apkalpotāja bija aizvērušās, misters Hevloks piecēlās un sāka nemierīgi staigāt pa istabu. Viņam bija straujas, aprautas, gandrīz piedauzīgi strupas kustības.

—    Es esmu advokāts. Varbūt jūs manu vārdu neesat dzirdējis, jo neesmu piedalījies nevienā tiesas sēdē. Es darbojos dažādos uzņēmumos, pārzinu īpašumus un esmu priekšsēdētājs kādās desmit vai divpadsmit labdarības biedrībās. Es esmu Selforda bruņinieku pils mantas pārzinis. — Viņš to teica ar sevišķu uzsvaru, lai Diks saprastu viņa vārdu nozīmi.

—     Es esmu Selforda īpašumu pārzinis, — viņš vēlreiz atkārtoja, — un es slavētu debesis, ja es tas nebūtu. Vecais lords Selfords… pareizāk sakot, nelaiķis lords Selfords, atstāja man testamenta izpildītāja tiesības un gādību par viņa nelaimīgo bērnu. Nelaiķis bija nepatīkama, slikta rakstura cilvēks, pusārprātīgs, kādi bijuši vairums no Selfordu dzimtas. Vai jūs esat redzējis Selforda bruņinieku pili?

Diks pasmaidīja.

—    Diezgan dīvaini, es šodien biju aizgājis pie pils vaļņiem. Es līdz pēcpusdienai nezināju, ka tāda pils eksistē, un man nebija ne jausmas par lordu Selfordu. Vai viņš tur dzīvo?

—     Viņš nedzīvo… — Hevloks meklēja vārdus. Viņa acis aiz brillēm ļauni spīdēja. — Es lūdzu Dievu, lai viņš būtu miris. Viņš nekur nedzīvo. Ar to es gribu teikt, ka viņš nedzīvo nekur ilgāk par divām, trim dienām. Viņš ir klejotājs. Viņa tēvs jaunībā bija tāds pats. Pērs — tāds ir viņa uzvārds, starp citu, viņu vienmēr sauc par Pīru, pavadīja pēdējos desmit gadus, klejojot no pilsētas uz pilsētu, no valsts uz valsti, dzīvojot pāri par saviem ienākumiem. Ceļot viņš var atļauties, tāpēc ka viņa īpašumi ir milzīgi. Anglijā viņā atgriežas tikai uz īsu laiku. Es neesmu viņu redzējis četrus gadus. Tagad es sīki jums visu izstāstīšu, lai jūs varētu labāk saprast, ko no jums vēlos. Kad Selfords mira, Pīram bija seši gadi. Viņam nebija mātes un, diezgan dīvaini, neviena radinieka. Selfords bija vienīgais dēls, nebija neviena, kam es būtu varējis nodot savu atbildību par zēnu. Zēns bija grūti audzināms, un es par to pārliecinājos, kad sāku viņu sūtīt astoņu gadu vecumā uz kādu toriju skolu, tādējādi sagaidīdams atsvabinājumu no rūpēm, kuras nelaiķis bija man uzkrāvis. Taču nepagāja neviena diena, kad zēns nebūtu sūtījis man vēstules ar lūgumu ņemt viņu atpakaļ. Beidzot es atradu viņam kādu mājskolotāju, un tādējādi viņš ieguva nepieciešamo izglītību. Tomēr tas bija par maz, lai iestātos Kembridžā, un tāpēc es aizsūtīju viņu kopā ar skolotāju ārzemju ceļojumā. Tagad es lūdzu debesis, kaut nebūtu to darījis. Ceļošana dziji iesakņojās jaunekļa dvēselē, un kopš tā laika viņš nepārtraukti klejo. Pirms četriem gadiem viņš ieradās pie manis Londonā pa ceļam uz Ameriku, kur gribēja studēt turienes ekonomiskos apstākļus. Viņam bija traka iedoma — sarakstīt grāmatu, viens no maldiem, kas cilvēku lielākajam vairumam rada ciešanas, jo tie domā, ka citus cilvēkus ir ieinteresējušas viņu radīšanas spējas.

Diks vainīgi nosarka, taču advokāts, neievērodams viņa apmulsumu, turpināja:

—   Tagad es ļoti baiļojos par šo zēnu. Viņa naudas pieprasījumi nāk arvien biežāk un biežāk, un arvien lielāki un lielāki. Es pārsūtu ļoti ievērojamas summas, kuras viņam, protams, ir tiesības saņemt, jo viņš ir jau divdesmit četrus gadus vecs.

—    Viņa materiālais stāvoklis… — iesāka Diks.

—     Pilnīgi drošs, pilnīgi drošs, — iespaidīgi teica misters Hevloks. — Par to nevar būt ne runas. Mani vienīgi baida, ka zēns ir ilgi prom no manām acīm. Ar viņu var kas notikt. Viņš var nokļūt ļaunās rokās. — Brīdi vilcinājies, viņš piemetināja:

—     Es gribētu, man vajadzētu stāties ar viņu sakaros ne tieši, bet caur kādu trešo personu, citiem vārdiem sakot, es vēlētos, lai jūs nākamnedēļ brauktu uz Ameriku un, nesakot, ka es jūs sūtu, mēģinātu iepazīties ar lordu Selfordu. Viņš ceļo ar Džona Pīra vārdu. Lords ceļo ļoti ātri. Jums vajadzēs uzmanīgi izpētīt viņa atrašanās vietu, jo nevaru sniegt nekādus norādījumus par to. Ja jūsu prombūtnes laikā saņemšu no viņa kādu vēsti, tad nekavējoties pārsūtīšu to jums. Es vēlētos, kaut jūs Plru atrastu, taču nekādā gadījumā jūs nedrīkstat ziņot Amerikas policijai, ka jūs viņam sekojat vai ka es manu kaut ko aizdomīgu viņa klejojumos. Vienīgais, ko gribu zināt, — vai viņš nav noslēdzis kādu nevēlamu radniecību, vai viņš ir brīvs, vai nauda, ko viņam nosūtu, tiek izlietota viņa labklājībai. Viņš man stāstīja, ka nopircis daudz akciju dažādās pasaules malās, un dažas no tām atrodas manā rīcībā. Lielākais vairums, nevaru aprēķināt cik, ir pie viņa, un uz maniem jautājumiem viņš atbild, ka akcijas esot droši noguldītas kādā Dienvidamerikas bankā. Iemesls, kādēļ es visu gribu turēt slepenībā, ir tas, ka negribu piesaistīt viņam turienes iestāžu uzmanību. Visvairāk es bīstos, lai viņš neuzzinātu, ka esmu jūs sūtījis. Nu, mister Martin, ko jūs domājat par šo lietu?

Diks pasmaidīja.

—     Man tas izliekas ļoti patīkams atpūtas veids. Cik ilgi varētu vilkties šīs medības?

—     Es nezinu. Varbūt dažus mēnešus, varbūt nedēļas — viss ir atkarīgs no jūsu ziņojumiem, kas tiks telegrafēti tieši man. Man ir brīvas rokas, un es varu atļaut jums pašam noteikt izdevumus, kuriem pievienošu vēl apmierinošu honorāru.

Viņš nosauca summu, kas bija pārsteidzoši liela.

—     Kad vēlaties, lai es braucu?

Advokāts izņēma mazu piezīmju grāmatiņu un pētīja kalendāru.

—    Šodien ir trešdiena. Pieņemsim, ka jūs atstāsiet Angliju nākamtrešdien ar kādu no Kunarda līnijas tvaikoņiem. Pīrs nesen ieradās Bostonā, bet viņš ziņoja, ka drīz braukšot uz Ņujorku, kur apmetīšoties Komandora viesnīcā. Bostona ir viņa iemīļotāka medību vieta. Es nojaušu, ka viņš ir nodomājis savākt materiālus kādai „Amerikas atbrīvošanās kara" nodaļai, — viņš sausi teica, — un, dabīgi, Bostona dos viņam loti teicamu vielu.

—    Vēl viens jautājums, — teica Diks, piecēlies uz iešanu.

—    Vai jums ir kāds iemesls domāt, ka viņš ir noslēdzis nevēlamu radniecību vai, citiem vārdiem sakot, būtu apprecējis to, ko nevajadzētu precēt?

—     Nav nekāda iemesla, izņemot manas neticīgās domas,

—     misters Hevloks pasmaidīja. — Ja jūs kļūsiet draugi, par ko es arī nešaubos, es vēlos, lai jūs pārliecinātu viņu izdarīt dažas lietas. Vispirms pierunājiet viņu atgriezties Anglijā un ieņemt savu vietu Pīru namā. Tas ir ļoti svarīgi. Es labprāt vēlētos viņu redzēt Londonas sabiedrībā. Ir pats pēdējais laiks, lai viņš apprecētos un atsvabinātu mani no rūpēm. Selforda bruņinieku pils bez iedzīvotājiem iet bojā. Tas ir apkaunojoši, ka tāda skaista, veca māja ir atstāta tikai apkalpotāju uzraudzībā. Tā vai citādi, viņam vajag atgriezties, lai tiktu tur apbedīts, — viņš noteica ar neslēptu ļaunu humoru, kura nozīmi Diks pilnīgi saprata tikai pēc astoņiem mēnešiem.

Tāds uzdevums bija, runājot doktora Stoleti vārdiem, ārkārtīgs un pārsteidzošs, bet Dikam tas nebija nekas neparasts. Viņa pirmās domas bija, ka tā lieta ir galīga aušība. Darbs šķita kā plaša mēroga atpūta, un viņa žēlums par Skotlendjarda atstāšanu tika mazināts ar patīkamām nākotnes izredzēm.

Bija drēgns oktobra vakars, pulkstenis rādīja deviņi, kad Diks izgāja uz Akācijas ielas. Neviens ormanis vai kāds cits satiksmes līdzeklis nebija redzams, un viņam vajadzēja kādu pusjūdzi noiet kājām, līdz sasniedza savu dzīvokli. Dzīvoklis bija tukšs, un viņu pārsteidza tas, ka Finijs bija aizgājis. Uz galda stāvēja pusdienu atliekas, Diks bija sacījis saimniecei, ka pats tās novāks, galdauts vienā stūrī bija atklāts, un tur atradās dažas papīra loksnes un pildspalva. Šķiet, ka Levs bija nodomājis atgriezties, bet, kaut gan Diks Martins gaidīja gandrīz divas stundas, no kapa aplaupītāja nebija ne vēsts. Laikam dažādu iemeslu dēļ Finijs bija grozījis savu nodomu.

Otrā dienā Diks aiznesa grāmatu uz bibliotēku. Jaunava drusku pasmaidīja, kad viņš iegāja.

—      Es ceru, ka esmu labs okšķeris, — viņš smaidīdams teica. — Te ir jūsu grāmata. To bija paņēmis kāds ārzemnieks, kurš domāja, ka bibliotēkas ir iekārtotas laimes spēlēm.

Viņa paskatījās uz grāmatu.

—     Patiesi jūs esat ļoti veikls, mister Martin. Lūdzu, pastāstiet, kā jūs to atradāt.

—     Tas vienkāršs slēdziens, — viņš jautri teica. — Es zināju, ka vīrs, kas to paņēma, ir ārzemnieks, kā jūs pati to man pateicāt. Es zināju viņa adresi, jo jūs pati man to iedevāt, un atguvu grāmatu ar sarežģītu paņēmienu — jautāju pēc tās.

—    Brīnišķīgi! — viņa iesaucās, un abi sāka smieties. Dikam nebija nekāda iemesla tur ilgāk palikt, tomēr viņš neaizgāja, jo Sibilla pateica, ka nenožēlošot, ja tikšot kavēta kāda stunda. Belinghema bibliotēkas patroni nebija raduši agri celties, un lielākā rīta puse bija viņas rīcībā.

—     Nākamo mēnesi es braukšu uz ārzemēm un būšu tur dažus mēnešus, — viņš bezrūpīgi teica. — Nezinu, kādēļ jums to saku, bet es domāju, ka varbūt jūs interesējaties par ārzemju ceļojumiem.

Viņš pie sevis pasmaidīja.

—   Jūs esat naivākais detektīvs, kādu es jebkad esmu satikusi. Pareizāk sakot, vienīgais detektīvs, ko es esmu satikusi,

—    viņa piezīmēja, taču, ieraugot viņa samulsumu, Sibilla tapa gandrīz laipna.

—    Jūs redzat, mister Martin, ka esmu labi audzināta, tas nozīmē, ka esmu briesmīgi konvencionāla. Es brīnītos, ja jūs varētu uzminēt, cik daudzi vīrieši, kurus satieku nedēļas laikā, mēģina mani sajūsmināt ar savām ģimenes darīšanām.

Diks mēģināja protestēt.

—      Esmu bijis drusku rupjš, un man ļoti žēl… — viņš stostījās, — es esmu pelnījis visas jūsu zobgalības. Bet tas jau tīri dabīgi, ka pazemīgs policijas virsnieks vēlas papildināt savu pazīšanos ar kādu, kurai, ja drīkstu sacīt, ir reti valdzinošs prāts.

—    Un tagad atļaujiet arī man dažus komplimentus, — viņa nosarkusi teica. — Jūs esat pats labākais detektīvs pasaulē, ja es ko nozaudēšu, tad tūliņ sūtīšu pēc jums.

—     Jums nebūs nekādu panākumu, — līksmi teica Diks.

—     Es atstāju policijas dienestu un rīt būšu vienkāršs sabiedrības loceklis, mis…

Viņa nemēģināja Dikam palīdzēt. Sibillas sejā piepeši parādījās saprotoša izteiksme.

—    Vai jūs neesat tas detektīvs, kuru misters Hevloks sūta meklēt manu radinieku?

—   Jūsu radinieku? — Diks pārsteigts jautāja. — Vai lords Selfords ir jūsu radinieks?

Viņa pamāja ar galvu.

—    Viņš ir mans četrdesmit otrais brālēns, un debesis vien zina, cik ilgu laiku viņš jau ceļo. Mans tēvs bija viņa otrais brālēns. Nesen mēs ar māti bijām pie Hevloka uz pusdienām, un viņš teica, ka mēģināšot atrast cilvēku, kas atgrieztu Selfordu mājās.

—    Vai jūs esat viņu kādreiz redzējusi? — Diks jautāja.

Viņa pakratīja galvu.

—     Nē, bet mana māte pazina viņu kā mazu zēnu. Viņa tēvs bija šausmīgs cilvēks, misters Hevloks būs jums par to stāstījis. Tātad esmu lepna, ka mans slēdziens ir pareizs: jūs brauksiet viņu meklēt?

Diks apstiprinoši pamāja ar galvu.

—     Tās ir tās pēdējās ziņas, kuras varu jums pavēstīt, — viņš teica.

Šajā brīdī viņu vienatni iztraucēja kāds vecāks džentlmenis ar skarbu balsi, kurā Diks pazina bibliotēkas sekretāru.

Diks devās uz Skotlendjardu, lai satiktu kapteini Snidu, kuram no rīta bija zvanījis. Diks izstāstīja kapteinim par Leva Finija neparasto pusnakts nodarbošanos.

—   Tas izklausās pēc meliem. Un kas izklausās pēc meliem, tas parasti arī ir meli, — Snids filozofiski noteica. — Vai jūs redzējāt kādu, kas viņu vajāja?

—     Nevienu, — Diks atteica. — Taču Leva bailes bija neviltotas.

—     Na! — Snids iesaucās un piezvanīja.

—    Aizsūtiet kādu vīru uzmeklēt Finiju un atvest viņu šurp, — viņš griezās pie ienākošā ierēdņa. — Es vēlos uzdot viņam dažus jautājumus. Bet pagaidiet! Jūs taču zināt viņa adresi, Dik? Aizejiet turp un dabūjiet viņu rokā.

—     Mans dienesta laiks izbeidzas pulksten divpadsmitos dienā.

-rPusnakti! — Snids lakoniski paskaidroja. — Turpiniet darbu!

Levs Finijs dzīvoja Lielajā Karalienes ielā kādā mēbelētā istabā, taču dzīvokļa saimniece nespēja sniegt nekādus paskaidrojumus. Vakar pēc pusdienas, apmēram piecos, Finijs izgājis un vēl nebija atgriezies.

Kramplaužu uzturēšanās vieta bija kāds mazs klubs, kuru vienmēr apmeklēja ļaudis, kas nebija saskaņā ar likumu. Arī tur Finija nebija, lai gan viņš vienmēr tur brokastoja un saņēma vēstules. Diks satika tur kādu vīru, ar kuru Levs bija norunājis satikties un kurš gaidījis viņu līdz divpadsmitiem. Te Martins nevarēja iegūt nekādas ziņas, jo viņa profesija šeit bija tikpat labi pazīstama kā Leva Finija nodarbošanās.

Diks paziņoja savu apmeklējumu rezultātus Snidam, kurš kā par brīnumu veltīja tam vairāk vērības, nekā Diks bija gaidījis.

—    Tagad es sāku ticēt tam kapa aplaupīšanas stāstam, — Snids teica. — Un bez tam jāņem vērā Leva bailes, jo nekas mazāks par zemestrīci nespēj viņu sabaidīt. Varbūt viņš ir jūsu dzīvoklī?

Kad Diks atgriezās mājās, Finija tur nebija. Viņa saimniece nebija ne redzējusi, ne dzirdējusi par vakardienas viesi. Detektīvs iegāja guļamistabā, novilka svārkus un gribēja apģērbt veco mednieka kamzoli, taču tas neatradās savā vietā. Viņš atcerējās, ka saimniece bija teikusi, ka ielikusi kamzoli skapī. Bez kādām sevišķām domām Diks atslēdza skapi, un, verot vaļā durvis, viņu tik tikko neapgāza cilvēka ķermenis, kas uzvēlās viņam virsū un nokrita uz grīdas ar nedzīvu, dobju skaņu. Tas bija Levs Finijs, un viņš bija miris.

5. nodaļa

Skotlendjarda pieci ievērojamākie detektīvi bija sapulcējušies Dika Martina ēdamistabā un gaidīja ārsta spriedumu. Pēc dažām minūtēm ārsts ieradās.

—     Cik es varu spriest pēc paviršas izmeklēšanas, — viņš teica, — šis cilvēks jau labu laiku ir miris. Viņš ir vai nu nožņaugts, vai arī lauzis sev kaklu.

Lai gan Diks prata savaldīties, viņš tomēr nodrebēja. Viņš bija pavadījis nakti istabā, kur aiz gludajām skapja durvīm atradies mironis.

—   Vai istabā nebija cīņas pazīmes, Martin? — jautāja viens no ierēdņiem.

—     Ne mazākās, — ar uzsvaru sacīja Diks, — tādēļ esmu spiests piekrist ārsta spriedumam. Arī es domāju, ka viņš negaidot dabūjis sitienu ar smagu priekšmetu un bijis uz vietas beigts. Bet kā slepkava iekļuvis dzīvoklī, Dievs vien to zina!

Nopratināja meiteni, kura strādāja pie nakts lifta, bet tas nedeva panākumus: viņa nebija neviena redzējusi, kas būtu iegājis Dika dzīvoklī pa viņa prombūtnes laiku. Seši detektīvi izdarīja rūpīgu apskati.

—     Ir tikai viens ceļš, kā slepkava varēja iekļūt dzīvoklī, — teica Snids, kad apskate bija beigusies, — un tas ir caur virtuvi.

Tur bija kādas durvis, kas veda no virtuves uz mazu galeriju, kuras sānos atradās apkalpotāju lifts, kas tika lietots, kā Diks paskaidroja, piegādājot pārdevēju atnestās preces no pagalma, un darbojās ar mazas rokas grieztuves palīdzību.

—   Jūs neatminaties, vai virtuves durvis bija aizslēgtas? — Snids jautāja.

Nepatikšanās iekļuvušais Diks paskaidroja, ka pēc atgriešanās vakar naktī virtuvē nebija iegājis. Viņa saimniece, kura noraudājusies stāvēja istabas kaktā, teica, ka durvis bijušas vaļā, kad viņa no rīta atnākusi. Diks paraudzījās lejā uz pagalmu. Viņa dzīvoklis atradās sešdesmit pēdas no zemes, un, kaut gan likās neiespējami, ka iebrucējs būtu uzrāpies pa apkalpotāju lifta virvi, tomēr kramplaužu spēks ir viņu izveicībā.

—    Vai Finijs nedeva jums kādus norādījumus par to cilvēku, kas viņu vajāja? — Snids jautāja, kad pārējie Skotlendjarda ierēdņi bija aizgājuši.

—    Nē, — Diks pakratīja galvu. — Par to Levs nekā nestāstīja, jo viņš bija panikā, un es ticu, ka viņa piedzīvojums bija pilnīgi patiess. Viņš bija uzaicināts aplaupīt kādu kapu, un viņam bija tāda sajūta, ka viņš tiktu nogalināts, ja būtu ticis galā ar šo uzdevumu.

Diks aizgāja uz Linkolna Djufildu satikt misteru Hevloku, kurš par notikušo bija jau izlasījis vakara avīzēs. Tomēr Leva dīvaino stāstu policija turēja slepenībā.

—    Jā, es jau baidījos, ka tas varēs aizkavēt mūsu plānus, taču es varu kādu nedēlu pagaidīt, kamēr beigsies izmeklēšana, — Hevloks teica.

Pēc dažām dienām notika Skotlendjarda ierēdņu sapulce, kurā Dikam atļāva atstāt Angliju tikai pēc izmeklēšanas, ja netiks nekas jauns atklāts, taču visu ceļojuma laiku ieteica uzturēt sakarus ar Skotlendjardu. Ja tiktu atrasts slepkava, Dikam būtu jāierodas tiesas sēdē nodot liecību. Šo rīkojumu viņš arī paziņoja misteram Hevlokam.

Izmeklēšanu pabeidza piektdien un pēc Dika liecības atlika uz nenoteiktu laiku. Sestdien, pulksten divpadsmitos, viņš atstāja Angliju un sāka tik neparastu pēdu dzīšanu, kādu neviens cits vēl nebija uzņēmies. Diks jutās tā, it kā aiz viņa zobgalīgi līstu nāves ēna.

6. nodaļa

Kad Diks atstāja Angliju, laikraksti plaši pārsprieda Finija slepkavību. Tas loti nodarbināja viņa prātu, tomēr ceļā pārsvaru guva citas domas un tieksmes un atmiņas par nonāvēto Levu sāka jau izbālēt, līdz beidzot viņa domās palika tikai lords Selfords un divas pelēkas acis. Diks ļoti nožēloja, ka pirms aizbraukšanas nebija uzzinājis meitenes vārdu. Tad viņš botu varējis viņai uzrakstīt vai vismaz aizsūtīt to svešo zemju skatu kartiņas, caur kurām viņš ceļoja. Taču aizbraukšanas steigā un Finija slepkavības nodarbināts viņš nebija atradis ne laika, ne iemesla, lai aizietu pie viņas. Vēstule, adresēta «skaistajai lēdijai ar pelēkām acīm", varētu jaunavu sasniegt, jo Belinghema bibliotēkā laikam gan neatrastos citas lēdijas ar tik pelēkām acīm, taču, no otras puses, jaunava par tādu vēstuli varētu ļoti saīgt. Tomēr no Čikāgas viņš aizsūtīja bibliotēkas sekretāram vēstuli ar lūgumu izsniegt viņam abonementu, lai gan zinātniskās grāmatas viņam bija tikpat nepieciešamas kā meža kaķim zvērnīca, taču Diks cerēja ieraudzīt meitenes vārdu uz kvīts. Tikai tad, kad vēstule bija jau aizsūtīta, viņš iedomājās savu pārsteidzību, jo ap to laiku, kad atbilde sasniegs Čikāgu, viņš būs jau tūkstošiem jūdžu tālumā.

No Snida nebija nekādu ziņu, un izmeklēšanai Finija slepkavības lietā viņš varēja sekot tikai pēc retajām angļu avīzēm, kas nonāca viņa rokās. Acīmredzot policija nebija neko paveikusi, jo ziņas par slepkavību parādījās arvien retāk un retāk.

No Buenosairesas Diks ieradās Keiptaunā dažas dienas vēlāk par meklēto, un tur viņu sagaidīja labas ziņas. Tā bija telegramma no Hevloka, kurš lūdza viņu atgriezties, un Diks ar priecīgu prātu pārcēlās uz tvaikoņa. Šajā dienā viņš bija izdarījis otru svarīgu atklājumu; pirmo viņš izdarīja Buenosairesā.

Pa visu šo laiku viņš ne reizes nebija panācis velnišķīgo lordu, kuram sekoja apkārt pasaulei, un medību bauda bija jau viņu atstājusi.

No Keiptaunas līdz Madeirai bija trīspadsmit dienu ilgs jūras brauciens, taču tvaikonis nokavējās par veselām četrām dienām. Šīs dienas izvērtās par visnejēdzīgāko laiku, kādu Diks Martins jebkad bija pavadījis. Un tad, kad tvaikonis apstājās, lai uzņemtu ogles, viņš piedzīvoja patīkamu pārsteigumu.

īsi pirms tvaikoņa atiešanas pie kuģa piebrauca barkass un pa trepēm uzkāpa daži jauni pasažieri. Kādu brīdi Diks domāja, ka viņš sapņo. Tā bija viņa! Tur nevarēja šaubīties. Diks būtu pazinis jaunavu starp miljoniem. Viņa neredzēja Diku, un arī viņš nepūlējās tai parādīties. Brīdī, par kuru viņš tik bieži bija domājis un kurš tik negaidītā kārtā bija radies, Diks palika neizskaidrojami kautrīgs un nerādījās viņai arī visu nākamo ceļojuma dienu. Kad viņi beidzot satikās, viņa bija atturīgi vēsa.

—    Jā, es zināju, ka jūs esat uz tvaikoņa. Es redzēju jūsu vārdu pasažieru sarakstā, — viņa teica, un Diks bija tā samulsis, ka pat neievēroja zobgalību viņas acīs.

—    Kādēļ jūs mani neuzmeklējāt? — viņš jautāja, un viņa iesmējās.

—    Es domāju, ka jūs šeit esat darbā, — viņa kodīgi atbildēja. — Man stjuarts stāstīja, ka jūs katru vakaru smēķējamā istabā novērojat, kā Jaudis spēlē kārtis. Jūs tagad esat grāmatu mīļotājs, vai ne? Es visu zinu, jo parakstīju jūsu kvīti.

—     O, tātad jūs esat… — viņš nogaidoši vilcinājās.

—     Es esmu tā persona, kas parakstīja jūsu kvīti, — viņa atbildēja, un neviens muskulītis nepakustējās viņas sejā.

—     Kāds tad bija jūsu vārds? — viņš neveikli jautāja.

—     Mans vārds ir Lensdauna… Sibilla Lensdauna.

—    Jā, tiešām, es atceros!

—    Jūs to redzējāt uz kvīts, bez šaubām?

Viņš apstiprinoši pamāja ar galvu.

—   Tā tika atsūtīta atpakaļ uz bibliotēku no adresātu meklēšanas biroja! — viņa nežēlīgi teica.

, — Es vēl nekad neesmu pazinis cilvēku, kas tik veikli māk padarīt citus par muļķiem, kā jūs, — Diks smiedamies iesaucās un tad steigšus piemetināja: — Es domāju, par kādu jūs padarījāt mani.

Ar to viņu saruna līdz vakaram izbeidzās. Otrreiz satikdamies, viņi pastaigājās pa tumšo klāju un tērzēja par visai ikdienišķām lietām.

—    Sākuma gaisma ostas priekšā, ser, — teica kāda apslāpēta balss uz komandtiltiņa.

Abi vēlīnie staigātāji apstājās un, pārliekušies pār zemajām margām, ieraudzīja trīcošu gaismas spīdumu, kas uz mirkli parādījās tumšajā jūras malā un pēc tam atkal nodzisa.

—    Vai tā ir kāda bāka? — Diks pievirzījās tuvāk jaunavai un paskatījās tai sejā.

—    Sākuma gaisma, — viņa atkārtoja. — Nezinu, kāpēc to tā sauc. „Gala gaisma" būtu labāks vārds, man šķiet.

—     Vai jūs esat amerikānis? — pēc klusuma brīža viņa pēkšņi jautāja.

—     Kanādietis pēc dzimtenes, brits pēc dzimuma. Daudzi vēlētos būt manā ādā. Renegāta daba.

Viņa tumsā jautri iesmējās.

—    Es biju izbrīnījusies, kad Madeirā jūs satiku, tomēr man ir patīkami, jo te ir tik briesmīgi jocīgi ceļotāji.

—      Es jums pateicos par tik laipniem vārdiem, — Diks vienkārši teica. — Nekad vēl tā riav bijis, ka uz kāda tvaikoņa neceļotu jocīgi cilvēki. Es jums dotu simts miljonu mārciņu, ja jūs ceļojot nedzirdētu kādu sakām: „Ak, kas par zvērnīcu!" Nē, mis Lensdauna, jūs neesat triviāla. Dzīve ir triviāla visur. Ēst un gulēt ir vistriviālākā lieta. Bet pamēģiniet dzīvot īpatnēji, un jūs redzēsiet, cik ātri aiziesiet bojā. Daudz dīvainu lietu notiek uz tvaikoņiem, un visdīvainākais ir tas, ka zūd patika sarunāties ar cilvēkiem, tiklīdz pavadīta pirmā diena uz jūras. Kā viņi pavada atlikušo laiku, es nekādi neesmu varējis izdibināt. Piecas dienas no Madeiras, un tikai tagad es runāju ar jums. Tas ir liels notikums.

Viņa atvirzījās tālāk no Dika un izslējās taisna.

—     Es domāju, ka laiks iet uz kajīti, — viņa teica. — Ir jau vēls, un mums rit agri jāceļas.

•— Jūs laikam domājat, — Diks laipni teica, — ka jūtu uzplūdumā es varētu sākt glaudīt jūsu roku un sacīt, ka tas ir brīnišķīgi, ka mēs varētu mūžīgi braukt zem šīm zvaigznēm, un vēl ko citu.

—     Nē, es tā nedomāju.

—    Es zinu, jūs esat daiļa, jo nevaru atrast cita apzīmējuma jūsu sejai.

Diks izdzirda viņas smieklus un vīrišķīgi turpināja:

—   Tā ir pati skaistuma būtība, un tas nav tikai apzīmējums vien. Ja jums būtu resns deguns, acis mazas un šķības un jūsu izskats atgādinātu zīmējumus, kuros attēlo plānprātību, es jūs apbrīnotu par jūsu sirds labumu.

—    Vai jūs vēl ilgi turpināsiet ceļojumu? — viņa novirzīja sarunu uz mazāk bīstamu tematu.

—    Nē, es palikšu Londonā, Klargentgardenā. Esmu atradis skaistu, mazu dzīvoklīti. Apsēžoties istabas vidū, var aizskart sienas, pat neizstiepjot rokas. Arī jūs apmierinātu atzveltnes krēsls, kurā varētu sēdēt un vērot, kā vecā pasaule griežas ap savu asi. Londona tur mani savā varā, un, tiklīdz es sāku no tās nogurt, mani apskauj migla kā lipīga gāze un nelaiž vaļā.

—    Mūsu dzīvoklītis ir vēl mazāks par jūsējo, — viņa nopūtās. — Madeirā bija kā debesīs, salīdzinot ar Kozemstrītu.

—     Kāds numurs? — viņš ātri jautāja.

—     Viens no daudzajiem, — viņa smaidīja. — Un tagad man tiešām vajag iet. Ar labu nakti!

Diks brīnījās, kas jaunavu bija atvedis uz Madeiru, jo viņš uzskatīja, ka viņa nepieder pie tiem laimīgajiem cilvēkiem, kuri, lai izbēgtu no Anglijas skarbās ziemas, dodas uz tādām vietām, kur valda ziedonis un diena ar nakti ir vienādā garumā. Viņa bija skaistāka, nekā viņš bija domājis — skaistums bālumā. Varbūt tās bija kā mežrozītes sārtās lūpas, kas, būdamas pretstatā viņas pabālajai sejai, deva bāluma priekšstatu.

Tad viņš nāca pie slēdziena, ka viņa nebija pārāk tieva. Par tieviem viņš uzskatīja tikai nīkulīgi vājus cilvēkus — viņa bija lokana un plastiska. Mēģinot atrast atrisinājumu viņas skaistumam, Diks pārgāja pār klāju un iegriezās smēķējamā istabā. Lai gan pulkstenis bija jau vienpadsmit, visus galdiņus jau bija aizņēmuši parastie apmeklētāji. Viņš nostājās kādā attālākā stūri un palika tur stāvam, vērojot spēli, kamēr kāds liela auguma spēlētājs sāka apveltīt Diku ar ļauniem un nemierīgiem skatieniem, līdz beidzot nosvieda kārtis.

—     Iešu gulēt, — viņš norūca un, pievācis vinnestu, piecēlās. Stingriem soliem viņš piegāja pie Dika.

—      Pagājušo nedēļu jūs vinnējāt no manis simtnieku, — viņš teica. — Atmaksājiet to atpakaļ, iekams atstājat tvaikoni.

—    Vai vēlaties to banknotēs vai skanošā naudā? — laipni jautāja Diks. — Jeb varbūt jūs labāk apmierinātu čeks?

Kādu bridi garais vīrs neko neatbildēja, tad ātri noteica:

—     Iznāciet ārā!

Diks sekoja viņam līdz promenādes klāja nespodrajai spuldzei.

—    Kā redzat, mister, es gaidīju izdevību ar jums parunāties. Es jūs nepazīšu, lai gan jūsu seja man šķiet kaut kur redzēta. Uz šīs līnijas es jau strādāju desmit gadu un gribu šeit arī palikt, kaut ar mazu konkurenci. Es nevēlos palikt par lētu laika kavēkli, par kādu jūs mani padarījāt, nodīrājot man simtu ar izpušķotu kāršu kavu. Vai jūs mani saprotat?

—    Patiesi, tas, par ko jūs nupat runājāt, ir goda lieta starp kāršu blēžiem, — Diks teica. — Vai jūs kādreiz esat redzējis šo?

Viņš izņēma no kabatas metāla nozīmi, un garais satrūcies atrāvās atpakaļ.

—    Man tagad to nav tiesību nēsāt, jo esmu atstājis policijas dienestu, — Diks turpināja, nogabādams nozīmi atpakaļ kabatā. — Es to glabāju kā atmiņu par veciem laikiem. Vai jūs mani tagad neatceraties?

—     Es teiktu, ka jā.

—    Pirms astoņiem mēnešiem es jūs Monreālā aizturēju par kādu jums nepiederošas raktuves krājumu pārdošanu.

■ — Diks Martins! — garais vīrs iesaucās.

Savā kajītē, kuru tas dalīja ar diviem sava amata brāļiem, garais vīrs noslaucīja no pieres sviedrus un kļuva nostalģisks:

—    Viņš ir tas vīrs, kurš aizkļuva līdz Klondaikai un saņēma Harveju Velsu. Tad viņam vēl bija ūsas, tādēļ tagad es viņu nepazinu. Tas zellis ir ass kā sinepes. Viņa tēvs bija cietuma priekšnieks Stjuarta fortā, un viņš atļāva bērnam spēlēties ar mūsu zēniem. Stāsta, ka viņš spējot ar kārtīm visu izdarīt, vienīgi dziedāt tās nespējot arī viņa rokās. Viņš noķēra Džo Heldiju un ieguva pret to pierādījumus, apzogot Džo kabatu, lai gan Heldijs savā amatā ir tikpat plaši pazīstams kā Brodvejs.

Nākamā rītā misters Martins kāpa zemē pa „Geilkāstla" nolaistajām trepēm, nesot katrā rokā divas ceļasomas. Kāds no Fleka bandas (tā vienmēr bija savā vietā, meklējot izdevīgu gadījumu, kad pasažieri nokāpa no kuģa), ievērojot Dika jauneklīgo mundrumu, uzmeklēja savu draugu stjuartu, kuri parasti ir informācijas sniedzēji.

—     Misters Ričards Martins. Ilgu laiku medījis Keiptaunā, ieradies no Argentīnas, bijis Peru, Ķīnā, Jaunzēlandē un Indijā.

—     Vai viņam bija kādas nepatikšanas?

—     Liekas, ka ne, — stjuarts šaubījās. — Viņš nav bandinieks — viņam bija vislabākā kajīte un viņš deva labu dzeramnaudu. Daži zēni uznāca Keiptaunā un mēģināja viņu noķert bridžā, bet viņš tos apspēlēja.

Piesardzīgais Fleka bandas biedrs pavīpsnāja:

—    Kāršu vīri baida tikai bērnus! — viņš pateica to ar tādu nicināšanu, kādu izjūt zemes zagli pret saviem amata brāļiem uz jūras.

Martins gaidīja muitas ierēdņus ar garlaicīgu izteiksmi brūnajā, kalsnajā sejā.

—      Misters Martins? — uz priekšu pavirzījās kāds vīrs, pašpaļāvīgi un jautri smaidīdams, viņš sniedza Dikam roku.

— Es esmu Burtens. Vai mēs neesam jau tikušies? Briesmīgi priecājos jūs atkal satikt!

Viņa izstieptā roka netika saņemta. Divas pētošas acis raudzījās viņam sejā. Burtens bija labi ģērbies. Dārgs uzvalks, masīva zelta cigarešu etvija rēgojās no vestes kabatas.

—      Mēs satiksimies pilsētā… Vendsvordas cietumā… jeb varbūt Pentauvilā, — Diks Martins lēni teica. — Iesaku iziet no spēles, pasaku stāstītāja kungs!

Vīra žoklis nodrebēja.

—      Brauciet atpakaļ pie tētiņa, — Dika garais rādītāja pirksts urbās viņa vestes kabatā, — jeb pie neprecētās tantes, kura jūs mācīja tā runāt, un pastāstiet, ka pēc jums ir noilgojušies Sauthemptonas zīdaiņi. Tā, mans draugs! Bet tagad bēdziet, jo, ja es iesviedīšu jūs dokā, mani aizturēs, lai ievāktu dažas ziņas.

Pārbaidītais vīrs aizsteidzās. Viņš bija mazliet dusmīgs, mazliet sabijies, un viņam kļuva par karstu, tādēļ viņš atzina par labāku turēties tālāk no brūnsejainā vīra un atviegloti uzelpoja, redzot to aizbraucam ar vilcienu. Tad viņš tvēra kabatā pēc savas cigarešu etvijas, lai nomierinātos ar VirdžInijas tabaku. Etvija bija prom!

Tajā pašā laikā misters Martins izņēma cigareti no pārpildītās etvijas, un, pasvārstot rokā zeltu, noteica, ka tā sver vismaz 15 unces un maksā labu naudu.

—     Kas par brīnišķīgu etviju!

Pretimsēdošā jaunava izstiepa roku ar draudzīgu paļāvību, kas Diku ļoti iepriecināja. Savā vienkāršajā apģērbā un mazajā, cieši pieguļošajā cepurītē viņa izstaroja jaunības daiļumu un bija vēl pievilcīgāka.

—    Mazs nieks, — Diks atturīgi atbildēja. — Es to dabūju no kāda drauga. Priecājos, ka jūsu brīvdienas ir beigušās.

Viņa pasniedza etviju atpakaļ.

—   Jā, savā ziņā. Patiesībā tas nebija atvaļinājums un izmaksāja šausmīgi dārgi. Es neprotu portugāliski, un tas padarīja manu ceļojumu grūtu.

Diks izbrīnījies savilka uzacis.

—    Bet visās viesnīcās taču runā angliski, — viņš teica, bet Sibilla mierīgi pasmaidīja.

—    Es neapmetos viesnīcā. Es dzīvoju mazā mēbelētā istabiņā, un, par nelaimi, visi cilvēki, kurus es tur satiku, runāja tikai portugāliski. Man izpalīdzēja kāda jaunava, kas drusku prata angliski. Es būtu labāk palikusi mājās, jo nekādus labumus tur neieguvu.

—     Mēs esam vienādā stāvoklī. Trīsdesmit tūkstoš jūdzes esmu dzinies pakal ēnai.

Viņa dīvaini pasmaidīja.

—    Vai jūs meklējāt atslēgas? — viņa jautāja, un Diks cieši paskatījās jaunavā.

—     Ko meklēju?

Viņa atvēra ādas somiņu, kas atradās uz ceļgaliem, un izņēma mazu papes kastīti. Attaisījusi vāku, viņa izkratīja uz plaukstas dīvainu gludenu atslēdziņu. Tā bija līdzīga fabrikas patenta atslēgām, tikai ar to starpību, ka robojumu izkārtojums tai bija abās pusēs, pie tam atkārtoti sarežģītos paaugstinājumos un izciļņos.

—    Tā tiešām ir dīvaina atslēga, — Diks teica. — Vai jūs pēc tās braucāt?

Viņa pamāja ar galvu.

—     Jā, lai gan es nezinu, vai tas bija viss, kas man bija jāiegūst šajā ceļojumā. Tas izliekas drusku jocīgi, vai ne. Man bija jābrauc tāpēc, ka kāds portugāļu dārznieks, vārdā Silva, pazina manu tēvu. Viņš ilgus gadus atradās mūsu radinieku dienestā. Vai es jums kādreiz nelielījos ar savu radniecību ar lordu Selfordu? Kāds viņš izskatās?

—     Līdzīgs burtam O, tikai drūmāks, — Diks teica. — Es viņu nepanācu.

Pēc neilga klusuma brīža Sibilla sāka stāstīt:

—      Apmēram pirms trim mēnešiem mana māte saņēma vēstuli. To bija rakstījis kāds priesteris ļoti sliktā angļu valodā. Viņš paziņoja, ka Silva ir nomiris un pirms nāves lūdzis piedot visu to ļaunumu, ko viņš mums ir nodarījis. Viņš esot kaut ko atstājis, ar noteikumu, ka tas jānodod kādam no mūsu ģimenes locekļiem. Vai tas nav dīvaini?

Diks pamāja, ar nepacietību gaidīdams turpinājumu.

—    Bez šaubām, ne man, ne mātei nebija iespējams braukt, jo trūka naudas tik tālam ceļam. Taču dienu vēlāk mēs saņēmām no Londonas vēstuli, kurā bija simts mārciņu banknote un biļetes uz Madeiru un atpakaļ.

—     Kas to bija sūtījis?

Viņa pakratīja galvu.

—     Es nezinu. Izmantoju gadījumu un braucu. Vecais garīdznieks kļuva loti priecīgs, mani ieraugot, un pastāstīja, ka viņa mazo mājiņu trīs reizes šajā mēnesī esot apciemojuši iebrucēji, un viņš esot pārliecināts, ka zagli meklējuši mazo kastīti, kuru viņš glabājis man. Es gaidīju kaut ko loti vērtīgu, jo uzzināju, ka senjors Silva ir bijis loti bagāts. Jūs varat iedomāties, ko sajutu, kad attaisīju kastīti un atradu šo atslēgu.

Diks pagrozīja atslēgu rokas.

—     Silva bija dārznieks, jūs teicāt, un pie tam ļoti bagāts. Vai viņš bija atstājis kādu vēstuli?

—    Nē, es biju vīlusies un mazliet uzjautrināta, ieliku atslēgu mēteļa kabatā un laikam arī pareizi izdarīju, jo, tikko biju iznākusi no garīdznieka mājiņas, kad kāds vīrs, kas, kā redzams, bija mani gaidījis sānu alejā, satvēra manu somiņu un pazuda, iekams man ienāca prātā saukt pēc palīga. Somiņā nebija nekā vērtīga, taču šis notikums mani uztrauca, un es paliku nervoza. Kad uzkāpu uz kuģa, tad ieliku atslēgu aploksnē un iedevu uzglabāt kuģa kasierim.

—    Vai jūs uz kuģa neviens neapgrūtināja?

—   Ja jūs savā kajītē attaisītu čemodānu un izvandītu gultasveļu saucat par apgrūtinājumu, tad jā. Tas notika divas reizes, starp Madeiru un Sauthemptonu, vai tas ir pietiekami romantiski?

—     Pilnīgi pietiekami! — Diks smējās. — Kāds ir jūsu numurs Kozemstrltā?

Viņa pasacīja, pirms iedomājās, ka šis jautājums nav visai pieklājīgs.

—     Kā jūs domājat, ko varētu šie dīvainie gadījumi nozīmēt? — viņa jautāja, kad Diks atdeva tai kastīti.

—    Tie, zināms, ir dīvaini gadījumi. Varbūt kādam ir vajadzīga tā atslēga.

Tas viņai likās loti nepilnīgs izskaidrojums. Sibilla vēl arvien domāja par to, kas viņu padarījis tik vaļsirdīgu šī svešinieka klātbūtnē, kad vilciens jau ieskrēja Vaterlo stacijā. Jaunavu mazliet kaitināja Dika steidzīgā atvadīšanās: īss galvas mājiens un viņš bija jau nozudis laužu drūzmā.

