Volless Edgars

Dvēseļu kapteinis Četrstūrainais smaragds

Edgars Volless

Dvēseļu kapteinis

Četrstūrainais smaragds

romāni

Dvēseļu kapteinis

1

Berila Mervila rakstīja:

"Mīļais Roni), nu mēs esam no Itālijas atpakaļ Tētiņš domāja, ka Jūs būsit atnācis mums pretī, un arī es jutos vīlusies, kad ieraudzīju piestātnē tikai misteru Stepu. Jā, jā, es zinu, ka viņš ir sevišķi svarīga persona, ko vēl vairāk uzsver arī viņa jaunais auto — tas tiešām ir īsts dārgakmens pārējo vāģu starpā.

No mistera Stepa man mazliet bail, kaut viņš izturas pret mani loti laipni. Viņa melnā kīlbārda un kuplās uzacis saista visu garāmgājēju ievērību. Jūs nevarat iedomāties, Ronij, ar kādu dīvainu cilvēku man gadījās iepazīties! Jūs viņš nekad neesot redzējis, bet tētiņu un misteru Stepu tas pazīst labi. Uz mani viņš atstāja visbrīnišķāko iespaidu. Jūs smiesieties, bet nejutīsities glaimots, kad pateikšu, ka, viņu ieraugot, man tūliņ bija jādomā par Jums. Es tūliņ sajutu pret viņu stipru interesi. Jums liksies neticami, ka esmu varējusi salīdzināt Jūs ar šo cilvēku. Nevaru teikt, ka viņš atgādinātu man Jūs tādu, kāds Jūs patiesībā esat, bet gan tādu, kādu es Jūs vēlētos. Viņš ir pusmūža cilvēks, ne visai slaika auguma, ģērbies diezgan nevērīgi. Bet kāda viņam galva, Ronij! īsta uzvarētāja galva no vēsturiska muzeja — tumša ērgļa seja, ierāmēta biezu, jau iesirmu matu pudurī. Nevienam cilvēkam neesmu redzējusi tik skaistas acis kā viņam. Viņa skatam piemīt tik dziļi labsirdīga izteiksme, ka, tajā lūkojoties, man gribas raudāt.

Tikai nesakiet, Ronij, ka esmu nervoza vai pārpūlējusies. Nē, esmu tikai apmāta no viņa iespaida, jo nespēju to ne mirkli izdzēst no sava prāta. Viņu sauc par Ambrozu Sauļu, un tas strādā mana tētiņa un mistera Stepa dienesta, kaut man šķiet, ka viņš vairāk darbojas kopā ar to pretīgo grieķi Moropulo, ķuru tētiņš stādīja man priekšā. Kādus pakalpojumus viņš uzņēmies, par to vēl neesmu īsti skaidrībā. Mistera Stepa un Moropulo veikali man arvien bijuši noslēpums. Reizēm tas mani uztrauc tētiņa dēļ.

Arī Jums ir kādas veikalnieciskas attiecības ar manu tēvu, Ronij. Kas tās īsti ir par darīšanām? Es labprāt vēlētos to zināt.

Apmeklējiet mani drīz, Ronij. Apsolu Jums, ka pielikšu visas pūles, lai Jūs vairs tā nekaitinātu… nu, Jūs jau zināt. Ceru, ka esat jau piedevis manu netaisno skarbumu, jo…"

Viņa pacēla galvu.

—    Iekšā!

Kalpone pūlējās izlikties nopietna, kas tai nemaz negribēja veikties.

—  Godātā jaunkundze, misters Sauls ir atnācis,— tas pats kungs…

—   Vai tad jus neteicāt viņam, ka doktora nav mājās?

—   Jā. Bet viņš vēlas runāt ar godāto jaunkundzi.

—   Aiciniet viņu iekšā,— Berila pavēlēja.

Viņa pati labi nesaprata, kamdēļ pieņēma šo svešo cilvēku, kas piederēja pie aprindām, ar kurām tā nemēdza satikties.

Platmali rokā turēdams, Ambrozs Sauls parādījās durvis. Uzmetusi vioam ātru skatu, Berila pārsteigta pietrūkās kājās.

Viņš taču bija krāsainais! Tas viņu galīgi satrieca.

—    Ceru, ka neesmu jūs iztraucējis, mademoiselle? — vioam bija loti maiga un melodiska balss.

Mademoiselle? Kreols… madagaskarietis… vaikvarterons? Varbūt arī no kādas franču kolonijas? Angliski viņš tomēr runāja bez akcenta.

—   Vai jūs esat francūzis, mister Saul? Jūsu vārds…

Viņai pašai bija brīnums par savu jautājumu.

—   Nē, mademoiselle,— viņš pakratīja galvu. — Esmu dzimis Barbadosā, kaut daudz gadus nodzīvojis Francijas kolonijās.

Mirkli valdīja nepatīkams klusums.

—   Manam tēvam vajag kuru katru bridi pārnākt, mister Saul. Lūdzu, sēstieties.

Berila domāja par to, ko gan sacīs tēvs, ka viņa likusi šim cilvēkam gaidīt viņu salonā. Ambrozs Sauls bija vai nu amatnieks, vai ari kāds zemāks kalpotājs. Viņa stipri apvalkātās drēbes un nevērība, kādu viņš pret tām izrādīja, vēl vairāk apstiprināja Berilas domas.

—   Vai jau sen kopš strādājat kopā ar manu tēvu? — viņa jautāja.

—  Ne, ne visai ilgi, — viņš atbildēja. — Man šķiet, ka Moropulo un Steps pazīst viņu jau senāk.

Moropulo? Steps? Viņš runāja par tiem kā par sev līdzīgiem. Pat Ronijs izturējās daudz godbijīgāk pret Stepu un, kā likās, mazliet baidījās no viņa. Un ari viņas tēvs pat nepūlējās slēpt nervozitāti, kāda to pārņēma šī cilvēka klātbūtnē. Bet šis kreols dēvē viņu vienkārši par Stepu! Kā gan viņš sauktu viņas tēvu? Viņa nešaubījās, ka vienīgi par Mervilu.

Sauls cieši lūkojās viņā, bet viņa skatā bija lasāma tik neviltota apbrīnošana un sajūsma, ka Berilu tas nemaz neapvainoja. Viņa iesmējās, pastiepdama roku pēc kādas grāmatas.

—   Mēs tikai nupat atgriezāmies no Itālijas, — viņa sacīja. — Vai jūs pazīstat Itāliju, mister Saul?

—   Nē, neesmu tur bijis, — viņš atbildēja, saņemdams grāmatu, ko viņa tam sniedza.

—   Šis ir brīnišķs Lombardijas un viņas kultūras vēstures apraksts, — Berila turpināja. — Varbūt jūs vēlētos to izlasīt?

Viņš nevērīgi pašķirstīja lapas, tad uzsmaidīja viņai.

—   Es neprotu lasīt, — viņš vienkārši sacīja.

Viņa sākumā nesaprata to.

—   Varbūt vēlaties paņemt šo grāmatu līdzi mājās?

Viņš pakratīja galvu, atdodams tai grāmatu atpakaļ.

—     Pateicos, bet es neprotu lasīt, — viņš bez kāda mulsuma atkārtoja, — un rakstīt ari ne, atskaitot vienīgi skaitļus. Skaitļi ir viegli, un kāds profesors reiz brīnījās, ka es, neprazdams rakstīt, tomēr varu būt tik labs matemātiķis. Literatūra man tomēr nav sveša, jo man ir kāds cilvēks, kas lasa man priekšā.

Berila jutās pilnīgi pārsteigta, bet Sauls, kā likās, nemaz neievēroja viņas izbrīnu. Viņš jutās tik labi šis meitenes tuvumā, ka tam neatlika laika citu iespaidu uzņemšanai.

—   Cik žēl. Vai jūs loti skumstat par to, mister Saul?

Viņš smaidīdams pakratīja galvu.

—  Pasaulē būtu uz pusi mazāk nelaimīgo, ja cilvēki paši nenožēlotu sevi. Tas modina sarūgtinājumu. Vai jūs tam nepiekrītat?

Viņa pamāja ar galvu.

Šajā acumirkli salonā ienāca doktors Mervils. Ieraudzījis apmeklētāju, viņš sarauca pieri un uzmeta tam neapmierinātu skatu.

—  Man nebija ne jausmas, ka satikšu jūs šeit, Saul. Vai nenāksiet darbistabā?

Berila saprata, ka tevs ir nemierā, ka viņa pieņēmusi šo viesi.

—    Es ļoti priecājos, ka man bija izdevība iepazīties ar jums, mademoiselle, — Ambrozs Sauls sacīja, bez steigas pieceldamies un, atvadījies no Berilas, sekodams doktoram, kas nepacietīgi gaidīja viņu darbistabas durvīs, kuras tūliņ aizvēra aiz viņa.

Mirkli vēlāk misters Mervils iznāca pie meitas.

—    Kamdel tu pieņēmi šo puisi salonā, Berila? Tikpat labi viņš varēja uzgaidīt ari kalpotāju istabā vai brokastzālē.

—    Es domāju, ka tas ir kāds no mistera Stepa draugiem, — meitene mierīgi atbildēja. — Kas viņš īsti ir?

—   Kurš? Vai Sauls? Viņš ir kāds Moropulo darbinieks, kuru tas kaut kur izzvejojis savu ceļojumu laikā. Viņš ir anarhists… vai vismaz komunists. Daudzās lietās viņam ir dīvaini ieskati. Tā viņš tic arī cilvēku vienlīdzībai. Dīvains puisis, kura galvenais mērķis ir sakrāt kādu miljonu, lai tad atvērtu kādu tur augstskolu vai kaut ko tamlīdzīgu. Citreiz pastāstīšu tev par viņu ko vairāk.

2

—    Nu, Saul, ko pateiksiet? Vai kas noticis?

Berilu būtu pārsteigusi tēva laipnība un labsirdība, kas tik loti nesaskanēja ar nupat izrādīto naidību.

—  Moropulo ir uztraucies par kādu apmeklējumu. Viņam šodien pieprasītas ziņas par kādu vēstuli, ko tas saņēmis no Brakfontenas dimantu raktuvju direktora vietas izpildītāja Dienvidāfrikā.

Mervils stāvēja istabas vidū pie galda, un viņa pirksti, kas šķirstīja kādu laikrakstu, viegli trīcēja.

—    Kas tad bija šis apmeklētājs?… — viņš nedroši jautāja.

' — Man šķiet, ka tas bijis direktors, tas amerikānis. Jādomā, ka viņi dabūjuši zināt, ka turienes veikalvedis saņēmis naudas sūtījumu liīliņ pēc sava ziņojuma iesniegšanas. Moropulo man sacīja, ka akcijas kopš vakardienas nokritušas par trīsdesmit punktiem.

Uzlūkojot doktora Mervila mulso stāvu, vioam negribāt kļuva žēl šī nenoteiktā, enerģiju zaudējušā cilvēka, kurš taču bija Berilas tēvs.

—    Es tur nekā nevaru darīt! — Mervils iesaucās aizkaitinātā balsi. — Tas taču nav nekas negodīgs, ja pārdod akcijas, par kurām zināms, ka tās kritis. Ja Moropulo vai Steps uzpērk savu informāciju, tad tur nevienam nav daļas.

—  Droši vien tiks ievāktas ziņas biržā, — Sauls mierīgi atbildēja.

—    Moropulo uzdeva man pateikt to jums. Veikalvedis atzinies…

—   Atzinies! — doktors iesaucās, šausmās nobālēdams.

—  Jā, vismaz Diverls tā apgalvo. Veikalvedis apliecinājis uzraudzības padomei, ka Moropulo saņēmis šis ziņas jau pirms četrām nedēļām, bet tikai tagad darījis tās zināmas arī pārējiem direkcijas locekļiem.

Doktors smagi noslīga krēslā.

—   Es neredzu, kāds tam sakars ar mums, — viņš vāji protestēja.

—   Nezinu. Moropulo saka, ka tā esot slēpšana. Bet viņiem vēl nav nekādu pierādījumu, un tos viņi var iegūt vienīgi tad. ja…

-Ja?

—  Ja vioi atrod veikalveža vēstules. Tās atrodas Moropulo rakstāmgalda

—   Tad vioas jāiznīcina! — vioš steigā iesaucās.

Ambrozs Sauls izvilka no krūšu kabatas žūksni dokumentu.

—  Te vioas ir, — vioš mierīgi sacīja. — Moropulo saka, ka jums tās jāpaglabā, jo ir iespējams, ka vioa namu pārmeklē.

— Es lai glabāju pie sevis šos papīrus? — doktors iekliedzās.

—    Moropulo ir ēzelis — tie jāsadedzina!

Sauls pakratīja galvu.

—    Steps saka, ka papīri var mums kādreiz vēl noderēt. Jums tomēr nāksies tos paturēt, doktor. Rit es sākšu taisīt seifu.

Mervils paņēma dokumentus un, kā palīdzību meklēdams, palūkojās visapkārt. Uz rakstāmgalda stāvēja kāda tērauda kaste. Atslēdzis to, viņš novietoja vēstules tās dibenā.

—    Kas tas par seifu, Saul? Es zinu, ka jūs esat velnišķi veikis puisis, un Moropulo man reiz stāstīja arī par kādu seifu. Vai tiešām jūs domājat pats to pagatavot?

Sauls pamāja ar galvu, un viņa acis iemirdzējās.

—   Bet kamdel gan? Vai tad Stepam un Moropulo trūkst seifu? Tad jau viņi var tādu nopirkt gatavu.

—  Tāds seifs nav pērkams, — tumšādainais virs paskaidroja. — Viņu var atslēgt tikai ar vienu zināmu vārdu, bet, ja to kaut kā citādi atdara, tad viss viņa saturs tiek automātiski iznicināts.

Doktors sarauca pieri.

—    Kā jūs domājat to panākt?

—   Tas ir loti vienkārši. Kolīdz seifa atvēršana panākta nevis caur pareizā šifra sastādīšanu, bet kādā citā ceļā, telpā tūliņ ieplūst skābe, kas iznicina visus tajā atrodošos papīrus.

Mervils mirkli klusēja.

—  Jūs esat visdīvainākais cilvēks, kādu man jebkad gadījies satikt, — viņš beidzot sacīja. — Kur īsti Moropulo jūs izrāvis?

—  No jūras, — viņš atbildēja. — Moropulo toreiz nodarbojās ar pērļu tirdzniecību. Es tikko biju izbēdzis no Jaunkaledonijas cietuma. Laiva, kurā mēs braucām, iekļuva kāda cildona varā un apgāzās. Tuvumā gadījās Moropulo kuģis, kas mūs uzņēma. Kad Moropulo dabūja zināt, ka es esmu izbēdzis no pārmācības nama…

—   No pārmācības nama?

Sauls pamāja ar galvu.

—   Es domāju, ka viņš jau ir stāstījis jums par to, — viņš mierīgi sacīja — Protams, viņš mani būtu izdevis atpakaļ cietuma administrācijai, lai iegūtu likumīgo atlīdzību; bet viņam bija tāda krava, uz kuru viņš negribēja vērst franču iestāžu uzmanību. — Viņš pasmaidīja, it kā atcerēdamies ko sevišķi patīkamu. — Moropulo ari vēl tagad pārdotu mani, ja vien es nebūtu tam visai noderīgs.

—   Bet… par ko jūs notiesāja? — Mervils jautāja, pārsteigts par šādu atklātību.

—  Es nogalināju kādu cilvēku, — Sauls atbildēja. — Labu nakti.

3

Bija jauka, silta un saulaina diena, un Haidparks mudžēja no staigātājiem. Pretim Parkstritai atrodas ēnaina pļaviņa, kur nostādītas sešas rindas krēslu. Divus no šiem krēsliem šorit bija ieņēmis kāds pārītis. Jaunās meitenes āriene nebija nekā tāda, kas lautu spriest, ka viņa nav pilnīgi piemērota savam pavadonim. Pec apģērba to tikpat labi varēja noturēt par kāda hercoga meitu, kā ari par biroja darbinieci, kas prot ar gaumi ģērbties. Turpretim jaunekļa stāvokli varēja nešaubīgi noteikt jau no pirmā acu uzmetiena. Tas bija eleganti, pat pārmerigi eleganti ģērbies jauna bagātnieka tips ar gvardes virsnieka vai aristokrātiska kavalerista stāju. Un tomēr Ronalds Morels nebija karavīrs. Pateicoties valodu prašanai un sakariem, viņam bija palaimējies nodzīvot visu kara laiku aizmugurē, tālu no briesmām un neērtībām.

Jaunā dāma, kas sēdēja viņam līdzās, nebija vienīgā, kas atzina to par ārkārtīgi skaistu vīrieti. Tīrā sejas āda, taisnais deguns, dziļi gulošās, brūnās acis un nevainojami veidotā mute — viss tas kopā atstāja brīnišķu iespaidu.

Eva Kolbruka uzskatīja viņu par visskaistāko vīrieti Dieva pasaulē. Pašreiz viņš runāja par skaistām sievietēm, un viņa jutās glaimota caur viņa vārdiem.

—    Cik smieklīgs jūs esat, mister Morei, — viņa pretojās. — Droši vien jūs jau tūkstošiem meiteņu esat sacījis to pašu!

—   Nē, Eva, tik daudzām gan ne, — viņš atbildēja. — Patiesībā es neatceros, ka būtu teicis šādus komplimentus. Un nesauciet mani par misteru Morelu; saviem draugiem es esmu vienkārši Ronijs.

—   Ak, tas man izliekas tik pārdroši. Bet sakiet, Ronij, vai tikai jūs tiešām neesat… nu, kā taču bija tas vārds tajā teātra gabalā?

—   Jūs laikam domājat Donžuāns? — viņš jautāja. — Bet, mīļais bērns, kā gan jūs varat tā domāt par mani? Ir maz cilvēku, kas atstājuši uz mani tik stipru iespaidu. Tas bija likteņa lēmums, ka man todien vajadzēja iegriezties Berta veikalā, lai ieraudzītu tur, pie kases, sēžam visskaistāko meiteni pasaulē.

Viņa laimīgi iesmējās.

—   Man prieks to dzirdēt, — viņa tad klusu sacīja. — Tas ir tik brīnišķi jauki, ka jūs mani… ka es jums patīku. īstenībā es taču neesmu nekas, bet jūs esat ievērojams kungs.

—    Un kaut jūs būtu tikai nabaga meitene, bet es princis… — viņš iesāka.

—        Necik labāka jau es ari neesmu, — viņa to pārtrauca, — un priekš manis jūs tiešām esat īsts princis, Ronij. Es pati nezinu, kā tas viss vēl beigsies. Esmu tik laimīga, ka varu satikties ar jums un drīkstu jūs mīlēt… es vēlētos, kaut tas vienmēr tā paliktu, bet…

—   Jūs domājat par to, kā beigsies mūsu dārgā draudzība?

Vioa pamāja ar galvu.

—    Un kādas beigas jūs pati viņai vēlētos?

Eva Kolbruka durstīja ar saulessarga galu zemi.

—   Ir tikai vienas laimīgas beigas, — vioa pavisam klusu izdvesa, — un tās ir… nu, jūs jau pats zināt, Ronij.

Vioš iesmējās.

—  Jā, es zinu; bet man šķiet, ka laulību ceremonija ir visgarlaicīgākais, ko vien sabiedrība kādreiz izdomājusi.

—  Bet tā savieno divas dvēseles uz mūžu, — vioa nedroši ieminējās.

Ronijs saoēma vioas roku un pieliecās pavisam tuvu tai klāt.

—  Vai tad mīla nav nekas, Eva? — vioš nopietni jautāja. — Vai tā nav vislielākais un skaistākais pasaulē?

Vioa nopūtās kā cilvēks, kas tikai pa daļai pārliecināts.

—   Kad jūs tā runājat ar mani, tad tikai es visā pilnībā saprotu, cik neizglītota un … mulķe es esmu… Bet nerunāsim vairs par to, Ronij. Jums gan šorīt loti daudz darīšanu?

—  Diemžēl tā ir, — jauneklis nopūtās. — Es tik labprāt izbrauktu kaut kur kopā ar jums, mana mazā feja. Kad es atkal redzēšu jūs?

—   Varbūt svētdien? — vioa jautāja, pavadīdama to uz auto.

—   Vai jūs sestdien pēcpusdienā neatnāktu pie manis uz tēju?

—   Nē, to gan ne, Ronij… Jūs taču neļaunojaties uz mani?

Vioš smaidīdams lūkojās vioai sejā.

—    Nē, protams… ak, nolādēts!

Pašreiz vioiem garām pajāja kāda jauna dāma. Atoemot Ronija sveicienu, tā pamāja vioam ar jājamo pātadzipu.

—    Kas tā bija par dāmu? — Eva ziokāri jautāja.

—   Mana ārsta meita, — vioš vienaldzīgi atbildēja.

—   Jums gan laikam nepatīkami, ka vioa redzēja mūs kopā?

—   Neprāts! — vioš smiedamies iesaucās. — Es esmu bezgala lepns uz jums. — Vioš saoēma tās roku un smaidīdams ielūkojās vioai acis. — Uz redzēšanos, dārgā!

Eva Kolbruka nolūkojās pakal vāģim, kamēr vien tas bija saskatāms.

Panācis jātnieci, elegantais auto apstājās.

—   Kas gan jums nāk prātā, Berila! Šodien taču ir svētku diena, un visā Haidparkā nav ne pusduča pieklājīgu cilvēku…

Berila Mervila uzmeta viņam zobgalīgu skatu.

—   Bet kamdēļ tad jūs šorīt esat Haidparkā, Ronij? Un kas ir mūsu mazā, skaistā draudzene?

—   Draudzene?… A, jūs domājat to jauno meiteni, ar kuru es nupat runāju? Var jau būt, ka vina ir glīta, bet tā taču vēl pavisam bērns. Viņas tēvs, kāds pulkvedis, ir mans draugs. Es sastapu viņu pavisam nejauši, un minūtes piecas parunājos ar to.

Berila klusēdama pamāja ar galvu. Pašreiz viņu nodarbināja daudz svarīgākas lietas.

—  Jā, jūsu vēstuli es saņēmu, — Ronijs sacīja, atbildot uz viņas jautājumu. — Man loti žēl, ka nevarēju jus apmeklēt jau agrāk, bet man tiešām bija tik daudz darba… Nesmejieties, Berila. Stergens, "Pastkurjera" izdevējs, atradis manī rakstnieka dāvanas.

—  Tas taču loti interesanti, Ronij! Un nu stāstiet man par savu jauno nodarbošanos, — Berila atsāka, kad viņi bija nosēdušies krēslos, kur neilgi atpakaļ Ronijs bija sēdējis līdzās Evai. — Tātad beidzot arī jūs esat iekļuvis darba jūgā!

Ronijs labsirdīgi pasmaidīja.

—   Šis darbs man jau vienmēr paticis, — viņš sacīja. — Stergens, kas nejauši bija ieraudzījis kādā laikrakstā iespiestu manu dzejolīti vēl no Oksfordas laikiem, piedāvāja man uzrakstīt dažus ziņojumus par pašreizējām autosacīkstēm.

—    Bet tas ir tiešām smalki, Ronij. Kādā jaukā dienā jums vēl nāksies aprakstīt avīzē mistera Stepa prāvu — visi apgalvo, ka — agri vai vēlu — viņam reiz tomēr nākšoties stāties tiesas priekšā…

Ronalds Morels pēkšņi bija kļuvis nopietns. Redzot nepatiku viņa sejā, meitene atcerējās, ka viņu taču saista ar Stepu veikala darīšanas.

—  Protams, es tikai jokoju, Ronij. Misters Steps ir diezgan patīkams cilvēks, — Ronijs velti pūlējās apslēpt savu nervozitāti. — Viņš ir gan mazliet rupjš, bet tur vainīga viņa audzināšana.

Berila uzskatīja šo acumirkli par izdevīgu kāda jautājuma uzstādīšanai.

—   Sauls, jūs sakāt? Es nepazīstu viņu. Viņš strādā pie Moropulo. Kāda nekaunība no šī puiša, ka tas iedomājies jūs apmeklēt! Kamdēļ jūs neizraidījāt viņu?

—   Ja jūs viņu pazītu, jūs vis neuzstādītu šādu jautājumu, — Berila smaidīdama atbildēja.

—   Neko tuvāk es par viņu nezinu, — Ronijs turpināja. — Steps, kā liekas, ir loti labos uzskatos par viņu. Cik dzirdēju, tad karā viņš esot izpelnījies trīs ordeņus. Viņš laikam ir jau diezgan vecs?

Viņa pamāja ar galvu.

—    Moropulo? Ar to mēs nevaram sevišķi lepoties, kaut Steps arī vinu atzīst par nepieciešamu. — Acīmredzot Stepa ieskatus viņš stādīja augstāk par visu. — Vai esat redzējusi šo grieķi? Tas ir glums kā zutis. Stāsta, ka viņš baidoties no Saula, ja vien neesot piedzēries. Steps stāsta, ka šis melnais Sauls esot vienīgais, kas spējot Moropulo dzērumā savaldīt.

—     Un vai tas būtu mistera Saula vienīgais darbs? — Berila jautāja, juzdamās mazliet vīlusies. — Vai tad vioam nav nekādu citu uzdevumu, kā tikai savaldīt piedzērušos grieķi?

—  Man šķiet, ka pie gadījuma vioam jāpilda arī citi darbi. Diezgan pretīgs puisis šis Sauls, vai ne, Berila?

Meitene neatbildēja. Vioas interese par Sauļu vioai pašai nebija saprotama.

—    Kā klājas jūsu tēvam? Vai labi?

Vioa pamāja ar galvu.

—   Kad pēdējo reizi viou satiku, vioš neizskatījās visai spirgts… Redziet, Berila, — Steps!

—   Ak, kaut es nebūtu nokāpusi no zirga! — Berila nopūtās.

—    Bet, mīlā Berila! — Ronijs patiesās izbailēs viou apsauca. Berilai bija nepatīkami redzēt to apkaunojošo, nomācošo iespaidu, kādu uz viou atstāja lielā finansista klātbūtne.

Turklāt pats Steps, kā likās, atzina šādu izturēšanos pret viou par pilnīgi dabīgu un pareizu. Ar īsu galvas pamājienu vioš atoēma Ronija sveicienu, reizē ar to it kā atvainodams viou par to, ka tas iedrošinājies atrasties šajā vietā.

—    Hē, Berila! Tad tā man šodien laimējas, ko? Es nokavēšu vilcienu, bet tas atmaksājas. Sēsties! — viņš pavēlēja. — Kopš trešdienas neesmu jūs redzējis. Vakar doktors bija pie manis. Viņš ir nervozs, hē! Kas īsti viņam kaiš?

—    Cik ilgi vien atceros, viņš vienmēr bijis nervozs, — Berila atbildēja. — Citādi viņam klājas labi.

Steps pamāja ar galvu. Viņš bija nosēdies līdzās Berilai, kamēr Ronijs stāvēja kājās.

—    Sēstieties taču, Ronij, — Berila sacīja, norādīdama uz otru krēslu sev līdzās.

—  N-nē, pateicos, — viņš stomījās gluži kā skolnieks, kam piedāvā krēslu viņa skolotāja klātbūtnē.

—  Sēstieties! — Steps norūca, un Ronijs bez vārda runas paklausīja. Bet tā arī bija vienīgā reize visas sarunas laikā, kad finansists piegrieza tam vērību, un arī Ronijs nemēģināja iejaukties sarunā.

Brtdi vēlāk Steps ielūkojās pulksteni.

—   Varbūt es vēl tomēr tieku uz vilcienu, — viņš pieceldamies sacīja. — Jaunnedēļ jūs atnāksiet pie manis vakariņās.

Berila atbildēja, ka loti priecāšoties; arī viņa jau sāka izjust Stepa varas iespaidu.

—  Vai redzējāt Sauļu? — viņš jautāja, kad bija jau atvadījies. — Dīvains puisis, hē?

—   Jā, viņš man šķiet… interesants, — Berila piekrita.

—  Jā, interesants. īsts vīrietis, — viņš uzmeta Ronaldam drūmu skatu, tad ātriem soliem devās uz savu auto.

—    Uz Pedingtonas piestātni, bet ātri, kaut velns jūs parautu!

Berila pirmā pārtrauca nepatīkamo klusumu.

—    Vai jums bail no Stepa, Ronij?

Viņš tumši pietvīka.

—   Bail? Kāda muļkīte jūs reizēm esat, Berila! Kamdēļ gan es lai baidītos no viņa? Viņš… nu… man tikai veikala darīšanas ar viņu. Ar šiem ļaudīm… hm, kā to lai saka… nu, jāprot apieties.

Viņš bija galīgi samulsis, un viņa sāka runāt par citu. Tomēr atziņa, ka Ronijs bīstas no Žana Stepa, bija viņai loti nepatīkama. Viņa būtu varējusi atdot savu dvēseli, lai spētu cienīt Ronaldu Morelu tā, ka viņa cienīja to iesirmo, tumšadaino vīrieti, pret kuru pat Steps sajuta respektu.

4

—   Bērni, — misis Kolbruka sacīja, ielūkodamās vārāmā podā, kas mutuļoja uz uguns, — ir liela atbildība, sevišķi vēl šajā apvidū, kur dzīvo tik… vienkārši ļaudis.

Ambrozs Sauls, kas sēdēja virtuvē pie galda un izklaidīgi bungoja pa to ar pirkstiem, pamāja ar galvu. Viņa tumšajā sejā bija redzama piespiesta interese.

—   Eva… viņas dēl man īstenībā lielas rūpes. Stundām viņa sēž un domā… bet senāk tā bija tik jautra meitene. Kad es viņai ko jautāju, tā atbild man vienīgi: "Ak, turi taču muti, māt!" Vai tā vajadzētu mātei atbildēt? Kad es biju jauna… — Un misis Kolbruka ilgu laiku stāstīja par toreizējiem tikumiem, nosodīdama tagadējo jaunatni.

Atsveicinājies no viņas, Sauls uzkāpa augšā pa šaurajām kāpnēm un pieklauvēja pie kādām durvīm. Jautra balss aicināja viņu ienākt.

Tā bija maza istabiņa ar divām gultām, vienā no kurām gulēja jauna meitene. Sarkano matu ierāmējumā viņas jau tā bālā seja izskatījās vēl bālāka. Meitene pašreiz bija lasījusi, un neaizvērtā grāmata gulēja tai līdzās gultā.

Paņēmis no gultas grāmatu, viņš sāka to šķirstīt, kaut burti tam šķita kā noslēpumaini hieroglifi.

—  Tas ir senās Etruskijas apraksts, — meitene paskaidroja. Šo grāmatu Eva man pārnesa no bibliotēkas. Vai esat redzējis Evu?

Viņš pakratīja galvu.

—  Jau kopš nedēļām, — viņš atbildēja. — Kad viņa pārnāk, es vienmēr jau esmu savā istabā.

Kristīne Kolbruka domīgi sarauca pieri. Viņa atrāvās no saviem sapņiem un fantāzijām, lai atgrieztos pie ikdienas rūpēm, kas sasniedza pat slimnieces gultu.

—   Pēdējā laikā Eva ir loti pārvērtusies, — viņa sacīja. — Viņa kļuvusi daudz klusāka un piegriež daudz vairāk vērtbas savam apģērbam. Vai viņa kādreiz runājusi ar jums par kādu Roniju? Par šo Roniju viņa bieži runā miegā, — Kristīne turpināja. — Kā liekas, viņa ir iemīlējusies šajā Ronijā. Jādomā, ka tas ir bagāts cilvēks, jo kādu nakti tā iesaucās: "Ronij, paņem mani līdzi tavā auto!"

Sauls klusēja. Šī bija pirmā reize, kad Kristīne runāja ar viņu par savu māsu.

—    Es bīstos tikai no viena, — viņa domīgi sacīja, — un tas salauztu mātes sirdi — šādās lietās viņa ir loti šaursirdīga.

—    Kā jūs to domājat… ar Evu?

—    Es bīstos, ka viņa kādu vakaru varētu man atzīties, ka ir iekritusi. Un tad man nāksies tik ilgi pierunāt māti, kamēr tā nāks pie filozofiskās atziņas, ka labāk ir paturēt ārlaulības bērnu, nekā nest to prom.

—   Dieva dēl! — Sauls izbailēs iesaucās. — Bet varbūt… varbūt tā ir tikai draudzība?

—   Blēņas! — Kristīne pārliecinoši iesaucās. — Draudzība glītas pārdevējas un bagāta kunga starpā!…

—    Ronalds Morels!… — Sauls pēkšņi sacīja. — Bet tas taču nevar būt viņš!

—    Kas ir Ronalds Morels?

—  Tas ir vienīgais Ronalds, ko es pazīstu, un tad ari ne personīgi. Viņš ir… kāda mana drauga draugs.

—    Vai viņš ir bagāts? Un kur viņš dzīvo?

—    Kaut kur Naitbridžā.

Kristīne iesvilpās.

—    Evas darbavieta ari atrodas turpat.

Kad Eva Kolbruka tovakar ap pulksten vienpadsmitiem ienāca viņu kopējā guļamistabā un noliecās pār māsu, lai to noskūpstītu, Kristīne tūliņ pamanīja, ka kaut kas noticis.

—   Tu esi raudājusi, Eva?

Eva strauji novērsās un sāka izģērbties.

—   Ak, tas nekas… es sagrūdu kāju… kritu no trotuāra.

Kristīne vērīgi sekoja viņas kustībām.

—    Nodzēs uguni, Kristīne, — es esmu briesmīgi nogurusi.

Kristīne pielika roku lampas noskrūvējamam, tomēr vēl vilcinājās

nogriezt degli.

—    Misters Sauls šovakar stāstīja man par saviem paziņām, — vioa vienaldzīgā balsi ieminējās. — Vai esi dzirdējusi par kādu cilvēku, vārdā Ronalds Morels?

Eva brītiou klusēja, tad nomurmināja:

—    Labu nakti, Kristīne!

Kristīne pagrieza skrūvīti, un gaisma nodzisa.

5

Pirms četriem gadiem doktors Mervils, kas toreiz bija skaitījies par vienu no slavenākajiem ārstiem sirds slimībās, bija pametis praksi un devies pie miera. Vioš bija neapšaubāmi bagāts cilvēks, jo pārdevis-savu namu Devonšlrstritā, tas bija nopircis sev citu, vēl lielāku netālu no Haidparka, bet…

Pēc rosīgiem, iemīļotā darbā pavadītiem divdesmit pieciem gadiem vioš bezdarbību sajuta kā smagu nastu. Sākumā vioš velti pūlējās ar kaut ko aizpildīt savu brīvo laiku. Bet tad vioš pievērsās biržai un, nopelnījis dažus tūkstošus ar naftu, ieguva pret šo nodarbošanos kaislu interesi. Kāda spekulācijā ar gumiju vioš mazliet iekrita, bet, piedaloties kādā Dienvidāfrikas kalnrūpniecības uzoēmumā, vioš būtu galīgi izpostīts, ja pēdējā acumirkli šo pasākumu nebūtu atbalstījis Steps, tādā kārtā izglābjot doktoru Mervilu no galīga bankrota. Mēnesi vēlāk doktora vārds jau parādījās kādas Stepa dibinātās akciju sabiedrības prospektā. Stepam tas bija loti izdevīgi, jo Mervilam bija plaša pazīšanās sabiedrībā, kur vioa vārds bieži vien izkausēja to neuzticību pret Žana Stepa pasākumiem, kādu tie dibināti bija izpelnījušies. Izdotās akcijas tika īsā laikā sazīmētas, un jau pirmajā gadā firma izmaksāja dividendes.

Lielais finansists tolio apsvēra stāvokli un bez kavēšanās gādāja par otrās sabiedrības nodibināšanu, kurā pats piedalījās ar trīs ceturtdalmiljona lielu kapitālu. Par uzraudzības padomes priekšsēdētāju tika ievēlēts doktors Mervils. Pat Steps bija pārsteigts par šādu necerētu sasniegumu.

Šī pēdējā sabiedrība neizmaksāja nekādas dividendes; tomēr vēl ilgi pirms tam, kad bija sākušas krist šo pirmo akcijas, Steps jau bija nodibinājis vēl divus turpmākos pasākumus. Uz papīra doktors Mervils skaitījās par bagātu cilvēku, kaut īstenībā tas bija iekļuvis milzīgos parādos, ko vēl sevišķi veicināja vioa piedalīšanās kādā Stepa privātā uzoēmumā, kuru tas pats ar neapzinātu humoru bija nosaucis par "Izpārdošanas sindikātu". Pats to neapzinādamies, doktors Mervils piedalījās uzoēmumos, kuru vienīgais nolūks bija savu akcionāru apkrāpšana Un pamazām, gluži nemanot, vioa stāvoklis bija tiktāl sarežģījies, ka nabaga ārsts vairs neredzēja nekādas izejas no tā.

6

Misters Steps apdzīvoja Berkelejlaukumā namu, ko tas īrēja no kāda lorda lempīgā finansista figūra šajās greznajās, ar gaumi iekārtotajās telpās nemaz neiederējās.

Sers Džons Makstons pašreiz sarunājās ar namatēvu, kad sulainis pieteica doktoru Mervilu ar meitu. Makstons—viens no visslavenākajiem advokātiem — bija liela, slaika auguma un patīkama izskata cilvēks. Vioa maigā āriene jau dažu labu reizi bija novedusi nelaimē ne vienu vien pārāk uzticīgu liecinieku. Sers Džons bija pazīstams kā taisns, bet nesaudzīgs cilvēks.

—   Doktors man sacīja, ka jūs būšot šeit, — vioš sacīja Berilai, kad tā bija izglābusies no Stepa skalās apsveicināšanās. — Es cerēju satikt šeit ari Roniju, — vai pēdējā laikā esat viou redzējusi?

—  Tikai svētdien dažas minūtes. Es nemaz nezināju, ka jūs esat vioa draugs, ser Džon.

Advokāts mazliet pasmaidīja.

—   Draugs? Tas nebūtu īstais vārds. Es biju viens no vioa tēva testamenta izpildītājiem. Roniju neesmu redzējis jau kādu gadu. Man stāstīja, ka vioš esot sācis nodarboties ar rakstniecību. Ceru, ka laikraksts, kurā vioš strādā, neļaus vioam vairs slinkot.

—   Bet Ronijs taču jau tā stipri aizoemts, — Berila viou aizstāvēja. — Cik zinu, tad vioš ir vairāku sabiedrību direktors un kādas korporācijas priekšsēdētājs.

—        Protams, — sers Džons sausi piezīmēja, — šie pienākumi prasa daudz pūlu. Vai drīkstu jautāt: cik ilgi jūs jau pazīstat mūsu šīvakara namatēvu?

—   Dažus gadus.

Pa to laiku jau bija uzklāts galds, un viesi sēdās pie galda.

—   Sauls? — misters Steps atkārtoja. — Jūs jau reiz jautājāt man par vinu, Berila. Nē, neesmu viņu redzējis, — man vispār tikai reti gadās satikties ar viņu. Dīvains cilvēks, hē?

Doktors Mervils jau vairākkārt bija tukšojis savu glāzi, un vīns viņu pamazām atdzīvināja un uzjautrināja.

—   Sauls ir bīstams visai cilvēcei, — viņš sacīja un, nevērodams Stepa sarauktās uzacis, turpināja: — Bet, no otras puses, viņam piemīt tāds dabas spēks, kāda man nav gadījies novērot nevienā cilvēkā, un zināmos apstākļos viņš ir spējīgs šo īpašību izlietot ari savu līdzcilvēku labā.

—   Jūs modināt manu ziņkāri, — sers Džons ieminējās. — Vai viņš ir gaišreģis vai spiritists? Jūsu vārdi liek nojaust, ka viņš apveltīts kādiem pārdabiskiem spēkiem?

, — Jā, tā ari ir, — Mervils atbildēja. — Pirms kāda laika man bija gadījums par to pārliecināties. Viņš dzīvo nabadzīgā apvidū pie kādas misis Kolbrukas, kura slimo ar neparasta veida sirdsvājību. Kādu nakti šai sievietei uznāca lēkme, un Sauls atsteidzās pie manis. Izmeklējis nemaņā gulošo sievieti, es biju pārliecināts, ka viņai jāmirst. Viņai ir divas meitas, no kurām viena gul slima. Gluži nejauši es izmetu piezīmi, ka gadījumā, ja man izdotos uzturēt mirstošo sievieti pie dzīvības kaut tikai vienu stundu, varbūt varētu to vēl izglābt. Tas, kas notika pēc tam, man vēl tagad liekas kā fantastisks sapnis.

Doktors Mervils iedzēra malku vīna un turpināja:

—    Sauls noliecās un saņēma sievietes nejūtīgās rokas savējās. Vēl šodien nesaprotu, ko īsti viņš darīja. Zinu tikai, ka sārtums pamazām atgriezās sievietes vaigos, un viņas acis atvērās.

—   Cik ilgi viņš bija turējis viņas rokas, kad tas notika? — sers Džons jautāja.

—   Nepilnu minūti. Tikai vēlāk es dabūju zināt, ka šī sieviete nekad nebija mani redzējusi, un tomēr viņas pirmie vārdi bija: "Ko jūs sakāt par to, doktor Mervil?" Kad Sauls atlaida viņas rokas un piecēlās, viņš bija bāls kā līķis. Kad jautāju, kas viņam noticis, viņš atbildēja tajā neiespējamā priekšpilsētas žargonā, kādu citkārt nekad neesmu no viņa dzirdējis: "Tā ir tā sirds, kungs, kas mani atkal moca, — ārsti to nosauc tādā jocīgā vārdā."

—   Un to sacīja Sauls? — Steps neticīgi jautāja.

—   Stāsti tālāk, tēvs! — Berila iesaucās.

—   Kas notika pēc tam, bija vēl brīnišķāks. Misis Kolbruka pati saviem spēkiem piecēlās no grīdas, nosēdās krēslā un tūliņ aizmiga. Es devu iedzert Saulam malku konjaka, un arī viņš kļuva mazliet spirgtāks. Bet viņš vairs ne vārda neatbildēja uz maniem jautājumiem. Kā sastindzis viņš sēdēja pie virtuves galda. Bet tad viņa pirksti sāka taustīties pa galda virsu. Atradis šujamo groziņu, viņš pievilka to sev tuvāk. Izņēmis no groziņa kādu nepabeigtu veļas gabalu — vēlāk izrādījās, ka tas bijis naktskrekls —, viņš izvilka tajā iedurto adatu un… sāka veikli šūt!

—   Mans Dievs! — advokāts iesaucās. — Vai ar to jūs gribat pierādīt, ka caur roku pieskaršanos viņš bija panācis zināmu savstarpēju dvēseļu apmaiņu abos ķermeņos?

—  Varu apzvērēt, ka tas tiešām ari noticis, — ārsts mierīgi sacīja.

—   Nieki! — Steps norūca. — Un ko Sauls saka par to?

—  To es jums pastāstīšu. Taisni stundu pēc šīs dīvainās apmaiņas es novēroju, ka misis Kolbruka sāk palikt bālāka. Atvērusi acis, viņa mirkli nesaprašanā uzlūkoja mani un tad sacīja: "Tā ir tā sirds, kungs, kas mani atkal moca, — ārsti to nosauc tādā jocīgā vārdā."

—   Un Sauls? Vai viņš sniedza kādus paskaidrojumus?

Doktors pakratīja galvu.

—    Otrā dienā es ar nolūku aizgāju pie viņa un it kā nejauši apvaicājos, vai viņš prot šūt. Viņš smiedamies atbildēja, ka savā mūžā vēl neesot adatas pirkstos turējis.

Berila nopūzdamās atlaidās krēslā.

—   Tas taču brīnišķi, gandrīz neticami, — viņa piezīmēja.

Doktors nepaguva atbildēt, jo šajā brīdi vestibilā bija dzirdams

neskaidrs troksnis. Mirkli vēlāk durvis tika atrautas, un istabā iestreipuļoja kāds cilvēks.

—    Sveicinu jūs, zagli un bandīti! — vioš kliedza. — Sveicinu tevi, bandas vadoni! Un tevi…

Steps bija pietrūcies kājās un kā satracināts zvērs stāvēja pretim piedzērušajam vīram.

—   Piedzērušais nelieti! Kas jums nāk prātā — tā ielauzties šeit? Hē!

Moropulo nicinoši atmeta ar roku.

—    Es nāku šurp ar pilnīgu tiesību, — vioš svarīgi atbildēja. — Kas gan var liegt premjerministram runāt ar karali?

Steps jau bija atguvis pašsavaldīšanos, kaut vioa milža stāvs vēl trīcēja apslēptās dusmās.

—    Ejiet manā darbistabā, Moropulo, ari es tūlio būšu tur.

—   Klausieties, mani sabiedrotie, — nu es reiz esmu galā ar jums. Kamdēļ? To jūs tūlio dzirdēsiet…

—    Moropulo!

Berila ātri palūkojās atpakaļ. Ari grieķis bija pagriezis galvu pret ienācēju.

—   A, uzticamais Ambrozs! Vai vēlaties ar mani runāt, Saul?

Vioa balss pēkšoi bija kļuvusi maiga un mierīga. Kā likās, Saula

parādīšanās acumirkli bija aizdzinusi vioa niknumu.

Ambrozs Sauls klusēdams pamāja ar roku, un piedzērušais grieķis nokaunējies un nobijies sekoja tam.

—   Visai interesants vakars, — sers Džons Makstons piezīmēja, aizvērdams Mervila auto durtioas.

7

Mistera Ronalda Morela dzīvoklis atradās kāda liela nama trešajā stāvā vienā no visdzīvākajiem Naitbridžas apvidiem. Vioa bibliotēkas istaba bija iekārtota sevišķi grezni. Gar sienām bija sakārtas dažas vērtīgas gleznas, kuru starpā tomēr bija viena, kuru Ronijs šad un tad lika savam sulainim Fransam novākt, ja gaidīja kādus nopietnākus apmeklētājus. Gleznā bija tēlota svētā Antonija kārdināšana.

Bija jau gandrīz pusnakts, kad Franss izdzirda savu kungu pārnākam un izgāja tam pretim koridorā.

—   Vai kāds ir bijis?

—   Nē, monsenjor.

—   Es visu vakaru esmu pavadījis mājās, Frans.

—   Klausos, monsenjor.

—  Pēc vakariņām es pārnācu un kopš tā laika neesmu izgājis no šis istabas — vai saprotat?

—   Jā, monsenjor.

—   Vai mums mājās ir jods? Pameklējiet taču un nestāviet te, atplētis muti līdz ausim!

Ronijs atlocīja rokas piedurkni. Pāri visai rokai stiepās dziļa skrāpējuma brūce. Viņš neapmierināts pakratīja galvu.

Mirkli vēlāk Franss atgriezās.

—   Nu?

—  Viena pudelīte vēl ir, monsenjor. Vai neatnest ari pārsienamos?

—   Nevajag. Vai mums dzīvokli ir kaķis? Nav? Nu, tad katrā ziņā rit pagādājiet kādu. Pasniedziet man spoguli — ātrāk!

Viņš rūpīgi aplūkoja savu seju spoguli. Labais vaigs bija mazliet uztūcis, un uz tā bija redzami pirkstu nospiedumi, tomēr āda bija vesela.

—   Man iznāca pārpratums ar kādu jaunu dāmu, Frans. Tomēr neticu, ka man varētu celties kādas nepatikšanas, jo viņa mani nepazīst.

—    Es cerēju, ka monsenjors piezvanīs pa telefonu un atļaus man aiziet, — Franss sacīja. Viņš dzīvoja Kensingtonā, un Ronijam reizēm bija ērtāk, ka sulainis aiziet no dzīvokļa jau laikus. Istabu uzpošanai ik rītus ieradās divas apkopējas, kamēr Franss vienmēr nāca īstā laikā, lai ienestu kungam brokastu, kas jau iepriekš bija pasūtīts kādā nelielā restorānā, kurš atradās tā paša nama apakšstāvā.

—   Nolieciet spoguli un pasniedziet man avīzes. Tad varat iet.

Brīdi vēlāk Ronijs aizvēra logu un nolikās gulēt. Piecas stundas

viņš nogulēja nepakustēdamies, bet tad pēkšņi atmodās ar bezgalīgas vientulības sajūtu dvēselē.

Viņš pārlaida skatu istabai, un šajā mirklī sāka sist tuvējās baznīcas pulkstenis. Papriekš tas nozvanīja stundas ceturkšņus, un tad pēc īsas pauzes:

"Bum… bum… bum… bum… bum… bum… bum… bum… bum…"

Deviņi!

Šausmu pārņemts, viņš iekliegdamies izlēca no gultas, viscaur sviedriem pārplūdis.

Pulkstenis deviņi!

—    Nē, nē… ak, Dievs, — nē!

Izdzirdis sava kunga balsi, Franss, kurš šorīt bija atnācis agrāk, ieskrēja istabā.

—    Monsenjor! — viņš izbailēs iekliedzās.

Ronalds Morels sēdēja uz gultas malas un, seju rokās paslēpis, nevaldāmi elsoja.

—   Murgi, Frans… tie bija tikai murgi… Taisieties, ka tiekat ārā, kaut velns jūs parautu!

Tomēr tie nebija murgi; viņš nespēja atcerēties nevienu sapni, kaut visu dienu lauzīja savu sāpošo galvu. Viņš zināja tikai to, cik drausmīgi bija bijis dzirdēt pulksteni, sitot deviņi!

8

—   Es šodien satiku jūsu draugu Ronaldu Morelu, — Moropulo sacīja, izpūzdams kuplu dūmu mākoni.

Ambrozs Sauls, kas pašreiz rīkojās ap tikko no fabrikas saņemto, rupji izstrādāto seifu, — nolika uz galda skābekļa šlircējamo un noņēma savas lielās brilles.

—   Misters Ronalds Morels nav man ne draugs, ne arī pazīstams.

—    Ar to jūs nekā neesat zaudējis, — Moropulo piezīmēja, — kaut viņš ir glīts zēns. — Viņš nokratīja cigāram pelnus. — Steps arvien vēl nikns uz mani.

Sauls pasmaidīja pie sevis.

—  Jūs domājat, ka viņam ir iemesls uz to? Varbūt gan. Bet kādu dienu es tā apdzeršos, ka pat jūs nespēsiet mani savaldīt. Jūs tiešām esat dīvains puisis, Saul, un es pats nesaprotu, kamdēļ ļauju jums tādu varu pār sevi.

—    Tamdēļ, ka jūs baidāties no manis, Moropulo, — Ambrozs mierīgi piezīmēja.

Grieķis izlikās šis piezīmes nedzirdējis.

—   Sakiet, Saul, par ko īsti jūs toreiz nonāvējāt to cilvēku, kura dēl Francijas valdība atrada par vajadzīgu izsūtīt jūs uz Jaunkaledoniju?

—   Tas bija jau no dabas ļauns cilvēks, — vioš vienkārši sacīja. — Es vispirms ilgi pārliku, vai nebūtu kāda cita ceļa… viou aizkavēt; bet vioam bija labi sakari valdības iestādēs. Tad es viou nonāvēju, jo sapratu, ka citādi vioš izdarītu to pašu ar mani. Ja vēlreiz man gadītos kaut kas tamlīdzīgs, es arī tad rīkotos tāpat.

Sauls no jauna ķērās pie savām brillēm, bet grieķis viou aizturēja.

—   Pagaidiet vēl mazliet. Sakiet, ko jūs domājat par Morelu? — vioš jautāja.

—    Es nepazīstu viou; cik esmu dzirdējis, tad vioš ir diezgan slikts cilvēks.

—   Kur tad jūs atradīsiet kādu labu cilvēku? — Moropulo nicīgi norūca. — Vioš ir liels dāmu draugs; bet kurš tad tāds nav? Bez tam vioš ir bailīgs suns; Steps spārda viou kājām… Tiesa gan, no Stepa mazliet bīstamies mēs visi — atskaitot varbūt vienīgi jūs.

Ambrozs pasmaidīja.

—    Kas man ko bīties? Es taču esmu stiprāks par viou.

Moropulo uzmeta skatu vioa līdz elkooiem atrotītajām rokām.

—    Jums taisnība… īstenībā no tā viss arī atkarājas. Kad jūsu seifs būs gatavs?

i — Astoou dienu laikā. Slepeno atslēgu es taisu mājās pats. Šifru es gribu sastādīt no pieciem burtiem, jo tam vienīgajam vārdam, kuru es protu izlasīt, ir pieci burti. Šo vārdu es iemācījos reiz uz kuģa, kur kāds zemnieks mācīja savu dēlēnu lasīt no bībeles.

—   Es būšu laimīgs, kad tā lieta reiz būs galā, — grieķis domīgi piezīmēja. — Stepam un man ir daudz papīru, kurus nedrīkst rādīt dienas gaismā. Mēs varētu tos iznicināt, bet varbūt tie mums kādreiz vēl noderēs. Jūs esat velnišķi veikls puisis!

9

Kad Sauls, apbruņojies ar saldumu kārbiou savai priekšā lasītājai Kristīnei, pārnāca mājās, tā svinīgi apsveica viou.

—    Vai sāpes mugurā atkal kļuvušas stiprākas?

Viņa pakratīja galvu

—    Nē, tajā ziņā es jūtos pat labāk nekā citkārt. Es pat sāku ticēt, ka varbūt vēl kādreiz izveseļošos. Cik žēl, ka jūsu ideja nav piepildāma; jo kur gan lai mēs ņemtu slimnieku vāģīšus, mīļais Ambroz?

—   Tie man jau ir, — viņš atbildēja, priecādamies par nelaimīgās meitenes izbrinu. — Rit viņi būs jau klāt… Nē, viņi nemaksā daudz, — doktors Mervils man pateica, kur tādus var lēti nopirkt… Bet neraudiet taču, Kristīne, — es nevaru to panest!

Viņa piespieda sevi nomierināties.

—   Laikam šī istaba ir nelaimīga, — viņa vāji pasmaidīja. — Ak, Ambroz, Eva man sagādā lielas raizes!

—    Kas tad īsti ir ar viņu?

Viņa izmisusi pakratīja galvu.

—   Nezinu. Viņa kļuvusi tik savāda… daudz vecāka. Ja tas cilvēks nodarīs viņai ko ļaunu, tad… tad es jūs lūgšu izdarīt priekš manis to pašu, ko jūs toreiz izdarījāt priekš manas mātes — aizdot man uz stundu savu spēku, lai es varu nogalināt to pavedēju… nogalināt!

Sauls brīdi pārlika.

—   Ja tikai es noteikti zinātu, ka tas tiešām ir Ronalds Morels… Stepam vajadzētu pateikt tam tikai vienu vārdu…

Šajā acumirkli atvērās durvis, un misis Kolbrukas pavadībā ienāca , Berila. Viņu ieraugot, Sauls piecēlās.

—   Ceru, ka neļaunosieties par manu apmeklējumu, — es esmu Berila Mervila.

—  Tas ir loti laipni no jums, mis Mervila — Kristīne vēsi piezīmēja. Viņai jau sen bija apnikušas tās apmeklētājas, kas bieži apciemoja viņu, pūlēdamās mierināt un iepriecināt viņu. — Lūdzu, sēstieties. Vai pazīstat misteru Sauļu?

Berila pamāja Ambrozam ar galvu.

—    Mēs esam jau veci paziņas, — viņa atbildēja.

—  Gribu jums paskaidrot sava nāciena iemeslu, jo varu iedomāties, cik nepatīkami jums dažādie līdzjūtības apliecinājumi, ko katram slimniekam dažkārt nākas noklausīties no svešu cilvēku lūpām. Šodien pie pusdienu galda tēvs runāja par jums; jūs gan nepazīstat manu tēvu, bet misters Sauls viņam stāstījis par jums, un viņam

bijis gadījums sastapt arī jūsu māti. Pēc šīs sarunas es nolēmu apmeklēt jūs un atnest jums visjaunāko romānu, par kuru runā visa pasaule, kad esmu pārliecināta, ka jūs atradīsiet to par tik interesantu, kā es.

Sauls izmantoja šo acumirkli, lai klusiņām atstātu istabu. Viņš maldījās, domādams, ka Berila nepamanīs viņa aiziešanu, jo tikai viņa dēl tā bija šurp nākusi.

Mājup ejot, viņa pūlējās atrast izskaidrojumu savām jūtām; bet tikai vēlāk vakarā, kad tā savas istabas vientulībā turpināja šīs problēmas atrisinājumu, viņa izprata savu jūtu sarežģīto stāvokli. Viņa kaisli mīlēja Ronaldu Morelu, kaut reizē arī atzina to par pilnīgas nicināšanas cienīgu. Viņš bija mazdūšīgs melis, kam nebija pat spēka pretoties savām zemajām kaislībām. Un tomēr kaut kas saistīja viņu pie šī samaitātā jaunekļa — kaut kas, ko viņa pati nesaprata. Un tad šis Sauls… Jau pavecs vīrs, vienmēr nevērīgi ģērbies, analfabēts, no pārmācības nama izbēdzis slepkava… Kas gan bija šajā cilvēkā, kas lika viņai dienām un naktīm sapņot par to, ilgoties pēc viņa klātbūtnes?

—   Vai viņš loti mīl to sarkanmataino meiteni? — viņa jautāja pati sev un pārsteigta juta, ka šīs aizdomas sažņaudza viņas sirdi.

Berilas dzimumdienas priekšvakarā Zans Steps atgriezās no Parīzes. Otrā rītā viņš ieradās vizītē, bet tā kā Berila vēl bija savā istabā, tad viņu pieņēma doktors Mervils.

Kad Berila nonāca lejā brokastīs, viņa atrada uz galda līdzās savam šķīvim divus vīstoklīšus.

Vienā no tiem bija briljanta sakta.

—   Cik tu esi mīļš, tētiņ! — viņa iesaucās, noskūpstīdama tēvu: — Es sen jau ilgojos pēc šādas saktas!

Viņa atraisīja otro vīstoklīti. Varbūt arī Ronijs būs atcerējies viņu?

—   Misters Steps? — viņa pārsteigta jautāja, izlasījusi klātpielikto kartiņu.

Tēvs uzmeta viņai ātru, vērīgu skatu.

—   Kāda skaista dāvana, — Berila turpināja, aplūkodama dārgo kaklarotu; tomēr viņas balsī nebija sajūsmas. — Bet vai es maz drīkstu to pieņemt?

Kamdēļ ^uii ne? Slēps ir mu.su draugs, un bez tam vioš labprāt ieredz tevi, doktors piezīmēja, nepaceldams skata no sava šķīvja.

Berila pārlasīja saņemtās vēstules. Viena no tām bija no Ronija, kurš ieaicināja viņu šovakar uz kādu premjeru, tomēr ne ar vārdu nepieminēdams Berilas dzimumdienu.

—   Jā, un tad vēl tev atnesa veselu klēpi rožu. Es liku Dinai ienest tās tavā istabā. Nesaprotu, kur gan viņš dabūjis zināt tavas dzimumdienas datumu; varbūt es pats kādreiz esmu sarunā ieminējies par to — viņam ir apbrīnojama atmiņa.

—    Kam, tēvs?

—   Saulam. Tas ir ļoti skaisti no viņa.

Nomurminājusi kādu atvainošanos, Berila izgaja priekštelpā, kur viņas kalpone pašreiz kārtoja vāzēs rozes, kuru bija loti daudz.

—   Kādu daļu no viņām es novietošu doktora kunga istabā, — kalpone piezīmēja.

—   Nē, nesiet tās visas manā istabā, — Berila atbildēja.

Izvēlējusies trīs rozes un aizspraudusi tās sev aiz jostas, viņa

atgriezās ēdamistabā. Doktors Mervils pasmaidīja.

—  Pirmo reizi redzu tevi izgreznojušos puķēm, — Saulam par to būs milzīgs prieks.

To viņa zināja, un tamdēļ ari tā darīja.

10

Misters Žans Steps jāšus sēdēja uz krēsla, atbalstījis elkoņus uz atzveltnēm, un viņa sejā bija lasāmas šaubas un rūpes.

—   Tas taču izskatās pēc gluži ikdienišķa naudas skapja, Saul. Un jūs domājat, ka pat speciālists nespēs piekļūt viņa saturam, to neiznīcinot?

—  Bez šaubām, — Sauls atbildēja. — Es piepildīju augšējo kameru ar ūdeni un izmēģināju vismaz simts dažādu šifru, bet ikreiz seifs pieplūda ar ūdeni.

Viņš pagrieza seifa durvju ripiņu tā, ka tā sastādīja kādu piecu burtu šifru, un tad nospieda durtiņu kloķi. Durvis atvērās, un daži laikraksti, kas bija ievietoti seifā, izrādījās neaizskarti.

—      Kas tas ir par šifru? — Steps jautaja, ziņkāri aplūkodams mehānismu. — Hē! Un kamdēļ jūs izvēlējāties taisni šo vārdu, Saul?

—   Tas ir vienīgais, kuru es protu izlasīt, un viņā nav divu vienādu burtu.

—   Tas ir loti viegli iegaumējams vārds, — Moropulo piezīmēja.

Es uzrakstīšu un piekāršu pie seifa bildinājumu, ka ikviens nepareizi

sastādīts šifrs iznīcinās seifa saturu, Step. Tas atturēs ziņkāros no mēģinājumiem skapi uzlauzt.

Steps braucīja bārdu.

—    Bet tas darīs visus uzmanīgus uz to, ka seifā atrodas kas tāds, ko mēs gribam noslēpt, hē? — viņš nedroši ieminējās.

-          Katrs cilvēks glabā seifā tādas lietas, ko tas negrib rādīt citiem, — Moropulo viou atspēkoja.

Ļaujiet nu man izmēģināt, Saul. Aizveriet durdņas, — tā, — Steps piecēlās no krēsla. — Nu es rīkošos kā nezinātājs.

Vioš viegli nospieda kloķi.

—    Un nu atdaliet.

Sauls pagrieza ripu vajadzīgā kārtā, un durvis atvērās. Avīzes bija samirkušas, un ūdens no seifa izlija traukā, ko Sauls jau turēja

gatavībā.

Steps apmierināts pakasīja pakausi.

—    Nevainojami! — vioš norūca. — Vai esat jau izmēģinājis arī ar skābi?

Sauls pamāja ar galvu.

—    Tikpat ar sērskābi, kā ari sālsskābi. Man šķiet, ka pēdējā ir visnoderīgākā.

Steps pievērsās grieķim.

—     Man šķiet, ka seifu vislabāk atstāt tepat pie jums, — vioš sacīja. — Man gan nevajadzēs jums atgādināt, Saul, ka šifru drīkstam zināt tikai mēs trīs? Ka jūs to zināt, tas ir pats par sevi saprotams. Bet jūs, Moropulo! Hē! No šī brīža jums pilnīgi jāatsakās no absinta strēbšanas — vai saprotat? — vioš iekliedzās tā, ka grieķis izbailēs atlēca atpakaļ.

-   Ir jau noticis, — vioš īgni norūca. — To es vēl daru vienīgi

savā "Panteonā"; dažreiz taču vajag ari mazliet papriecāties.

—    To jūs ari darāt, — Steps dromi piezīmēja. — Izmaksājat Saulam simtnieku par darbu. Kur īsti jūs liekat savu naudu, Saul? Par drēbēm jūs taču to neizdodat, hē?

—    Viņš piekopj labdarību, — Moropulo zobojās. — Nesen es satiku viņu Kensingtonparkā, kur tas stūma slimnieku vāģīšos kādu interesanta izskata jaunu dāmu. Kas tā tāda bija, Saul?

—    Manas saimnieces meita, — Ambrozs īsi atbildēja.

—   Jūs laikam pazīstat arī mis Mervilu, hē? Glīta meitene?

—    Jā, loti glīta, — Sauls pierita.

—   Steps ir pavisam ieķēries tajā meitenē, — Moropulo piezīmēja, kad finansists bija aizgājis. — Es labprāt vēlētos būt Stepa ādā.

—    Kamdēļ tā?

—   Kamdēļ? Nu, ja viņš vien gribēs, tad tas viņu ari iegūs. Tāds jau Steps ir. Viņš neprasīs ne viņas tēva, ne arī viņas pašas piekrišanas.

Uz galda gulēja collu biezi tērauda stienīši, ko Sauls bija lietojis seifa nostiprināšanai. Viņš paņēma vienu rokā un pasvārstīja.

—   Man tomēr šķiet, ka šajā gadījumā arī viņai būs kas sakāms,

—   viņš atbildēja un grieķim par pārsteigumu salieca pirkstos stienīti tā, ka tas pieņēma burta V veidu.

—    Kamdēļ jūs tā darāt? — grieķis izbrīnā jautāja.

—   Nezinu, — Ambrozs Sauls atbildēja, bez kādas piepūlēšanās atliekdams stienīti taisni.

—    Mans Dievs! — Moropulo izņēma stienīti viņam no rokām.

—   Es gan nevēlētos jūs nopietni aizkaitināt, — viņš piebilda. Par Berilu viņš vairs nerunāja.

11

—    Vai tad tiešām jums vēl atliek laika arī priekš manis? — Berila sacīja, noskriedama vestibilā, kur Ronijs to gaidīja. — Es domāju, ka jūsu literārā darbība jums neatstāj nevienu brīvu brītiņu.

—   Ironija mani nebūt neaizskar, — Ronijs smaidīdams atbildēja.

—   Bez tam nu jau kopš astoņām dienām neesmu saņēmis no redakcijas nevienu uzdevumu.

—    Un manis dēļ jūs ari neatraujat savu sabiedrību daiļajām paziņām?

—   Berila! — viņš pārmetoši murmināja. — Jūs taču pati zināt, ka man nav nekādu "daiļu paziņu"!

—  Tā ir muļķīga greizsirdība, kas mani spiež uzstādīt jums šādus jautājumus, — Berila pusnopietni, pusjokojot atbildēja. — Bet nu iesim, citādi mēs novēlosim.

No lugas, ko viņi tovakar redzēja, Berilai nepalika nekādu atmiņu. Ari Ronijs vairāk interesējās par savu pavadoni nekā par to, kas norisinājās uz skatuves. Dīvainā kārtā viņš tikai tagad ieraudzīja, cik skaista tā patiesībā bija.

—  Jūs izskatāties tik apburoša, Berila, ka es nespēju novērst no jums skatu, — viņš sacīja pirmajā starpbrīdī.

Berila tikko jaušami pietvīka.

—   Pēdējā laikā jūs esat ievingrinājies glaimošanā, Ronij, — viņa piezīmēja.

—  Es teicu tikai to, ko domāju. Tikai šovakar es īsti sapratu, cik ' skaista jūs esat.

Viņa iesmējās.

—   Varat būt pārliecināta, ka tas nebija tikai tukšs kompliments, — Ronijs turpināja. — Nebūtu taču nekādas nozīmes liekuļot jūsu priekšā, jo lūgt jūsu roku es tikpat nevaru… vismaz negribu, jo esmu nolēmis neprecēties, pirms nebūšu pilnīgi nodrošinājis savu stāvokli, bet tas var notikt ne agrāk kā pēc četriem gadiem.

Berila klusēja. Viņa domājās atradusi kādu jaunu vilcienu Ronija raksturā. Tātad viņam bija noteikta sistēma, pēc kuras tas gribēja iekārtot savu dzīvi. Viņai nenāca ne prātā, ka tā ir tukša izruna, ar kuru tas jau dažkārt bija izvairījies no sava pienākuma pildīšanas.

—  Ir vērts kopā ar jums iziet — kaut vai tamdēļ vien, lai dzirdētu jūsu ieskatus par laulību, — tas bija viss, ko viņa teica.

Ronijs bija kļuvis pavisam nopietns.

—  Jau kopš gadiem jūs man patīkat, Berila. Jādomā, ka jau visu šo laiku esmu bijis iemīlējies jūsos. Tomēr es cīnījos pret savām jūtām, jo ļoti labi sapratu, cik negodīgi būtu saistīt jūs ar tādu cilvēku, kāds esmu es. Dievs to zina, vai es spētu būt pastāvīgs

savās jūtās. Es ticu, ka, ieguvis jūs, es vairs neskatītos virsū nevienai citai sievietei — un tomēr es vēl šaubos par sevi, jo pārāk labi pazīstu savu vieglprātīgo raksturu.

—    Reizēm es netieku no jums gudra, Ronij. Es nesaprotu, kā gan jūs, ja tiešām mani mīlētu, varētu ilkoties tā, kā jūs to bieži vien darāt. Jūs taču nebūsiet tik banāls un neapgalvosiet, ka to darāt vienīgi tamdēļ, lai aizmirstu mani.

—    Nē, bet kamdēļ mēs, mijā Berila, atkal atgriežamies pie šī jautājuma?

—   Es tomēr gribētu to pilnīgi noskaidrot, — vina nepiekāpās. — Ja jūs tiešām mani mīlat, kamdēļ tad jūs negribat atzīt mani par savu draudzeni? Kamdēļ jūs nevarētu man jautāt, vai es gaidīšu?

Viņš lūkojās grīdā.

—   Mazliet goda jotu man taču vēl ir, — vioš klusu sacīja. — Es jūs pielūdzu, bet es taču nedrīkstu saistīt jūs pie sevis ar saderināšanos, ja tā var nākt par ļaunu jūsu tēvam un, taisnību sakot, art man. Es zinu — tas izklausās egoistiski, bet man atklāti jāizsaka jums manas domas šajā lietā. Varbūt jūs smiesieties, ja teikšu, ka Steps ir galīgi iemīlējies jūsos.

Berila nesmējās. Vioa pat nebija pārsteigta, jo Ronijs atkārtoja tikai to, ko bija sacījis ari vioas tēvs.

—   Bet tad es labāk gribētu redzēt jūs mirušu, nekā salaulātu ar viou! — Ronijs turpināja — Tomēr pašreiz neviens no mums neiedrošinātos to vioam pateikt, jo mēs esam nokļuvuši pilnīgi vioa varā. Pietiek viena vioa vārda, lai pazudinātu jūsu tēvu… Ari mani vioš var loti smagi sakompromitēt.

Acīmredzot vioš oēma šo lietu loti nopietni. Atzioa, ka vioš runā patiesību, lika jaunajai meitenei nodrebēt.

—   Bet šis stāvoklis ar laiku pāries. Vai nu art jūs pati redzat, cik šī lieta nopietna, Berila?

Berila pamāja ar galvu. Vioa jutās smieklīgi laimīga.

—   Tas bija lielisks gabals — vai jums tā nešķiet, mis Mervila?

Tas bija sers Džons Makstons, kas vestibilā bija izspraucies cauri

drūzmai, lai nokļūtu pie vioiem.

—    Ļoti skaists, — vioa piekrita.

—   Vai ari jums tas patika, Ronij?

—  Nedzirdēju no visa uzveduma ne vārda, — Ronijs atzinās, un šī atklātība vel vairāk nostiprināja Berilas paļāvību uz viņu.

12

Ronalds Morels nespēja atbrīvoties no nepatīkamā iespaida, kādu uz viņu bija atstājis tāiīta piedzīvojums, kad viņš bija izjutis neprātīgās šausmas un izbailes, dzirdot baznīcas pulksteni nositam deviņi. Pec tam viņš daudzkārt bija dzirdējis tos pašus sitienus, tomēr tie nebija modinājuši viņā nekādu sevišķu jūtu. Neraugoties uz visām pūlēm, viņš nespēja atrast nekādu sakaru starp baznīcas pulksteņa skaņām un savām izbailēm.

Tagad viņu nodarbināja pavisam citas lietas. Kādu rītu viņu pārsteidza Stepa negaidīts apmeklējums.

—    Kā dzirdēju, jūs esot kļuvis par avīžu rakstītāju, Morei?

Ronalds atzinās šajā vājībā.

—   Vai pazīstat kādu Flitstrttā… varbūt kādu redaktoru?

—   Dažus pazīstu gan. Un kas tad būtu, mister Step?

—   Biržas laikraksti sacēluši milzīgu troksni par mūsu "Mazās Riveras dimantu sabiedrību", un mums nu jāmēģina sevi attaisnot. Jūs taču negribat tikt uzskatīts par viltussabiedrības dibinātāju, he?

—   Es tomēr nesaprotu, kāds man ar visu to varētu būt sakars, — Ronijs atbildēja.

—   Tā, to jūs nesaprotat, he? Nu, zināms, — jūs jau nespējat spriest ne par ko citu kā vienīgi par kaut kādas pārdevējas kājiņām! Jūs taču esat šīs sabiedrtbas direktors, un Mervils arī; jūs abi saņemat direktora algas. Es neesmu direkcijā — man ir sasodīti vienaldzīgi, ko ļaudis domā par šo lietu!

Žans Steps bija tikai loti retu uzņēmumu direkciju loceklis. Viņam bija savi uzticības vīri, kas rīkojās pec viņa pavēlēm.

—   Lieta kļūst daudz ļaunāka vēl caur to, ka jaunnedēļ es gribu nodibināt kādu jaunu sabiedrību. Nu nākas šo nodomu atlikt, bet atlikt vēl nenozīme atmest. Tātad — ko jūs domājat darīt?

—    Es nezinu, kas īsti man būtu darāms, — Ronijs sacīja. —

Šaubos, vai man izdosies. Flitstritas ieskati šādās lietās ir loti stingri.

—  Nu, jums katrā ziņā jāgādā, lai "Biržas Ziņās" parādītos kāds labvēlīgs raksts par mums, — Steps noteikti paskaidroja. — Lieta jānostāda tā, ka Mazās Riveras dimantu raktuves mes esam nopirkuši pēc kāda pilnīgi uzticama Dienvidāfrikas inženiera ieteikuma. Un tie ari nav nekādi meli. Mekenzijs — tā sauc šo inženieri — pašreiz atrodas kādā vieglprātīgo iestādē. Tā kā ziņojumu viņš rakstījis pašrocīgi, tad neviena noraksta no tā nevar būt. Protams, jums nav jāmin Mekenzija atrašanās vieta, — visi domā, ka viņš ir miris.

—  Vai toreiz viņš nerakstīja mums un nepārmeta ka esam ievietojuši prospektā tikai izvilkumu no viņa ziņojuma?

—   Tas lai paliek pilnīgi pie malas! — Steps norūca. — Vai tad viņš varēja gribēt, lai es ievietoju prospektā art to ziņojuma dalu, kas ir nelabvēlīga mums? Viņi atzina, ka tā ir viena no bagātākajām dimantu raktuvēm; vai tad mums vajadzēja pieminēt art to, ka šis raktuves izmantošana savienota ar nepārvaramiem šķēršļiem?… Tātad šī lieta jums jānokārto, Morei, un līdz tam laikam, kamēr tas nebūs padarīts, jums pilnīgi jāatsakās no Grietiņas zilajām acīm un Llzltes zelta matiem — saprotat? Veikals vienmēr pirmajā vietā! Paprasiet Moropulo to ziņojumu — tikai nenesiet viņu ārā no biroja — un izrakstiet no tā visas mums labvēlīgās vietas. Akcionāru kopsēde jums, protams, būs jānolasa savs noraksts. Ja kāds grib redzēt oriģinālu, tad ieteiciet viņam griezties pie Mekenzija. Pār visām lietām jums jāiztaisa šim uzņēmumam pamatīga reklāma — vai saprotat? Jums vajag viņu nevis aizstāvēt, bet izlikties, it kā jūsu karstākā vēlēšanās būtu, kaut tas piederētu jums vienam pašam. Simtmārciņu akcijas pašreiz stāv uz divpadsmit; pēc jūsu runas viņu vērtībai klausītāju acis vajag pacelties vismaz līdz divsimt. Pārlieciniet savus klausītājus, ka vispareizākais, ko vien tie var izdarīt, ir— piepirkt vēl klāt Mazās Riveras akcijas. Ja veiksiet šo uzdevumu — jūs dabūsiet no manis tūkstots mārciņu.

Tomēr viņa cerības nebija nekādas rožainās, kad astoņas dienas vēlāk tas stāvēja saniknoto akcionāru pilnsapulces priekšā.

33

Laikrakstu ziņojumos šī sēde tika apzīmēta par "loti trokšņainu"; tomēr viņa nobeidzās ar uzticības izteikšanu direkcijai.

2—fia»

Neraugoties uz to, Ronijs nebija visai iepriecināts. Atskaitot Stepu, neviens nebūtu varējis viņu piespiest nolasīt sapulcei viltoto dokumentu. Pat ari tad, kad jau otrā dienā akcijas no divdesmit pacēlās līdz septiņdesmit, vioš nebija tā sajūsmināts kā doktors Mervils!

Cauru dienu doktors par to vien runāja, un arī Berila no sirds priecājās par Ronija sekmēm.

—   Ronijs teicās atnākt vakarioās, — tēvs sacīja Berilai. — Par nožēlošanu, es apsolījos Stepam, ka pavadīšu vakaru pie viņa. Pasaki Ronijam, cik loti mēs priecājamies par viņa panākumu. Steps solās iecelt viņu par šīs sabiedrības priekšsēdētāju.

—   Bet arī tu esi viens no direktoriem? — Berila jautāja.

Viņa jau sen bija gaidījusi gadījumu, lai apjautātos tēvam, kamdēļ

viņš nav piedalījies šajā sēdē.

—   Jā, tā jau ir… Bet mani nervi ir tādā stāvoklī, ka es neesmu spējīgs klausīties visādu mulku kritikās, kas paši nekā nesaprot no lietas. Sabiedrība stāv uz pilnīgi drošiem pamatiem; tas redzams arī no tā, kā mūsu akcijas pēdējā laikā cēlušās. Sitijas ļaudis taču nav mulki, ka maksātu šādas cenas par nevērtīgiem papīriem.

Ronijs ieradās taisni tajā brīdī, kad doktors Mervils izgāja.

—   Tas nebija nekas sevišķs, — Ronijs vairījās no uzslavām. — Sākumā viņi bija sabozušies, bet kad es bridi parunāju ar tiem…

—   Jā, jā, bet jūsu runa bijusi spīdoša… Berila ir mājās; viņa gaida jūs… Jā, starp citu, Ronij… hm… Uzmanieties sarunās ar viņu… es domāju attiecībā uz veikaliem un… Viņa šodien mīl uzstādīt nepatīkamus jautājumus. Izvairieties runāt ar viņu par raktuvēm. Protams, ar to es negribu teikt, ka tur būtu kas slēpjams, bet tomēr…

—  Ar Berilu es nekad nerunāju par veikalnieciskiem jautājumiem, — Ronijs atbildēja, un šoreiz gluži nejauši izteica gandrīz patiesību.

Berilu vioš atrada salonā. Tagad, kopš Ronijam bija izdevies jpārvarēt vioas neuzticību, tā bija vioa rokās kā mīksts vasks.

13

Ambrozs Sauls jau agri pārnāca mājās. Pēdējā laikā vioš ik pārdienas vadāja Kristīni jaunajos vāģlšos pa Kensingtonparku.

—   Arī jūs viņnakt laikam dzirdējāt Evas raudāšanu? — slimā jautāja. — Nekas jau sevišķs nav noticis; tikai viņa kopš astoņām dienām nav redzējusi savu Roniju.

—   Vai tas tomēr ir Ronalds Morels, Kristīne?

Meitene pamāja ar galvu.

—   Vai viņš ir labs cilvēks, Ambroz?

—   Personīgi es viņu nepazīstu, — Sauls atbildēja. — Moropulo saka, ka tas esot vissliktākais cilvēks, kādu viņam gadījies redzēt; protams, Moropulo nedomā viņu nosodīt— viņš tikai apbrtno to.

Kristīne domīgi savilka lūpas.

—   Nabaga Eva! Kaut labāk viņš jau pie pirmās satikšanās botu izturējies pret to nekrietni… Ko lai es daru, Ambroz?

Pirms daudz gadiem, strādādams kādā noziedznieku kolonijā, Sauls bija ievainojis smakru. Cietuma ārsts bija piekodinājis nepieskarties brūcei rokām, jo tādā kārtā zāgo plantācijās sastrādātās rokas viegli varētu izsaukt asins saindēšanu ievainojumā. Kopš šī laika Sauls bija piesavinājies kādu īpatnēju ieražu: šaubās vai mulsumā viņš arvien berzēja smakru ar rokas virspusi. Kristīne jau sen bija ievērojusi šo žestu un zināja, ka tā ir uztraukuma pazīme.

—    Vai arī jūs nezināt nekādu padomu? — viņa jautāja.

—   Es varētu izrunāties ar Morelu, — Sauls sacīja. — Bet tad jau šeit atkal saceltos vesela vētra.

Kristīne pamāja ar galvu.

—   Eva nekad mums to nepiedotu, — viņa nopūzdamās piekrita. — Es esmu gatava, Ambroz.

Sauls noliecās un saņēma viņu rokās, it kā tā — kā Eva reiz bija-

izteikusies — nebūtu smagāka par spilvenu.

* * *

Misters Žans Steps pašreiz pārģērbās vakariņām, kad viņam pieteica Sauļu.

—    Nu, Saul, ko pateiksiet?

—   Manas saimnieces meita pazīst Morelu, — Sauls īsi sacīja. — Viņa ir glīta meitene, un es nevēlētos, ka man nāktos šajā lietā iejaukties — es domāju: ka man nāktos ielauzt viņam pakausi.

Steps sarauktu pieri nolūkojās viņā.

—   Es neesmu Morela gans; man jau tā pietiek darba ar viņu. Un kas attiecas uz pakauša ielaušanu— tad man taču arī tur botu sakāms kāds vārds, he?

—   Jā, gan, — Sauls domīgi piekrita, — jums nāksies apliecināt viņa personību morgā.

Steps dusmās pietvīka.

—   Klausieties, Saul. Līdz šim mes nekad vēl neesam ķildojušies. Es atklāti saku, ka jūs esat vienīgais cilvēks no visas bandas, kas kur der. Bet ievērojiet reizi par visām, ka es nevienam neļauju mani mācīt vai rīkot — nevienam: ne kaut kādam brunču medniekam, ne ari izbēgušam arestantam. Esmu saberzis miltos arī lielākus un stiprākus vīrus par jums!