Stundas ceturksni vēlāk viņa bija saņēmusi savu bagāžu un nesējs meklēja viņai pajūgu, kad kāds vīrs steidzīgi pagāja viņai garām, pagrūzdams viņas roku, kamēr kāds cits ieskrēja viņai krūtīs no pretējās puses. Somiņa izslīdēja Sibillai no rokām un, pirms viņa paguva noliekties, lai paceltu to, kad kāds trešais vīrs veikli pakampa somiņu un zibens ātrumā pasniedza to kādam kautrīga izskata vīriņam, kas stāvēja aiz viņa. Zaglis jau taisījās bēgt, bet kāda roka satvēra viņu aiz apkakles un pagrieza apkārt. Zaglis pacēla roku, lai atbrīvotos no negaidītā uzbrucēja, bet dūre, cieta kā ziloņkauls, ķēra viņa žokli, un zaglis kūleniski aizvēlās pa ielu.

—    Taisieties projām, cik kājas nes! Un citreiz izņemiet sev somiņu zagšanas atjauju! — Diks Martins dusmīgi nokliedza viņam pakal.

7. nodaļa

Nākamajā rītā ap pulksten divpadsmitiem Diks Martins priecīgi soļoja uz Linkolna Djufildu. Skvērs laistījās bālās aprīļa saules staros, un, kas attiecas uz Diku, tad viņš bija samierinājies ar pasauli, lai gan neveiksmīgi bija veicis trīsdesmit tūkstoš jūdžu.

Misters un misis Hevloki apdzīvoja vecu, karalienes Annas stilā celtu māju, kas stāvēja starp citām tā paša laikmeta ēkām. Misiņa plāksnīšu virkne pie durvīm liecināja, ka misters Hevloks bija juriskonsults neskaitāmās bagātās korporācijās.

Acīmredzot detektīvs jau tika gaidīts, jo sulainis priekšistabā laipni teica:

—    Es paziņošu misteram Hevlokam, ka jūs esat atnācis.

. Pēc dažām minūtēm viņš bija jau atpakaļ, lai aizvestu Diku sava priekšnieka svētnīcā. Kad Diks Martins ienāca, Hevloks pārtrauca diktēt kādu vēstuli, smaidīdams sasveicinājās un norādīja uz lielu ādas krēslu. Kad vēstules diktēšana bija pabeigta un stenogrāfiste atlaista, viņš piecēlās no rakstāmgalda un piebāza pīpi.

—    Tātad jūs viņu neredzējāt? — viņš jautāja.

—     Nē, ser. Es ceļoju ātri, bet viņš bija vēl veiklāks. Es sasniedzu Rio tajā dienā, kad viņš to atstāja, un ierados Keiptaunā trīs dienas pēc tam, kad viņš pa sauszemi aizbrauca uz Beirutu, tad es saņēmu jūsu telegrammu.

Hevloks nopietni pamāja, sūkdams pīpi.

—      Klīstošais velns! — viņš teica. — Jūs varējāt braukt viņam pakaļ uz Beirutu. Viņš tagad ir tur.

Aizejot līdz rakstāmgaldam, viņš piespieda zvana pogu un teica ienākošajai sekretārei:

—    Dodiet man Selforda sarakstu.

Sekretāre atgriezās un pasniedza lielu, zilu mapi, no kurienes viņš izņēma telegrammas blanku un pasniedza to savam apmeklētājam.

Diks lasīja:

HEVLOKAM LONDONA

KAS IR ŠIS MARTINS, KAS MAN SEKO? MAN TAS SĀK APNIKT. LŪDZU, LIECIET MAN MIERU! BUŠU AUGUSTĀ LONDONĀ. PĒRS.

Telegramma bija izsūtīta no Keiptaunas trīs dienas pirms tam, kad Diks tur ieradās.

—     Diemžēl man nekas cits neatlika, — Hevloks teica. — Vai jūs kaut ko dzirdējāt par viņu?

—    Viņš nekur neuzturējās tikjlgi, lai par viņu sāktu runāt, — Diks atbildēja. — Es griezos pie visu viesnīcu portjē un administratoriem visos septiņos lauzītās angļu valodas veidos, bet par viņu neviens neko nebija dzirdējis. Viņš bija Keiptaunā tai dienā, kad no Anglijas ieradās jaunais virskomisārs.

—     Tā, — pēc brīža Hevloks norūca. — Kāds tam ar to sakars?

—     Nekāds.

Uz brīdi iestājās klusums.

—    Vai jums kas liekas aizdomīgs? — jautāja Diks.

—     Nē, vai varbūt visļaunākais — viņš ir apprecējies, saistījies ar kādu lēdiju, kuru negrib vest uz Angliju.

Diks domīgi braucīja zodu.

—    Vai daudz vēstuļu esat saņēmis no viņa? — tas pēdīgi jautāja.

Advokāts atbildēja apstiprinoši.

—     Vai varu tās apskatīt?

Viņš izņēma mapi no mistera Hevloka rokām un sāka to šķirstīt. Tur bija telegrammas no visām pasaules malām, garas un īsas vēstules, konspektīvi uzmesti priekšraksti un atbildes uz Selforda pieprasījumiem, kuras Hevloks bija viņam sūtījis.

—     Te sakopotas viņa vēstules par vienu gadu. Bez tam man ir daži aktu vāki ar viņa rakstiem. Varbūt vēlaties arī tos redzēt?

Diks pakratīja galvu.

—     Vai visas šīs vēstules rakstītas ar viņa roku?

—    Neapšaubāmi. Jūsu domām, ka viņa vietā darbojas kāds cits, nav nekāda pamata.

Detektīvs pasniedza mapi atpakaļ.

—            Es vēlētos, kaut būtu viņu panācis, — viņš teica. — Eoti gribas redzēt, kas tas par putnu, lai gan es pazīstu

dučiem jaunu zēnu, kam sāk niezēt kājas, tikko tie ir apsēdušies. Man ļoti žēl, ka neesmu bijis sekmīgāks, mister Hevlok, bet, kā jau teicu, viņš ir ātrs ceļotājs. Varbūt kādreiz vēlāk es palūgšu atļauju iepazīties ar visām viņa vēstulēm.

—    Ja vēlaties, varat tās tūlīt apskatīt, — teica advokāts un sniedzās pēc zvana.

Detektīvs viņu atturēja.

—    Kas attiecas uz nevēlamu radniecību, ko Selfords būtu noslēdzis, tad domāju, ka jūs varat nomierināties. Viņš bija viens Ņujorkā un Sanfrancisko. Viņš izkāpa Šanhajā, neviena neapgrūtināts, es dzenāju viņa pēdas cauri visai Indijai, un nekas neliecināja, ka viņš ceļotu lēdijas pavadībā. Es labprāt vēlētos viņu redzēt, kad tas augustā atbrauks.

—    Jūs viņu redzēsiet, — misters Hevloks pasmaidīja, — ja tikai es varēšu viņu noturēt uz vietas līdz tam laikam, kad jūs atnāksiet.

Diks aizgāja uz mājām ar ļoti iespaidīgu čeku kabatā kā atalgojumu par savām pūlēm. Saimniece bija izgājusi, kad viņš pārnāca. Atspiedis galvu rokās, viņš sēdēja pie rakstāmgalda un domās pārdzīvoja pagājušos sešus nemierīgos mēnešus. Tomēr kāds jautājums, kas nodarbināja viņa smadzenes jau ilgāku laiku, netika atrisināts. Viņš nolika savā priekšā tālruni un piezvanīja Hevlokam.

—     Es aizmirsu pajautāt, kāpēc viņš sauc sevi par Pēru?

—      Kas? Ak, jūs domājat Selfordu? Tas ir viņa vārds, Džons Pērs. Es jums aizmirsu pateikt, ka viņš nicina savu titulu. Jums ir kāda nojauta?

—      Nē, — Diks atteica, lai gan viņam bija dažādas nojautas.

Viņš sāka izsaiņot savas ceļojuma lietas un nolika uz galda

kādu mazu somiņu. Tā bija pilna ar visādiem dokumentiem, viesnīcu rēķiniem, piezīmēm par ceļojuma gaitām. Zem visa tā atradās kvadrātiska dzēšlapa, kuru Diks uzmanīgi izņēma un apskatīja pie gaismas. Tas bija uz kādas aploksnes rakstītas adreses nospiedums:

MISTERAM BERTRAMAM ICODI. VELDA MĀJĀ.

Telegramma bija izsūtīta no Keiptaunas trīs dienas pirms tam, kad Diks tur ieradās.

—     Diemžēl man nekas cits neatlika, — Hevloks teica. — Vai jūs kaut ko dzirdējāt par viņu?

—    Viņš nekur neuzturējās tik^ilgi, lai par viņu sāktu runāt, — Diks atbildēja. — Es griezos pie visu viesnīcu portjē un administratoriem visos septiņos lauzītās angļu valodas veidos, bet par viņu neviens neko nebija dzirdējis. Viņš bija Keiptaunā tai dienā, kad no Anglijas ieradās jaunais virskomisārs.

—     Tā, — pēc brīža Hevloks norūca. — Kāds tam ar to sakars?

—     Nekāds.

Uz brīdi iestājās klusums.

—    Vai jums kas liekas aizdomīgs? — jautāja Diks.

—     Nē, vai varbūt visļaunākais — viņš ir apprecējies, saistījies ar kādu lēdiju, kuru negrib vest uz Angliju.

Diks domīgi braucīja zodu.

—    Vai daudz vēstuļu esat saņēmis no viņa? — tas pēdīgi jautāja.

Advokāts atbildēja apstiprinoši.

—     Vai varu tās apskatīt?

Viņš izņēma mapi no mistera Hevloka rokām un sāka to šķirstīt. Tur bija telegrammas no visām pasaules malām, garas un īsas vēstules, konspektīvi uzmesti priekšraksti un atbildes uz Selforda pieprasījumiem, kuras Hevloks bija viņam sūtījis.

—     Te sakopotas viņa vēstules par vienu gadu. Bez tam man ir daži aktu vāki ar viņa rakstiem. Varbūt vēlaties arī tos redzēt?

Diks pakratīja galvu.

—     Vai visas šīs vēstules rakstītas ar viņa roku?

—    Neapšaubāmi. Jūsu domām, ka viņa vietā darbojas kāds cits, nav nekāda pamata.

Detektīvs pasniedza mapi atpakaļ.

—            Es vēlētos, kaut būtu viņu panācis, — viņš teica. — Eoti gribas redzēt, kas tas par putnu, lai gan es pazīstu

dučiem jaunu zēnu, kam sāk niezēt kājas, tikko tie ir apsēdušies. Man ļoti žēl, ka neesmu bijis sekmīgāks, mister Hevlok, bet, kā jau teicu, viņš ir ātrs ceļotājs. Varbūt kādreiz vēlāk es palūgšu atļauju iepazīties ar visām viņa vēstulēm.

—    Ja vēlaties, varat tās tūlīt apskatīt, — teica advokāts un sniedzās pēc zvana.

Detektīvs viņu atturēja.

—    Kas attiecas uz nevēlamu radniecību, ko Selfords būtu noslēdzis, tad domāju, ka jūs varat nomierināties. Viņš bija viens Ņujorkā un Sanfrancisko. Viņš izkāpa Šanhajā, neviena neapgrūtināts, es dzenāju viņa pēdas cauri visai Indijai, un nekas neliecināja, ka viņš ceļotu lēdijas pavadībā. Es labprāt vēlētos viņu redzēt, kad tas augustā atbrauks.

—    Jūs viņu redzēsiet, — misters Hevloks pasmaidīja, — ja tikai es varēšu viņu noturēt uz vietas līdz tam laikam, kad jūs atnāksiet.

Diks aizgāja uz mājām ar ļoti iespaidīgu čeku kabatā kā atalgojumu par savām pūlēm. Saimniece bija izgājusi, kad viņš pārnāca. Atspiedis galvu rokās, viņš sēdēja pie rakstāmgalda un domās pārdzīvoja pagājušos sešus nemierīgos mēnešus. Tomēr kāds jautājums, kas nodarbināja viņa smadzenes jau ilgāku laiku, netika atrisināts. Viņš nolika savā priekšā tālruni un piezvanīja Hevlokam.

—     Es aizmirsu pajautāt, kāpēc viņš sauc sevi par Pēru?

—      Kas? Ak, jūs domājat Selfordu? Tas ir viņa vārds, Džons Pērs. Es jums aizmirsu pateikt, ka viņš nicina savu titulu. Jums ir kāda nojauta?

—    Nē, — Diks atteica, lai gan viņam bija dažādas nojautas.

Viņš sāka izsaiņot savas ceļojuma lietas un nolika uz galda

kādu mazu somiņu. Tā bija pilna ar visādiem dokumentiem, viesnīcu rēķiniem, piezīmēm par ceļojuma gaitām. Zem visa tā atradās kvadrātiska dzēšlapa, kuru Diks uzmanīgi izņēma un apskatīja pie gaismas. Tas bija uz kādas aploksnes rakstītas adreses nospiedums:

MISTERAM BERTRAMAM KODI. VELDA MĀJĀ.

DIENVIDVELSA. SUSEKSA.

Diks to bija atradis kādā istabā Plazas viesnīcā Buenosairesā, kuru apdzīvoja nemierīgais misters Pērs. Pēc viņa aizbraukšanas istabu neviens nebija lietojis, un Diks palūdza viesnīcas pārzini ierādīt to viņam.

Viņš ieslēdza dzēšlapu rakstāmgalda atvilktnē, iegāja guļamistabā, nostājās spoguļa priekšā un sāka sevi pamatīgi aplūkot.

— Jūs saucat sevi par detektīvu, ha? — Diks jautāja savam attēlam spogulī un nicīgi savilka lūpas.

Atlikušo dienas dalu Diks pavadīja, mācoties jaunu kāršu triku, ko viņš pa ceļojuma kiiku bija ievērojis: kādu sarežģītu paņēmienu, kā likt pazust virsējai kārtij, lai tā atrastos paciņā kā devītā. Nolicis sev priekšā pulksteni, viņš vingrinājās tik ilgi, kamēr bija sasniedzis tādu veiklību, ka kārts pazuda sekundes piecpadsmitās daļas laikā. Ar to viņš bija loti apmierināts. Kad satumsa, Diks nesteigdamies iesēdās mašīnā un aizbrauca dienvidu virzienā.

8. nodala

— Palūdziet, lai ienāk, — teica misters Bertrams Kodi.

Viņš bija maza auguma plikgalvis ar laipnu balsi, un viņam vajadzēja piecas minūtes, lai izteiktu to, ko citi izsaka trijos teicienos. So vājību viņš labi zināja un uzskatīja to par nesvarīgu trūkumu.

Uzliekot savas lielās, zeltā iekaltās brilles, viņš vēlreiz palūkojās vizītkartē:

MST. DŽONS RENDERS.

194, Kolinsta Melburna.

Misteram Kodi šis vārds neko neizteica. Viņš bija gan pazinis kādu Renderu, tējas plantāciju īpašnieku, taču iepazīšanās bija pavirša un viņš jau to bija aizmirsis. Apmeklējuma bridi misters Kodi pētīja mazu piezīmju grāmatiņu sarkanā marokāņu iesējumā, kura bez dienasgrāmatas un piezīmēm saturēja mazus nodalījumus kārtīm un pastmarkām, kā arī niecīgu gludu naudas maciņu.

Kad nepazīstamais ienāca, Kodi pastūma grāmatiņu zem papīra kaudzes, kura atradās uz rakstāmgalda.

—    Misters Renders! — apkalpotāja paziņoja, un no tumsas iznāca jauns, kalsnējs, patīkama izskata vīrietis, kurš noteikti nelīdzinājās sen aizmirstam tējas plantatoram.

—    Vai jūs neapsēdīsieties? — laipni jautāja misters Kodi. — Piedodiet, ka dzīvoju pustumsā, taču manas acis vairs nav tik labas kā senāk, tādēļ izsargājos no spilgtuma, kas rada man sāpju sajūtu. Šī rūpīgi noēnotā galda lampa atbilst manām prasībām, taču tā ir nepietiekami gaiša maniem apmeklētājiem. TādēJ, ja jūs neuzskatīsit to kā nelaipnību pret jums, es parasti pieņemu apmeklētājus dienas laikā.

Apmeklētāja sejā parādījās ātrs smaids, taču viņš acīmredzot bija tāds cilvēks, kuram grezni iekārtotās bibliotēkas pustumsa nelikās nospiedoša. Tumsā viņš atrada krēslu un apsēdās.

—    Es loti nožēloju, mister Kodi, ka man iznāca jūs traucēt tādā stundā, taču es tikai vakar atbraucu ar „Moldāviju".

—     No Ķīnas? — misters Kodi nomurmināja.

—     Nē, no Austrālijas. Es pārsēdos Kolombā.

—   „Moldāvija" nepietur Kolombā sakarā ar to, ka tur plosās holēra, — misters Kodi teica.

Apmeklētājs iesmējās.

—     Gluži otrādi. „Moldāvija" pieturēja, un es un vēl daži pasažieri tikām uzņemti uz kuģa. Holēras izcelšanos izziņoja pēc tam, kad atstājām ostu. Jūs esat sajaucis „Moldāviju" ar „Morāniju", kura pabrauca garām ostai nedēlu vēlāk.

Mistera Kodi resnā seja piesarka, jo viņš bija aizskarts savā jūtīgākajā lietā — faktu kļūdā.

—     Es lūdzu man piedot, — viņš klusā, padevīgā balsī teica. — Es esmu maldījies. Tā bija „Morānija". Vēlreiz

piedodiet man! Vai „Moldāvijai" bija laimīgs ceļojums?

—     Nē, ser, mēs ieskrējām negaisā un trīs laivas tika aizskalotas jūrā.

—     Divas glābšanas laivas un kuteris no pakaļgala klāja, — misters Kodi pamāja. — Piedodiet, ser, ka jūs pārtraucu, bet es esmu ļoti liels runātājs.

Viņu sarunā iestājās pārtraukums. Misters Kodi, noliecis galvu uz sāniem, gaidīja.

—    Tagad varbūt… — viņš izdvesa gandrīz bailīgi.

Apmeklētājs atkal pasmaidīja.

—    Es ierados ar kādu savādu ziņojumu, — viņš sacīja. — Man pieder maza ferma Desmit jūdžu stacijas tuvumā. Fermas robežas saiet kopā ar jūsu īpašumiem.

Misters Kodi pamāja ar galvu. Viņam piederēja daudz īpašumu aizjūras valstīs: tie bija ienesīgi naudas noguldījumi.

—     Man ir iemesls domāt, ka jūsu īpašumos atrodas zelta slāņi, — misters Renders turpināja. — Esmu pēc izglītības inženieris un kaut ko sajēdzu metalurģijā. Pirms sešiem mēnešiem es izdarīju atklājumu, kuru negribēju nevienam izpaust, kamēr nebiju drošs par faktiem.

Viņš runāja skaidri un saprotami, un misters Kodi uzmanīgi klausījās, reizi pa reizei pamādams ar galvu. Lai izskaidrotu savu projektu, misters Renders attina uz galda plānu, novazātu mapi, kas Bertramu Kodi nemaz neinteresēja.

—     Mana teorija pierāda, ka tur ir apakšzemes klints, kas stiepjas no šejienes līdz šejienei.

Kad viņa viesis bija beidzis runāt, misters Kodi mierīgi teica…

—    Jā, es zinu, Desmit jūdžu stacijā ir zelts. Mūsu aģents jau to bija atklājis un par atradumu neuzmanīgi paziņojis man, tā ka jūsu bailes, mister Render, hm…, ka jums jāglabā savs noslēpums, nav pamatotas. Jā, tur ir zelts. Bet ne tik lielā daudzumā, ka atmaksātos to izmantot. Tā lieta kādreiz bija izplatīta laikrakstos… hm… jūs to droši vien būsiet piemirsis. Neskatoties uz to, esmu jums pateicīgs. Cilvēka daba ir ļoti vāja, tā kā nevaru jums visā pilnībā pateikties par jūsu domu pārpilnību un… hm… pūlēm, kuras jūs bijāt uzņēmušies.

—     Es sapratu, ka jūs to īpašumu nopirkāt no mistera Selforda, — ieminējās misters Renders.

Plikpauris, it kā spilgtas gaismas apstulbots, ātri pamirkšķināja acis.

—     No viņa aģenta, no kādas ļoti labas advokātu firmas. Acumirklī esmu aizmirsis viņu vārdus.

—     Viņa godība ceļo, jūs to zināt?

Kodi ar bezpalīdzīgu kustību izstiepa savas resnās rokas.

—    Šis jauneklis atzīst par labāku pavadīt laiku ceļošanā. Viņa aģenti esot saņēmuši vēsti, ka viņš atrodas Āfrikā. Viņš ved dēkainu dzīvi un apbēdina savus radiniekus, ja viņam tādi ir.

Viņš smagi nopūtās un piecēlies izstiepa abas rokas.

—     Pateicos par apmeklējumu, — viņš izdvesa, un misters Renders juta, ka viņa rokas satvertas divās siltās, mīkstās delnās.

—     Vai jūs pastāvīgi uzturat sakarus ar viņu? — misters Renders jautāja.

—    Ar… hm… viņa godību? Nē, nē! Viņš pat nezina par manu esamību! O, dārgais, nē!

Bertrams Kodi paņēma apmeklētāju zem rokas un virzījās uz durvīm.

-TJūs atbraucāt ar mašīnu? Tas ir labi. Liekas, būs negaisa nakts… un ir jau vēls. Jau pusvienpadsmit? Laimīgu ceļu!

Viņš palika stāvam pie durvīm tik ilgi, kamēr auto pakaļējās ugunis nozuda aiz rododendru krūma, kas norobežoja ceļu, tad iegāja atpakaļ mājā.

Resnā, nelaipnā sieviete melnā zīda tērpā, kuru Diks noturēja par mistera Kodi saimnieci, sekoja savam vīram darbistabā un aizvēra durvis.

—     Kas viņš bija? — viņa jautāja, viņas balss bija spalga un gaudīga. Misters Kodi līksmi pasmaidīja, nosēzdamies vecajā vietā pie rakstāmgalda.

—     Viņa vārds ir Diks Martins, — teica misters Kodi. — Viņš ir detektīvs.

—     Mans Dievs! Detektīvs! Ko viņš šeit meklēja, Bert? Viņa bija uztraukta, resnā, gredzenotā roka, kas pacēlās

pie lūpām, drebēja.

—     Tas ir gudrs vīrs, bet es viņu jau gaidīju, — misters Kodi noteica. — Man ir trīs viņa ģīmetnes. Es tiešām brīnos… — viņš pabāza roku zem papīra kaudzes, meklēdams mazo piezīmju grāmatiņu, un pēkšņi viņa seja tapa bāla.

—     Tā ir prom! Mana grāmata un atslēga! Mans Dievs! Atslēga!

Viņš streipuļoja kā piedzēries, bālām šausmām sejā.

—     Tas bija tad, kad viņš man rādīja to mapi, — viņš aizsmacis murmināja. — Es aizmirsu, ka tas velna zellis ir veikls zaglis. Atslēdz tās nolādētās durvis! Man jātelegrafē.

9. nodaļa

Diks vadīja savu „coupe" vāģi, kura korpuss liecināja, ka tas ir redzējis labākas dienas. Parasti jau Dika prasības pret mašīnām bija tik augstas, ka neviena no pasaulē ražotajām tās pilnībā nevarēja apmierināt. Viņš piesardzīgi brauca pa Portsmutas ceļu, auto lielās priekšējās spuldzes taustīja apkārtni. Lietus arvien vairāk pieņēmās, taču Dikam vajadzēja turēt lodziņu vaļā, tā ka drīz daļa no viņa lietusmēteļa kļuva melna un spīdīga.

— 107, Kozemstrītā, — neļāva aizmirst viņa zemapziņas balss, un viņš brīnījās, kāpēc apvieno sekmīgo Bertrama Kodi apmeklējumu ar jaunavu, kura neizgāja no viņa prāta.

Laiku pa laikam roka aptaustīja kabatu un gludo ādas grāmatiņu. Maciņa iekšpusē bija kaut kas ciets: no sākuma viņš domāja, ka tā ir nauda, bet tad pēkšņi saprata, kādēļ no viņa prāta neiziet Sibilla Lensdauna. Diks apstādināja mašīnu tik strauji, ka tā sagriezās šķērsām pāri ceļam un tik tikko izvairījās no grāvja. Izlīdzinājis mašīnu, viņš ieslēdza iekšējo gaismu un izņēma savu «atradumu". Jau pirms mazā nodalījuma attaisīšanas viņš zināja, ko tas satur, tikai bija pārsteigts par atslēgas veidu un formu. Tā bija loti līdzīga tai atslēgai, ko Sibilla Lensdauna bija viņam rādījusi vilcienā un kas tagad atradās viņa bankas pret uguni un zagļiem drošajās telpās. Diks lēni iesvilpās un noglabāja atslēgu zem paklāja uz automašīnas grīdas. Pārdrošie džentlmeņi, kuri pielika tādas pūles un izdevumus, lai iegūtu Sibillas atslēgu, nevilcināsies aizturēt arī viņa mašīnu. Diks sāka sajust cienību pret atslēgu brāļiem un bija atradis sev interesantāku dēku nekā klejojošā muižnieka ķeršanu.

Viņš nodzēsa iekšējo uguni un brauca tālāk pa lietus noskaloto ceļu, domādams par savādo atradumu. Kāpēc Kodi noliedza savus sakarus ar lordu Selfordu? Ko nozīmē šī atslēga? Ienākot viņš redzēja resno vīru kaut ko slēpjam zem papīriem. Vienkārši aiz bezbēdības un visu redzēt tieksmes Diks bija izmantojis pirmo izdevību, lai iegūtu grāmatiņu. Rīt viņš salīdzinās abas atslēgas. Tagad būtu labāk koncentrēt domas pie ce]a, kas stiepās tam pretim. Kāds grabažu vezums tik tikko neiestūma viņu grāvī, un tad, braucot ar divdesmit jūdžu ātrumu, viņš ieraudzīja sev priekšā trīs sarkanas ugunis. Diks palēnināja mašīnas gaitu. Tās bija vienā līnijā novietotas spuldzes un nozīmēja, ka ceļš tiek labots. Un tomēr viņš bija pabraucis garām grabažu vezumam ar pilnu ātrumu tikai kādu jūdzi no šejienes. Tātad vezums būs braucis jau pa aizliegto ceļa gabalu.

Palūkojies pa lodziņu, Diks ieraudzīja pa labi no sevis sagruvušu mūra sienu, kuras virsotne slēpās zem efeju segas. Auto priekšējās spuldzes gaismā viņš ieraudzīja kādu plaisu, kurā laikam slēpās vārti. Visu to ievērojis vienā acu uzmetienā, viņš pievērsās ceļam un trim sarkanajām spuldzēm. Izdzēsis visas auto ugunis un kaut ko izņēmis no bikšu kabatas, viņš izkāpa lietū un palika kādu brīdi klausoties. Nekas nebija dzirdams, izņemot negaisa gaudošanu un lietus šlakstienus. Turēdamies ceļa vidū, viņš lēni virzijās pret sarkanajām spuldzēm. Viņš pacēla vidējo un uzmanīgi to aplūkoja. Varēja redzēt, ka sarkanā krāsa ir steidzīgi uzkrāsota uz stikla. Otra spuldze bija pavisam cita tipa, taču arī tai stikls bija notriepts ar sarkanu krāsu. Tāda pati izskatījās arī trešā spuldze. Diks iesvieda vidējo spuldzi grāvī un izjuta gandarījumu, dzirdot to saplīstam. Viņš aizgāja atpakaļ pie savas mašīnas, iekāpa, aizcirta durtiņas un uzlika kāju uz startera. Motors bija karsts, un nekad iepriekš tā nebija gadījies. Viņš pamēģināja vēlreiz, taču bez panākumiem. Izkāpis no mašīnas, Diks aizgāja pārbaudīt benzīna bāku auto aizmugurē. Tā bija tukša. Viņš bija piepildījis bāku pirms brauciena pie Kodi, bet, lai nu būtu kā būdams, rādītājs bija novirzījies uz burtu „T", un, kad viņš viegli piesita bākai, tā izdeva tukšu skaņu. Iededzis savu kabatas spuldzīti, viņš apgaismoja zemi. Slapjais ceļš spīdēja. Kāds bija atskrūvējis vāciņu un izlējis benzīnu, kamēr viņš pētīja sarkanās ugunis. Vāciņš pats no sevis nevarēja nokrist, to varēja izdarīt tikai ar stellatslēgas palīdzību, bet viņš nebija dzirdējis nekādu metālisku skaņu. Dikam rezervē benzīna nebija, tā ka viņš atradās uz sēkla, bez cerībām uz palīdzību. Tomēr viņš pacēla kabatas spuldzīti sagruvušo vārtu virzienā. Viens no vārtu stabiem bija nolauzts un sapuvis, otrs slējās kā piedzēries pret lauru krūmu. Līdz tam viņš pat nebija domājis, ka atrodas Karātavu kotedžas tuvumā. Tagad viņš pazina šo vietu. Apgaismodams ceļu, viņš ātri iegāja garā gatvē. Abās pusēs auga sīki, nekopti krūmiņi, augšā lokveidīgi saaugušas tievas papeles. Grozīdams gaismu uz visām pusēm, viņš izgāja cauri gatvei. Pēkšņi Diks apstājās. Zem gatves iežogojuma ēnas viņš ieraudzīja garu, šauru alu. Tā bija nesen rakta un, kā viņš sprieda, sešas pēdas dzija.

„Tā izskatās kā māja zem mājas," viņš nodomāja un, uzejot uz laukuma aiz gatves, sasniedza neglīto kotedžu, kuras apmetums pa daļai bija jau nobrucis. Nekad tā nelikās tik neglīta kā tagad, kad platais spuldzes stars izcēla plaisas un ielāpus uz sienām. Ieeja bija augsta un šaura, pāri tai stiepās maza nojume, kas atbalstījās uz diviem ķieģeļu sienā iemūrētiem dzelzs stieņiem. Nebija manāmas ne mazākās dzīvības zīmes, pat suns neierējās. Vieta bija kā izmirusi. Viņš pagaidīja kādu brītiņu, tad uzkāpa divus pakāpienus līdz durvīm. Pieklauvējot viņš izdzirda, kā atbalss dobji noskanēja caur māju. Atbildes nebija, un Diks vēlreiz pieklauvēja. Pēc dažām minūtēm viņš priekšnamā sadzirdēja solu troksni, nožvadzēja ķēde, sarūsējusi atslēga slēdza durvis. Tās atvērās par kādu pēdu, un Dika elektriskās spuldzes gaismā parādījās gara, dzeltena seja ar melnu bārdu. Lai gan Diks kaut ko tamlīdzīgu bija gaidījis, parādība bija tik šausmīga, ka viņam tik tikko neizkrita spuldze no rokām.

—    Kas tur ir? Kas jūs esat? — īgna balss jautāja. — Benzīns? Jums iztecējis benzīns? Jā, tas ir muļķīgi. Es varu jums drusku iedot, tikai par to būs jāmaksā. Es neko nedodu par velti.

Viņš nelikās Diku pazīstam un attaisīja durvis platāk. Diks iegāja priekšnamā, turēdamies tā, lai atrastos pret vīru, kas bija viņu ielaidis.

Dr. Stoleti bija ģērbies melnās, ap vidu sajoztās un neiedomājami notraipītās virsdrēbēs. Kājās viņam bija gari krievu zābaki, galīgi nonēsāti un nemākulīgi salāpīti. Stoleti nebija apkaklītes, un Diks ievēroja, ka doktors nebija mazgājies kopš tā laika, kad viņi bija pēdējo reizi satikušies. Viņa lielās spēcīgās rokas bija netīras, bet nagi kā plēsīgam putnam.

Martins redzēja, ka viņa miteklis ir labi iekārtots. Biezais paklājs bija pavisam jauns, apzeltītie damasta krēsli laikam maksāja milzu naudu. No griestiem nokarājās sudraba kroņlukturis, un elektriskās sveces apgaismoja istabu ar spožu gaismu. Katra lieta bija pārklāta ar biezu putekļu kārtu, un tie cēlās mazos mākonīsos, kad viņš gāja pa biezo paklāju.

—    Uzgaidiet te! Es dabūšu jums benzīnu. Viens šiliņš un desmit pensi par galonu.

Diks dzirdēja viņa aizejošo solu skaņu, līdz tie apklusa.

Viņš vērīgi apskatīja istabas iekārtu. Tur nebija nekā tāda, kas dotu norādījumus par šī savādā netīrā vīra raksturu un nodarbošanos. Drīz viņš izdzirda Stoleti atgriešanos un divu skārda kannu dārdoņu. Viņa dīvainais labdaris nolika kannas priekšnamā uz grīdas un, slaukot rokas, piezīmēja:

—     Četri galoni visaugstākā labuma benzīna.

Diks droši zināja, ka šis vīrs viņu pazīst, un Stoleti, kā uzminēdams viņa domas, paziņoja:

—     Es esmu profesors Stoleti. Mēs, domājams, esam tikušies. Jūs bijāt atnācis pie manis pēc kaut kādas grāmatas.

—   Tā ir, profesor, — Diks piesardzīgi teica, jo kāda iekšēja balss viņu brīdināja.

—   Es esmu pazīstams zinātnieks. Maksājiet naudu, mans draugs, un ejiet!

—     Esmu jums ļoti pateicīgs, profesor, — Diks stiepa vārdus. — Te ir desmit šiliņi.

Bārdainais vīrs iebāza naudu kabatā ar apmierinātu smīnu. Šķita, viņš nebija par lepnu iegūt peļņu ar šādu veikalu. Stoleti attaisīja ārdurvis, un Diks sekoja, neizlaizdams no acīm dīvaino viru. Profesors atvēra muti, gribēdams kaut ko sacīt, tad apdomājās un aizcirta durvis. Tai brīdī, kaut kur mājā atskanēja tāds baiļu un agonijas kliedziens, ka detektīvam asinis sastinga. Tā bija vaimanāšana, kas pārgāja kērcoņā un šņukstēdama norima. Uz Dika Martina sejas parādījās sviedri, un pirmajā mirklī viņš gribēja griezties atpakaļ un prasīt paskaidrojumus. Apdomājis viņš saprata, cik briesmīgs būtu šāds gājiens, un, turot katrā rokā pa benzīna kannai, turpināja ceļu lejā uz mašīnu. Viņam kājās bija kurpes ar gumijas zolēm, kas bija ļoti no svara, jo viņa dzirdi tagad vajadzēja sasprindzināt — viņš taču neko nevarēja redzēt. Viņa rokas bija aizņemtas ar kannām, tādēļ bija jāiztiek bez spuldzes.

Diks bija izgājis cauri tai nosprostotajai daļai, kur bija redzējis alu, kad viņa jutīgā dzirde uztvēra kādu sekotāju. Skaņa bija tik klusa, ka viņš tik tikko to varēja atšķirt no lietus trokšņa. Diks apgriezās un sāka soļot atpakaļ, urbjoties ar skatienu piķa melnajā tumsā, kas pletās ap viņu. Troksnis kļuva noteiktāks. Pa labi krūmos nobrikšķēja zars. Un tad pēkšņi viņš ieraudzīja briesmas un nometa kannas. Iekams Diks paguva izraut ieroci, viņš atradās kādas kailas, bezspalvainas bestijas apkampienos. Milzīgas, kailas rokas bija apņēmušas viņa plecus. Liela ķetna taustīja pēc viņa sejas, un Diks, akli tumsā sizdams, trāpīja kailu miesu. Tās vareno muskulatūru sitiens nemaz neuztrauca. Ar varenu piespiešanos Diks strauji apsviedās apkārt, satvēra milzīgās rokas un noliecies pārsvieda uzbrucēju pār galvu. Noskanēja dobjš kritiens, stenēšana, necilvēcīga nopūta, un nākošajā mirklī Dika rokā atradās automātiskais ierocis.

—    Palieciet tur, kur jūs esat, mans draugs! — viņš izdvesa. — Es labprāt vēlētos jūs redzēt.

Viņš pacēla elektrisko spuldzi, kas pa cīņas laiku bija nokritusi zemē, un virzīja gaismas staru uz to vietu, kur vajadzēja atrasties uzbrucējam. Tur neviena nebija. Diks pacēla spuldzi, paskatījās pa kreisi, pa labi. Varbūt tas atradās aiz viņa? Apgriezies viņš raidīja staru mājas virzienā, un tajā brīdi gaisma apspīdēja krūmos nozūdošu lielu, kailu figūru, ap kuras gurniem bija apsiets drēbes gabals.

—     Lecošās čūskas! — nomurmināja Diks Martins un, nezaudējis ne sekundes, sasniedza ceļu, piepildīja tukšo bāku un laida darbā motoru. Pēc brīža viņš turpināja ceļu uz Londonu, nogrimis dziļās domās par dr. Stoleti, nesen rakto dziļo alu dārzā un uzbrucēju. Diks ne mirkli nešaubījās, ka ala izrakta tikai tādēļ, lai noslēptu viņa nedzīvo ķermeni.

10. nodala

Misteram Kodi nepatika staigāt, un viņš bija ārkārtīgi bailīgs vīrs, citādi būtu nostaigājis tās sešas jūdzes, kas viņu šķīra no Karātavu kotedžas, pat šajā tumšajā un lietainajā naktī.

Tā vietā, neskatoties uz šofera skaļajiem protestiem, viņš ņēma mašīnu un apstādināja to simts jardu no kotedžas.

—    Nogriezieties uz blakus celiņa, izdzēsiet ugunis un gaidiet, kamēr atgriezīšos.

Toms Kaulers kaut ko norūca pie sevis.

—    Tikai nepalieciet ilgi, — teica viņš. — Kas tā par spēli, Kodi? Kāpēc jūs nelikāt viņam atbraukt uz Veida māju?

—     Rūpējieties pats par savām sasodītajām darīšanām! — mazais vīrs nošņāca un pazuda tumsā. Viņš sasniedza kotedžu īsi pirms vieniem un taustīdamies gāja pa tumšo gatvi. Viņš tik tikko neiekrita bedrē, kas bija izrakta takas malā. Kodi neklauvēja pie durvīm, bet, apriņķojis ap māju, viegli pieklauvēja pie viena no tumšajiem logiem un atgriezies atrada fasādes durvis atvērtas un Stoleti gaidām priekšnamā.

—   Ā, tas esat jūs! Cik dīvaini satikt jūs šajā stundā! Nāciet iekšā, mans ļoti dārgais draugs! Es saņēmu jūsu tālruņa vēsti, taču diemžēl liktenis bija pret mani. Viņš tika prom. Es izliku ugunis uz ceļa, iztukšoju viņa benzīna bāku un tiku atpakaļ mājā, pirms viņš atnāca. Situācija bija ārkārtēja un vienreizēja. Starp viņu un nāvi nebija pat tik daudz, cik šīs kārts plānā mala.

Viņš turēja rokā notraipītu, taukainu spēļu kārti, jo bija licis pasjansu, kad Kodi atnāca.

Kodi aplūkoja drūmo telpu ar izbailēm sejā.

—     Kas tagad notiks? — viņš drebēdams jautāja.

—    Agri vai vēlu policija pārmeklēs manu māju, — doktors paglaudīja bārdu.

—     Ko viņi šeit atradīs?

—    Tikai dažas likumīgi nomirušas žurkas.

—    Vai jūs… — Kodi nepabeidza teikumu.

—     Es aizsūtīju vienu viņam pakal, bet tas tiem idiotiem parasti neizdodas. Nevar attīstīt muskuļus bez smadzeņu palīdzības, mans dārgais draugs. Vai jūs neienāksiet iekšā?

Viņš iegāja atpakaļ savā darbistabā. Pults, pie kuras viņš strādāja, bija apklāta ar spēju kārtīm.

—     Vispirms pastāstiet man par šo viru. Es viņu jau reiz satiku. Viņš bija atnācis uzdot dažus jautājumus par kādu grāmatu. Tas bija todien, kad jūsu šoferis bija šeit. Man liekas, ka es viņu pazīstu, bet tomēr nevaru skaidri atcerēties.

Kodi aplaizīja savas sausās lūpas. Viņa resnā seja bija bāla un nomākta.

—    Viņš ir tas vīrs, ko Hevloks sūtīja pēc Selforda, — Kodi nomurmināja, un doktora uzacis savilkās izbrīnā.

—    Vai tas ir iespējams? Cik ārkārtīgi un pārsteidzoši! Tātad viņš ir tas džentlmenis, kuru advokāts sūtīja meklēt Selfordu!

Viņš sāka smieties, un smiekli skanēja līdzīgi pergamenta plēšanai.

—     Tas ir par daudz labs joks! Hevloks! Tik gudrs vīrs! Un viņš viltīgi prasīja, vai mūsu draugs satika manu lordu? Nē? Tas ir ievērojami! Varbūt viņš nebrauca pietiekami ātri?

Viņš apsēdās pie galda un ar saviem netīrajiem pirkstiem sāka bungot jundu.

—     Ko vēl mans draugs vēlas? — viņš asi jautāja.

—    Man vajag mazliet naudas, — teica Kodi saīgušā balsī.

Ne vārda neteicis, doktors noliecās un, atslēdzis atvilktni,

izņēma sadauzītu skārda naudas kastīti, atvēra to un izvilka biezu naudas zīmju paciņu.

—    Tas ir viss, ko varu jums tagad iedot, — viņš teica. — Būtu labi, ja jūs naudu tik ātri neizdotu. Ja es miršu, tas atnesīs jums labumu.

—     Nerunājiet par nāvi, — mazais vīrs pacēla drebošās rokas. — Mēs esam novirzījušies no mūsu sarunas temata. Ja jūs atņemsiet kādam dzīvību…

—    Vai esmu jau kādam atņēmis? — doktors mierīgi pārlaboja.

—    Jā, vai esat?

Doktora sarkanā mute savilkās smaidā.

—     Tas bija misters Finijs, — viņš uzmanīgi teica. — Vai jūs viņu domājat? Viņš tiešām nomira, taču es domāju, ka tā būs bijusi pašnāvība. Es nemīlu cilvēkus, kuri iet pie policisticm. Tas ļoti kaitē veikalam. Tagad pieņemsim, ka es eju pie kāda policista, — viņš uzlūkoja savu sarunu biedru, acis piemiedzis, — un pieņemsim, ka izdaru atklājumus — kas par katastrofu!

Mazais vīrs uzlēca kājās.

—   Jūs nedrīkstat! — viņš aizsmacis kliedza. — Jūs nedrīkstat!

Stoleti paraustīja plecus.

—    Kāpēc man jāpaliek šajā aukstajā un šausmīgajā zemē? — viņš jautāja. — Es varētu sēdēt savā brīnišķīgajā vasarnīcā Florencē. Tur es būtu pasargāts no šiem muļķīgajiem policistiem.

Pēkšņi viņš apklusa un pacēla pirkstu. Kodi nebija dzirdējis troksni aiz loga, bet doktors to jau bija dzirdējis divreiz.

—    Tur kāds ir ārpusē, — viņš nomurmināja.

—    Tas ir…

Stoleti pakratīja galvu.

—    Tas ņav Bepo, — pie šiem vārdiem viņa lūpas noraustījās, it kā viņš būtu pateicis labu joku. — Uzgaidiet!

Viņš klusi pārgāja istabai un nozuda tumšajā gaitenī. Kodi dzirdēja viņu klusi atslēdzam durvis, un pagāja ilgāks laiks, kamēr Stoleti atgriezās. Viņš mirkšķināja acis, it kā gaismā tām būtu sāpīgi, bet Kodi manīja, ka šis savādais cilvēks bija neparasti satraukts. Rokās viņš turēja kādu lietu, kas atgādināja tālruņa klausules austiņu, pie kuras bija pievienota gumijas caurule.

—    Kāds ir klausījies pie loga, mans draugs. Es uzdošu jums trīs jautājumus. Jūs atbraucāt ar mašīnu?

—     Nācu kājām, — Kodi īsi atbildēja.

—    Vai jūsu labdzimtlgais šoferis cieš no ziņkāres?

—     Es jau jums teicu, ka staigāju kājām, ar mani nenāca neviens šoferis.

—    Viņš arī varēja nākt kājām.

—     Kas tas ir?

Stoleti izņēma no kabatas kādu vāciņu un nolika uz galda.

—    Vai jūs to pazīstat?

—     Nē, — Kodi pakratīja galvu.

—     Viņš to bija uzlicis klausulei. Mikrofonu es nevarēju atrast. Bet viņš ir klausījies.

—     Kas tas ir bijis? Tas nevarēja būt Kaulers, — Kodi saīdzis teica. — Viņš ir manas sievas brāļadēls.

—     Un dievina savu krustmāti, — zobojās doktors. Viņš palūkojās vāciņa iekšpusē un izlasīja pārdevēja vārdu.

—   Tas būtu nepatīkami, ja izrādītos, ka esat pieņēmis savā mājā spiegu.

—     Jūs zināt par Kauleru tikpat daudz cik es, — Kodi strauji sacīja.

—     Un ko jūs zināt par viņu?

—     Zinu, ka viņš ir zaglis, ka zog automobiļus…

—     Un ka policija viņu vienmēr patur acīs. Kad šis jūsu draugs atnāca pirmoreiz, šis… Martins, vai ne, viņš pazina jūsu Kauleru, un es acumirklī biju sakompromitēts. Žēl, ka Bepo nebija laukā. Tad mēs būtu bijuši pilnīgi droši.