—   Bet mani jūs tomēr nevarat saberzt, — Sauls mierīgi atbildēja. — Es necietīšu, ja tai meitenei notiks kas ļauns. Jums jāsaka tikai viens vārds — un Morels būs rāms kā jēriņš. Es gan nepazīstu viņu, bet, pēc nostāstiem spriežot, tas ir bailīgs kā suns.

Steps uzmeta viņam niknu skatu.

—   Ak jūs man aizrādiet, hē? Ja domājat, ka es esmu jūsu varā seifa dēl, tad jūs tur loti maldāties. Es varu iegādāties citu seifu ar citu atslēgas šifru. Saprotat? Es parādīšu jums, ka neviens nolādēts nelietis nevar man pavēlēt!

—  Jūs zināt it labi, ka šifrs pie manis ir pilnīgā drošībā. Morelu es varētu samalt putekļos un, ja vajadzētu, — jūs arī. Es varētu nožņaugt jūs, pirms vēl pagūtu atsteigties jūsu sulainis: bet šifrs arī tad paliktu neizpausts. Un to jūs pats zināt.

Mierīgi viņš izturēja saniknotā milža briesmīgo skatienu. Tad Steps paraustīja plecus un novērsās.

—   Tas var gan būt, — viņš piezīmēja, it kā runādams pats ar sevi. — Kādu dienu es jūs izmēģināšu. Es neesmu vājš, un līdz šim vēl neviens nav guvis pār mani virsroku.

Kad viņš no jauna pievērsās apmeklētājam, dusmas no viņa sejas jau bija izzudušas.

—   Kas attiecas uz Morelu… labi, es parunāšu ar viņu. Kas tā par meiteni? Jūs taču nebūsiet pats viņā iemīlējies, hē? Nu, labi.

Steps vēl ilgi nolūkojās durvis, aiz kurām Ambrozs bija nozudis.

—    Kas tas par cilvēku! — viņš norūca un nodrebēja. Neviens cits cilvēks nebūtu spējis iedvest Stepam šausmas.

Vakarā viņš satika Roniju kādā klubā.

—  Jūs atkal skrienot pakaļ kādiem brunčiem, hē? — viņš iesāka, pavedis to pie malas.

—    Es īsti nesaprotu… — Ronijs stomījās.

—  Jūs saprotat mani ļoti labi. Viena no viņām ir Saulam pazīstama — Kolbruka, ja nemaldos. Netaisiet ar viņu nekādas muļķības — tā, kā jau sacīju, ir Saula paziņa. Viņš saka, ka ielauzīšot jums pakausi, ja kaut kas notikšot, — un ko viņš saka, to ari izdara.

Ronijs pazina Sauļu tikpat maz kā tas viņu un tamdēļ šie draudi neatstāja uz viņu nekādu iespaidu. Viņš pasmaidīja.

—   Tagad varat ņirgāties; vai tā tas būs arī tad, kad jūs gulēsiet morgā, — par to es ļoti šaubos. Sauls jau vienu puisi aizvadījis uz viņpasauli — otro reizi tā lieta iet vieglāk. Tas ir viss, kas man sakāms.

Roniju šī saruna kaitināja bet tomēr neuztrauca Draudi nekad neatstāja uz viņu sevišķu iespaidu — pie tiem viņš jau bija pārāk pieradis.

Pēdējā laikā Ronijs maz bija saticies ar Evu; viņu nodarbināja patīkamāks laika kavēklis. Jaunā rotaļa bija nesalīdzināmi interesantāka, jo viņa pašreizējā partnere bija labāk apbruņota nekā Eva, un šis apstāklis padarīja uzvaru daudz vilinošāku.

Tomēr Stepa biedinājums viņu iekarsēja.

Sauls! Viņš nicīgi pasmaidīja. Šis nēģeris! Šis izbēgušais arestants!

Tovakar viņš norakstīja Evai vēstulīti ar uzaicinājumu ierasties uz satikšanos.

14

—    Tu nevari iedomāties, cik laimīga es biju, kad šorīt atradu veikalā priekšā tavu vēstuli! Mūsu šefs gan nemīl, ka mēs sarakstāmies, bet es iestāstīju viņam, ka šī vēstule ir no mana krusttēva, kas sanīdies ar manu māti.

—   Ak, tu mazā krāpniece! — Ronijs smiedamies iesaucās. — Cik ļoti man pietrūka tevis šo laiku. Es tiešām drīz atteikšos no līdzdarbības avīzē, jo citādi es nemaz vairs nedabūju tevi redzēt.

Ak, kamdēļ gan tu tik cieši turies pie saviem aizspriedumiem! Reizēm man uznāk vēlēšanās pieņemt sev saimniecības vadītāju, lai tu droši varētu apmeklēt mani dzīvokli.

Eva klusēja.

—   Tev ir tik dīvaini ieskati par tikumību, — viņš turpināja. — Vai zini, ka tu esi šausmīgi nemoderna, mīlā?

—   Tā?… Varbūt gan.

—   Protams. Modernās meitenes visur iet vienas… Vai tu pazīsti Saulu? Vai viņš nav tev draugs?

Viņa atbrīvojās no viņa rokām.

—  Draugs! Kādas iedomas! Kristīnei viņš ir draugs, bet ne man! Es viņu taisni nevaru ciest! Kamdēļ tu iesāki par viņu runāt, Ronij?

—  Nezinu… Viņš teicis kādam manam draugam, ka viņam nepatīkot mana draudzība ar tevi. Vai tu esi viņam par to stāstījusi?

—   Es? Ne prātā nav nācis! Kāda nekaunība no viņa!

—   Neuztraucies, mīlā, — viņš droši vien nedomāja nekā ļauna. Tomēr būs labāk, ja stāstīsi visiem, ka nesatiecies vairs ar mani.

—   Bet mēs taču redzēsimies, vai ne?

—   Protams! Pasaulē nav tādas varas, kas spētu mūs izšķirt.

—   Tā ir Kristīne! — Eva iesaucās. — Cik neglīti no viņas — runāt ar Saulu par mani! Tev taisnība, dārgais. Es teikšu viņai, ka mēs esam izšķīrušies. Bet viņa ir loti viltīga, un man vajadzēs loti uzmanīties, lai tā nepieķertu mani melos.

Mājup ejot, Evas galviņa bija pilna pretrunīgu domu.

—   Ar Roniju es šodien izšķīros! Mēs nekad vairs nesatiksimies! — viņa paziņoja, ieiedama guļamistabā.

Viņa tik nemākulīgi ķērās pie lietas, ka Kristīne saprata visu.

—    Mazliet negaidot, ko? Kas tad īsti noticis?

Eva vispirms noņēma cepuri un nometa uz galda, un tikai tad lāva savām dusmām vaļu.

—   Ja jau meitene nedrīkst ne ar vienu iedraudzēties, lai viņas pašas māsa ar saviem draugiem tūliņ nezvanītu par to visos ielu stūros, tad pēc manām domām ir labāk, ja šī meitene pavisam atsakās no draudzības, — viņa mazliet nesakarīgi nobēra.

—        Pag', ne tik strauji! — Kristīne iesaucās. — Vienīgais, ko es no visa tā saprotu, ir tas, ka kāds nekrietni izturējies pret tevi. Vai tu domā, ka kāds tevi un tavu Roniju aprunājis?

Eva uzmeta vioai drūmu skatu.

—    Tu pati to zini! — vioa atcirta. — Tu un Sauls — jūs abi vienmēr jaucaties manās… manās darīšanās!

—    Un tas būtu viss?

—   Nu, vai tad ar to vēl nepietiēk? Vai jums vēl nepietiek ar to, ka es šķiros no sava Ronija un ka jūsu dēļ man lūst sirds? Nekad es vairs nerunāšu ne vārda ar Saulu. Tas vecais slepkava! Es teikšu mātei, lai vioa izsviež to no dzīvokļa; citādi vioš kādu dienu var apkaut mūs visus!…

—   Kamdēļ tu neatver logu un nepastāsti to visai ielai? — Kristīne mierīgi jautāja.

Eva sāka raudāt.

—  Tu esi ļauna un riebīga, un es vēlētos, kaut es jau būtu mirusi! Tu izšķīri mūs ar Roniju… tu un Sauls!

—   Es tam neticu, — Kristīne atbildēja. — Man drīzāk liekas, ka tu atkārto tikai to, ko Ronijs tev samācījis.

—    Es zvēru… — Eva iesāka.

—   Nezvēri vis, Eva; labāk kliedz — tas ir pārliecinošāk. Nu, ko tad īsti Ambrozs izdarījis?

—    Vioš sastāstījis kādam Ronija draugam veselu kaudzi melu par mani un Roniju. Un to vioš varējis dabūt zināt vienīgi no tevis, Kristīne.

—  Man nekā nevajadzēja vioam stāstīt Vioš pats nesen bija dzirdējis, kā tu naktī kliedzi: — "Ronij! Ronij!" — Bez tam man bija jārunā ar viou šajā lietā, lai ievāktu kādas tuvākas zioas par tavu Roniju. Par nožēlošanu, man jāsaka, ka šis Ronijs ir nelietīgs suns.

—   To Sauls tev teicis! — Evai balss aizrāvās dusmās. — Rīt pat es pateikšu to Ronijam — tad tu kaut ko piedzīvosi!

—    Nesaprotu, kā tu to izdarīsi, ja jau jūs esat izšķīrušies uz mūžu, — Kristīne piezīmēja. — Man žēl, ka es pati vioam nepateicu to, jo vēl šo pēcpusdienu redzēju viou.

—   Redzēji viou? Kur tad? — Eva bija tā pārsteigta, ka uz mirkli aizmirsa pat savas dusmas.

—   Ambrozs man parādīja viņu Kensingtonparkā.

—   Tad nu gan tavs sasodītais Sauls ir pamatīgi pievīlies! Ronijs visu pēcpusdienu pavadījis savā dzīvoklī un strādājis.

—   Tobrīd viņa darbs gan man nelikās visai smags. Viņš sēdēja auto kopā ar mis Mervilu.

—   Tas nav bijis Ronijs. Šo Mervilu viņš taisni nevar ciest… Un kā viņš bija ģērbies?

—   Cik redzēju, viņš bija viesību uzvalkā un cilindrā…

—    Es jau teicu, ka tas nav bijis viņš! Ronijam šovakar bija mugurā zils uzvalks, un viņš pats teica, ka neesot pārģērbies. Sauls tev vienkārši samelojis.

Pirms apgulšanās viņa vēl piegāja pie Kristīnes.

—    Piedod, ka es pirmīt pazaudēju pacietību.

—   Mīlā Eva, kaut vien tu nepazaudētu vēl ko citu!

—  Es nevaru ciest tavus aplinkus aizrādījumus. Kādā jaukā dienā tu pati redzēsi, cik debešķīgs cilvēks ir Ronijs… un tad tu būsi loti pārsteigta.

—  Tam es ari ticu, — Kristīne piekrita. Un labu bridi vēlāk, kad Eva jau bija gandrīz aizmigusi, viņa jautāja: — Ko tad īsti Ambrozs nonāvējis?

—   Nezinu… kādu cilvēku Parīzē.

Atkal brīdi valdīja klusums.

—   Tam vajadzējis būt šausmīgam nelietim!

—    Kuram? Vai Saulam?

—    Nē — tam, kuru viņš nonāvējis, — Kristīne atbildēja.

15

Berila jau gribēja kāpt savā auto, kad Steps, izliecies pa sava vāģa logu, māja tai ar roku. Berilai šī satikšanās nema^ nebija pa prātam, jo viņa steidzās uz zirgu izstādi, kur to gaidīja Ronijs.

—  Vai doktors mājās? Labi. Viņš var pagaidīt. Vai jūs loti steidzaties?

—   Ne visai, — viņa smaidīdama*atbildēja. — Bet man šķiet, ka tēvs gaida jūs.

—  Jā, es zinu. Viņš tomēr neuztrauksies, ja es mazliet novēlošu.

Vediet mani kaut kur — es gribu mazliet patērzēt ar jums.

Berila izmantoja gadījumu, lai pēc iespējas saīsinātu šo tērzēšanu.

—   Brauciet līdz Redžentparkam un atpakaļ mājup, — viņa sacīja šoferim, nosēzdamās līdzās Stepam.

—    Es gribu runāt ar jums par jūsu tēvu, — viņš sacīja. — Bet tam jāpaliek mūsu stārpā, Berila. Doktors ir pazaudējis milzīgi daudz naudas, — vai jūs to ziniet, hē?

—   Nē, to es nezināju, — viņa nobijusies atbildēja. — Es domāju, ka tēva nauda ievietota vienīgi jūsu veikalos?

—   Jā, tā tas ari ir. Viņš ir uzpircis loti daudz akciju — protams, bez mana padoma. Šo akciju viņam ir gandrīz par veselu miljonu. Tas jau būtu loti labi, ja vien būtu tirgus, kur šis akcijas atkal pārdot. Bet divas no šim sabiedrībām ir iekritušas milzīgos parādos.

—    Nesaprotu… Vai tas nozīmē, ka no mana tēva varētu tikt piedzītas lielas summas?

Viņš pamāja ar galvu.

—    Tas vairs nav novēršams. Bet tā kā doktoram tādu summu nav, tad es samaksāšu viņa vietā.

—    Jūs esat loti laipns, loti labs. Es vēlētos, kaut tēvs labāk izbeigtu šīs spekulācijas. Vai jūs nevarētu viņu atrunāt, mister Step?

—    Jums vajag tikai pateikt man, un es gādāšu par to, — Steps atbildēja. — Nav nekā tāda, ko es jūsu dēl nedarītu, Berila.

Viņa klusēja.

—   Esmu jums loti pateicīga, — viņa atsāka, kad vāģis jau tuvojās namam. — Protams, tēvs var rīkoties, kā pats vēlas. Bet ja jūs palīdzētu viņam ar saviem padomiem…

Pārsēdusies pati savā auto, viņa aizbrauca uz Olimpiju. Steps bridi nolūkojās viņai pakal un tad piezvanīja pie durvīm.

—   Jūs redzējāt mis, hē? Es gribēju patērzēt ar Berilu un zināju, ka jūs neļaunosieties, ja ieradīšos mazliet vēlāk. Man jāiekasē iemaksas atlikums par Brekpenas raktuvēm un Toledo—Dipsu.

Doktors nemierīgi grozījās savā krēslā.

—    Vai nevarat vēl nogaidīt ar to? — viņš nervozi jautāja. — Akcijas jau sāk mazliet kustēties. Vakara kurss par vienu punktu pacēlies…

—  Pircējs biju es, — Steps paskaidroja. — Es gribēju tikai izlūkot tirgu. Es nopirku piecus simtus, kaut par to pašu naudu varēju dabūt piecus tūkstošus. Tur nekas nav grozāms — kapitāls tomēr jāiekasē. Naudu es izlikšu par jums…

—   Tas ir loti laipni no jums…

—    Man jāpasargā jūsu vārds no katra traipa, Mervil, jo esmu nodomājis precēt Berilu.

Doktors trīcošiem pirkstiem paņēma cigareti.

—   Berila ir mīla meitene. Vai esat ar viņu runājis?

—   Nē, tam vēl laika diezgan. Es negribu viņu nobiedēt — lai viņa pierod pie manis, Mervil, hē? Tā, tad nu būtu nokārtots. Jūs brauksiet man šovakar līdzi, vai ne? Ābrams jau būs ieradies no

Vīnes ar Bulgārijas koncesiju. Man būtu patikšana nodibināt…

* * *

Ronijs gaidīja pie galvenās ieejas, kad Berila piebrauca.

—    Jūs esat vienīgā sieviete, kuru vērts gaidīt, — viņš sacīja, atbildēdams uz viņas atvainošanos.

—    Es gan jums neticu, bet tas ir mīli no jums, ka tā sakāt. Šodien man visa dzīve liekas tik drūma, Ronij… Izklaidējiet mani.

—   Kā klājas doktoram? — viņš jautāja, kad tie bija ieņēmuši savas vietas.

—  Viņš šonakt brauks Stepam līdzi uz Parīzi, — Berila atbildēja.

Pēc izrādes viņa uzaicināja Roniju pie sevis uz tēju. Doktors

bija izgājis un licis pateikt, ka vakariņas ēdīšot pilsētā. Atstātajā zīmītē viņš rakstīja Berilai, ka pats pirms aizceļošanas mājās nepārnākšot, bet ceļasomai atsūtīšot kādu pakaj.

—   Jūs varat mani šovakar ieaicināt vakariņās, bet pēc tam uz kādu rēviju, Ronij, — Berila sacīja.

No Berilas Ronijs atgriezās mājup kājām. Ceļā viņš uzrakstīja īsu zīmīti, kuru lika nonest kāda drogu veikala kasierei.

Dzīvoklī viņš airada priekšā Fransu, kas pašreiz sakārtoja viņa viesību uzvalku.

—   Kad esat ar šo darbu galā, — Ronijs sacīja sulainim, — tad nolieciet uz ledus pudeli vīna un uzklājiet mazo galdiņu. Nopērciet arī puķes — rīt varēsiet tās atkal aiznest.

—   Klausos, monsenjor, — Franss savā nesalaužamajā mierā atbildēja. — Cik personām galdu klāt?

—    Trim, — Ronijs sacīja.

Vioš ik reizes lika klāt galdu trim personām, kaut Fransam otrā rītā nekad nenācās mazgāt vairāk par divām glāzītēm.

16

Berila bija salonā, un tējas trauki vel nebija nokopti, kad Sauls atnāca pec vioas teva ceļasomas.

Izdzirdusi vioa balsi, Berila iznāca uz kāpou augšējās platformas.

—   Vai tas esat jūs, mister Saul? Vai neuznāksiet uz mirkli augšā?

Sauls paskaidroja, ka doktors Mervils piezvanījis Moropulo un

lūdzis aizsūtīt kādu pakal somai.

—    Kā klājas mis Kolbrukai? — Berila jautāja.

—   Ortopēds domā, ka vioa ar laiku izveseļosies, — Sauls vienkārši atbildēja.

Lūkodamās vioa sejā, Berila pūlējās uzminēt, kamdēļ šis cilvēks jau pašā pirmā reizē bija atgādinājis vioai Roniju. Patiesībā vioam nebija ne vismazākās līdzības ar to. Neraugoties uz spēku, ko izstaroja Saula seja, tās vaibsti bija rupji. Vienīgi acis tajā bija skaistas. Un āda— tā bija dzeltenbrūnā krāsā… Šodien vioš Berilai bija tieši nesimpātisks, un tā jutās atvieglota, kad vioš aizgāja.

Sauls aiznesa somu uz doktora klubu un nodeva šveicaram. Vioš vēlējās, kaut katru dienu tam būtu kāds iemesls ierasties doktora dzīvoklī, lai redzētu Berilu.

Mājās pārnācis, vioš sastapa virtuvē Evu. Misis Kolbruka šodien mazgāja veļu, un tamdēļ Eva varēja netraucēti ļaut savām jūtām vaļu.

—    Jūs šodien esat agri pārnākusi, Eva, — Sauls ieminējās.

—    Loti priecājos, ka jūs ik reizes ievērojat, kad es pārnāku un aizeju! — Eva atcirta. — Man gan laikam vajadzēs lūgt jūsu atļauju, ja gribēšu ilgāk palikt prom no mājām?

Sauls smaidīdams uzlūkoja viou.

—       Kā liekas, tad jūs gribat ķildoties ar mani, Eva, — vioš labsirdīgi sacīja. — Bet man šodien nav ne vismazākā prieka uz to, mīļais bērns…

—  Kas jums nāk prātā — saukt mani par "mīļo bērnu"! Tā taču milzīga pārdrošība — no tāda cilvēka kā jūs!

Sauls mulsumā berzēja smakru ar delnas virsu.

—   Es tiešām negribēju jūs apvainot…

—  Bet jūs darāt to! jūs vienmēr jaucaties manās personīgās darīšanās un izplatāt nekaunīgus melus par kungiem, kuru zābaku spodrinātājs jūs neesat cienīgs būt!

—   Nu, nu, kas tad te notiek?

Misis Kolbruka stāvēja durvīs, slaucīdama priekšautā rokas.

—  Ko tas nozīmē, Eva? Kas tevi apmelojis? Misters Sauls nemelotu arī pat tad, ja no tā atkarātos viņa dzīvība. Un par kādu kungu tu tur runā? Tam gan jābūt augstam vīram, ja misters Sauls nav cienīgs pat zābakus tam nospodrināt!

17

Kad Berila ar Roniju iegāja ložā, pašreiz sākās jau rēvijas septītais skats. Pārlaidusi acis zālei, Berila pamanīja vienā no pretējām ložām kādu pazīstamu seju.

Tas bija Moropulo. Kā likās, vioš nebija tos pamanījis, jo nepiegrieza vioiem nekādu vērību.

—   Un nu mājup! — Berila sacīja, kad vioi iznāca no teātra. — Tas bija ļoti patīkams vakars.

—  Uznāciet pie manis, Berila, kaut ko iekost. Man nupat iekrita prātā, ka ēs jau pirmīt liku Fransam sagatavot visu nepieciešamo, jo gaidīju pie sevis viesos divus kungus.

Vioa vilcinājās.

—   Bet ilgi es nevaru palikt, — vioa beidzot sacīja.

Vioš maigi aplika vioai roku, un Berila nolieca galvu pie vioa pleca.

—11 Es esmu tik laimīga, Ronij, — vioa čukstēja. — Ak, kaut nebūtu šo bezgalīgo četru gadu!

Vioš noskūpstīja viou. ,

Lifts uzveda viņus trešā stāvā, un Ronijs uzgrieza gaismu.

—   Vai tēvs dusmotos, ja to zinātu? — viņa sacīja. — Ja nu tavs sulainis…

—   Viņš jau sen ir prom, — Ronijs palīdzēja viņai nolikt virsdrēbes. Berila jau reizi bija bijusi viņa dzīvokli kopā ar tēvu. Viņa nosēdās

pie melnā rakstāmgalda.

—  Tātad šeit veidojas ģēnijs, — viņa smaidīdama sacīja. — Tiešām, Ronij, es nebiju domājusi, ka tu uzraksti mēnesi kaut tūkstots vārdu… Bet nu man tiešām jāiet, Ronij.

—   Jāiet? Jāiet, kad uz galda paliek zosu aknu pastēte un vīns? Tā ir mana pēdējā pudele no šīs šķirnes. Džerijs būs bezgala nikns, kad rit atnāks pie manis brokastīs un neatradīs vairs to.

Džerijs Talbots bija Ronija sirdsdraugs. Berila bija to reiz redzējusi un zināja viņa brunču mednieka slavu.

—    Labi — vienu kumosu es ēdīšu, bet tad tev jāpavada mani mājup. Tev nevajadzēja atlaist auto.

Ronijs atnesa viņai šķīvi ar sviestmaizēm un glāzi vīna. Berila mazliet pielika to pie lūpām.

—   Vairāk ne, Ronij, — viņa sacīja.

Viņu bija sagrābušas pēkšņas izbailes, un viņa trīcēja.

—   Ak, nē!

Un tomēr tas bija tik patīkami un jauki, kad viņš apskāva to. Viņa nepretojās.

—     Es nedrīkstu šeit palikt, Ronij, — viņa čukstēja. — I^id mani, dārgais…

Bet viņš tikai ciešāk piekļāvās viņai, un Berila neatrāva tam savas lūpas…

18

Ronijs atmodās un, uzmetis skatu logam, norūca kādu lāstu. Berila gulēja, nolikusi galvu uz rokas. Viņa nebija aizmigusi, bet arī neraudāja, kā viņš bija baidījies.

—    Cik pulkstenis? — viņa jautāja, nepagriezdama galvu.

—   Jau astoņi… Bet tu taču nevari vakara tērpā rādīties uz ielas!

—   Kamdēļ gan ne? — viņa piecēlās, izvairīdamās uzlūkot Roniju.

—    Vai tu nevarētu pasaukt kādu vāģi?

Kad viņš no jauna uznāca augšā, Berila spoguļa priekšā kārtoja matus.

—  Tas bija ļoti neprātīgi, — viņa klusu sacīja.

—   Lejā neviena nav, un "Alberta zālē" vakar par laimi bija balle,

—    Ronijs sacīja. — Ja art kāds tevi redzētu, tas domātu, ka tu esi pēc balles palikusi pie kādiem pazīstamiem brokastot.

Stundas ceturksni vēlāk viņa sacīja savai kalponei:

—   Es tagad likšos gulēt, Dīna. Ja misters Morels piezvana, tad pasakiet viņam, ka priekšpusdienā es nevaru ar viņu runāt… Jā, brokastis es paēdu, bet tomēr varat atnest man tasi šokolādes.

Kad kalpone ienesa šokolādi, Berila stāvēja pie loga.

—    Nolieciet paplāti uz galda, Dīna, — viņa sacīja.

Kad kalpone izgāja, viņa noslēdza aiz tās durvis. Tad viņa nostājās spoguļa priekšā un ilgi aplūkoja sevi.

—   Jā, tā esi tu, Berila! — viņa čukstēja. — Ak, es vēlētos, kaut tā būtu kāda cita!

19

Torīt Moropulo griezās pie Saula ar kādu jautājumu:

—    Cik ilgs apgaismojums vajadzīgs fotogrāfijai, kas uzņemta drtz pēc pulksten astoņiem rītā?

Sauls pavērās logā.

—  Momenta uzņēmumam šorīt pietiktu ar vienu divdesmitpiektdalu sekundes, — viņš atbildēja.

Moropulo nolika uz galda mazu kabatas kodaksu.

—   Es šorīt uzņēmu kādu dāmu vakara tērpā, — viņš smaidīdams paskaidroja. — Šis uzņēmums man maksāja veselas nakts miegu. Bet nu,«mans ambroziskais draugs, es gribu kādu stundiņu nogulēties.

Sauls bija priecīgs, ka šorīt tas netraucēts varēs savest grieķa dzīvokli kārtībā. Tikai reizi viņš pārtrauca darbu, lai nogrieztu sev gabalu maizes un sieru.

Pulksten piecos ieskanējās telefons.

—   Vai tur ir misters Moropulo?… Varbūt tas esat jūs, Saul? Viqš tūlio pazina šo balsi, un sirds vioam sāka straujāk sist.

—   Jā gan, mis Mervila.

—   Vai jūs nevarētu uz brītiou atnākt pie manis?

—    Protams, es tūlio būšu klāt.

Šajā acumirkli no guļamistabas žāvādamies iznāca Moropulo.

—    Kas tur zvanīja? — vioš jautāja.

—    Kāds pazioa, — Sauls īsi atbildēja.

* * *

Kalpone viou tūlio ieveda Berilas istabā.

Pateicos, ka atnācāt, — Berila sacīja, sniegdama vioam roku.

—   Es gribēju parunāties ar jums… tāpat, ne par ko sevišķu… Sauls juta, ka vioas roka trīcēja. Vioa bija ari bālāka nekā citkārt. Kamdēļ vioa bija viou ataicinājusi? Berila pati brīnījās par sevi..

Visu pēcpusdienu vioa bija domājusi par Saulu. Roniju vioa bija gandrīz pilnīgi piemirsusi. Tas taču bija tikai nejaušs faktors.

—   Es vēlos, lai jūs kādu bridi pabūtu pie manis, — vioa lūdza.

—    Es palikšu pie jums, kamēr vien nedzlsiet mani prom, — Sauls atbildēja, ar smaidu lūkodamies vioai acīs.

Es labprāt gribētu ar jums pārrunāt kādu lietu, mister Saul,

—        vioa sacīja, nosēzdamās tam pretim un saņemdama vioa rokas savējās. — Jūs esot nonāvējis kādu cilvēku… Sakiet, vai vēlāk jūs nožēlojāt šo darbu? Vai jūs ienīdāt šo cilvēku? Tie ir dīvaini jautājumi, un jūs varbūt uzskatāt mani par ārprātīgu, bet…

—   Nebūt. Nē, es neienīdu to cilvēku. Nāvi vioš bija pelnījis. Es gan negribēju viou nonāvēt, bet citas izejas nebija. Suni, kurškkož sava ganāmpulka aitas, nošauj. Es darīju tikai to, ko ieskatīju par nepieciešamu.

Sārtums pamazām atgriezās Berilai vaigos.

Cik jauki ir tā just… stāvēt tik augstu pāri visiem aizspriedumiem… Vai tas cilvēks bija precējies? Vioš pamāja ar galvu.

—    Bet to es dabūju zināt tikai vēlāk, kad vioa sieva ieradās pie manis un lūdza, lai atļauju tai uzņemties izdevumus par mana aizstāvja algošanu. Vioa ienīda savu vīru…

Bridi valdīja klusums, tad Berila jautāja:

—   Vai jūs kādreiz esat mīlējis, mister Saul?

—   Jā, — viņš bez vilcināšanās atbildēja.

Viņa gribēja atņemt savas rokas, bet Sauls tās nelaida.

—  Tagad es jums ko pateikšu, ko es citādi nekad nebūtu dabūjis pār lūpām. Uzlūkojiet mani. Es esmu vecs — man jau pāri piecdesmit— neglīts vīrs, turklāt vēl analfabēts… un tomēr es jūs mīlu. Jūs esat skaista — visskaistākā sieviete, kādu es esmu redzējis, bet tas nav tas, kamdēļ es jūs mīlu. Jūsos ir kaut kas cits, ko es mīlu… nezinu, kas tas ir, — dvēsele… prāts… gars… jūsu individualitāte. Ceru, ka neesmu jūs apvainojis ar savu atzīšanos…

—   Ambroz! — Berila iesaucās, cieši saspiezdama viņa rokas. — Man jāsaka jums tas… manī nav nekā, ko jūs varētu mīlēt… nekā vairāk kā vienīgi ārējā čaula, vājības un nožēlojama mazdūšība! Es mīlu kādu cilvēku, Ambroz… mīlu to tikai viņa ārējā skaistuma dēļ. Un šim cilvēkam es atdevu visu… visu, kas vien man bija.

Neviens vaibsts nepakustējās viņa sejā.

—    Es atdevu tam visu… šodien… un tamdēļ es saucu jūs. Es jūtu, ka jūsu vārdos ir daļa taisnības: mūsu dvēseles vieno kādas radniecīgas saites — bet tomēr es mīlu viņu, Ambroz!

Iespiedusi seju viņa eļļām notraipītos svārkos, viņa klusu elsoja.

Ambrozs klusēdams maigi noglāstīja viņas galvu.

—   Jūs domājat, ka es… Ko jūs domājat par mani? — Berila pēkšņi jautāja.

—   To jūs jau zināt, — viņš atbildēja. — Jūs laikam domājat: ko es sajūtu? Es neesmu satriekts, jo jūs neesat zaudējusi nekā tāda, kam manās acis būtu kāda vērtība.

Viņš saņēma viņas galvu rokās un ielūkojās tai acīs.

—   Cik skaisti! — viņš izdvesa.

Berila aizvēra acis, lai aizturētu asaras.

—   Varbūt jūs vairs nevēlēsieties manis redzēt… bet, ja kādreiz jums manis vajadzētu, tad tikai pasauciet mani.

Viņa izslaucīja acis.

—   Cik jūs esat brīnišķs, Ambroz! Jūs pat zināt, kad jums jāiet…

Viņa nervozi iesmējās un uzlika abas rokas tam uz pleciem.

— Tātad jūs nāksiet, kad es jūs saukšu?…

Tikai tad, kad viņš jau bija aizgājis, Berilai iekrita prātā, ka vārds nav ticis pieminēts. Un tomēr viņš acīmredzot zināja, par ko viņa bija runājusi.

20

Tā bija pirmā reize, kad Ronijs nožēloja kādu mīlas dēku. Jau vairākkārt tas bija noņēmis telefona stobriņu, lai piezvanītu Berilai, bet ikreiz bija atkal atteicies no šī nodoma. Tad viņš gribēja norakstīt vēstuli, bet jau pēc pirmās uzrunas nezināja, kā turpināt. Viņš bija rīkojies neprātīgi. Kamdēļ viņš bija to darījis? Arvien skaidrāk viņš apzinājās, ka nepieciešami pēc iespējas saudzīgāk atbrīvoties no atbildības, ko tas tik neapdomīgi bija uzņēmies. Ronijam bija plaši piedzīvojumi šādās lietās, un viņš ikreiz ar godu bija pratis izkļūt no nepatīkamā stāvokļa. Protams, dažreiz bija jānoklausās pārmetumos un asarās, bet reizēm tam bija nācies izmaksāt arī prāvas naudas summas. Tomēr attiecībā uz Berilu visi līdzšinējie līdzekli nebija derīgi. Turklāt viņš taču bija devis tai solījumu…

Domājot par precēšanos, viņam auksti drebuli skrēja pār muguru. Vecpuiša neatkarīgā dzīve bija pārāk jauka, lai jau tik drīz atteiktos no tās.

Viņam ienāca prātā Eva Kolbruka. Cik apburoša, pievilcīga tā bija! Viņš salīdzināja to ar Berilu, un šis salīdzinājums nebija Berilai labvēlīgs.

Vēlu vakarā viņš norakstīja divas vēstules: vienu Berilai, un otru, garāko — Evai.

Berila savējo saņēma otrā rītā, kad kalpone to ienesa līdz ar tēju. Bez vismazākā uztraukuma viņa atplēsa vēstuli un izlasīja to:

"Vismīļākā! Nezinu, ko un kā lai tev rakstu. Es pielūdzu atmiņu par tevi un esmu izmisis par to katastrofu, ko nozīmē notikušais priekš tevis. Esmu tavā rīcībā un darīšu visu, ko vien tu pavēlēsi. Es bīstos tevi redzēt, kaut mana sirds neprātīgi tvīkst pēc tevis."

Vēstullte bija rakstīta uz vienkārša papīra bez paraksta. Vēl tajā pašā rītā Berila nosūtīja viņam telegrammu:

"Gaidu tevi pēcpusdienā uz tēju." I

Ronija atbilde bija steigā uzrakstīta zīmīte, ko atnesa ekspresis: Es nespēju; es nedrīkstu. Atziņa par savas vainas oeizpērkamību salauzis manu sirdi. Kā gan es varēju darīt tevi nelaimīgu!" ,

Bez paraksta. Ronijs nekad nemēdza parakstīt šādas vēstules.

Berila lasīja šo zīmīti un smējās. Jā, viņa varēja smieties.

*

Tris dienas vēlāk atgriezās viņas tēvs. Viņš bija jautrs un apmierināts.

Mēs tikai,baiļojāmies, ka tev vienai būs garlaicīgi,.— viņš sacīja. — Ceru, ka Ronijs rūpējās par tevi?

—    Jā gan, par nožēlošanu, — viņa atbildēja, un doktora seja iemirdzējās priekā.

—    Ka liekas, tu neesi visai draudzīga pret viņu, un tas mani iepriecina.. Ko īsti tu darīji šajā laikā? Vai biji kādā teātri?

ļa, un ari kādu baik ia turpinājās cauru nakti — es pārnācu mājās tikai pēc pulksten astoņiem rītā.

Nu, bet tas taču.loti neveselīgi-—visu nakti dejot.

Berila pilnīgi piekrita tēvam Bet arī melot bija neveselīgi— un tomēr tagad viņa meloja ik uz sola. Ambrozs nekad nemeloja; tomēr viņas dē] tas melos. Ari Ronijs melos— bet vienīgi sevis dēl… Atkal un atkal viņas domas atgriezās un kavējās pie Ambroza Saula.

Tonakt viņa sapni redzēja Roniju un Saulu, kas sirpjiem cīnījās savā starpā. Viņa atmodās ar klusu izbaiļu kliedzienu, jo sapni viņu galvas bija samainītas, un Ronija seja uzsmaidīja viņai no Saula platajiem pleciem.

Ap to pašu laiku pamodās ari Ronijs. Berilas vakarējā telegramma bija viņu tā nobiedējusi, ka tas nespēja pat mierīgi gulēt. Viņš bija pārliecināts, ka Berila vairs neatkāpsies no viņa

Viņš nemīlēja ne Berilu, ne ari kādu citu no savām draudzenēm. Tomēr viņu starpā bija tādas, kuras tas atkal un atkal iekāroja. Eva bija viena no tām. Viņš nespēja iedomāties pastāvīgu, nepārtrauktu kopdzīvi ar Berilu, kurai viņa acīs nebija vairs ne vismazākās pievilcības.

Kad Ronijs gribēja sēsties pie brokastīm, viņu pārsteidza Stepa apmeklējums, kurš tam šorīt bija vel daudz nepatīkamāks nekā citkārt:

—    Priecājos jūs redzēt, mister Step. Kad jūs pārbraucāt?

—   Vakar vakarā… Es tikai uz mirkli iegriezos pie jums. Pašreiz eju pie tā cūkas Moropulo, — Steps norūca. — Es gribēju runāt ar jums par Berilu.

Ronaldam sirds nostāja sist. Vai viņa visu izstāstījusi Stepam?

—    Par… Berilu? — viņš ar pūlēm izdabūja pār lūpām.

—   Jūs esat loti draudzīgs ar viņu, hē? Vai jau ilgi pazīstat viņu? Jums ir iespaids uz viņu, hē?

—    Es ceru… jā… ne visai liels.

—   Es gribu Berilu precēt. Doktors gan laikam jau būs ieminējies jums par to, hē?

Ronijs norija siekalas.

—   Nē, — viņš atbildēja, — es nekā nezināju par to… vēlu jums… laimes…

—   Varat paturēt savu laimes vēlējumu sev, — Steps viņu pārtrauca. — Tātad jūs esat loti draudzīgās attiecībās ar viņu, hē? Ceru, ka nekā ļaunāka jūsu starpā nav… citādi es nosistu jūs, hē! No jums es prasu, lai jūs aizrunājat Berilai par mani kādu labu vārdu. Sapratāt?

—    Protams, — Morels stomījās. — Es darīšu visu, ko spēšu.

—    Labi. Un tad vēl kas, Morei. Kad es būšu apprecējies, jūs drīkstēsiet nākt pie mums tikai tad, kad es jūs saukšu, — saprotat? Tātad tas būtu nokārtots, hē? Uz redzēšanos.

21

Skaistas lietas! Ja nu Berila atzīstas Stepam, — kas tad? Jaunām meitenēm šajā ziņā dažreiz ir loti dīvaini ieskati par pienākumu. Priekšistabā atskanēja telefona zvans. Ronijs piegāja pie aparāta.

—  Jā… Moropulo? Satikties? Man jau norunātas citas darīšanas. Moropulo sacīja, ka esot nokārtojama kāda steidzama lieta, un

viņi norunāja satikties kādā mazā restorānā Soho.

—    Kas noticis? — Ronijs jautāja. Moropulo paraustīja plecus.

—   Ļauni ļaudis sastāstījuši Stepam, ka viņa prombūtnes laikā es esot bijis piedzēries.

—    Un jos bijāt arī?

—    Nekā tamlīdzīga! Taisni tajā pašā brīdī, kad Stepa šuneli sakās redzējuši mani piedzērušu kādā restorānā, kur es esot dejojis uz galda un kliedzis, ka Mekenzija ziņojums viltots…

Ronija seju pārklāja nāves bālums.

—   Dieva dēl! Jūs taču neesat to teicis? — viņš šausmās iesaucās.

—    Protams, nē.

—    Bet kamdēļ tad tie ļaudis…

—    Lai viņi runā, ko grib, — Moropulo viņu pārtrauca. — No svara ir tikai tas, ko sakām mēs, un tas būtu, — viņš izrunāja katru vārdu ar sevišķu uzsvaru, — ka taisni tajā brīdī es patiesībā sēdēju jūsu dzīvoklī un ēdu vakariņas kopā ar jums un mis Mervilu.

—    Kā? Bet tie taču skaidri meli!

—  Vai tad vieni meli sliktāki par otriem? Tikai iegaumējiet dienu. Tas notika dienu pirms tam, kad jūs ievedāt savā dzīvoklī mis Mervilu, kura tur pavadīja visu nakti.

Ronijs nespēja izrunāt ne vārda.

—  Es saprotu jūsu stāvokli un jūtu jums līdzi, — grieķis turpināja, — bet manas labklājības labā ir nepieciešami, lai kā jūs, tā ari mis Mervila apliecinātu manu nevainību… Jūs laikam brīnāties par manu informāciju? Tā lieta ir loti vienkārša. Tovakar es pirmais atstāju teātri, lai vieglāk varētu jūs izsekot. Visu nakti es nostāvēju pie jūsu nama uz ielas, un, kad mis Mervila iznāca, es viņu nofotografēju. Uzņēmums ir noglabāts drošā vietā… Protams, jums Steps neticēs, bet mis Mervilas liecība to pilnīgi pārliecinās. Ticat man, ka sākumā es nemaz nebiju domājis izlietot šo uzņēmumu sevis labā, — es vienkārši gribēju uzglabāt to kā mazu noslēpumu.

Ronalds beidzot no jauna bija atguvis valodu.

—   Vai man jāsaka mis Mervilai, ko jūs zināt… ka jums ir viņas uzņēmums?

Moropulo noraidoši atmeta ar roku.

—    Priekš kam viņai tas jāzina? Tas nemaz nav vajadzīgs.

—   Labi, es runāšu ar mis Mervilu, — Ronijs sacīja. Viņš saprata, ka nav nozīmes pretoties, jo jau domas vien par to, ka Steps varētu dabūt zināt notikušo, lika viņam šausmās nodrebēt.

Pēcpusdienā viņš ieradās pie Berilas.

—   Kāda laime, ka satieku tevi vienu, mīlā Berila, — viņš samulsis iesāka. — Tu nevari iedomāties, ko es esmu izcietis šajās dienās…

Viņa bija loti mierīga un nosvērta. Viņas aukstasinība vel vairāk mulsināja Roniju, un viņš nolēma ķerties tieši pie lietas.

—   Kur tu biji otrdienas vakarā, Berila? — viņš negaidot jautāja.

—  Otrdienas vakarā? — viņa izbrīnā atkārtoja. — Nezinu. Kamdel tu tā jautā?

—    Mēģini atcereties, mīlā, — viņš neatlaidās.

—    Vakariņas es edu mājās. Ja nemaldos, tad tevs bija izgājis pilsētā. Vēlāk es biju kādā koncertā.

—   Tovakar tu edi vakariņas kopā ar mani un Moropulo.

Viņa pārsteigta to uzlūkoja.

—    Es nesaprotu.

—  Stepa aģenti ziņojuši viņam, ka Moropulo tovakar bija piedzeries un dzērumā izdarījis visādas muļķības. Tagad Moropulo ir loti no svara pierādīt savu alibi.

Berila vērīgi uzlūkoja viņu. Nekad vel viņa nebija redzējusi Roniju tik uztrauktu un mulsu.

—   Protams, es nevaru uzņemties šādus melus, kaut ari tie būtu vajadzīgi tava drauga izglābšanai no nepatikšanām, — viņa salti atbildēja." — Šajā gadījumā es nekā nevaru tev palīdzēt.

—   Bet tev tas jādara! — viņš iesaucās. — Moropulo zina visu. Viņš redzējis tevi ieejam manā dzīvokli un iznākam no tā.

Berila mirkli klusēja.

—    Kad… vai tonakt?

Ronijs pamāja ar galvu. Viņš bija pārsteigts par to mieru, ar kādu Berila uzņēma šo ziņu.

—   Labi, — viņa sacīja. — Es apliecināšu, ka tovakar esmu ēdusi vakariņas kopā ar tevi un Moropulo tavā dzīvoklī.

Viņa paņēma no galda kādu aploksni.

—    Vai tu neiemestu pastkastītē šo vēstuli?

Uz kāpnēm Ronijs uzmeta skatu aploksnei. Tā bija adresēta kādam cepuru veikalam. Viņš juta, ka ar šo uzdevumu Berila bija gribējusi uzsvērt savu nicināšanu pret viņu.

Misis Kolbruka uzskatīja notikušo par brīnumu, par kuru varēja pateikties vienīgi viņas uzcītīgām lūgšanām.

—   Katru vakaru es lūdzos: "Mīļais Dieviņ, dari Kristīni veselu, lūdzu, āmen."

Arī ortopēds bija ļoti apmierināts ar saviem panākumiem.

Kristīne gan vēl nebija vesela, tomēr nu tā pirmo reizi savā mūžā varēja nostāties pati uz savām kājām. Protams, ārstam vajadzēja atbalstīt viņu no vienas un misis Kolbrukai no otras puses, bet tomēr viņa stāvēja, kaut ari tikai dažas sekundes.

Kad Ambrozs tovakar pārnāca mājās, viņš jau visu bija dabūjis zināt no ortopēda.

—   Vai viņš runāja ari par masāžu, Ambroz? — Kristīne jautāja.

Sauls pamāja ar galvu.

—   Ja atļausiet, es pats jūs masēšu, — viņš vienkārši sacīja. — Manas rokas nebūt nav tik neveiklas, kā tās izskatās.

Beidzot pienāca diena, kad Kristīne lēnām, bez citu palīdzības pārgāja trotuāru, lai sēstos Mervila auto, kuru doktors uz Berilas lūgumu to pēcpusdienu bija atvēlējis slimnieces rīcībā.

Sauls nepavadīja viņu šajā braucienā; tikai māte un Eva brauca viņai līdzi.

Berila jau iepriekš bija norunājusi ar Saulu un šoferi, ka auto brauks gar viņu namu, un nu tā, aizslēpusies aiz priekškara, pa logu varēja aplūkot mazo sabiedrību.

Tātad šī bija Eva; Berila redzēja to pirmo reizi… nē, reiz viņa jau to bija redzējusi Haidparkā kopā ar Roniju. Viņa bija ļoti glīta un gracioza

Auto jau sen bija pabraucis garām, bet Berila arvien vēl kavējās pie loga, jo viņu biedēja gaidāmā saruna ar tēvu. Viņa zināja, ka tā nebūs nekāda patīkamā. Tēvs jau pie galda bija pūlējies izlikties mierīgs, tomēr nervozitāti viņam nebija izdevies apslēpt. Beidzot viņš bija pateicis, ka vēloties parunāt ar viņu; Berila jau zināja, par ko.

Viņa sēdēja salonā pie kamīna un lasīja, kad tēvs ienāca istabā, nervozi berzēdams rokas un jautri, bet piespiesti smaidīdams.

—   A, tu esi šeit, Berila. Nu mčs varam mazliet patērzēt. Viņš sakārtoja uguni kamīnā un nosēdās līdzās meitai. Acīmredzot

viņam grūd nācās uzsākt sarunu.

—   Berila, — viņš beidzot sacīja, — mēs nesen runājām ar Stepu par tevi.

—   Tā?

—  Stepam tu loti patīc… Viņš tevi mīl, — doktors Mervils noklepojās.

—    Viņš ir krietns cilvēks, Berila… varbūt mazliet neaptēsts, bet tomēr krietns… un bagāts.

—   Tā? — Berila atkārtoja, un viņas tēvs kļuva vēl nemierīgāks.

—   Ko tu vienmēr jautā: "Tā?", — viņš aizkaitināts sacīja. — Ko tu domā par Stepu?

—   Tu gribēji jautāt: par precēšanos ar Stepu? Es nevaru viņu precēt, jo nemīlu to.

—   Ar laiku tu droši vien iemīlēsi viņu, Berila.

—    Man loti žēl, tēvs, bet tas nav iespējams. Doktors drūmu skatu lūkojās liesmās.

—  Protams, tev jārīkojas pašai pēc saviem ieskatiem; mana sirdsapziņa neļauj man prasīt no tevis nekādu upuru. Viņš ir rupjš cilvēks, un es bīstos, ka tava atteikšanās viņu saniknos. Bet tas man vienalga. Es pats esmu vainīgs pie savas izputināšanas. Šajā namā es ienācu ar simt piesdesmit tūkstošiem mārciņu— un tagad!…

Berilai bija sāpīgi klausīties viņa vārdos.

—  Vai tu esi atkarigs no mistera Stepa žēlastības? Vai, izstājoties no viņa veikaliem, tavs stāvoklis būtu stipri satricināts?

Doktors Mervils pamāja ar galvu.

—    Diemžēl tā tas ir, — viņš atbildēja. — Tomēr tu nedrīksti savu lēmumu nostādīt atkarībā no šiem apstākļiem.

Tomēr viņa lūdzošais skats liecināja, ka tie ir tikai tukši vārdi, no kuriem viņš pats jau sen bija atsacījies.

—   Protams, man būtu prieks, ja tu pieņemtu Stepa piedāvājumu,

—   viņš turpināja, izvairīdamies no meitas skata. Viņš piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

—    Eauj man laiku apdomāties, — Berila sacīja.

Kad tēvs bija izgājis no istabas, viņa atvieglota uzelpoja. Domās nogrimusi, viņa pūlējās apsvērt un noskaidrot savu stāvokli. No šim pārdomām viņu iztraucēja tēvs, no jauna ienākdams salonā.

—  Es aizmirsu pateikt tev vēl ko, Berila: arī Ronijs domā, ka tev vajadzētu precēt Stepu… tas ir, viņš loti priecātos, ja tu apprecētu Stepu. Es atrodu, ka tas ir loti augstsirdīgi no Ronija…

Tātad ari Ronijs atbalsta šo plānu! Pēc šīs atziņas Steps viņai vairs nelikās tik neiespējams. Ronijs! Protams, viņam šāds iznākums būtu patīkams. Kādas izbailes gan viņam vajadzējis pārciest, kad tas dabūjis zināt, ka Steps ir viņa sāncensis!

Viņa izgāja vestibilā, kur atrodas telefons, un lika savienot sevi ar Ronija džīvokli.

—   Vai tas esi tu, Ronij?

—   Jā, vai tu, Berila? — viņa balsī bija dzirdamas rūpes. — Kā tev klājas? Tik ilgi neesmu tevi redzējis!

—   Tēvs saka, tu domājot, ka man vajadzētu precēt Stepu?

Klusums.

—   Vai saproti, ko es teicu? — viņa jautāja.

—  Jā… Protams, tas ir briesmīgs trieciens man… es pat nespēju to iedomāties… bet tā būtu lieliska partija priekš tevis, Berila. Viņš ir bagātākais cilvēks Sitijā… Protams, es domāju tikai par tavu labumu, mīlā Berila.

Viņa pamāja ar galvu un lūpu kaktiņi tai dīvaini raustījās.

—   Bet es taču nevaru kļūt viņa sieva, pirms neesmu izstāstījusi tam visu, kas iepriekš noticis, — vai nav tiesa, Ronij?

Pat pa telefonu bija dzirdams, kā viņam aizrāvās elpa.

—  Dieva dēl, Berila, — vai tu esi prātu zaudējusi?! Kam gan no tā būtu kāds labums? Tu tikai salauztu savam tēvam sirdi… Tas būtu pārāk egoistiski, un tam nebūtu ari nekāda mērķa…

Viņa apmierināta pasmaidīja Ronijs, protams, neredzēja šī smaida.

—    Es vēl pārlikšu, — viņa sacīja.

—  Berila… Berila… neaizej vēl… vēl vienu acumirkli… Tātad tu to nedarīsi… tu tiešām nedrīksti to darīt! Protams, par sevi es nemaz nedomāju… vienīgi par tevi… un tavu tēvu… Apsoli man, ka tu nedarīsi muļķības, jā?… Tu taču vari mazliet iedomāt ari par mani!

—   Es vēl pārlikšu, — Berila atkārtoja.

Moropulo drūmo namu Pedingtonā apmeklēja dīvaini cilvēki. Tie nāca ikreiz pēc krēslas iestāšanās, uzmanīgi lūkodamies atpakaļ, vai kāds viņiem neseko. Reti kad tie iepriekš paziņoja par savu apmeklējumu, un tamdēļ grieķim ik vakarus līdz pulksten desmitiem bija jābūt mājās. Moropulo tomēr nestāvēja sakaros ar noziedzniekiem. Šie ļaudis visi bija samērā godīgi cilvēki, kuriem katram bija sava oficiāla nodarbošanās. Pie grieķa viņi ieradās, lai pārdotu tam par skanošu naudu ziņas, kādas tiem bija gadījies vienā vai otrā ceļā ievākt un kas varēja ieinteresēt Stepu. īsās sarunas ar šiem apmeklētājiem bija Moropulo vienīgais uzdevums, par kura izpildīšanu Steps tam maksāja algu, kas bija pilnīgi pietiekoša ērtas dzīves vešanai.

Moropulo gulēja savā dzīvojamā istabā uz dīvāna un lasīja kādu grāmatu. Pulkstenis bija gandrīz jau desmit, un viņš pašreiz lauzīja galvu par jautājumu: vai likties gulēt, vai ari aiziet līdz tuvējai kafejnīcai, kur tas varēja cerēt satikt dažus draugus. Pēkšņi noklaudzēja durvis, un grieķis pagrieza galvu. Tas varēja būt vienīgi Sauls vai art…

Istabā ienāca Steps, purinādams sniegu no sava dārgā kažoka piedurknēm.

—    Vai viens pats, hē? — Steps jautāja.

—     Kam lai pateicos par jūsu apmeklējumu, Step? — grieķis jautāja.

—    Man jāieliek kaut kas seifā.

Saula izgudrojums bija novietots kādā kaktā aiz priekškara.

Atvēris seifa durtiņas, Steps iemeta tajā kādu vīstoklīti.

—    Kas tad tas te, hē?

Viņš bija izņēmis no seifa aizzīmogotu aploksni.

—    Tā ir mana, — Moropulo paskaidroja.

—    Vai tai kas kopējs ar veikalu?

—    Nē.

Steps iemeta aploksni atpakaļ seifā un aizvēra to.

—    Kur Sauls?

—    Viņš agri iet mājup, — Moropulo norūca.

Steps ironiski pasmaidīja.

—   Jums laikam Sauls nav visai pa prātam, hē?

Moropulo saviebās.

—   Pa prātam — tas puisis? Viņš taču nav cilvēks! Nekas neatstāj uz viņu iespaidu Es mēģināju viņu piekaut ar pudeli, bet viņš atņēma man to, it kā es būtu mazs bērns.

—    Labāk jau neatkārtojiet šādus mēģinājumus.

—  Priekš kam viņš mums vajadzīgs? Tā taču velta naudas izšķiešana. Es art bez viņa nedarīšu vairs nekādu muļķību.

—     Lai tas paliek. Es negribu šeit neviena sveša cilvēka, hē! Apkopējas un tā tālāk — tie visi ir algoti spiegi.

Kad Steps bija atkal prom, Moropulo atlaidās dīvānā un sāka pārdomāt. Viņa naids pret Saulu bija dziļš un patiess. Būtu grūti atrast divus tik krasus pretstatus, kādi bija Moropulo un Sauls.

Otrā dienā, kad Moropulo pārnāca mājās pēc satikšanās ar Ronaldu, viņš satika Saulu dārziņā, kur tas slaucīja no celiņiem sniegu.

—    Ienāciet namā — man jums kas loti interesants sakāms.

Sauls nesteigdamies nolika slotu un sekoja viņam.

—   Jūs taču pazīstat Berilu Mervilu, vai ne? Steps viņu precēs.

Saula sejas izteiksme tikai uz īsu acumirkli pārgrozījās; tomēr

Moropulo asajam skatam šī pārvērtība nepalika nepamanīta.

Kas jums to teica? —. Sauls mierīgi jautāja.

Ronalds Morels. Ak, kas par laimes lutekli ir šis Steps! Ja man būtu viņa nauda!…

Ambrozs izgāja; bet viņa ienaidnieks nu bija atradis tā vārīgo vietu. Moropulo bija pārliecināts, ka šī ziņa satriekusi Saulu. Tomēr viņš maldījās: Saulam šī lieta bija loti tuva, tomēr tā nesatrieca viņu.

Todien Moropulo vairs nerunāja par šo jautājumu, bet dažas dienas vēlāk tas sāka ar velnišķu izsmalcinātību kaitināt Saulu.

Ambrozs vai nu neatbildēja nemaz, vai art atbildēja tikai īsi. Grieķa dzēlīgos aizrādījumus viņš izlikās nedzirdējis. Moropulo kļuva vai traks aiz dusmām. Tomēr tālāk viņš neiedrošinājās iet, bīdamies, ka Sauls varētu apsūdzēt viņu Stepam. Tomēr viņš instinktīvi nojauta, ka Sauls cieš, kaut savas ciešanas slēpj no viņa.

Kad Sauls tovakar pārnāca savā dzīvokli, Kristīne noraizējusies uzlūkoja viņu.

'— Ka noticis, Ambroz?

—   Nekas; Moropulo mani mazliet sakaitināja. Pēdējā laikā man arvien grūtāk nākas sevi savaldīt — es gan laikam kļūstu vecs un mans gribasspēks arvien vairāk mazinās.

—   Man ir nojauta, ka jūs ari man esat iedevis daļu sava spēka.

—    Nē, ar jums es neesmu to darījis. Jūs esat man loti mīla, Kristīne, un, kad es nomiršu, es ari pat nāvē neaizmirsīšu jūs.

—    Kamdēļ jūs taisni šovakar runājat par to?

—   Nezinu… Steps grib, lai es šoreiz pavadu Moropulo uz viņa ārpilsētas namu. Man gan tas nemaz nepatīk.

—  Ceru, ka tas jums nekaitēs, mīļais Ambroz. Jūs esat pārpūlējies; jums derētu likties nogulēties.

—    Man nenāk miegs.

Viņš noliecās un uzlika savu lielo roku Kristīnei uz galvas.

—   Man bezgalīgs prieks, redzot jūs tik atspirgušu, — viņš sacīja.

Kristīne dzirdēja viņu nokāpjam lejā un izejam no nama. Bridi

vēlāk istabā ienāca Eva.

—   Kur Sauls aizgāja? — viņa jautāja. — Es redzēju ejam viņu pa ielu, it kā tā piederētu viņam vienam. Iedofnājies, Kristīne, ko Ronijs man stāstīja: misters Steps precēšot to jauno dāmu, kura tevi reiz apmeklēja, — Berilu Mervilu!

—    Smalki! — Kristīne izklaidīgi atbildēja.

Nu viņa zināja Saula skumju iemeslu, un viņas sirds vai lūza aiz līdzcietības pret nelaimīgo, kas tagad klīda nakts tumsā.

24

"Panteons" bija celts uz morgenu liela zemesgabala, kas senāk bija piederējis pie kāda klostera dārza. Nams sastāvēja no vienas istabas apakšstāvā, kas izpildīja ari virtuves vietu, un divām guļamistabām augšstāvā. Namiņš bija glīti iekārtots un izgreznots dārgām grīdsegām.

Moropulo sēdēja ērtā gulamkrēslā, ritakurpēs ieautās kājas uzlicis uz kamīna .sētiņas. Šodien viņš jau agri bijajesācis dzert. Uz grīdas viņam līdzās stāvēja glāze ar pienveidlgu šķidrumu, cukura trauks, ūdens karafe un tējas sietiņš. Ambrozam nenācās grūti atrast absinta pudeli, jo pārējie piederumi nodeva tās atrašanās vietu.

—    Nāciet iekšā un aizveriet durvis — kamielis tāds!… Nekā nebūs! — viņš izrāva Ambrozam no rokas glāzi un izdzēra.

—    A, tas garšo labi, draudziņ! Sēstieties! — viņš pamāja uz kādu krēslu.

—   Šim vakaram nu pietiks, Moropulo, — Sauls paņēma pudeli un izgāja ar to virtuve. Grieķis tikai pasmaidīja kad pudele džinkstēdama saplīsa: viņam bija slepens krājums kādā dārza šķūnītī; bez tam dažas pudeles bija noglabātas ari tepat istabā.

—    Nāciet šurp! — viņš kliedza. — Šurp, jūs cūka! Pastāstiet man kaut ko par Berilu. Kas tā par meiteni. īstenībā viņas seja taču nemaz nav piemērota tā spalvainā merkaka skūpstiem, vai ne?

Sauls dzirdēja viņa vārdus, bet mierīgi rīkojās virtuve.

—   Kad es jūs saucu, jums tūliņ jānāk — vai sapratāt? — Moropulo viņam uzkliedza, kad tas ar tasi tējas rokā atgriezās istabā.

—   Dzeriet, — Sauls sacīja.

Moropulo paķēra tasi un iesvieda to kamīnā.

—   Tas ir priekš bērniem un jaunām skuķēm, ne priekš vīra no dienvidiem! Jā gan, Saul, priekš jaunām, smalkām skuķēm — priekš tādām kā Berila…

Saula roka satvēra viņu aiz bārdas un atsvieda tā galvu atpakaļ. Sāpes bija neciešamas. Mirkli viņa skats lūkojās Ambroza aukstajās pelēkajās acis. Tad Sauls palaida viņu vaļā. Grieķis streipuļodams piecēlās un ievilka elpu, bet nesacīja ne vārda.

Art Sauls klusēja — viņa acis jau pietiekoši skaidri bija izsacījušas visu. Moropulo atkrita atpakaļ krēslā un palika sēžam.

Kad Sauls, izkrāvis savu somu, no jauna ienāca istabā, grieķis arvien vēl sēdēja tajā pašā stāvoklī.

—    Vai vēlaties, lai uzvāru jums kaut ko vakariņām?

—   Virtuvē ir zivis un kotletes.

Sauls izgāja virtuvē, un grieķis klusu piecēlās. Uzmanīgi izvilcis no kāda skapja apakšas pilnu pudeli un paņēmis no galda cukura trauku un ūdens karafi, viņš uz pirkstu galiem izgāja»no istabas. Uzkāpis savā guļamistabā un noslēdzis durvis, viņš piegāja pie rakstāmpults un izņēma no tās garstobra revolveri ar ziloņkaula rokturi. Iebāzis ieroci kabatā, viņš nosēdās un sāka sajaukt sev dzērienu.

—    Vai nenaksiet vakariņās? — Sauls jautaja, stāvēdams lejā.

—    Ejiet ellē!

—   Nāciet gan, Moropulo! Tagad pats nožēloju, ka aizskāru jūs.

—    Drīz jūs to nožēlosiet vēl vairāk! — grieķis kliedza.

Bet Sauls vairs neklausījās viņā. Nosēdies pie galda, viņš sāka ēst. Lādēdamies un streipuļodams drīz nonāca lejā ari Moropulo. Viņš bija novilcis svārkus un vesti, un viņa kuplā bārda izpletās pār raibo, brinišķi izšūto zīda kreklu. Bet Sauls jau no pirmā acu uzmetiena pamanīja grieķa rokā revolveri un ātri pietrūkās kājās.

Moropulo seja bija dusmās nobālusi.

—  Jūs rāvāt mani aiz bārdas… jūs, nolādētais katordznieks! Bet nu jūs, ceļos stāvēdams, laizīsiet manas kurpes… jā, manas, bet nevis Berilas kurpes, — jūs, vecais, ārprātīgais nelga!…

Ambrozs nekustējās no vietas, kuru tas bija ieņēmis galda galā.

—   Metieties ceļos! Ceļos! — Moropulo kliedza, paceldams ieroci.

Ambrozs Sauls paklausīja, tomēr ne tā, kā Moropulo bija sagaidījis.

Pēkšņi viņš nometās zemē un pa galda apakšu tuvojās piedzērušajam. Nākamajā acumirkli viņš jau bija satvēris grieķi aiz kājām un nogāzis to zemē. Revolveris izkrita tam no rokas.

Moropulo ar pūlēm piecēlās un nikni uzlūkoja savu pretinieku.

—   Jūs, ēzelis! Es taču zinu, ka jūs mīlat to skuķi — Ronalda Morela mīļāko! Hā—hā! Es zinu visu. Viņa pavadīja vienu nakti viņa dzīvokli. Es pats redzēju viņu iznākam… es nofotografēju viņu!

—   Jūs nofotografējat viņu? — Ambrozs dobji atkārtoja.

Grieķis mēdoši iesmējās.

—  Nu jūs esat manos nagos! Es pastāstīšu visu Stepam un viņas tēvam…

—    Jūs esat melis, — Saula balss skanēja maigi. — Nekā jūs neesat redzējis.

—  Tā? Es neesot redzējis! Hā—hā! Morels pats man atzinās. Un fotogrāfiju es noglabāju drošā vietā.

—    Laikam gan seifā?

Zibens ātrumā Moropulo saprata, ka ir izdarījis liktenīgu kļūdu.

—   Un nu viņa ir jūsu… un Morela neķītrajās rokās! — Sauls runāja tik klusu, ka grieķis to tikko varēja sadzirdēt.

Ambrozs domīgi aplūkoja revolveri, ko bija pacēlis no grīdas un arvien vēl grozīja rokās.

—   Tas nedrīkst notikt, — viņš sacīja.

Mirkli Moropulo stāvēja kā pārakmeņojies, bet tad metās uz durvīm. Viņa roka jau gulēja uz durvju kloķa, kad Sauls izšāva.

25

Ambrozs ilgu laiku domīgi vērās grieķa sabrukušajā ķermenī. Kā likās, viņš kaut ko pārlika. Beidzot viņš iebāza revolveri kabatā un, piegājis pie Moropulo, noliecās pār to. Tas bija uz vietas beigts.

—   Tas ir labi, — Sauls apmierināts sacīja.

Pacēlis līķi, viņš nolika to gulamkrēskā. Tad izņēma revolveri. Magazīna bija piecas patronas, bet viņam vajadzēja tikai vienu. Apvilcis mēteli un iededzis laternu, viņš izgāja dārzā. Nesteigdamies viņš atlauza garāžas atslēgu un izveda grieķa mazo auto. Atstājis motoru darbojamies, viņš atgriezās namā un izdzēsa lampas.

Kad viņš no jauna izgāja uz šosejas, pie auto stāvēja kāds no ciema iedzīvotājiem.

—   Es dzirdēju sprādzienu, —■. viņš sacīja. — Vai jūsu mašīnai pārplīsa kāda riepa?

—    Nē, — Ambrozs atbildēja, nosēzdamies pie stūres. Vekingā viņu aizturēja kāds policists un pieprasīja braukšanas

atļauju. Tā kā viņam tādas nebija, kārtībnieks atzīmēja viņa vārdu un adresi. Šī uzmanība atnesa policistam laimi, jo pateicoties šim gadījumam viņš jau dažas dienas vēlāk tika paaugstināts par vahtmistru.

Sauls zināja Ronalda dzīvokli. Pulkstenis sita deviņi, kad viņa auto apstājās pie nama durvīm. Ronijs istabā dzirdēja motora troksni. Deviņi?… Viņam pārskrēja salti drebuli. Nodžinkstēja durvju zvaniņš.

—    Frans! — viņš sauca. — Atdariet durvis— kāds zvana. Ieraugot negaidīto apmeklētāju, Ronijs pārsteigts pietrūkās kājās.

—    Ko vēlaties, Saul?

Man ar jums jārunā. Izraidiet savu sulaini.

—    Izejiet priekšistabā, Frans.

Pēkšņi viņam iekrita kas prātā.

—   Steps sacīja, ka jūs esot aizbraucis pie Moropulo, — ko viņš dara?

—   Viņš ir miris.

—    Miris?

Sauls pamāja ar galvu.

—    Es viņu nošāvu.

—  Dieva dēl!… Par ko? — Ronijs ar pūlēm izdabūja pār lūpām.

—  Tamdēļ, ka viņš kaut ko zināja… viņš esot visu nakti nostāvējis jūsu nama priekšā un nofotografējis viņu, kad tā izgājusi no šejienes.

Ronijam šausmās sastinga asinis.

—    Es nesaprotu»., par ko jūs runājat?

—    Par Berilu Mervilu.

—   Tie ir meli! Cik smieklīgi… Mis Mervila… šeit?

—   Tā ir taisnība. Viņa pati man stāstīja, ka bijusi šeit.

—   Jums? Jūs esat prātu zaudējis!. Nekad viņa nav šeit bijusi. Ja Moropulo to apgalvojis, tad jūs esat labi darījis, nogalinot viņu!

—   Viņš nofotografējis viņu. To jums vajag zināt, jo viņš to teicis jums im jūs esat viņam atzinies.

—    Zvēru pie Dieva, ka Moropulo nav runājis ar mani par to ne vārda! Tie visi ir viņa sadomāti meli.'.. Un kur tad esot tā fotogrāfija?

Ambrozs neatbildēja. Vai šis cilvēks runāja patiesību? Vislabākais būtu doties tūliņ uz Pedingtonu un pārmeklēt seifu.

Ronijs redzēja Saula vilcināšanos. Viņš juta,"Tca viņa dzīvībai draud briesmas, un pielika visas pūles, lai to glābtu.

—     Kur ir fotogrāfija? Tas viss ir tā cūkas izdomājums. Viņa stāstā nav ne vārda patiesības!

Viņš bija uzvarējis. Sauls izvilka roku no mēteļa kabatas, kur atradās revolveris.

—    Es vēl atnākšu, — viņš sacīja.

Izgājis uz ielas, Sauls redzēja, ka kāds cilvēks aplūko viņa auto numuru. Nepiegriezdams tam nekādas vērības, viņš devās uz Pedingtonu Viņam nebija līdzi Moropulo nama atslēgas, tā ka tam nācās izspiest logu, lai iekļūtu dzīvokli. Tas viņu mazliet aizkavēja. Viņš jau stāvēja pie seifa un pašreiz grasījās to atvērt, kad istabā ienāca trīs vīrieši.

Ambrozs tūliņ saprata, kas tie ir.

—   Man kabatā ir revolveris, kungi, — viņš sacīja. — Es nupat nošāvu Paulu Moropulo, šī dzīvokļa īpašnieku.

Viņi uzlika tam rokas dzelžus.

—  Vai jūs zināt šī seifa atslēgas šifru, Saul? — policijas inspektors jautāja, izlasījis biedinājumu, kas bija piestiprināts pie seifa.

—   Jā, bet to es nevaru jums sacīt.

Inspektors pamāja kādam no saviem pavadoņiem.

—   Šim seifam neviens nedrīkst pieskarties. Nāciet, Saul.

Koridora tumsā…

—  Man loti žēl, inspektora kungs. Es nejauši sarāvu roku dzelžus; meklēju kabatas lakatiņu, un biju tos pavisam piemirsis…

Policijas iecirkni viņu ieveda kamerā, kur tas tūliņ nolikās gulēt un aizmiga.

26

Bija svētdienas rīts, un baznīcu zvani aicināja ļaudis uz dievkalpojumiem. Pār pilsētu gulēja plāna, dzeltenīga migla, un Žana Stepa darbistabā gaiši dega visas spuldzes.

Rokas bikšu kabatās sabāzis, Steps domīgi staigāja pa istabu. Viņš skaidri apzinājās, no kuras puses tam draud briesmas, un nebūt nezaudēja galvu. Tagad viss atkarājās no tā, vai Ambrozs pratis klusēt. Steps bija pārliecināts, ka Sauls nenodos viņu.

Pēc Saula apcietināšanas policija bija aizzīmogojusi Moropulo dzīvokli. Starp citu bija apķīlāts ari seifs, pie kura grieķis bija piekāris uz mašīnas rakstītu plakātu:

Biedinājums

iebrucējiem un visiem citiem, uz kuriem tas attiecas. Ikviens, kas mēģina šo seifu atvērt, nezinot īsto atslēgas šifru, iznīcina viņa saturu. Nepieskarties kloķim!

Steps nevarēja beigt dusmoties par šo plakātu. Ja tā nebūtu, policija būtu atvērusi seifu, un viss saturs tad būtu ticis iznīcināts, Steps velti lauzīja galvu, ko gan Sauls, neprazdams lasīt, būtu varējis meklēt pie seifa, kur taču glabājās vienīgi veikala slepenie dokumenti.

. 5 — Kas? Morels? Lai vioš ienāk.

Ronijs izskatījās bāls un noguris. Viņš vel nebija attapies no savām izbailēm.

—   Nu? — Steps viou saoēma. — Ko īsti jūs gribējāt man teikt?

—   Es gribēju stāstīt par Saulu. Vakar vioš bija atnācis pie manis.

—    Hē? Vai esat stāstījis par to ari policijai?

—    Nē, un arī Fransam piekodināju klusēt.

—    Un ko Sauls meklēja pie jums?

Ronijs samulsa.

—             Vioš… nezinu… vioš stāstīja man kaut ko nesakarīgu par Moropulo… es netiku no vioa gudrs. Beidzot vioš sacīja, ka iešot uz grieķa dzīvokli. v

—   Bet es taču pats jums teicu, ka Moropulo nemaz nav pilsētā.

—  To es biju piemirsis. Es nevēlētos tikt iejaukts šajā lietā, Step.

—            Ko jūs vēlaties vai nevēlaties, — tas man tikpat vienaldzīgi kā jūsu Fransa vēlēšanās. Ja Sauls pasaka, ka vioš bijis jūsu dzīvoklī… Bet nē — vioš neteiks ne vārda.

Vioš vērīgi uzlūkoja Roniju.

—            Un tas būtu viss, ko vioš jums teicis, hē? Vai vioš teica, ka nošāvis Moropulo?

Ronijs mirkli vilcinājās.

—    Vioš izteicās gan tā, bet es domāju, ka viņš joko…

—            Vai Sauls jau kādreiz tā jokojis ar jums, hē? Priekš jums paša būtu labāk, ja jūs teiktu man patiesību, Morei. Kamdēļ vioš bija aizgājis pie jums, hē?

—    Es jau izstāstīju jums visu, — Ronijs izmisis nopūtās.

Ronijs gribēja atsveicināties, bet Steps pēkšoi sacīja:

—            Man šķiet, ka dzirdu doktora balsi. — Vioš atvēra durvis. — Kā tad jūs nokļuvāt šurp, Berila? Labrīt, doktor… Jā, sliktas zioas.

Berila pagāja garām Stepam un apstājās pie Ronija.

—   Vai vioš bija pie jums, Ronij?

—    Pie manis? Nē, protams, nē. Es viou nemaz nepazinu.

—             Nemelojiet! — Steps vioam uzsauca. — Šeit mēs esam paši savā starpā. Kamdēļ jūs domājat, ka Sauls bijis pie Morela, Berila?

65

—    Man tikai šķita tā.

3—639

—    Mēs šorit lasījām par šo lietu avīzē, — doktors sacīja. — Mani tas ļoti uztrauc. Nabaga Moropulo! Cik tas briesmīgi!

Steps nepatīkami pasmaidīja.

—  Viņš ir pats apmierinātākais no mums; un art Sauls. Es runāju ar detektīvu, kas viņu apcietināja. Viņš saka, ka Sauls tūliņ pēc ievešanas kamerā aizmidzis. Tam cilvēkam ir tērauda nervi!

—    Vai viņa labā nekas nav darāms, mister Step?

—  Viņš dabūs pašu labāko aizstāvi, kādu vien atradīsim, — mums derētu pieņemt šo Makstonu. Es gan neticu, ka tas varētu ko līdzēt

—    Bet sakiet, mister Step, ko viņš meklējis pie seifa?

—    Pie kāda seifa? Vai tad arī par to bija rakstīts avīzēs?

—  Jā. Bet viņš taču zināja, ka seifā naudas nav. Tātad viņš droši vien gribējis izņemt no tā kādus Moropulo dokumentus.

Steps brīdi pārdomāja.

—    Varbūt viņš gribēja iegūt fotogrāfiju?

Ronijs tikai ar pūlēm savaldīja izbaiļu kliedzienu.

—   Vai arī jums kas zināms par fotogrāfiju? — Steps aizdomīgi pievērsās Ronijam.

—    Nē, — Berila aizsteidzās viņam priekšā. — Lai kas tas arī nebūtu, tomēr šīs mīklas atrisinājumam vajag atrasties seifā. Ambrozs nekādā gadījumā nebūtu Moropulo nonāvējis, ja būtu iespējama kaut tikai viena izeja. Vai jūs nedomājat seifu atvērt, mister Step?

—   Es taču neesmu ārprātīgs! — Steps iesaucās. Bez tam tur nav nekā tāda kas varētu viņu glābt Kā liekas, jūs sasodīti stipri interesējaties par šo puisi, Berila, hē?

—   Es vienmēr interesēšos tik sasodīti stipri, cik vien man pašai patiks, — Berila atbildēja, cieši ielūkodamās viņam acīs.

Steps paraustīja plecus.

—   Aiz visas šīs lietas slēpjas kaut kas, ko es vēl nezinu.

—    Vai seifu jūs atvērsiet?

—    Nē! — Steps ar uzsvaru noteica. — Es nedarītu to arī tādā gadījumā, ja tas spētu glābt Saulu vai kādu citu.

Berila domīgi uzlūkoja vispirms viņu, tad Roniju.

—    Es tagad paņemu auto, tēvs.

Pat Steps neiedrošinājās jautāt, kurp viņa brauks.

Kristīne dabūja zināt par notikušo nakti, kad kāds policists ieradās pārmeklēt Saula istabu. Trīcošā Eva bija pārsteigta par to mieru, ar kādu viņas māsa uzņēma šo ziņu.

—   Ak, cik loti man žēl viņa, mīlā Kristīne! — Eva vaimanāja, kad policija bija aizgājusi. — Un es tik bieži biju ļauna pret viņu. Nabaga Kristīne, vai tev tas nav šausmīgi sāpīgi?

—   Tu domā — Ambroza dēl? Nē. Tam bija jānotiek, jo citādi tas nemaz nevarēja būt.

—   Es vienmēr baidījos, ka kaut kas tamlīdzīgs notiks, — Eva piezīmēja, gudri kratīdama galvu. — Šis grieķis viņu jau visu laiku bija provocējis — Ronijs jau vairākkārt stāstīja man par to. Es nemaz nebrīnos, ka nabaga Ambrozs beidzot pazaudējis pacietību un…

—  Nē, to gan viņš nav darījis, — Kristīne viņu pārtrauca. — Bez šaubām, Ambrozs viņu nonāvējis pilnīgi aukstasinīgi…

—   Aukstasinīgi! — Eva šausmās iekliedzās.

—  Jā, Ambrozam katrā ziņā ir bijis iemesls tā rīkoties. Viņš pats man to sacīja… Neplēt jau tik platu muti, Eva, — es nebūt nefantazēju! Es jūtu viņa klātbūtni, kaut viņa miesa ir tālu. Un nu ej atpakaļ savā gultā, Eva. Man nāk miegs.

Drīz pēc pulksten vienpadsmitiem ieradās Berila un misis Kolbruka raudādama ieveda to Kristīnes istabā. Kristīne jau bija viņu gaidījusi.

—  Vai jūtaties pietiekoši stipra, lai aizbrauktu līdz manam dzīvoklim?

—    Berila jautāja, kad misis Kolbruka bija atstājusi istabu. — Vai nevēlaties padzīvot kopā ar mani? Jūsu klātbūtnebūtu loti patīkama.

Šo priekšlikumu viņa izteica bez kādiem ievadiem, un Kristīne to uzņēma kā gluži dabīgu. Viņas abas zināja, ka tās pilda vienas un tās pašas domas un jūtas.

Pēcpusdienā viņas abas sēdēja Berilas istabā un, tēju dzerdamas, kavējās mierīgās sarunās par Saulu.

—   Es jau esmu sagatavojusies… uz visļaunāko, — Berila sacīja.

—    Un ari jūs — vai nav tiesa, Kristīne?

—  Priekš Ambroza? Jā. Viņš jau ir pārkāpis dzīves robežu. Likums viņu nogalinās. Ari pats viņš to sagaida.

Bridi valdīja klusums.

—    Vai jūs precēsiet Stepu? — Kristīne beidzot jautāja.

—   Jā. Laikam gan. Acumirkli viņš man pilnīgi vienaldzīgs. Jūs taču nedomājat, ka man vajadzētu sacīt vioam… to, par Roniju?

Kristīne pakratīja galvu.

—    Caur to jūs tikai pazemotos viņa priekšā.

—   Eš pateicu to Ambrozam — un ar to pietiek, — Berila sacīja. — Steps nedabūs no manis vairāk par to, ko es pati tam došu.

Pulkstenis nosita pieci.

Tajā pašā laikā Ambrozs iegāja pa Večesteras grāfistes cietuma melnajiem vārtiem, bet Ronalds dzēra tēju pie madame Riti.

28

Madamai bija daudz draugu, un viņas nams vienmēr bija pilns viesu, par kuru labo garastāvokli tā rūpējās bez paguruma. Viņa sarīkoja neskaitāmus deju vakarus un citus uzjautrinājumus. Vienīgi kāršu spēle viņas namā bija stingri noliegta, jo policija vienmēr cieši sekoja visam, kas norisinājās madame Riti namā. Viņas viesības ikreiz noritēja gludi un mierīgi. Vienīgi jauno meiteņu skaits, kas pastāvīgi dzīvoja pie viņas, bija uzkrītoši liels. No ārpuses viesībās nekad nepiedalījās neviena dāma.

Madama sūdzējās Ronijam par valdības iestāžu pārmērīgo neuzticību.

Tā bija loti spēcīga dāma, grezni, bet ar gaumi ģērbusies. Viņas seja bija bagātigi nopūderēta un izkrāsota. Arī viņas sarkanīgie mati bija krāsoti. Ap kaklu viņa valkāja divas virknes pērļu, un pirkstos tai laistījās neskaitāmi gredzeni.

Kad Ronijs jutās nomākts vai noskumis, viņš ikreiz devās pie madame Riti. Viņš pazina to jau kopš skolas beigšanas.

—    Jūs jau zināt, Ronij, ka es pieliku visas pūles, lai izsargātu savu namu no ļaunas slavas. Bet tas ir loti grūts uzdevums. Jaunām meitenēm ir tik maz saprāta. Un šie policisti… Viņi pat iztaujā manas kalpones. Iedomājieties tikai!

Durvis atvērās, un istabā nevērīgi ienāca kāda jauna dāma. Tā bija slaika meitene ar zeltainiem matiem un cigareti izkrāsotās lūpās.

Ronijs smaidīdams pameta viņai ar galvu.

—    Hallo, Ronij! Kur tad tu tik ilgi biji ielīdis?

Madama nikni iešņācās.