Misters Kodi nostaigāja pusjūdzi līdz vietai, kur bija atstājis savu mašīnu. Kaulers snauda vadītāja sēdekli, bet atmodās no sava pavēlnieka balss skaņas.

—     Kauler, vai jūs visu laiku bijāt pie mašīnas? Vai jūs man nesekojāt?

—    Vai es būtu gājis, kad varēju braukt, — Kaulers atrūca. — Bez šaubām, es biju šeit visu laiku. Vai kas noticis? Jums kāds spokojās?

—     Jūs spēlējat ar mani mulki, mans draugs, bet jūs to nožēlosiet!

—     Es nekad nenožēloju to, ko esmu darījis, — Kaulers auksti teica. — Kāpiet iekšā! Lietus līst.

Viņš izbrauca uz sānu ceļa un brauca atpakaļ uz Veida māju mežonīgā ātrumā. Starp daudzām lietām, kas Kodi baidīja, bija ātra braukšana, un Kaulers to zināja. Kodi izkāpa zilganpelēks no dusmām un izkliedza savu sašutumu:

— Jūs izlickaties svarīgāks, nekā esat, tāpēc ka domājat, ka jūs neviens nevar aizvietot!

Kamēr viņš tā runāja, auto brauca uz garāžu, un, kas attiecas uz Tomu Kauleru, tad viņš uzskatīja savu kungu par atbildes necienīgu.

11. nodaļa

Nākamajā rītā misters Hevloks bija tik tikko sasniedzis biroju, kad atnāca Diks. Ieraugot apmeklētāju, advokāta biezās uzacis pacēlās.

—     Esmu atnācis sūdzēt grēkus, — Diks iesāka.

—    Tas skan slikti, — Hevloks teica, mirkšķinot acis.

—    Varbūt tas ir vēl sliktāk, nekā izklausās, — teica Diks. — Es noslēpu no jums kādu ziņu.

Diks īsumā izstāstīja par dzēšlapu, kuru viņš bija atradis Plazas viesnīcā Buenosairesā.— Acīmredzot lordam Selfordam ir sakari ar minēto personu. Es nebiju pilnīgi drošs par lietu būtību, tāpēc atļāvos to izdibināt.

—     Misters Bertrams Kodi? — sarauca pieri Hevloks. — Man tas vārds liekas pazīstams.

—    Varbūt jūs atceraties kādu īpašumu pārdošanu Austrālijā?

Hevloka seja noskaidrojās.

—     Jā, bez šaubām! Tas ir viņš! — izsaucās Hevloks. — Tika runāts, ka tajā zemes gabalā atrasts zelts. Es lasīju par to „Times". Bet viņš nepazīst Selfordu.

—     Kāpēc tad Selfords viņam rakstīja?

—    Varbūt Kodi rakstīja viņam pirmais? — minēja misters Hevloks, acīmredzot kļūdams nemierīgs. — Jūs viņam jautājāt, vai viņš pazīst mūsu jauno draugu?

Dikspamāja.

—   Viņš noliedza man visas pazīšanās un sarakstīšanās, kas man likās dīvaini. Vai jūs kādreiz esat ko līdzīgu redzējis?

Viņš nolika uz galda mazo piezīmju grāmatiņu, ko viņš bija paņēmis no mistera Kodi, un, atvēris to, parādīja atslēgu. Misters Hevloks to paņēma un ziņkārīgi apskatīja.

—    Tā tiešām ir dīvaina lietiņa. Vai tā ir atslēga? — viņš jautāja. — Kā jūs to ieguvāt?

—     Es to atradu, — Diks mierīgi atteica. — Tā bija kādā piezīmju grāmatiņā, kuru es aizņēmos. Kā redzat, grāmatiņā ir piezīmes, kas attiecas uz lordu Selfordu un tā ceļojumiem. Te ir diena, kad viņš bija Buenosairesā, diena, kad ieradās Šanhajā, datums, kad viņš atstāja Sanfrancisko, — patiesi, tas ir ļoti pilnīgs lorda ceļojumu apraksts par pēdējiem astoņiem mēnešiem.

Hevloks lēni šķirstīja lapas.

—    Tas tiešām ir interesanti, — viņš teica. — Jūs sakāt, ka viņš noliedz pazīšanos ar Selfordu?

—     Pilnīgi! Viņš teica, ka nekad neesot ne redzējis, ne sarakstījies ar viņu. Savu veikalu par Austrālijas īpašumu pārdošanu viņš izdarījis caur jums.

—    Tas ir tiesa, — Hevloks pamāja. — Ļoti labi atceros, kādos apstākļos tas notika. Mans biroja pārzinis izdarīja visas pārdošanas formalitātes.

—     Vai jūs pazīstat ārstu Stoleti? Viņš dzīvo Karātavu kotedžā, kas atrodas pie Londonas ceļa pusceļā līdz Breitonai?

—     Jā, es pazīstu Stoleti, bet viņa māju neesmu redzējis vairākus gadus. Starp citu, Karātavas kotedža ir Selforda īpašums — lielākā dala no tās apkārtnes pieder Selfordam. To mēs izīrējām Stoleti pēc viņa nepatikšanām Londonā. Viņš bija apsūdzēts par nodarbošanos ar vivisekciju bez atļaujas. Tas ir netīrs un atbaidošs tips.

—    Tas raksturo viņu tik pilnīgi, — Diks teica, — ka katrs policists viņu tūdaļ pazītu.

—     Ko viņš ir izdarījis?

—   To es jums pateikšu, — lēni teica Diks. Viņa lēmumam bija savs iemesls, jo Selforda noslēpuma atrisinājums bija nācis ar dramatisku steigu, un viņš mēģināja domāt par divām lietām uzreiz, lai sasietu kopā vaļējus galus, jo citādi tie prasītu mēnešiem ilgu darbu. Tomēr viņa stāsts bija puslīdz patiess notikumu izklāsts.

—     Vai jūs jau ziņojāt policijai? — Hevloks jautāja, kad viņš bija beidzis.

—     Nē, ser. Es nevaru aizmirst, ka pats esmu policija, — viņš teica un domīgi glaudīja zodu.

—     Es tiešām varēju apmeklēt veco Snidu, — teica Diks.

—     Kas ir Snids? — Hevloks jautāja.

—    Kāds Skotlendjarda virs, — lēni atteica Diks. — Noslēpumi ir viņa stiprā puse.

—    Tas ir detektīvs?

—    Jā. Ar ko Stoleti tagad nodarbojas, mister Hevlok?

—    Kaut es to zinātu! — advokāts teica. — Viņš patiešām ir ievērojams patologs, taču viņa eksperimenti ir pārāk speciāli pat modernajai skolai. Tagad atceros, kad Stoleti noīrēja to māju, tas notika pēc Kodi ieteikuma, kurš arī, blakus minot, ir mūsu īrnieks, jo Veida māja ir Selforda īpašums. Acumirkli uzgaidiet, es paskatīšos.

Viņš izsteidzās no istabas un atgriezās ar vēstuļu mapi rokā.

—    Jā, tā ir, — viņš norūca. — Kodi, ja jūs atceraties, bija tikko nopircis to zemes gabalu Austrālijā, mēnesi pēc tam mēs izīrējām Karātavu kotedžu Stoleti. Dramatisks vārds, mister Martin, bet karātavas patiesi tur mēdza stāvēt vecajos, sliktajos laikos.

—   Un es būtu tur karājies jaunajos, labajos laikos, — teica Diks, — ja tas spoks būtu izracis vairākas alas man.

Viņš bija uzzinājis visu, ko vēlējās, pat daudz vairāk, nekā bija gaidījis, un atgriezās Klargentgardenā vienīgi tāpēc, lai iesaiņotu savus abus čemodānus un dotu pārsteigtajai saimniecei mēnesi atvaļinājuma.

—     Mēnesis būs pietiekošs laiks, lai jūs, Rebeka, varētu aizbraukt uz jūrmalu vai uz kalniem. Ir tikai viena vieta, kur jūs nedrīkstat apmesties — tā ir šī mazā, vecā māja.

—     Bet, ser… — iesāka viņa saimniece.

Diks bija nepierunājams, izteica šausmīgus draudus, kas notiktu ar veco lēdiju, ja viņa uzdrošinātos pa atvaļinājuma laiku ielūkoties viņa dzīvokli.

Promejot viņš sētniekam teica, lai visas vēstules pārsūta uz Skotlendjardu. Savus īstos nodomus viņš nevienam negribēja uzticēt.

12. nodala

Misis Lensdauna un viņas meita dzīvoja savās trijās istabās tikpat labi kā kādā lielpilsētas namā ar divdesmit istabām. Sibillas māte bija pieredzējusi labākus laikus, kad Georgijam Lensdaunam piederēja tūkstots akru Berkšīrā, medību mājiņa Norfolkā, lašu upīte Skotijā, nemaz nerunājot par skaisto māju Čelsijā. Bet visi īpašumi līdz ar sacīkšu zirgiem un tvaika jahtu aizgāja vienā naktī. Viņš bija tirdznieciskās sabiedrības direktors, kura bija spiesta likvidēties sakarā ar rīkotāja pēkšņo aizceļošanu (tas tomēr nonāca cietumā). Direktori bija spiesti atlīdzināt zaudējumus, un Georgijs Lensdauns bija vienīgais, kura īpašumi bija uz paša vārda. Viņš samaksāja visu līdz pēdējam pensam un mira, kad maksājumi bija nokārtoti. Lensdauniem palika māja, kurā viņi tagad dzīvoja. Māja bija sadalīta trīs atsevišķos dzīvokļos. Vienā no tiem, vismazākajā, viņi iekārtojās, kad misis Lensdauna bija pārdevusi savas personīgās mantas.

Dienu pēc Sibillas atgriešanās viņas abas sēdēja viesistabā: māte lasīja, Sibilla rakstīja pie mazā rakstāmgalda viesistabas stūrī. Misis Lensdauna nolika grāmatu.

— Tas brauciens bija muļķīgs, un es biju neapdomīga, ka tam piekritu. Esmu nobažījusies par iznākumu, dārgā. Tas viss ir tik ārkārtīgi nereāli, un, ja man kāds cits to būtu stāstījis, es tO' uzskatītu par fantastisku izdomu.

—     Kas bija Silva, māt?

—    Tas portugālis? Viņš bija nabadzīgs dārznieks. Tēvs viņu satika Madeirā un atveda šurp uz tava brālēna pieprasījumu. Viņš bija pateicīgs tavam tēvam, kas viņam daudzas reizes izpalīdzēja. Silva kļuva par galveno dārznieku pie lorda Selforda, lai gan lords bija grūti panesams — viņam bija nepatīkama īpašība: grūstīt tos kalpotājus, ar kuriem viņš nebija apmierināts, un, man liekas, viņš reiz Silvu sita. Vai tu vēl atceries lordu, Sibilla?

Sibilla pamāja.

—     Lielu, sarkanu seju un ar briesmīgu balsi. Viņš mēdza braukt četrjūga karietē. Es nicināju lordu Selfordu!

Misis Lensdauna paņēma grāmatu, izlasīja dažas rindiņas un atkal to nolika.

—     Kas tas ir par vīrieti, Sibilla?

—    Māt, tu jau ceturto reizi man to jautā, — Sibilla iesmējās. — Viņš ir ļoti patīkams, un viņam ir brīnišķīgas zilas acis.

—     Džentlmenis?

—     Jā. Lai gan viņa manieres, manuprāt, nav visai labas. Tomēr viņš ir ļoti spējīgs un uzticams cilvēks.

Misis Lensdauna pāršķīra lapu bez lasīšanas.

—     Kāda ir viņa nodarbošanās?

Sibilla vilcinājās.

—    Nezinu, ar ko viņš tagad nodarbojas. Viņš bija detektīvs, bet tagad atstāja policijas dienestu. — Tad viņa drusku pārgalvīgi jautāja: — Kāds ir detektīva sabiedriskais stāvoklis?

Viņas māte pasmaidīja.

—     Apmēram tāds pats kā bibliotekārei, mana dārgā, — viņa klusi teica. — Nodarbošanās ziņā viņš ir uz tādas pašas pakāpes kā mana mazā meitenīte.

Jaunava piecēlās no galda un aplika roku ap vecās dāmas pleciem, tad noglāstīja to.

—    Tu domā, ka esmu atdevusi viņam savu jauno sirdi, kā tiek rakstīts sentimentālos romānos, un ka es viņu mīlu. Viņš mani briesmīgi uzjautrina, jo runā par visdīvainākām lietām. Man viņš patīk, neskatoties uz viņa bargo valodu, kādā viņš runāja ar vienu cilvēku, kamēr es gaidīju, kad muitnieki pārmeklēs manas ceļasomas. Viņš ir loti taisnīgs. Priecājos, ka tā nelaimīgā atslēga ir pazudusi. Es varēju aiz līksmības apkrist viņam ap kaklu, kad viņš satvēra to šausmīgo zagli. Bet viņš droši vien ir precējies un viņam ir liela un ziedoša ģimene.

Pie durvīm pieklauvēja. Sibilla aizgāja ielaist un samulsusi, platām acīm uzlūkoja sarunas priekšmetu.

—   Vai jūs nevēlaties ienākt, mister Martin? — viņa neveikli jautāja. Diks pagāja viņai garām mazajā priekšistabā un sekoja viņai viesistabā.

Vecā lēdija uzmeta viņam pētošu skatienu un bija apmierināta.

—   Jūs esat misters Martins? — viņa smaidīja, kad saņēma Dika roku savējā. — Es vēlos pateikties par to, kā jūs rūpējāties par manu meitu.

—    Es esmu priecīgs, ka jūs to pieminējāt, tāpēc ka nezināju, kā sākt sarunu, — teica Diks, izvēloties, jaunavai par šausmām, vismazāk izturīgo un visvieglāk salaužamo krēslu.

—   Jūsu atslēga ir manā bankā, mis Lensdauna, un, ja kāds jums uzbrūk, tad varat to pateikt.

Sibilla izbrīnījusies uzlūkoja Diku.

—     Bet es domāju, ka atslēga ir pazaudēta!

—     Somu jūs pazaudējāt, — viņš pārlaboja. — Kad es vilcienā pasniedzu jums atpakaļ kastīti, biju atļāvies atslēgu izņemt. Jūs dzirdējāt atslēgu skanot kastītē, taču tur skanēja puskronas gabals, kas bija tik pat smags kā atslēga.

—    Bet es taču nenolaidu acis no tās! — jaunava iesaucās.

Diks smaidīja.

—    Skanošu lietu apmaiņas maksla jāņem vera katrs apstak-

lis.

. — Tas taču nav iespējams! — Sibilla teica.

Dikam bija kaitinoša īpašība — bez brīdinājuma sākt citu sarunu.

—      Misis Lensdauna, es gribu jūs loti pārsteigt. Kad jūs mani satikāt, jūs domājāt, ka esmu pieklājīgs sabiedrības loceklis. Šodien es vairs tas neesmu. Esmu tagad privātdetektīvs, un tie ir tuvi viduvējībai. Jūs nemaināt sejas krāsu, tādēļ es pieņemu, ka esat pārāk sastingusi, lai to sajustu.

—    Manai meitai jau bija priekšstats, ka esat tajā arodā, — teica misis Lensdauna, viņas acis jautri spīdēja, un viņa sāka saprast, kas viņas meitai šķiet tik pievilcīgs šajā vīrietī.

—      Man ir prieks, — Diks atturīgi noteica. — Tagad es palūgšu atbildēt uz dažiem jautājumiem, taču nedomājat, ka es to daru aiz tukšas ziņkārības. Jūs stāstījāt man par savu brālēnu, — viņš griezās pie Sibillas. — Es labprāt vēlētos zināt, vai lordam Selfordam ir vēl citi radinieki?

—      Nekādi, — jaunava atbildēja. — Mēs ar māti esam vienīgās, ja vien viņš nav apprecējies.

Sibilla ievēroja, kā pārmainījās Dika seja: acis sašaurinājās, mute savilkās citādāk.

—     No tā es arī baidījos, — viņš klusi teica. — To jau es arī nojautu. Zināju, ka esat iepīta šajā intrigā, bet nevarēju saprast, kā. Vai jums ir kādi pazīstami uz laukiem, kundze? — viņš jautāja misis Lensdaunai.

—     Jā! Pat vairāki, — viņa pārsteigta atbildēja. — Kāpēc jūs to jautājat?

—     Jums ir tālrunis, — viņš paskatījās uz mazo rakstāmgaldu. — Vai jūs varētu piepeši atstāt Londonu? Mana pirmā vēlēšanās bija lūgt, lai jūs atstājat pilsētu jau šonakt, bet tad es vēl nedomāju, ka tas būtu tik steidzami.

Misis Lensdauna viņu pētoši uzlūkoja.

—     Vai jūs nepateiktu, ko tas nozīmē? — viņa mierīgi jautāja.

Viņš pakratīja galvu.

—   Tagad es jums to nevaru pateikt. Es pats vēl maldos kā pa miglu un neesmu drošs par tiem priekšmetiem, kuri tagad vēl neskaidri saskatāmi. Domāju, ka jums tagad briesmas nedraud, taču jūs tiksiet apgrūtinātas.

—   Vai viss tas ir tās atslēgas dēļ? — jautāja Sibilla, klausīdamās ar nemierīgu sirdi.

—    Tas viss ir atslēgas dēļ, — viņš atkārtoja, un viņa vēl nekad nebija Diku redzējusi tik nopietnu.

—    Kāds bija mirušais lords Selfords? — viņš jautāja misis Lensdaunai, un viņa savilka seju mazā grimasē.

—    Viņš nebija patīkams cilvēks, — lēdija teica. — Viņš dzēra, un pagātnē tam bija daži pretīgi notikumi, par kuriem neviens nerunāja. Visi Selfordi bija drusku neveseli. Pirmais Selfords, cilts dibinātājs, tik ļauni trakoja piecpadsmitā gadsimtā, ka pāvests viņu izslēdza no baznīcas. Vai esat dzirdējis par Selfordu kapiem?

Viņš pakratīja galvu. Vispārīgajā nozīmē šis vārds viņu neinteresēja, taču viņa domās uzliesmoja atmiņa par Levu Finiju, kapu aplaupītāju, kurš mira tāpēc, ka bija redzējis pārāk daudz.

—   Jūs varbūt neinteresējaties par Anglijas senatni, — turpināja misis Lensdauna, — bet, ja vēlaties, varu jums sniegt tuvākas ziņas. Diezgan dīvaini, bet es tieši par to lasīju šo pēcpusdienu.

Viņa piecēlās un piegāja pie grāmatu skapja, kas atradās istabas kaktā, un paņēma kādu sējumu, kura pergamenta vāks bija nodzeltējis aiz vecuma.

—    Tā ir viena no tām nedaudzajām lietām, kas man palikusi, — viņa teica. — Tas ir Bakstera hronikas oriģināls, drukāts 1584. gadā, viena no pirmajām grāmatām, kas tika izlaistas no Kokstona spiestuves.

Viņa šķīra lapas un kādā vietā apstājās.

—    Te ir tā nodala. Varat nelasīt to da]u, kur ir aprakstīts sera Hjū noziegums. Tas mūsu dzimtai godu nedara.

Viņš paņēma grāmatu un lasīja vietu, kuru rādija viņas pirksts.

„Sers Hjū, būdams zem baznīcas nolādējuma par viņa grēkiem un būdams zem aizlieguma apbedītam tapt, kā tas pienāktos kristīgam bruņiniekam, pavēlēja, lai tiktu rakta liela apbedīšanas vieta priekš viņa un katra no viņa cilts dēliem, kas tika nosaukta par Selfordu kapiem un tika īpašā kārtā iesvētīta no Fr. Markus, kāda svēta vīra. Tas notika slepenībā, jo uz seru Hjū gulēja baznīcas lāsts. Un šie kapi savādi izskatījās ar daudzajiem eņģeļiem un daudzajiem izgreznojumiem, ko viņš pavēlēja iztaisīt akmeņos, un svēto tēliem, ko apbrīnojami redzēt."

—      Daudzus gadu simtus, — teica misis Lensdauna, — Selfordu kapu vieta palika neiesvētīta, lai gan 1710. gadā tā tika pārbūvēta.

—     Kur atrodas šī vieta? — jautāja Diks.

—    Tā ir Selforda parkā. Kāda maza uzkalniņa galā, vecu koku ierobežota. Tas tiek saukts par bezputnu krūmāju, tāpēc, ka tur nekad nav redzēti putni, bet es domāju, ka tas ir tāpēc, ka daudzu jūdžu apkārtnē nav ūdens.

Dikam vajadzēja apsvērt katru vārdu, ko viņš runāja, lai nenodotu savas jūtas.

—     Kas apdzīvo pili? Es domāju, ka parkā ir kāda kungu māja?

Viņa pamāja.

—     Pils atrodas apkalpotāju rokās pa lorda Selforda prombūtnes laiku. Misters Hevloks teica, ka lords neieredz šo vietu un būtu jau sen to pārdevis, ja nebūtu tā jāatstāj kā mantojums nākamajām paaudzēm.

Viņš aizklāja rokām seju, mēģinādams koncentrēties.

—     Vai jūs kādreiz esat redzējusi šo klejojošo Selfordu?

—    Tikai vienu reizi, kad viņš vēl bija zēns un gāja skolā. Man viņš ir rakstījis. Nesen, saņēmu no viņa vēstuli. Ja vēlaties, varu to parādīt. Jūs esat loti ieinteresējies par lordu Selfordu?

—   Loti, — viņš ar uzsvaru teica.

Viņa izgāja no istabas un atgriezās ar mazu koka kastīti. No vēstuļu žūkšņa izmeklējusi vienu, viņa nolika to Dikam priekšā. Tā bija no Berlīnes, rakstīta 1914. gada aprīli.

„Dārgā krustmāte!

Ir pagājis tik daudz gadu, kopš esmu jums rakstījis vai kādā citā veidā atgādinājis sevi, ka kaunos tagad rakstīt. Bet zinādams, ka jūs sajūsmināties par veclaiku porcelānu, aizsūtu jums ierakstītā sūtījumā vecu vācu alus kausu no piecpadsmitā gadsimta.

Jūsu padevīgais

Pīrs."

Rokraksts bija tāds pats kā Hevloka rādītās vēstulēs.

—    Es jau neesmu viņam nekāda krustmāte, — teica misis Lensdauna, — tikai attāla māsīca. Te ir vēl viena vēstule.

Šī bija sūtīta gadu atpakaļ no kādas Kolumbijas viesnīcas.

„Esmu sasniedzis lielas sekmes ar savu grāmatu, kaut gan tas ir gandrīz absurds, nosaukt šīs nesakarīgās piezīmes tik cēlā vārdā. Esmu ļoti noskumis, dzirdot par jūsu lielo nelaimi. Vai varu kaut kā jums palīdzēt? Jums ir tikai jāpavēl. Lūdzu, apmeklējiet misteru Hevloku un parādiet viņam šo vēstuli. Esmu jau viņam rakstījis un pilnvarojis izmaksāt katru summu, kādu jūs pieprasītu."

Diks nojauta, kas tās par bēdām būs bijušas. Misis Lensdauna vēl arvien nēsāja tumšas drēbes.

—    Bez šaubām, es neapmeklēju misteru Hevloku, lai gan viņš man to laipni darīja zināmu un piedāvāja Plra palīdzību. Tagad, mister Martin, varbūt jūs apmierināsiet manu ziņkārību. Kādēļ jūs devāt mums tik trauksmainas instrukcijas un kāpēc mums jābūt gatavām atstāt pilsētu jebkurā dienas vai nakts stundā?

Sibilla, kura visu laiku bija klusi klausījusies, izteica savas domas:

—     Man liekas, māt, misters Martins mums neliktu nekā nevajadzīga darīt, un, ja viņš vēlas, lai mēs būtu gatavas izbraukt uz pirmo aicinājumu, tad mums tas arī būs jādara. Tas ir sakarā ar atslēgu? — viņa nopietni paskatījās uz Diku.

—    Jā, — viņš teica, — un vēl kas cits. Kā jau es teicu, pagaidām taustos kā pa miglu. Noteikti fakti vēl tikai jāizdibina, kā arī jāizstrādā tie, kuri radušies.

Viņš jautāja misis Lensdaunai, vai viņa ir ko dzirdējusi par doktoru Stoleti, bet viņa noliedzoši pakratīja galvu.

—    Vai jūs pazīstat misteru Kodi? — viņš jautāja, un viņa kādu brīdi domāja.

—     Nē, liekas, ka nepazīstu, — viņa atbildēja.

13. nodaļa

Piecas minūtes vēlāk Diks atvadījās un devās uz Bedforda skvēra pusi. Reizes divas viņš atskatījās. Apmēram divdesmit jardu aiz viņa ielas pretējā pusē viņam sekoja kāds cilvēks. Tieši aiz Dika gāja vēl viens slaists. Bedforda skvēra stūrī stāvēja taksometrs, un vadītājs neatlaidīgi aicināja viņu iekāpt. Bet Diks neievēroja aicinājumu. Šoreiz viņš neriskēs. Ar tiem diviem vīriem Diks viegli varētu tikt galā, bet briesmas, kas viņu sagaidītu nepazīstamā taksometrā, varēja būt grūti pārvaramas.

Viņš apturēja citu taksi un pavēlēja tam braukt uz stacijas viesnīcu. Caur pakaļējo lodziņu viņš redzēja, ka viņam seko kāds auto. Kad viņš pie ieejas viesnīcā maksāja par braukšanu, tad, uzmezdams zaglīgu skatienu ielai, ievēroja, ka otrs auto apstājas gabaliņu tālāk un no tā izkāpj divi,vīri. Diks noīrēja istabu, iedeva atslēgu portjē un, nevienam nemanot, izkļuva pa sānu durvīm, kas izgāja uz stacijas peronu. Kāds vilciens patlaban sāka kustēties. Viņš ātri pārskrēja pāri platformai, attaisīja kupejas durvis un ielēca iekšā. Diks domāja, ka ir iekāpis Skotijas ātrvilcienā, kura pirmajai pieturas vietai jābūt rīt agri no rīta, tālu no Londonas. Taču tas izrādījās vietējās satiksmes vilciens, un viņš izkāpa Vilesdānā, samaksājot par braukšanu konduktoram. Ar metro viņš sasniedza Enebekmentu jau stundu pēc aiziešanas no Lensdaunu mājas. Simts jardu no stacijas atradās iespaidīga celtne ar arkveida ieeju. Tas bija Dika brauciena mērķis! Pie durvīm stāvošais konstebls viņu pazina.

—    Inspektors Snids ir augšā, mister Martin, — viņš teica.

—   Es nevienu tā nevēlos sastapt kā Snidu, — atteica Diks un uzdrāzās pa kāpnēm augšā, pārlēkdams diviem pakāpieniem uzreiz.

Snids nesatricināmi sēdēja krēslā aiz sava rakstāmgalda. Kamīnā dega uguns, inspektora pirkstos bija nodzisis cigārs, un viņš snauduļoja. Viņam nebija pietiekami enerģijas, lai septiņos pieceltos un dotos uz mājām. Tā notika caurmērā piecas reizes nedēlā.

Snids atvēra acis un uzlūkoja ienācēju bez sevišķas labvēlības.

—    Esmu loti aizņemts un nevaru jums atvēlēt vairāk par minūti, — viņš nomurmināja.

Diks apsēdās viņam iepretim un pavīpsnāja.

—    Palūdziet miega dievu Morfeju nostādīt jūs uz kājām un uzklausiet, ko jums teikšu.

Viņš sāka stāstīt, un jau pie pirmajiem vārdiem galvenā inspektora acis atvērās platāk. Kad Diks Martins bija stāstījis desmit minūtes, Skotlendjardā nebija neviena cilvēka ar skaidrāku galvu kā šis resnais zagļu ķērājs.

—    Šo stāstu jūs esat izlasījis kādā grāmatā, — viņš teica, kad Diks ūz mirkli apstājās. — Jūs man atstāstāt mistera Doila jaunāko romānu.

Kad Diks bija izstāstījis savu piedzīvojumu, Snids piespieda zvana pogu. Pēc neilga laika ienāca seržants.

—    Seržant, man vajag vienu vīru priekšpusē un vienu vīru aizmugurē 107. mājai Kozemstrītā. Es vēlos, lai mūsu vislabākā ēna sekotu misteram Marti nam, tam vīram arī naktis jāpavada mistera Martina dzīvoklī. Sapratāt?

Seržants atzīmēja viņa instrukcijas piezīmju grāmatiņā.

—      Rīt no rīta satieciet Suseksas galveno konsteblu un paziņojiet, ka vienpadsmitos piecpadsmit vakarā es izdarīšu uzbrukumu Karātavu kotedžai Karātavu kalnā. Man būs līdzi savi vīri. Tas ir viss, seržant.

Kad seržants bija izgājis, Snids nopūzdamies piecēlās no" krēsla.

—    Es domāju, ka man der pastaigāties. Iešu jums līdzi uz jūsu dzīvokli.

—    Jūs nedarīsiet neko tamlīdzīgu, — teica Diks. — Rādīties kopā ar jums nozīmē nenovērtēt manu vārdu un stāvokli. Es tikšu pats atpakaļ savā dzīvoklī.

—     Uzgaidiet drusku! Tas cilvēks, kas jums uzbruka Karātavu kotedžas gatvē, bija kails, jūs sacījāt?

—     Gandrīz kails.

—      Stoleti, — inspektors pārdomāja. — Brīnos, vai viņš būs atkārtojis savus vecos niķus. Reiz jau es sagādāju viņam par to trīs mēnešus cietuma.

—     Kādi bija viņa vecie triki? — Diks jautāja.

Snids aizdedzināja cigāru un kūpināja to ar lēniem, trokšņainiem pūtieniem.

—     Cilvēces dzimuma jaunradīšana, — viņš teica.

—     Ar tādiem maziem radījumiem kā tas? — sarkastiski jautāja Diks.

—    Taisni ar tādiem, — Snids ar nepatiku aplūkoja sakosto cigāra galu. — Es to uzzināju no cilvēka, kuram bija labāka nodarbošanās nekā atvaļināta policista nogalināšana. Pēc Stoleti teorijas, vajag trīs vai divus gadus vecu bērnu audzināt kā mežoni, kā dzīvnieku, kas nevēlas runāt, nevēlas drēbju, bet fiziski izveidojas par pilnīgu cilvēka paraugu. Viņš ir aprēķinājis, ka cilvēkam vajag būt desmit pēdu garam un visa dzīves enerģija jāziedo vienīgi kaulu un muskuļu stiprināšanai. Es nojaušu, ka jūs satikāties ar vienu no viņa eksperimentiem. Es viņu iesēdināšu uz mūžu, ja atradīšu viņa mājā cilvēku, apģērbtu vai neapģērbtu, kurš nevarēs izburtot vārdu „kakis".

Diks atstāja Skotlendjardu pa Vaitholu, iekāpa pie Enebekmenta taksometrā un lika apturēt ārējā loka vientulīgajā daļā, kas apņēma Rīdžentparku. Viņš zināja, ka šajā laikā vārtsarga vairs nav pie durvīm un ieeja uz dzīvokļiem ir slēgta. Mazajā ieliņā nebija neviena gājēja. Viņš apgāja lielu līkumu un iegāja iekšā caur staļļiem, kas atradās mājas aizmugurē. Diks atvēra durvis pagalmā, ātri uzskrēja pa trepēm un iegāja savā dzīvoklī. Kādu brīdi pagaidījis, viņš uzgrieza ugunis un gāja no istabas istabā, izdarot rūpīgu apskati. Viss bija tāpat, kā atstāts. Pirms aiziešanas viņš bija aizvilcis logiem priekšā smagus aizkarus, aizklājis pat mazās krāsniņas uguni, lai novērotājs ārpusē nemanītu nekādu gaismu.

Kad Diks mainīja svārkus pret medību kamzoli, viņš atcerējās pretīguma sajūtu tajā brīdī, kad atrada nabaga Levu. Ko Levs bija redzējis Selforda kapos? Kādu velvi viņam tur vajadzēja atslēgt?

Diks pagatavoja kafiju un sāka lasīt laikrakstu. Londonas avīzes nav tik uzjautrinošas kā komēdijas, bet Diks prata atrast šajās lappusēs, kas bija pilnas ar bankrotu ziņojumiem un tiesas spriedumiem, interesantas lietas.

Pulksten pustrijos viņš salocīja laikrakstu, ielika to mazā skapītī, iegāja guļamistabā un izģērbās. Izslēdzis ugunis, viņš atbīdīja pie malas loga aizkarus, atvēra logu un paskatījās ārā. Dilstošs mēness lēni virzījās pa skaidrajām debesīm. Pūta mazs vējiņš, ko viņš ievēroja, kad iegūlās gultā, jo vējš kustināja tumšos aizkarus, tā ka caur tiem iespīdēja garenisks mēness stars, kas mainīja savu virzienu, kad aizkars pakustējās. Nolicis spilvenu, Diks iegrima bezsapņu miegā. Viņam bija loti trausls miegs, un likās, ka tikai nupat viņš būtu aizvēris acis, kad tās atkal atvērās. Kas viņu uzmodināja? Tā varēja būt aizkara pakustēšanās, bet Diks neskaidri nojauta, ka tas bija tas pats troksnis, ko viņš it kā bija dzirdējis pirms gulētiešanas. Diks apgūlās uz kreisajiem sāniem, ar seju pret durvīm. Viņš bija gulējis jau labu laiku, jo ievēroja, ka mēness stars bija novirzījies uz durvju pusi un apgaismoja durvju malu. Tc Diks ievēroja, ka durvis lēni atvērās, un viņa skatienam parādījās kāda roka. Tādu roku viņš nekad nebija redzējis — tās resnie pirksti līdzinājās astoņkāja taustekļiem. Roka turēja durvju malu un lēni stūma to uz iekšpusi. Nākamajā mirklī Diks izkūleņoja no gultas pretējā pusē un nogūlās uz grīdas. Kaut kas liels un smags ar necilvēcīgu kliedzienu gāzās gultā. Kad Diks izslīdēja no gultas, viņa kreisā roka satvēra zem spilvena palikto brauniņu. To darot, viņš skāra kādas karstas rokas virspusi un viņu uz brīdi pārņēma fiziska vājuma sajūta. Acumirklī viņš sasniedza aizkarus un ar vienu rāvienu atvēra tos vaļā. Istaba pieplūda ar mēness gaismu.

Tā bija tukša!

Dunas bija līdz galam vaļā, un, pārliekot ieroci otrā rokā, viņš ar līkumu sasniedza gaismas izslēdzēju, kas apgaismoja priekšnamu. Ieejas durvis vēl arvien bija aizslēgtas un aizbultētas, bet durvis uz virtuvi stāvēja plaši atvērtas. Logs bija vaļā, un, pārliecoties pār balkona margām, viņš redzēja kādu stāvu ātri laižamies zemē pa virvju trepēm, kas bija piestiprinātas pie balkona šķērskoka. Kad viņš aplūkoja pagalmu, stāvs nozuda ēnā. Diks skatījās tumsā un sasprindzināja dzirdi, jo cerēja kaut uz mirkli ieraudzīt iebrucēju. Tad viņš izdzirda auto rūkoņu, kas kļuva arvien klusāka.

Kad Diks atgriezās darbistabā, pulkstenis nosita četri un debesis austrumos palika arvien sārtākas. Kas bija šis neredzamais slepkava? Diks bija pārliecināts, ka tas pats, kas viņam uzbruka Karātavu kotedžā. Diks apskatīja virvju trepes. Tas bija amatiera darbs, jo kāpes bija no nenotēsta koka un virve pīta ar rokām. Kā uzbrucējs ticis uz mazā balkona ārpus virtuves durvīm, bija noslēpums, lai gan Diks iedomājās, ka pāri balkona margas izcilnim būs pārsviests aukliņā piesiets akmens un tādā veidā uzvilkta augšā virve un trepes. Par savu minējumu patiesīgumu viņš pārliecinājās, kad nākamajā rītā atrada pagalmā auklu un virves galu, kur bija piestiprināta dzelzs bultiņa. Un tad viņam uzausa skaidrība, kā istabā iekļuvis Leva Finija slepkava. Klargentgardena izgāja uz staļ|iem, no kurienes bija divas izejas. Vajadzēja tikai pārkāpt žogu, lai sasniegtu pagalmu.

Bija jau iestājusies diena, un Diks jutās noguris. Pusapģērbies viņš iekrita gultā, pārvilka sev pāri segu un acumirklī aizmiga.

14. nodaļa

Diku uzmodināja tālruņa zvans. Viņš izlēca no gultas un paņēma klausuli.

—    Hallo! — viņš pārsteigts iesaucās. — Jūsu balsi es vismazāk cerēju dzirdēt.

Tālruņa otrā galā atskanēja smiekli.

—     Tātad pazināt? Pusstundu atpakaļ biju pie jums, bet duivju sargs paziņoja, ka neesat mājās.

—    Vai kas noticis? — viņš strauji jautāja. Viņa vilcinājās.

—     Nē, — teica Sibilla Lensdauna. — Es vēlējos ar jums apspriesties.

—     Katrā ziņā atnāciet. Es brīdināšu durvju sargu.

Dikam neatlika laika noskūties. Viņš ātri ielēca un atkal

izlēca no vannas un pašlaik cīnījās ar ēdiena pagatavošanu, kad atnāca Sibilla.

—    Es aizsūtīju prom savu saimnieci, — Diks teica. — Tas gan diezgan stipri teikts par dienas izpalīdzi, tomēr viņas prombūtne iespaido cilvēkus.

—   Tad es būšu iespaidota, — viņa smējās un pēkšņi sāka ostīt gaisu. — Kas jums tur deg?

Viņš satvēra galvu un ieskrēja virtuvē. Jaunava viņam sekoja.

—    Ja cepat olas, — viņa stingri teica, — tad vajag arī likt taukus pannā. Jūs neesat pieradis pie mājas dzīves, mister Martin. Un kas tas tāds?

Viņa rādīja uz virvju trepēm virtuves kaktā.

—    Tas ir mans palīgs bēgšanā ugunsgrēka gadījumā, — viņš jautri teica. — Es esmu viens no tiem bailīgajiem, kas nevar gulēt, pirms nav nodrošinājušies pret izcepšanos… arī bez taukiem, — viņš vēl piebilda, — iekams būšu uzmodies.

Viņa aizdomīgi paskatījās uz Diku.

—    Man nekad nebija ienācis prātā, ka jūs piederat pie tāda tipa cilvēkiem, — viņa teica un, meistarīgi noņēmusi abas olas no pannas, uzlika tās uz sudraba šķīvja.

—    Pulksten divpadsmit gan nav piemērots laiks brokastīm, bet es pagaidīšu, kamēr būsit paēdis. Jūs laikam tikko piecēlāties? Vai es jūs uzmodināju?

—    Jā, — Diks atzinās. — Tagad, mis Lensdauna, sakiet, kas jūs nomāc?

—     Pabeidziet brokastis! — viņa izrīkoja un palika nepielūdzama līdz tam brīdim, kamēr viņš izdzēra kafiju.

—      Kad jūs vakar aizgājāt, man ar māti bija ilga saruna. Man liekas, jūs esat nobiedējis manu māti. Taču jums nevajag justies vainīgam, jo es izskaidroju mātei, ka jūs esat teicis tik daudz, cik tas bija nepieciešams. Mums bija ilga saruna, kuras rezultātā es šorīt apmeklēju misteru Hevloku un izstāstīju par savu ceļojumu uz Portugāli un piedzīvojumu ar atslēgu. Misters Hevloks bija ļoti uztraukts un gribēja man norīkot policistu apsardzi. Man prasīja lielas pūles viņu atrunāt no telefonēšanas Skotlendjardam. Tad es izteicu priekšlikumu, kas viņu pārsteidza.

—     Kas tas bija par priekšlikumu?

—    Pagaidām negribu jums to teikt. Gribu jūs pārsteigt. Vai jums ir auto?

Viņš pamāja.

—     Un tur trijiem vietas pietiks?

—    Kas būs trešais? — jautāja Diks, sakaitināts no domām, ka viņu vienatne būs izjaukta.

—    Misters Hevloks. Mēs brauksim uz Selforda bruņinieku pili… un Selfordu kapiem, — viņa dramatiski piebilda.

Dika sejā parādījās lēns smaids.

—   Jūs tiešām mākat lasīt domas, jo biju nodomājis šopēcpusdien tur aizbraukt viens pats.

—   Jums nebūtu iespējams vienam redzēt kapus, — jaunava teica, — un es jūs brīdinu, ka tā ir šausmīga vieta. Misters Hevloks laipni piekrita braucienam, un es esmu par to priecīga, jo viņš pazīst to vietu. Pustrijos mums jāpiebrauc pie viņa biroja. Vai jūs nepaņemtu līdzi to atslēgu, kas atrodas pie jums? Tās divas atslēgas, — viņa pārlaboja.

—     Es tagad esmu atslēgu kolekcionārs. Labi, būšu.

Viņa paņēma savu rokassomiņu un piecēlās.

—     Kas tas ir par noslēpumu? — viņš jautāja, pēc viņas līksmā izskata spriežot, ka viņa izdarījusi kādu atklājumu.

—    To jūs dabūsiet zināt pēcpusdienā, — viņa teica.

Viņš pavadīja Sibillu līdz durvīm, pēc tam pārģērbās, no-

skuvās, pulksten vienos paņēma no bankas abas atslēgas un pustrijos apturēja auto pie 107. nama Kozemstrītā.

Jaunava viņu jau gaidīja, jo Diks nepaspēja pieklauvēt, kad durvis atvērās un viņa parādījās.

—    Vai jums ir tās atslēgas? — viņa jautāja, vēl pirms viņš paspēja to sveicināt. — Mātei nepatīk šis brauciens. Viņa par visu nervozē, kam kāds sakars ar Selfordu ģimeni.

—    Kas tas ir par noslēpumu? — viņš atkal jautāja.

—     Gan redzēsiet. Pašreiz esmu ļoti noslēpumainā garastāvokli. Jūs neesat man jautājis, kāpēc neesmu bibliotēkā. Šodien ir tā vira piemiņas diena, kas atvēra bibliotēku, tāpēc mēs to aizslēdzām. Vai jūs esat labs autovadītājs?

Viņa turpināja tērzēt, jo manīja, ka kļūst nervoza: varbūt mātes nervozitāte bija viņai iedzimta.

Ja Diks būtu varējis uzminēt tikai pusi no tā, kas viņu sagaida šajā siltajā rītā, viņš būtu ietriecis auto pirmajā laternas stabā.

Misters Hevloks nokāpa pie auto, līksmi smaidīdams, it kā viņu pārdrošajā pasākumā būtu kas jautrs.

—     Kādu iespaidu tas atstāj uz detektīvu, — viņš jautāja, kad auto devās uz rietumiem, — ja sižeta pavedienu viņš saņem no amatiera? Vai jūs loti dusmojaties uz mis Lensdaunu par viņas ievērojamo teoriju?

—    Es neesmu dzirdējis viņas teoriju, — teica Diks, izveicīgi manevrēdams starp autobusu un taksometru.

—     Es nebūtu piedalījies šajā mazajā izbraucienā, — Hevloks turpināja, — ja man nebūtu jāizdara kārtējais Selfordu pils apmeklējums, un advokāts vienmēr izmantos izdevību aiztaupīt liekus izdevumus.

Mašīna skrēja cauri Horšemai un gandrīz divas stundas pēc Sitijas atstāšanas apstājās pie vārtiem starp diviem impozantiem sargnamiņiem. Uz auto taures signālu no sargnamiņa iznāca nekārtīgi ģērbusies sieviete, atvēra vārtus un palocījās pret misteru Hevloku.

Auto brauca pa labi koptu celiņu.

—     Mums pils jātur pilnīgā kārtībā, — misters Hevloks paskaidroja, — un viens no maniem pienākumiem ir pieņemt kalpotāju personālu, ja mūsu klaidonīgais lords nolems palikt dzimtajā pusē.

—     Vai pašā pili ir kādi kalpotāji? — jautāja Diks.

—    Tikai uzraugs un viņa sieva, kas atvēra vārtus, — viņš atbildēja. — Reizi mēnesī no ciema atnāk kāda sieviete, lai izslaucītu, izvēdinātu un ievestu kārtību pilī. Pils atrodas loti labā stāvoklī, un es nesaprotu, kādēļ viņš to neizīrē. Starp citu, šorīt saņēmu no viņa vēstuli. Lords atlicis izbraukšanu līdz decembrim, kas nozīmē, ka viņa šoziem mājās nebūs.

—    Kur viņš tagad atrodas? — Diks jautāja, pagriezies pret Hevloku.

Hevloks smaidīja.

—      Labprāt vēlētos to zināt. Viņš bija Kairā, kad Ēģiptes pasts atnesa vēstuli. Varbūt viņš tagad atrodas Damaskā vai Jeruzalemē.

Šajā mirklī braucēju skatam parādījās pils — drūma Tjudoru laika celtne. Dikam pils izlikās kā liels ķieģeļu šķūnis, kam pievienoti skursteņi. Auto brauca pa grantēto celiņu pie portāla.

—    Te mēs izkāpsim. Tālāk braukt nevaram, — teica Hevloks.

Izdzirdis auto rūkoņu, iznāca kāds pusmūža virs, ar kuru Hevloks pārmainīja dažus vārdus par pili. Kā likās, uzraugs izpildīja arī pārvaldnieka pienākumus, jo ziņoja, ka žogam vajadzīgi labojumi un ka vētra ar visām saknēm izrāvusi kādu ozolu.

—     Iesim, — teica Hevloks. Viņš bija paņēmis spieķi un gāja pa priekšu pāri pļavai, kura, kā Diks ievēroja, bija nesen pļauta. Viņi izgāja cauri augļu dārzam uz kūti, kur klaiņoja suns un pusducis cālēnu, un caur kādiem citiem vārtiem iegāja pils parkā. Pa celiņu, kas norobežoja kraujas nogāzi, zem kuras bija uzcelta pils, viņi izgāja cauri dzeloņainiem krūmiem un nokļuva ēnainā alejā, kuras galā pacēlās gari, tumši koki.

Diks bija pārsteigts par krūmāju nedzīvumu, viņš tos pazina pēc misis Lensdaunas apraksta. Koki ar drēgnajiem stumbriem likās miruši, neskatoties uz savu jauno zaļumu. Neviena lapa nekustējās šajā bezvējainajā dienā. Drūmumam vēl pievienojās liels negaisa mākonis, kas strauji cēlās aiz kraujā krasta, radīdams pelēki bālu traipu zilajās debesīs.

—    Es baidos, ka nesāk līt, — teica Hevloks, paskatīdamies uz debesīm. — Mēs tūliņ būsim pie mērķa.

Taciņa, virzīdamās augšup, čūskveidīgi vijās starp kokiem. Negaidot viņi ienāca laukumā, kura centrā atradās kupolveidīga klints.

—    Tas tiek saukts par Selforda kapu, — paskaidroja misters Hevloks, rādīdams ar spieķi. — Un tā ir ieeja.

Klints priekšpusē bija izcirsts iedobums, kura izturīgās durvis bija norūsējušas sarkanas. Misters Hevloks aizdedzināja laternas, izņēma no kabatas vecmodīgu atslēgu, ielika to sarūsējušā slēdzenē, un masīvās durvis čīkstēdamas atvērās.

—    Atjaujiet man iet pirmajam, — advokāts teica un saliecies sāka kāpt lejā pa apsūnojušām kāpnēm. Sibilla viņam sekoja. Gājienu noslēdza Diks. Detektīvs saskaitīja divdesmit pakāpienu un laternas gaismā ieraudzīja mazu, velvētu telpu, kuras galā bija dzelzs durvis, taču ne tik maslvas kā pirmās. Tā pati atslēga slēdza ari šis durvis. Aiz tām cietā klintsakmens sienā bija izdobtas divdesmit mazas kapličas, kuras ar savām smagajām ozola durvīm izskatījās pēc klostera cellēm. Uz durvīm bija iegrieztas vārdu rindas, nesalasāmas tajā vietā, kur koks bija sācis trūdēt. Kapličas atradās abās šaurās ejas pusēs, un pašā galā bija divdesmit pirmā celle, kura atšķīrās no pārējām ar akmens durvīm. Misters Hevloks pacēla laternu, lai Diks varētu labāk redzēt.

—     Te ir tas, ko mis Lensdauna vēlējās jums parādīt, — viņš lēni teica. — Durvis ar septiņām atslēgām!

Diks nenovērsa skatienu no durvīm.

Viens zem otra atradās septiņi riņķveida izrotājumi, katrs ar savu garo atslēgas šķeltni.

Tagad viņš zināja, ka šajā šausmīgajā vietā nāves bailēs bija strādājis Levs Finijs.

Durvis bija nejēdzīgi izrotātas. Atbaidoši izstrādāts rāmis: katrā pilārā bija izveidots ģindenis. Tie izskatījās tik dabīgi, ka pat Dikam kļuva neomulīgi. Viņš viegli piedauzīja pie durvīm. Tās bija loti izturīgas.

—     Kas tur ir iekšā? — viņš jautāja, un Hevloka pirksts norādīja uz uzrakstu.

BRUŅINIEKS sers HJU SELFORDS SELFORDA CILTS DIBINĀTĀJS. Te es gaidu, mierīgs kā pele, Selfordu ģints dibinātājs. Nolādēts un arī izsmiets, Atrodos aiz septiņām atslēgām. DIEVS, ESI ŽĒLĪGS!

—     Uzraksts ir vēlāka laika nekā Hjū miršana, — teica Hevloks.

—    Vai viņš te apglabāts? — klusi jautāja Diks.

Misters Hevloks pakratīja galvu.

—        Nelaiķis lords Selfords, kas lika vecās durvis nojaukt un pielika šis jaunās, kuras ir no tērauda un izgatavotas Itālijā, sacīja, ka tur nekas neesot bijis, izņemot tukšu akmens kastīti, un, patiesi, nekas cits ari nav ieraugāms.

—    Ieraugāms? — jaunava pārsteigta atkārtoja. — Vai tad ir iespējams ko redzēt?

Durvju centru apņēma sešas pēdas garš un divas pēdas plats panelis. Misters Hevloks satvēra paneļa slīpo galu, un tas novirzījās sāņus, atstādams šauru plaisu.

—     Man vajadzēja paņemt līdzi kabatas lampiņu, — viņš teica.

—    Man ir, — Diks teica un, izņēmis no kabatas laternīti, apgaismoja plaisas iekšpusi. Tā bija kvadrātveidīga sešas pēdas liela celle. Sienas zaļas un drēgnas. Grubuļaino akmens grīdu klāja bieza putekļu kārta. Celles vidū pie akmens altāra atbalstījās garens, sadrupis akmens sarkofāgs.

—    Akmens kaste?

—    Es nezinu, kas tas ir, — teica Hevloks. — Lords Selfords to atrada kapā un atstāja pa vecam. No ķermeņa tur nebija ne vēsts.

Pēkšņi šaurā telpa uz sekundi pielija ar zilu, spocīgu gaismu. Jaunava ar baiļu kliedzienu pieķērās Dikam pie rokas.

—    Zibens, — Hevloks mierīgi noteica. — Baidos, ka mums būs slapjš atpakaļceļš.

Kad viņš runāja, dobjš pērkona grāviens satricināja zemi. Tam sekoja vēl otrs zibens uzliesmojums, kas apgaismoja spocīgās nāves durvis, un jaunava vēl ciešāk piespiedās detektīvam.

—    Nebaidieties, — Diks teica, atsvabinājis plecu no trīcošās meitenes. — Par negaisiem ir sastāstītas blēņas. Negaiss ir visskaistākā dabas parādība. Kad es biju Manitobā…

Uzliesmojumam sekoja apdullinošs sprādziens.

—     Kaut kur ir iesperts, — mierīgi teica Diks. Te šaurās ejas otrā galā atskanēja dobjš troksnis.

—    Kas tas bija? — viņš iesaucās, metās uz priekštelpu un pa slidenajām trepēm sasniedza ieejas durvis. Jauns zibens uzliesmojums viņu apžilbināja, sekojošais pērkona grāviens apdullināja, tomēr Diks bija redzējis to, no kā baidījās. Lielās durvis bija aizvērtas, un uz slapjās zemes pie durvīm viņš ieraudzīja kailu kāju nospiedumus.

15. nodaļa

Sibilla un Hevloks bija viņam sekojuši. Hevloka seja bija zaudējusi krāsu, ar trīcošām rokām viņš turējās pie margām.

—     Kas tās par muļķībām, — viņš dusmīgi teica.

Pēkšņi Dika revolveris atklāja uguni. Viņš divas reizes

izšāva starp durvju stieņiem uz stāvu, kas pazibēja rododendru krūmos. Vējš vaidēja, lietus straumes sitās sejā, bet zibens uzliesmojumā Diks bija pamanījis milzīgus, platus plecus.

—      Lūdzu, nešaujiet, — jaunava šņukstēja, piespiedusies viņam pie krūtīm. Diks nolaida ieroci.

—   Jums ir atslēga, ar ko atslēgt durvis? — viņš klusā balsī jautāja, un Hevloks pamāja.

—     Dodiet man to!

Martins izņēma atslēgu no drebošajām rokām un, ar pūlēm izbāzis roku caur restēm, ar strauju kustību apgrieza to slēdzenē, un durvis atvērās.

—     Ejiet atpakaļ! Es drīz būšu!

Diks pazuda krūmos, kur bija redzējis pazibam stāvu. Viņš ieraudzīja, ka nebija aizšāvis garām, jo uz garā, dzeltenā cilindra, kas gulēja zālē, bija asins traipi. Viņš apgrieza cilindru. Tas bija apmēram četras pēdas garš un ļoti smags. Tā galā bija pievienota gumijas caurule kādu collu diametrā. Pārmeklējot apkārtni, viņš atrada otru cilindru ar tādu pašu cauruli. Cilindra galā bija piestiprināta sarkana zīmīte ar uzrakstu:

Hlora gāze. UZMANĪGI! INDE!

No puskailā vira nebija ne vēsts, un Diks griezās atpakaļ. Zibens šaudījās nepārtraukti, un starp pērkona grāvieniem gandrīz nebija starplaika.

Sibilla un Hevloks bija bāli kā miroņi.

—    Kas tas bija? Ko jūs apšaudījāt? — Hevloks aizsmacis jautāja.

—    Nervi, — Diks atbildēja.

Viņi sasniedza pili gandrīz pilnīgi salijuši, bet Diks atraidīja uzaicinājumu izžāvēt drēbes. Viņam vajadzēja rīkoties ātri, un durvis vēl nebija aizvērušās aiz jaunavas, kad viņš devās atpakaļ uz Selfordu kapiem. Tuvojoties mežam, viņš sāka iet piesardzīgāk, paturot acīs mazos krūmu pudurus un raugoties pa labi un kreisi. Ievainotais nekur nebija manāms. Atslēdzis kapličas durvis, viņš izņēma no bikšu kabatas divus rokudzelžus, saslēdza tos durvju augšgalā un apakšgalā tā, ka nebija iespējams aiz viņa durvis aizvērt. To izdarījis, Diks nokāpa lejā un, uzdedzinājis laternīti, aizgāja pie durvīm ar septiņām atslēgām. Viņš izmēģināja ar pirmo atslēgu augšējo atslēgas caurumu, taču bez panākumiem. Tāpat gāja ar otro un trešo. Tikai ceturtajā šķeltnē atslēga ieslīdēja un ar tirkšķi apgriezās. Viņš lēni pavilka durvis, bet tās nekustējās. Diks mēģināja otru atslēgu un atrada, ka tā derēja pēdējā slēdzenē. Apgriežot abas atslēgas reizē, durvis tomēr neizkustējās. Dikam Martinam to noslēpums bija skaidrs. Lai durvis atvērtu, vajadzēja vienlaicīgi apgriezt visas septiņas atslēgas. Kas atradās aiz durvīm? Viņš pavilka paneli sāņus un paskatījās uz akmens sienu. Tur bija apglabāts vecais Hjū, bet vai viņa ķermenis bija kastē? Sānu sienas nebija iespējams redzēt, taču, spriežot pēc visa, likās neticami, ka tur varētu būt kāda cilvēka kaps. Garais, klintī izcirstais sarkofāgs varbūt glabāja visu, kas bija iznīcīgs, no pirmā Selforda, tikai ne viņu pašu.

Novietojis atslēgas kabatā, Diks griezās atpakaļ. Aiztaisījis un pieslēdzis vidējās durvis, viņš uzkāpa pa trepēm dienasgaismā. Izgājis ārpusē, viņš apstājās. Nepilnus divdesmit soļus no ieejas zemē gulēja viens no dzeltenajiem cilindriem, kurus viņš pirmīt bija redzējis piecdesmit pēdu tālāk. Tātad cilvēks— zvērs bija kaut kur tuvumā. Varbūt šajā pašā brīdī viņš caur krūmiem vēroja Diku. Neskatoties uz pašsavaldīšanos, Dika Martina mugurai pārskrēja drebuļi.

Diks pacēla smago cilindru, iemeta to krūmos un sāka iet atpakaļ pa celiņu caur kokiem. Viņam uznāca nepārvarama vēlēšanās skriet. Ar šausmām viņš ievēroja, ka ir panisku baiļu varā. Lēnām, apspiedis dabisko instinktu, viņš soļoja caur mežu uz to vietu, kur slēpās viņa ienaidnieks. Izgājis klajuma malā, viņš veselu minūti nogaidīja. Tādējādi nomierinājis savus nervus, Diks turpināja ceļu uz pili, ne reizes neatskatīdamies, taču ar sasprindzinātu uzmanību. Viņu pārņēma atvieglinājuma sajūta, kad viņš sasniedza ieleju un ieraudzīja neglīto Selfordu pili.

Nejaušā ideja par durvīm ar septiņām atslēgām, kuras neko sevišķu neslēpa, izņemot putekļus, bija viņu ievilkušas bīstamā dēkā. Vai viss tas nebija bīstams Sibillai Lensdaunai? No šīm domām viņa sirds palika nemierīga. Viss bija tik nereāls un neticams. Katrs ikdienišķs cilvēks, kurš piepeši atrastos spoku varā, nebūtu vairāk samulsis nekā Ričards Martins, izdarot pēdējo trīs dienu atklājumus. Diks domāja, ka pazīst noziedzniekus: tie bija kā atvērta grāmata viņam. Savu jaunību viņš bija pavadījis starp likuma pārkāpējiem, kas viņam iemācīja savus ļaunos paņēmienus, un Diks bija ievingrinājies tos lietot. Diks zināja viņu domu gājienu un gribēja sarakstīt grāmatu par noziedznieku psiholoģiju, bet tagad viņš atradās ārpus reālās noziegumu pasaules. Tikai vienreiz viņš bija piedzīvojis ko līdzīgu, kad viņa pienākums bija izdibināt virkni nelaimes gadījumu, kuri satricināja Toronto līdz pašiem pamatiem. Tur viņš pirmo reizi satika noziedznieku—amatieri un, tikai pateicoties gadījumam, viss beidzās laimīgi. Noziedznieku prāts nav spožs. Viņu izredzes ir šauras un aprobežotas. Noziedznieki caurmērā dzīvo no rokas mutē un ir bez aizgāda. Viņi vai nu meklē palīdzību, izdarot jaunus noziegumus, vai arī slēpj savu atkāpšanos.

—     Noziedzība ir nejauks vārds, — Diks domāja, lēnām soļodams uz pils pusi.

Atgriežoties tagadnē pie sava neredzamā ienaidnieka uzbrukumiem, viņš atcerējās Levu Finiju. Nabaga Levs! Kādas bailes viņš izcieta, kad tumšā nakti stāvēja pie tām šausmīgajām durvīm!

Diks bija izmircis līdz ādai, bet viņš to neievēroja, iekams Sibilla ar izbiedētu saucienu atgādināja viņam to, kad viņš ieņēma savu vietu pie auto stūres.

—   Vai jūs gājāt meklēt durvju aizslēdzēju? — jautāja Hevloks, kurš jau bija atguvis savu jautrību.

—    Jā, — Diks teica un iedarbināja mašīnu. — Es atradu tikai viņa pēdas. No viņa paša nebija ne vēsts.

—    Vai viņš bija ievainots? — Sibilla ātri jautāja.

—    Jā, tomēr ne nopietni, — Diks piesardzīgi atbildēja.

—   Es vēlētos, kaut jūs būtu nonāvējuši to neģēli, — noteica Hevloks.

Viņš bija aizņēmies no pils sarga mēteli un snauda, satinies tajā, visu ceļu līdz pilsētai. Visi bija aizņemti ar savām domām.

Diks izlaida Hevloku pie viņa mājas St. Džona rajonā, un Sibilla, kura jutās vainīga par to, ka ievilkusi veco vīru šajā dēkā, atvainojās.

—    Tas nekas. Es pat neesmu tik slapjš kā mūsu draugs,

—     teica Hevloks, būdams labā garastāvoklī. — Es patiesi nenožēloju to, ko es redzēju. Es nožēloju to, ko neredzēju.

—    To, ko neredzējāt? — Sibilla atkārtoja.

Hevloks pamāja.

—    Jūsu draugs ir atradis vairāk, nekā viņš mums stāstīja, un esmu drošs, ka šie atklājumi viņam būs patīkami. Tomēr par tiem parunāsim labāk rīt.

Viņš ātri pazuda mājā, un Diks pagrieza mašīnu uz Kozemstrltas pusi.

—     Es jūs neaicināšu uznākt pie mums, mister Martin,

—      Sibilla teica, kad viņš palīdzēja tai izkāpt. — Jums jāapsola braukt tieši uz mājām, ieiet karstā vannā un apmainīt drēbes.

Tādu solījumu nebija grūti dot, jo Diks patiešām ilgojās pēc karstas vannas.

Tikko Diks bija izkāpis no vannas un uzvilcis sausas drēbes, viņš piezvanīja Snidam.

—    Man loti žēl, ka es jūs uzmodināju, — līksmi teica Diks,

—     bet es priecātos, ja jūs atnāktu pie manis un ieturētu pusdienas. Man ir daudz kas stāstāms.

Snids izgrūda savu īgnumu ar lielu rūcienu, bet pēc kāda laika piekrita, lai gan viņa solījums bija tik nenoteikts un ierobežojumu pilns, ka Diks ļoti izbrīnījās, kad atskanēja zvans un varenā figūra ienāca istabā un atlaidās pirmajā krēslā.

—    Es paņēmu pilnvaru tai kratīšanai šonakt, — viņš teica.

—     Mēs sāksim darboties pulksten desmitos.

—   Suseksas galvenajam konsteblam jūs paziņojāt, ka sāksiet vienpadsmitos piecpadsmit, — nesaprašanā noteica Diks.

—     Es gribu to izdarīt, pirms ierodas turienes Šerloki, — viņš teica. — Bez tam Stoleti var kāds brīdināt. Neuzticieties nevienam, Dik, it sevišķi mūsu profesijā. Es domāju, ka jūs savus piedzīvojumus neesat nevienam stāstījis?

Diks vilcinājās.

—    Es drusku izstāstīju misteram Hevlokam un mazliet mis Lensdaunai.

—    Ar Hevloku ir viss kārtībā, bet tā lēdija — ak, debess!

—      Snids norūca. — Nekad neuzticieties sievietēm. Tas ir pirmais pants mūsu darbā. Var gadīties, ka viņa uzaicina viesus uz pēcpusdienas tēju un tiem visu izstāsta. Es pazīstu sievietes.

—     Vai jūs kādam jau esat stāstījis? — Diks jautāja.

—    Nevienam, izņemot priekšnieku un manu sievu, — viņš pretrunīgi teica. — Sievas ir izņēmums. Bez tam viņai tagad ir zobu sāpes un viņa neatver muti. Sieviete ar zobu sāpēm nekad nepļāpā. Piezīmējiet to, kad rakstīsiet savu grāmatu. Ko jūs gribējāt man pastāstīt?

Viņš klausījās ar aizvērtām acīm, kā Martins bija pavadījis pēcpusdienu Selfordu kapos. Kad Diks bija nonācis līdz tai vietai, kad aiz viņiem tika aizslēgtas durvis, Snids atvēra acis un saslējās taisnāk.

—     Laikam kādam citam arī ir atslēga, — viņš konstatēja. — Tātad tajā velvē nekā nebija, jūs teicāt?

—     Nekā, izņemot akmens kasti, — Diks atbildēja.

Snids strauji pabraucīja savu resno seju.

—     Septiņas atslēgas. Piecas atrodas pie citiem. Sagūstiet tos piecus vai labāk saspridziniet durvis ar dinamītu.

Diks izņēma no iemutes cigareti un izpūta griestos dūmu riņķus.

—     Man liekas, nav vajadzības to darīt. Kā lai tādu vajadzību izskaidro Hevlokam, Selfordu pils pārzinim? Bet atslēgas ir ļoti komplicētas. Es drusku paniekojos ar tām un varu jums sacīt, ka pat labākais kramplauzis pasaulē nespētu tās atmūķēt. Pat Finijam neizdevās.

Snids pacēla galvu.

—    Finijs! Es biju viņu jau aizmirsis. Atļaujiet man drusku apskatīt tās atslēgas.

Diks izņēma no kabatas atslēgu un pasniedza to resnajam inspektoram, kurš to vairākkārt pagrozīja savā delnā.

—     Es neesmu redzējis nevienu līdzīgu atslēgu, — viņš atzinās. — Itāliešu darbs, jūs sakāt? Hm. jūs redzējāt kailo zēnu?

—    Tikai uz mirkli. Viņš ir kustīgs un slidens kā zutis.

Inspektors Snids cieši paskatījās uz Diku.

—   Jūs domājat, ka tas ir viens no Stoleti eksperimentiem?

Snids nogrima domās un ilgu laiku nerunāja.

—     Nāves gāze tur laikam atradās visu laiku, jo viņi bija pārliecināti, ka jūs nāksiet. Un man ir nojauta, ka Hevloka klātbūtne viņus pārsteidza. Tā ir tikai nojauta, un es nezinu, kāpēc tā domāju.

Snids smagi piecēlās.

— Labi, — viņš teica. — Mēs šonakt redzēsimies. Paņemiet savu-mašīnu, bet neņemiet ieroci, jo es nicinu katru neoficiālu šāvienu.

16. nodaļa

Pusdeviņos vakarā Dika mašīna apstājās ceļa malā, pusjūdzi no Karātavu kotedžas, un, samazinājis ugunis, viņš sāka gaidīt policijas automobiļa atbraukšanu. Viņš sadzirdēja mašīnas troksni jau labu laiciņu, pirms tā parādījās. Viņš nogaidīja, kamēr policijas auto aizskrēja viņam garām, un tad sekoja tam. Priekšējais auto strauji palēnināja gaitu un iegriezās gatvē. Dika mašīna tam nekavējoties sekoja. Auto spuldzes gaismā viņā ieraudzīja, ka ala zem žoga aizbērta. Šaurais ceļš iegriezās uz kotedžas pusi, un policijas auto gandrīz būtu iebraucis grāvī, ja vadītājs nebūtu strauji sagriezis mašīnu. Tāpat kā tonakt Karātavu kotedža grima tumsā. Diks piegāja pie Snida, kad inspektors klauvēja pie durvīm un trīs no sešiem vīriem virzījās uz kotedžas aizmuguri.

Atbilde uz klauvēšanu nāca ātri. Pāri durvju šķērssijai parādījās gaisma, un tās ar grūdienu atvērās. Tas bija Stoleti, tikpat bāli dzeltens un šausmīgs kā vienmēr. Viņš stāvēja kā dīvaina, ļauna figūra, un, kamēr Snids dažos vārdos izskaidroja apmeklējuma mērķi, viņa netīrie pirksti glaudīja garo melno bārdu.

— O, jā! Tagad es jūs pazīstu, — teica Stoleti, nemaz neuztraukdamies par kaujas kārtībā nostādīto policiju. — Jūs esat Snids, jūsu draugs aiz muguras ir tas pats džentlmenis, kurš nesen bija iztecinājis benzīnu. Kāda izklaidība! Ienāciet, mani draugi, ienāciet šai zinātnes mājā!

Ar pārspīlēti viesmīlīgu kustību viņš atgāja sāņus, un pieci vīri sadrūzmējās iekšā.

—    Man liekas, jūs gribat apskatīt viesistabu? — teica Stoleti un metās atvērt durvis uz istabu, kurā viņš bija pieņēmis Diku.

—    Es gribētu apskatīt jūsu darbistabu, — teica Snids, kad Stoleti viņus veda uz mājas aizmuguri. — To istabu, kas atrodas augšstāvā.

Mirkli vilcinājies, Stoleti paraustīja plecus un sāka kāpt augšā pa trepēm, kuru galā atradās maza istabiņa. Šaura eja veda uz lielu gaiteni, kurā bija trīs durvis. Diks un Snids iegāja kādā nabadzīgi iekārtotā istabā. Stūri atradās veca, zema gulta, mazgājamais galds ar salauztu kāju un vecs krēsls. Nākamā istaba acīmredzot bija Stoleti birojs un guļamistaba. Tajā nekārtīgi bija saliktas mēbeles. Stūrī, netālu no loga, atradās liels skapis ar dzelzs atvilktnēm. Ar pārspīlētu smaidu Stoleti izvilka vienu no tām.

—    Jums laikam labpatiksies redzēt atvilktnes? — viņš zobojoši jautāja.

Snids neatbildēja. Viņš paskatījās zem gultas, atvēra drēbju skapi, uzaicināja Stoleti atslēgt bufeti un pēc tam iegāja trešajā istabā. Tā bija guļamistaba ar divām gultām, ja kaudzi vecu paklāju katrā istabas kaktā varētu saukt par gultu.

—     Nu, jūs esat vīlies, Snid, — teica Stoleti, kad viņi kāpa zemē pa trepēm. — Jūs cerējāt šeit atrast kādu bērniņu. Varbūt jūs pat teicāt sev: „Šis Stoleti ir atgriezies pie saviem vecajiem stiķiem un atkal mēģina izveidot lielus un spēcīgus cilvēkus no maziem un niecīgiem radījumiem, kas izaugs, lai smēķētu cigaretes un mācītos algebru."

—    Jūs šonakt esat ļoti runīgs, Stoleti, — Snids norūca.

—     Kādēļ lai es tāds nebūtu? — jautri jautāja bārdainais vīrs. — Mani tik reti apciemo, ka es dažreiz pat nedēļām ilgi nerunāju un nedzirdu cilvēka balss skaņu. Dzīvoju ļoti pieticīgi. Man pat nav vajadzīgs pavārs, jo ēdu jēlu barību, kas ir dabīgi gaļas ēdājiem. Es dzirdu, kā pabrauc garām jūsu automobili, piebāzti ar cilvēkiem, kas smēķē cigaretes, un ļauni domājošām sievietēm, kuras gudro, kā varētu pievilt savus vīrus, un es esmu priecīgs, ka esmu kluss gaļas ēdājs. Te ir mana laboratorija.

Viņš atvēra durvis un ieveda viņus garā istabā, kura acīmredzot bija piebūvēta pie kotedžas. Tur bija divi jumtā iebūvēti logi, istabas vidū galds ar nekārtīgi samestiem papīriem un grāmatām visās modernajās valodās; divi gari plaukti aizņēma visu istabas sienu un bija apkrauti ar pudelēm un krūzēm. Diks redzēja sodas ūdens pudeli, pa pusei pildītu ar sarkanu šķidrumu un aizbāztu ar vati. Uz sola bija uzlikti dažādi instrumenti: svari un visāda veida mikroskopi. Operācijas galds bija piekrauts ar ķirurģiskiem instrumentiem, bet notīrītā galda stūri nedzīva žurka piesprausta pie galda ar kniepadatām katrā kājā.

—     Lūk, nabaga zinātnieka atpūta! — nopūtās Stoleti. — Žurka ir beigta, mans draugs, — viņš piebilda, kad Snids noliecās pār galdu. — Jūsu muļķīgo likumu dēļ es vairs neizdaru vivisekciju ar cilvēkiem, taču to prieku jūs nevarat saprast.

—    Vai vēl kāds atrodas mājā, Stoleti?

Profesors Stoleti smaidīja.

—     Es dzīvoju viens. Kā redzat, neviens te nenāk.

—    Bet misters Martins tonakt, kad viņš bija šeit, dzirdēja kliedzienu.

—     Iedomas, — auksti sacīja doktors.

—    Gatvē viņam uzbruka kāds puskails cilvēks. Vai tās arī ir iedomas?

—   Kāds interesants gadījums, — teica doktors, izturēdams Dika skatienu.

—    Jums augšā ir gultas priekš četriem. Kas tur guļ? — Snids turpināja pratināt.

Dzelteno seju sašķobīja smaids.

—    Es nezaudēju cerības, ka kāds draugs atnāks pie manis ciemos, bet, ak vai, es esmu viens. Varat atstāt kādu no jūsu gudrajiem ierēdņiem, lai mani novērotu. Nebūs grūti pierādīt manu vientulību.

—    Viss kārtībā, — pēc kāda brītiņa teica Snids un izgāja no mājas.

Profesors palika stāvot durvīs un vēroja automobiļus tik ilgi, kamēr tie pazuda no redzesloka. Tad, aizslēdzis un aizbultējis durvis, viņš nesteigdamies uzkāpa pa trepēm un iegāja savā istabā. Atvēris rakstāmgalda atvilktni, viņš izņēma garu pātagu, tad piegāja pie skapja ar dzelzs atvilktnēm un iestūma atpakaļ pirmīt izvilkto atvilktni, vienīgo, kuru patiesībā būtu varējis izvilkt ārā. Viņš nospieda kādu slepenu pogu, un visa priekšpuse atvērās kā durvis.

—   Ej gulēt! Ir jau vēls, — teica Stoleti grieķu valodā. Stāvs, kas bija notupies tumšajā skapī, grīļodamies iznāca ārā. Tas bija par galvas tiesu lielāks nekā bārdainais vīrs, un īsas, nodriskātas bikses bija viņa vienīgais apģērbs.

—    Ej uz savu istabu! Es atnesīšu pienu un gaļu.

Stoleti, stāvot attālāk no kailā radījuma, paplīkšķināja ar

pātagu, un lielais stāvs rikšiem izskrēja cauri istabai koridorā un nozuda istabā ar vienu gultu. Stoleti aizvēra un pieslēdza durvis. Tad viņš izgāja cauri laboratorijai un pa kādām mazām durvīm nokļuva laukumā kotedžas aizmugurē. Ejot viņš plikšķināja pātagu un dūca klusu melodiju. Izgājis cauri paeglājiem, viņš apstājās pie liela ozola un klusi iesvilpās. No kuplajiem zariem kaut kas nokrita pie viņa kājām un pieplaka pie zemes.

—    Istaba… piens… gulēt, — Stoleti teica un plīkšķināja ar pātagu. Dīvainais radījums sāka skriet un nozuda laboratorijas durvīs. Stoleti sekoja.

Mazliet vēlāk viņš uzkāpa augšā, nesot divas lielas piena krūzes un divas bļodiņas ar gaļu uz paplātes. Kad viņš bija pabarojis abus radījumus un ieslēdzis tos istabās, Stoleti atgriezās savā darbistabā un pilnīgi nogrima pašreizējā pētījumā.

17. nodaļa

Misters Hevloks jau trešo reizi šorīt pārlasīja kādu vēstuli. Divas reizes viņš bija apspriedies ar savu biroja pārzini, tagad viņš lasīja vēstuli trešo reizi, kad ienāca Diks Martins.

—    Es ceru, ka neesmu par agru jūs izcēlis no gultas, mister Martin. Es ļoti atvainojos, ka no jauna ievelku jūs šajā lietā, kurai vajadzēja beigties, kad jūs atgriezāties. Šorīt es saņēmu vēstuli no Pīra un vēlos, lai jūs to izlasītu.

Rokraksts bija Dikam pazīstams. Vēstule bija atsūtīta no kādas viesnīcas Kairā.

„Dārgais Hevlok!

Saņēmu Jūsu telegrammu attiecībā uz misteru Kodi un daru Jums zināmu, ka es patiesi viņu pazīstu un sarakstījos ar viņu, tādē] nesaprotu, kāpēc viņš noliedza, ka ir pazīstams ar mani. Varbūt tā ir veikalniekam dabīga klusēšana, lai citam neizpaustu savus noslēpumus. Pirms laba laika Kodi man atrakstīja un lūdza aizdevumu. Tā bija loti ievērojama summa — 18 000 mārciņas. Viņš rakstīja, ka iekļuvis bēdīgā stāvoklī un vēloties atstāt Angliju, lai izbēgtu no kāda cilvēka, kas draudējis viņu nonāvēt. Pašreiz esmu aizmirsis to stāstu, bet toreiz man likās, ka tas cilvēks raksta patiesību.

Es vēlētos, lai jūs man atsūtāt 25 000 mārciņas frankos. Reģistrējiet sūtījumu kā parasts un adresējiet to uz Parīzes viesnīcu Damaskā. Es braukšu uz Bagdādi, pēc tam uz Dienvidkrieviju, kur domāju par smiekla naudu nopirkt īpašumus.

Pīrs."

—    Vai jūs vienmēr sūtāt viņam naudu uz pirmo pieprasījumu?

—    Vienmēr, — Hevloks pārsteigtā balsī atteica.

—     Un jūs sūtīsiet viņam šo lielo summu?

Hevloks kodīja lūpas.

—        Es nezinu. Par to lietu esmu ļoti noraizējies. Mans biroja pārzinis, kuram es pilnīgi uzticos, ieteica man telegrafēt lordam un lūgt mani atsvabināt no viņa aģenta pienākumiem. Atbildība ir pārāk liela, un pēc vakardienas notikumiem esmu nodomājis no šīs lietas atteikties. Zināms, tas man nozīmēs smagu zaudējumu, jo Selforda īpašumu pārzināšana ienes mums gandrīz pieci tūkstoši mārciņu gadā.

Diks bija pārsteigts par ienākuma lielumu.

—    Tam jābūt milzīgam īpašumam, — viņš teica.

—    Tā ir, — Hevloks piekrita. — Un man par nelaimi tas ar katru dienu pieaug.

—    Vai lords Selfords atstāja kādas vērtīgas lietas? — Diks jautāja, atcerējies jautājumu, kuru jau sen bija gribējis uzdot.

Hevloks pakratīja galvu.

—    Izņemot naudu bankā, viņam nebija vērtīgu nekustamu mantu. Taču viņš atstājis neizmantotas akmeņogļu ieguves Jorkšīrā un Nordsumberlendā, kuras tagad kļuvušas loti vērtīgas, tam vēl jāpieskaita dažādi lieli īpašumi Austrālijā un Dienvidāfrikā, kas arī tagad cēlušies cenā. Jūs laikam domājat par durvīm ar septiņām atslēgām? — viņš smaidīdams jautāja. — Ticiet man, tur nav nekā, jo esmu redzējis katru dokumentu, ko nelaiķis lords atstāja. Tā mazā celle ir tāds pats noslēpums man kā jums. Durvis varētu nojaukt divdesmit četru stundu laikā, ja man būtu lorda atļauja, bet es to nekad neesmu lūdzis, tāpēc ka nekad neesmu redzējis pēc tā vajadzību. — Viņš atkal pasmaidīja. — Esmu dzirdējis, mister Martin, ka jūs varat atmūķēt atslēgas tikpat veikli kā jebkurš kramplauzis?

—    Daudzas atslēgas, — Diks atbildēja, — bet nevienu no no tām septiņām. Es jūtu robežu. Piemēram, es varu atvērt šo seifu, — viņš norādīja uz mazo, melno ugunsdrošo skapi, kas stāvēja istabas kaktā, — tikpat viegli kā atslēgt jūsu biroja durvis. Es negribu sacīt, ka izdarīšu to ar matadatu, bet man ir mājās kāds pusducis visādu instrumentu. Tomēr instinkts man saka, ka durvis ar septiņām atslēgām nevarēšu pieveikt. Vai Selfordam ir kādi radinieki? — viņš piepeši jautāja.

Hevloks pamāja.

—   Viena radiniece, — viņš teica. — Mis Sibilla Lensdauna un, bez šaubām, arī viņas māte, lai gan par likumīgām radinieka īpašumu mantiniecēm tās tiktu uzskatītas tikai pēc Selforda nāves, ja viņš neatstātu nevienu pēcnācēju.

Hevloks paņēma no galda vēstuli un pārlaida acis aprakstītajai loksnei.

—    Es gandrīz domāju sūtīt uz Damasku to naudu, — viņš iesāka, bet Diks papurināja ar galvu.

—    Nē, ser! Vai pa to laiku, kamēr viņš ceļo, jūs nosūtījāt viņam daudz naudas?

—    Apmēram piecsimt tūkstošus, — Hevloks mierīgi atbildēja. — Pa lielākai daļai tas bija īpašumu iepirkšanai. Es viņam divas vai trīs reizes žēlojos par to, bet viņš atrakstīja, ka tās mazās lietas esot labā gādībā.

—     Pirms es eju, gribu uzdot jums vēl vienu jautājumu, — brīdi padomājis, Diks noteica. — Varbūt šīs vēstules ir viltotas?

—    Pilnīgi neiespējami, — Hevloks atbildēja. — Es pazīstu viņa rokrakstu un tā īpatnības. Pirms diviem gadiem viņš manā acu priekšā uzrakstīja vienu vēstuli no tām vēstulēm, kas atrodas manā rīcībā.

—    Vai viņa vietā nevarētu rīkoties kāds cits?

—    Neiespējami. Viņš ir šaursejains cilvēks ar smilšu krāsas matiem un runā ar mazu stostīšanos. Bez tam viņam zem auss ir maza, sarkana, apaja kārpiņa. Par visu šo esmu jau domājis. Viņš būtu varējis krist veiklu blēžu rokās, kas viņu izmanto, lai tiktu pie naudas. Patiesi, es tā domātu, ja pēdējos gados nebūtu viņu redzējis. Ja lords vēlas klejot pa pasauli, man nav tiesību ne viņu aizturēt, ne arī lūgt likuma palīdzību un atvest uz Angliju. Vai jūs nevēlētos uzņemties ceļojumu uz Damasku?

—     Nē, ser. Man pietiek ar to mežonīgo pakaļdzīšanos.

Sibillas Lensdaunas dzīvē bija radušies divi uztraucoši faktori, un viņa juta, ka tai ir grūti koncentrēt domas pie tiem bezdvēsellgajiem, retajiem rakstiem dārgos sējumos, kas kādreiz likās tik saistoši. Viņa bija izlasījusi visus sējumus par vecām grāfu ģimenēm, bet tur bija maz Selfordu, izņemot vienu sējumu, kuru bija sarakstījis kāds priesteris. Tur bija pārāk drūmas detaļas, un Sibilla aizvēra grāmatu, kad tā kļuva neciešami sīkumaina.

—    Baidos, ka neesam sevišķi jauka ģimene, — viņa nodomāja, kad lika grāmatu plauktā. Taču bibliotēkā nebija nevienas grāmatas, kas varētu izskaidrot viņas jūtas pret Diku Martinu. Dažreiz viņa domāja, ka viņš tai loti patīk, citreiz bija pārliecināta, ka Diks ir garlaicīgs. Viņa nožēloja, ka bailēs bija atspiedusi galvu pret viņa plecu Selfordu kapos.

Sievietes loti reti apmeklēja bibliotēku un, kad vēlā pēcpusdienā istabā ienāca kāda lēdija, Sibilla bija drusku pārsteigta. Mazā, resnā sieviete bija grezni ģērbusies, lai gan viņas balss bija rupja un spalga un nesaskanēja ar ārieni.

—    Vai jūs esat mis Lensdauna? — viņa jautāja.

Sibilla piecēlās no krēsla.

—   Jā, es esmu mis Lensdauna. Vai vēlaties kādu grāmatu? — viņa jautāja, domādama, ka sieviete nāk kāda abonenta uzdevumā, kā tas mēdza dažreiz notikt.

—    Nē, es nelasu grāmatas, — bija samulsinoša atbilde. — Tās ir gružu kaudzes un blēņas, kas iepotē cilvēkiem galvā idejas. Ja viņš tik daudz nelasītu, būtu gudrāks. Bet tādēļ nav jāuzskata, ka viņš nebūtu džentlmenis dzimuma un audzināšanas dēj. Viņš varbūt varētu izdarīt kādu kļūdu — mēs visi kļūdāmies. Bet viņš nav no tās vīriešu sugas, kas varētu izstiept roku pēc kaut kā, kas nebūtu šķīsts un godīgs.

Sibilla izbrīnījusies klausījās viņas slavējurnos, nezinādama, kam tie domāti.

—    Varbūt jūs…

—     Mans vīrs, — lēdija ar cieņu pārtrauca. — Es esmu Bertrama Kodi kundze.

Sibilla domās pārskatīja bibliotēkas sarakstus, taču tāda vārda neatrada.

—-. Dr. Kodi laulāta draudzene, — svešā teica. — Vai jums ir kāds sols, kur atsēsties?

Sibilla atvainodamās atnesa krēslu un nolika to apmeklētājai priekšā.

—     Mans laulātais draugs loti labi pazina jūsu tēvu, mis. Viņi bija lieli draugi. Un šorīt mans laulātais draugs teica, lai es aizejot uz Belinghema bibliotēku. Adresi viņš uzrakstīja uz papīra gabaliņa.

Brīdi pameklējusi savā greznajā rokassomiņā, viņa parādīja jaunavai kādu uzskribelējumu, kurš tai neko neizteica.

—     Mans laulātais draugs lika jūs apmeklēt un pateikt — ja jūs varētu atnākt šo pēcpusdienu pie mums uz tēju, tad viņš jums pastāstītu kaut ko interesantu par jūsu tēvu, ko jūs līdz šim vēl nebūsiet dzirdējusi.

Sibilla bija samulsusi, taču ieinteresēta. Kas bija šī savādā sieviete un kādu stāvokli sabiedrībā ieņēma viņas vīrs?

It kā lasīdama viņas domas, misis Kodi iesāka:

—    Viņš nav medicīnas doktors. Viņš ir literatūras doktors.

—     O, literatūras doktors!

—     Un tieslietu doktors, — lēdija aizgrābti nobeidza. — Viņš ir studējis koledžā Amerikā. Lieta tāda, ka jūs esat ieguvusi daudz ienaidnieku, — misis Kodi pazemināja balsi līdz čukstiem. — Mans laulātais draugs teica, lai jūs nevienam nesakot, tādēļ ka tas varētu viņam dārgi maksāt. Tad viņš teica, lai es paņemot rolsroisu un pierunājot jūs atbraukt pie mums uz tasi tējas. Tas neaizņems vairāk par stundu, un neviens nezinās, ka jūs esat pie mums bijusi.

—    Bet kāpēc neviens nedrīkst zināt, kur es aizbraucu? — jaunava jautāja ar neskaidru sajūtu, ka šajā noslēpumainībā slēpjas kas nopietnāks, nekā tas pirmajā mirklī bija izlicies.

—   Tāpēc, — misis Kodi atbildēja, — ka jums ir ienaidnieki. Tie nav tikai jums vien, mēs zinām, tie ir arī tam kanādietim policistam.

—    Jūs domājat misteru Martinu? — Sibilla ātri jautāja.

Misis Kodi pamāja ar galvu.

—     Vienreiz jau viņi mēģināja to novākt no ceļa, varbūt viņš jums to nav stāstījis. Nākošajā reizē to novāks no ceļa, tas ir tikpat droši, kā mans vārds ir Elizabete.

Bibliotēkā uz galda atradās tālrunis, un Sibilla šaubīdamās uz to paskatījās.

—    Kāds sakars manam tēvam ar visu to, kas bijis? — viņa jautāja.

Misis Kodi kustināja lūpas, it kā varētu to pateikt, ja vēlētos.

—     Mans laulātais draugs jums to pastāstīs, mis, — viņa teica.

Sibilla kritiski uzlūkoja savu apmeklētāju. Tā bija visparastākā sieviete, kādu vien viņa bija satikusi, bet dārgakmeņu pārpilnība liecināja par viņas bagātību. Pie katra viņas galvas mājiena pēcpusdienas saulē mirdzēja divi lieli dimanta auskari. Viņas pirksti bija tik tikko saredzami zem gredzeniem, kas tos apklāja. Pāri viņas platajām krūtīm bija uzsprausta milzīga krūšadata.

—    Cik tālu jābrauc? — Sibilla jautāja.

—    Ne vairāk par stundu. Mēs dzīvojam Suseksā. — Viņa izskaidroja pareizo mājas atrašanās vietu. Misis Kodi ielūkojās dārgakmeņiem izrotātā pulkstenī.

—    Es jūs gaidīšu, — viņa čukstēja. — Jūs atradīsiet manu rolsroisu, — viņa ar patiku stiepa vārdus. — Rolsroiss gaidīs uz stūra pie skvēra. Tas ir melns ar mazām, sarkanām strīpiņām.

—     Jūs, lūdzu, negaidiet. Es varēšu atbrīvoties tikai pēc stundas.

—    Es domāju, ka būs labāk, ja es pagaidīšu jūs automobili. Jūs gaida lieli pārsteigumi, un jūs pateiksieties man līdz miršanas stundai, ka apmeklējāt mūs.

Sibilla piezvanīja uz savu dzīvokli, bet neviens neatsaucās, un viņa atcerējās, ka māte bija izgājusi uz bridža partiju, viņas vienīgo izpriecu. Viņa piezvanīja Dikam Martinam ar tādām pašām sekām.