—    Kā jūs runājat? "Hallo, Ronij", — mans Dievs! Un cigarete zobos!… Jums vel daudz jāmācās, Lola!

—    Es nezināju, ka šeit ir viesis, — meitene atvainojās.

Vioa noslēpa cigareti aiz muguras un bikli tuvojās Ronijam.

—    O, tas taču misters Morels! Labdien!

—   Tā ir labāk — daudz labāk, — madama uzteica. — Kungi mīl iekarot; viņiem nepatīk, ja uzvara tiek sasniegta pārāk viegli. Labi, Lola.

Ar majestātisku galvas pamājienu vioa atlaida meiteni.

—    Kur jūs bijāt visu šo laiku? Tas ir skaisti, ka neesat mūs pavisam aizmirsis. Arī manas mazās draudzenītes priecāsies par to. Jūs varat ieiet pie vioām — vioas mazajā salonā spēlē bakarā.

Ronijs izgāja meklēt mierinājumu un iepriecinājumu mazajā salonā.

Ronalds vēl gulēja ciešā miegā, kad Steps ienāca vioa guļamistabā un ar troksni uzvilka loga priekškarus.

—    Nu? — Ronijs uztrūkās gultā sēdus. — Cik pulkstenis?

—   Kur jūs bijāt vakarvakarā? — Stepa balss skanēja skarbi. — Līdz pusnaktij es pūlējos jūs sazvanīt. Vai policija ir bijusi šeit?

—    Policija? Nē. Ko vioa te meklēs?

—   Ko vioa te meklēs? — Steps mēdoši atkārtoja. — Saula auto taču stāvēja jūsu durvju priekšā. Par laimi, jūs nedzīvojat šeit viens. Vēl tikai trūkst, ka arī jūs nokļūtu policijas rokās, Ronij! Tāds zakupastala kā jūs drīz vien pastāstīs, ko Sauls šeit meklējis, — un to es nevēlos dzirdēt! Vai sapratāt? Moropulo ir miris; pēc divām, trim nedēļām ari Sauls būs beigts, un Berila apprecējusies…

Lieliem soliem vioš izgāja no istabas, aizcirzdams aiz sevis durvis. Kad Ronijs apģērbies sekoja vioam, vioš atrada Stepu stāvam kamīna priekšā, kur tas drūmu skatu vēroja Antonija gleznu.

—   Klausieties. Policija katrā zioā noskaidros, ka jūs esat pazinis Moropulo, un tūlio sāks jūs iztaujāt. Neaizmirstiet, ka Sauls nav šeit bijis, he?

—   Vai šodien jūs vēl vēlēsieties mani redzēt? — Ronijs jautāja.

t

—   Nē, šodien ne un rītu ari ne. Vismīļāk es nekad vairs nevēlētos jūs redzēt. Kur jūs bijāt vakarvakarā?

—    Es biju izbraucis uz Bridžtonu…

—   Jūs bijāt pie Riti— viņas…!

Viņš nosauca madame Riti eleganto namu zīmīgā vārdā.

—  Mans Dievs! Jūs esat… nu, paldies! Ari es kādreiz esmu jautri uzdzīvojis, — bet visam taču ir savas robežas! Sauls cietumā, Moropulo morgā, bet jūs — pie Riti! Ak, Dievs, — kāds jūs gan esat lops!

29

Advokāts, kuram Steps bija uzdevis Saula aizstāvēšanu, apmeklēja to viņa kamerā. Viņš bija sagaidījifc ieraudzīt skumju, likteņa satriektu vīru, bet tā vietā atrada klientu, kas pašreiz bija nodarbināts ar kādas sarežģītas matemātiskas formulas atrisināšanu.

—   Tas ir ļoti laipni no Stepa; tomēr es nesaprotu, ko jūs varētu man līdzēt, advokāta kungs. Es nonāvēju Moropulo pilnīgi apzinīgi. Viņa nabaga dvēsele var būt laimīga, ka atbrīvojusies no vājās, kaislību varai pakļautās miesas. Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka dvēselēm ir substance, tikai tā ir vēl maigāka par gaismu?

Klausoties klienta vārdos, advokātā pamodās cerība. Šeit taču bija neapšaubāms gara vājības gadījums. Promejot viņš runāja ar cietuma direktoru.

—   Es vēlētos, lai šis cilvēks tiek nolikts zem ārstu uzraudzības, — viņš sacīja. — Esmu pārliecināts, ka viņš nav garīgi normāls.

—   Tā? Es atrodu viņu pilnīgi veselu, — direktors atbildēja. — Tomēr es parunāšu ar cietuma ārstu. Jūs laikam vēlēsieties sūtīt šurp arī kādu speciālistu?

—   Jā. Ja šis cilvēks nav vājprātīgs, tad es pats esmu traks!

Kad advokāts pastāstīja to Stepam, tas kļuva ļoti domīgs.

—   Viņš nekādā gadījumā nav traks. Ja vēlaties, varat nosūtīt pie viņa kādu lietpratēju. Vai Makstonu esat mums nodrošinājis?

Advokāts pamāja ar galvu.

—  Sākumā viņš atteicās no šīs prāvas celšanas, bet beidzot tomēr bija ar mieru to uzņemties. Jaunnedēļ viņš pats izbrauks uz Večesteru.

—  Tikai neaizmirstiet, ka atklātībā mans vārds nedrīkst tikt pieminēts, •

—   Steps atgādināja.

Stepa izturēšanās šajā lietā bija noteikta im loģiska. Viņš apbrīnoja Saulu līdz zināmam mēram, bet reizē ar to ari pūlējās norobežot sevi no katrām nepatikšanām, kas tam varētu celties. Bīstamais seifs pašreiz atradās policijas rokās. Starp citu tajā glabājās art *kādas sabiedrības prospekta uzmetums, ko Steps bija rakstījis pats ar savu roku, cildimt uzņēmuma vērtības, kādu patiesībā nemaz nebija Pašā prospem, kuru viņš bija licis parakstīt doktoram Meivilam, Stepa vārds gan nebija minēts, bet nelaimīgā kārtā viņš bija uzglabājis savu uzmetumu, kurš neveiksmju gadījumā varēja noderēt kā tiešs pierādījums pret viņu. Seifā atradās vēl vairāki šādi bīstami dokumenti, kas nekādā ziņā nedrīkstēja nākt atklātībai zināmi.

Steps ticēja, ka Saulam piespriedīs nāves sodu. Uzstājoties kā liecinieks un raksturojot tiesā Moropulo dabu, kā art aizrādot uz grieķa naidu pret Saulu, viņš varbūt būtu panācis, ka tiesa atzītu Ambroza rīcību par aizstāvēšanās sekām; tam par labu runāja arī tas, ka Sauls izdarījis slepkavību ar pašam Moropulo atņemtu ieroci.

Bet Steps bija cieši apņēmies neiejaukties prāvas gaitā. Pilnīgi paļaudamies uz Saula klusēšanu, Steps mierīgi nolēma ļaut tam mirt.

* * *

Galvenais apstāklis, kas seru Džonu pamudināja uzņemties Saula lietas vešanu, bija viņa saruna pa telefonu ar Berilu.

Pie pirmās izdevības viņš to apmeklēja. Berila bija viena, jo Kristīne bija atgriezusies pie savas mātes, bet doktors Mervils vēl nebija pārbraucis no Kannām, kurp Berila to bija pierunājusi aizceļot atpūtas nolūkā. Tādā kārtā liktenis bija izsargājis viņu no nepatīkamo ziņu lasīšanas, kas sāka parādīties dažos laikrakstos sakarā ar jauno sabiedrību, par kuras dibinātāju un direktoru viņš skaitījās.

—   Es uzņēmos Saula aizstāvēšanu, Berila, — sers Džons sacīja.

—  Tomēr man jau tūliņ jāsaka, ka man nav nekādu cerību uz viņa attaisnošanu. Trešdien es aizbraukšu pie viņa. Smiss saka, ka visus izdevumus apņēmies segt Steps. Visdīvainākais ir tas, ka mans kolēģis ir pārliecināts, ka Sauls esot vājprātīgs.

—   Viņš nebūt nav vājprātīgs, — Berila sacīja. — Kā gan Smiss nācis uz'šādām domām?

Sers Džons paraustīja plecus.

—   Ambrozs nav vājprātīgs, — Berila pārliecinoši atkārtoja. — Viņš ir pats gudrākais, saprātīgākais cilvēks, kādu vien man gadījies sastapt. Tikai viņš nav ikdienišķs cilvēks…

—  Jūs saucat viņu par Ambrozu? — sers Džons izbrīnā jautāja. — Vai tad viņš ir jūsu draugs?

—   Jā.

Viņa vairāk nekā nepiebilda, un arī Makstons nekā nejautāja.

30

Otrā rītā Berila saņēma no tēva telegrammu, kurā tas ziņoja par savu tūlītējo atgriešanos.

Berilas nebija mājās, kad viņš pārbrauca. Ari turpmākajās dienās viņa tikai reti to redzēja, jo kaut kādas darīšanas spieda doktoru Mervilu lielāko dalu laika pavadīt vai nu Stepa birojā, vai arī tā dzīvoklī. Kādu dienu arī viņa tika aicināta turp vakariņās. Tovakar Berilai sevišķi uzkrita tas apstāklis, ka Saula vārds sarunās ne reizes netika pieminēts — it kā viņš jau būtu miris.

Mājup braucot, Berila ievēroja tēva māksloto jautrību, viņa zināja, ka tas nevēstīja nekā laba. Tikai, kad viņa jau novēlēja tēvam labu nakti, tas atviegloja savu sirdi.

—  Vai tev neliekas, ka nebūtu lietderīgi pārāk ilgi vilcināties ar tavas saderināšanās izziņošanu, mans bērns? — viņš jautāja.

—   Tātad viņš grib pēc iespējas drīzāk mani apprecēt?

—   Nu, ne jau tieši tūliņ — varbūt pēc nedēļas, vai divām. Arī man šī ideja šķiet laba. Ko tu sacītu par vienu mēnesi?

—   Nē, tik drīz gan ne! — Berila cieši noteica. — Man loti žēl, tēvs, ja caur savu vilcināšanos es izjaucu tavus plānus.

—   Tam nav nekādas nozīmes, — doktors atbildēja, tomēr viņa skatiens runāja pretējo.

Berila zināja, ka tēvs steidzināja kāzas uz Stepa pavēli un ka katra novilcināšanās sagādāja nabaga doktoram jaunas nepatikšanas.

Prāvas iztiesāšanas diena nāca arvien tuvāk. Sers Džons jau divas reizes bija sarunājies ar savu klientu. Pēc otrā brauciena uz Večesteru viņš apmeklēja Berilu.

—   Dieva dēl, sakiet, kas īsti ir šis jūsu Sauls? — viņš jautāja. — Viņš marti ieinteresējis, gandrīz pat savaldzinājis, Berila! Tādu cilvēku es nekad vēl neesmu sastapis. Es gāju pie viņa, lai pārrunātu viņa aizstāvēšanu, bet galu galā tikai noklausījos viņa ieskatus par nemirstību. Viņš apgalvo, ka nemirstība dibinoties uz vienkāršu matemātisku formulu. Viņš salīdzināja mūžību ar loku — un pārliecināja mani. Bet tas vēl nav viss. Visa viņa būtne izstaro tādu maigumu, tādu apskaidrotību, ka viņš man atgādināja Kristu. Berila, ir neiespējami viņu izglābt, jo viņš pats to nevēlas. Man šķiet, ka, zinot ko tuvāk par Moropulo raksturu, man būtu vairāk cerību Saulu aizstāvēt, bet viņš noteikti atsakās sniegt kādus paskaidrojumus. Ja viņa vietā būtu kāds cits, es jau sen būtu atteicies no aizstāvēšanas.

Sers Džons mirkli klusēja, tad turpināja:

—   Ari kāds seifs spēlē šajā lietā lielu lomu. Policija to atradusi grieķa dzīvoklī, un tajā, kā liekas, ir noglabāti slepeni dokumenti. Šo seifu var atvērt tikai cilvēks, kas zina šo vārdu, un viņš atbildēja apstiprinoši, tomēr liedzās man viņu pateikt. Vai arī jūsu tēvam kas zināms par šo seifu, Berila?

—   Nedomāju vis; tomēr es apjautāšos viņam. Arī Ronijs būšot klāt pie lietas iztiesāšanas; vai viņš uzstāsies kā liecinieks?

Sers Džons tieši todien bija saticis Roniju un tamdēļ varēja atbildēt uz Berilas jautājumu.

—  Roniju sūta turp avīzes redakcija. Ko Sauls nodarījis, ka Ronijs to tā ienīst? Viņš pat neslēpj prieku par Saula paredzamo notiesāšanu.

Berila pasmaidīja.

—   Un redzi: bezdievīgie uzvilka savus lokus un lika bultas tajos,

lai slepus apšautu svētos, — viņa citēja.

)

31

Arī Ronalds Morels mīlēja citēt Bībeles izteicienus. Vēl skolā ejot, viņš līdz ar citiem biedriem mēdza "izmēģināt laimi", tas ir: nolikuši uz galda Bībeli, vioi iegrūda starp tās lapām naža asmeni, un teikums, pie kura bija apstājies naža galiņš, tika tad uzskatīts par pareģojumu, kam vajadzēja atrisināt pašreizējo problēmu.

Šis ieradums Ronijam bija palicis, un viņš lietoja kādu mazu zobentiņu. Tā bija skaista, bagātīgi izgreznota rotaļlietiņa ar zelta rokturi; asmenis bija tikai dažus centimetrus garš.

—  Taisni pārsteidzoši, cik tas ir labs līdzeklis, Kristīne, — Eva, kurai Ronijs bija uzticējis šo noslēpumu, sacīja māsai. — Nesen es, šaubīdamās par ortopēda apgalvojumiem, uzstādīju sev jautājumu: vai tava izveseļošanās tiešām būs pilnīga vai arī tā ir tikai šķietama? Iegrūdusi matadatu starp Bībeles lapām, es uzšķiru attiecīgo vietu, un — kā tu domā, kas gan tur bija rakstīts?

—   Laikam gan: sargies no ortopēdiem? — Kristīne minēja.

—  Ne. Tur stāvēja: "Ļaujiet man priecāties, ka manas kājas, kas bija salauztas, nu atkal kļuvušas veselas"!

—  Bet man kājas nav bijušas salauztas, — Kristīne aizrādīja. — Katrā ziņā man prieks, ka tavs Ronijs ir tik uzticīgs Bībelei.

Eva zināja, ka būtu velti ķildoties ar māsu par Ronaldu. Pa to laiku Ronijs jau bija pārliecinājis to par savu ieskatu pareizību attiecībā uz laulību. Tomēr pagaidām viņa dalīja Ronija pārliecību tikai teorētiski

Bet tuvojās laiks, kad viņai vajadzēs no teorijas pievērsties praksei. Līdz šim viņa tomēr bija pratusi atturēties no Ronija kārdinājumiem.. Tūliņ pēc Saula prāvas iztiesāšanas Ronijs gribēja doties uz ārzemēm. Eva zināja, ka viņa pavadīs to, ja vien Ronalds to vēlēsies. Vienīgais, kas viņu vel mulsināja, bija atziņa, ka neviens vairs neuzskatītu viņu par godīgu meiteni, jo, nelūkojoties uz visām Ronija pūlēm, viņa arvien vēl turējās pie pārliecības, ka laulājamais gredzens ir lietiņa kas atsver daudz nepatikšanu. Bez tam viņa bija atkal sastapusi kādu jaunekli, kuru tā bija pazinusi pirms gadiem. Viņš bija kopā ar vecākiem izceļojis uz Kanādu, bet nesen atgriezies Anglijā. Evai bija patīkami apzināties savu varu pār šo jaunekli, kurš viņu bikli pielūdza Par Roniju viņa nebūtu varējusi to teikt, tomēr Eva neatcerējās, ka viņas klātbūtne kādreiz būtu izsaukusi laimes sārtumu viņa vaigos. Bez tam Tedijs Viljamss piegrieza ļoti lielu vērību tikumībai un pieklājībai. Un tomēr… ar Roniju viņu nevarēja salīdzināt.

Beidzot viņa bija ļāvusies pierunāties un apsolījusies apmeklēt to viņa dzīvokli. Šim notikumam bija izraudzīts vakars pēc Ronija atgriešanās no Večesteras, kur vajadzēja notikt tiesas sēdei.

Ronijs jau pie laika parūpējās padarīt savu uzturēšanos mazajā Večesteras pilsētiņā pēc iespējas patīkamāku. Dienu pirms aizceļošanas viņš apmeklēja madame Riti, un madama uzklausīja viņa lūgumu.

— Jā, Lola loti priecāsies, bet viņai jāņem līdzi sava kalpone. Uzmanība nekad nav lieka, vai ne? Ceļā gadās satikt «pazīstamus, un es negribu likt spēlē manu mazo draudzeņu labo slavu.

32

Ambroza Saula prāvas iztiesāšana iesākās trešdienas pēcpusdienā. Viņu apvainoja "Paula Moropulo slepkavībā ar iepriekšēju nodomu, nogalinot to ar revolvera šāvienu".

Zāle un šaurais paaugstinājums bija pārpildīti. Beidzot parādījās tiesnesis savā sarkanajā talārā, un mirkli vēlāk atskanēja ari Saula smagie, noteiktie soli.

Ieņēmis savu vietu apsūdzēto solā, Sauls sakrustoja savas lielās rokas uz nodalījuma margām un palocījās tiesnesim. Uzsmaidījis seram Džonam, kas sēdēja viņam līdzās, Ambroza skats vienaldzīgi pārslīdēja preses galdam un apstājās pie Ronija, kura sejā rotaļājās apmierinātības un ļauna prieka smaids. Turpretim Saula seja izteica vienīgi laipnību un bezgalīgu labsirdību.

Roniju vienmēr garlaikoja tiesas sīkumainais pedantisms, kurš viņam šķita pilnīgi lieks. Vai tad nebija vienalga, kad notikusi slepkavība — pusstundu agrāk vai vēlāk; vai tā bija izdarīta ar niķeļa vai svina lodi? Moropulo bija nogalināts, un Sauls pilnīgi atzina savu vainu.

Laiku pa laikam garlaicība dzina viņu ārā no zāles. Tā kā savu ziņojumu avīzei viņš jau bija norakstījis iepriekš, tad zālē viņam īstenībā nekas nebija darāms. Nāves spriedums bija nenovēršams.

Beidzot vārds tika dots aizstāvim. Sers Džons savā runā atzina Saula atzīšanos par nederīgu. Sauls gan apzinoties sevi par vainīgu morāliski, tomēr zvērināto pienākums esot noskaidrot, vai viņš vainīgs ari pēc likuma. Sers Džons pūlējās nostādīt šo slepkavību kā izdarītu aizstāvēšanās nolūkā, dibinādamies uz to, ka noziegums pastrādāts ar paša Moropulo revolveri, kas skaidri pierādot, ka grieķis bijis pirmais, kurš gribējis lietot ieroci.

Pēc lietišķo pierādījumu apskates iztiesāšana ātri tuvojās beigām.

Ronijs ienāca zālē tajā brīdi, kad zvērinātie atgriezās no apspriedes.

Tiesnesis piecēlās un izsauca zvērinātos pēc vārdiem.

—   Vai esat taisījuši savu lēmumu, kungi?

—   Jā, — vecākā balss skanēja vāji, nedroši.

—   Vai atzīstat apsūdzēto par vainīgu vai par nevainīgu?

Mirkli valdīja kapa klusums.

—    Par vainīgu.

Pār zāli pārskrēja it kā vēja pūsma, tad atkal viss apklusa.

—  Ambroz Saul, tiesa piespriedusi jums nāvessodu. Vai jums ir ko iebilst?

—   Nē, nav.

Viņa skaoā balss bija dzirdama visā zālē. Ronijs redzēja, kā viņš drošinādams uzsmaidīja seram Džonam. Uz nāvi notiesātais iedrošina savu aizstāvi!

Zālē no jauna atskanēja sirmā tiesneša balss:

—  Notiesātais! Iepazinušies ar lietas apstākļiem un pierādījumiem, zvērinātie ir taisījuši vienīgo iespējamo spriedumu: nāvessodu pakarot. Lai Dievs apžēlojas par jūsu dvēseli!

Viens no sargiem pieskārās Saula rokai. Vēl pēdējo reizi uzsmaidījis savam aizstāvim, Ambrozs pagriezās uz iešanu, un nākamā acumirklī viņa soli jau apklusa aiz durvīm.

—    Uz redzēšanos, draudziņ! — Ronijs nočukstēja.

Viņš bija pielicis visas pūles, lai būtu klāt pie sprieduma izpildīšanas.

Durvīs sastapies ar seru Džonu, viņš pamanīja tā acīs asaras. Roniju šis skats karaliski uzjautrināja.

Sers Džons domīgi lūkojās savā priekšā.

—    Vai esat kādreiz redzējis tādu cilvēku? Nabaga Sauls! Bet īstenībā: kamdēļ gan "nabaga"? Tad jau dnzāk jānožēlo nabaga pasaule, kas pazaudē šādu cilvēku!

—  Jūs aizmirstat, ka viņš ir nekrietns slepkava, — Ronijs iebilda.

—        Nav tiesa! — sers Džons dedzīgi iesaucās, bet tūliņ attapās un pārmainīja sarunu: — Es braukšu ar pēdējo vilcienu. Pirms tam ēdīšu vakariņas pie tiesneša; viņš mani lūdza atvest arī jūs.

—   Pateicos, bet man nemaz neiznāk laika, — Ronijs pasteidzās atteikties.

—  Vai jūs šeit esat viens? — advokāts jautāja, cieši uzlūkodams viņu.

—    Protams… tas ir, es apsolījos piedalīties auto izbraucienā kopā ar kādu paziņu.

Šajā acumirklī viņiem ātri tuvojās Lola.

—   Es visur izmeklējos tevi, Ronij… Garlaikojos šeit līdz nāvei…

Sers Džons, galvu kratīdams, nolūkojās viņiem pakal.

—   Galīgi pazudis cilvēks! — viņš norūca. — Kā gan cilvēks var vest savu mīļāko šādā izrādē!

33

Vēlā pēcpusdienā ekspresis atnesa Kristīnei vēstulīti.

—  Vai tu neļaunosies, māt, ja es pavadīšu nakti pie mis Mervilas?

Misis Kolbruka klusēdama pakratīja galvu. Patiesībā viņa bija

priecīga, ka var palikt šovakar viena. Nabaga atraitne loti skuma par Ambroza likteni, jo uzskatīja sevi par šajā lietā visvairāk cietušo. Viņa zināja, ka arī Eva pārnāks vēlu, jo tā bija solījusies kopā ar Tediju Viljamsu iet uz teātri.

Savas jaunās draudzenes nama durvīs Kristīne sastapa doktoru Mervilu un pārmija ar to dažus vārdus.

—  Jūs esat vislabākais ortopēdijas mākslas paraugs, mis Kolbruka! — viņš smiedamies iesaucās. — Taisni neticami, cik straujiem soļiem veicās jūsu atveseļošanās!

Berilas istabā Kristīne dabūja dzirdēt jauno ziņu.

—   Protams, mēs to jau sagaidījām, — viņa sacīja. — Vai sers Džons telegrammā pieminējis art par to, kā Ambrozs uzņēmis spriedumu?

—   Jā, te ir telegramma.

Kristīne izlasīja to:

"Saulam piespriests nāvessods. Viņš izrādīja apbrīnojamu drosmi un pārsteidzošu aukstasinību."

—   Protams, ka viņš to darīja, — Kristīne mierīgi piezīmēja. — Esmu priecīga, ka sasprindzinātais stāvoklis nu reiz beidzies. Reizēm man uznāk vājums, Berila, bet es cenšos to pārvarēt.

—   Mēs tur nekā nevaram darīt, Kristīne, — Berila atbildēja. — Jau no paša sākuma mums bija lemts būt tikai nevarīgām skatītājām. Reiz man uznāca neprātīga vēlēšanās viņu apmeklēt; bet tad es nācu pie atziņas, ka nespētu to panest.

Kristīne pakratīja galvu.

Viņa redzēja to ik dienas. Arī šobrīd viņš sēdēja tai līdzās, sakrustojis rokas un domās nogrimis. Tamdēļ viņa izvairījās sacīt kaut ko tādu, kas varētu to samulsināt. Art ar Evu viņa pēdējā laikā vairs neielaidās ķildās, bīdamās, ka tās varētu būt nepatīkamas Ambrozam. Berila, kurai viņa izstāstīja savas izjūtas, arī no savas puses apstiprināja to pašu.

Abas meitenes sarunājās līdz vēlai naktij, atcerēdamās visu, ko Ambrozs kādreiz runājis vai darījis.

—   Vai viņš kādreiz sacīja, ka mīl jūs, Berila? — Kristīne jautāja.

Berila mirkli vilcinājās, bet tad atbildēja:

-Jā.

—   Sākuma jus negribējāt to man sacīt, lai mani nesāpinātu, vai ne? Bet tas mani nebūt nesāpina; gluži pretēji — es priecājos, ka viņš jūs mīl. Es novēlu jums to no visas sirds. Caur to viņš manās acīs kļūst vēl cilvēcīgāks.

Otrā dienā Kristīne ievēroja, ka Eva bija sevišķi nervoza, un drīz viņa dabūja zināt arī iemeslu:

—   Māte mani nupat briesmīgi rāja par to, ka es to pašu vakaru esmu bijusi teātrī, kad nabaga Ambrozam piespriests nāvessods.

—    Kā klājas Tedijam? Es atceros viņu vēl kā pavisam mazu puisēnu. Vai viņš tev patīk, Eva?

—  Jā, viņš ir gluži patīkams zēns, — viņa atbildēja. — Tikai viņš ir ļoti jauns un… nu, un pārāk vienkāršs.

—  O, tu lielā sabiedrības dāma! — Kristīne smiedamās iesaucās. — Tevī klausoties, es šķietu sev vismaz simts gadus veca!

Jā, Eva nervozēja. Tas bija vērojams arī no tā, ar kādu rūpību viņa apģērbās un cik steidzīgi aizgāja.

Bet Evai neatlika laika domāt par citām lietām: vina steidzās uz svarīgo satikšanos ar Roniju. Viņu mulsināja tikai viena lieta. Viņa gan skaidri zināja, ka tieši šovakar viņa bija apsolījusies apmeklēt Roniju, bet neatcerējās vairs, vai satikšanās bija norunāta parkā, vai arī viņai vajadzēja iet tieši pie Ronija.

Beidzot viņa tomēr nolēma aiziet pie viņa tieši dzīvoklī.

Pie šāda paša slēdziena bija nākusi arī Berila.

—  Mēs ar Stepu norunājām šovakar satikties Ronija dzīvoklī, — doktors Mervils sacīja meitai. — Žans rīt aizceļo, un mums vēl jānokārto dažas steidzamas darīšanas. Nesen viņš atkal runāja par tevi, Berila. Man šķiet, ka nu tev tiešām botu laiks izšķirties. Protams, es negribu tevi pierunāt; bet šī nezināšana mani nervozē.

Berila neatbildēja. Bet kad doktors jau tuvojās durvīm, viņa pēkšņi jautāja:

—   Cik ilgi jūs būsiet pie Ronija?

Domāju, ka ne ilgāk par stundu. Kamdēļ tu jautā?

—   Tāpat vien.

Viņa zināja, ka tas ir nožēlojams gļēvums un lepnuma trūkums; tomēr viņa pieķērās šim pēdējam salmiņam. Ronijam vajadzēja viņu glābt. Viņa nicināja Roniju, kaut sirdī nebija dzisusi mīla pret to. Tomēr izmisumā viņai šķita, ka nekas nevar būt ļaunāks par laulībām ar Stepu — nekas!

Ja Ronijs neattaisnos viņas cerības…

Bet viņa gribēja vispirms izmēģināt visus līdzekļus.

34

Sulainis atvēra Evai durvis.

—    Misters Morels ir izgājis, mademoiselle. Vai viņš sagaida jūsu apmeklējumu?

Viņa samulsa.

—   Jā… bet es varu atnākt citreiz.

Franss pavēra durvis platāk.

—  Ja mademoiselle mirkli uzgaidītu… Misters Morels drīz būs atpakaj.

Eva bikli iegāja plašajā telpā, kuras greznā iekārta to vel vairāk samulsināja.

Franss bija teicis taisnību. Brīdi vēlāk durvis atvērās, un tajās parādījās Ronijs. Eva ātri piecēlās tam pretim.

—  A, te jau jūs esat, Ronij… Jūs taču man teicāt, lai es nāku tieši šurp?

—   Ne, Eva, — viņa balss skanēja mazliet īgni. — Es teicu, ka gaidīšu jūs pie statujas.

—   Man loti žēl… — Eva iesāka, bet viņš to pārtrauca.

—   Būs jau labi… Varat iet, Frans. Bet sulainis arvien vel grozījās durvis.

—    Monsenjor, — viņš beidzot nedroši sacīja, — rit atbrauks mans brālis no Interlakas… Vai es drīkstētu izlūgties rīt brīvu vakaru?

Ronijs šodien bija sliktā garastāvoklī.

—  Jums ir brīvas svētdienas un gadskārtējais atvaļinājums — ar to pietiek! — viņš īsi atbildēja.

Franss klusēdams izgāja.

—  Es laikam šķietu tev loti skarbs, — Ronijs pasmaidīja, palīdzēdams Evai nolikt virsdrēbes. — Bet ja šiem ļaudīm iedod mazo pirkstiņu

—   tie drīz paņem visu roku. — Viņš uzlika tai rokas uz pleciem un ielūkojās viņai acīs. — Cik skaisti, ka tu nu esi šeit!

Pievilcis viņu sev klāt, Ronijs sāka apklāt tās seju skūpstiem, Eva tikai ar pūlēm atraisījās no viņa skavām.

—  Tu gandrīz nožņaudzi mani, Ronij.! Neskūpsti mani tik vētraini. Es nezinu, Ronij… es mīlu tevi, bet man ir tik baigi…

Ronijs novilka viņu sev līdzās atzveltnes krēslā. Viņš nojauta, kas tagad nāks.

—    Es zinu, Ronij… tas ir loti pārdroši no manis… bet ja tu tiešām mīli mani… tas gan laikam būtu pārāk daudz prasīts… lai tu mani… lai tu mani precētu?

—   Precēt! — viņa balsi skanēja pārmetums un dziļš apvainojums.

—   Tu taču zini, kā es… kā mēs lūkojamies uz laulībām, Eva?

—    Bet tomēr tā taču būtu labāk…

—   Labāk! — Ronijs nicīgi iesaucās. — Ikviens neatkarīgs, brīvi domājošs cilvēks ieskata laulības dzīvi par verdzību; turpretim brīvā

mīlā tu pierādi savu pašcieņu, savu neatkarību no aizspriedumiem…

—  Bet reliģija taču to prasa… un Bībele… — Eva nedroši ieminējās.

Ronijs pietrūkās kājās.

—   Ā, izmēģināsim mūsu laimi — vai jā, Eva?

Viņš paņēma no grāmatplaukta Bībeli.

Eva mirkli šaubījās. Tik svarīgas lietas izšķiršanu viņa gan īsti negribēja uzticēt Bībelei; tomēr viņa paņēma mazo zobentiņu un iedūra to starp aizvērtās grāmatas lapām. Tad viņa atvēra grāmatu tajā vietā, kur atradās zobentiņa asmenis.

—  Vai, jums!… — viņa iesāka lasīt, bet Ronijs izrāva tai grāmatu no rokām.

—  Nē, taču, muļķīte! —viņš iesaucās, tad nobēra: — Mīla nepazīst baiļu, bet gan aizdzen tās!

Tomēr Eva jau bija noskaņota skeptiski.

—    Tu gribi mani piekrāpt, — viņa pārmetoši sacīja. — Tādu vārdu tur nemaz nav.

Viņš iesmējās un noskūpstīja viņu.

—   Nu es pametīšu tevi acumirkli vienu, — viņš sacīja. — Man jāparunā ar Fransu.

Ronijs pašreiz jau tuvojās durvīm, lai atlaistu savu sulaini mājup, kad skaļi nodžinkstēja durvju zvaniņš.

35

—   Vēl neatveriet, — Ronijs klusu uzsauca Fransam, — Eva, vai tu atnāksi rītvakar?… Nē, labāk pailt?

—   Jā, mīļais.

—     Ieej tur, — viņš sacīja, norādīdams uz virtuves durvīm. — Frans, kad būsiet ielaidis apmeklētāju, pavadiet šo dāmu līdz pagalma kāpnēm.

Aizdomīgi apkārt lūkodamies, Steps ienāca koridorā. Doktoru Mervilu, kas tam sekoja, Ronijs gandrīz nemaz nepamanīja.

Nosēdies Ronija krēslā pie rakstāmgalda viņš nometa uz tā žūksni akciju, ko izvilka no svārku kabatas.

—        Tie ir tie papīri, kurus jūs gribējāt, Mervil. Un vēl kas… — viņš uzmeta Ronijam drūmu skatu. — Jūs taču vēl atceraties, Morei, ka mēs norunājām neizlaist Maidvela akcijas no rokām, pirms nebūsim vienojušies par viņu pārdošanai izdevīgu bridi, hē?

Ronalds pūlējās izlikties mierīgs, tomēr tas viņam neizdevās.

—   Vai atceraties, ka norunājām nepārdot zem četrdesmit trīs?

—    Protams, — Ronijs pasteidzās atbildēt.

—   Un tomēr jūs pārdevāt viņas jau par trīsdesmit pieci! — Steps viņam uzkliedza. — Piesargieties, Morei, ja vēlreiz gadīsies kas tamlīdzīgs — jums nāksies to rūgti nožēlot.

—  Ja jau reiz esam sākuši runāt par Maidvela akcijām, — doktors Mervils iejaucās sarunā, uzstādīdams jautājumu, kuram tas bija krājis drosmi jau astoņas dienas, — tad es gribētu zināt, kā īsti ir ar tiem norēķiniem, ko man nesen stādīja priekšā grāmatvedība. Vai tie ari saskan? Jūs ar Roniju esat no sabiedrības izstājušies, un kaut kādu pārpratumu gadījumā man kā vienīgajam direktoram nāktos par visu atbildēt.

Stepa balss jau skanēja daudz maigāk, jo šis bija tāds temats, no kura viņš labprāt vēlējās izvairīties.

—    Hē! Tur viss ir kārtībā — par to jums nav ko uztraukties!

—    Es arī neuztraucos; bet noraksts jums taču vēl ir?

—    Jā gan, seifā, — Steps ļoti apmierināts atbildēja. Tad viņš pasteidzās izbeigt šo bīstamo sarunu. — Tā, un nu varam beigt. Šos dokumentus es atstāšu jums, lai varat tos izskatīt…

Steps piecēlās.

—   Rīt es būšu pie jums pusdienā, Mervil. Ceru, ka šoreiz Berilai nesāpēs galva, hē? Un vakarā iesim uz teātri — man ir loža.

Kad durvis ar troksni aizcirtās, Ronijs atvieglots uzelpoja.

—    Paldies Dievam! — viņš nopūtās.

36

Kad drīz pēc apmeklētāju aiziešanas Ronijs atlaida Fransu, tas atvieglots uzelpoja. Viņa garastāvoklis vēl vairāk uzlabojās, kad mājās tas atrada priekšā brāļa vēstuli, kurā tas ziņoja par nodomātā ceļojuma atlikšanu uz nenoteiktu laiku.

Kad brīdi pēc sulaiņa aiziešanas pie durvīm atskanēja zvans, Ronijam pašam nācās iet ielaist vēlo apmeklētāju. Ieraugot jauno meiteni, viņš nepatīkami pārsteigts satrūkās.

—   Bet, Berila!… Steps nupat bija šeit — ja nu viņš atgriežas?! Kamdēļ tu vismaz nepaņēmi vēl kādu līdzi?

—   Man loti žēl, ka tik dziļi esmu apvainojusi tavu tikumību, — Berila ar vāju smaidu piezīmēja. — Vai tad Saula saimnieces meitenei arī bija līdzi kāda pavadone?

Ronijs galīgi samulsa.

—    Es redzēju viņu ienākam un izejam, — Berila turpināja. — Viņa ir loti glīta, Ronij; bet viņa taču vēl tikai bēms!

Ronijs pamazām attapās no savām izbailēm.

—   Dodu tev savu godavārdu, Berila, — viņš nopietni sacīja, — ka nekad neesmu tai meitenei pieskāries — pat viņas rokai ne!

Berila zināja, ka viņš melo, bet šovakar viņa nebija nākusi ķildoties.

—  Tu taču negribi, ka es apprecu Stepu, vai ne, Ronij? — viņas balss trīcēja.. — Šīs laulības man būtu briesmīgākas par nāvi — vai tiešām tu to nespēj saprast?

Viņas mulsums un nedrošība piešķīra Ronijam jaunus spēkus.

—   Bet Steps taču nemaz nav slikts cilvēks, — Ronijs atbildēja.

—   Es tiešām nedomāju, ka tu būtu spējīga tiktāl aizmirsties, Berila. Vai tava pašreizējā izturēšanās tev šķiet visai pieklājīga?

—  Bet, Ronij… Tu taču pats zini, cik briesmīgs cilvēks ir Steps… Senāk tu taču mazliet mīlēji mani, Ronij… Kamdēļ… kamdēļ tu negribi mani precēt? Es mīlu tevi… vismaz mīlēju! Es ceru, ka ar laiku varēšu tevi arī cienīt… Ronij, vai tad tiešām tu nespēj iedomāties, cik grūti man nākas sacīt tev to visu?

Viņa satvēra tā roku un cieši saspieda savējās.

—   Kamdēļ tu negribi izpildīt manu lūgumu, Ronij? — viņa lūdzās.

—   Ar to tu izglābtu mani un arī manu tēvu. Notikuša fakta priekšā Steps botu spiests nomierināties…

—  Kā gan es varētu iedrošināties aizstāties ceļā Stepam! — Ronijs patiesās šausmās iesaucās. — Tici man — viņš tiešām ir gluži krietns puisis! Esmu pārliecināts, ka tu būsi loti laimīga ar viņu. Es tevi loti mīlu…

—   Tad aizved mani — tūliņ, šovakar!

—   Nerunā taču tādas neprātības, Berila! — viņš apsauca to. — Tu pati nesaproti, ko runā. Steps nosistu mani… Es tiešām mīlu tevi, Berila, bet Stepam ceļā stāties es taču nevaru!

Tātad viss bija velti! Ronijs bija tikai Ronijs — nekas vairāk. Tagad viņa pēkšņi bija kļuvusi pavisam mierīga. Tikai viņas nāvesbālā seja un trīcošās rokas vēl liecināja par nupat pārdzīvotām ciešanām.

Tas, ka viņa bija tā pazemojusies, viņai vairs nesāpēja. Dzīvnieciskas, tīri fiziskas bailes bija pamudinājušas viņu uz šo soli.

—    Nu es iešu, — viņa sacīja. — Nē, man nevajag auto.

Viņa pagriezās un izgāja. Bridi vēlāk ari Ronijs atstāja dzīvokli.

Madame Riti biia viņa patvērums ik reizes, kad nervi galīgi

atsacījās tam klausīt.

37

Cik ātri aizsteidzās dienas! Kādā sestdienas pēcpusdienā Berila saņēma no sera Džona šāda satura vēstuli:

"Kopš sprieduma pasludināšanas tikai trīs reizes esmu runājis ar mūsu draugu, fūs jau zināt, ka nākamo otrdien viņam nāksies "pārkāpt robežu"— kā viņš pats izsakās. Ko gan es varētu pastāstīt jums par viņu tādu, kas jums vel nebūtu zināms, Berila? Viņš ir kļuvis par manu vismīļāko draugu! Cik dīvaini tas izliekas man pašam, kad redzu to uzrakstītu vārdos! Un tomēr tā ir patiesība. Kad viņš mani lūdza apmeklēt viņu vel pēdējā rītā — es apsolīju arī to. Francija ir pieņemts, ka aizstāvim jābūt klāt pie nāvessoda izpildīšanas; esmu priecīgs, ka Anglija to neprasa.

Vakar viņš runāja par jums un Kristīni — tā gan laikam ir mis Kolbruka? — un viņš bija tik apbrīnojami priecīgs un mierīgs!

Visi cietuma darbinieki jau paguvuši viņu iemīļot — art pat viņa durvjusargs, kas citkārt nepazīst nekūdu maigu jūtu. Ambrozs bieži sarunājas ar garīdznieku, un, noklausoties viņos, man nāk prātā ciema skolotājs, kas pasniedz Ņūtonam astronomijas stundas. Ambrozam ir tik noapaļoti jēdzieni par reliģiju, ka man žēl nabaga garīdznieka, kad tas pūlas uzspiest Saulam savu pārliecību.

Es jau sacīju, ka vakar viņš runāja par jums un Kristīni. Kad jautāju viņam, vai viņš nevēlētos jūs redzēt — viņš atbildēja, ka tas neesot vajadzīgs, jo viņš vienmēr esot kopā ar jums."

Pirmdienas vakarā Kristīne aizgāja pie Berilas, lai kopā pavadītu pēdējo nakti pirms Saula nāves. Viņas palika nomodā līdz pat ritam.

—     Mēs gan esam nervozas, bet tomēr es nekad vēl neesmu jutusies tik mierīga kā pašreiz, — Berila sacīja. — Un tomēr, ja tas botu kāds cits, kaut man pilnīgi svešs cilvēks — es nekur neatrastu mieru! Man šķiet, ka tas tamdēļ, ka mūsu nervi pašreiz ir līdz pēdējam sasprindzināti; vēlāk iestāsies reakcija un garīgs sabrukums.

—   Par sevi es esmu pārliecināta, — Kristīne atbildēja. — Tikai jūs man radāt bažas…

Un tomēr tā bija Kristīne, kurai kamīna pulksteņa sitieni izlikās it kā kapsētas zvana skaņas.

—    …seši… septiņi… astoņi… deviņi! — Berila skaitīja.

Tas bija noticis. Ambrozs bija pārkāpis robežu.

—   Ardievu, Ambroz!

Kristīnes balss izskanēja klusā vaidā. Pirms vēl Berila paguva to satvert, viņa jau gulēja uz grīdas nemaņā.

38

Smaidīdams Ronalds Morels kāpa lejup pa madame Riti nama platajām, smagām segām noklātajām kāpnēm, it kā ausis tam arvien vēl skanētu meiteņu jautrie smiekli.

Vēl snaudošas ielas stūrī gaidīja viņa auto. Ciešāk satinies mētelī, viņš iekāpa vāģī.

Saule vēl nemaz nebija uzlēkusi, un līdz Večesterai bija vismaz divu stundu ilgs brauciens.

Debess bija skaidra un solīja jauku ziemas dienu, kaut rīts bija auksts. Pēc divām stundām Ambroza Saula dvēsele…

Dvēsele! Kas tad īsti ir dvēsele? Mervils to bija apzīmējis par liesmiņu. Vai šī liesmiņa var pēc pašu cilvēku vēlēšanās atstāt miesas… un kas tad paliek tajās atpakaļ? Ārprātīgs dzīvnieks bez saprāta?

Ronijs paraustīja plecus un mēģināja domāt par kaut ko citu, bet viņa domas atkal un atkal atgriezās atpakaļ pie tā paša jautājuma.

Tuvojoties Večesterai, laiks, kas sākumā bija solījies kļūt tik patīkams, arvien vairāk sabojājās. Mazās pilsētiņas ielas klāja viegla, balta migla. Kad auto apstājās pie cietuma vārtiem, Ronijs ielūkojās • pulksteni. Tas rādīja bez ceturkšņa deviņi.

Pa mazu lodziņu viņš pasniedza vārtu sargam savu atļauju, un bridi vēlāk lielie vārti atvērās.

Atzīmējis no Ronija atļaujas zīmes kaut ko grāmatā, sargs nospieda zvana podziņu. Bija dzirdams, kā vienas pec'otrām tika atslēgtas vairākas durvis, un vārtu telpā ienāca vel otrs sargs.

—   Aizvediet šo kungu pie direktora, — vārtu sargs sacīja.

Sarga pavadībā Ronijam nācās iet caur neskaitāmiem vārtiem

un durvīm, ko viņa pavadonis atslēdza un tūliņ aiz sevis aizslēdza.

Direktora kabinets nebija daudz mājīgāks par vārtu telpu, istabas vidū stāvēja papīriem piekrauts rakstāmgalds un pie tā apdilis, ādu pārvilkts sēdeklis.

Pakratījis direktora pasniegto roku, Ronijs pamāja abiem pārējiem laikrakstu pārstāvjiem, kas ari bija dabūjuši atļauju būt klāt pie nāvessoda izpildīšanas.

Viņi iegāja milzīgā zālē, kur neskaitāmas durvju rindas pacēlās vienas virs otrām līdz pat stikla jumtai. Viņiem tuvākās kameras durvis stāvēja pusvirus. Pie tām bija noliktas zemē tris kārtīgi salocītas gultas segas; tās bija segas, ar kurām pēdējo nakti bija pārklāta nāvei nolemtā gulta.

Nu vajadzēja gaidīt. Kādas durvis veda mazā pagalmiņā. Ronijs izgāja tur. Divdesmit solu attālumā no durvīm atradās neliels šķūnītis, kura abas bīdāmās durvis stāvēja vajā. Šķūnīti vairāk nekas nebija redzams kā vienīgi izbalsināta grīda un dzeltenas virves gabals, kas nokarājās no griestiem.

Ronijs bija gļēvulis, kas neizsakāmi baidījās no sāpēm un briesmām; tomēr citu ciešanās viņš varēja noskatīties, ne acu nepamirkšķinājis. Viņš bija redzējis nāvessodus Anglijā, Amerikā un Francijā.

Pagalmā iznāca cietuma vicedirektors.

—        Labrtt, mister Morei. Vai direktoru jau redzējāt? — Viņš nebūs klāt pie soda izpildīšanas, — majors Beils sacīja. — Dīvaini, ka pat šis norūdītais cilvēks šoreiz izjūt šo pienākumu kā nepatīkamu uzdevunfu. Vai esat saticis seru Džonu Makstonu?

—   Nē, vai tad viņš ir šeit?

—   Viņš vēl notiesātā kamerā… A, tur jau viņš ari nāk!

Sera Džona seja izskatījās pavisam pelēka. Viņš nebija sagaidījis satikt šeit Roniju, tomēr nekā neteica.

—    Labrīt, Beil. Labrīt, Ronij. Es nupat atvadījos no viņa.

—   Vai tad jūs nepaliksiet?

—    Nē.

Vicedirektors iegāja atpakaļ zālē. Sers Džons pievērsās Ronijam.

—   Bet kā gan jūs, Ronij, varat vienaldzīgi nolūkoties šī cilvēka nāvē?

Ronijs nicīgi pasmaidīja.

—  Jūs gan laikam ieskatāt par netaisnību, ka jūsu augstsirdīgajam slepkavam jāmirst kauna pilnā nāvē, kamēr godīgs, bet jūsu acīs grimis sabiedrības loceklis kā es brīvi staigā apkārt?

f— Es nevienam cilvēkam nenovēlu šīs dvēseles mokas, — advokāts atbildēja.

Ronijs atkal iesmējās.

—   Ja jūs būtu mīļais Dieviņš…

—   Vai tad jums nemaz nav goda sajūtu, Ronij!

—    Bet pielaidīsim, ka jūs uz mirkli nostādītu mīlā Dieviņa vietā; sakiet, vai jūs piemēram liktu samainīties mūsu — tas ir manai un Saula dveselem — vienai ar otru?

—   Lai Dievs mān piedod — bet tiešām es to darītu, jo jūs esat caur un cauri pretīgs subjekts!

Ronijs apmierināts smējās.

Pagalmā iznāca plecīgs neskuvies, mazliet nervoza izskata cilvēks ar ādas siksnu rokā.

—   Tas ir bende, —Ronijs sacīja. — Pajautājiet viņam, ko viņš domā par slepkavu dvēselēm?

Sers Džons neatbildēja. Piegājis pie mazajiem vārtiņiem, viņš nogaidīja, kamēr kāds sargs tos atslēdza; tad, mirkli vilcinājies, viņš atstāja cietuma pagalmu.

Drīz pēc tam no cietuma Ckas iznāca divi sargi, kuriem divu citu sargu pavadībā saistītām rokām sekoja kāds virs. Vioam līdzās, lūgšanas skaitīdams, soļoja garīdznieks.

Procesija nāca arvien tuvāk un tuvāk. Ronijs sekoja pārējo klātesošo priekšzīmei un nooema platmali.

Nu Sauls atradās tikai vel dažus solus no vioa. Un tad viou skati satikās!

Tikai īsu mirkli vioi vērās viens otram acis — un pekšoi Ronijs juta, kā sirds tam sažņaudzās, it kā draudēdama apstāties krūtis. Un tad uzreiz pasaule šķita apstājusies savā skrējienā — viss, kas vien dzīvoja, pekšoi sastinga, pārakmeoojās, un mirkli Ronijs stāvēja savā vietā streipuļodams.

Tad kāda spēcīga roka satvēra viou un vilka uz priekšu. Mehāniski vioš spēra soli pec sola. Viou bija pāroēmusi dīvaina, gandrīz sāpīga stinguma sajūta. Pēkšoi vioš juta savas rokas sasietas uz muguras — tik cieši savilktas ar siksnu, ka delnas bija pietūkušas; un viou veda zem rokām divi sargi! Ronijs mēģināja runāt, bet nespēja izdabūt pār lūpām nevienu skaou. Pacēlis galvu, vioš ieraudzīja!…

Atkal vioa skats pievērsās tam otram, bet šoreiz vioš ieraudzīja pats savas acis! Ronalds Morels stāvēja un uzlūkoja viou ar sāpju un lldzjūdbas izteiksmi skatā. Ronijs redzēja savā priekšā pats sevi! Tad sargi atkal rāva viou uz priekšu, un vioš mehāniski sekoja tiem.

—    …es ticu, ka mans Pestītājs ir dzīvs…— mazais garīdznieks vioam līdzās lasīja. Ronalds juta, ka kurpes tam pēkšoi kļuvušas neērtas; vienā kurpē bija izlīdusi ārā nagla, kas spieda kāju, un Ronijs paklusu lādēja Fransu. Bet tās taču nemaz nebija vioa kurpes — tie bija smagi, rupjas ādas zābaki, kas vioam bija kājās. Un vioa bikšu gali bija stipri apvalkāti, bet ceļos spīdēja.

—   "… cilvēks, kas dzimis no sievas, dzīvo tikai īsu brīdi un ir pilns nemiera…"

Kā sapnī vioš iegāja šķūnītī un juta, kā lūka zem vioa svara ieliecās. Bende noliecās un ar siksnu sasēja vioam kajas.

—   Kas nu īsti notiks? — Ronijs izbtlnā jautāja pats sev. Protams, tas bija tikai smieklīgs pārpratums…

Kāds uzmeta vioa sejai rupju audekla drānu.

—  Tas taču neesmu es… tas neesmu es, — Ronijs steidzīgi murmināja pie sevis. — Tas ir Ambroza Saula ķermenis! Es stāvu tur pretim un noskatos! Tas ir Sauls, kuru kar — Sauls! Es esmu Morels — Ronalds Morels no Oksfordas universitātes!… Major Beil! — viņš iekliedzās. — Major Beil, jūs taču pazīstat mani… es esmu Morels…

Lūka grīdā ievaidēdamies atvērās. Ambroza Saula ķermenis mirkli šūpojās gaisā bez dzīvības, bet dvēsele, kas no tā uzlidoja debesu tālēs — bija Ronalda Morela dvēsele…

Cietuma pulkstenis pašreiz sita deviņi.

39

Cietuma ārsts noliecās pār bedri.

—   Miris, — viņš konstatēja.

Sargi aizvēra un noslēdza šķūņa durvis.

Ronalda Morela ķermenis uzlika platmali savā glīti veidotajā galvā un uzlūkoja mazo garīdznieku, kura acis mirdzēja asaras.

—   Viņš-nebija ļauns, — mācītājs čukstēja. — Es tikai vēlētos, kaut viņš būtu nožēlojis savu grēku.

—  Tas nebija grēks, — Ronijs mieiīgi atbildēja. — ļa šo slepkavību vajadzētu nožēlot, tad tā nemaz nebūtu notikusi.

Viņa balss bija neparasti dziļa un melodiska Garīdznieks pārsteigts uzlūkoja viņu.

—   Taisni šos pašus vārdus viņš teica man šorīt, — viņš sacīja.

—   Nabaga vientuļā dvēsele! — Ronijs domīgi nopūtās.

Direktora birojā viņu uzaicināja parakstīt kādu dokumentu, kas

apliecināja, ka nāvessods izpildīts saskaņā ar visām likuma prasībām. Ronijs paņēma spalvu un parakstīja savu vārdu. Tad viņš pats ziņkāri aplūkoja savu parakstu, kuru tas redzēja tikai pirmo reizi.

—    Vai esat jau kādreiz bijis klāt pie nāvessoda izpildīšanas, mister Morei? — ierēdnis jautāja.

—  Jā, — Ronijs mierīgi atbildēja. — Tomēr ceru, ka turpmāk tas virs nenotiks. Nāvessods man šķiet tik nelietderīgs un atriebīgs.

Mirkli vēlāk viņš izgāja pa cietuma vārtiem.

Kad viņš jau kādu stundu bija soļojis pa šoseju, tas pēkšņi izdzirda

aiz muguras auto motora rūkoņu. Viņu panākusi, mašīna apstājās.

—   Atvainojiet…

Ronijs pacēla galvu. Šoferis, kas viņa priekšā noņēma cepuri, bija svešs — un tomēr tas šķita redzēts.

—   Jūs laikam nevarējāt atrast auto — es nedrīkstēju gaidīt tieši vārtu priekšā, ser.

Tiešām! Viņš atvieglots uzelpoja: tas taču bija viņa vāģis, un šoferi sauca par Pārķeru.

—   Es pats nezināju, kurp gribēju iet, — viņš smiedamies sacīja.

Jūs jau izskatāties pavisam nosalis, Parker. Večesterā apstāsimies

un paēdīsim brokastis.

Pārķers izbrīnā iepleta muti.

—  Jā, ser, — viņš stomījās, — bet manis del seram nevajag rūpēties…

Kad auto apstājās Večesteras vienīgās viesnīcas priekšā, migla

jau bija izklīdusi.

Pie galda viņu apkalpoja kāda glīta meitene, kuras izturēšanās bija nepārprotami naidīga. Ronijs nepazina viņu. Par ko gan šī meitene varēja dusmoties uz viņu? To viņš drīz dabūja zināt. Brokastis paēdis, viņš izgāja pagalmā. Šoferis vēl nebija beidzis ēst.

—  Ei! Jūs! Jūs man taisni bijāt vajadzīgs! — kāds cilvēks draudoši tuvojās viņam, pa ceļam nomezdams svārkus.

—   Jūs taču esat tas pats kungs, kas šeit uzturējās tiesas sesijas laikā? — svešais izaicinoši jautāja.

—    Es — šeit?… Jā, tas var gan būt.

—  Un tā tas ari ir! — strādnieks dusmās iesaucās. — Jūs dzīvojāt šeit ar savu meiteni un nekautrējāties uzmākties manai līgavai ar savām neķītrībām!

Viņš runāja tik skali, ka logos parādījās ziņkāras sejas.

—  Vai jums nešķiet, ka ar savu kliegšanu jūs nostādāt nepatīkamā stāvokli savu dāmu? — Ronijs nopietni aizrādīja.

—    Es jums tūliņ parādīšu, kā man šķiet! — grums turpināja kliegt, uzlocīdams krekla piedurknes.

Ronijs veikli izvairījās no sitiena, un nākamajā acumirkli spēcīgais strādnieks jau gulēja zemē.

Pārķers, kas bija izsteidzies pagalmā, pārsteigts uzlūkoja savu kungu. Morels, kas citkārt bālēja jau pie vismazākajām briesmām, tagad mierīgi stāvēja savā vietā, iespiedis rokas sānos.

—   Man žēl, ka jūs piespiedāt mani aizstāvēties, — viņš sacīja uzbrucējam, kas ar polēm piecēlās no zemes. — Ja esmu nepieklājīgi izturējies pret to dāmu — es lūdzu piedošanu.

To viņš teica tik klusā balsi, ka vienīgi viņa pretinieks varēja to sadzirdēt. Pārķers nesaprašanā kasīja pakausi.

Vēlāk Pārķers iedrošinājās izteikt savam kungam atzinību.

—  Nekad vēl neesmu redzējis tik samulsušu cilvēku kā šis puisis — un turklāt tam vajag būt gluži labam bokserim.

—  Tas nebija nekas sevišķs, — Ronijs dzīvi atsaucās. — Es tikai pielietoju kādu paņēmienu, ko man Jaunkaledonijā ierādīja kāds japānis, ar kuru kopā es sēdēju cietumā.

Pārķers izbrīnā ieplēta acis.

—   Tā jau ir, ser, — viņš nedroši piezīmēja.

Ronijs iesmējās.

—   Kādas muļķības es runāju! Man šķiet, būtu laiks braukt, Parker.

—  Klausos, ser, — šoferis atbildēja. Vēl nekad viņš nebija redzējis savu kungu piedzērušu, bet šodien tas neapšaubāmi bija piedzēris, jo ne vien nebēga no cīņas, bet bija pat laipns pret šoferi. Pārķers vēlējās, kaut viņa kungs ilgi neizgulētu šo reiboni.

Savu svārku kabatās Ronijs atrada zelta portsigāru, vēstuļu somiņu un pulksteni ar saiti. Bikšu kabatā bija daži sīknaudas gabali un vairākas atslēgas. Kam gan varēja piederēt šis lietas? Atvēris portsigāru, viņš izlasīja tā vāka iekšpusē iegravētu uzrakstu: "Ronijam no Berilas". Tiešām — tās taču bija viņa paša mantas!

—   Šodien jūs vairs nebūsiet man vajadzīgs, Parker… Labu rītu.

Pārķers bija tik pārsteigts, ka pat neattapās atņemt sveicienu.

Kad šveicars atvēra lifta durvis, Ronijs smaidīdams pakratīja

galvu. Viņš uzkāpšot tāpat kājām.

40

Fransa nebija mājās. Uz galda gulēja kāda vēstule; Ronijs nepiegrieza tai nekādas vērības. Viņš bridi staigāja pa istabu, bet tad apstājās

Antonija gleznas priekšā, kas karājās virs kamīna. Kāda riebīga, pretīga glezna! Viņa skats krita uz vēstuli. Kamdēļ gan ļaudis rakstīja viņam? Viņi taču zināja, ka viņš neprot lasīt — nekad viņš nebija to slēpis. Un tomēr, aploksni rokā paņēmis, viņš bez kādām pūlēm izlasīja uz tās savu vārdu, nemaz neapzinādamies savu nekonsekvenci.

Vēstule bija no Fransa. Viņš esot aizbraucis sagaidīt brāli un drīz būšot atpakaļ. Viņš cerot, ka monsenjors atvainošot viņu.

Ronijs nolika vēstuli atpakaļ uz galda, un viņa skats no jauna pievērsās gleznai. Viņa seja pēkšņi kļuva ļoti nopietna.

Nabaga… dvēsele! Viņa acis pildījās asarām.

Ronijs arvien vēl sēdēja dīvānā, kad istabā ienāca Franss. Ieraugot savu kungu raudam, viņš palika uz sliekšņa kā pārakmeņojies stāvam.

—    Monsenjor!… .

Ronijs pacēla galvu.

—   Ā, Frans, tas esat jūs? Kā redzat, es uzvedos ļoti muļķīgi. Lūdzu, atnesiet man glāzi ūdens.

—   Viii satikāt savu brāli? — Ronijs jautāja, izslaucījis acis.

—   Jā, monsenjor. Ceru, ka monsenjors neļaunojas?

—    Nē. Bet nu uzvāriet man kafiju vai tēju. Vai atvedāt savu brāli līdzi? Žēl. Šodien jūs vairs nebūsiet man vajadzīgs, Frans.

—   Klausos, monsenjor, — Franss atbildēja, pamazām attapdamies. Tas gadījās ļoti reti, ka kungs atlaida viņu jau dk agri; bet šodien viņam laikam bija kāds sevišķs iemesls dabūt to prom no dzīvokļa.

Ronijs nebija dzirdējis zvanām. v

Franss ar noslēpumainu seju ienāca istabā un klusu paziņoja:

—   Tur atnācis misters Kests, ser. Jau vakar bija viņa diena, bet monsenjors laikam bija to piemirsis.

—  Vakar? Kas par dienu? — Ronijs jautāja, mulsumā berzēdams smakru ar delnas virspusi. — Aiciniet to kungu iekšā.

Franss izgāja, un mirkli vēlāk istabā ienāca vājš, jauns cilvēks. Viņš bija ģērbies labi — varbūt pat pārāk labi.

—    Labrīt, — viņš vēsi sacīja un noklepojās. *

—    Labrīt, — Ronijs atņēma, jautājoši viņu uzlūkodams.

—    Es biju atnācis vakar, bet nesastapu jūs mājās, — misters Kests laipni, bet stingri iesāka.

—   Un kamdēļ īsti jūs bijāt atnācis? — Ronijs jautāja.

Svešinieka sejā atspoguļojās vispirms izbrīns, bet tad sašutums.

—  Kamdēļ es nācu? Lai dotu jums iespēju izpildīt savu džentimeņa pienākumu; lai saņemtu to, kas pienākas nabaga meitenei, lai…

—  Citiem vārdiem sakot: lai izspiestu naudu? — Ronijs smaidīdams piezīmēja. Šodien viņš vispār bieži smaidīja.

—    Ko?

—    Nu es atceros… es ik nedēļas devu jums naudu — it kā priekš jūsu māsas. Pasakiet, lai turpmāk viņa pati nāk pie manis.

—    Kā — lai viņa nāk šajā ellē? Nē, to gan es nepieļaušu!

Mistera Kesta seja bija tumši pietvīkusi. Likās, ka viņš jau gribēja

no vārdiem pāriet uz darbiem.

—   Lūdzu, taisieties, ka tiekat ārā, — Ronijs laipni sacīja. — Es negribu nodarīt jums sāpes… tad jau labāk, ka aizejat pats.

Jauneklis brīdi stāvēja kā mēms.

—   Es tūliņ iešu pie kāda advokāta! — viņš beidzot iesaucās, dusmās trīcēdams. — Negribu notraipīt gar jums savas rokas!

—   Tas ir ļoti prātīgi no jums, — Ronijs piezīmēja, aizvērdams aiz viņa durvis.

Izdzirdis kunga saucienu, Franss iznāca no savas mazās istabiņas.

—    Es tagad iziešu, — Ronijs sacīja.

—   Es tūliņ piezvanīšu uz garāžu, monsenjor.

—  Nē, es iešu kājām, — viņš sacīja. — Jums nevajag mani gaidīt, Frans, es nezinu, kad pārnākšu.

—    Klausos) monsenjor.

Kad Ronijs atkal pārnāca, pulkstenis bija astoņi vakarā. Dzīvoklis bija tumšs un nekurināts. Uzgriezis gaismu, viņš tikai ar pūlēm atrada dzīvojamās istabas elektriskās krāsniņas ieslēdzēju.

Ieslēdzis virtuvē gāzes plīti, viņš uzlika uz tās katliņu ar ūdeni.

Steigdamies pie brāļa, Franss bija piemirsis noslaucīt putekļus. Sameklējis putekļu lupatu, Ronijs padailja šo darbu viņa vietā.

Ūdens jau vārījās. Tēju un cukuru viņš atrada virtuvē, bet pienu nekur neredzēja. Apģērbis mēteli un paņēmis kannu, Ronijs nokāpa lejā. Viņu ieraudzījis, šveicars izsteidzās no savas istabiņas.

—   Atvainojiet, mister Morei, vai nevaru jums pakalpot?

—    Man vajag mazliet piena, — Ronijs vienkārši atbildēja. — Nepūlieties, gan jau es atradīšu kādu piena tirgotavu…

—   Visas tirgotavas Jau slēgtas, ser, — šveicars paskaidroja. — Bet, ja atļaujat, es jums pagādāšu pienu.

Kad šveicars bridi vēlāk piezvanīja pie Morela durvīm, tās atvēra pats Ronijs ar slotu rokā. Viņš paskaidroja, ka nejauši esot izbēris virtuvē uz grīdas miltu kastīti, tomēr ar pateicību noraidīja šveicara turpmākos pakalpojumus.

Padzēris tēju un apēdis dažas sviestmaizes, viņš pats nokopa galdu un nomazgāja traukus.

Pēkšņi atskanēja durvju zvaniņš. Ronijs vispirms novietoja vēl pēdējos traukus, tad nesteigdamies gāja atvērt.

Durvīs parādījās Stepa milzīgais stāvs.

Hallo! Tātad jūs esat gan mājās, hē? Kamdēļ dk ilgi neatdarījāt? Jums laikam jau atkal kāda apmeklētāja?

Tikai tagad Ronijs pamanīja, ka Steps nebija viens: aiz viņa durvis stāvēja arī Berila ar doktoru.

—  Mēs šovakar ejam uz teātri, — Steps turpināja, kad visi apmeklētāji bija sanākuši istabā. — Dodu jums desmit minūtes laika, Morei, — ģerbieties labi ātri! Bet vispirms uzdedziet vairāk gaismas.

—    Ir jau tāpat pietiekoši gaišs.

Ronija balss skanēja mierīgi un dziļi. Steps vērīgi ielūkojās viņam sejā.

—   Ko tad tas nozīmē? — viņš skarbi jautāja. — Es nupat sacīju, ka vajag vairāk gaismas… tā! Un kas noticis jūsu balsij?

Viņš bija atradis ieslēdzēju un iededzis visas spuldzes. Ronijs pievēra acis, tomēr viņam nepalika nepamanīts pārsteigums, kas atspoguļojās Berilas sejā.

—    Viņš ir raudājis! — Steps smiedamies ierēcās. — Hē! Hē! Palūkojieties, Berila, kāds viņš izskatās!

—    Mister Step!… — Berila iesaucās. — Kā jūs tā varat?

—    Kā es varu? Bet viņš padesi pinkšķējis! A, tad tomēr man taisnība, ka šādi skati vis nav priekš tādiem gļēvuļiem kā jūs!

Neviens muskulis Ronija sejā nepakustējās, un viņa skats mierīgi lūkojās Stepam sejā.

—  Tas tiešām bija šausmīgi, Step, — redzēt, kā nabaga kliedzošais radījums tika rauts uz priekšu.

—    Ko? — Steps iesaucās, un ari Berila sarāvās. — Ambrozs Sauls lai būtu izbailēs kliedzis? — Jūs melojat! — Steps noteica. — Es runāju ar Makstonu, un tas saka, ka Sauls pirms nāves bijis pilnīgi mierīgs, /a tas būtu bijis jūs — nu, tad, protams! Bet Ambrozs Sauls — tas bija īsts virs. Vai dzirdat, — īsts virs!

Viņš tikai ar pūlēm valdījās.

—    Ģērbieties un nāciet! — viņš skarbi pavēlēja.

—   Tam vajadzēja būt briesmīgi, Ronij? — Berila ieminējās, un viņas sejā atspoguļojās sāpes un līdzjūtība.

Ronijs pamāja ar galvu.

—  Jā, tas tiešām bija briesmīgi… Es šovakar nekur neiešu, Berila.

Viņa maigi paspieda tam roku.

—   Kas par niekiem! — Steps nicīgi iesaucās. — Jums nevajadzēja tur līst, ja nespējat redzēt tādas lietas! Kamdēļ tad jūs šoreiz pirms tam neizmēģinājāt savu laimi? — viņš zobojās.

—   Laimi! — Ronijs atkārtoja, mehāniski pieiedams pie grāmatu plaukta. Viņa kustības atgādināja mēnessērdzīga cilvēka žestus, bet tad viņš paņēma mazo zobentiņu un iedūra to starp lapām.

Atvēris grāmatu, Ronijs brīdi kā nesaprašanā lūkojās tajā, bet tad nolasīja uzšķirto vietu:

"Redzi, tu, cilvēka bērns: es atņemšu tev tavu acu prieku, bet tev nebūs ne sūdzēties, ne raudāt, ne vienu asaru nobirdināt."

Kamīna pulkstenis nosita deviņi.

—   Pietiek — beidziet! — Steps uzkliedza Ronijam. — Iesim — es negribu ilgāk klausīties šī nelgas vārdos! Nāciet, Berila!

Durvīs atgriezusies, Berila redzēja, ka Ronijs arvien vēl stāvēja tajā pašā vietā pie galda.

—    Viņš ir piedzēris, — Steps kategoriski noteica, bet Berila > klusēja. . |

Steps visu vakaru bija ļoti izklaidīgs. Tomēr viņš neaizmirsa , apspriesties ar doktoru Mervilu par Mazās Riveras akcijām. īsi | pirms aiziešanas no mājām Steps bija saņēmis no Johannesburgas J kādu telegrammu.

■

Saula nāvesdienas rītā Eva saņēma veikalā kādu vēstuli. To izlasījusi, viņa aizmirsa visas skumjas. Vēstulē Ronijs deva viņai norādījumus attiecība uz priekšā stāvošo ceļojumu. Tikai viens noteikums šajā vēstulē viņu dzina vai izmisumā: Ronijs prasīja, ka visās četrās nedēļās, kas vēl atiika līdz ceļojumam, viņi ne reizes nedrīkst satikties. Evai tas bija ļoti sāpīgi, tomēr viņa bez pretošanās padevās.

Turklāt viņa mierināja sevi ar to, ka šīs četras nedēļas paies gluži nemanot. Tedijs Viljamss bija patīkams kavalieris un, kaut to ne tuvu nevarēja pielīdzināt Ronijam, Eva jutās viņa sabiedrībā labi, jo viņai glaimoja tā uzmanība un gādība. Tedija klātbūtnē viņa jutās kā neapšaubāma autoritāte gandrīz visās lietās.

Kad viņa izklāstīja Tedijam savus ieskatus attiecībā uz laulībām, tas bija vairāk pārsteigts, nekā pārliecināts.

Viņa cerēja, ka Ronijs vismaz rakstīs tai katru dienu, un, kad otrā rītā viņa nesaņēma vēstuli, tā jutās vīlusies.

Pēc Saula nāves dzīve mājās atkal ievirzījās parastajās sliedēs. Evai bija ļoti nepatīkami, ka viņu īrnieks izrādījies par slepkavu. Viņa nespēja saprast, kā gan māsa varēja tik mierīgi izturēties pret visu notikušo. Kā likās, Kristīnei bija gluži vienaldzīgi — vai Sauls dzīvs, vai ne. Viņa bija tikpat dzēlīga kā senāk, un smagais zaudējums nebija pārvērtis to ne maigāku, ne arī skumjāku.

—   Pēdējā laikā tu esi sākusi daudz agrāk nākt mājās, — Kristīne aizrādīja. — Vai tas Ronija vai Tedija iespaids?

—   Pašreiz es ļoti bieži satiekos ar Tediju, — Eva izvairīdamās sacīja. — Viņš ir gluži patīkams zēns.

—    Un Ronijs?

—   kauj taču Ronijam mieru, — Eva smaidīdama atbildēja. — Šobrīd viņam pārāk daudz darba, lai tik bieži sastaptos ar mani.

—  Kamdēļ tu neuzaicini viņu kādreiz pie sevis viesos? — Kristīne mazliet ironiski jautāja. — Es labprāt patērzētu ar viņu.

—   Kāda smieklīga ideja! — Eva nicīgi iesaucās. — Ronijs taču nenāks mūsu dzīvoklī!

—    Es tikai pakaitināju tevi, Eva. Vai viņš kādreiz runā arī par

Ambrozu? Viņš taču bija klāt pie nāvessoda izpildīšanas.

Eva mazliet samulsa.

—   Neesmu Roniju redzējusi kopš tās briesmīgās dienas, — viņa sacīja un, mirkli vilcinājusies, piebilda: — Vai tu loti bieži domā par Saulu, Kristīne?

—    Vienmēr, — viņa atbildēja. — Pastāvīgi es redzu viņu savā priekšā.

Dažas dienas vēlāk, kad Kristīne pārnāca no savas pēcpusdienas pastaigāšanās, māte lielā uztraukumā sagaidīja to durvju priekšā.

—   Virtuvē sēž kāds kungs, kas vēlas ar tevi runāt, Kristīne. Viņš saka, ka tas esot mis Mervilas draugs un saucoties Morels.

Ronijs Morels? Vai tad tiešām Eva būtu ieaicinājusi viņu?

Kristīne ieinteresēta iegāja virtuvē.

Ronijs sēdēja tajā pašā krēslā kur senāk bija mīlējis sēdēt Ambrozs. Viņai ienākot, viņš piecēlās.

Kristīne pirmo reizi redzēja viņu tuvumā, un viņas pirmais iespaids bija apbrīnošana. Tik skaistu vīrieti viņa nekad vēl nebija redzējusi, un pie sevis tā tūliņ piedeva Evai viņas iemīlēšanos.

—    Kristīne! — viņš klusi sacīja, cieši saspiezdams viņas roku, un viņa juta, kā sārtums sakāpj tai vaigos.

N — Jā, tā mani sauc. Jūs esat Ronijs Morels, vai ne? Eva man jau daudz stāstījusi par jums.

—   Eva?… Ak, jā — protams!… Es jau sen gribēju jūs apmeklēt, bet nekad neatiika laika. Nabaga Fransa brālis bija dabūjis aklās zarnas iekaisumu, un mums visas šis dienas bija tik daudz rūpju…

Ronijs Morels! Ronijs ar gluži nopietnu seju stāstīja par rūpēm, ko tam sagādājusi viņa sulaiņa brāļa slimība!… Visi viņas līdzšinējie ieskati par Roniju bija satricināti pašos pamatos.

—    Cik žēl, ka Evas nav mājās… Vai Eva jums tiešām patīk, mister Morei?

—   Jā, viņa ir mīļš bērns, kaut mazliet vieglprātīga un patmīlīga. Bet tādas ir visas jaunas meitenes — sevišķi vēl, ja tās skaistas. Ak, es ļoti mīlu visu, kas jauns: mazus kaķīšus, sunīšus…

97

Tad tāds bija Ronijs Morels! Un šo cilvēku Ambrozs bija apzīmējis par galīgi pazudušu! Un Berila…

4—*39

—  Es priecājos, ka jūs sākāt runāt par Evu, — viņš turpināja. — Viņas vecumā kāds vīrietis var atstāt uz viņu tik dziju iespaidu, ka tas paliks viņas dvēselē uz visu možu. Jaunībā cilvēks tik, viegli padodas iespaidiem — ari Jauniem. Tomēr es neieskatu par teicamu ķildoties ar jaunu, iemīlējušos meiteni. Aegrescit medendol Ārstēšana nereti padara slimību vel Jaunāku. Nezinu, kur esmu dzirdējis šo izteicienu — tas laikam latīniski?

Viņš samulsis pietvīka.

Bāla kā līķis Kristīne atbalstījās ar muguru pret sienu, lai nepakristu. Viņa tikai ar polem savaldīja kliedzienu, kas gribēja izlauzties tai pār lapām.

Savā mulsumā Ronijs gluži neapzinīgi bija paberzējis smakru ar delnas virspusi!

—  Dieva dēl! — Kristīne iesaucās. Pieskrējusi viņa satvēra Ronija rokas savējās un cieši ielūkojās tam acīs.

—   Vai tiešām jūs pats to nezināt?.— viņa izdvesa.

Pamazām Ronija sejā atplaiksnlja smaids.

Zinu tikai to, ka ļoti priecājos, jūs redzot, Kristīne, viņš atbildēja.

—   Lūdzu, pasniedziet man glāzi ūdens, — viņa vājā balsī sacīja.

Viņa redzēja, kā Ronijs drošiem soliem izgāja mazgājamā istabā

un, paņēmis no skapja glāzi, piepildīja to ar ūdeni no krāna.

Vienā vilcienā izdzērusi ūdeni, Kristīne sacīja:

—   Sēstieties, Ronij, es gribu jums ko jautāt. Jūs bijāt klāt pie soda izpildīšanas… Sakiet, kā viņš mira?

—  Tas bija briesmīgi, — Ronijs klusu atbildēja. — Viņš tik loti baiļojās!

—   Baiļojās?

—  Jā. Es tikai neskaidri atceros to briesmīgo ainu. Kā noreibis es izgāju no cietuma; es pat biju pilnīgi piemirsis par savu auto un sāku kājām iet pa šoseju…

—   Vai jūs pieskārāties viņam vai vismaz uzlūkojāt to, Ronij?

Viņš mirkli vilcinājās.

—   Jā, mēs saskatījāmies, bet tikai īsu mirkli. Un tūliņ pēc tam viņš sāka trīcēt un baiļoties.

Kristīne klusēja. Viņa velējās palikt viena ar savām domām un bija priecīga, kad Ronijs piecēlās uz iešanu.

—  Es atnākšu trešdien atkal, — viņš sacīja, bet tūliņ izlaboja: — Nē, trešdien jūsu mātei ir veļas diena.

—  Kā jūs zināt, ka māte trešdienās mazgā veļu, Ronij? — Kristīne ātri jautāja.

—   Nezinu — varbūt Eva man stāstījusi… Bet, nē — trešdienas taču vienmēr bija jūsu mātes veļas mazgājamās dienas, Kristīne!

—   Jā gan — trešdienas.

Māti Kristīne atrada istabā, kur senāk bija dzīvojis Sauls.

—  Ko viņš gribēja? — misis Kolbruka jautaja. — Es taču nevarēju rādīties viņam savās darbdienas drēbēs. Un cik laipni un godbijīgi viņš izturējās pret mani!

42

Vai viņa lai saka to Berilai? Vai Berila nenoturētu viņu par ārprātīgu? Nedrīkstēja pārsteigties; vispirms viņai pašai bija pilnīgi jāpārliecinās par savu aizdomu īstenību.

Nekādas tuvākas ziņas par Ambroza Saula pakāršanu avīzēs nebija parādījušās. Galveno vērību laikraksti bija piegriezuši slepkavības pastrādāšanas apstākļiem, kurpretim soda izpildīšanu tie bija pieminējuši tikai nedaudzos vārdos, kas visās avīzēs skanēja gandrīz vienādi:

"Vakarrīt Večesteras cietuma tika izpildīts nāvessods Ambrozam Saulam, kas bija notiesāts par Paula Moropulo noslepkavošanu. Kā sprieduma pasludināšanas, tā ari soda izpildīšanas laikā notiesātais izturējās mierīgi un aukstasinīgi."

Viesodamās Berilas namā, Kristīne tur bija satikusies ari ar seru Džonu Makstonu. Viņa nolēma uzmeklēt to.

—   Jūs laikam vēlaties rimāt ar mani par Ambrozu Saulu? — sers Džons jautāja, kad Kristīne ienāca viņa kabinetā.

—   Jā, bet kā jūs tp zināt? — viņa smaidīdama jautāja.

—   Es tikai tā domāju. Droši vien Ronijs jau ir papūlējies par šī bēdīgā gadījuma izplatīšanu. Es nemaz nespēju ticēt, ka Sauls būtu izrādījis tādas bailes no nāves. Tomēr cietuma vicedirektors apliecināja to pašu: ka vēl pēdējā bildi pirms nāves Sauls bijis jautrs un mierīgs, bet jau nākamā acumirklī sācis kliegt un vaimanāt kā pārbiedēts bērns. Man smagi stāstīt jums to, bet… jūs taču gribējāt dzirdēt visu, ko esmu dabūjis zināt — vai nav tiesa?

Kristīne pamāja ar galvu.

—   Un vairāk nekas nav gadījies?

—  Ak, jā, tomēr — vicedirektors skaidri dzirdējis, kā Sauls izkliedzis: "Ronalds Morels no Oksfordas!" Vai vioš zināja, kur Ronijs studējis? Es brīnos, ka pēdējā mirkli vioam tas ienācis prātā.

Kristīne piecēlās.

—    Pateicos, ser Džon, — vioa mierīgi sacīja. — jūs izglābāt manu saprātu.

—    Kādā zioā? — vioš izbrīnā jautāja.

—   Man vajadzēja par kaut ko pārliecināties — citādi es būtu zaudējusi prātu. Tas izklausās noslēpumaini, vai ne? Bet ja es izstāstītu jums visu — jūs domātu, ka es jau tagad esmu ārprātīga.

Sers Džons bija pārāk smalkjūtīgs, lai izrādītu savu ziokāri.

Ar atvieglotu sirdi un noteiktu atziou dvēselē Kristīne devās mājup. Vioa bija iesākusi rakstīt vēstuli Berilai un pašreiz domāja, vai atklāt tai visu patiesību, kad Eva kā viesulis iedrāzās istabā.

—   Māte saka, ka vioš bijis šeit, un tu esot ilgi sarunājusies ar viou! — vioa mirdzošām acīm iesaucās. — Ko vioš sacīja, Kristīne? Vai vioš nav skaists? Atzīsties, vai vioš nav visbrīnišķākais cilvēks pasaulē? Vai vioš bija loti vīlies, kad redzēja, ka manis nav mājās?

—  Mēģināšu atbildēt pēc kārtas, — Kristīne sacīja. — Ronijs šeit bija, un es runāju ar viou. Vioš jautāja arī pēc tevis, tomēr neizskatījās pārāk noskumis par tavu prombūtni. Kas attiecas uz vioa personību, tad esmu galīgi sajūsmināta par to. Nu es vairs nebīstos tevis dēl, Eva, — šāds cilvēks nav spējīgs izdarīt kādu nelietību.

Eva klusēja. Brīdi vēlāk vioa no jauna pievērsās māsai.

—  Nupat satiku Tediju. Vioš tiešām ir loti patīkams zēns. Vioa tēvam ir milzīgi liela ferma. Vioš atsūtījis Tediju šurp uz sešiem mēnešiem — uzmini, kamdēļ?

Kristīnei nebija par to ne jausmas.