Pulksten četros viņa izgāja skvērā un lūkojās pēc limuzīna. Netālu no bibliotēkas bija apstājies kāds dārgs automobilis un, viņai parādoties, lēni piebrauca Sibillai klāt. Autovadītājs, sārtvaidzis, gadus trīsdesmit vecs, bija ģērbies neuzkrītošā livrejā. Misis Kodi atvēra durvis, un meitene iekāpa iekšā. Tur bija tik stipra parfīma smaka, ka viņa mehāniski attaisīja logu.

—     Es ceru, jūs telefonejāt savai mātei, mana darga? — jautāja misis Kodi, uzmezdama jaunavai ātru skatienu.

—     Es telefonēju, bet viņas nebija mājās.

—    Tad jūs pateicāt kalponei? Sibilla pasmaidīja.

—    Mēs neturam tādu greznību, misis Kodi, — viņa teica.

—   Mēs pašas izdarām mājas darbus.

—   Jūs taču kādam pateicāt, kur mēs braucam, mana dārgā? Jums vienmēr jāpasaka, uz kurieni braucat. Var notikt nelaimes gadījums, un tad neviens nezinās, kur jūs meklēt.

—     Nē, es nevienam nepateicu. Mēģināju sazvanīt kādu draugu, taču arī viņa nebija mājās.

Uz brīdi misis Kodi sejā parādījās apmierināts smaids.

—     Neesiet nekad pārāk bezrūpīga, — lēdija kodīgi teica.

—   Vai jūs nevēlaties apsēsties dziļāk stūrī, mis? Tā būs ērtāk. Tā bija arī nercdzamāk, bet Sibilla to neievēroja.

18. nodala

Auto ātri brauca dienvidvakaru virzienā. Lai gan misis Kodi nerunāja, jaunava atrada uzjautrinājumu, domādama par resno sievieti, un neņēma ļaunā pārdabīgi apģērbtās sievietes klusēšanu.

Pēc nepilnas stundas auto pa labi koptu aleju piebrauca pie nelielas mājas. Sibilla nekad nebija redzējusi resno un smaidošo vīriņu, kas iznāca viņu apsveikt.

—  Ā, tātad jūs esat mana vecā drauga meita! — viņš jautri iesaucās. — Mazā Sibilla! Jūs mani neatceraties?

Sibilla pasmaidīja.

—     Es baidos, ka ne. Misters Kodi?

Viņa manieres bija nevainojamas, bet misis Kodi, kura labāk pazina savu vīru nekā citi cilvēki, kura zināja katru viņa balss niansi, uzmeta viņam aukstu, niknu skatienu, kas daiļrunīgi izteica viņas domas. Ja Kodi arī redzēja viņas skatienu, tad manieres tomēr nemainīja. Pret jaunavas gribu saņēmis viņu aiz rokas, Kodi ieveda to grezni iekārtotā bibliotēkā, trokšņojot kā vista ap cālēnu. Viņai vajadzēja apsēsties vislabākajā krēslā ar spilvenu aiz muguras.

—    Tūlīt būs tēja, mana dārgā. Jūs laikam pēc brauciena esat nogurusi?

—    Es vēlētos ar tevi kādu vārdu parunāt, Kodi, — misis Kodi ar uzsvaru teica.

—    Zināms, mana dārgā. Vai jums šajā krēslā ir ērti, mis Lensdauna?

—   Pilnīgi, — Sibilla atbildēja, ar pūlēm novaldīdama smaidu, redzot misis Kodi sarkano seju, kad viņa gāja ārā no bibliotēkas un aizcirta durvis.

Priekšnamā autovadītājs kūpināja cigareti. Viņš paskatījās uz misis Kodi, kad tā iznāca no bibliotēkas.

—     Kas tā tāda ir, krustmāmiņ? — viņš jautāja.

Misis Kodi paraustīja plecus.

—    Viņa ir tā meitene, par kuru jums vecais vīrs stāstīja, — viņa īsi atbildēja. — Jūs pārāk daudz jautājat! Viņš jau sūdzējās par jums.

—    Es jau domāju, ka tā ir viņa. — Toms neievēroja viņas vārdus. — Viņa ir skaista. Es brīnos, kāpēc jūs atstājāt tos abus vienus.

—    Un kas par to? — viņa asi atcirta. — Ejiet un novietojiet limuzīnu garāžā, un pēc tam nāciet atpakaļ.

—    Tam laika diezgan, — paklausīgais brāļadēls atbildēja.

—     Ko vecais ir nodomājis darīt?

' — Kā lai es to zinu? — viņa nošņāca.

Bet Kaulers nebija apmierināts.

—     Vai viņa ir dabūjusi atslēgu?

—          Nē taču, muļķi! — misis Kodi sāka bārties. — Ko te stāvi, jautādams visādas muļķības. Ko tu bāz degunu cita darīšanās! Ko tu zini par tām atslēgām!

Brāļadēls domīgi paskatījās.

—         Jūs esat savāds pāris, — Kaulers teica. — Bet tā nav mana darīšana. Jaunava tiešām ir skaista. Es iešu uz virtuvi padzert tēju. Vecais devis pavāram un mis Hartelai brīvdienas, bet kalponi aizsūtījis prom. Tas ir savādi, ka viņi ir prom vienā laikā.

Tā runādams, viņš slinki devās uz durvīm un tad apgriezās apkārt.

—        Visi aizsūtīti no mājas, — viņš sarauca pieri. — Vai tas ir tas lielais nodoms, krustmāt?

—        Nesauc mani par krustmāti! Es tev esmu misis, tu cietuma žurka! Cik reižu man tas jāatgādina!

Viņa trīcēja aiz niknuma, un Kaulers pārāk labi pazina savu krustmāti, lai to tālāk kaitinātu. Septiņus gadus viņš bija lutināts kalps Kodi mājā. Viņš mazliet pārzināja atraitnes privātās lietas, kad dr. Kodi pilnīgi negaidot apprecēja viņa krustmāti, kā atlīdzinājumu saņēmis labu dzīvokli, krietnu algu un blakus ienākumus no garāžas, bet viņš izlikās neredzam tos dīvainos notikumus, kas norisinājās šajā mājā.

Viņš devās pie krustmātes, izņemdams no lielās mutes cigareti.

—    Kad man vajadzēs aizvest to meiteni atpakaļ uz pilsētu?

—     viņš jautāja.

—    Viņa paliks te. Jums par to nav jārūpējas!

Viņš paskatījās uz griestiem.

—    Vai tad viņa zina, ka paliks te?

—     Rūpējieties labāk paši par savām sasodītajām lietām. Tā ir mana darīšana, — viņa kliedza.

—   Es nezinu, kas viņa ir, bet, ja notiks kāda muļķīga spēle, tad es tajā nepiedalos, — viņš stūrgalvīgi paziņoja. — Stundas laikā es savedīšu limuzīnu kārtībā, lai aizvestu meiteni atpakaļ.

Misis Kodi neatbildēja. Viņa ātri pārgāja pāri priekšnamam un uzsteidzās pa kāpnēm.

Kaulers pagaidīja, kamēr viņa nozuda, un tad aizgāja uz virtuvi dzert tēju un pārdomāt par dzīves neomulību Veda mājā un par jocīgo likteni, kas pirms divpadsmit gadiem bija pārvērtis viņa krustmāti no kalpones par lēdiju.

Misis Kodi ienesa tēju, nolika to uz galda un steidzīgi izgāja. Sibilla domāja, ka namatēvam ir kas sakāms, lai to nedzirdētu viņa sieva. Trīs reizes viņa veltīgi mēģināja uzsākt sarunu par savu tēvu, taču katru reizi misters Kodi izveicīgi ievirzīja to citā gultnē. Bet tagad, kad bija ienesta tēja, Sibilla ķērās pie lietas, tieši jautādama, kas misteram Kodi ir stāstāms.

—     Labi, jaunā lēdija, — misters Kodi klepoja. — Tas ir garš stāsts, un es šaubos, vai varēšu visu to izstāstīt pa to laiku, kas ir mūsu rīcībā. Varbūt būs labāk, ja es piezvanīšu jūsu mātei un palūgšu to atnākt uz šejieni, lai kopīgi pavadītu vakaru.

Sibilla samulsusi paskatījās uz viņu.

—     Es baidos, ka tas nebūs iespējams. Mēs bijām nodomājušas šovakar apmeklēt teātri, — viņa teica. Sibilla parasti bija ļoti patiesa, bet pat ļoti patiesi cilvēki var izgudrot aizbildinājumu, lai izvairītos no nepatīkamām lietām.

—    Vai es nevarētu viņai piezvanīt un apjautāties?

Zinādama, ka mātes vēl nebūs mājās, viņa piekrita. Kodi

izgāja no istabas un bija projām piecas minūtes. Kad viņš atgriezās, viņa seja laistījās apmierinājumā un viņš berzēja rokas.

-i*

—     Teicami, teicami, — viņš teica. — Jūsu dārgā māte

99

apsolījās atbraukt. Es jau aizsūtīju auto viņai pakaļ. Viņa teica, ka varot apmainīt teātra biļetes uz citu vakaru.

• Sibilla klausījās, pārakmeņojusies aiz pārsteiguma, un viņas garlaicībā ievijās baiļu pavediens. Viņš meloja! Teātra apmeklējums bija izdomāts, un viņa labi zināja, ka mātes nebija mājās. Briesmas! It kā sarkana gaisma būtu uzliesmojusi viņas acu priekšā, un Sibilla saprata, ka viņai draud briesmas un vajag piemēroties apstākļiem.

—    Es ļoti priecājos, — viņa ļoti klusi noteica un turpināja parastā balsī. — Jums ir skaists dzīvoklis, mister Kodi.

—     Jā, tas ir izpušķots, — viņš pašapmierināti atteica. — Vai nevēlaties to apskatīt? Dzīvoklim ir ievērojama vēsture. Tā ir līgavas pūra māja, kas atdāvināta jūsu radiniekam lordam Selfordam. Es to noīrēju pirms daudziem gadiem.

—    Jūs pazīstat Hevloku, vai ne? — viņa negaidīti jautāja.

—     Hm! — viņš aptaustīja zodu. — Nevaru teikt, ka labi viņu pazīstu. Mums ir bijušas tikai veikala darīšanas. Kādreiz nopirku ar viņa biroja starpniecību īpašumu Austrālijā. Kas attiecas uz tagadni, tad šo māju es noīrēju no kādas trešās personas un ļoti šaubos, vai misters Hevloks maz zina, ka esmu viņa īrnieks. Vai jūs viņu labi pazīstat?

—     Pavirši, — viņa atbildēja. Visu šo laiku Sibillas smadzenes pastiprināti darbojās. Ko lai viņa iesāk? Vajadzēja atrast iemeslu un iziet no mājas. Netālu no vārtiem ir lielceļš, un viņa zināja, ka tuvumā atrodas ciems. Ja viņa tiktu uz ceļa, tad nebūtu grūti sasniegt cilvēkus un meklēt sabiedrības aizsardzību.

—     Vai nevēlaties apskatīt istabas?

—     Nē. Es labprāt apskatītu mājas apkārtni. Man likās, ka vārtu tuvumā es redzēju narcišu dobi, — viņa teica un trīcošiem ceļgaliem piecēlās.

—     Hm, — misters Kodi atkal nomurmināja. — Jā, tas ir skaists laukums, taču zeme būs pārāk drēgna.

—     Es tomēr vēlētos iziet laukā, — viņa neatlaidās.

—    Labi, pagaidiet, kamēr izdzeršu savu tējas tasīti.

Viņš darbojās ap paplāti ar tējas katliņu.

—    Starp citu, jūs neesat izdzērusi savu tējas glāzi, un tā ir atdzisusi. Vai lai ieleju jums citu?

—     Nē, nē. Man pietiek. Pateicos.

Kāda mulke gan viņa ir bijusi. Piebiedroties šai dīvainajai sievietei, braukt līdzi tai uz mājām. Neviens taču nezināja, uz kurieni viņa aizbraukusi.

Sibilla paņēma tasīti un sasprindzināja visus spēkus, lai roka netrīcētu. Viņa drusku iedzēra, būdama pateicīga par šķidrumu, jo mute bija izkaltusi no tā brīža, kad viņa sāka apzināties stāvokļa nopietnību.

Tā bija negaršīga tēja, ar sālu, metālisku piegaršu, un, savilkusi grimasi, viņa nolika tasīti.

—     Pateicos, man diezgan, — viņa teica. Varbūt tas bija viņas uztraukums, kas atstāja mutē savādo garšu, reiz dzīvē viņa bija sajutusi, cik jūtīga kļūst garša baiļu brīžos.

Bibliotēkas stūrī bija drēbju pakaramais, un misters Kodi nesteigdamies gāja pēc cepures. Kad viņš atskatījās, Sibilla turējās pie galda ar miroņbālu seju un pārvērstām acīm. Viņa mēģināja runāt, bet nevarēja sakārtot vārdus. Un, kad Kodi piesteidzās, Sibilla saļima viņa rokās. Misters Kodi pusnešus, pusvelkot novietoja viņu uz dīvāna un, palicis zem Sibillas galvas spilvenu, izgāja, aizslēdzis aiz sevis durvis.

19. nodaļa

*

Sārtvaidzis autovadītājs smēķēdams stāvēja atvērtajās durvīs.

—    Kur ir misis Kodi? — griezīgi jautāja misters Kodi, kura seja kļuva drūma, redzot Kaulera bezkaunīgo vienaldzību.

—    Augšā.

—    Ejiet un pasakiet, ka viņa man vajadzīga.

—         Uzejiet un pasakiet viņai pats, — Kaulers noteica, nejuzdams vajadzību pat pagriezt galvu uz Kodi pusi.

. Kodi seja tapa purpursarkana. Acīmredzot tā nebija viņu pirmā sadursme. Ar pūlēm pārvarējis dusmas, viņš maigākā balsi noteica:

—       Aizejiet uz miestiņu, Tom. Man vajadzīgas dažas pastmarkas.

—        Gan jau vēlāk aiziešu, — Toms atrūca. — Kur ir tā meitene?

—         Kāda meitene? — Kodi jautāja vienaldzīgi pārsteigtā balsī.

—        Tā meitene, kas bija pie jums šodien uz tēju. Tikai nesakiet, ka viņa nupat kā aizgājusi, tāpēc ka es te stāvu jau desmit minūtes un dzirdēju jūs priekšnamā runājam.

Misters Kodi ievilka elpu.

—        Viņa atpūšas. Jaunajai lēdijai nav visai labi. Es iedevu viņai zāles.

—        O? Aiztaisiet muti! — nicinoši iesaucās Toms. — Jūs neesat medicīnas doktors, bet gan tieslietu. Kad viņa brauks uz mājām? Esmu savedis mašīnu kārtībā.

—        Viņa šodien nevar braukt uz mājām, — misters Kodi laipni noteica. — Viņa pavadīs nakti pie mums.

Toms pakasīja vaigu.

—         Bet viņa par to neko nezināja, — viņš teica. — Kad viņa izkāpa no mašīnas, tad jautāja man, vai nav kāda cita ceļa atpakaļ uz pilsētu, jo bija nodomājusi pa ceļam apmeklēt draudzeni.

Šī bija dīvaina sagadīšanās, ka misters Kodi divreiz pusstundas laikā tika piekrāpts, jo Toms Kaulers bija šo apgalvojumu izgudrojis.

—       Es jums saku, ka viņa nejutās labi, — mazais vīrs nepacietīgi teica. — Un bez tam gribu jums pateikt, ka jūsu vieta ir virtuvē. Es esmu no jums daudz ko pacietis, Kauler. Nedomājiet, ka tādēļ, ka esmu apprecējis jūsu krustmāti, varat šeit

justies kā mājās. Ja jūs tā domājat, es jūs aizdzlšu prom. Pietiekami esmu pacietis jūsu bezkaunības! Varat iet!

Toms pamāja.

—     Es zinu, ka varu iet, — viņš teica. — Neviens mani nevarētu atturēt, ja es gribētu aiziet. Taču es nevēlos iet projām. Šis ir labs darbs un negribu to pazaudēt. Es nezinu, kādi ir jūsu netīrie veikali…

Misters Kodi plīsa aiz dusmām.

—   Jūs… jūs… nelietis! — viņš kliedza. — Jūs iedrošināties apvainot savu krustmāti, ka viņa…

—     Man ir liels respekts pret krustmāti, — Toms Kaulers pārtrauca. — Esmu pat mazliet pateicības viņai parādā. Visas savas blēža asinis esmu mantojis no viņas un neticu, ka jūs varētu izgudrot kādu intrigu bez viņas palīdzības.

Viņš uzmeta resnajam vīram ātru skatienu un atkal nolaida acis.

—     Jā, viņa ir bijusi man laba krustmāte, Kodi! Vai esat kādreiz dzirdējis par manu dvīņu brāli Džonu? Kad es biju tikai septiņus gadus vecs, viņš aizgāja projām…

—    Kad viņš mira, — nočukstēja Kodi ar negaidītu maigumu.

—   Jā, viņš mira. Mēs tieši sēdējām Selfordu parkā, es tiku audzināts tajā pilī.

Viņš pacēla savas acis, kuras kvēloja kā uguns, un mazais vīrs sarāvās no ciešā skatiena.

—    Labā, laipnā krustmāte! Es atceros, kā viņa sita to mazo zēnu, līdz viņš vairs neturējās uz kājām. Viņa ir laimīga, ka ir sieviete. Ja viņa būtu vīrietis, tad sen jau būtu sasniegusi savu mūža galu. Jūs to kādreiz pasakiet viņai. Tagad es aiziešu un atvedīšu mašīnu. Kad atnākšu atpakaļ, lai meitene mani jau gaida.

Viņa balsī izskanēja nepārprotami draudi. Ne vārda neteicis, viņš pagriezās un aizgāja, rokas kabatās sabāzis, ar cigareti mutes kaktiņā.

Misters Kodi uzskrēja pa trepēm un ielauzās sievas istabā.

Viņš aizcirta aiz sevis durvis, un kādas desmit minūtes bija dzirdamas dusmīgu balsu skaņas. Tad misis Kodi iznāca un, nokāpusi pa trepēm, atslēdza bibliotēku. Sibilla Lensdauna sēdēja uz dīvāna, saņēmusi galvu rokās. Ne vārda neteikusi, misis Kodi paņēma viņu aiz rokas un izveda no istabas, tur sākās divas šauras kāpnes, vienas uz apkalpotāju dalu, otras uz kādu atsevišķu istabu, kur arī jaunava tika ievesta gandrīz bezsamaņas stāvoklī. Vēlāk viņa nekādi nevarēja atcerēties uzkāpšanu pa trepēm.

Kad Sibilla atmodās ar plosošām galvas sāpēm, viņa gulēja šaurā gultā. Bija jau iestājusies nakts. Viņa piecēlās. Viss griezās riņķī un vajadzēja stipri vien piespiesties, lai sakārtotu domas. Pie gultas stāvēja mazs galdiņš, un naktslampiņas gaismā viņa ievēroja, ka tur stāv ūdens glāze un divas mazas bumbiņas. Sibilla nebūtu tās pamanījusi, ja blakus nestāvētu aspirīna pudelīte. Sāpes nežēlīgi plosīja galvu. Aizmirsdama briesmas un iedomājusies, ka šīs bumbiņas ir noliktas kā pretlīdzeklis pret miega zāļu iespaidu, viņa norija abas divas un izdzēra ūdeni, neatņemot glāzi no lūpām. Ar atvieglinājuma nopūtu viņa atlikās gultā, aizsedza acis ar rokām un centās nenodarbināt prātu ar domām par notikušo. Pēc pusstundas sāpes izbeidzās un meitene iedrošinājās pacelt galvu. Tomēr galva vēl reiba un pie katras kustības likās, ka istaba griežas riņķī. Pēc brīža viņai kļuva labāk, atgriezās normālā sajūta, un viņa varēja domāt bez piepūles.

Istabā bija tikai viens mazs lodziņš, iebūvēts slīpajā jumtā. Tas bija aizslēgts ar priekškaramo atslēgu un aizrestots. Sibilla paraustīja durvis, taču tās bija noslēgtas. Viņa aizgāja atpakaļ uz gultu, apsēdās un centās vēlreiz apdomāt savu stāvokli.

Durvis bija ļoti vecas un izskatījās pielāgotas, jo starp grīdu un durvīm bija pusotras collas plata sprauga. Atslēga! Vai viņas aizturēšana nebija kaut kādi saistīta ar nozagto atslēgu? Viņa aukstasinīgi visu pārdomāja un nāca pie secinājuma, ka tieši atslēga ir vainīga viņas tagadējā stāvoklī. Sibilla paņēma krēslu un uzkāpa pie jumta lodziņa, taču tas turējās pretī visām viņas pūlēm. Bija pilnīgi neiespējami atbrīvot logu no priekšā aizliktiem dzelzs stieņiem.

Piepeši viņa izdzirda smagus un noteiktus soļus aiz durvīm un, nokāpdama no krēsla, pagrieza galvu pret cilvēku, kas nāca iekšā. Pagāja daži mirkļi, pirms durvis tika atvērtas. Atskanēja atslēgas pagrieziens, un ienāca Kodi. Viņš smaidīja platu smaidu un laipni teica:

—    Mana dārgā jaunā lēdija. Ļoti nožēloju, ka esat pavadījusi sliktu laika sprīdi. Vai jums bieži uznāk šādas lēkmes?

—    Par kādām lēkmēm jūs runājat, doktor Kodi? — viņa droši jautāja.

—   Ļoti bēdīgi, — viņš noteica, kratot galvu. — Es biju pat nobažījies par jūsu dzīvību. Vai jūsu ģimenē nav bijuši kādi ārprātīgie?

Jautājuma bezkaunība aizrāva viņai elpu.

—    Man liekas, ka nav, — viņš pats sev atbildēja. — Jūsu uzvešanās ir visai dīvaina. Varbūt atceraties savu šausmīgo lēkmi? Nē? Es arī negaidīju, ka jūs to atcerēsieties. Tas ir ļoti slikti.

—    Mister Kodi, — viņa mēģināja piedot balsij drošu skaņu, bet tas prasīja lielu piepūli. — Es vēlos braukt uz mājām pie mātes.

Viņš ilgāku laiku cieši uzlūkoja Sibillu.

—    Es pieņemu, ka jūs to gribat, bet jums nevajag baiļoties, mana dārgā Iēdij. Jūsu mātei ir jau paziņots, un viņa atrodas ceļā.

Viņš novietoja istabas vidū pie gultas stāvošo galdiņu un uzlika uz tā mazu melnu portfeli. No turienes viņš izņēma salocītu papīra lapu, mierīgi to atlocīja, izņēma pildspalvu un nolika to uz galda.

—      Stāvoklis, — viņš iesāka savā parastajā divdomīgajā veidā, — ir mazliet neparasts. Es neesmu paradis uzņemt jaunas lēdijas, kuras krīt histērijā, un atzīstos, ka biju izbijies. „Stāvoklis ir ļoti neveikls," man sacīja sieva, „pieņemsim, ka šī jaunā lēdija saka, ka jūs esat viņai iedevis kaitīgas zāles un aizturējis pret pašas gribu, lai gan mēs zinām, ka tās ir sekas no, hm, dabiska cēloņa, bet kritiskā pasaule varētu ļoti skeptiski lūkoties uz mūsu izskaidrojumiem."

Sibilla gaidīja, jo zināja, ka misteram Kodi patīk plaši ievadi.

—    Tad man ienāca prātā teicama ideja, — viņš turpināja, — lai jūs pašrocīgi uzrakstāt paskaidrojumu par šo gadījumu, ka Bertrams Kodi, literatūras un tieslietu doktors, ir izturējies pret jums ar vislielāko laipnību un pieklājību un ka jūs esat ievietota šajā aizslēgtajā telpā tikai ar vienu nolūku, proti, lai aizkavētu jūs izdarīt sev kādu nopietnu kaitējumu.

Viņa paskatījās uz papīra lapu.

—    Es varu pat atzīties, ka esmu ārprātīga, — viņa teica ar vāju smaidu.

—     Es negribu, lai jūs to darāt, — misters Kodi steidzīgi teica. — Tāda apliecība par jūsu prāta stāvokli man nav vajadzīga. Tā vienkārši ir mana godīguma apliecība, mazs untums, bet es esmu dīvaina personība.

Viņš smaidīdams pasniedza Sibillai pildspalvu.

—    Vai es varu izlasīt šo dokumentu? — viņa jautāja.

—    Vai tad tas tik nepieciešami, — viņš gandrīz pārmetoši teica. — Ja jūs parakstīsit, tad es gādāšu, lai tiekat atpakaļ pie savas mātes…

—     Jūs teicāt, ka māte atrodas ceļā pie manis, — Sibilla viņu aizdomīgi pārtrauca.

—    Es viņai telefonēju un lūdzu apstāties Maitera viesnīcā, Dorkingā.

Sibilla vilcinājās. Dokuments bija sīki aprakstīts ar mašīnu. Kodi garās rokas aizklāja papīru, atstājot viņai tikai vietu, kur parakstīties. Meitene savās bailēs tvēra katru iespēju izkļūt brīvībā. Spalvas gals jau pieskārās papīram, kad viņa ieraudzīja kādu līniju, kas apturēja rokas kustību.

—    … Gadījumā, ja minētā Sibilla Lensdauna nomirtu agrāk nekā minētais Bertrams Alberts Kodi… —

—     Kas tas ir par papīru? — viņa jautāja.

—     Parakstiet! — viņa balss kļuva skarba, un uzvešanās pārmainījās tik piepeši kā tropu debesis.

—    Es neparakstīšu dokumentu, ko neesmu lasījusi, — viņa atbildēja un nolika spalvu.

Smaids atstāja Kodi seju. Tā palika barga un draudoša.

—    Jūs parakstīsiet to, vai pie Dieva, es… — viņš ar pūlēm valdīja sevi.

—      Mana jaunā, dārgā lēdij, — viņš noteica ar dīvainu sarūgtinājuma un glaimu piemaisījumu. — Kāpēc gan jums jānopūlē sava mazā, skaistā galviņa ar šā dokumenta lasīšanu? Es jums zvēru, ka šis raksts tikai aizsargās mani no dažiem…

—    Es to neparakstīšu, — viņa teica.

—    jūs negribat, nē?

Viņš paņēma dokumentu un iegrūda to kabatā. Viņa atkāpās atpakaļ, jo Kodi lēni virzījās uz viņas pusi. Pēkšņi viņa metās pie durvīm un mēģināja tās atvērt. Iekams viņai tas izdevās, Kodi satvēra Sibillu aiz vidukļa un atrāva atpakaļ.

—    Jūs paliksiet te, mana jaunā lēdij, līdz pārmainīsiet savas domas. Jūs paliksiet bez ēdiena un, ja tas atkarātos no manis, tad arī bez gulēšanas. Es devu jums iespēju dzīvot, jūs, mulke, taču jūs no tā atsacījāties. Tagad jūs paliksiet šeit, kamēr atgūsiet saprātu.

Nākošajā mirklī viņš bija jau izgājis un aizcirtis durvis. Ar grūtu sirdi viņa izdzirda bultu aizveramies. Kādu brīdi Sibilla bija kā paralizēta. Pēc laiciņa viņa sevi pārvarēja un atguva pašsavaldīšanos, lai gan tik ļoti trīcēja, ka, uzkāpjot vēlreiz pie jumta lodziņa, tikko noturējās līdzsvarā. Kad Sibilla pārliecinājās, ka pa šo ceļu nav iespējams izkļūt, viņa sāka aizsprostot durvis pret nevēlamiem traucētājiem. Viņa mēģināja atvilkt no sienas gultu, taču tas bija pāri viņas spēkiem. Vienīgais, ar ko viņa atspieda durvju rokturi, bija kāds sagruvis mazgājamais galdiņš. To padarījusi, viņa nosēdās un sāka gaidīt. Stunda sekoja stundai, bet mājā nebija dzirdams nekāds troksnis. Beidzot, noguruma pārņemta, viņa atlaidās gultā un, neskatoties uz visām pūlēm palikt nomodā, cieši aizmiga.

Viņa pamodās ar mežonīgi pukstošu sirdi, jo bija dzirdējusi aiz durvīm kādu zaglīgu skaņu, ko viņas modrais gars bija sadzirdējis dziļā snaudienā. Kas tas bija? Sibilla ieklausījās, bet ilgāku laiku nekas nepārtrauca klusumu. Tad kaut kur no apakšas viņa sadzirdēja dobju blīkšķi, it kā kristu kaut kas smags. Viņa klausījās, roku pie sirds piespiedusi.

Sibilla no šausmām gandrīz paģība. Tas, ko viņa dzirdēja, bija šausmu pārņemta dzīvnieka kliedziens. Tad vēl viens, dziļāks, briesmīgāks. Viņa drebēdama piespiedās pie durvīm un klausījās. Pagāja desmit minūtes, stundas ceturksnis, un tad viņas ausis uztvēra to pašu troksni, kas bija viņu uzmodinājis — kailu kāju soļus uz cietās cementa grīdas. Tie nāca arvien tuvāk un tuvāk, līdz beidzot apstājās. Kāds nospieda durvju rokturi un atvilka bultas. Viņa sastinga no bailēm un stīvi raudzījās durvīs, gaidīdama, kas notiks. Rokturis tika vēlreiz nospiests, bet durvis nepakustējās. Tam, kas bija aiz durvīm, nebija atslēgas. Kādu laiciņu valdīja klusums. Tad kāds mēģināja atlauzt durvis, un viņa uz bridi ieraudzīja milzīgus, neglītus kāju pirkstus starp durvīm un grīdu. Tie nozuda, un zem durvīm parādījās trīs lieli un resni pirksti. Tie bija slapji un sarkani no asinīm. Roka satvēra durvju apakšu un pūlējās tās izcelt.

Ieraugot nejēdzīgo roku, viņas sastingums pārgāja. Viņa iekliedzās un paniskās bailēs metās pie krēsla zem jumta lodziņa. Paskatījusies uz augšu, viņa ieraudzīja kādu seju skatāmies uz viņu pa logu. Tā bija autovadītāja Kaulera bālā seja.

20. nodaļa

Tā bija vairāk nekā nejaušība, kas Diku Martinu aizveda uz bibliotēku. Viņš sāka sajust, ka diena, kad nav redzējis

Sibillu, ir tukša diena. Pie tam viņš atcerējās, ka ir bibliotēkas abonents un var tur iet jebkurā laikā un prasīt pat visnesaprotamāko bibliotēkas sējumu.

—     Mis Lensdauna ir aizgājusi, — teica viena no ierēdnēm. Šodien ir viņas agrā pēcpusdiena. Viņa aizgāja ar kādu lēdiju.

—    Ar savu māti? — viņš jautāja.

—   Nē, — ierēdne atteica, kratot galvu, — tā nebija viņas māte. Es misis Lensdaunu labi pazīstu. Tā lēdija piebrauca ar roisu. Es viņu redzēju pirmo reizi.

Diks pazina jaunavu, bet nepazina viņas draugus. Viņš bija vilies, jo bija nodomājis ar ne visai veiklu aizbildinājumu ielūgt meiteni uz tēju. Diks gaidīja gandrīz līdz septiņiem, tad piezvanīja pa tālruni uz Kozemstrītu. Šeit viņa aizbildinājums bija vēl neveiklāks, un viņš juta, ka misis Lensdauna, paziņojot par Sibillas prombūtni, smaida. Viņa esot telefonējusi un teikusi, ka pēcpusdien nebūšot. Viņa bieži pusdieno ar kādu no draudzenēm un pēc tam apmeklē teātri.

—    Vai nevēlaties, mister Martin, atnākt un dalīties ar mani pusdienās? Lai gan es baidos, ka būšu neinteresanta Sibillas vietniece.

Diks ar prieku pieņēma aicinājumu, jo domāja, ka pa to laiku, kamēr viņš tur būs, Sibilla atnāks, taču, lai gan viņš paildzināja savu apmeklējumu līdz galējai pieklājības robežai, viņa vēl nebija atgriezusies, kad viņš pulksten vienpadsmitos sāka atvadīties. Līdz tam viņš nebija ieminējies par bibliotēkas ierēdnes vārdiem.

—    Jūsu meitas draudzene ir bagāta lēdija? — viņš jautāja.

Misis Lensdauna bija pārsteigta.

—    Nē, viņa ir kasiere kādā aptiekas preču tirgotavā.

Viņa redzēja, ka Diks sarauc seju, un ātri jautāja:

—    Vai kas noticis?

—    Kāda lēdija bija atbraukusi pēc Sibillas ar auto, — viņš teica.

Misis Lensdauna smaidīja.

—    Tas nav nekas neparasts. Džena Allena nav turīga, taču viņai ir bagāti radinieki, un varbūt tā bija viņas krustmāte, kas aizveda Sibillu.

Kādas piecpadsmit minūtes viņš klaiņoja gar mājas ārpusi un izsmēķēja trīs cigaretes, iekams saīdzis aizgāja uz mājām. Viņš mēģināja sev iegalvot, ka bijis neapdomīgs, ka jaunavai bieži patīk uzturēties ārpus mājām, tomēr patiesībā viņa īgnums bija personiskas dabas.

Dzīvoklis Dikam izlikās savādi tukšs. Pa paradumam viņš pārstaigāja visas istabas, sevišķu uzmanību veltīdams mazajam virtuves balkonam. Aiz katrām durvīm viņš ierīkoja noņemamu brīdinājuma ierīci, kuras galā bija pievienots zvans. Pie katra mēģinājuma atvērt durvis zvana skaņas noteikti viņu uzmodinātu. To padarījis, viņš pārslēdza tālruni uz guļamistabu, lēnām izģērbās un ielikās gultā. Pulkstenis nosita viens, kad viņš sāka iemigt. Diks bija vēl pusnomodā, kad atskanēja tālruņa zvans. Uzgriezis gaismu, viņš piecēlās un paņēma klausuli.

—    Hallo, — klausulē sacīja kāda vīrieša balss. Tad atskanēja tikšķis, klusums, un tad:

—    Slepkavība… Mani nogalina… Ak Dievs! Viņi ir šeit… slepkavī…

Dika mugura drebēja.

—     Kas runā? — viņš ātri jautāja.

Atbildes nebija.

—     Kas jūs esat? No kurienes zvanāt?

Klusums. Tad atskanēja aizsmakusi stenēšana un lāsts, baiļu kliedziens, kas apklusa neskaidrā šņukstā:

—    Neaizskar mani! Palīgā! — kaut kas ar troksni nogāzās un iestājās klusums.

Diks steidzīgi piezvanīja centrālei.

—     No kurienes man zvanīja?

—    Kaut kur no Suseksas, — vīrieša balss atbildēja. — Vai vēlaties, lai uzzinu?

—   Jā, un ātri. Esmu Ričards Martins no Skotlendjarda. Vai jūs man piezvanīsiet?

—    Es piezvanīšu pēc minūtes.

Acumirklī Diks bija laukā no gultas un sāka ģērbties. Balsi viņš nepazina, bet instinktīvi juta, ka tā nebija mānīšanās: viņš bija dzirdējis īstu noslepkavošanas aktu. Viņš baidījās zvanīt Snidam, jo varēja iztraucēt atbildi no centrāles. Diks sēja kurpes, kad atskanēja zvans.

—    Jums zvanīja no Dienvidveldas Suseksā.

Kodi māja! Tas bija Kodi, kas runāja! Tagad Diks atcerējās viņa balsi.

—    Piezvaniet tuvākajam Dienvidveldas policijas iecirknim un paziņojiet, ka es lūdzu, lai nekavējoties norīko cilvēku uz Veida māju. Tur ir kaut kas noticis. Vai jūs to izdarīsiet priekš manis?

No centrāles atbildēja apstiprinoši.

—   Tagad savienojiet mani ar Brikstonu 9007, — Diks teica. Vajadzēja paziņot to Snidam, ja tikai izdosies letarģisko inspektoru atmodināt.

Viņam par pārsteigumu Snida balss atskanēja acumirklī.

—    Es spēlēju bridžu ar dažiem patīkamiem vīriem no pārvaldes, — viņš iesāka. — Tas ir tāpat kā naudas atņemšana bērniem.

—   Klausies, Snid, — Diks ātri noteica. — Kodi mājā kaut kas notiek. Viņš man tikko piezvanīja.

Dažos vārdos Diks izstāstīja notikušo.

—    Tas izklausās Jauni, — Snids domīgi noteica. — Man lejā ir auto. Tā kā manējais ir ātrāks, es jūs uzņemšu. Kur jūs būsiet?

—    Es būšu zem dzelzceļa arkas pie Brikstonas ceļa.

—   Varu paņemt līdzi divus vīrus — inspektoru Elbertu un seržantu Steinu. Viņi ir pie manis.

—    Es būšu pie jums pēc desmit minūtēm.

Diks paķēra mēteli un skrēja uz durvīm. Atvēris tās, viņš iztrūcies atkāpās. Uz sliekšņa stāvēja nobālusi sieviete.

—     Misis Lensdauna! — viņš izdvesa ar nomāktu sirdi.

—     Sibilla nav aizgājusi ar Dženu Allenu, — viņa sacīja vājā balsī.

—    Viņa nav atgriezusies?

Misis Lensdauna pakratīja galvu.

—     Ienāciet iekšā, — sacīja Diks un ieveda Sibillas māti ēdamistabā.

—     Izstāstiet man visu, misis Lensdauna.

Viņa bija gaidījusi Sibillu,līdz divpadsmitiem, tad gājusi pie Dženas Allenas. Viņa atradusi Dženu gultā, un tā Sibillu nebija redzējusi.

—    Vai bez mis Allenas ir vēl kāda, kur Sibilla būtu varējusi aiziet?

—     Man izdevās piezvanīt divām Sibillas draudzenēm, bet arī tās nebija viņu redzējušas, — stāstīja misis Lensdauna. — Par laimi, es varēju sazvanīt jaunavu, kas ar Sibillu kopā strādā bibliotēkā. Viņa man aprakstīja sievieti, kas aizveda manu meitu. Tā bijusi sieviete vidējos gados, pārmērīgi izgreznojusies ar dārgakmeņiem un runājusi loti neizglītotā valodā.

—     Misis Kodi!

Viņa redzēja, ka Diks nobāl.

—    Vai kas ļauns? — viņa aizsmakusi jautāja.

—     Es nezinu. Vai nepaliksiet te? Es mēģināšu uzzināt.

—     Es varu iet jums līdzi?

—     Nē, nē, — viņš pakratīja galvu. — Es būšu projām vairāk nekā stundu. Pa to laiku piezvanīšu. Vai jūs nemēģinātu ko palasīt? Manā istabā jūs atradīsiet grāmatas, kas varbūt jūs ieinteresēs.

Viņa noraidoši papurināja galvu.

—    Man jābūt mājās, varbūt Sibilla atgriežas. Bet jūs manis dēl nevilcinieties.

—     Man lejā ir automobilis.

Tagad nebija laika pieklājīgam protestam. Viņš izskrēja pa priekšu un atslēdza garāžas durvis.

Dažas minūtes pirms norunātā laika Dika auto apstājās zem tilta Brikstonā, kur Snids ar saviem draugiem jau gaidīja.

—    Leciet iekšā, — Diks teica. — Man ir ko pastāstīt.

Kad mašīna joņoja uz dienvidpusi, Diks izstāstīja par Sibillas nozušanu.

—    Tā, bez šaubām, bijusi misis Kodi, — Snids teica. — To lēdiju esmu saticis. Bet kādu ļaunumu viņa var izdarīt meitenei?

Diks Martins nebija sagatavojis atbildi.

—    Suseksas ļaudis būs jau tur, kad sasniegsim Kodi māju, — viņš iesāka, bet Snids zobojās:

—    Ja jūs labāk pazītu mūsu policijas iekārtu, jūs nebūtu tik pārliecināts. Varbūt policijas iecirknī nemaz nav tālruņa, un, ja arī būtu, tad maz ticams, ka kāds policijas ierēdnis sāktu darboties pēc telefoniskas instrukcijas, nebūdams drošs par rīkojuma nosūtītāju. Iespējams, ka mēs tiekam izmuļķoti.

—     Es arī par to esmu domājis, — Diks teica, — bet, apsverot to, atradu, ka ir daudz apstākļu, kas ir pret šādu varbūtību.

Stundas ceturksnis pagāja klusējot.

—   Vai mēs neesam Stoleti nama tuvumā? — jautāja Snids, uzmodies no snaudiena.

—     Pa kreisi, — Diks īsi atteica.

Auto drāzās garām tumšai gatvei. Kotedžu no ceļa neredzēja. Vienīgi garie koki, kas slējās pret mēness apgaismotajām debesīm, norādīja kotedžas atrašanās vietu.

—     Savādas lietas vijas ap šo lordu Selfordu, — Snids domīgi noteica. — Visur jāsastopas ar grūtībām. Es nesaprotu, ko viņš ir izdarījis?

—     Kas izdarījis? Selfords? — no domām traucēts, Diks jautāja.

Resnais inspektors pamāja.

—    Kādēļ viņš neuzturas Anglijā? Kāpēc viņš klīst apkārt, noplēsdams kurpes, bet sentēvu krēsls pa to laiku apput? Vai jūs nekad neesat viņu redzējis?

—    Nē, — Diks atbildēja. — Redzēju tikai kādu viņa uzņēmumu, bet pašu nekad.

Snids pagriezās un caur tumsu pētīja savu blakussēdētāju.

—     Redzējāt viņa uzņēmumu? — viņš lēni atkārtoja.

—     Reiz Keiptaunā, — Diks stāstīja, — viņš bija iznācis uz balkona, lai novērotu kādu procesiju, tajā bridi kāds laikraksta reportieris izdarījis uzņēmumu. Es to nezināju, bet viesnīcas portjē bija redzējis uzņēmumu laikrakstā un man to parādīja. Tad es aizgāju uz laikraksta redakciju un dabūju oriģinālu.

—     Kam viņš ir līdzīgs? — ziņkārīgi jautāja Snids.

—    To es jums šajās dienās pateikšu, — bija neapmierinoša atbilde.

Auto izbrauca caur mazu miestiņu uz Dienvidveldu. Pēc Snida priekšlikuma, viņi apstājās pie mazas kotedžas, kur dzīvoja miestiņa uzraugs un atradās arī mazs cietums. Uz klauvējieniem atsaucās uzrauga sieva.

—    Nē, ser. Konstebls aizgāja uz Čepli mežu ar mežsargu seru Džonu kert malu medniekus.

—     Vai jums ir tālrunis?

Kotedžā atradās tālrunis, un viņa bija saņēmusi paziņojumu, kuru būtu nodevusi vīram, kad viņš no rīta pārnāktu mājās. »

Viņi turpināja ceļu.

—   Te mēs esam, — Diks teica un strauji apturēja pie Veida mājas vārtiem. Diks lika atskanēt auto taurei, bet mazajā namiņā nejuta ne mazākās dzīvības zīmes. Viņš mēģināja attaisīt vārtus, bet tie bija aizvērti ar aizbīdni. Atgrūdis aizbīdni, viņš atvēra un nostiprināja vārtus, tad iebrauca pagalmā. Māja bija klusa, nekas neliecināja, ka šeit dzīvotu cilvēki. Viņi piezvanīja un klausījās. Tad vēlreiz piezvanīja, papildinot to ar sitieniem pa durvju paneli. Tad Snids lika kādam vīram mest granti augšstāva logos.

—     Kā liekas, ari tur neviena nav nomodā. Es došu tiem piecas minūtes laika, — teica Snids, — un tad mēs izsitīsim logu.

Logi bija cieši aizslēģoti, taču, apejot portālu, viņi atrada divas šauras rūtis.

—   Jūs tām cauri neizlīdīsiet, — sacīja Snids, apzinādamies savu resnumu.

—     Es neizlīdlšu? — Diks pavīpsnāja.

Viņš aizgāja atpakaļ pie auto un atgriezās ar skrūvgriezi. Kamēr resnais inspektors brīnīdamies skatījās, Diks izskrūvēja logu ar visu rāmi. Viņš baidījās, ka aiz stikliem būs restes vai stieņi, taču misters Kodi uzskatīja loga šaurumu par pietiekošu aizsargu. Divu detektīvu atbalstīts, Diks sāniski, ar kājām pa priekšu spraucās pa logu, caur kuru, kā likās, nespētu izlīst nekāda cilvēcīga būtne. Tā viņš iekļuva priekšnamā bez lieliem zaudējumiem, izņemot vieglu ādas nobrāzumu vienai ausij.

Priekšnamā bija pilnīga tumsa. Nedzirdēja ne skaņas, tikai virs kāpnēm svinīgi tikšķēja pulkstenis.

Dikam Martinam bija pārsteidzoša oža, un tagad viņš saoda kaut ko tādu, kas lika viņam nodrebēt. Iededzinājis kabatas spuldzi, viņš noņēma no durvīm ķēdes, atgrūda bultu un ielaida savus biedrus.

—   Šeit notikusi slepkavība, — viņš skaidri teica. — Vai jūs varat saost asinis?

—    Asinis! — satrūcies iesaucās Snids. — Lielais Dievs, nē! Jūs saožat?