—    Sievu meklēt! — Eva iesaucās. — Un iedomājies — vioš

nedzīvo pie savas krustmātes, kā es domāju, bet gan Karltona viesnīcā! ' Tikai nejauši es dabūju zināt, ka viņš apmeties tik greznā vietā. Vioš solījās aizrakstīt tēvam, ka viens no mūsu senčiem bijis lords.

Viņa smagi nopūtās.

—   Tedijs ir tik mljš. Viņš ir tik pateicīgs par… nu, par visu, ko es viņa labā daru: es, piemēram, izskaidroju viņam dažādus jautājumus vai ari pārsienu tam kakla saiti…

—    Kamdēļ tu neprecē viņu?

Vēl pirms dažām nedēļām Eva ar sašutumu būtu noraidījusi šādu priekšlikumu, bet nu viņa bildi klusēja un tad vēlreiz nopūtās.

—  Tas ir izslēgts. Es pārāk karsti mīlu Roniju, un… nu, un vārds taču jātur… Iedomājies tikai — Tedija tēvs cel priekš viņa brīnumskaistu namu. Un Tedijs saka, ka viņam esot kāds loti rāms zirgs, kuru varot jāt arī dāma. No Tedija fermas esot redzami art kalni, kuru virsotnes pat vasarā ir pārklātas ar sniegu. Ziemā, kad iestājas lielais aukstums, Tedijs dzīvo Vankuverā, kur esot loti silts; tur viņam pieder milzīgas oranžu plantācijas.

Viņa nopūtās vēl trešo reizi. Tomēr Kristīne bija pārāk gudra, lai aizrādītu viņai uz to.

43

Eva visbiežāk brokastoja vienatnē. Kristīne cēlās vēlāk, bet misis Kolbruka jau bija padzērusi kafiju, pirms viņas meitas vēl bija pamodušās.

Eva parasti nokāpa lejā bez ceturkšņa astoņos, bet pastnieks mēdza nākt ap astoņiem.

Šorīt viņa pašreiz beidza ēst, kad pastnieks pasniedza vēstuli, uz kuras aploksnes bija redzams kāds greznas viesnīcas zīmogs.

—   Man? — misis Kolbruka izbrīnā iesaucās. — Kas gan varētu man rakstīt?

Aplūkojusi un aptaustījusi aploksni no visām pusēm, viņa beidzot trīcošiem pirkstiem uzplēsa to.

—  Tavu brīnumu! — viņa iesaucās, izlasījusi papīra stūrī iespiesto zīmogu. — Kas tie tādi ir "Džons un Kenets"?

—   Tas ir kāds aģentūras birojs Naitbridžā, — Eva paskaidroja.

Misis Kolbruka nolasīja viņai priekšā:

"Kūda mūsu klienta uzdevuma atļaujamies sev griezties pie jums ar kādu piedāvājumu. Minētam klientam pieder uz kontinenta vasarnīca, kurai tas meklē saimniecības vadītāju. īpašnieks vēlas, lai jūs ņemtu turp Ildzi savu meitu, kurai pec doktora Mervila atsauksmes būtu ieteicama šāda gaisa pārmaiņa viņas veselības nostiprināšanai. Jūsu darbs būtu ļoti viegls, jo vasarnīcā ir trīs kalpotāji, kas visi runā angliski. Pie vasarnīcas ir liels, skaists parks, kas tiek nodots pilnīgi jūsu rlclbā, tāpat kā auto, kuru atradīsiet tur priekšā. Pats īpašnieks vasarnīcā nedzīvo, tā kā tā tiek nodota jūsu pilnīgā vadībā."

Vēstule bija minēts arī algas lielums — kāda loti augsta summa.

Misis Kolbruka uzlūkoja pārsteigto Evu.

—    Cik tas debešķīgi, māt!

Misis Kolbruka nebija tik viegli sajūsmināma. Viņa neieredzēja pārmaiņas savā dzīvē, un nu vēl — uz ārzemēm!

—    Otrā pusē vēl kaut kas rakstīts, — Eva pēkšņi iesaucās.

Misis Kolbruka apgrieza lapu.

"Ja jūsu jaunākā meita vēlētos jūs pavadīt — īpašniekam nav nekādu iebildumu ari pret to."

—    Iedomājies tikai! — Eva iesaucās un steidzās ar jauno ziņu pie Kristīnes.

—    Kristīne! Māte saņēma vēstuli no kāda aģenta, kas raksta…

—   Pagaidi! Es mēģināšu uzminēt, — Kristīne viņu pārtrauca. — Mums piedāvā par brīvu kādu lauku māju… Nē? Nu, tad mūsu rīcībā tiek nodota kāda maza vasarnīca siltā klimatā, kur es varētu gulēt saulē un nolūkoties, kā tauriņi lakstojas ap rozēm.

Evai izbrīnā iepletās mute.

—    Kā tu zini?…

Kristīne izrāva viņai no rokas vēstuli un sajūsmā mirdzošām acīm sāka to lasīt.

—    Ko tu saki par to, māt? — viņa jautāja misis Kolbrukai.

—   Nemaz nezinu, ko par to lai domāju, — viņa atbildēja. Viņa piederēja pie tiem cilvēkiem, kas mīl, lai viņus "pierunā". Un neviens neprata to labāk par Kristīni.

Arī šorīt Eva veikalā neatrada priekšā nevienas vēstules, tomēr šoreiz tas loti maz viņu skumdināja.

Un tomēr viņas mīla pret Roniju nebija mazinājusies. Viņa arvien vēl sapņoja par gaidāmām laimes dienām kopā ar to, rūpīgi izvairīdamās domāt par pašu nepatīkamāko.

Pusdienā ejot, viņa sastapa Roniju. Tas pabrauca Evai garām, viņu nepazinis. Viņa pati nesaprata, kamdēļ, tomēr bija loti apmierināta, ka viņš nebija to pamanījis.

Ronijs pašreiz bija ceļā uz restorānu, kur tas bija norunājis ēst brokastis kopā ar kādu pazīstamu, pret kuru tas sajuta neapzinātu antipātiju. Tas bija dīvaini, jo Džerijs Talbots bija vienīgais cilvēks viņa daudzo paziņu starpā, kuru varēja saukt par Ronija draugu. Kopā viņi bija studējuši, kopā medījuši un kopā veikuši arī daudz citu, mazāk slavenu varoņdarbu. Un tomēr šorīt, dzirdot telefonā Džerija balsi, kas to aicināja brokastis pie Vivalda, Ronijs instinktīvi sajuta riebumu pret šo cilvēku. Viņš labprāt būtu izvairījies no šīs satikšanās, bet, pirms vēl viņš bija sadomājis kādu piemērotu atrunāšanos, Džerijs jau bija uzkāris telefona klausuli.

Vivalds bija kāds grezns restorāns, kuru Ronijs citkārt labprāt mēdza apmeklēt. Pusstundu nogaidījis, tas sacīja sulainim:

—   Es eju ēdamzālē; ja atnāk misters Talbots, pasakiet viņam to.

Paēdis viņš jau gribēja atstāt ēdamzāli, kad pēkšņi ieraudzīja

divus pazīstamus kungus. Sers Džons māja vioam ar roku.

—   Nāciet, Ronij, apsēdieties pie mums. Vai jūs viens pats? Tas gan laikam gadās loti reti, ko?

—  Mani pievīla kāds paziņa, — Ronijs atbildēja, sasveicinādamies ar seru Džonu un doktoru Mervilu.

—  Tas gan ir neglīti no tās dāmas, — doktors smaidīdams piezīmēja.

—  Tas bija kāds kungs, — Ronijs paskaidroja, tomēr redzēja, ka neviens netic viņa apgalvojumam.

—   Varbūt jūs varēsiet nākt mums palīgā, Ronij, — sers Džons sacīja. — Vai atceraties sēdi, kuru Steps sasauca Maidvela akciju sabiedrības dibināšanai?

Ronijs mirkli apdomājās.

—    Mazliet atceros, — viņš tad sacīja.

—  Vai atceraties art prospekta uzmetumu, ko Steps mums toreiz stādīja priekšā? — sers Džons turpināja.

Ronijs pamāja ar galvu.

—   Man šķiet, Džon, — doktors Mervils iejaucās sarunā, — ka mums vispirms jāpaskaidro Ronijam tās nepatikšanas, kādas mums ceļas caur šo prospektu. Daži laikraksti mums pārmet, it kā mēs maldināšanas nolūkā būtu uzdevuši tādus aktīvus, kādu patiesībā nemaz nav. Jautājums tagad šāds: vai nepatiesās ziņas prospektā esmu ievietojis es pats, kādā gadījumā atbildība, protams, gulstas uz mani, vai art Steps uzrādījis šos viltotos aktīvus jau savā prospekta uzmetumā, kas nozīmētu manis attaisnošanu?

—   Jūs taču saprotat, ap ko lieta grozās? — sers Džons piebilda.

—  Ja prokurors sāk piegriezt nopietnu vērību laikrakstu uzbrukumiem,

—   tad doktoram Mervilam draud nepārredzamas nepatikšanas.

—   Visai skaidri es vairs neatceros, — Ronijs atbildēja. — Bet to gan varu noteikti apgalvot, ka Steps mums rādīja kādu uzmetumu.

—  Vai uzmetumā bija minētas art Vudsidas darbnīcas un vai tās bija uzrādītas kā sabiedrības neierobežots īpašums vai ari tikai kā nodots tās rīcībā uz līguma pamata?

—   Kā neierobežots īpašums, — Ronijs bez apdomāšanās atbildēja.

—   To es atceros pilnīgi noteikti.

Mervils bija patīkami pārsteigts. Pat visoptimistiskākajos brīžos viņš nebija iedrošinājies cerēt, ka Ronijs, neraugoties uz bailēm no Stepa, varētu liecināt patiesību šajā lietā, kas doktoram bija tik svarīga.

—  Var notikt, ka tiek ierosināta prāva pret Stepu, — sers Džons sacīja, — un tādā gadījumā jums nāktos uzstāties kā lieciniekam pret viņu. Vai esat saķildojies ar Stepu?

—   Lai Dievs pasargā! — Ronijs izbrīnā iesaucās. — Par ko gan mēs lai būtu ķildojušies? Es tiešām nejūtu nekāda ļaunuma pret Stepu, bet tikai nožēloju to. Cilvēks ar viņa spējām un enerģiju taču varēja izvēlēties dzīvē citu, taisnāku ceļu. Vēl vakar es ilgi domāju par viņu un beidzot nācu pie atziņas, ka viņa dzīves lāsts meklējams tajos apstākļos, kādos tas pavadījis savu bērnību. Bērns, kas mazotnē pats daudz cieds un ticis pazemots, gandrīz ikreiz izaug par tirānu, kas neatzīst sev nekādu robežu, ne pienākumu.

—  Mans Dievs! — sers Džons pārsteigts iesaucās. Vai tiešām tas bija Ronijs, kas to runāja?

—  īstenībā bērnus nevajadzētu tik pilnīgi pakļaut tai audzināšanai, kādu ieskata par pareizu viņu vecāki, — Ronijs dedzīgi turpināja. — Protams, tas varbūt ir tikai nepiepildāms sapnis. Kādā jaukā dienā es tomēr ceru nodibināt savu "audzinošo augstskolu", kā es viņu dēvēju. Tas būs institūts, kur atradīs patvērumu visi likteņa pabērni — visi tie nelaimīgie bērni, kurus neviens negrib uzņemt pie sevis. Manā augstskolā tie atradīs visu, kas nepieciešams miesai un garam, un es esmu cieši pārliecināts, ka tur no viņiem izaugs krietni, godīgi un augstsirdīgi cilvēki…

Viņš apklusa, pēkšņi pamanījis to interesi un pārsteigumu, kādu viņa runa bija modinājusi klausītājos. Mulsumā viņš sāka ar delnas ārpusi berzēt smakru.

Sers Džons atbalsojās pret sava krēsla atzveltni.

— Atnesiet man glāzi konjaka! — viņš vājā balsī uzsauca garāmejošam sulainim.

Kristīnei bija pieticis ar glāzi ūdens…

45

—  Visvairāk mani pārsteidz Ronija gatavība uzstāties ar liecību pret Stepu, — doktors Mervils sacīja, atsveicinoties no sera Džona.

Visu ceļu doktors bija runājis gandrīz viens pats, un Makstons bija loti priecīgs par to.

—   Bet sakiet man vienu, Mervil, — sers Džons jautāja, — ja jau jūs Stepu ieskatāt par nelieti — un tāds viņš, bez šaubām, arī ir, — kamdēļ tad jūs pieļaujat, ka Berila viņu apprec?

Tas bija nepatīkams jautājums.

—  Nu… nekas noteikts jau vēl nav zināms… varbūt es maldos… citādi Steps ir gluži krietns puisis…

—   Vai jūs esat viņam naudu parādā?

Viņu tuvā draudzība atjāva tam uzstādīt šo jautājumu.

—   Jā… mazliet. Tikai nedomājiet, ka es gribu apprecināt viņu pret pašas gribu…

—   Nezinu, Bertram… Vispārīgi nesaprotu, kamdel īsti jūs esat saistījies ar tādu cilvēku, kāds ir Steps…

Doktors Mervils pasteidzās novērst sarunu uz citām lietām.

—   Vai zināt, šī doma par "audzinošās augstskolas" dibināšanu nav Ronija ideja: nabaga Ambrozs Sauls jau sen sapņoja par to. Cik dīvaini, ka tagad arī Ronijs sajūsminājies par šo lietu, vai ne?

—   Jā, loti dīvaini.

Pamājis draugam ar roku, sers Džons iegāja savā birojā.

Viņš atcerējās, ka Ambrozs Sauls savā testamentā bija uzdevis Krisdnes adresi; bet šo dokumentu viņš bija nodevis izpildīšanai kādam no saviem darba biedriem. Saula atstātais mantojums bija loti niecīgs; tomēr šī lieta varēja noderēt kā iemesls Kristīnes Kolbrukas dzīvokļa apmeklējumam.

* *

Steps torīt bija ēdis brokastis kopā ar Berilu un tikai īsi pirms doktora pārnākšanas aizgājis.

—   Vai norunājāt ar viņu kaut ko? — Mervils it kā garāmejot iejautājās. ,

—   Vai "ilgi gaidīto dienu"? — Berila ironizēja. — Jā, nākamo otrdien. Visā klusībā To pašu vakaru aizceļosim uz Parīzi. Medusmēnesi viņš grib pavadīt Bavārijas Alpos. Tas laikam būtu viss.

Viņas vienaldzība tēvu uztrauca.

—   Esmu pārliecināts, ka Steps ir tāds cilvēks, kuru var pareizi novērtēt tikai pēc ilgākas pazīšanas, — viņš piezīmēja, cerēdams caur to Berilu iedrošināt.

—   Var jau būt, — Berila piekrita. — Vai tu paziņosi par to Ronijam vai arī man pašai būtu viņam jāraksta?

—  Es pasacīšu viņam, — doktors steidzīgi atraisījās no nepatīkamās sarunas.

*

Kristīne gulēja gultā, kad māte paziņoja viņai par sera Džona ierašanos Saula testamenta lietā.

Sasveicinājies sers Džons ķērās pie sava apmeklējuma īstā iemesla.

—    Es šorīt redzēju Roniju Morelu, — viņš sacīja, — un man tūliņ vajadzēja runāt ar jums. Vai jums kādreiz gadījies sastapt kādu cilvēku, kam piemīt dīvains ieradums berzēt smakru ar delnas virspusi? Es redzu no jūsu sejas, ka art jūs tādu pazīstat, un tas ir Ronijs. Jā, es jau tūlio domāju, ka art jūs būsiet to ievērojusi.

—    Kā jūs zināt, ka vioš bijis pie manis?

Makstons pasmaidīja.

—   Jā, pie kā tad lai vioš būtu gājis?

—   Pie Berilas, — Kristīne vienkārši sacīja.

Advokāts izbrīnā uzlūkoja viou.

—   Pie Berilas? Cik dīvaini! Ja jūs būtu atbildējusi, ka vioš nav šeit bijis — es domātu, ka esmu…

Vioa pamāja ar galvu.

—   To pašu izjutu arī es, ser Džon. Man bija jāpalūdz, lai vioš pasniedz man glāzi ūdens.

—   Un man bija jāpasūta glāze konjaka, — sers Džons nopietni piebilda, pieceldamies un sniegdamies pēc platmales.

—   Vai domājat, ka mums vajadzētu atklāt to vēl kādam? — Kristīne jautāja.

Sers Džons pakratīja galvu.

—  Gan jau de, kas interesējas par Ambrozu Saulu, ar laiku paši sapratīs to. Jūs sakāt — Berila?.. Vai tad vioš… mīlēja viou? Cik brīnišķi! Jūs taču zināt, ka vioa drīzumā precas?

—    Vai mums tomēr nevajadzētu pateikt to vioai, ser Džon? Varbūt vioai nebūs gadījuma pašai izdibināt padeslbu.

—    Ko tad galu galā jūs varētu vioai pastāstīt? — sers Džons jautāja.

Vioa klusēja, jo nupat bija šo jautājumu uzstādījusi arī pati sev.

46

Pēc sarunas ar seru Džonu un doktoru Mervilu Ronijs devās tieši mājup. Dzīvokli ienācis, vioš dabūja zināt, kamdēļ viņa izklaidīgais "draugs" nebija turējis solījumu.

Misters Džerijs Talbots sēdēja izlaidies viņa gulamkrēslā Tas bija jauns cilvēks ar iedzeltenu sejaskrāsu, garu degunu un mazām ūsiņām. Viņa uzacis pastāvīgi bija jautājoši sarauktas augšup. Pašreiz bija redzama tikai viena no tām. Otrā līdz ar lielāko daļu no viņa kailā galvaskausa bija paslēpta zem melna zīda pārsēja.

—  Hallo, Ronij! — viņš apsveica ienācēju. — Atvaino, ka neturēju vārdu, bet tu taču pats redzi, ka tas nebija iespējams.

—    Kas tad īsti noticis? — Ronijs jautāja.

—   Lola!… Vakar pie manis bija maza iedzeršana. Madame bija atsūtījusi arī dažas meitenes. Bet Lolai iznāca ķilda ar kādu manu viesi, kam bija nozudusi kaklasaites adata; viņa paķēra šampanieša pudeli un — nu, tu jau pats redzi!

—    Un kur Lola palika?

—     Krātiņā, — Džerijs apmierināts atbildēja. — Es liku viņu apcietināt, un iedomājies, Ronij, — adata tomēr atradās pie viņas! Protams, šis skandāls man ir ļoti nepatīkams; bet es noliedzu, ka esmu viņu ieaicinājis — es teicu, ka viņa… nu, vienkārši ienākusi no ielas! Šo ideju man iedvesa madame. Viņai esot apnikusi Lola.

—  Acumirkli! — Ronijs viņu pārtrauca. — Vai pareizi esmu tevi sapratis? Madame grib noliegt Lolu?

—  Jā, un ari pārējās meitenes apliecinās, ka nepazīst viņas. Madame Riti visā klusībā jau sakrāva viņas mantas ceļasomā un nodeva uzglabāšanā kādā piestātnē. Tas viss man bija tev jāpasaka, Ronij, gadījumam, ja tā nolādētā skuķe iedomātos uzdot tevi par liecinieku. Šopēcpusdien viņai jāstājas tiesneša priekšā.

Lola saburzītās drēbēs, bāla un negulējuši, pēcpusdienā tika nosēdināta apsūdzēto solā, lai tiesātu to par Džerijam nodarītiem miesas bojājumiem.

—   Vai jums ir kādi liecinieki jūsu labā?

—  Nē. Visi mani liecinieki nupat noliedza mani, — Lola šņukstēja — Es biju ielūgta. Misters Talbots vēl sevišķi atsūtīja man pakaļ pie madame Riti, kur es dzīvoju…

—    Bet madame Riti saka, ka viņa nemaz nepazīstot jūs, — pacietīgais tiesnesis iebilda.

—    Milord, te ir kāds kungs, kas vēlas nodot liecību, — tiesas sulainis paziņoja.

Ronalds Morels nostājās liecinieku nodalījumā un, viegli uzsmaidījis Džerijam un madame Riti, uzdeva tiesnesim savu vārdu un adresi.

—    Mister Morei, ko jūs varētu mums pastāstīt? — tiesnesis jautāja.

—  Es pazīstu šo meiteni, — Ronijs sacīja, norādīdams uz apsūdzēto. — Viņu sauc Lola Prenso un tā dzīvo namā, — (viņš gan lietoja kādu citu vārdu, kas lika madamai salēkties), — kuru vada madame Riti. Varu apgalvot, ka šī jaunā meitene tikpat labi pazīstama sūdzētājam, kā man. Es vairākkārt esmu ņēmis viņu sev līdzi uz laukiem, un, cik zinu, tad ari misters Talbots vakar ieaicinājis viņu pie sevis. Nav ticams, ka viņa būtu nozagusi šo mazvērtīgo adatu, jo viņai pašai ir daudz rotu.

Tiesnesis uzmeta Džerijam drūmu skatu.

—   Vai pašreizējos apstākļos jūs vēl turpināt uzturēt apsūdzību?

—   N-nē, milord, — Džerijs nomurmināja.

—  Jūs esat brīva, Prenso. Misters Morels ar lielu pašaizliedzību uzstājās jūsu labā… Nākamais!

Ronijs pēdējais atstāja tiesas zāli. Koridorā viņu panāca Lola.

—  Ronij! Jūs esat taisni lielisks! Madame vai plīst no dusmām. Kā lai es jums pateicos, Ronij?

—   Uznāciet uz brītiņu pie manis, Lola, — man jums kas sakāms.

Lola gaidīja, ka Ronijs tūdaļ aizsūtīs Fransu no mājām. Bet

Ronijs pat nedomāja to darīt, kas pārsteidza kā Lolu, tā arī Fransu.

—    Kur palikusi glezna, kas karājās virs kamīna? — meitene jautāja, ieraudzījusi tukšo vietu.

—   To mēs abi ar Fransu sadedzinājām; ari viņam nepatika šī piedauzīgā glezna, — Ronijs miertgi paskaidroja.

—    Bet tā taču bija jūsu iemīļotā glezna?

—   Vai tiešām? — viņš izbrīnā atjautāja. — Nu, tagad tā katrā ziņā ir iznīcināta… Ko jūs domājat tagad iesākt, Lola?

—    Es gribu noīrēt mazu dzīvoklīti… — viņa iesāka.

Ronijs pakratīja galvu.

—  Ja nemaldos, jūs kādreiz stāstījāt man par saviem piederīgiem Kornvelā. Vai jūs neteicāt, ka gadījumā, ja jums būtu līdzekli, jūs nopirktu tur nelielu fermu un ierīkotu zirgu audzētavu?

—  Jā, tas ir mans sapnis, — vioa atbildēja. — Bet kāda nozīme runāt par to, Ronij? Tur vajadzētu briesmīgi daudz naudas.

—    Vai pieci tūkstoši iesākumam būtu pietiekoši?

—    Kopā ar maniem ietaupījumiem — jā.

—    Trīs tūkstošus es aizdošu jums bez procentiem, bet divus tūkstošus dāvināšu; vai tādā gadījumā jūs esat mierā tūlio doties atpakaļ uz Kornvelu, Lola?

Šajā acumirkli ienāca Franss, un Ronijs laimīgi izglābās no vētrainiem apskāvieniem, ar kādiem Lola gribēja izrādīt tam savu pateicību.

Ceļā uz viesnīcu, kur tā gribēja pavadīt nakti, Lola izlasīja savas prāvas aprakstu kādā no vakara avīzēm — un tikai tagad vioa pilnīgi saprata tā upura lielumu, kuru Ronijs bija nesis vioas dēl…

-X*

—    Izlasi šo, — Eva traģiskā balsī sacīja, pasniegdama māsai avīzi.

Kristīne ar lielu interesi izlasīja izsmeļošo zioojumu.

—   Es tūlio rakstīšu Ronijam, — Eva izskatījās loti nikna, loti apvainota un loti vecmeitlga. — Protams, nevar jau ticēt visam, ko avīzes raksta, bet, — "kur dūmi, tur arī uguns"!

—    Vai nezini vēl kādu sakāmvārdu, Eva? — Kristīne mierīgi jautāja. — Par ko tu uztraucies? Es atradu, ka Ronijs rīkojies loti augstsirdīgi, aizstāvēdams šo meiteni.

—    Un pēc tiesas vioi kopā aizbraukuši! — Eva vaimanāja.

—    Un kamdēļ gan ne? Vai tad tas būtu labāk, ja vēlāk vioi satiktos slepeni?

—  Nu, katrā zioā es tomēr rakstīšu Ronijam un prasīšu, lai vioš izskaidro savu uzvešanos, — Eva cieši noteica.

—   Nesaprotu, kādus paskaidrojumus tad tev vēl vajag, — viņa sacīja. — Te taču viss pateikts.

—   Bet kas tai Lolai var būt kopīgs ar viou? — Eva uztraucās. — Ak, cik tas briesmīgi, Kristīne!

—  Priekš Lolas tam arī vajadzēja būt diezgan briesmīgi, — Kristīne aizrādīja.

—  Ak, tādas meitenes kā viņa nekā neiztaisa par to… Droši vien vioa priecājās, ka tās vārds iekļuvis avīzē.

—   To tu nemaz nevari zināt, — Kristīne atbildēja. — Gandrīz visas lolas nāk no ģimenēm, kas ikreiz uztraucas par šādām lietām. Šīs meitenes tikai izliekas, it kā tām viss botu vienalga. Vioas nav tādas, kā tā noradīto prostitueto šķira šeit, Volterstrītā.

—   Tavi izteicieni ir taisni neiespējami, Kristīne! Patiesībā man jau iepriekš vajadzēja zināt, ka tu nostāsies šīs ielas staigules puse.

—   Tu velti uztraucies, Eva… Es tomēr tev ieteiktu aizrakstīt tavam kungam un meistaram, kaut esmu pārliecināta ka tu to neizdarīsi.

—  Vari paļauties uz mani, ka es to izdarīšu gan! — Eva aizkaitināta iesaucās. — To es esmu parādā sev pašai un arī maniem draugiem… Ceru, ka Tedijs nebūs lasījis par šo netīro lietu.

Vioa norakstīja garu vēstuli, kur lielākā dala vārdu bija pasvītrota, bet vārdu starpās kā masti pacēlās izsaukšanas zīmes.

Ronija atbildi vioa saoēma jau nākamās dienas vakarā:

"Ladzu jūs ierasties manā dzīvoklī. Eva.''

Eva neapspriedās ar māsu, bet uzticējās kādam slaikam jauneklim. Vai viņš pavadīšot viou un bridi uzgaidīšot kāda īresnama kāpnes?

47

Franss atvēra durvis, un Eva vilcinādamās iegāja istabā.

Ronijs piecēlās no rakstāmgalda un sniedza vioai roku.

—   Tas ir laipni no jums, ka atnācāt. Eva.

Eva izbrīnā uzlūkoja viou. Viņa balss un izturēšanās bija pilnīgi pārvērtušās. ' •

—  Cik loti tu esi pārvērties, mīļais Ronij! — viņa neviļus iesaucās, īstenībā viņa gan bija sadomājusi pavisam citu apsveikumu, un par "mīļo" viņa Roniju nekādā ziņā nebija gribējusi saukt. To atcerējusies, vioa jau vēsākā balsī piebilda: — Sakiet, lūdzu, ko tas viss nozīme?

Ronijs gurdi pasmaidīja,

—   Jūs domājat — attiecībā uz Lolu? Diemžēl viss, kas rakstīts avīzēs, ir pilnīga patiesība. Man sāpīgi runāt par to ar jums, jo jūs vēl esat tik jauna. Man pašam bija nepatīkami atzīt to visu atklātā tiesas sēdē, tomēr mans pienākums bija aizstāvēt šo meiteni.

Viņš apklusa. Eva jutā, ka pienācis laiks sākt izvest savu plānu.

—    Protams, šis gadījums daudz ko groza, Ronij, — viņa sacīja. — Jūs sapratīsiet, ka pēc visa tā… es biju gatava ziedot jums visu… mans gods… Tas bija ļoti ļauni no jums, Ronij… kopā ar to meiteni braukt uz laukiem… kad jūs jau satikāties ar mani… To es nekad nespēšu jums piedot, Ronij.

Ronijs labsirdīgi pasmaidīja.

—    Es jums ko teikšu, Eva. Kopš mūsu pirmās satikšanās man nav bijis nekādu labu nolūku attiecībā uz jums… — viņš apzinīgi pūlējās izteikties pēc iespējas nesaudzīgi, kaut tas sāpināja arī viņu pašu. — Pēc tam, kad pēdējo reizi jūs redzēju, es daudz esmu domājis par jums. Arī ar Kristīni mēs stundām ilgi esam sprieduši par jūsu nākotni…

—    Bet jūs taču tikai nupat iepazināties ar Kristīni, Ronij!

Ronijs paberzēja smakru ar rokas virspusi.

—   Tikai nupat? — viņš nedroši atkārtoja. — Es domāju… nu, tādā gadījumā es vienkārši esmu redzējis to sapnī…

Viņš atkal apklusa. Eva izmantoja viņa mulsumu, lai izteiktu svinīgo runu, kuru tā līdz šim nebija varējusi izdabūt pār lūpām.

—    Ronij, man šķiet, ka mēs abi esam loti kļūdījušies. Man ir tāda nojauta, ka mēs tomēr neesam radīti viens otram. Es gan neesmu šaursirdīga tādās lietās, bet tomēr… nu, jūs jau sapratīsiet mani…

Ronijs pilnīgi saprata un sniedza viņai roku.

—    Mēs tomēr paliksim labi draugi, vai nav tiesa?

—    Jā, mēs būsim draugi! — viņa svinīgi atbildēja, sajuzdama atvieglojumu, kā cilvēks, kas piespiedis sevi atsacīties no lietas, kura tam kļuvusi gandrīz vienaldzīga.

Ronijs paņēma no galda dažas fotogrāfijas un pasniedza tās viņai. Vienā uzņēmumā bija redzama skaista, balta vasarnīca, otrā — kupls dārzs, trešā — kokiem apaudzis dīka krasts.

—   Tas ir mans nams Boljē, — Ronijs paskaidroja. — Jūsu māte ir kā radīta viņa pārzināšanai, un dārzs katrā ziņā patiks Kristīnei.

Eva ieplēta acis.

—   Jūs taču neesat tas, kuram vajadzēja saimniecības vadītāju, Ronij?!

Ronijs viegli uzlika roku viņai uz pleca.

—  Kad būsiet apprecējusi kādu krietnu cilvēku, Eva, jums katrā zinā būs jāpavada tur medusmēneši.

Viņa piespieda vaigu Ronija-rokai.

—  Man ļod patīk šī vasarnīca, Ronij. Ja es pasteidzos — varbūt, ka noklūstu tur vēl pirms mātes.

Nama koridorā Tedijs sarunājās ar šveicaru par Kanādu. Tas bija viens no diviem tematiem, par kuriem viņš patiesi interesējās.

Otrais temats pašreiz viegliem soliem lidoja lejup pa kāpnēm. — Jums nācās ilgi gaidīt, Tedij, — viņa beidzot sacīja, ielikdama savu roku viņējā. — Un pār visām lietām — mana atbilde ir "jā".

Tedijs palika stāvam un garāmgājēju priekšā noskūpstīja viņu.

—   Un pēc kāzām mēs brauksim uz Boljē, Tedij. Misters Morels nodod mūsu rīcībā savu vasarnīcu.

— Tas taču lieliski! — Tedijs iesaucās. — Art pie mums Saskečevanā ir pilsētiņa, kuru sauc Boljē…

48

—   Es nemaz nespēju tam dcēt! Tas jaunais kungs, kurš nesen apmeklēja Kristīni? Es tiešām nespēju tam dcēt! — misis Kolbruka atkārtoja, kaut īstenībā viņa spēja un ari gribēja ticēt.

Kristīne uzņēma šo lietu daudz mierīgāk, jo viņa jau bija to zinājusi. Tomēr ziņa par Evas saderināšanos ari viņai bija pārsteigums.

—    ŠI ir pirmā reize, kad es redzu Kristīni raudam, — misis Kolbruka apmierināta paskaidroja. — Tātad tu, Eva, esi pirmā, kura atstāj vecāku paspārni.. .Kristīne gan laikam nekad neapprecēsies — viņa ir pārāk smalkjūtīga.

Eva ar māti sēdēja virtuvē, kad pie durvīm atskanēja zvans.

Eva izgāja atvērt.

—   Berila — jūs? — Kristīne pārsteigta iesaucās.

—   Vai nezināt, kur Ronijs? — Berila griezās tieši pie Evas. — Mājās viņa nav, bet man katrā ziņā tas jāatrod.

Kristīne pamanīja viņas uztraukumu. Vajadzēja būt nodkušam kaut kam sevišķam, kas bija atstājis uz viņu tik stipru iespaidu.

—   Uznāciet pie manis, Berila, — viņa aicināja.

Aizvērusi durvis, viņa nosēdināja draudzeni uz gultas malas.

—    Kas noticis, Berila?.

Berilas lapas raustījās.

—  Man jāredz Ronijs… Ak, Kristīne, es esmu nokļuvusi Šausmīgā stāvoklī! Tas cilvēks… viņu sauc Talbots… atraksūja manam tēvam vēstuli, bet tā kā tēva nebija mājās, un uz aploksnes bija atzīmēts "steidzami", tad es pati to uzplēsu.

Kristīne paņēma salocīto papīra lapiņu, ko Berila viņai sniedza, un izlasīja:

"Ļoti godāts doktora kungs!

Uzskatu par savu pienākumu darīt jums zināmu, ka jūsu meita vienu nakti pavadījusi Ronalda Morela dzīvokli.

Paklausīdama Morela padomam, jūsu meita iegalvoja jums, ka to nakti bijusi Alberthallā sarīkotā deju vakarā. Es varu pierādīt, ka viņa nav tur bijusi. Esmu pārliecināts, ka jūs atzīsiet par vajadzīgu paskaidrot lietas patiesos apstākļus arī jūsu meitas saderinātajam, misteram Stepam."

—   Kā viņš dabūjis to zināt? — Kristīne izbrīnā jautāja.

—    Par balli viņam stāstīja Ronijs… Laikam arī viņš redzējis mani torit iznākam no Ronija dzīvokļa, jo Ronijs bija ieaicinājis viņu pie sevis brokastīs. Ko lai es nu daru, Kristīne? Tēvs nekādā gadījumā nedrīkst to zināt!

—    Kad notiks jūsu kāzas, Beril?

—    Parīt.

Kristīne domīgi košjāja lūpas.

—  Es vēl šovakar runāšu ar Roniju… Es pavadīšu jūs līdz mājām, un pati jūsu mašīnā aizbraukšu pie viņa. Dodat šo vēstuli man.

Berila sākumā negribēja piekrist, bet Krisdne palika pie sava.

—   Jūs nedrīkstat iet pie viņa… Varbūt es maldos, bet arī sers Džons domā tāpat…

—    Ko tad īsti?

Kristīne noslēpumaini pasmaidīja.

—    Kādu dienu jūs visu dabūsiet zināt…

Šveicars nezināja pateikt, vai misters Morels ir mājās vai nav.

Uzvedis Kristīni trešā stāvā, viņš liftā nogaidīja, kamēr Ronijs atvēra sava dzīvokļa durvis.

—  Bet, Kristīne! Kur jūs tik vēlu gadījāties? Jūs nākat no Berilas? Kas noticis?

Kristīne pasniedza viņam vēstuli, un viņš rūpīgi izlasīja to.

—   Cik šausmīgi! — viņš klusu sacīja. — Viņš raksta, ka Berila precēšot Stepu? Bet tas taču nav iespējams! Tas būtu neprāts…

—   Ronij, Berilai jau parīt būs kāzas.

—  Tā? — viņš smaidīdams piezīmēja, ielūkodamies pulkstenī; tas rādīja vienu minūti pāri pusnaktij. — Tātad nt?

Ronijs iegāja blakusistabā un atgriezās ar mēteli uz rokas.

—    Kurp jūs iesiet, Ronij?

—   Pie Talbota. Vakar es viņu stipri aizkaitināju, tomēr ceru, ka izdosies nokārtot šo lietu miera ceļā. Vai jūs neaizvestu mani līdz Kerzonstrītai?

Klusēdami viņi nobrauca līdz namam, kur dzīvoja Džerijs.

Sulainis pārsteigts uzlūkoja vēlo apmeklētāju.

—   Vai misters Talbots mājās, Brīn?

—  Jā, mister Morei, bet misters Talbots jau gultā. Vai viņš gaidīja jūs?

—    Nē, bet tam nav nekādās nozīmes. Nepūlieties — es pats atradīšu viņa guļamistabu.

Džerijs vēl nebija apgūlies. Ieraugot Roniju, viņš pēkšņi nobāla.

—   Pie velna — ko tev vajag? —viņš iesaucās. — Ko tu tur dari?

—   Es noslēdzu durvis, — Ronijs mierīgi atbildēja. — Es nāku pie tevis steidzamā lietā. Ir iespējams, ka man nāksies tevi nogalināt; tomēr ceru, ka man nevajadzēs ķerties pie tik nepatīkama līdzekļa.

Talbota sejā bija redzamas nāves bailes.

—   To tu nožēlosi, Morei… goda vārds! — viņš stomījās.

—   Tu norakstīsi mis Mervilai vēstuli, kurā… — Ronijs iesāka.

Kā saniknots zvērs Džerijs metās viņam virsū, bet nākamā acumirklī

jau pats gulēja uz grīdsegas, sāpēs viebdamies.

—   Celies augšā! — Ronijs viņam pavēlēja.

Ar pūlēm piecēlies, viņš nosēdās pie rakstāmgalda un uzrakstīja vēstuli, ko Ronijs tam diktēja.

—   Pateicos, Džerij, — Ronijs sacīja, iebāzdams vēstuli kabatā. — Gadījumā, ja tu tomēr iedomātos vēlreiz raksUt doktoram vai arī Stepam, es katrā ziņā botu spiests tevi nonāvēt. Man būtu žēl to darīt, jo esmu pārliecināts, ka no tevis vēl var iznākt cilvēks.

Koridorā viņš sacīja pārbiedētajam sulainim:

—   Loti iespējams, ka jums nāksies pazaudēt savu vietu par to, ka ielaidāt mani, Brīn. Tādā gadījumā pārnāciet pie manis — vai jā?

Vēstuli viņš iemeta pirmaja pastkastītē, kas gadījās tam ceļā.

49

Pēdējās dienās Stepam sagādāja lielas rūpes daži viņa pasākumi, par kuriem prese bija sākusi pārāk dzīvi interesēties. Viņam tomēr bija pilnīgs pamats justies apmierinātam, jo Mazās Riveras akcijas pēkšņi bija strauji cēlušās. Raktuvēs bija atrasti jauni, bagāOgi dimantu krājumi, un akciju kurss bija sakāpis līdz simts divpadsmit. Šis apstāklis būtu padarījis doktoru Mervilu bagātu, ja tas īsi pirms svarīgās ziņas saņemšanas nebūtu pārdevis savas akcijas Stepam par piecpadsmit. Steps, protams, apgalvoja, ka tobrīd viņam nekas nav bijis zināms par jauno krājumu atrašanu.

Arī Ronijam piederēja krietns žūksnis šo akciju. Dienu pirms Saula pakāršanas Steps bija nosūtījis Ronijam čeku un pārvedumu. Šo vēstuli Ronijs bija ieslēdzis rakstāmgaldā, lai pēc atgriešanās no Večesteras liktu pārrakstīt savas akcijas uz Stepa vārda.

Stepam ne prātā nenāca šaubīties par viņa rīkojuma izpildīšanu.

Pukstenis bija pusdeviņi rītā, kad Steps nosēdās pie rakstāmgalda un sāka lasīt saņemto pastu. Pati pirmā vēstule, ko viņš atplēsa, bija no Mazās Riveras sabiedrības sekretāra. Tas ziņoja, ka nevarot mistera Stepa rīkojumu izpildīt, jo līdz šim vēl neesot saņemts mistera Morela paziņojums par viņa akciju pārvešanu.

Nometis vēstuli uz galda, Steps uzlēca kājās un sāka dusmās skraidīt pa istabu. Kad uztraukums bija mazliet norimis, viņš piezvanīja doktoram Mervilam, kurš vēlāk jau sēdēja viņa darbistabā.

—   Vai pēdējā laikā esat redzējis Morelu?

—   Nē, viņš jau sen nav bijis pie mums.

—   Tā? Jau sen nav bijis? Es iedauzīšu tam sunim pakausi — to es tiešām izdarīšu, Mervil! Es nosūtīju viņam pārveduma formulāru un čeku, bet viņš vēl līdz šai dienai nav pārrakstījis savas Mazās Riveras akcijas uz manu vārdu! Es tūliņ iešu pie tā nelieša, un jums jānāk man līdzi, doktor. Gan es viņu piespiedīšu parakstīt pārvedumu. Piezvaniet tam sunim un paziņojiet viņam, ka tūliņ ieradīsities pie tā; tikai nesakiet, ka ari es būšu.