Martins pamāja. Viņš aplūkoja sienas, meklēdams elektriskās gaismas ieslēdzēju, un atrada paneli ar pieciem slēdžiem, kurus viņš pagrieza. Viena spuldze apgaismoja priekšnamu, viena iedegās augšā pie trepēm. Diks virzījās uz bibliotēkas durvīm, kad pēkšņi Snids satvēra viņa roku.

—    Skatieties! — nomurmināja inspektors.

Snids ar sastingušu skatienu vērās augšā, un, sekodams viņa skatienam, Diks kaut ko ieraudzīja, ko iesākumā nesaprata. Beidzot viņš aptvēra, ka redz kādas figūras ēnu uz trepju telpas sienas. Stāvs, likās, bija pārkāries pār neredzamām trepju margām, jo izgrieztās stenderes un platais šķērskoks skaidri attēlojās uz tapsētās sienas.

Izņēmis no kabatas automātisko pistoli, Diks devās augšā, sāņus lūkodamies pāri plecam. Snids redzēja, ka viņš uz brītiņu apstājās, un tad izdzirda:

— Nāciet augšā, Snid!

Inspektors sekoja. Sasniedzis pirmo kāpņu laukumiņu, viņš ieraudzīja baltu seju, kas skatījās uz viņu ar neredzošām acīm — kādas resnas sievietes seju. Sieviete gulēja, pa pusei pārkārusies pāri trepju margām. Rokas bija cieši sakrampētas, un sejā lasāma neiedomājamu baiļu izteiksme.

21. nodala

—     Mirusi, — Snids nevajadzīgi noteica, kad viņi uzkāpa tos piecus pakāpienus, kas noveda trepju galā. Telpā nebija redzamas cīņas pēdas. Tagad viņi ieraudzīja, kas turēja ķermeni stāvus. Viņa bija nometusies ceļos uz zema soliņa un, nāvei iestājoties, paturējusi līdzsvaru. Viņi nolika ķermeni zemē, un inspektors izdarīja īsu apskati.

—     Bailes, — viņš teica. — Tamlīdzīgu mironi es redzēju pirms desmit gadiem.

—    Vai viņai nav kas rokā? — Diks pēkšņi jautāja un atvēra sastingušos, cieši savilktos pirkstus. Kaut kas skanēdams nokrita uz grīdas, un Diks pārsteigts iekliedzās. Tā bija atslēga — līdzīga tām, kas atradās viņa bankā. Abi detektīvi klusēdami skatījās viens uz otru.

—    Kur ir Kodi? — beidzot Snids jautāja. Viņš meklēja uz sienas telefona vadu, un, it kā uzminējis viņa domas, Diks norādīja uz apakšu.

—     Jūs meklējat tālruni? — jautāja Diks. — Tas atrodas bibliotēkā. Es to redzēju, kad šajās dienās biju šeit iegriezies. Skatieties!

Trepes bija apklātas ar tumši pelēku paklāju, un Diks ieraudzīja kailu kāju nospiedumus. Noliecies viņš traipu aizskāra ar pirkstu.

—    Asinis, — Diks teica. — Man jau likās, ka saožu. No kurienes tās pēdas ir atnesušas asinis?

Dažus pakāpienus zemāk viņi atrada citus nospiedumus. Jo vairāk viņi nāca uz leju, jo skaidrāki kļuva baso kāju nospiedumi.

—     Viņš ir gājis uz augšu pa diviem pakāpieniem uzreiz,

—    Diks sacīja. — Varbūt, ka atrodam pēdas arī priekšnamā.

Vestibila grīda bija no pulēta koka un apklāta ar tumšām

persiešu grīdsegām. Vērīgāk ieskatoties, viņi ieraudzīja nospiedumus.

—    Te ir viens, — teica Diks, — un te vēl viens. Tie ved no tās istabas. Kailās kājas laikam bezmērķīgi klaiņojušas, jo pēdas ir uz katras grīdsegas.

Viņš nospieda durvju rokturi, bet tās nekustējās.

—    Durvīs ir ietaisīta atsperes atslēga, — Snids paskaidroja,

—     kas automātiski aizslēdzas, kad durvis tiek aizvērtas. Kas atrodas pretējā istabā?

Iepretim aizslēgtajām durvīm bija citas, kas nebija aizslēgtas. Istaba bija apgaismota. Tas modināja Dikā aizdomas, bet viņš atcerējās, ka pats uzdedzis gaismu, pagriežot slēdžus priekšnamā. Tā bija bagātīgi iekārtota ēdamistaba. Logi bija aizslēģoti, nekas neliecināja, ka būtu noticis kaut kas neparasts.

Kad Dikam neizdevās iepriekšējās durvis atmūķēt ar matadatu, viņš atnesa no mašīnas domkratu, improvizēdams atbalstu ar garo priekšnama galdu.

Atslēga neizturēja pakāpeniski pieaugušo spiedienu un atsprāga. Kad durvis atvērās, Diks ietvēra visu vienā skatienā. Uz rakstāmgalda dega maza, sarkana spuldze, tāpat kā toreiz, kad Kodi viņu pieņēma. Diks ieraudzīja apgāzto tālruni un, Snida pavadīts, iegāja divus solus istabā. Piepeši visur nodzisa gaisma.

—    Vai kāds pieskārās slēdžiem?

—     Nē, ser, — teica detektīvs aiz durvīm.

Diks izņēma no kabatas elektrisko spuldzi un piesardzīgi tuvojās rakstāmgaldam. Apgājis apkārt lielam atzveltnes krēslam, kas stāvēja istabas vidū, viņš ieraudzīja galda sānos uz grīdas guļam kādu ķermeni un tūliņ saprata, ka noticis visļaunākais.

Bertrams Kodi gulēja uz muguras ar sāniski atliektām kājām. Tas nebija patīkams skats. Cilvēks, kas bija viņu nonāvējis, lietojis kā ieroci lielo, asinīm notraipīto krāsns kruķi. Kodi roka vēl arvien turēja klausuli, un likās, ka viņš vēl bija runājis, kad tika dots nāvīgais trieciens. Visas galda atvilktnes bija izvilktas, un to saturs acīmredzot aiznests projām, jo nebija palikusi ne vismazākā papīra strēmelīte. Snids izņēma no kabatas divus baltus kokvilnas cimdus, uzvilka rokās un, uzmanīgi pacēlis krāsns kruķi, nolika to uz rakstāmgalda. Klusā balsī viņš deva instrukcijas kādam detektīvam, kas izgāja no bibliotēkas.

—    Es aizsūtīju, lai ataicina Skotlenjarda fotogrāfu. Varbūt uz krāsns kruķa ir pirkstu nospiedumi, kuri varētu mums noderēt.

Bibliotēkas tālākajā galā Diks atrada pievērtas durvis. Tās veda uz kādu šauru istabu, kura, kā likās, tika lietota kā brokastu telpa, jo uz mazās bufetes atradās elektriskais vārāmais katliņš. Viens logs bija atvērts.

—    Tas bija Kodi, kas zvanīja, — Diks domīgi noteica, — un viņa sieva atveda uz šejieni Sibillu. Snid, mums jāatrod tā meitene!

Resnais inspektors nemanīja no Dika mierīgās ārienes, ka tas bija nobažījies par Sibillas likteni.

—    Slepkava ir kaut kur tuvumā, — teica Snids. — Gaisma nenodzisa pati no sevis.

Šajā brīdi atgriezās detektīvs, kuru Snids bija sūtījis telefonēt Jardam.

—    Kamēr es runāju, kāds pārgrieza telefona vadu, — viņš paziņoja, un istabā iestājās klusums.

—    Jūs esat pārliecināts?

—     Pilnīgi noteikti, ser, — teica detektīvs. — Es jau biju savienots ar Jardu un runāju ar misteru Elmeru, kad aparāts apklusa.

Detektīvs aizgāja uzmeklēt tālruņa aizsargkasti un atgriezies paziņoja, ka īssavienojuma pēdas nav redzamas.

—     Es apskatīšos augšā, — teica Diks. — Bet jūs, Snid, palieciet te.

Diks aizsteidzās pa trepēm garām drausmīgajai figūrai un gāja no vienas istabas otrā. Nekur nebija redzamas nekārtības pēdas vai kāds cits norādījums, ka Sibilla atrastos šeit. Pagriezis spuldzi uz tumšo paklāju, viņš atkal ieraudzīja pēdas un sāka tām sekot. Baskājis acīmredzot bija klaiņojis pa koridoru, un Dikam Martinam bija skaidrs, ka slepkava ievainots, jo, lai gan kāju nospiedumi nebija redzami, uz grīdas tomēr bija mazi asins pilieni un uz baltās sienas bija traipi, it kā ievainotais ķermenis būtu tur atspiedies. Drīz pēc tam viņš atrada kādu netīru lupatu, kas bija lietota kā ievainojuma apsējs. Dikam radās pārliecība, ka slepkava ir tas pats radījums, kas uzbruka viņam Karātavu kalnā un ko viņš gaiņāja Selforda parkā. Tas laikam bija nozaudējis apsēju, un brūce sākusi asiņot. Diks sekoja pēdām, kamēr tās nozuda uz šaurām kāpnēm, kas veda stāvu augstāk. Tagad viņš atradās jumta stāvā un pārliecinājās, ka uz to ved divi celi, jo tikai trīs istabas bija pieejamas no koridora, kurā viņš atradās. Pirmā istaba bija grabažu noliktava, otrajā neatradās nekas cits kā tikai liela cinka ūdenstvertne. Tikai trešajā, pēdējā istabā Diks izdarīja atklājumu. Durvju panelis bija salauzts un karājās vienā eņģē, atslēga sadauzīta trijos gabalos. Spuldzes stars lēnām slīdēja pāri istabai un, ieraugot gultu, Diks sirds pamira. Uz grīdas, gandrīz pie viņa kājām, gulēja kabatlakatiņš. Ar drebošu roku viņš to pacēla un paskatījās uz izšūtajiem iniciāļiem. Tas bija Sibillas Lensdaunas kabatlakatiņš!

22, nodaļa

Uz Dika saucienu uznāca Snids, un abi detektīvi sāka kopīgi pārmeklēt istabu.

—    Uz durvīm ir asins traipi. Vai jūs tos ievērojāt? Te pie durvju malas, — Snids teica, apgaismodams ar spuldzi paneli. — Pirkstu nospiedumi, pie tam loti skaidri. Viņš laikam pabāzis roku zem durvīm un mēģinājis tās izcelt. Paskatieties uz nospiedumu apmēru. Tas bijis tas pats džentlmenis, kas jūs apmeklējis.

Diks pamāja.

—     Nekādas citas varmācības zīmes, uz grīdas nav asins traipu, — Snids pārdomāja un paskatījās uz augšu. Jumta lodziņš bija atvērts.

—     Es esmu par resnu, lai tiktu klāt, paskatieties, varbūt ko atradīsiet.

Zem četrstūrainā cauruma stāvēja krēsls, un Diks, uzlēcis uz tā, satvēra jumta lodziņa malu un uzvilkās augšā. Viņš atradās uz trīs pēdas plata horizontāla jumta malas. Vienu jumta pusi norobežoja zemas margas, bet otrā pusē jumts strauji pacēlās uz čukura baļķa. Diks raidīja gaismas staru uz priekšu un ieraudzīja divus dzeltenus izciļņus pāri margām.

—    Trepes, — viņš nomurmināja un devās uz to pusi. Bija viegli saprast, kāpēc trepes bija palikušas nepamanītas, kad viņš pirmīt izdarīja mājas apskati. Šajā vietā mājas siena bija izbūvēta taisnā leņķī atpakaļ un tur ierīkotas nepamanāmās trepes.

—   Viņai kāds no ārpuses ir palīdzējis, — teica Diks, atgriezies pie sava kolēģa, lai paziņotu par atradumu.

—    Tie nevarēja būt kalpotāji, jo mājā neviens no viņiem nav atrodams. Palīdziet man uzrāpties, — teica inspektors. Likās pilnīgi neiespējami izcelt milzīgo vīru caur jumta lodziņu, taču viņš bija spēcīgs kā vērsis un Dikam atlika tikai apbrīnot inspektora žiglumu.

—     Ko jūs domājat par mūsu draugu Kauleru? — Snids izdvesa, trokšņaini elpodams. Viņš bridi vēroja svina jumtu.

—     Te ir asins traipi, — viņš teica. — Un te uz trepēm atkal.

Diku pārņēma izbailes un aukstums. Cerība, kas bija radusies viņa sirdī, atkal izgaisa.

—     Es paturēšu trepes, nokāpiet lejā un apskatieties, vai nevar ko atrast, — teica inspektors un, atspiedies pret izciļņiem, satvēra trepes.

Diks nokāpa lejā. Viņš atradās virtuves dārzā. Bija bezcerīgi meklēt pēdas uz grantētā celiņa, kas taisnā līnijā virzījās caur dārzāju dobēm uz mazu augļu dārzu.

—    Pieturiet trepes, — uzsauca Snids. — Es gribu nokāpt lejā.

Neskatoties uz savu nemieru Sibillas dēj, Diks nevarēja nepasmaidīt par milža drosmi. Viņš pieturēja trepes, un Snids ar apbrīnojamu veiklību nokāpa lejā, un tad abi izdarīja īsu apkārtnes apskati.

—     Viņi nevar būt aizgājuši uz mājas pusi, tāpēc ka to norobežo žogs. Ir tikai viena izeja — caur augļu dārzu, — Snids samulsis teica, braucīdams zodu. — Mēs neizdarīsim nekādu ļaunumu, ja aiziesim līdz celiņa galam.

Viņi aizgāja līdz pirmajai dārzāju dobei un sasniedza otru.

—    Es domāju, ka nebūtu slikti… — iesāka Snids.

Bum! Bum! No tumsas izšāvās divas ugunīgas zīmes. Kaut kas aizšāvās viņiem garām ar dusmīgas lapsenes sanēšanu.

—    Izdzēsiet ugunis un gulstieties! — šņāca resnais inspektors, un vienā mirklī viņi nokrita uz celiņa.

No priekšpuses tika atklāta neganta viesuļuguns. Ložu gaudošana un sprādzieni, kad tās laidās cauri lapām vai atsitās pret citām cietākām lietām, bija gandrīz nepārtraukta. Tikpat pēkšņi, cik šaušana iesākās, tā norima. Abi detektīvi klausījās. Viss bija kluss, tomēr Dika auss uztvēra klusu skaņu, it kā neredzamā uzbrucēja apģērbs būtu aizskāris kādu krūmu.

Diks divreiz izšāva trokšņa virzienā. Tomēr nekas nenorādīja, ka tur būtu kāds cilvēks. Neatskanēja arī kliedziens.

—     Ko viņi tur nostādījuši, — smagi elpodams, čukstēja Snids. — Kareivju vadu, vai?

—     Vienu viru ar divām automātiskām pistolēm, — Diks atbildēja tādā pašā tonī. — Es nepaspēju saskaitīt šāvienus, bet likās, kādi divdesmit jau bija.

Pagāja dažas minūtes, un Diks teica:

—     Es domāju, ka tagad varam piecelties.

Viņš vilkās uz priekšu, atbalstījies uz rokām un ceļiem. Tā bija neērta gaita: sāpēja kakls, asie grants gabali saplēsa biksēm ceļgalus un skrimšļi sāka asiņot, jo nebija viegli līst uz priekšu ar lielkalibra pistoli rokā. Tādā stāvoklī viņš aizvirzījās līdz vietai, kur beidzās grantētais celiņš un kur starp kokiem vijās taciņa. Diks kādu laiku paklausījās un tad piecēlās.

—    Viss ir kārtībā, — tikko viņš to bija izteicis, kad viņam pie pašas sejas sprāga šāviens.

23. nodaļa

Lode gāja tik tuvu viņa kreisajai acij, ka acumirklī apdullināja viņu. Diks bija samulsināts no šāviena tuvuma, saļodzījās un nokrita uz ceļiem. Izdzirdis sev priekšā aizskrejošu soļu troksni, viņš piecēlās un metās uz priekšu, bet atkal visā garumā nokrita zemē, jo slepkava bija piestiprinājis stiepli starp diviem kokiem, un vēlāk viņi atrada, ka tādi atkāpšanās nodrošinājumi bija ierīkoti pa visu ceļu. Nāve tonakt bija loti tuvu Dikam Martinam.

—    Viņš paspēja aizbēgt?

—     Jā, — Diks īsi atbildēja. — Apmēram divsimt jardu attālumā apkārt augļu dārzam iet sānu celiņš. Es izpētīju mājas apkārtni pirms mana pirmā apmeklējuma. Galvenais, es vēlējos uzzināt apkārtceļus gadījumā, ja kas notiktu, tāpēc izstudēju Veida mājas plānu.

Saīdzis Diks atgriezās atpakaļ. Kur ir Sibilla Lensdauna? Viņš neskaitāmas reizes centās sev iegalvot, ka jaunava atrodas drošībā. Diks nezināja, kā izskaidrot šādu pārliecību, taču bija drošs, ka instinkts to nemaldina.

Viņi sasniedza māju. Visas ugunis atkal dega, un viens no detektīviem ziņoja:

—    Mājas ārpusē, mauriņa attālākā stūrī, mēs atradām transformatoru, kura durvis bija uzlauztas. Acīmredzot strāva tikusi atvienota tur. Telefona vadi bija pārgriezti ārpus mājas.

Viņi sāka pārmeklēt māju, bet neatrada nekādu pavedienu. Kamēr viņi aplūkoja misis Kodi guļamistabu, ieradās vietējā policija. Acīmredzot Skotlendjards bija sapratis pārtraukto sarunu un stājies sakarā ar Suseksas policiju, bez tam vēl atsūtījis ar auto kādu sevišķu detektīvu.

Snids pagaidīja, kamēr ierēdņi sadalās pa māju un atgriezās pie iesāktā darba. Viņš mēģināja ar dažu atslēgu palīdzību atvērt kādu mazu Indijas mākslas darbu kastīti.

—   Atradu to zem gultas, — viņš lakoniski paskaidroja. — Dīvaini, ka zināma cilvēku šķira glabā savas mantas pagultē.

Viņš apgrieza atslēgu un atvēra kastīti. Tā bija pilna ar papīriem — vēstulēm, vecām kvītīm, kādu koncertprogrammu ar ļoti senu datumu, kura varbūt atgādināja nabaga nonāvētajai lēdijai kādu senu romānu viņas dzīvē.

—    Paņemiet virsējo saini. Es izskatīšu atlikumu.

Diks atraisīja apsējumu, kas saturēja papīrus kopā, un sāka lasīt. Tur bija kādas pāris bērna rokrakstā rakstītas vēstules. Viena bija parakstīta: Jūsu mīļotais krustdēls Džons Kaulers."

—    Es domāju, ka viņai bija tikai viens krustdēls — Toms.

—     Nekad nevar zināt, cik daudz krustdēlu kādam ir, — vienaldzīgi teica Snids.

—    Bet te ir runa par Džonu. Varbūt tas ir Kaulera brālis?

Snids pacēla galvu.

—        Es brīnos, kur tas nolādētais šoferis palicis. Viņš ir pazudis kopš pagājušā vakara, un es neizslēdzu varbūtību, ka viņš ņēmis dalību pie šīs slepkavības.

•— Es tādu varbūtību pilnīgi izslēdzu, — ātri iebilda Diks.

—    Es pazīstu Kauleru. Viņš nav no tiem vīriem. Protams, es neuzticētu viņam neko vērtīgu, taču parasts noziedznieks nav slepkava.

Snids kaut ko puspiekrītoši norūca un turpināja lasīšanu. Pašā sainīša virspusē Diks atrada kādu kantorista rokrakstā rakstītu vēstuli.

„Dārgā misis Kauler!

Es tikko satiku Stoleti, un viņš man pastāstīja, ka lords tiešām ir slims. Es vēlos, lai jūs man atsūtītu sīkākas ziņas to iemeslu dēj, kurus jūs labi zināt un kurus nav vajadzības pieminēt.

Jūsu padevīgais H. BERTRAMS."

—    Viņš sauc sevi par Bertramu, bet tas ir Kodi rokraksts,

—     Snids samulsis noteica.

—      Bertrams? Tas vārds man liekas pazīstams, — Diks skatījās pāri vēstulei tukšumā. — Tātad viņi visi bijuši savā starpā pazīstami. Kodi, misis Kodi, Stoleti un mirušais lords Selfords. Kodi meloja, teikdams, ka nezina neko par Selfordu.

—    To jau jūs sen zināt, — Snids norūca.

Diks lasīja vēstuli pēc vēstules, bet nekādi tālāki norādījumi nebija atrodami, izņemot kādu laulības apliecības norakstu, kuru viņš atrada pašā kastītes dibenā.

—     Tātad viņi apprecējušies astoņus mēnešus pēc lorda Selforda nāves, — Diks paziņoja. — Liecinieki bija Stoleti un Viljams Brauns. Kas tas par Viljamu Braunu?

—    Tas nav īstais vārds, — Snids kodolīgi atbildēja. Pabeiguši meklēšanu, viņi devās atpakaļ uz bibliotēku.

Snids paņēma Diku zem rokas un aizveda uz mierīgāku stūri.

—     Uz kurieni mēs iesim no šejienes? — viņš jautāja.

—     Es nezinu, — Diks atbildēja. Viņš ielika roku kabatā un izvilka atslēgu. — Trešā! Man jāatrod vēl četras un tad kādu pakārs par šis nakts darbu.

—    Uz kurieni mēs iesim, — Snids neatlaidās. Diks paskatījās pulksteni. Rādītājs stāvēja ceturksni pēc diviem.

—    Uz Selfordu pili, — viņš īsi sacīja. — Man tikko ienāca prātā, ka esam tikai trīs jūdzes tālu no šā dižciltīgā nama.

Viņi izgāja laukā.

—     Ko jūs cerat tur atrast?

—     To es vēl nezinu, — Diks atteica, kad bija iesēdies mašīnā un uzlicis kāju uz startera. — Man ir tāda sajūta, ka kaut ko atradīsim.

Auto sāka kustēties. Tas raustīdamies un kratīdamies pagāja dažas pēdas uz priekšu, un Diks, apstādinājis mašīnu, izlēca laukā.

—     Es baidos, ka mums vajadzēs iet kājām, — viņš teica, apgaismojis riteņus. Katra riepa bija daudzās vietās sadurstīta un pilnīgi plakana.

24. nodala

Tajā šausmu brīdī, kad Sibilla ieraudzīja autovadītāja Kaulera apaļo seju, viņai likās, ka tās dzīve ir beigusies. Aiz sevis viņa dzirdēja cilvēka—zvēra dobjos rēcienus, kas mēģināja uzlauzt durvis, un sev pretī, aiz stikla un stieņiem, citu varbūtēju ienaidnieku. Seja uz brītiņu pazuda, un tad viņa dzirdēja negantu čīkstēšanu, stieņi tika atstumti, pagāja tikai dažas sekundes un jumta lodziņš tika izcelts, kāda roka sniedzās lejā pēc viņas. Nevilcinādamās viņa uzlēca uz krēsla, satvēra roku un juta, ka tiek uzvilkta augšā.

— Pieturieties pie margām. Es esmu noguris! — elsoja Kaulers, un viņa paklausīja. Pāri plecam Sibilla redzēja durvis pazūdam, tad atskanēja brīkšķis, it kā milzīgs ķermenis atsistos pret tām.

Kaulers bailīgi paskatījās visapkārt un, stīvām acīm uzlūkojis durvis, nodrebēja. Satvēris jaunavu aiz rokas, viņš vilka to projām pa jumtu. Viņu ceļu apgaismoja tikai kāda veca laterna, taču Sibilla bija jau ieraudzījusi trepju galu un bez kāda rīkojuma apgriezās un, atcerējusies kādu bērnības paņēmienu, noslīdēja zemē. Tas nebija visai sievišķīgi, toties ātri. Tikko viņa sasniedza zemi, tai piebiedrojās Kaulers. Viņš bažīgi atskatījās uz jumtu. Mēnesi patlaban bija aizklājis mākonis, taču bija pietiekoši gaišs, lai redzētu milža siluetu, kad tas pienāca pie trepēm. Trepes noņemt vairs nebija laika. Viņi skrēja projām pa kādu celiņu, strauji nogriezās un turpināja ceļu starp kokiem. Tā viņi bēga neapstājoties, līdz sasniedza kādu grāvi, pāri kuram viņš palīdzēja Sibillai pārlēkt. Pa bēgšanas laiku Kaulers bija aizmetis projām laternu, tā ka vienīgi mēness stari rādīja viņiem ceļu. Otrā pusē grāvim viņi apstājās.

—     Netaisiet troksni, — Kaulers čukstēja, un Sibillai viņš likās nedrošs. — Ja tik es varētu nokļūt līdz mašīnai, — viņš nomurmināja. — Iesim!

Viņi gāja pa labības lauku, līdz nonāca pie kādiem vārtiem. Tagad viņi atradās iepretim augstai, vecai sienai.

—   Tas ir Selforda parks, — Kaulers paskaidroja, un jaunava sarāvās. — Tur sienā ir kāds caurums, pa kuru varēsim iekļūt parkā. Es domāju, ka tā būs vislabākā vieta, kur jūs paslēpt. Ja viņš atradīs mūsu pēdas, mēs nebūsim spējīgi izbēgt.

—    Kas viņš ir? — Sibilla jautāja. — Kas noticis? Es dzirdēju šausmīpa kliedzienu.

—    Es arī, — Kaulers klusā balsī atteica. — Domāju, ka tā esat jūs, tādēļ sameklēju trepes un uzkāpu uz jumta, lai redzētu, kas notiek. Es tur augšā esmu jau kādreiz bijis un zināju to mazo jumta lodziņu.

Viņš nepastāstīja, ka ir no dabas ļoti ziņkārīgs un aizdomlgs un viņam ir savs uzskats par Kodi sirsnību, kā ari to, ka viņš bija slepeni apmeklējis daudzas mājas aizliegtās daļas, lai gan neveiksmīgi, taču tas atļāva viņam paturēt savus aizspriedumus pret to cilvēku, ko sauca par viņa saimnieku.

—    Kaut kas ir noticis, — Kaulers norūca, kad viņi turpināja ceļu. — To puskailo vīru es kādreiz esmu redzējis.

—     Kas viņš ir? — Sibilla vēlreiz jautāja.

—    Es nezinu. Kaut kas līdzīgs milzim — drusciņ traks, es domāju. Es viņu vienreiz no tālienes esmu redzējis. Man ir kāda nojauta, bet tas jau jūs neinteresēs. Te nu ir tā ala sienā.

Tā bija aizsprostota ar šķietami necaurejamu rododendru barjeru, pat dienā to bija grūti ieraudzīt. Taču misters Kaulers loti labi pārzināja šīs vietas, jo viņš droši pacēla kādu zaru, un, palīdusi zem tā, Sibilla atradās parka iekšpusē.

Viņa atradās pavisam nepazīstamā vietā, bet Kaulers paskaidroja, kad viņi soļoja pāri viļņojošai zālei, ka šī vieta tiek saukta par ganu pļavu un ka vecais Selfords šeit ganījis savas slavenās dienvidu aitas. Par lielu pārsteigumu Sibillai, viņš pastāstīja, ka misis Kodi ir viņa krustmāte.

—    Viņa audzināja mani un manu brāli Džonu, kad man bija apmēram seši gadi.

—     Vai jūs visu laiku dzīvojat pie krustmātes? — Sibilla jautāja, priecīga, ka atadusi tematu, kas novirza viņas domas no nepatīkamā piedzīvojuma.

—   Ar krustmāti? — viņš nicinoši iesmējās. — Nē! Es devos projām, tiklīdz radās iespēja.

—    Vai viņa nebija laipna pret jums?

—     Viņa nezināja, kas tas ir, — skanēja atbilde. — Ja es gāju gulēt, nejuzdams izsalkumu, tad domāju, ka esmu slims. Viņai bija paradums mani sist, lai es uzturētu slaidu stāvu, tāpat kā jūs, lai iegūtu slaidas līnijas, vingrojat. Manu dvīņubrāli Džonu viņa neieredzēja vairāk nekā mani. Es domāju, ka viņam ir laimējies, ka viņš ir miris.

Viņa samulsusi klausījās.

—    Un tomēr jūs gājāt pie viņas atpakaļ?

Kaulers tūlīt neatbildēja.

—    Es biju slikts, viņa laba. Negribu jums melot, mis. Esmu bijis sešpadsmit reizes cietumā. Visvairāk par „makšķerēšanu".

—     Par zādzībām, — viņa minēja.

—      Tas ir tiesa, — viņš neapmulsis atbildēja. —Esmu dzimis zaglis. Esmu aizvedis 1?ik daudz automobiļu, cik jums nepiederēs visā dzīvē. Bet pēdējo reizi, kad stājos tiesneša priekšā, — viņš nopietnā balsī piebilda, — viņš mani brīdināja, ka nākošajā reizē es tikšot uzskatīts par profesionāli un mani tiesāšot "Old Beili". Tas nozīmē, ka man var dot divpadsmit gadu. Tad es pametu automobiļu zagšanu un aizgāju pie savas krustmātes pēc darba. Nezinu, kāpēc viņa mani pieņēma. Varbūt viņa domāja, ka es kā radinieks palīdzēšu darīt viņai dažus netīrus darbus. Un es arī izdarīju vienu vai divas dīvainas lietas.

Viņš apstājās un pamāja Sibillai klusēt. Tad, nogūlies zemē, skatījās uz priekšu pa līdzeno pļavu. Ainava nebija viņai pazīstama. Pa kreisi atradās kaut kas līdzīgs augstai, baltai klintij, un apakšā viņa redzēja ūdens mirdzumu.

—    Tās ir akmenslauztuves, — viņš paskaidroja, sekodams viņas skatienam. — Pāri klints galotnei iet kaut kas līdzīgs ceļam, bet tas ir loti bīstams. Daudzi cilvēki tur dabūjuši galu.

Kaulers atskatījās atpakaļ. Acīmredzot viņš bija kaut ko ieraudzījis.

—    Ejiet jūs pa priekšu, — viņš čukstēja. — Turieties vairāk pa kreisi. Tur ir mazs mežiņš. Neejiet pārāk tuvu akmenslauztuvēm.

—     Ko jūs tur ieraudzījāt? — Sibilla jautāja. Viņas celi drebēja.

—    Es nezinu, — viņš izvairījās no tiešas atbildes. — Ejiet jūs pa priekšu un dariet kā jums teicu, tikai netaisiet pārāk lielu troksni.

Viņai bija bailes palikt vienai, taču rīkojumi bija tik noteikti, ka viņa nespēja pretoties. Pagriezusies Sibilla devās uz meža pusi.

Kaulers gaidīja ar mierīgu seju. Viņš vēroja figūru, kas bezmērķīgi klaiņoja pa labi un pa kreisi, bet nenovēršami nāca viņa virzienā. Bailes Kaulers nepazina, viņa Londonas ielaszēna atjautība un nežēlība kautiņos garantēja sadursmes iznākumu. Rokās viņš turēja garu, gludu stellatslēgu, vienīgo ieroci, ko bija paņēmis sev līdzi, un, kad lielā, neveiklā figūra parādījās viņa priekšā, Toms Kaulers metās tam virsū.

Zvēra niknā kaukšana un cīņas troksnis sasniedza sabaidītās jaunavas dzirdi, un viņa sāka skriet uz priekšu tumsā. Viņa uzskrēja kādam kokam, paklupa, ar pārcilvēciskām pūlēm piecēlās un turpināja bēgšanu, taustīdamās caur cieši saaugušo biezokni. Katra minūte likās nesam viņai jaunas briesmas. Tagad viņa jau bija ārā no meža un skrēja pāri pļavai. Aiz viņas viss bija kluss. Meitene nepazina vietu, kur atradās, un nezināja, kurp ved šis skrējiens. Beidzot viņa sasniedza otru mežu, un viņai likās, ka viņa apskrējusi riņķi. Pilnīgi negaidot viņa iznāca klajumā. Mēness apspīdēja baltu klints kupolu, kura priekšā bija melns iedobums. Sibilla tikko nezaudēja samaņu. Viņa atradās pie ieejas Selforda kapos, un dzelzs vārti bija atvērti!

Sibillas sirds strauji pukstēja un, sakopojusi visu gribu, zobus sakodusi, viņa gāja uz kapu ieejas pusi. Atslēga bija slēdzenē. Viņa bailīgi paskatījās tumšajā dziļumā. Negaidot viņa sev aiz muguras sadzirdēja dziļu šņukstienu, kas lika asinīm sastingt. Vajātāji viņai sekoja. Sibilla ieskrēja kapos, satvēra atvērto vārtu stieņus un ar piepešu apņemšanos aizcirta durvis, izbāza roku caur stieņiem, apgrieza atslēgu un izņēma to no slēdzenes. Visapkārt valdīja klusums. Nokāpusi pa apsūnojušām trepēm, viņa sasniedza pirmo istabu kāpņu galā un pagaidīja. Pēc kāda brīža atskanēja mīksti soļi un kluss kliedziens. Viņa atkāpās uz otrām restotām durvīm, kas atdalīja priekštelpu no kapličas. Kāda ēna parādījās augšējās durvis, un Sibilla satraukti elpoja, cieši skatīdamās uz trepēm. Varbūt viņš atlauzīs durvis? Un viņa te viena… kopā ar mirušajiem! Sibilla izstūma roku caur restēm, un viņu sagrāba jaunas šausmas. Viņas roku satvēra liela, auksta ķetna, kas sniedzās ārā no kapličas tumsas. Iekliegdamās Sibilla pagriezās pretim jaunām briesmām.

25. nodaļa

Viņa izmisīgi cīnījās, lai sevi atbrīvotu. Sibilla izgrūda otru roku caur stieņiem un satvēra mežonīgu bārdas samudžinājumu.

—    Klusu! — balss skanēja kā no kapa. — Es jums nedarīšu neko Jaunu, ja jūs pateiksiet, ko jūs šeit meklējat!

Tas bija cilvēks!

—    Es esmu Sibilla Lensdauna, — viņa elsoja. — Es nonācu šeit, lai izbēgtu no… briesmoņa.

—     Tā, — ķēriens, kas bija satvēris viņas rokas locītavu, atslāba. — Es attaisīšu durvis. Nostājieties tālāk, ja drīkstu lūgt, un nekustieties, kamēr iededzināšu spuldzi.

Durvis atvērās, un viņa gandrīz pa tām iekrita. Sibilla redzēja liesmas šaudīšanos, dzirdēja stikla skanēšanu. Viņš iededzināja mazu spuldzi, kas meta vienmērīgu gaismu, un Sibilla viņu ziņkārīgi aplūkoja. Iedzeltena, grumbaina seja, gara, melna bārda, ar sievietes intuīciju viņa zināja, ka tā ir krāsota; netīrs apģērbs, kas bija tā notraipīts, ka grūti bija noteikt sākotnējo krāsu; maza, melna cepurīte uz paša pakauša — tas viss kopā deva viņam sevišķi baigu izskatu.

Iepretim durvīm ar septiņām atslēgām atradās maza ādas mugursoma ar dažiem instrumentiem. Kaut kas līdzīgs urbim bija ielikts otrajā durvju atslēgas caurumā.

—    Kā jūs sabaidījāt mani, mazā, — viņa melnās acis cieši skatījās uz jaunavu un likās saturam hipnotisku spēku, jo viņa nevarēja novērst skatienu.

—     Kāds… kāds cilvēks, — viņa stostījās.

Viņš lēni kūpināja cigareti un izpūta dūmu mākoni uz velvētiem griestiem.

—    Pulksten trijos no rīta? — viņš lokveidīgi pacēla uzacis.

—    Droši vien jauno mis, kas klejo pa lauku nakts vidū, nevar sabaidīt kāds cilvēks. Apsēdieties uz grīdas! Jūs esat pārāk liela priekš manis. Sievietes, kuras lielākas par mani, var valdīt pār mani, un es neciešu nekādu valdīšanu.

Viņš izņēma urbi no atslēgas cauruma, rūpīgi ielika somā un aiztaisīja to.

—    Jūs esat nākusi mani izspiegot, jā? Es dzirdēju, ka jūs aizslēdzāt durvis un kāpāt pa trepēm. Es esmu nepatīkamā stāvoklī! Ko lai daru ar jauno lēdiju, kura mani izspiego? Jūs saprotat, ka esmu nopietni kompromitēts. Ja teikšu, ka esmu antikvārs un interesējos par šiem dīvainajiem, senatnīgajiem kapiem, jūs smiesieties un neticēsiet, tāpat kā jūsu darba devēji. Kāds bija jūsu vārds?

Viņai vajadzēja apslapināt lūpas, lai atbildētu. Sibilla redzēja, ka viņa acis sašaurinās.

—     Sibilla Lensdauna? — viņš gandrīz priecīgi atkārtoja.

—    Jūs, bez šaubām, esat tā jaunava.

Viņam bija savāds neanglisks veids veidot teikumus, kas nodeva viņa ārzemniecisko izcelšanos.

Sibilla, paklausīdama viņa pavēlei, bija apsēdusies uz akmens grīdas. Viņai nenāca prātā apšaubīt vai neizpildīt viņa pavēles: viņai pat nelikās savādi, ka jāpaklausa.

—    Visi notikumi ir neticami un ārkārtīgi, — viņš teica un uz acumirkli novērsa no jaunavas skatienu, aplūkodams durvis ar septiņām atslēgām. Viņa garie, netīrie pirksti glaudoši pieskārās galvai.

—    Jūs esat ārpus pārmaiņām! Jo jūs esat veca sieviete ar nelabojamu normālību. Pārāk veca! Pārāk veca diemžēl!

Viņš sērīgi pakratīja galvu un atkal pagrieza savas tumšās acis uz jaunavu.

—    Ja jūs būtu astoņus vai deviņus gadus veca, tad būtu vienkārši. Bet jūs esat… cik?

—         Divdesmit divi, — Sibilla teica, un viņas lūpas nepacietīgi noraustījās.

.— Nekas nevar tikt izdarīts, izņemot… — viņa acis klejoja pa šaurajām celles durvīm, aiz kurām nišās gulēja nāvē aizmirstie Selfordi.

Saltas bailes sagrāba Sibillas sirdi ar ledainiem pirkstiem.

—        Jūs esat sieviete, bet sievietes man ir tas… — viņš kodīja pirkstus. — Sievietes ir vājš materiāls eksperimentiem. Viņas nereaģē normāli. Mirst, un gadiem ilgie eksperimenti iet zudumā.

Sibilla redzēja, ka viņš domīgi savilka lūpas, kad aizgāja viņai garām pie kādas celles durvīm un paskatījās caur sarūsējušām restēm.

—         Situācija ir ārkārtīga un samulsinoša. Cilvēks, kuru jūs redzējāt ārpusē, bija neparasta parādība?

Viņa pamāja.

—         Ir tikai viena izeja, — viņš it kā pats sev nomurmināja. Viņš taustījās pa vestes kabatām (tā tik tikko sniedzās pāri viņa biksēm) un, nevarēdams atrast meklējamo, ielika roku kamzoļa krūšu kabatā.

—         Ahā! Te ir! — viņš izņēma mazu zāļu pudelīti un sakratīja. Tad ar zobiem izvilka korķi un izkratīja uz delnas divas mazas sarkanas tabletītes.

—     Norijiet tās, — viņš teica.

Sibilla padevīgi izstiepa roku.

—         Neticami, ārkārtīgi un nelaimīgi, — murmināja Stoleti, kad viņš devās pie otrām durvīm un ielika atslēgu slēdzenē.

—         Ja visas durvis šajā nelaimju pilnajā mājā atvērtos tik viegli, cik daudz nepatikšanu un rūpju būtu aiztaupīts.

Viņš asi paskatījās uz Sibillu.

—    Jūs neesat darījusi, ko jums teicu!

Viņa sēdēja, un divas sarkanas bumbiņas kā ļaunas acis spīdēja uz viņas plaukstas.

—   Ātri! Nepretoties! — viņš pavēloši teica.

Sibilla pacēla roku līdz lūpām. Tomēr viņas zemapziņas

es cīnījās pret šā dīvainā cilvēka kundzību. Padevīgi viņas baltie zobi satvēra bumbiņas un turēja. Apmierināts misters Stoleti devās atvērt trešo kapu, un šī kustība uz brītiņu atsvabināja Sibillu no viņa garīgās tirānijas. Bumbiņas atkrita atpakaļ plaukstā.

Viņš pūzdams atvilka vaļā koka durvis un, atnācis atpakaļ, paņēma spuldzi un, garāmejot uzmetis viņai nejaušu skatienu, pazuda aiz durvīm.

Šajā mirklī viņa burvība bija lauzta. Viņa uzlēca kājās un skrēja uz priekšu pa šauru eju, aizcirzdama aiz sevis durvis. Nākamajā mirklī viņa bija klajā laukā. Vienas bailes bija nonāvējušas uz brīdi citas, un viņa pat nepaskatījās pa labi vai pa kreisi, lai neieraudzītu drausmīgo figūru, kas glūnēja ārpusē. Viņa skrēja pa taku, kas tagad viņai šķita ļoti pazīstama. Kur ir Kaulers? Uz mirkli viņa iedomājās par to. Aiz šīs ielejas bija pļava, tad Selforda bruņinieku pils. Tur bija uzraugs, varbūt ari citi kalpotāji. Viņa atcerējās pagājušo reizi, kad bija gājusi ar Diku Martinu pa šo pašu ieleju. Domājot par viņu, Sibilla satrūkās: ko tikai viņa nedotu, lai šis cilvēks būtu pie viņas sāniem.

Austošās dienas blāzma sārtoja debesis. Viņa lūdza, lai dienas gaisma iestātos ātrāk. Vēl viena briesmu stunda, un viņa kļūtu ārprātīga. Kad Sibilla gāja caur fermas pagalmu, viņa izdzirda ķēdes grabēšanu, un kāds suns, mežonīgi riedams, rāvās uz viņas pusi. Šis negaidītais starpgadījums radīja viņā prieka jūtas. Sibilla apstājās, uzsvilpa sunim, sauca to kādā vārdā. Vēl nekad nav bijis suņa, kas aiztiktu Sibillu Lensdaunu. Viņa bezbailīgi devās uz priekšu, un pēc minūtes lielais suns glaudās pie viņas cejiem un drebēja zem glāstošās rokas. Viņa noliecās, lai atbrīvotu suni no ķēdes, un ieraudzīja apmēram sešas pēdas garu, acīmredzot nelietojamu veļas virvi. Tā noderēja kā teicama suņu saite, viņa izvēra virvi caur suņa kakla siksnu un lēniem soļiem devās tālāk, tik laimīga kā vēl nekad šajās divpadsmit stundās.

Drīz vien Sibilla nokļuva pie Selfordu pils mūriem, un viņai vajadzēja nogriezties pa labi, lai sasniegtu mājas priekšpusi.

.Selforda pils fasāde bija gluda, izņemot stabu portālu ar lieliem, šauriem, mazliet neglītiem logiem. Pils pa daļai bija pārbūvēta karalienes Annas valdīšanas laikā, un arhitekts dažu nelaimīgu iedomu dēļ bija uzcēlis visu, kas tai laikā bija vismazāk daiļš. Šaura puķu dobe stiepās zem logiem, un plats, akmeņains ceļš gāja līdztekus fasādei.

Pēkšņi viņa izdzirda suni ierūcamies un juta, ka saite izstiepjas. Sibilla apstājās un skatījās visapkārt. Nekas aizdomīgs nebija manāms. Varbūt tā būs bijusi lapsa, kura, izskrējusi no krūmu pudurauztrauca suni. Pēc dažiem soliem viņa ieraudzīja kādā logā atmirdzam gaismu un, pastiepusies uz pirkstgaliem, ieskatījās pa logu, kas bija trešais no ieejas durvīm.

Uz galda dega svece. No sākuma viņa nekā nesaskatīja, bet tad kāda kustība saistīja viņas uzmanību, un Sibilla ar pūlēm apspieda baiļu kliedzienu. Tur bija kāds vīrs ar garu, dzeltenu bārdu un viļņveidīgiem matiem, kas krita pār pleciem. Kājas sedza īsas, nodriskātas audekla bikses. Zem gaišās ādas kā tauvas pacēlās muskuli. Sibilla skatījās, bet bailes nejuta. Nenojauzdams, ka tiek novērots, dīvainais radījums zaglīgi izlīda no savas paslēptuves un nopūta sveci. Uz mirkli Sibilla ieraudzīja viņa neizteiksmīgās acis, kas neredzīgi lūkojās telpā.

Sibilla cieši turēja suni aiz pavadas, lai tas nevarētu nodot viņas atrašanās vietu, un apgriezušies devās atpakaļ, līdz sasniedza fermas pagalma žogu. Ko lai viņa tagad iesāk? Varbūt uzmodināt pils uzraugu vai doties uz tuvāko miestiņu, ņemot līdzi suni kā aizsargu?

Pēkšņi viņa sajuta pavadu savelkamies, un ar negantu rēcienu lielais suns rāvās uz kaut ko neredzamu. Sibilla izdzirda solu troksni un skali iesaucās:

—     Kas tur ir? Nenāciet tuvāk!

—        Paldies Dievam, — sacīja kāda balss, un Sibilla tikko nezaudēja samaņu no prieka, jo cilvēks, kas iznāca no nakts tumsas, bija Diks Martins.

26. nodaļa

Kapteinim Snidam likās, ka ir pietiekams iemesls, lai saņemtu Sibillu savās tēvišķīgajās rokās: misters Snids bija pieklājīgs, un lai gan pa visu savu dzīves laiku bija šad tad uzstājies atsvabinātāja lomā, viņš nekad nebija sajutis vajadzību vai nu apkampt vai satvert izglābtā roku.

—     Nestāstiet tagad neko, — teica Diks. — Mēs dabūsim ko ēdamu. Jūs laikam esat briesmīgi izsalkusi.

Dika roka satvēra tērauda zvaniņu, taču Sibilla to atturēja.

—    Tur kāds ir iekšā, — viņa ātri teica. — Kāds savāds cilvēks. Es redzēju viņu caur logu.

Dažos vārdos viņa izstāstīja, ko bija redzējusi, bet Diks neizrādīja savu nemieru.

—     Tas laikam būs kāds klaidonis, — viņš noteica, kad jaunava bija beigusi. — Vai logi bija vaļā?

Sibilla pakratīja galvu. Viņa jutās vīlusies, ka Diks uzņēma jaunās ziņas tik vienaldzīgi.

.— Nē, es neredzēju, ka logs būtu atvērts.

—    Tas varēja būt kāds pils uzrauga draugs, — teica Diks un pavilka zvanu. Nakts klusumā dobji noskanēja zvans.

—    Ja mājā kāds gul, tad tas dzirdēs, — Sibilla bija piespiedusies Dika plecam, un viņš juta, ka tā dreb. Viņa roka pacēlās, lai vēlreiz piezvanītu, kad priekšnamā atskanēja šļūcoši soli un kāda balss jautāja:

—    Kas tur ir?

—    Misters Martins un Sibilla Lensdauna, — Diks atbildēja, pazinis pils uzrauga balsi.

Durvis atvērās. Pils uzraugs bija kreklā un biksēs, acīmredzot viņš nāca tieši no gultas.

—     Nāciet iekšā, ser, — viņš teica. — Vai kas ļauns ir noticis?

.— Vai pie jums nav apmeties kāds jūsu draugs? — jautāja Diks, kad viņi iegāja iekšā.

—    Pie manis, ser? — uzraugs pārsteigts pārjautāja. — Nē, vienīgi mana sieva. Un, ja jums nav grūti saukt manu sievu par draugu…

—     Kāds vīrs, es domāju.

—     Nē, ser, — viņš teica. — Uzgaidiet brītiņu, es uzdedzināšu uguni.

Selforda pils tika apgaismota ar vecmodīgiem acetilēna gāzes lukturiem. Pils uzraugs pagrieza aizdedzinātāju, un no kādas caurules uzliesmoja gaisma.

Detektīva pirmā doma bija par istabu, kur Sibilla bija redzējusi svešinieku, taču, kad viņš tur iegāja un iededzināja gaismu, tur nebija ne zīmes no kāda neparasta vira, un, tā kā vienīgās durvis, pa kurām viņš iegāja, bija aizslēgtas un aizbultētas no ārpuses, Diks sāka domāt, ka Sibilla no pārāk liela uztraukuma būs sākusi redzēt neesošas lietas. Taču kamīna aplūkošana lika Dikam mainīt savas domas. Noliecies pret nišu ķieģeļu sienā, viņš atrada vecu, pelniem nosmērētu pastaigas spieķi, kura rokturis bija nodeldēts spožs.

—    Tas ir jūsu?

Pils uzraugs pakratīja galvu.

—    Nē, ser. Vakar tā tur nebija. Es katru nedēlu tīru istabas.

—    Vai šī pils nav pilna ar slepenām ejām? — Diks jautri jautāja. Kā detektīvs viņš izjuta nicinājumu pret tādiem romantiskiem rakstnieku izdomājumiem. Dikam par pārsteigumu uzraugs atbildēja apstiprinoši.

—     Esmu dzirdējis, ka pilī esot kāda jezuītu istaba, — viņš teica. — Es pats to nekad neesmu redzējis, bet man par to stāstīja vecā saimniece, lai gan es domāju, ka arī viņa pati to nebūs redzējusi.

Diks aplūkoja sienas, viegli piesitot katram panelim, taču neizdzirdēja tukšu skaņu. Viņš raidīja spuldzes gaismu kamīna skursteni. Tas bija šaurs, ņemot vērā pils vecumu, ar dzelzs kāpnēm, pa kurām veclaiku skursteņslauķi bija kāpuši, pildot savu pienākumu. Uz sienām nebija nekādu skrāpējumu, nekas neliecināja, ka kāds vīrs būtu varējis nozust šajā virzienā. Turēdams spieķi pret gaismu, viņš aplūkoja tā uzgali. Tur bija svaiga un mitra zeme.

—     Ko jūs ar to darīsiet? — jautāja Snids.

Diks drūmi raudzījās kamīnā.

—     Es būtu laimīgs, ja zinātu, ko ar to darīt.

Viņš vēlējās būt vienatnē ar Sibillu, lai dzirdētu viņas izglābšanās stāstu, tāpēc, pārtraucis meklēšanu, ieveda meiteni istabā, kurā viņi tika pieņemti sava pirmā apmeklējuma laikā, un nosēdināja viņu pie uguns, ko pils uzraugs bija iekūris.

Lai gan nakts nebija auksta, Sibillai bija vēsi un viņa trīcēja. Viņa jutās loti nogurusi. Tikai pēc tam, kad pils uzraugs atgriezās ar kūpošu kafijas tasi un grauzdētu maizi, Diks mēģināja viņai jautāt par nakts piedzīvojumiem. Sibilla kāri ēda un dzēra, jo tikai tagad atcerējās, ka no iepriekšējās dienas brokastīm nebija nekā ēdusi. Abi detektīvi sēdēja pie kamīna, katrs savā pusē, un uzmanīgi klausījās jaunavas stāstu. Tikai vienreiz Diks pārtrauca Sibillu, lai uzdotu jautājumu par sarkanajām bumbiņām. Viņa bēgot bija tās aizmetuši prom.

—     Tas neko nenozīmē. Mēs atradīsim pudelīti, kad saņemsim Stoleti, — nepacietīgi teica Snids. — Turpiniet, mis Lensdauna.

—    Tas jums laikam izklausās kā ārprātīgas sievietes murgi, — Sibilla bēdīgi teica, kad bija beigusi stāstīt. — Es nezinu, kāpēc misters Kodi mani aizturēja. Vai ar viņu kas noticis?

Diks neatbildēja.

—    Es dzirdēju kliedzienu. Tas bija šausmīgi! — viņa drebēja. — Vai tiešām tam kāds sakars ar misteru Kodi?

—    Varbūt, — Diks izvairīgi noteica. — Jūs teicāt, ka Kaulers joprojām atrodas parkā? Jūs redzējāt, kas jums sekoja? Vai dzirdējāt cīņas troksni?

Viņa pamāja. Diks piegāja pie loga un atvēra aizkarus. Bija jau iestājusies gaisma, un vietas izpētīšana kļuva vieglāka. Tālumā viņš ieraudzīja divas ugunis. Tas bija auto, kas brauca pa parka ceļu.

—     Vai jūs aizsūtījāt pēc policijas? — Diks pāri plecam jautāja Snidam.

—     Nē, — Snids pārsteigts atteica. — Šajā vecmodīgajā kungu namā nav tālruņa un es nebūtu varējis kādam piezvanīt, pat ja būtu gribējis. Man liekas, ka pazīstu motora skaņu.

Viņi izgāja uz portāla, kad putekļiem pārklātais auto apstājās pie durvīm un no tā izkāpa Hevloks.

—    Vai viss ir kārtībā? — viņš bažīgi jautāja. — Vai miss Lensdauna ir te?

—     Kā jūs to zināt?

—    Vai viņa ir vesela? — neatlaidās advokāts.

—    Pilnīgi. Nāciet iekšā! — Diks neizpratnē teica, un garais advokāts viņam sekoja namā.

—     Kāpēc jūs atbraucāt? — viņš jautāja.

Par atbildi Hevloks izņēma no kabatas salocītu papīra lapu un pasniedza to detektīvam. Tā bija pazīstamajā rokrakstā rakstīta vēstule ar Ričkarltonas zīmi.

„Dārgais Hevlok!

Diemžēl šajā vēstulē nevaru visu izskaidrot, bet, lūdzu, nekavējoties dodieties uz Selfordu pili. Kaut kur tur kaimiņos atrodas mana māsīca Sibilla Lensdauna, un viņa ir lielās briesmās. Lai ikviens ir viņai palīdzību sniedzošs — arī jūs! Dieva dēl, nogādājiet jaunavu pilī un paturiet viņu tur, kamēr ieradīšos. Iespējams, ka nevarēšu pie jums ierasties ātrāk kā rīt no rīta. Vēlreiz lūdzu neatļaut miss Lensdaunai un viņas draugiem atstāt Selforda pili, kamēr es ieradīšos.

SELFORDS."

—        Šorīt apmēram pulksten vienos ieskanējās mans parādes durvju zvans un skanēja tik neatlaidīgi, līdz es izkāpu no gultas, lai palūkotos, kas atnācis. Atradu šo vēstuli pastkastītē, bet vēstnesis bija jau aizgājis. No sākuma domāju, ka tā ir kāda mānīšanās, un gribēju likties atpakaļ gultā, kad man piezvanīja Selfords un apjautājās, vai esmu saņēmis viņa vēstuli. Kad es to apstiprināju, viņš lūdza, lai daru to, ko viņš liek, un, iekams paguvu viņu iztaujāt, klausule bija jau nolikta.

Diks pētīja rakstu. Tas bija tādā pašā rokrakstā kā pārējās vēstules.

—    Un tad, — Hevloks turpināja, — man ienāca prātā laba doma piezvanīt misis Lensdaunai. Tur es uzzināju, ka Sibilla ir pazudusi.

—    Vai jūs ziņojāt Skotlendjardam?

—    Nē, — Hevloks atzinās. — Es uzzināju, ka mūsu krietnais draugs misters Martins devies viņu meklēt, un nojautu, ka viņš darīs visu iespējamo, lai nodrošinātu viņai palīdzību.

—    Viņa ijšeit, — Diks atvēra durvis un ielaida negaidīto apmeklētāju.

Bija kļuvis jau ievērojami gaišāks, un jaunavai par lielu atvieglinājumu līdz ar katru pazīstamu seju viņa juta savu drosmi pieaugam.

Bija pietiekami gaišs, lai varētu pārmeklēt apkārtni, un Diks izšķīrās. Atraidījis Snida palīdzību, viņš devās cauri fermas pagalmam uz kapu pusi. Desmit minūšu gājiens aizveda viņu pie dzelzs durvīm. Tās bija aizslēgtas, un acīmredzot kapos neviena nebija. Stoleti laikam nekavējoties būs pazudis pēc jaunavas aizbēgšanas.

Diks sāka pētīt ceļu, pa kuru jaunava bija gājusi un kuru viņa pietiekami labi aprakstīja, lai viņš to varētu atrast. Pēc stundas ceturkšņa Diks nokļuva līdz tai vietai, kur, pēc viņa domām, Kaulers bija palicis, lai sagaidītu uzbrucēju. Viņš rūpīgi apskatīja zemi. Cīņa arvien atstāj pēdas, kas nepaliek apslēptas uzmanīgam meklētājam. Beidzot viņš atrada izrautu velēnas šķipsnu, papēža berzēšanās zīmi, nospiedumu zālē,

kur kāds bija gulējis. Viņš apgāja laukumu, cerēdams atrast pazīmes, kas liecinātu, ka smags ķermenis būtu vilkts pa zāli, bet nekas nebija ieraugāms. Ja Kaulers ticis nogalināts, kas tad noticis ar ķermeni? Bija neiespējami pārmeklēt neskaitāmos krūmu pudurus, kuri auga parkā.

Diks atgriezās pilī, lai paziņotu par savu neveiksmi. Kad viņš iegāja istabā, Hevloks ar Snidu klusā balsī kaut ko pārrunāja.

—      Misters Hevloks ir drusku nobijies par to vīru, kuru jaunā lēdija šeit redzējusi, — paskaidroja Snids. — Viņš domā, ka tas joprojām atrodas pilī. Taču es domāju citādāk.

—      Kur ir jezuītu istaba? — Diks jautāja, un Hevloks, neskatoties uz savām bailēm, iesmējās.

—     Tā jezuītu istaba ir izdomāta, — viņš teica. — Es par to dzirdēju pirms dažiem gadiem un ataicināju arhitektu, lai izmērītu pili. Viņš teica, ka pilī nav neviena telpa vai sprauga,' kas nebūtu saskaitīta un uzrādīta plānā. Vairums no šīm Tjudoru laika pilīm ir ar slepenām ejām, taču, cik es zinu, tad Selfordu pilī nekā noslēpumaina nav, izņemot šo smirdošo gāzes apgaismojumu.

—      Ko jūs esat nodomājis darīt? — pēc klusuma brīža Hevloks jautāja.

—    Es domāju, ka mis Lensdaunu vajadzētu aizvest atpakaļ pie mātes, — Diks teica.

Hevloks nopietni pakratīja galvu.

—    Mis Lensdauna būs ar mieru palikt. Iespējams, ka viņa mēģinās ko iebilst, taču Selforda vēstule…

—     Jūs domājat pils neatstāšanu pirms divdesmit četrām stundām?

Hevloks pamāja.

—    Šim brīdinājumam es piešķiru sevišķu nozīmi, — viņš teica. — Es ticu, ka viņai uzglūn kādas briesmas, un lieku priekšā palikt te līdz rītdienai. Misters Snids atvedīs kādu duci vīru, kuri apsargās pili.

Diks viņu cieši uzlūkoja.

—     Vai jūs tiešām tā domājat? — viņš jautāja.

—   Jā, — misters Hevloks atbildēja, un viņa balsi bija nepārprotama nopietnība. — Misters Snids arī ir tādās domās. Selfordu ģimenes vēsturē ir bijuši viens vai divi tādi gadījumi, kurus, es domāju, jūs zināt. Es negribu būt melodramatisks un apgalvot, ka uz Selfordu dzimtas gul lāsts, bet tas ir fakts, ka pieci agrākie titula nesēji, izņemot nelaiķi lordu Selfordu, ir miruši varmācīgā nāvē un katru reizi pēc gandrīz tādiem pašiem notikumiem.

Diks pasmaidīja.

—    Bet mēs neesam Selfordu ģimenes locekļi, — viņš teica.

—     Man liekas, ka šobrīd mēs varam uzskatīt, ka esam saistīti ar Selforda interesēm, — Hevloks ātri atbildēja. — Selforda ilgstošajā prombūtnē ir kaut kas baigs. Esmu bijis liels muļķis, ka atļāvu, pat pabalstīju viņa klejošanu. Ar viņu varēja notikt visādas lietas.

Neviens muskulītis Ričarda Martina sejā nenodeva, ka viņš zina lorda Selforda prombūtnes noslēpumu. — Bet es nevaru atļaut, ka mis Lensdauna paliek šeit… — viņš iesāka.

—     Es domāju lūgt Sibillas māti, lai viņa atbrauc šurp, — pārtrauca Hevloks. — Pils ir labi apgādāta, un mēs varam no tuvākā ciema dabūt pagaidu kalpotājus. Pils uzraugs šajā apvidū katru pazīst.

Diks paskatījās uz Snidu, un pēc viņa sejas redzēja, ka resnais inspektors ir ar mieru.

—    Es aiziešu uz ciemu un uzmeklēšu tālruni, — viņš teica. — Es atzīstu par labāku gulēt šeit, nekā atgriezties pilsētā.

Arī Sibilla piekrita šim nodomam, lai gan Selforda vēstule neatstāja uz viņu nekādu iespaidu. Viņa bija nogurusi un tikko spēja atturēties no miega.

Snids noveda savu draugu sāņus.

—     Tas mums labi noderēs. Es dabūšu dažas stundas pagulēt. Arī Kodi māja nav tālu. Tur mums būs darbs visai dienai.

Diks par Kodi bija pavisam piemirsis. Beidzot nolēma, ka

Hevloks aizbrauks uz pilsētu un atvedis misis Lensdaunu. Viņai jau bija paziņots, ka meita atrodas pilnīgā drošībā. Kad advokāts bija aizbraucis, Diks devās uz miestiņu, lai vēlreiz viņai telefonētu. Viņa gribēja izbraukt nekavējoties, bet Diks lūdza, lai pagaida Hevloka ierašanos.

27. nodala

Snidam bija daudz darba, pirms viņš varēja rast atpūtu, kas viņam tik loti bija vajadzīga. Pēc steidzīgām brokastīm viņš satika Suseksas galveno konsteblu, un viņi kopīgi aizbrauca uz Karātavu kalnu, vedot lidzi Stoleti apcietināšanas pilnvaru. Bet putns bija jau aizlaidies un atstājis māju kāda savāda cilvēka uzraudzībā, kuram bija dots uzdevums izdarīt dažus darbus dārzā. Viņš teica, ka neko nezina par profesoru vai kādiem citiem mājas iemītniekiem. Viņš dzīvojot mazā kotedžā, apmēram ceturtdaļu jūdzes no šejienes, un agri no rīta Stoleti esot viņu uzmodinājis, iedevis atslēgas un teicis, lai aizejot uz Karātavu kotedžu un paliekot tur tik ilgi, kamēr viņš atgriezīšoties.

Mājas pārmeklēšana neko jaunu nedeva. Stoleti gulta bija neaiztikta, tāpat arī abas guļamvietas mazajā istabiņā.

—   Tas katrā ziņā būs grūti pierādāms apvainojums, — teica Suseksas policists. — Ja arī jūs atrastu pie viņa tās tabletes, jums tomēr nāksies grūti apvainot viņu bīstamu zāļu izplatīšanā. Un varbūt tās tabletes nav bīstamas? Varbūt kāds nomierinošs līdzeklis? Jūs teicāt, ka tā jaunā lēdija satika viņu sevišķos apstākļos un ka viņa bija loti nervoza?

—   Viņa to satika kādā kapā, — sarkastiski teica Snids, — diezgan dziļi zemē, pulksten divos no rīta, un es pieļauju, ka tie ir tādi apstākli, kas liek jaunas lēdijas nervu sistēmai pastiprināti darboties.

—     Suseksas kapos? Jūs man to neteicāt, — iejūtīgi teica Suseksas policists,

Līdz pusdienai Snids bija Veida mājā un apspriedās ar ierēdņiem, kas bija atsaukti no Skotlendjarda, lai izmeklētu notikumu.

—    Sievietei nav ievainojumu pazīmes. Ārsts domā, ka viņa ir nomirusi no bailēm, — teica Jarda policists. — Vīrietis ir nosists. Es pārmeklēju augļu dārzu: tas vienkārši ir piekaisīts ar tukšām čaulītēm no kāda automātiska revolvera. Kā jūs to izskaidrosiet?

Snids izstāstīja par šāvieniem, kas viņus sagaidīja, mēģinot dzīties pakal noziedzniekiem.

• — Mēs atradām astoņpadsmit tukšas čaulītes. Tomēr es domāju, ka visas vēl nav atrastas, — policists turpināja. — Vai jūs varat izskaidrot, kāpēc mājai bija pieslietas trepes?

Snids izskaidroja to brīnumu dažos vārdos.

—    Nu! — izsaucās Jarda policists. — Ar Kodi ir dīvainas lietas. Viņš ir reģistrēts…

—    Nelietojiet tos amerikāņu izteicienus! — Snids pārtrauca, un Jarda policists pavīpsnāja.

—     Viņš bija pavadījis divus gadus Ņujorkā un pavairojis pārvaldes kartotēkas krājumus, citiem vārdiem sakot, ievests ziņu biroja sarakstos. Viņu pirms divdesmit pieciem gadiem notiesāja par kādu noziegumu. Toreiz viņa vārds bija Bertrams. Viņš bija viens no tiem, kas nodibināja Anglijā korespondences skolu, izkrāpdams no dažiem lētticīgiem cilvēkiem tūkstoš mārciņu, apgalvodams, ka viņš spēj iemācīt hipnotisma mākslu. Tur bija iejaukts kāds viņa biedrs Stoleti, bet tas ātri pazuda.

—     Stoleti? — Snids izbrīnījies paskatījās uz viņu. — Tas itāliešu doktors?

—    Tas pats, — inspektors Vilsons pamāja. — Jūs atceraties, mūsu ļaudis notvēra Stoleti par vivisekciju bez atļaujas, bet tas bija dažus gadus vēlāk. Viņš ir gudrs velns, tas Stoleti.

—    Gudrs pat nav īstais vārds, — teica Snids. — Es nezināju, ka viņi ir pazīstami.

— Pazīstami! Stoleti te nāca divreiz nedēlā. Es runāju ar mājkalpotājiem un uzzināju, ka viņiem iedota brīvdiena un noteikts ātrāk neatgriezties ka šorīt pulksten desmitos. Te vajadzēja notikt kaut kam netīram, un Kodi gribēja dabūt viņus nost no ceļa.

Snids paņēma viņa roku un svinīgi pakratīja.

—    Jūs veidojaties par detektīvu, — viņš teica. — Man tas bija jau zināms pagājušo nakti, pirms te ienācu.

—    Starp citu, te bija Martins. Viņš atnāca, lai aizvestu savu auto. Teicās braukt uz Horšemu un lūdza, lai jūs viņu pagaidītu.

Snids aizgāja līdz vārtiem, un nebija ilgi jāgaida, lai ieraudzītu Dika mašīnu drāžamies šurp pa ceļu.

—   Leciet iekšā, es braucu uz pili, — teica Martins. — Misis Lensdauna ieradās pirms pusstundas. Vai jūs Stoleti atradāt?

—   Nē, tas putns ir ātri aizlaidies.

—    Es necerēju, ka viņš jūs gaidīs.

—   Vai jūs zināt, ka viņš bija Kodi draugs? — jautāja Snids un kļuva neapmierināts, ka viņa paziņojumam neizdevās radīt to sensāciju, ko viņš bija gaidījis. Diks Martins zināja vēl ko vairāk.

—     O, jā! Veci un pārbaudīti draugi, — tikai pie dažām zvērināto tiesām. Es dotu daudz naudas, lai dabūtu no Stoleti atslēgu.

—    Ko!

—    Viņa atslēgu, — Diks atkārtoja, ar veiklu manevru izlocīdamies no sadursmes ar pretimbraucošo auto. — Viņam ir ceturtā atslēga. Lordam Selfordam varbūt ir piektā un X — lielajam nezināmajam — abas pārējās. Es neesmu drošs par lordu Selfordu, — viņš turpināja, un Snids klausījās kā pērkona apdullināts, — bet, ja es būtu ieradies Keiptaunā četras vai piecas dienas agrāk, es noteikti zinātu.

—    Vai Selfords ir iejaukts šajā lietā? — Snids jautāja.

—      Stipri vien, — bija atbilde, — bet ne tik daudz kā Stoleti. Piedodiet, ka esmu noslēpumains, Snid, bet daba ir gribējusi, lai es kļūtu par detektīvstāstu autoru, tādēļ dažreiz labprāt aizbēgu uz romantisma valstību.

—     Kur ir Kaulers?

—     Dievs vien to zina, — jautri atsaucās Diks. — Manas pirmās domas bija, ka viņš ir vainojams slepkavībā, bet es maldījos. Viņš nenicināja savu krustmāti tik stipri, lai izdarītu slepkavību, bez tam viņš bija tik laipns pret Sibillu Lensdaunu.

—     … kura ies tālu ceļu kopā ar jums, Dik, — Snids nobeidza.

—    Tālāk, nekā jūs varēsiet saskatīt, — piekrita Martins.

Kad viņi ieradās, misis Lensdauna nebija redzama. Viņa

esot uzgājusi pie Sibillas, tā viņiem paskaidroja misters Hevloks.

—     Vai jūs devāt rīkojumu, lai ierodas policija? — viņš jautāja.

—  Šonakt virtuvē tiks ievietots kāds ducis ēdelīgu vīru, — Snids jautri atteica.

» Hevloks nolika grāmatu un, gurdi izstaipīdamies, piecēlās.

—    Es esmu nomocījies galīgi slims, — viņš teica. — Mūsu draugs Martins domā, ka esmu romantisks, bet es varu jums sacīt, ka tagad būšu daudz mierīgāks līdz rīt rītam.

Viņš sāka lieliem soliem staigāt pa istabu, rokas aiz muguras salicis, pieri savilcis grumbās.

—    Lords Selfords nav Londonā, — viņš iesāka bez ievada. — Vismaz viņš nav redzēts Ričkarltonā. Tur neko par viņu nezina.

—     Vai viņš pastāvīgi apmetas Ričkarltonā? — Diks ātri jautāja.

—     Nē. Tur jau ir tas trakākais. Kad es šorīt braucu tur garām, es ievācu ziņas. Jūs atceraties, ka esmu saņēmis vairākas vēstules no viņa uz Ričkarltonas papīra.

Diks pamāja.

—    Vai esat viņam kādreiz sūtījis uz turieni naudu? — viņš jautāja.

—   Jā, — teica advokāts nevilcinādamies, — apmēram pirms diviem gadiem viņš man piezvanīja no turienes. Es pazinu viņa balsi. Viņš teica, ka braucot uz Skotiju zvejot, un lūdza, lai es aizsūtu viņam naudu — amerikāņu dolārus. Visai ievērojama summa.

—     Cik daudz?

—    Divdesmit tūkstošus, — teica Hevloks. — Man tas nepatika. Es negribēju sūtīt.

—    Vai jūs neaicinājāt viņu ierasties pie jums?

—    Es pat piedraudēju atteikties no viņa lietu pārvaldīšanas, ja viņš neatnāks pie manis vai nejaus man apmeklēt viņu. Taisni no tā laika es kļuvu drusku nervozs.

—     Ko viņš jums atbildēja?

Misters Hevloks paraustīja plecus.

—    Viņš smējās. Viņam ir tādi slimīgi sievišķīgi smiekli, to es atceros no viņa zēna gadiem. Tas nebija imitējums un noderēja man kā visdrošākais pierādījums, ka netieku maldināts.

—     Un jūs viņam aizsūtījāt naudu?

—    Man bija jāsūta, — Hevloks izmisīgā balsī atbildēja. — Galu galā esmu tikai viņa kalps.

Diks kādu laiciņu pārdomāja.

—     Sakiet man vienu lietu. Kad viņš jums pagājušā naktī piezvanīja, vai viņš teica, no kurienes runā?

—    Es zināju, ka tas ir no kāda tālruņa automāta. Centrāles ierēdnis vienmēr pasaka, kad tiek zvanīts no automāta. Dīvaini tikai tas, ka pirms divām dienām viņš rakstīja man no Damaskas. Mēs izrēķinājām laiku un nācām pie slēdziena, ka, lidojot līdz Konstantinopolei ar lidmašīnu un noķerot ekspresi Orientā, viņš varēja sasniegt Londonu pusstundu pirms telefonēšanas man.

Sarunu pārtrauca misis Lensdaunas ierašanās. Sibillas māte izskatījās nogurusi, taču viņas acīs bija laimes izteiksme, kas stāstīja par iepriecinājumu, kuru viņa bija piedzīvojusi pēc tik šausmīgas nakts.

—     Es tiešām nesaprotu, ko tas viss nozīmē, bet, paldies Dievam, mana mazā meitenīte ir drošībā, — viņa teica. — Vai jūs atradāt autovadītāju?

—     Kauleru? Nē, viņš nav redzēts.

—    Varbūt ir kas noticis? — viņa nervozi jautāja.

—    Es nedomāju vis, — Diks teica ar nomierinošu smaidu. — Kaulers ir pilnīgi spējīgs sevi aizstāvēt, un es nešaubos — ja būs notikusi kaušanās, viņš būs uzvarētājs.

Pēcpusdienā pienāca jaunas ziņas par Stoleti. Viņu bija redzējis Viledžas konstebls. Stoleti savā mazajā automobilī bija aizbraucis Londonas virzienā. Viņa mašīna ar grūtībām sasniegusi trīsdesmit jūdzes stundā, tai bija īpašība neizdibinātu iemeslu dēl apstāties. Stoleti izskatījies mežonīgs un uzbudināts. Iedarbinot motoru, viņš runājis pats ar sevi. Policists domājis, ka Stoleti ir piedzēries, jo tas izskatījies nenormāli uzbudināts un tik tikko ievērojis konstebla klātbūtni.

—    Stoleti ir asprātīgs velns, — teica nopietni Diks. — Viņš zina, ka smiltis sāk irt.

Diks Martins iekārtojās tā, ka viņam atlika laika dažas stundas pagulēties, un vakarā viņš izdarīja rūpīgu pils apskati, it sevišķi tajā daļā, kur atradās viņiem ierādītās guļamistabas.

Uz jiugšstāvu veda platas, Elizabetes laikmetā izgreznotas kāpnes, kas izbeidzās plašā trepju telpā. Tur sākās divi koridori, kas veda uz guļamistabām. Tur bija astoņas masīvas durvis, pa četrām katrā pusē. Koridoru apgaismoja liels logs, kas izgāja uz pagalmu un atradās celtnes divos spārnos. Vienā no tiem bija iekārtoti lorda Selforda privātie apartamenti. Otrs spārns bija pārvērsts par kalpotāju mitekļiem. Virs tiem nebija citu telpu. Guļamistabas bija loti augstas un sniedzās līdz jumtam. Pret trepēm atradās tā sauktais „valsts apartaments", kas kādreiz bija pils galvenā guļamistaba. Tā tagad bija ierādīta Sibillai un viņas mātei.

28. nodaļa

. Kamēr lēdijas pēc tējas pastaigājās, Diks devās no istabas uz istabu un izdarīja pamatīgu logu un sienu apskati. Viņš bija dabūjis mērlenti un ar kāda policista palīdzību, kas bija ieradies no Londonas, izmērīja Sibillas istabu no iekšpuses un ārpuses un salīdzināja savus mērījumus ar tiem, ko viņš ieguva, izmērot divas istabas, kuras piekļāvās valsts istabai. Starpība bija tik niecīga, ka izslēdza katru slepenās ejas varbūtību. Valsts apartaments bija liela istaba, mēbelēta nabadzīgi, ar vecmodīgu gultu ar baldahīnu, kas bija nostādīta uz paaugstinājuma.

Diks atvilka smagos samta aizkarus, kas aizklāja logu, un ieraudzīja, ka logi ir loti stipri aizrestoti. Diks pasauca pils uzraugu.

—    Jā, ser. Šie logi ir vienīgie aizrestotie visā pilī, — viņš teica. — Nelaiķis lords Selfords pavēlēja tos pēc kādas ielaušanās aizrestot. Kā redzat, portāls ir tieši zem loga, tādēļ valsts istabā viegli iekļūt.

Diks atvēra logu un aplūkoja restes. Tās bija tik cieši viena pie otras, ka pat bērnam nebūtu iespējams izspraukties. Kad viņš aizvēra logu, istabā ienāca Snids.

—   Te gulēs lēdijas, vai ne? — jautāja resnais vīrs. — Viņas būs pietiekamā drošībā. Es norīkošu vienu vīru pa nakti koridorā, vienu priekšnamā un divus ārpusē.

—    Es nedomāju, ka šonakt kas notiks, ja tikai lords neatved sev ko līdzi.

—    Ap kādu laiku viņš tiek gaidīts?

—     Starp sešiem un septiņiem rītā, — Diks teica, un kapteinis Snids apmierināti norūca.

Diks gribēja redzēt pils otru daļu un kā pavadoni paņēma sev līdzi uzraugu. Viņš zināja, ka zem galvenā pils bloka atrodas vesela pagrabu rinda. Tur vajadzēja doties caur virtuvi, kuras viena dala bija nošķirta savrup kā vīna pagrabs. Pagrabos nebija ierīkota apgaismošana, un Dikam vajadzēja izlīdzēties ar savu kabatas spuldzi. Griestus saturēja ozolkoka sijas, kas no vecuma bija nomelnējušas. Pagrabi likās gandrīz tukši, izņemot trīs lielas alus mucas, kas bija atvestas pirms dažām dienām. Aizsūtījis pils uzraugu ar kādu uzdevumu projām, viņš pārliecinājās par mucu saturu. Tā nebija alus smarža, ko Diks saoda. Apskatījies apkārt, viņš atrada kādā tumšā kaktā mazu kastes attaisītāju. Uzkāpis uz trepēm, viņš aizvēra un aizbultēja durvis un atgriezās pie mucām. Atlauzis vienai vāku, Diks iegremdēja roku mucas saturā. Viņš lāva mirdzošajām pārslām tecēt caur pirkstiem un pasmaidīja. Tad, novietojis vāku vietā, viņš devās laukā no pagraba. Šī apskate daudzējādā ziņā apmierināja Diku.

Viņš aizgāja aiz mājas, paņēma savu auto un aizbrauca līdz vārtu namiņam, tad kājām atgriezās caur plantāciju, kas norobežoja pils austrumu daļu.

Krīzes stunda bija tuvu. Diks juta, ka atmosfēra ir elektrizēta un šī nakts noskaidros Selforda prombūtnes noslēpumu. Pirms pusdienām viņam izdevās aprunāties ar Sibillu. Viņi soļoja šurp un turp pa plašo zālaini pils priekšā.

—    O! Es labi gulēju, — viņa smaidīdama teica. — Mister Martin, es jums sagādāju briesmīgi daudz pūlu.

—    Man? — Diks bija neviltoti pārsteigts. — Jūs nesagādājat man pūles vairāk kā citiem. Jūs esat devusi man iemeslu bažīties, bet tas ir dabīgi. Šī nav tāda lieta… Man te ir personīgas intereses. Jūsu drošums man nozīmē vairāk par visu uz pasaules.

Sibilla uzmeta viņam ātru skatienu.

—    Un vai tagad es esmu drošībā? — viņa jautāja, bet Diks neatbildēja. — Kāpēc mēs šonakt paliekam te?

—     Misters Hevloks domā… — Diks iesāka.

—     Misters Hevloks ir nobijies, — viņa mierīgi teica. — Viņš domā, ka būs nākamais upuris.

—     No kā tad viņš baidās? — Diks jautāja.

—     No Stoleti, — viņa nodrebēja.

—     Kā jūs to zināt? Vai Hevloks to teica?

Viņa pamāja.

—     Vīrieši atzīstas sievietēm tādās lietās, ko viņi nekad neuzticēs vīrietim, — viņa teica. — Misters Hevloks domā, ka lords Selfords ir pilnīgi Stoleti iespaidā. Vēl vairāk, viņš domā… bet viņš to pateiks jums pašam. Vai jūs zināt, kāpēc mēs paliekam šeit?

—    Es zinu, ka Hevloks saņēmis kādu vēsti, — Diks teica.

—    Mēs paliekam tāpēc, ka te ir kā cietoksnī. Vienīgā vieta, kas var atturēt to briesmoni pieklājīgā attālumā. Nezinu, kāpēc esmu minēta tajā vēstulē, taču misters Hevloks domā, ka Selfords nevar būt manī ieinteresēts.

—     Viņš ir jūsu brālēns, — Diks zīmīgi teica, un Sibilla paskatījās uz viņu.

—     Ko tas nozīmē?

—     Tas nozīmē, — Diks lēni teica, — ka Selforda nāves gadījumā jūs esat vienīgā mantiniece.

Viņa pārsteigta klusēja.

—     Bet tas tā droši vien nav. Misters Hevloks man deva mājienu, ka lords varbūt ir jau apprecējies. Pie tam es esmu tikai attāla radiniece.

—    Vienīgā radiniece, — Diks paskaidroja. — Tagad jums jāsaprot, kāpēc jums tika draudēts. Misters Kodi mēģināja piespiest jūs parakstīt kādu papīru. Nav šaubu, ka tas bija kāds tiesību dāvinājuma dokuments vai testaments. Selforda lietā Kodi bija viņiem uz kakla.

—     Bet kur ir lords Selfords?

—     Es nezinu, — viņš vienkārši atbildēja. — Varu tikai minēt un baidīties.

Viņas acis plati atvērās.

—    Jūs taču nedomājat… viņš ir miris?

—    Iespējams, taču neesmu par to drošs. Varbūt būtu labāk, ja viņš būtu miris.

Viņiem tuvojās misters Hevloks ar nemierīgu sejas izteiksmi. Viņa mulsumā sarauktā piere bija vienās grumbās.

—     Kad jūs gaidāt Selforda ierašanos? — Diks jautāja.

Advokāts neziņā pakratīja galvu.

—    Es būtu laimīgs, ja viņš vispār ierastos, — teica Hevloks. — Acumirkli man ir tikai bažas, kādus notikumus mums nesīs rītdiena. Es atdotu visu savu niecīgo mantu, ja botu par vienu dienu vecāks. Vai par Stoleti nav nekādu ziņu?

—    Nekādu, — teica Diks. — Policija viņu meklē, un viņam būs grūti izbēgt.

Šajā brīdī pils uzraugs paziņoja, ka ēdiens ir pasniegts, un viņi devās uz bibliotēku, kur viņus gaidīja vienkārši servēts pusdienu galds.

Kad pusdienas bija paēstas, Diks uzaicināja jaunavu dārzā aiz pils, un misis Lensdauna ilgi vēroja viņus soļojam pa grantēto celiņu, nogrimušus nopietnā sarunā. Pēc brīža Sibilla iegāja pilī, pateica dažus vārdus mātei, un viņas abas atgriezās parkā, kur pa celiņu, rokas uz muguras salicis, soļoja Diks. Kad viņš atkal parādījās pils priekšā, misters Hevloks un Snids iztirzāja Skotlendjarda ierēdņu izvietošanu. Diks paskatījās debesīs. Pēc stundas iestājās tumsa.

—     Kas piebiedrosies man pastaigā uz kapiem? — Diks jautāja. Misters Hevloks neizrādīja nekādu sajūsmu.

—     Ir pārāk tumšs, — viņš teica. — Mēs nevaram atstāt dāmas vienas.

—    Mūsu ļaudis viņas apsargās, — Diks atbildēja. — Lēdijas jau aizgāja gulēt.

—     Es domāju, viņas ir pilnīgā drošībā, — teica Hevloks, paskatījies uz aizrestotajiem logiem. — Es ar katru stundu palieku nedrošāks, vai būtu vēlams pavadīt nakti šajā nelaimes vietā. Es, protams, parādītu mazdūšību, ja ierosinātu atlaist mani uz mājām. Tomēr esmu šeit vienīgais vīrs, kura klātbūtne ir nepieciešama, tādēļ domāju, ka nevaru pieņemt jūsu priekšlikumu. Esmu kļuvis briesmīgi nervozs. Liekas, ka no katra krūma uzglūnētu briesmas.

—    Mēs neiesim uz kapiem, — teica Diks, — bet tikai līdz ielejai. Tur ir dažas vietas, par kurām man nepieciešami jūsu paskaidrojumi, jo esnepazīstu turienes topogrāfiju.

Viņi devās cauri fermas pagalmam, un Diks apstājās, lai paglaudītu pieķēdēto suni, kas tik loti bija palīdzējis Sibillai.

Saule bija jau norietējusi, taču debesis bija vēl skaidras, un varēja redzēt pat tālākos priekšmetus.

Te klejojot, misters Hevloks pirmo reizi uzzināja Leva Finija nāves noslēpumu.

—    Tas ir pārsteidzoši! — Hevloks iesaucās. — Laikrakstos taču nekas netika minēts, ka viņam bija uzdots atmūķēt kapu.

—    Izziņa, kas pie izmeklēšanas neparādījās atklātībā, atrodas mis Lensdaunas bibliotēkā, — teica Snids. — Varbūt kādu dienu tā kļūs pieejama.

Ilgu laiku viņi gāja klusēdami. Acīmredzot misters Hevloks pārdomāja šo jauno ziņu.

—    Ja būtu to zinājis agrāk, varētu jums daudz ko palīdzēt, — viņš beidzot teica. — Es nojaušu, ka viņš nav stāstījis, kas viņam lika to darīt.

Diks pakratīja galvu.

—     Nē, bet mēs varam to iedomāties.

—     Stoleti? — Hevloks ātri jautāja.

—     Man tā liekas. Nevienu citu es neturu aizdomās.

Viņi apstājās tajā vietā, kur starp Tomu Kauleru un briesmoni bija norisinājusies cīņa, un Diks pārskatīja visu apkārtni.

—    Kas tā ir par vietu? — viņš .rādīja uz baltu klinti, kas pacēlās pāri zālainajam paaugstinājumam.

—    Tās ir Selforda akmenslauztuves, — advokāts paskaidroja. — Tās vairs neizmanto. Pāri kalnu grēdai iet ceļš. Tagad tas ir slēgts.

Diks kādu brīdi domāja.

—    Vai jūs tomēr nejūtat patiku aiziet līdz kapiem? — viņš jautāja, nespēdams noslēpt smaidu.

—     Es noteikti nejūtu, — Hevloks enerģiski iesaucās. — Vai mēs labāk neatgrieztos?

Viņi devās atpakaļ uz pili.

Divi Skotlendjarda ierēdņi, kas apsargāja pils ārpusi, ziņoja, ka misis Lensdauna bija atvērusi istabas logu un lūgusi rīt ap sešiem abas ar meitu uzmodināt.

—    Iesim iekšā, — teica Hevloks. — Ar sarunām mēs traucējam lēdijām miegu.

Viņi iegāja ēdamzālē, un Hevloks deva rīkojumu atnest pudeli laba šampanieša. Viņa roka, ceļot glāzi pie lūpām, trīcēja.

—      Pārpūlēšanās atstāj iespaidu. Lai kas arī notiktu ar Selforda īpašumu, no šī vakara es ar to vairs nenodarbošos, — viņš teica.

—     Kādā istabā jūs gulēsiet? — Diks jautāja.

—     Esmu izvēlējies vienu no spārna istabām, kas atrodas pretim koridoram. Šīs istabas apdzīvoja nelaiķis lords Selfords, un tās ir viskomfortablākās. Es domāju, ka koridorā vajadzētu novietot kādu policistu.

—   To esmu jau izdarījis, — teica Snids, ar labpatiku baudīdams garšīgo dzērienu. — Tas ir labs vīns, un es nedomāju, ka esmu ko gardāku dzēris.

—    Varbūt jūs neatteiksieties vēl vienu iedzert? — paļāvīgi jautāja Hevloks, un Snids piekrītoši norūca.

Pēc otrās pudeles advokātam atgriezās viņa parastais garastāvoklis.

—    Tā lieta vēl arvien ir neskaidra, — viņš teica. — Kādās attiecībās bija Kodi ar Selfordu, un kādā veidā tas… ē… nelietīgais itālietis…

—    Grieķis, — mierīgi teica Snids. — Viņš sevi tikai dēvē par itālieti. To faktu esmu jau noskaidrojis. Kas attiecas uz lietu sakarību, tad es jums ko pastāstīšu. Vai jūs sūtījāt lordu Selfordu skolā? — viņš lēni jautāja.

—    Jā. Privātā skolā, — misters Hevloks pārsteigts atteica.

—    Vai jūs atceraties skolotāja vārdu?

Hevloks sarauca pieri.

—     Man liekas, — viņš lēni teica, — ka tā cilvēka vārds bija misters Bertrams.

—    Viņš bija Bertrams, bet vēlāk pieņēma Kodi vārdu, — Snids teica, un advokāta žoklis nodrebēja.

t— Kodi, — viņš neticīgi noteica. — Vai jūs domājat, ka Selforda mājskolotājs un Kodi ir viena un tā pati persona?

—    Atjaujiet man uzdot vēl vienu jautājumu, mister Hevlok,

—     iejaucās Diks. — Vai Selfordam bija aukle?

—    Jā, protams, — Hevloks atbildēja.

—     Vai atceraties viņas vārdu?

—    Neesmu pilnīgi drošs, bet liekas, viņas vārds bija Kruzers vai tamlīdzīgi.

—     Kaulers? — minēja Diks.

—    Tas vārds man ir pazīstams, — advokāts brītiņu domāja.

—     Esmu dzirdējis par kādu citu personu tādā vārdā. Ak jā! Kodi šoferis!

—     Viņa bija Kaulera krustmāte, — Diks paskaidroja. — Viņa arī audzināja jauno Selfordu. Vai jūs nepārsteidz tas, ka Kodi apprecēja šo vulgāro personu?

Iestājās dziļš klusums.

—     Kā jūs to visu izdibinājāt? — Hevloks pēkšņi jautāja.

—    Apskatot Kodi papīrus. Slepkava aiznesa projām visus dokumentus, kuri atradās rakstāmgaldā. Bet viņš neievēroja misis Kodi kastīti ar privāto korespondenci. Vēstules, kuras mēs atradām, deva pierādījumus, ka viņa bijusi Selforda aukle, bet Kodi viņa mājskolotājs. Vai jūs nekad neesat redzējis Kodi?

Hevloks kratīja galvu.

—    Vai jūs esat informēts, ka Stoleti bija divas reizes aizsaukts uz Selforda pili, — lēni teica Diks, — lai ārstētu lordu Selfordu no alkoholisma?

—    Jūs mani pārsteidzat! — advokāts izdvesa. — Selforda ārsts bija sers Džons Fintons. Nekad neesmu dzirdējis, ka viņam būtu kāds cits ārsts. Kad jūs to uzzinājāt?

Diks paskatījās uz Snidu, un pēdējais izņēma no kabatas portfelīša kādu papīru un pasniedza to advokātam. Tā bija Kodi vēstule, ko Diks atrada kastītē.

—     Bet kāds sakars tam visam ar Selfordu un viņa klejošanu? — izbrīnījies jautāja Hevloks. — Man tā lieta ir neizskaidrojama. Jo vairāk ziņu es iegūstu, jo tumšāka kļūst šī lieta.

—     Lords Selfords mums to rit izskaidros, — Diks dzīvi iesaucās un paskatījās pulkstenī. — Un tagad, es domāju, laiks doties pie miera. Esmu loti noguris.

Snids piecēlās un piegāja pie iekurinātā kamīna, kur saļima mīkstajā sēdeklī.

29. nodala

Bija jau pulksten vienpadsmit, kad Diks un advokāts devās uz savām istabām. Diks redzēja misteru Hevloku ieejam savā istabā un dzirdēja, ka viņš noslēdz durvis. Tad arī Diks iegāja savā apartamentā un iededzināja sveci. Viņš desmit minūtes pagaidīja, tad bez trokšņa atvēra durvis un izslīdēja koridorā. Sardzē stāvošais detektīvs viņu mēmi sveicināja. Atslēdzis durvis, viņš nokāpa pa trepēm priekšnamā, kur viņu gaidīja Snids. Ne vārda neteicis, Diks attaisīja tās istabas durvis, kur Sibilla bija redzējusi savādo parādību. Pils uzraugs bija slēģus aiztaisījis, un vienu no tiem, istabas tālākajā galā, Diks attaisīja un pabīdīja aizkarus.

— Uzgaidiet priekšnamā, Snid! Esiet kluss un gaidiet, kamēr es saukšu. Mums varbūt būs jāgaida līdz pašam ritam, taču esmu drošs, ka bārdainais vīrs ieradīsies.

Diks klusi izgāja ārā un, uzkāpis uz puķu dobes paaugstinājuma, ieņēma pozīciju, no kurienes varēja pārredzēt istabas iekšieni. Laiks vilkās lēni, taču Dika acis nenogurstoši vērās tumšajā istabā. Nakts klusumā baznīcas pulkstenis nosita divpadsmit, tad pusviens. Diks sāka domāt, ka šī nakts ir jau zaudēta, kad piepeši kamīna tuvumā uz grīdas parādījās gaismas svītra. Elpu aizturējis, viņš gaidīja. Un tad pie šīs vājās gaismas viņš ievēroja paceļamies pavarda akmeni, un zem tā parādījās kāda galva. Tā bija drausmīga seja. Nekustīgas acis, reta, pinkaina bārda, milzīgās, kailās rokas, kas atbalstījās uz grīdas, bija nedabīgi lielas. Radījums nolika sveci uz grīdas un bez piepūles izkāpa no bedres. Viņš bija kails, izņemot īsas, noskrandušas bikses. Viņš nopūtās, sniedza iedobumā roku, un no alas izkāpa vēl viens briesmonis, garāks par pirmo. Viņa apaļā seja bija bez izteiksmes, āda balta un mati apcirpti.

Diks skatījās un juta, ka sirds viņam darbojas ātrāk. Pirmoreiz mūžā viņš izjuta patiesas bailes.

Aizlicis roku svecei priekšā, pirmais milzis līda gar paneļiem klāto sienu, otrs, garākais, viņam sekoja. Milzis ar sveci aplūkoja paneļus.

Diks ar pūlēm apvaldīja izbrīnās saucienu, kad ieraudzīja, ka kāds panelis atlēca vaļā, atklādams mazu skapīti. Bārdainais radījums izņēma kaut ko ārā, rādīja otram un, salikuši galvas kopā, abi likās brīnāmies par savu atradumu.

Un tad Diks pat no savas vietas izdzirda kādu grabināmies pie istabas durvīm un nolādēja cilvēku, kas bija izjaucis šo apbrīnojamo apspriedi, jo, tikko durvis pakustējās, gaisma izdzisa. Diks aizskrēja pa akmens celiņu līdz priekšnamam un ieraudzīja Snidu pie durvīm.

—    Tur kāds ir iekšā, — teica resnais inspektors.

—    Kaut jūs būtu vēl drusku pagaidījis, — nikni šņāca Diks, kad viņš atvēra istabas durvis.

Kad viņš iededzināja uguni, tur neviena nebija.

—    Skatieties, — Snids norādīja uz paneļiem klātajām durvīm.

—    To es jau redzēju, — Diks īsi atteica un izstāstīja visu redzēto. Viņš domāja, ka panelis slēpj kādu seifu, un bija pārsteigts, ka atrada koka skapi ar visādām grabažām. Tur bija vecs koka zirdziņš ar salauztu kāju, raibi izkrāsota gumijas bumba, dala no rotaļu vilciena bez lokomotīves. Ar

Snida palīdzību viņš mēģināja pacelt pavarda akmeni, taču tas nebija pakustināms.

— Palieciet pilī! — Diks teica un izskrēja no istabas pils parkā. Kad viņš gāja cauri pils pagalmam, brīdinoši ierūcās suns, taču Dika čukstiens viņu nomierināja. Diks pārlēca pār fermas žogu un, bieži apstādamies un atskatīdamies, sasniedza ieleju. Cenzdamies palikt nemanīts, viņš uzmanīgi virzījās uz priekšu un pēc stundas sasniedza meža pakalnu, kur atradās kapi. Diks vēl nebija iznācis no meža, kad izdzirda kādu dūdojošu skaņu. Tā bija bērnu dziedāšana. Slēpdamies aiz kokiem, Diks līda arvien tuvāk un tuvāk. Viņš sasprindzināja visu savu uzmanību, pat sviedri pārklāja seju. Pēdīgi Diks sasniedza lielo gobu un, aizslēpies aiz tās resnā stumbra, paskatījās mēness apgaismotajā klajumā. Kapa durvis bija plaši atvērtas. Viņa uzmanību saistīja trīs cilvēki, kuri saķērušies griezās riņķi un dziedāja:

„Nabaga Anniņa raudule bija…"

Dika sirds gandrīz pārstāja pukstēt. Tas bija līdzīgs ļaunam sapnim, un tomēr skatā bija tik daudz aizgrābtības, ka viņš juta asaras sakāpjam acīs. Abas kailās figūras viņš pazina. Trešo, apģērbto, Diks nevarēja pazīt, un tikai tad, kad tas pagrieza savu seju pret mēnesi, Diks pazina Tomu Kauleru. Pēkšņi dziesma tika pārtraukta. Visi nosēdās zemē un sāka laist kaut ko no rokas rokā. Tā bija spēju vilciena lokomotīve. Abi puskailie radījumi līksmi kustējās ap to, izrunādami neskaidrus vārdus. Toms Kaulers tos cieši uzlūkoja, un Dikam likās, ka viņš ir visbriesmīgākais no visiem trim. Tad nāca negaidīts traucējums.

Mežā atskanēja kluss svilpiens, tik tuvu Dikam, ka viņš strauji apgriezās apkārt. Svilpiena iespaids bija pārsteidzošs. Abi milži pielēca kājās un verdziski līda prom, un, kad Diks atskatījās, Toms Kaulers bija pazudis. Otrreiz atskanēja svilpiens, abi milzīgie stāvi drebēdami pieplaka pie zemes. Atskanēja lūstošu zaru troksnis, un klusajā klajumā iznāca kāds cilvēks. Tas bija Stoleti. Rokā viņš turēja suņu pātagu.

—   A, mani bērni! Es jūs atrodu tik dīvainos apstākļos! Ievērojami un ārkārtīgi, vai ne? Nāciet! Bepo!

Pātagas aukla viļņoja pāri viņu galvām, un lielākais radījums noliecās vēl zemāk.

—     Nāciet!.— viņš piebilda vēl ko grieķiski, bet Diks to nesaprata. Abi radījumi sekoja grieķim un nozuda mežā. Diks arvien vēl nekustējās. Kur bija Kaulers? Un tad piepeši detektīvs viņu ieraudzīja kustamies koku ēnās. Nākošajā mirklī Diks bija viņam uz pēdām. Fantastiskais skats bija viņu uz laiciņu paralizējis. Lai kas arī notiktu, Stoleti nedrīkst izbēgt!

Diks neredzēja Kauleru, bet juta, ka viņš ir kaut kur priekšā. Detektīvs nebija izpētījis mežu un domāja, kur gan beigsies viņa pakaļdzīšanās. Reiz, kad koki kļuva retāki, viņš atkal pamanīja abus salīkušos stāvus sekojam Stoleti, bet drīz viņi pazuda no redzesloka. Piepeši atskanēja motora troksnis. Diks sāka skriet, bet bija jau par vēlu. Tad viņš ieraudzīja kādu stāvu izlecam no krūmiem un satveram mašīnas pakaļgalu. Diks apskatīja ceļu. Tas bija tas pats, kas gāja pāri Selforda akmenslauztuvēm. Skrienot pakal auto, viņš paspēja ievērot baltus krīta bluķus. Sliktā ceļa dēl auto nevarēja attīstīt lielu ātrumu, un Diks Martins bija labs skrējējs. Ceļš sāka virzīties uz augšu, un tas deva viņam iespēju noķert auto, jo stipri pārpildītā mašīna jūtami palēnināja gaitu. Te Diks ievēroja, ka cilvēks, kas turējās vāģa pakaļpusē, piepeši ierausās mašīnā. Tālāko Diks varēja tikai iedomāties.

Atskanēja Stoleti kliedziens, un vāģis, strauji sagriezies pa kreisi, iebrauca krūmos. Kādu brīdi viss bija klusu, tad atskanēja šausmīgs blīkšķis. Diks pieskrēja pie kraujas malas un redzēja auto gāžamies dziļumā. Tas krita arvien dziļāk, līdz iegāzās rāmajā ezerā, kurā atspoguļojās mēness.

30. nodaļa

Diks sāka līst pa klints izcilni lejā uz nelaimes vietu. Viņš sasniedza ezera malu, kad kāds stāvs, streipuļodams un no bēdām un niknuma raudādams, iznāca malā. Diks satvēra viņu pie pleca un pagrieza pret sevi.

—     Kauler! — viņš iesaucās.

—    Mans Dievs! — Toms šņukstēja. — Viņi abi un tas lops! Man vajadzēja viņu agrāk nonāvēt!

—     Kur viņi atrodas?

Kaulers ar trīcošu roku norādīja uz mazu trīsstūrainu priekšmetu ezera vidū.

—   Vāģis apgāzās. Es mēģināju to izgrūst, — Kaulers vaimanāja. — Ak, kaut es būtu viņu nogalinājis tad, kad visu uzzināju. Dariet kaut ko, mister Martin! — Viņš satvēra Dika roku. — Glābiet viņus! Varbūt mēs varam apgriezt auto.

Ne vārda neteicis, Diks novilka svārkus un iekāpa seklajā ūdenī. Pie pirmā mēģinājuma pacelt mašīnu viņš saprata, ka tas nav izdarāms. Krītot auto bija sadragāts pret kādu klints izcilni. Viņš ienira un mēģināja izvilkt kādu ķermeni, ko viņa roka bija sataustījusi. Krastā izmisis šņukstēja Toms Kaulers:

—    Kaut es būtu viņu ātrāk nogalinājis! Tonakt es klausījos pie loga, kad Kodi bija pie Stoleti. Es viņu nonāvēju šonakt. Jūs varat mani par to apcietināt, mister Martin. Es ielauzu viņam galvas kausu ar skrūvju atslēgu.

—     Kas nonāvēja Kodi?

—     Mans brālis. Stoleti viņam to lika nogalināt.

—    Jūsu brālis? — Diks jautāja, neticēdams savām ausīm.

—     Mans brālis. Tas lielais puisis, — Kaulers raudāja. — Vispirms Stoleti eksperimentēja ar viņu, pēc tam ar to otru.

Dikam vajadzēja saņemt visus spēkus, lai izvestu no bēdām pusārprātīgo Kauleru no ezera. Atstājis viņu ezera malā, Martins devās atpakaļ uz pili. Nekādu palīdzību viņš nevarēja sniegt tiem trim, kas gulēja zem sadragātā auto drupām, bet viņam vajadzēja sameklēt palīgus. Kad Diks kāpa augšā pa nogāzi uz fermas pusi, viņš sadzirdēja policijas svilpes griezīgo skaņu, un tajā pašā mirkli aiz kokiem ieraudzīja sarkanu blāzmu. Diks sāka skriet un drīz vien ieraudzīja sarkanas liesmas izšaujamies pret debesīm. Vēlreiz atskanēja policijas svilpe, un kad viņš vēlreiz griezās ap fermas stūri, tad ieraudzīja, ka Selfordu bruņinieku pils dega no abām pusēm. Sarkanas un baltas liesmu mēles šāvās no visiem logiem. Mauriņš pils priekšā bija gaišs kā dienā. Misters Hevloks ar mēteli virs pidžamas skraidīja no vienas puses uz otru.

—     Glābiet sievietes! — viņš plosījās. — Vai jūs nevarat izlauzt restes un dabūt viņas lauka?

Kapteinis Snids bija vienaldzīgs. Pat vairāk nekā vienaldzīgs. Ar svinīgu apātiju viņš smēķēja savu lielo pīpi.

—    Sievietes, es jums saku! — kliedza Hevloks, paceldams roku pret valsts istabas aizrestotajiem logiem, caur kuriem šaudījās liesmas.

Dika rokas nogūlās viņam uz pleciem.

—    Jums nevajag uztraukties, mister Hevlok, — viņš mierīgi teica. — Lēdiju nav pilī.

Advokāts izbrīnījies paskatījās uz Diku.

—     Nav pilī? — viņš izdvesa.

—    Es aizsūtīju viņas uz Londonu jau pievakarē, tad, kad mēs pētījām ieleju, — teica Diks un pamāja Snidam. Misters Snids izņēma no mutes pīpi, izkratīja pelnus un acumirkli kļuva kompetents policijas ierēdnis.

—    Jūsu vārds ir Arturs Elvuds Hevloks, un es esmu Skotlendjarda galvenais inspektors Džons Snids. Es apcietinu jūs par slepkavības ierosinājumu un slepkavības slēpšanu. Brīdinu, ka viss, ko jūs tagad teiksit, tiks izlietots sekojošā tiesas izmeklēšanā.

Hevloks atvēra muti, lai kaut ko teiktu, bet atskanēja tikai aizsmakusi stenēšana. Un kad kāds detektīvs saņēma viņu aiz rokas, Hevloks bezsamaņā saļima. Viņu aiznesa pie vārtiem un sāka pārmeklēt. Ap viņa kaklu atrada tērauda ķēdīti, pie kuras bija piesietas, kā to jau Diks bija gaidījis, divas atslēgas. Konjaka glāzes iespaidā Hevloks atguva samaņu un bija loti sadusmots.

—     Tas ir vissmagākais apvainojums, kāds jebkad ir izgudrots, — viņš strauji izkliedza. — Es nesaprotu, ko jūs…

—    Pataupiet savu daiļrunību, mister Hevlok, — auksti teica Diks. — No tā brīža, kad Keiptaunā ieraudzīju kādu uzņēmumu, es sapratu, ka mana pakaļdzīšanās lordam Selfordam ir organizēta krāpšana. Varbūt kāds jums bija jautājis, kur atrodas lords Selfords, un, lai novērstu no sevis visas aizdomas, jūs nolēmāt sūtīt kādu muļķīgu detektīvu viņa medībās. Jūs sazinājāties ar misteru Kodi, un viņa autovadītājs Kaulers spēlēja zaķi medību sunim. Es uzzināju, ka Kaulers ir jūsu vēstnesis, jo viņš nepiesardzīgi parādījās Keiptaunā uz viesnīcas balkona, kur viņu iemūžināja kāds preses fotogrāfs. Es viņu pazinu, un no tā brīža biju personīgi ieinteresēts atklāt lorda Selforda noslēpumu.

Advokāts smagi elpoja, tad trīcošā balsī noteica:

—     Pieļauju, ka attiecībā uz Selfordu esmu rīkojies loti muļķīgi. Viņš bija slimīgs un es nodevu to kāda ārsta kopšanā.

—   Jūs nodevāt viņu Stoleti priekš viņa sasodītajiem eksperimentiem, — Diks nopietni teica. — Lai pārbaudītu, vai Stoleti metode būs sekmīga, jūs nodevāt viņam vēl vienu bērnu — misis Kodi brāļadēlu, Toma Kaulera brāli. Es patlaban nāku no viņa. Kaulers pazina savu brāli tonakt, kad izglāba Sibillu Lensdaunu, un, uzrunājot viņu vecā, iemīļotā vārdā, ko viņi lietoja, būdami bērni, atmodināja nabaga dvēselē pagātnes atmiņas. Par to noziegumu vien, Hevlok, jūs nokļūsiet pie karātavām! Ne par Kodi nonāvēšanu, ko jūs ierosinājāt, ne par Selforda pils nodedzināšanu, ne par to, ka jūs atsūtījāt tās trīs mucas, kuras es atradu, bet par divu cilvēku dvēseles nokaušanu!

Bālais advokāts laizīja sausās lūpas.

—    Jums vajadzēs pierādīt… — viņš iesāka un mehāniski aptaustīja kaklu. Kad Hevloks atklāja, ka ķēdīte pazudusi, uz viņa sejas parādljas sviedru lāses. Viņš divreiz meģinaja ko teikt un atkal iekrita klātesošo detektīvu rokās.

31. nodaļa

—     Septiņas atslēgas, — Diks teica, kad agrā rīta gaismā viņi gāja uz kapu pusi. — Kodi bija viena, Silvām, dārzniekam, otra. Trešā bija pie misis Kodi. Hevlokam kā galvenajam bija divas. Vai Stoleti ir izvilkts no ezera? Viņam bija sestā, un, ja es nemaldos, tad septīto mēs atradīsim ap kaklu Kaulera brālim.

Viņi kādu stundu gaidīja mežā, kamēr izsūtītā nodala bija savu darbu paveikusi. Saule jau lēca, kad Dika rokā atradās divas slapjas atslēgas.

—     Nu ir visas septiņas, — viņš teica.

Abi detektīvi devās lejā uz kapiem. Kādas kapličas durvis bija plaši atvērtas. Diks apstājās un apgaismoja celles iekšpusi. Viņš pagrieza savu kabatas spuldzi pret kādu kvadrātisku caurumu, kas spokaini rēgojās telpas vienā kaktā.

—     Tur ir pazemes eja, kas ved zem pavarda tajā istabā, kas kādreiz tika lietota kā nabaga Selforda rotaļu istaba. Tā laikam bija vienīgā istaba, kuru nabaga radījums vēl atcerējās. Tie trīs cilvēki te slēpās no tās nakts, kad Stoleti izdarīja savu beidzamo mēģinājumu pie kapa.

—     Kāpēc Selfords apmeklēja to istabu? — Snids jautāja.

—    Nelaimīgais radījums gribēja savas rotaļlietas — un tas ir viss. Šie abi milži bija bērna prātā. Viņiem bija tikai bērnu prieki un bērnu bailes. Tāpēc Stoleti bija tāda vara pār viņiem.

Beidzot abi detektīvi stāvēja pie atbaidošajām durvīm. Diks ielika un apgrieza atslēgu pēc atslēgas. Kad septītā atslēga apgriezās, viņš pavilka, un smagās durvis lēnām atvērās.

Diks pirmais iegāja kambarī un devās pie akmens urnas. Uzmanīgi pacēlis smago vāku, viņš nolika to zemē. Zārka iekšpusē atradās maza tērauda kastīte. Celles rūpīga pārmeklēšana neko jaunu nedeva. Paņemdami līdzi tērauda kastīti, viņi izgāja spožajā saules gaismā un gar kūpošajām Selforda pils drupām atgriezās pie vārtiem. Hevloks bija aizvests uz Horšemu, un vietējā policija, ieradusies notikuma vietā, mēģināja noskaidrot ezera traģēdiju.

Tērauda kastītes attaisīšana prasīja zināmu laiku, un, kad vāks bija atlauzts, Diks izņēma kaut ko līdzīgu skolnieku burtnīcai. Katra lappuse bija aprakstīta sīkā rokrakstā.

— Šķiet, ka to rakstījis Kodi. Tas ir viņa rokraksts, — teica Snids, apskatījis burtnīcu. — Lasiet, Martin!

Diks apsēdās uz sola un iesāka lasīt dīvaino stāstu par durvīm ar septiņām atslēgām.

32. nodala

„Šo paskaidrojumu rakstījis Henrijs Kolstons Bertrams, saukts Bertrams Kodi, ar to personu zināšanu, piekrišanu un vienošanos, kuru paraksti atrodas zemāk. 1901. gadā, naktī uz 4. martu notika vienošanās, ka jāuzraksta šāds paskaidrojums, lai atklāšanas gadījumā neviens no še minētiem parakstītājiem netiktu uzskatīts par mazāk vainīgu nekā pārējie un lai aizkavētu ikvienu no minētajiem parakstītājiem novelt vainu uz citiem.

Vikonts Georgs Selfords mira 14. novembrī. Viņš bija cilvēks ar neparastu raksturu un darīja zināmu Arturam Hevlokam, savam advokātam, ka nolēmis visu savu mantu pārvērst zeltā un novietot kapā, kur apglabāts Selfordu dzimtas dibinātājs (arī vikonts bija licis sevi tur apglabāt), lai nauda nenonāktu dēla rokās, līdz tas nebūs sasniedzis 25 gadu vecumu. Vikonts gribēja zeltu ievietot kapu velvē un noslēgt ar septiņām atslēgām, kuras pēc tam tiktu iedotas septiņiem testamenta izpildītājiem. Viņš lika nojaukt vecās durvis un pasūtīja jaunas, pilnīgu pirmo kopiju Milānā, Rizini firmā. Pēc mantošanas likuma Selforda plāns bija neiespējams, bet, lai gan viņam uz šo faktu aizrādīja, viņš palika pie sava nodoma. Savus plānus Selfords uzticēja arī dr. Antonio Stoleti, kurš bija Selfordu pils pastāvīgs viesis.

Trīs nedēļas pirms lorda nāves, kad viņš cieta no karstuma drudža lēkmes un atradās loti nervozā stāvoklī, pie viņa ieradās misters Hevloks un atzinās, ka ir bankrotējis, ka izšķērdējis savu klientu naudu, tai skaitā arī lorda Selforda naudu, un lūdza lordu glābt to no tiesas. Summa nebija liela — 27 000 mārciņas, taču lords Selfords nebija tāds cilvēks, kas piedotu šādu uzticības izmantošanu. Viņš sāka plosīties, draudēja Hevloku nodot tiesai. Dusmu rezultātā Selfordam uznāca stipra lēkme, un viņu bezsamaņas stāvoklī aiznesa uz gultu. Nekavējoties ataicināja dr. Stoleti, un ar Elizabetes Kauleras, lorda Selforda jaunākā dēla aukles, palīdzību viņš atguva samaņu un atkārtoja dr. Stoleti klātbūtnē, ka nodos Hevloku tiesai. Situāciju sarežģīja tas, ka istabā atradās dārznieks, portugālis Silva, kas bija atsaukts, lai savaldītu trakojošo slimnieku. Tūlīt pēc tam lordu Selfordu ķēra trieka, un viņš mira 14. novembrī, dr. Stoleti, misis Kauleras un Hevloka klātbūtnē.

Šā paskaidrojuma rakstītājs nezināja šo notikumu, tomēr viņš ir ar mieru uzņemties vainu līdzīgi ar pārējiem.

Lordam Selfordam nebija laika mainīt testamentu, par kura izpildītāju kļuva Hevloks. Dr. Stoleti (kurš apliecina šo ar savu parakstu) ierosināja neizpaust lorda nāves apstākļus, kā arī paziņojumu, kuru pirms nāves viņš izteica. Misters Hevloks piekrita (ko viņš apliecina ar savu parakstu), un tika sastādīts plāns, ka Hevloks pārvaldīs īpašumus un ienākumus dalīs vienādi starp četriem cilvēkiem, kuri bija klāt pie lorda Selforda nāves. Četru sazvērnieku nodoms bija pārvaldīt lorda Selforda īpašumus līdz viņa dēla pilngadībai. Taču radās jauni apstākļi. Jaunais lords bija slimīgs miesas uzbūvē un vājš prātā. Misters Hevloks norādīja, ka tad, ja zēns kļūs vājprātlgs, viņu var ievietot attiecīgā ārstnieciskā iestādē un iecelt citu aizbildni. Tika nolemts atrast kādu privātu skolu, kur zēns būtu pavisam ārpus ievērības, izvēlējās šā paskaidrojuma rakstītāju, kuram bija nelaime tikt sodītam par naudas iegūšanu netaisnā ceļā.

Drīz pēc iziešanas no cietuma mani uzmeklēja misters Hevloks un teica, ka esot kāda slimīga zēna aizgādnis, kuru nepieciešams mācīt tādā skolā, kur nav citu skolnieku. Man piedāvāja loti apmierinošu summu, un es ar prieku uzņēmos šo atbildību. 1902. gada janvārī jauno lordu Selfordu atveda pie manis. Es tūlīt redzēju, ka katrs mēģinājums iemācīt kaut ko šim radījumam cietīs neveiksmi. Noturēju vairākas apspriedes ar misteru Hevloku un dr. Stoleti, kuram arī policijā bija slikta slava, un vienā no šīm apspriedēm Stoleti lika priekšā savu teoriju, kura skan: ja dzīves spēki ir kavēti vienā virzienā, tad viņi atraisīsies citā, un viņa vēlēšanās bija radīt tā saucamos „pilnīgos cilvēkus", stiprus un padevīgus, kuriem nebūtu pašiem savas gribas, bet kuri paklausītu citu gribai. Viņš teica, ka pie tāda slēdziena nākuši slaveni biologi un ka pienāks laiks, kad pasaulē valdīs nedaudzi izmeklētie, inteliģentie varas aizstāvji, bet pārējie būs nedomājoši strādnieki, pār kuriem valdīs varas aizstāvji. Viņš apsolīja iznīcināt jaunā lorda personību, tā ka viņš beigtu dzīvot kā apzinīgs cilvēks un neapdraudētu mūsu dzīvi un drošību, kas notiktu, ja viņam padarītu galu.

Es biju sajūsmināts par šo plānu, bet misters Hevloks ilgāku laiku pretojās, jo nebija pārliecināts par eksperimenta panākumiem. Dr. Stoleti teicās pierādīt savas teorijas pareizību trijos mēnešos, ja viņam būtu kāds piemērots subjekts.

Kad mēs šo lietu pārrunājām, misis Kaulera teica, ka ir ar mieru nodot doktora rīcībā vienu no saviem brāļadēliem. Misis Kaulerai bērnu nebija, taču nelaiķis brālis bija atstājis savējos viņai audzināšanā.

Bērns tika pārvests uz Karātavu kotedžu, un trešā mēneša beigās misters Hevloks teica, ka eksperiments vainagojies panakumiem un ka viņš izšķīries nodot jauno lordu Selfordu dr. Stoleti.

Ari es biju sācis dzīvot no īpašuma ienākumiem, bet domādams, ka arī mans stāvoklis var kjūt nedrošs pēc zēna aizvešanas, un tā kā man nebija nekādu pierādījumu, ka arī citi piedalījušies minētajā noziegumā, es liku priekšā uzrakstīt šo rakstu un novietot to tādā vietā, kur neviens cits, izņemot mūs, nevarētu tam piekļūt. Bija ilgs strīds. Dr. Stoleti bija vienalga, taču misters Hevloks nobijās. Beidzot misis Kaulera ierosināja plānu, kuru visi pieņēma. Lorda Selforda kapam durvis vēl nebija ieliktas savā vietā, kad viņš mira. Viņš tika apglabāts sestajā velvē, pirmajā pa kreisi no ieejas kapos. Hevloks bija saņēmis no firmas atslēgas, un durvis tika pierikotas. Mēs atradām kapā tādu vietu, kur bez bailēm varējām noslēpt minēto dokumentu. Mēs vienojāmies, ka rakstam vajag parādīties tādā veidā, kādā tas ir tagad. To visu grūti nācās ieskaidrot Silvām, kura angļu valodas zināšanas bija niecīgas, bet kurš pārējos toties turēja aizdomās, ka mēs mēģinām uzvelt visu vainu viņam, lai paši glābtos. Par laimi, savos studiju gados biju ieguvis krietnas zināšanas portugāļu valodā un tas atjāva man šo dokumentu pārtulkot.

Kad šis paskaidrojums tika rakstīts, lords Selfords atradās uzraudzībā Karātavu kalnā, un, pēc maniem novērojumiem, eksperiments pie abiem bērniem bija visaugstākā mērā sekmīgs. Šie zēni iet un dara visu pēc Stoleti gribas, nesūdzas par neveselumu, viņi var pavadīt pat visaukstākās ziemas pieticīgā apģērbā.

Misters Hevloks un Stoleti man ieteica apprecēt misis Kauleru (sekojošie nedaudzie vārdi bija izsvītroti, taču Dikam izdevās tos izlasīt: „kaut gan man bija citi plāni, tomēr piekritu").

Pilnīgi neiespējami, ka mūsu plānu kādreiz atklās. Selfordi ir bez radiniekiem, vienīgi kāds attāls brālēns, taču ir neiespējams, ka viņš sāks meklēt lordu, jo pats ir pietiekoši bagāts.

Hevloks nodomājis paziņot, kad zēns sasniegs pietiekamu vecumu, ka viņš ir devies lielā ceļojumā. Par visu šeit rakstīto mēs parakstāmies." Sekoja paraksti, un nākamajā lappusē sākās dokumenta tulkojums portugāļu valodā.

33. nodaļa

—   Vēstules, kuras man Hevloks rādīja, — teica Diks, kad viņi brauca atpakaļ uz pilsētu, — bija viņa paša rakstītas. Es to atklāju tajā dienā, kad viņš man rādīja vēstuli, kuru teicās saņēmis no Kairas. Tā bija rakstīta ar zaju tinti, un uz viena no viņa pirkstiem bija divi zaļi tintes traipi. Es jau iepriekš zināju, ka viņš ir iejaukts šajā lietā.

—    Kā Kaulers pazina savu brāli? — Snids jautāja.

—    Tā man ir mīkla, — Diks brīdi pārdomāja. — Varbūt viņš pēc kāda laika sāka nojaust, — viņš teica. — Kaulers nav slikts puisis, un es nedomāju atkārtot viņa stāstu par stellatslēgas zinātnisko pielietošanu. Patlaban visi domā, ka par iemeslu tam ir auto kritiens, un es neredzu nekādu vajadzību atvērt viņiem acis.

—    Vai jūsu jaunās lēdijas tēvs ir loti bagāts? — nevainīgi jautāja Snids, bet zaudēja drosmi, sastopot Martina skatienu.

—   Vai jūs izmetīsit no galvas, ka Sibilla Lensdauna ir mana jaunā lēdija?

—    Tā jaunava tagad būs bagāta, — teica Snids.

—    Jā, — Diks īsi atbildēja.

Viņam bija nepārvarama sajūta, ka pārmaiņas meitenes liktenī radījušas viņam nepārkāpjamu plaisu. Dikam bija pietiekoši naudas, lai atbrīvotos no rūpēm un varētu meklēt laimi, bet jaunava, kuras rīcībā tagad atrodas milzīgās Selforda bagātības, varēja vilcināties savā izvēlē…

—    Vienalga, es neesmu ar viņu par to runājis, — viņš skali teica, atbildēdams pats uz savām domām. Bet inspektors Snids mierīgi gulēja auto stūrī un neko neatbildēja.

Diks aizbrauca uz savu dzīvokli un devās tieši uz guļamistabu. Viņš atvēra drēbju skapja durvis, kur šausmīgajā naktī saliecies tupēja kluss stāvs.

—    Viņš ir sodīts, Lev, — Diks klusi teica un aizvēra durvis. Lai gan tas izklausītos savādi, Diks sajuta naidu pret Stoleti tikai par šo vienu noziegumu.

Ar neparastu rūpību Diks pārģērbās, ilgi nevarēdams izvēlēties kravati, ne vienreiz vien sēdot pie tualetes galdiņa un sukājot matus. Pēdīgi, juzdamies mazliet neveikli, viņš paņēma taksometru un aizbrauca uz Kozemstrītu 107. Uzkāpa pa trepēm un piezvanīja. Gandrīz tajā pašā mirklī Sibilla atvēra durvis.

—    Paldies Dievam, jūs esat sveiks un vesels, — viņa klusā balsī teica. — Es zinu, ka kaut kas briesmīgs ir noticis. Misters Hevloks apcietināts, es izlasīju rīta laikrakstā. Cik šausmīgi!

Viņš pamāja.

—      Mātes nav mājās, — viņa teica un nolaida acis. — Varbūt jūs ienāksiet, un jums būs patīkami… — viņa nepabeidza teikumu.

—    Man būs patīkami sastapt jūs vienu? Es domāju, ka jā, Sibilla, — viņš mierīgi teica. — Vai jūs zināt, ka tagad esat loti bagāta lēdija?

Viņa neticīgi paskatījās.

—     Lords Selfords ir miris. Jūs esat likumīga mantiniece, — viņš paziņoja. — Vai tas radīs lielu starpību?

—     Kā?

—     Es domāju, — viņš gandrīz nespēja runāt. — Vai tas nespiedīs jūs domāt citādi, kā jūs līdz šim domājāt par mani?

—      Kā tad es tagad domāju par jums? — viņa jautāja, atgūdama jautrību.

Diks izlaida pirkstus caur labi sasukātajiem matiem.

—    Es nezinu, — viņš atzinās. Un tad viņam ienāca prātā kāda spīdoša doma. — Vai jūs vēlaties, lai pastāstu, ko domāju par jums?

Par atbildi viņa paņēma Diku zem rokas, ieveda dzīvojamā istabā un, atsēdinājusi viņu krēslā, aizvēra durvis.

—    Es ļoti vēlētos, — viņa klusi teica un apsēdās uz krēsla atzveltnes.

Izdevniecība Tapals jau izdevusi šādus E. Vollesa darbus:

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēse|u kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene

Za|ais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Sausinu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām

sagatavošana:

Dimantu straume

Sēriju izteiksmīgi noformējis mākslinieks Edgars FOLKS

Melnais abats

Tālrunis 280728

Pirmo reizi Latvijā franču rakstnieka

ŽORŽASIMENONA RAKSTI

Izdevniecība Tapals laidusi klaja

Ž. Simenona Rakstu pirmos divus

sējumus. Pirmajā sējumā ievietoti darbi: Pēteris Latvietis, Pitāruģimene, Manu draugu trīs noziegumi; otrajā — Donadjē testaments. Pavisam iecerēts

izdot 15 sējumus augstvērtīgā poligrāfiskā noformējumā. Mākslinieks Juris Utāns.

SIMENONS — AR UN BEZ MEGRE

Vēl pirms pāris gadiem latviešu lasītājs ar franču rakstnieka Žorža Simenona (1903 — 1989) daiļradi varēja iepazīties visai pieticīgi, bet šobrīd situācija ir mainījusies un grāmatu tirgus interesentiem piedāvā pat. zināmas izvēles iespējas. Viena no tām — izdevniecības Tapals gatavotie Simenona Raksti, kuros ietverti mākslinieciski spilgtākie, būtiskākie rakstnieka romāni visā viņa radošās darbības periodā. Romānu sēriju aizsāk Pēteris latvietis— pirmais darbs, kas publicēts ar īsto — Žorža Simenona — vārdu, te arī pirmoreiz "galvenajā lomā" vēlāk pasaulslavenais policijas komisārs Mcgrē. Rakstu 15 grāmatās būs atrodami vairāk nekā 30 romāni gan no Mcgrē cikla, gan, lietojot paša autora apzīmējumu, t. s. "smagie" sociālpsiholoģiskie darbi, starp kuriem īpaši izceļami romāni Kaķis, Prezidents, apjomīgais, lielā mērā autobiogrāfiskais Pedigrī. Simenona pēdējais—214. romāns Megrē un mesjē Šarls pabeigs ari Rakstu sēriju.

Izdevuma sagatavošana notiek saskaņā ar Simenona Au tortiesību aģentūras Lozannā līguma prasībām. Atgādinām ari, ka neviens no Rakstos iekļautajiem darbiem nedublēsies ar apgāda Artava izdotajiem Simenona tulkojumiem.

Saistošus brīžus

SIMENO

fBMĒlMaaĒMBaĒtaaBMBMĒfBMBEiaBMĒMBMB^^

Aizraujošs sižets, dēkas, romantika, eksotika un, protams, mīlas piedzīvojumi un pārdzīvojumi latviešu uncittautu rakstnieku darbos!

Izdevniecība Tapals piedāvā lasītājiem izklaidējošās literatūras sēriju

Šobrīd pardošana:

«s* V. Bauma. Cilvēki viesnīcā M. Cviks. Apburošais dēkainis Bezbailīgie

Sagatavošana^

P. Benčlijs. Žokļi y. Kārkliņš. Vientulības kalns Z. Verns. Dienvidu Zvaigzne

0 I"

I i i

1

1

i

i i

I i

i 1 i

1

i i

I

1 i I

i i I 1 1 i i

1. 0

[ĒMĒUĒUĒUBJBJĒIIMB^

Sērija

n&sm&sa©' msilk^

iznākuši M.Cvika romāni Apburošais dēkainis un bezbailīgie

Mihails Cviks — rakstnieks bez robežām

Mihaila Cvika vārdu velti meklēt solīdās enciklopēdijās vai biogrāfiskās vārdnīcās, kaut gan savulaik tas tika daudzināts ne tikai dzimtenē vien. l"n dzimtene rakstniekam ne jau aiz trejdeviņām zemēm, bet tepat, Latvijā.

Mihails (Mikoels) Cviks dzimis 1895. gada 4. jūlijā Liepājā. Rakstnieka un žurnālista karjeras sākums datējams ap divdesmito mūža gadu Petrogradā, bet par savu "profesionālo" dzimšanas dienu pats M. Cviks uzskatījis 1918. gada 25. februāri, kad uzņemts Krievu dramatisko rakstnieku un operu komponistu biedrībā. Ievērību izpelnījušās viņa lugas Redaktora rīts, Jaukā sieviete, Gudrais cilvēks, Runcis bez zābakiem: tās izrādītas Petrogradā, Vjatkā, Ribinskā, Jaroslavļā, pat tālajā Harbinā.

Berlīnē izdotais žurnāls Russkaja kņiga 15121. gada septembra numurā ziņo, ka no padomju Krievijas uz Liepāju atbēdzis dzejnieks un feļetonists, žurnālu SolnceRossiji, Ogoņok, Večerņije birževije vedomostji bijušais līdzstrādnieks Mihails Mironovs. Mihails Mironovs ir M. Cvika literārais pseidonīms, un Latvijā rakstnieks atgriezies jau 1919. gādā, itin drīz pārliecinājies, ka pēcoktobra Krievijā valda pavisam citi, viņam nepieņemami dzīves un mākslas likumi.

Toties jo vērienlgāk M. Cvika radošā aktivitāte atraisījusies Latvijā, — šejienes krievu presē pārdesmit gadu garumā grūti atrast izdevumu, kur nebūtu lasāmi viņa dzejoli, prozas sacerējumi, raksti par sabiedriski politisko un kultūras dzīvi. Grāmatā 1922. gadā (uz vāka — 1923.) paša autora izdevumā pulblicēts dzejoļu krājums Vārdi uz paletes. Kā literārs eksperiments pieminēšanas vērts ir piecu autoru, tai skaitā M. Mironova (Cvika) kolektīvs romāns no mūsdienu dzīves — satīriskā intonācijā veidots vēstījums par pilsouu karu Krievijā — Dzīvie galvaskausi avīzes Rižskij kurjer 1921. gada 44 numuros.

Acīm redzami — M. Cviks nepieder tiem rakstniekiem, kas ērti jūtas tikai ierastā vidē un apstākļos, kas stingri un konsekventi turas noteiktā žanriskā vai tematiskā ielokā. Viņu vilina eksperiments, nestaigātas takas, avantūras risks. Tikai tā var izskaidrot kraso, laikabiedriem pilnīgi negaidīto pavērsienu viņa radošajā biogrāfijā, kad, tēlaini izsakoties, viss iepriekšējais literārais devums salīdzināms tikai ar tādu mīņāšanos rakstniecības panteona pakājē, — belctrista slavas virsotnes M. Cvikam lemts iekarot Vācijā, kur 30. gados īsā laikā lasītājiem tiek piedāvāti 24 romāni, publicēti ar rakstnieka īsto vārdu. Tā, protams, nav augstākās raudzes klasika, bet izklaidējoša, dēku un kriminālliteratūras tradīcijās veidota lasāmviela, kur varoņu piedzīvojumi vienlīdz spraigi un intriģējoši risinās gan Francijā un Indijā, gan Japānā un Ēģiptē, gan Sibīrijas plašumos.

Mfcm jr litu īns darbības jubileju /urnala Dļa vas 19^8. gada 9. numura ievietota plaSāka apcere par M. Cviku. Te uzskaiti a arī vesela rinda izdevniecību, kas publicējušas M. Cvika darbus, — pavisam vioS sadarbojies ar 65 ārzemju izdevniecībām; Rakstnieka produktivitātes iespaidīgo statistiku papildina arī avīze Segodņa 1938. gada 56. numurā, minot 500 stāstos, ap 200 miniatūras no cikla Pasakas sievietēm un romānu tulkojumus presē sešās valodās.

Otrā pasaules kara priekšvakarā, kad Hitlers izraida ebrejus no Vācijas, M. Cviks atgriežas Liepājā un nonāk pašmāju izdevēju uzmanības lokā, četri viņa romāni Laimes pēdās, Zem Parīzes debesīm, Apburošais dēkainis, Bezbailīgie) tulkoti arī latviešu valodā.

Par rakstnieka tālāko likteni precīzu zinu trūkst. Domājams, ka viņš gājis bojā Liepājas geto.

Ieskatam fragments no M. Cvika romāna Apburošais dēkainis:

Ēdamistabas sienas pulkstenis nosita pusnakti. Uz galda bija jau vairākas pustukšas pudeles. Nevērojot plaSi atvērtos logus uz tumšo dārzu, ēdamistaba bija pilna ar ziliem angļu papirosu dūmiem.

Nora un kņazs sēdēja dziļos ādas krēslos, viņu celi gandrīz saskārās. Viņš likās iegrimis domās. Viņa neatlaidīgi raudzījās viņā.

—     Kas jums noticis, kņaz? Jūs it kā esat aizlidojis aiz trejdeviņām zemēm. —Jā, mis. Domas — ātrākais satiksmes līdzeklis.

—     Tagad tās jūs aiznesušas, ja nemaldos, ne visai patīkamās tālēs? —Jūs esat laba novērotāja, mis!

—    Sakiet, kņaz: jūs nomāc rūpes?

—    Kā katru mirstīgo.

—Jūs pret mani esat tik noslēpumains. Vai patiesi es nepelnu nekādu uzticību?

—    Patiešām, mis, man nav nekā, ko jums uzticēt.

—      Vai tiešām?

Viņa cieši paskatījās viņā. —Jums daudz rūpju sagādā sievietes? Atzīstieties.

—     Sievietes sagādā prieku, nevis rūpes.

—     Nu, ne vienmēr. Viena sieviete varbūt var sagādāt prieku, bet, ja viņu ir daudz… —Jūs par mani tikai zobojaties.

—    Pat nedomāju. Esmu paradusi runāt to, ko domāju un jūtu. —Jūsu miljoni dod jums šis tiesības.

—     Bet ari jums taču pieder miljoni, un tomēr jūs esat noslēpumains.

—     Es esmu tikai uzmanīgs.

—     Vai paliesi ar visām sievietēm jūs esat tik apvaldīts?

Tas bija vairāk nekā skaidrs mājiens. Vienīgā loģiskā atbilde uz šo piezīmi būtu viņu apskaut. Viņš jau gribēja to darīt, bet atturējās: nedrīkstēja j)ārāk steigties.

Viņa iedzēra šartrēzi, tad nesteigdamās paņēma papirosu. Viņš pasniedza uguni. Kādu brīdi abi klusēja.

—    Sakiet, mis, ka man izskaidrot direktora Ilankesa apmeklējumu?

—     loti vienkārši. Viņš pie jumi ieradās manā uzdevumā.

—     Un kādā nolūkā?

—    Lai mūs apprecinātu!

Content

Volless Edgars Durvis ar 7 atslēgām

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodala

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodala

9. nodaļa

10. nodala

11. nodaļa

12. nodala

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodala

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodala

22, nodaļa

23. nodaļa

24. nodala

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodala

28. nodaļa

29. nodala

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodala

33. nodaļa