Neraugoties uz samērā agro stundu, Steps ar doktoru atrada Roniju jau pilnīgi apģērbušos.

Steps tūliņ stājās pie lietas.

—  Labrīt, Ronij. Es atnācu līdzi doktoram, lai pie viena nokārtotu to pārveduma lietu. Jūs laikam esat piemirsis to paraksdt?

—  Vai tiešām? — Ronijs izbrīnā jautāja, izņemdams no rakstāmgalda atvilktnes veselu kaudzi neuzplēstu vēstuļu.

—   ŠI pati jau ir, — Steps sacīja, pazinis savu rokrakstu. — Nu tikai vēl parakstiet.

Ronijs paņēma spalvu… bet tad nolika to atpakaļ.

—   Tūkstots akciju, pēc kursa divpadsmit? Vai tad viņu vērtība nav daudz augstāka? Man nāk atmiņā, ka redzēju tās kursētas par vairāk kā simts?

—   Bet viņas stāvēja uz divpadsmit toreiz, kad es atsūUju jums pārvedumu, — Steps atbildēja.

—   Un kamdēļ vispārīgi jūs sūtījāt man to? Neatceros, ka būtu jums piedāvājis šīs akcijas.

Te Steps izdarīja liktenīgu kļūdu. Viņam vajadzētu tikai pateikt: "Tā mēs norunājām" — un Ronijs bez iebildumiem būtu parakstījis pārvedumu, jo pēdējā laikā bieži gadījās, ka viņš bija piemirsis dažu labu notikumu no savas senākās dzīves. Bet Steps to nezināja, un viņa dusmas izlauzās uz āru.

—  Kas tad runā par jūsu piedāvājumu? — viņš kliedza, triekdams dūri pret galdu. — Jūs darīsiet, ko es pavēlu, — un ar to pietiek!

Ne vārda neatbildējis, Ronijs paņēma pārvedumu un čeku un, pārplēsis tos četrās daļās, iemeta paplrkurvl.

Stepa seja kļuva zila aiz dusmām.

—    Jūs suns! — vioš rēca. — Nolādētais krāpnieks! Tūlio jūs nāksiet man līdzi uz Mazās Riveras sabiedrības biroju un pārrakstīsiet visas savas akcijas uz mana vārda! Vai dzirdējāt?

—    Kā lai es nedzirdu, kad jūs tik skali kliedzat? — viņš sacīja. — Kas atdecas uz akcijām, tad esmu mierā pārdot viņas jums pēc patreizējā kursa — bet tikai tajā gadījumā, ja jūs runāsat ar mani citā tonī.

—   Ja runāšu ar jums citā toni, hē? Es iedauzīšu jums pakausi, Morei! Manā seifā glabājas kāds papīrs, par kuru jūs dabūsiet piecus gadus pārmācības nama!

—   Ņemiet mierīgi viņu ārā no sava seifa, — Ronijs aukstasinīgi atbildēja. — Policija droši vien būs loti priecīga, ja jūs to atvērsiet. Es pats to izdarītu, ja vien… nebūtu piemirsis atslēgas šifru.

—   Jūs esat melis, un vienmēr esat bijis! Bet nu pietiek. Es gribu dabūt savas akcijas — nāciet! — viņš rupji satvēra Ronija elkoni.

Bet tad notika kas negaidīts. Ar brīvo roku Ronijs saņēma Stepa pirkstus, un Steps iekliegdamies atrāva savu roku atpakaļ. Viņa seja savilkās sāpēs.

—    Kā jūs to izdarījāt? — Steps aizelsies jautāja.

Ronijs sāka sirsnīgi smieties. Bet tad viņš pēkšņi kļuva nopietns un piespieda zvana podziņu, kas atradās uz rakstāmgalda.

—   Frans, izvediet šo kungu ārā… Vai art jūs jau ejat, Bertram? Es gribēju pārrunāt ar jums kādu diezgan steidzamu lietu. Gan jau Steps ari viens atradīs ceļu mājup — vai nav tiesa, Step?

—   Ar jums es vēl izrēķināšos, Morei, — uz to varat paļauties! Nāciet, Mervil.

Doktors mirkli vilcinājās.

—   Es atnākšu citreiz, Ronij, — pašreiz man jāsteidzas nokārtot kādu svarīgu lietu, — viņš sacīja, steigdamies pakal Stepam.

50

Steps tikko bija paēdis pusdienas, kad sulainis pasniedza vioam divas vizītkartes. Ielūkojies tajās, Steps lika aicināt vienu no kungiem iekšā.

—Ar ko varu pakalpot, inspektora kungs? — viņš jautāja, piedāvādams apmeklētājam cigāru.

—    Pateicos, — policijas inspektors aizmēķēja. — Lieta grozās ap Maidvela akciju sabiedrību… Ja nemaldos, jūs neesat viņas valdē?

—   Nē, — man dkai pieder ievērojama daļa no akcijām. Un kas ir ar šo sabiedrību?

—   Man loti žēl, ka esmu spiests jums to sacīt, bet ar viņu stāv pavisam bēdīgi, — ierēdnis atbildēja. — Prokurors ieinteresējies par šo sabiedrību, un man jau ir rīkojums apcietināt tās direktoru.

Steps jau bija to sagaidījis.

—    Vai apcietināšanu nevarētu novilcināt līdz rītam? — viņš jautāja?

—  Pilnīgi izslēgts. Vislielākais, ko varu izdarīt — atlikt apcietināšanu uz šovakaru. Arī tad jau man var iznākt nepatikšanas.

Steps domīgi braucīja bārdu.

—   Labi, — viņš piekrita. — Es parūpēšos, lai viņš neaizbēgtu uz ārzemēm. Viņš gan laikam nedrīkst par to nekā zināt?

Kad inspektors bija aizgājis, Steps lika aicināt otro apmeklētāju — tas bija Džerijs Talbots.

—    Sēstieties, mister Talbot. Es esmu loti aizņemts, un tamdēļ lūdzu mani neaizkavēt. Kādā lietā jūs vēlaties ar mani runāt?

—   Es ieskatīju par savu pienākumu… tas attiecas uz Ronaldu Morelu un mis Mervilu…

Steps nemierīgi sakustējās krēslā.

—    Nu?

Džerijs pastāstīja, ko viņš novērojis, iedams pie Ronija brokastīs.

—    Un jūs esat pārliecināts, ka tā bija viņa? — Steps jautāja.

—   Pilnīgi. Es pašreiz kāpu augšup, kad viņa liftā pabrauca man garām. Lai nebūtu nekādu šaubu, es izskrēju viņai pakal uz ielas. Tur stāvēja kāds cilvēks ar brūnu bārdu. Rokās viņam bija fotoaparāts, un viņš uzņēma mis Mervilu tieši tajā mirklī, kad tā iznāca no nama.

Steps tagad saprata daudz ko. Tātad fotogrāfija, ko Moropulo bija glabājis seifā, bija Berilas ģīmetne.

—    Tālāk! — viņš sacīja, kad Džerijs apklusa.

—  Tas ir viss. Es atzinu par savu pienākumu pateikt to jums. Un ja Ronijs vēlreiz mēģinās mani apdraudēt, es likšu viņu apcietināt.

—    Labi. Varat iet. Pateicos.

Žanam Stepam bija pašam savi ieskati par sievietēm vispārīgi, un par Berilas attiecībām pret Roniju sevišķi. Kaut ko tamlīdzīgu viņš jau bija nojautis, un Džerija atklājums viņu ne pārsteidza, ne arī samulsināja. Ka Berila mīl nevis viņu, bet Roniju — to viņš zināja. Domājot par to, viņa sejā atplaiksnījās ļauns smīns.

Sulainis ziņoja, ka auto jau piebraukts durvju priekšā.

Vispirms viņš devās uz dzimtsarakstu iestādi. Tur viņš jau pirms astoņām dienām bija panācis, lai laulības noslēgšana tiktu izdarīta bez noteiktā izsludināšanas laika ievērošanas.

—  Tātad pulksten trijos, — ierēdnis piekodināja. — Patīkamāk gan botu, ja jūs jau dienu iepriekš būtu paziņojis mums savu vēlēšanos; bet tā kā te runa iet par izņēmuma gadījumu…

Samaksājis Steps lika šoferim braukt uz doktora Mervila namu.

Berila bija savā istabā, bet viņas tēvs bibliotēkā strādāja.

—   Es vēlētos runāt ar mis Mervilu, netraucējat doktora kungu.

Berila tūliņ nojauta, ka Stepa apmeklējumam šoreiz ir kāds sevišķs

nolūks, un viņu sagrāba izbailes. Tomēr viņas seja bija pilnīgi vienaldzīga, kad tā iegāja istabā, kur sēdēja Steps.

—  Ko tas nozīmē — man jādzird, ka tu esi bijusi Ronalda Morela mīļākā, hē? Nolādēti patīkama ziņa kāzu priekšvakarā, hē? Vai tavs tēvs to jau zina? Vai pateikt to viņam?

—    Man tagad viss vienalga.

—  Tev vienalga, hē? Tad mēs jau tiktāl esam tikuši?… Nu, tad jau tev nebūs iebildumu ari pret to, ka mūsu salaulāšanu es noliku jau šodien pēcpusdienā.

Steps devās atpakaļ uz dzīvokli, lai paņemtu gredzenus un nokārtotu visas darišanas, kas bija radušās sakarā ar paredzamo aizceļošanu.

Kad Berila ar tēvu ieradās dzimtsarakstu iestādē, Steps jau bija tur priekšā. Ceremonija bija ļoti vienkārša, un bridi vēlāk Berila Mervila jau saucās Berila van Stepa.

—  Tu vari braukt tēvam līdzi mājup, — Steps sacīja. — Tikai pielūko, ka laikā tiec uz vilcienu.

Doktors visu ceju runāja un jokoja bez pārtraukuma, bet Berila sēdēja klusēdama, domīgu skatu lūkodamās šaurajā zelta stīpiņā, kas ietvēra viņas pirkstu.

51

Ziņu par Berilas un Stepa laulībām Kristīnei pārnesa Eva, kas kopā ar Tediju nejauši bija atradušies dzimtsarakstu iestādes tuvumā taisni tajā bridi, kad jaunlaulātie bija iznākuši no ēkas.

—    Es iešu pie viņas, — viņa sacīja.

—    Vai domā, ka tu vairs vari tur ko grozīt? — Eva ironiski jautāja. — Tici man, Kristīne: nekad nevajag iejaukties laulātu laužu dzīvē. Tedijs saka…

—    Pie velna tavu Tediju! — Kristīne nepacietīgi iesaucās.

Berila bāla un skumja piecēlās no krēsla viņai pretim.

—   Cik jūs laipna, ka atnācāt, Kristīne. Es deši ilgojos pēc jums, bet man trūka enerģijas un spēka, lai jūs apmeklētu…

—   Kamdēļ laulības nodka jau šodien? — Kristīne viņu pārtrauca.

—    Steps dabūjis visu zināt. Galu galā taču vienalga — šodien vai rit. Man dkai rūpes tēva dēl. Es nojaušu, ka gatavojas kaut kas briesmīgs pret viņu, kaut nezinu — kas īsti. Ari viņš pats ir loti nemierīgs un lūdza seru Džonu atnākt pie viņa.

Kristīne maigi apskāva draudzeni.

52

Sers Džons Makstons palika pie doktora uz vakariņām. Berila ienāca pie viņiem tikai īsi pirms pulksten astoņiem.

—   Vai tu jau iesi, Berila?

Doktors Mervils gurdi piecēlās. Viņa seja bija pelēka acis tumšiem lokiem, bet rokas, ko tas uzlika meitai uz pleciem, manāmi trīcēja.

—   Ceru, ka esmu pareizi izturējies pret savu mazo meitenīti.

Berila pūlējās pasmaidīt.

—  Vai lai pavadu jūs līdz Stepa dzīvoklim, Berila? — sers Džons jautāja.

Viņa pakratīja galvu.

—    Nē, pateicos. Ardievu, Džon.

Paldies Dievam, ka viņa nu prom, — doktors beidzot sacīja.

—   Ar mani ir beigas, Džon, — to es zinu. Kaut jel man vismaz būtu pārliecība, ka Berila būs laimīga ar Stepu…

—    Steps ir nelieds — un neviens to nezina labāk par jums, doktor. Kam jūs varat pateikdes par to, ka esat nokļuvis briesmās nākt sadursmē ar likumu? Vienīgi tam, ka jūs pārraksfljāt un parakstījāt Stepa sastādītu prospektu. Stepam vajadzētu tikai uzstāties kā lieciniekam un izteikt visu patiesību — un viņš jūsu vietā nokļūtu apsūdzēto solā, ja šī lieta nonāks tiesā. Bet to viņš nedarīs. Prospekta uzmetums glabājas seifā, ko policija apķīlājusi. Ja Steps to atvērtu, jūsu atbildība samazinātos par deviņām desmitdaļām.

Vai domājat, ka šī lieta tiešām nonāks tiesā, Džon?

—   Esmu par to pārliecināts, — advokāts mierīgi atbildēja.

Šajā acumirkli atvērās durvis, un tajās parādījās kalpone.

—   Tur atnākuši divi kungi no Vaithallas; vai vest viņus šurp?

Ierēdņiem ienākot, doktors piecēlās.

—   Es esmu Skotlendjarda detektīvs Lords, — viens no svešajiem sacīja. — Ja nemaldos, jūs esat doktors Bertrams Mervils? Jūs tiekat apvainots krāpšanā, un man uzdots jūs apcietināt.

—   Labi, — doktors mierīgi sacīja. — Vai drīkstu vēl uziet savā guļamistabā?

—   Par nožēlošanu, nevaru jums to atļaut, — detektīvs atbildēja.

—    Es zinu, ka jūsu guļamistabā atrodas skapis ar medikamentiem.

53

—    Es atnācu… nevis tamdēļ vien, ka KrisUne mani lūdza to darīt, bet arī tamdēļ, ka gribēju tevi redzēt, mīļais Ronij.

Berila bija ģērbusies ceļa kostīmā un izskatījās bāla un nogurusi.

Ronijs turēja abas viņas rokas savējās.

—   Man teica, tu esot apprecējusies, Berila. Tā taču nav tiesa?

Viņa pamāja ar galvu.

—   Berila… — viņš mirkli vilcinājās. — Tu taču vēl nesen biji pie

manis… un es izturējos pret tevi pilnīgi neiespējami — vai ne?

—   Nerunāsim vairs par to. Es ceru, ka tagad tu vairs neesi tāds kā senāk.

Ronijs pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja.

Šajā acumirkli skarbi iedžinkstējās durvju zvaniņš… tad vēl un vēl.

Steps aizelsies iebrāzās istabā. Savā biezajā kažokā viņš izskatījās pēc īsta milža.

—    Kur manr sieva? — viņš iesaucās dusmās trīcošā balsi. — Jūs, cūka! Kur manā sieva?… Es zinu, ka viņa ir atskrējusi šurp, pie sava sasodītā mīļākā. Kur viņa ir? — viņš rēca.

—    Viņa ir manā guļamistabā, — Ronijs mierīgi atbildēja.

Berila iznāca. Viņa tikai ar pūlēm turējās kājās.

—   Tātad tu atskrēji šurp atvadīties no sava mīļākā?

Franss atvēra durvis, un istabā ienāca Makstons.

—    Mervils nupat apcietināts, Step.

—    Mans tēvs!… Es tūliņ steigšos pie viņa!…

—    Pie manis tu steigsies, hē!

—   Ko jūs domājat šajā lietā darīt? — sers Džons drūmi jautāja.

—    Ko es dailšu? Braukšu uz piestātni, lai nenovēlotu vilcienu. Ja jūs domājat, ka varat mani aizkavēt…

—    Dieva dēl, Step, — apdomājiet taču, ko jūs darāt! — sers Džons lūdzoši iesaucās. — Jūs varat izglābt Mervilu… jums ir prospekta uzmetums…

—   Tas ir seifā. Nāc, Berila!

Viņš izstiepa roku pret viņu, bet Berila atlēca atpakaļ.

—   Tad atveriet seifu! — Makstons neatiaidās.

—    Ejiet pie velna! Visi, kas jūs te esat!

—   Vismaz pasakiet man atslēgas šifru, Step!

—   Pie velna! Man nenāk ne prātā teikt jums atslēgas vārdu — tad jau drīzāk es mierīgi noskatīšos, kāv.

—   Jūdas! — Ronijs pēkšņi iesaucās, rādot ar pirkstu uz Stepu.

—   Jūdas… J-Ū -D-A-S — tas ir atslēgas vārds!

Mirkli Steps stāvēja nekustēdamies, it kā pārakmeņojies. Tad viņš pēkšņi metās virsū Ronijam.

—   Jūs… jūs!…

Viņa sitiens neķēra Roniju. Nākamajā acumirkli Ronijs jau bija satvēris viņu aiz pleciem, un viņu skati sastapās.

Berila ar šausmām vēroja, kā viņas vīra seja pēkšņi kļuva pelnu pelēka un saviebās nāves izbailēs.

—   Es pazīstu jūs! — viņš iekliedzās. — Es pazīstu jūs! Jūs esat Sauls! Ambrozs Sauls!.. Bet jūs taču esat miris! Jūs esat pakārts, jūs, Dieva nolādētais! Ambrozs Sauls… — viņš izstiepa uz priekšu abas rokas, it kā vairīdamies no baiga spoka.

54

—   Mans personīgais ieskats ir tas, — Eva sacīja, — ka viņiem vajadzēja nogaidīt vismaz sešus mēnešus. Jo redzi, Kristīne, — kaut viņas tēvs ir attaisnots, tā tomēr bija godu aizskaroša lieta. Es piekrītu, ka viņa tikai vārda pēc bija viņa sieva, bet tomēr viņa bija Žana Stepa sieva. Tedijs domā tāpat kā es. Viņš arī saka, ka nav pieklājīgi astoņas dienas pēc pirmā vīra nāves jau apprecēties ar otro. Nedomā, ka mani kaitina tas, ka Ronijs apprecējies! Nē, nemaz

—    tik sīkumaina es vis neesmu!

Kristīnei mute bija pilna saldumu, ar ko Ronijs ik dienas viņu bagātīgi apgādāja.

—   Pasniedz man to grāmatiņu par Boljē, un nerunā tik daudz,

—   viņa sacīja māsai. — Tu esi tikai greizsirdīga.

—  Nē, Kristīne — tici man, ka es neesmu tāda. Ronijs man gluži labi patīk, nenoliedzu, bet… viņam trūkst dvēseles!

—   Vai tad Ambrozam Saulam arī trūka dvēseles?

—    Nē… vismaz es domāju, ka ne.

—   Nu, tamdēļ! Un nu turi muti! — Kristīne sacīja un sāka lasīt.

Beigas

Četrstūrainais smaragds

1

Kādā lietainā pēcpusdienā lēdija Raithema pavēra smagos samta aizkarus un paskatījās uz Berklejskveru. Torņa pulkstenis nosita puspieci. Arā plosījās negaiss, un dziestošā diena iegrima dzeltenā miglā. Nepārtrauktas automobiļu un pajūgu rindas kustējās pa Berkeleistrītu. Tikko iededzinātās elektriskās lampas atspoguļojās auto lakotajos jumtos. Lēdija Raithema tukšu skadenu pavērās uz vientujo dārzu. Viņai likās, ka spocīgā migla pieņem noteiktus veidus un smagi gulstas pār pilsētu.

Lēdija Raithema bija divdesmit astoņus gadus veca, slaika auguma un klasiskiem sejas pantiem. Viņas seja pievilka skatienu ar mieru un cēlumu; viņas acīm piemita tas aukstais pelēkums, kas ir tik parasts anglietēm. Viņas seja, uzacis un zods liecināja par gribu.

Pašlaik viņa tomēr neizskatījās enerģiska. Likās, ka viņa jūtas nedroša un uztraukta, no tā lēdija visvairāk baidījās. Viņa aizvēra aizkarus un, piegājusi pie kamīna, paskatījās pulkstenī. Salons bija vāji apgaismots. Sienas un kakti grima tumsā, un tikai blakus dīvānam zem sarkana abažūra dega gaiša lampa. Telpa bija iekārtota ar gaumi. Pie sienām karājās trīs vērtīgas gleznas, kuras jau tagad nacionālā galerija bija nolēmusi pie izdevības iegādāties. Kamēr viņa domīgi stāvēja un skatījās liesmās, kāds lēni pieklauvēja, un istabā ienāca sulainis. Viņš bija liels, plecīgs vīrietis ar dubultzodu un gludi skūtu seju. Rokās viņš turēja mazu paplāti, uz kuras atradās salocīts brūngans papīrs.

Tā bija telegramma, kuru lēdija Raithema jau visu dienu gaidīja un kuru sūtīja viņas virs no Konstantinopoles. Lords Raithems bija mainījis savus plānus, atradās ceļā uz Basru un no turienes gribēja doties tālāk uz Busiras ellas avotiem. Viņš atvainojās lēdijai Raithemai par savu īso ziņojumu un lūdza saskaņā ar viņu iepriekšējo norunu ierasties Kannās gadījumā, ja viņš līdz aprīlim neatgrieztos Londonā.

Lēdija Raithema vēlreiz izlasīja telegrammu un nolika uz galda.

Sulainis gaidīja. Bet viņa pat nepaskatījas.

—   Ir jau labi.

—   Es jums pateicos, milēdij.

Kad viņš jau bija atvēris durvis, lai aizietu, lēdija piepeši griezās pie viņa.

—   Druce, es gaidu princesi Bellini, atnāks ari misis Gurdena. Kad dāmas būs ieradušās, lūdzu, uzklājiet tējas galdu.

—   Labi, milēdij.

Sulainis lēni aizvēra durvis. Žanna Raithema lūkojās uz pulēto grīdu, it kā cerēdama kaut ko sadzirdēt. Bet viņa dzirdēja dkai, kā sulainis lēni nokāpa pa trepeni. Zobgalīgs smīns rotājās viņa acīs. Nokāpis pa trepēm, viņš palika stāvot un aplūkoja kādu mazu marmora statuju, kuru lords Raithems bija atvedis no Sicīlijas. Katrreiz, iedams garām, viņš aplūkoja šo statuju, kura aizvērtām acīm māja ar pirkstu.

Ass klauvējiens pie durvīm viņu iztraucēja no domām. Druce sasniedza durvis tieši tad, kad otrs mājas sulainis tās atvēra. Dzīvoklī ienāca divas dāmas.

—    lēdija Raithema ir pieņemamajā istabā, jūsu augstība. Princese atvēra durvis un bez pieteikšanas iegāja iekšā. Lēdija

Raithema stāvēja pie kamīna, atspiedusi galvu rokās.

—  Piedod, Anita, uzdedzini, iūdzu, uguni. Slēdzis ir pie durvīm. Ļaudis, kuri redzēja Anitu Bellini pirmo reizi, uzlūkoja to ar

izbrīnu un bijāšanu. Noteikta, barga stingrība bija redzama viņas sejā un visā viņas būtnē. Viņa bija apmēram 50 gadus veca un ievērojami liela auguma. Viņas vīrišķību izcēla arī īsi apgrieztie, sirmie mati un monoklis, kuru viņa turēja acī. Princesei mutē bija garš dzintara iemutis ar kūpošu cigareti. Viņa runāja noteiktiem, aprautiem vārdiem.

—    Kur ir Grēta?

Ar savu iemuti princese norādīja uz durvīm.

—  Viņa vel sarunājas ar Druci. Greta ir tajā bīstamajā vecumā, I kad sieviete sāk interesēties par katru vīrieti. Ir gan slikti, ja cilvēks kādreiz ir bijis skaists un tam ir bijusi piekrišana! Ļaudis nav spējīgi

saprast, ka katrai lietai reiz pienāk gals.

Žanna Raithema smaidīja.

—   Stāsta, ka arī tu jaunībā esot bijusi skaista meitene, Nita? — viņa teica.

—   Tas ir vienkārši samelots, — princese mierīgi atbildēja. Šinī mirkli istabā ielidoja Grēta. Izstieptām rokām un mīlīgu

sejas izteiksmi tā tuvojās Žannai Raithemai.

—    Manu mīlulīt, — viņa teica, kratīdama Žaunas rokas. Anita sarauca pieri, kaut gan viņai sen jau vajadzēja misis Gurdenu

pazīt. Vienmēr viņai vajadzēja kaut ko apkampt, pārliekties pār kādu jeb sajūsmā apbrīnot kādu.

Kādreiz Grēta Gurdena bija skaistule, bet tagad viņas seja bija savītusi un novecojusi. Viņa atstāja negulējuša cilvēka iespaidu, kurš mūžīgi tiecas pēc izpriecām, baidīdamies palaist kaut ko garām.

—  Mīlā Žanna, jūs taču atkal izskatāties lieliska. Un šis lieliskais tērps! Tas droši vien nāk no Šanela.

Žanna Raithema knapi uz viņu paskatījās.

—    Nē, šo tērpu es nopirku Ņujorkā.

Aiz pārsteiguma Grēta palika ar atvērtu muti. Anita Bellini izpūta dūmus un nokratīja cigaretes pelnus kamīnā.

—   Grēta visu pārspīlē, — viņa teica un mierīgi uzlūkoja lēdiju Raithemu. — Tu izskaties neapmierināta, Žanna. Vai iemesls būtu tava šķiršanās ar vīru?

—   Jā, es loti bēdājos!

Anita nepamanīja ironiju Žannas vārdos.

—    Ko tagad Raithems dara? Viņam tik daudz naudas, un nav dienas, kad viņš nepiepelna klāt. Nu jā, bet kur tad paliek sulainis?

Druce iebīdīja servēto tējas galdu.

—    Druce, esmu izslāpusi, dodiet man viskiju ar sodu. Vienā paņēmienā Anita izdzēra glāzi un atdeva to Drucem. Tad

viņa aizdedzināja jaunu cigareti. Druce atstāja istabu. Druce ir loti vērtīgs cilvēks. Kas tev viņu ieteica? Lēdija Raithema ātri pacēla galvu.

—   Tā? Es gandrīz to neievēroju. Senāk viņš kalpoja pie lorda Everlda.

—   Tas bija nesen. Es viņu pazīstu daudz ilgāk.

Piepeši saruna oēma citu virzienu, un dāmas sāka spriest par to, ko viqas pēcpusdienā ir darījušas.

—   Es drusku spēlēju bridžu, un tad man bija jānoklausās kāda stīgu kvarteta priekšnesums.

—   Tas bija brīnišķīgi, — Grēta teica aizrāvusies.

—   Tas bija vienkārši neciešami, un tas neciešamākais bija tas, ka Pētera māte bija tur. Šīs dāmas uzskati mani uztrauc.

Lēdija Raithema atkal lūkojās ugunī.

—   Es jautāju vioai, ko tā ir nodomājusi ar Pēteru darīt? — Anita turpināja. — Paldies Dievam, ka šinī jautājumā vioai vismaz ir saprašana. Lietu ar Pēteru vioa labvēlīgi nokārtojusi. Margarete par Pēteru nekad vairs nerunās. Viertīgi lords Eveilds vioam tic. Ja banka nebūtu izdarījusi spiedienu, Pēters nemaz nebūtu saukts pie atbildības.

Pēdējos vārdus vioa izrunāja ar sevišķu gandarījumu, jo Anita ienīda savu radinieku un Pēters ienīda viou. Vioš ienīda Anitu par tās zobgalīgo izturēšanos pret to, ka vioš, būdams bagāta tēva dēls, iestājās kā privātsekretārs pie parlamentārieša vikonta Everīda. Un vēlāk, kad jaunais cilvēks tika tiesāts par to, ka bija parakstījis sava šefa vārdu uz kāda čeka par 500 mārcioām, Anita sekoja tiesas sēdei ar ļaunu prieku.

Lēdija Raithema izklaidīgi maisīja savu tēju.

—    Kad vioš…

—  Tiks atsvabināts? Es domāju — drīz. Pagaidiet, es izrēķināšu. Vioam tika piespriesti septioi gadi, bet es esmu dzirdējusi, ka šiem ļaudīm par labu uzvešanos tiek atlaisti katru gadu 3 mēneši no viou soda. Kamdēļ vioi šādas muļķības dara? Tiek izdots daudz naudas, lai šos karātavu putnus noķertu, un, kad nu vioi vienreiz ir laimīgi nosēdināti aiz atslēgas, tad tiek taisītas dažādas kombinācijas, lai tos atkal atsvabinātu.

—   Negods! — Grēta iesaucās. — Es tikai gribētu zināt, ko vioš tagad iesāks. Tādam cilvēkam kā Pēters dzīve būs loti grūta.

5—639

—    Muļķības, — Anita viou pārtrauca. — Jūs taču nepaliksiet sentimentāla Pētera dēl. Piecus gadus vioš nosēdēja Dortmūrā jeb kur citur, un tur tiem ļaudīm, izoemot čeku viltošanu, tika arī daudz kas cits mācīts. Varbūt no vioa tagad būs iznācis labs laukstrādnieks?

129

Lēdija Raithema nodrebēja.

—   Cik tas ir šausmīgi.

Princese Skaļi iesmējās.

—    Pēters Devlizs ir nerrs. Vioš jāpieskaita dem ļaudīm, kuri pastāvīgi piederēs pie kalpojošās šķiras. Ja tu bēdājies par Pēteru, tad tev art irbe jāžēlo, kuru tev pasniedz pusdienās. Es tikai gribētu zināt, ko vioš tagad par Druci domā?

Lēdija Raithema uzlūkoja Anitu.

—   Vai tu domā, ka vioš to vēl ienīst?

—   Druce bija Everida sulainis un par minēto čeku iekasēja naudu. Nākamajā dienā Pēters aizgāja atvaļinājumā jeb, patiesību sakot, devās meklēt savus lielos piedzīvojumus, un, kad vioš atgriezās, tad tika apcietināts. Vioš gan neskaitāmas reizes apzvērēja savu nevainību, apgalvoja, ka par minēto čeku nekā nezinot, apvainoja pat nabaga Druci, bet visas šis izrunas tomēr viou neglāba.

Žanna neko neatbildēja.

—   Tas bija pilnīgi skaidrs, ka Pēters ir vainīgs, bet, ja vioš ir pārliecināts, ka Druce ir vainīgais, tad mēs vēl no vioa varam sagaidīt daudz nepatikšanu.

Anitas cigarete bija nodzisusi. Ar nepacietību vioa attaisīja savu rokas somiou un kaut ko meklēja.

—   Neviena sērkociņa! Nu — nekas, — vioa norāva kādai vēstulei stūri un aizdedzināja pie kamīna papīra strēmelīti.

-kā tu domā, kas ir Lesīijs Mughens? — Anita vaicāja.

; ^ Lesļijs Mughens? — jautāja Јanna. — Es viņu nepazīstu Kāpēc tu man to prasi?

Anita saburzījavēstuti.

.Ļeslijs Mughens gribēja mani sastapt kadā personīgā fieta. Tās;droši vien ir ķāds izgudrotājs, kuram vajadzīga nauda. Jeb varbūt viņš vēlējās,.lai.es finansēju kādu ekspedīciju? Pie velna ar viņu.

2

Nedzirdamiem soļiem Druce bija ienācis istabā un stāvēja pie durvīm. Viņa seja bija bāla, un kreisais vaigs krampjaini raustījās.

—    Kas noticis, Druce?

—    Milēdij, vai jūs pieņemsiet mis Lesliju Mughenu?

—    Mis? — Anita izbrīnījusies iesaucās.

—   Jā, mis Leslija Mughena, krimināliste no Skotlendjarda.

Žanna satvēra krēsla atzveltni. Likās, ka viņas sejā nebūtu vairs

ne pilītes asiņu.

—  Jā, es viņu pieņemšu. Ievediet šo dāmu mazajā salonā, Druce. Dāmas mani atvainos.

Viņa ātri atstāja istabu, aizvērdama durvis. Pa labi atradās viņas tualetes istaba. Klusi Žanna ieslīdēja tur un uzdedzināja ugunis. Ieskatīdamās spoguli, viņa pati nobijās no savas spokaini bālās sejas. Vai viņa būtu nodota? Vai de savus draudus būtu izpildījuši? Ātri vitja atvēra tualetes galda atvilktni, izoema pūdera kasd un ar veiklu roku padarīja savu seju sārtāku.

Vel īss skatiens spoguli, un lēdija devās pa trepēm lejā. Kaut gan vioa bija šaubu un baiļu nomākta, tomēr uz lūpām rotaļājās smaids.

Mazajā viesistabā dega visas lampas. Kad Žanna ieraudzīja savu apmeklētāju, vioa bija pārsteigta un arī apmierināta. Līdz šim vioa nebija zinājusi, ka Skotlendjardā darbojas arī sievietes detektīvi, un cerēja, ka sastaps sievied ar cietu, neskaistu un vīrišķīgu seju un, katrā zioā, slikti ģērbušos.

Bet dāma, kura stāvēja pie galda un šķirstīja ilustrēto žurnālu, bija, lielākais, 22 gadus veca. Vioa bija tērpusies nutrijas mēteli, pie kura apkakles bija piesprausts liels vijolīšu pušķis. Vioa bija tikpat slaidi noaugusi kā Žanna Raithema. Zīda zeķes un elegantās kurpes tērptās kājas skaisti izcēlās. Acis un mad bija tumši, bet par visu daiļākā bija seja zem mazās filca cepurītes uzliektajām malām. Uz Žannu lūkojās divas brinumdzidras, tumšas acis. Vioas skaisti veidotā mute bija tikpat sārta kā Gretai, tikai bez mākslīgās krāsas. Stingrs, apaļš zods un balts kakls bija redzams zem kažokādas apkakles. Lēdija Raithema bija apjukusi no negaidītā apmeklētājas izskata.

—   Jūs taču neesat mis Mughena?

Leslija Mughena pasmaidīja, un vaigu bedrītes padarīja to vel pievilcīgāku.

—  Jā, lēdija Raithema, tā mani sauc. Es loti nožēloju, ka biju

spiesta jūs traucēt, bet saņēmu loti stingru priekšrakstu.

—   Vai tiešām jūs esat detektīve? Es nezināju…

—  Ka art sievietes tiek nodarbinātas Skotlendjardā? — smaidīdama teikumu nobeidza jaunā dāma. — Jums ir pilnīga taisnība, bet es jau atrodos izņēmuma stāvokli. Esmu šefinspektora Koldvela asistente. Un ticu, ka tiešām esmu detektīve, jo vadu art izmeklēšanas.

Stingru skatienu Leslija vēroja Žannu Raithemu.

—    Ari tagad es vadu kādu izmeklēšanu, lēdija Raithema, — mierīgi viņa paskaidroja. — Vai jūs man nepaskaidrotu, kamdēļ jūs pirmdien izņēmāt no savas bankas 20000 mārciņu?

Vienu acumirkli Žanna bija tā pārsteigta un apjukusi, ka būtu viņai gandrīz pateikusi taisnību, bet savaldījās. Vienaldzīgā balsi viņa atteica:

—  No kura laika policijai ir pienākums pārraudzīt privātpersonu bankas kontus? Jūs man uzstādāt savādu jautājumu. Vai tad tas ir kāds pārkāpums, ka es no savas bankas izņemu naudu? Kā jūs vispār to zināt?

—    Mans darbs prasa, lai es zinātu visu, lēdija Raithema.

Leslija Mughena bija pavisam aukstasinīga. Mākslotās jeb īstās

Žannas dusmas neatstāja uz viņu nekādu iespaidu.

—   Lēdija Raithema, pēc jūsu domām, mūsu rīcība nav ne ar ko attaisnojama, un, ja jūs to pierādītu Skotiendjardā, tad droši vien es saņemtu arī rājienu, bet mēs esam uz to sagatavojušies.

Žanna izbrīnīta uzlūkoja Lesliju Mughenu.

—   Bet kāpēc jūs vispār esat šeit?

Jaunā meitene dziļi ievilka elpu, un smaids parādījās viņas sejā.

—    20000 mārciņu ir loti liela summa, — viņa maigi, gandrīz lūdzoši teica.

Piepeši lēdijai Raithemai kļuva skaidrs šī apciemojuma mērķis. Viņa tik ļoti pārbijās, ka nespēja apspiest izbaiļu saucienu. Tātad viņi visu zināja. Policija zināja, kādam nolūkam nauda bija vajadzīga. Bailīgi tā raudzījās Leslijas tumšajās acīs un mēģināja sakārtot domas.

Šī glītā, slaidā meitene bija detektīve!

—   Vai jūs labāk nevēlētos pateikt man visu patiesību? Tas jums varētu nākt tikai par labu. Skotlendjarda darbinieku uzdevums ir pasargāt Jaudis no nelaimes. Jūs par to gan laikam neesat domājusi? Policiju drīzāk var raksturot kā žēlsirdīgo brāli nekā cilvēkēdāju. Vai jūs man nepastāstītu visu patiesību?

Žanna pakratīja galvu. Ar lielām pūlēm viņa iesāka runāt.

—    Man nav jums ko teikt. Jūsu uzstāšanās ir nelikumīga. Es rakstīšu — es teikšu…

Žanna sagrīļojās, un Leslija Mughena viņu ātri saturēja. Spēks, ar kādu viņa satvēra Žannu, bija tai jauns pārsteigums. Saņēmusi pēdējos speķus, Žanna atsvabinājās no Leslijas.

—   Tagad ejiet, lūdzu. Un tikai tamdēļ es nesūdzēšos par jūsu rīcību, ka jūs rīkojaties neapdomīgi un pārsteidzīgi.

Žanna skatījās uz durvīm, un Leslija lēni paņēma savu rokassomiņu un lietussargu.

—   Ja es jums kādreiz būtu vajadzīga, — mans telefona numurs atrodas uz vizītkartes.

Lēdija Raithema turēja rokā saburzīto vizītkarti. Dzirdēdama Leslijas padomu, tā piegāja pie kamīna un iesvieda kartiņu uguni.

—   Manu numuru jūs varat atrast arī telefona grāmatā, — Leslija aiziedama teica.

Apakšā priekšnamā stāvēja Druce un nervozā uztraukumā berzēja rokas. Viņš steidzīgi atvēra mājas durvis.

—   Ar labu nakti, mis, — aizsmacis viņš teica.

Leslija paskatījās viņam acīs un nodrebēja. Viņa nezināja, kamdēļ, bet viņai bija radusies drausmīga izjūta, it kā būtu ieskatījusies nāves stiklainajās acīs.

3

Leslija Mughena gāja gar Temzas krastu. Sala Ledainais ziemeļvējš pūlējās noplēst viņas kažoku. Blakus tai soļoja kāds slaika un plecīga auguma kungs. Viņš gāja stingriem, kareivīgiem soliem.

—  Tas cilvēks tur pa kreisi ir pašnāvnieks, — viņš teica mierīgi.

Jaunā dāma apstājās un paskatījas atpakaj.

—   Vai jūs patiešām tā domājat, mister Koldvel?

Viņa paskatījās uz cilvēku, kas stāvēja, pārliecies pār tilta margām.

Nepazīstamais bija atspiedis galvu rokās un izskatījās novārdzis, bet tomēr nepiederēja dem nakts staiguļiem, kuri pēc pusnakts klaiņoja apkārt un gulēja uz soliem, ja vien policisti tos neievēroja.

—    Pilnīgi iespējams. Vai viņš jūs interesē? Jūs taču nebūsiet kļuvusi sentimentāla?

—   Tomēr, — mazliet kavēdamās, viņa atbildēja. — Es nezinu, vai tā ir līdzjūtība vai arī vienkārši sievišķīga ziņkārība.

Piepeši viņa atstāja savu pavadoni un devās pie cilvēka, kurš, to redzēdams, gribēja aizsteigties.

—    Viss ir pārdzīvots, un tagad beigas? — viņa jautāja.

Svešais viegli pasmaidīja.

—   Viss ir pārdzīvots, bet beigas vēl tālu.

No svešā balss viņa konstatēja, ka tas ir labi audzināts. Viņš runāja vieglā, padkamā valodā, kādu parasti lieto studējošā jaunatne.

—   Vai esmu pamodinājis jūsu līdzjūtību? Man ļoti žēl. Ja jūs piedāvāsiet man naudu, tad prieku nesagādāsiet. Te ir loti daudz tādu radījumu, kuri jūsu palīdzību pratīs labāk novērtēt un izmantot.

Viņa paskatījās viņam sejā un, neskatoties uz to, ka viņš bija apaudzis ar bārdu, redzēja, ka viņš vēl ir jauns cilvēks. Šefinspektors Koldvels vēroja visu ar pieaugošu interesi.

—   Vai jūs gribat zināt, par ko es pašreiz domāju? — svešais asi jautāja. — Es domāju par slepkavību. Šai pilsētā dzīvo cilvēks, kurš izpostījis visu manu dzīvi. Bet jūs manus slepkavības plānus pārtraucāt.

Koldvels iesmējās.

—    Es jūs pazīstu! Jūs esat Pēters Devlizs.

Klaidonis pacēla cepuri.

—   Redziet, cik populārs esmu! — viņš sarkastiski teica. — Bet mūsu pazīšanās ir abpusēja. Jūs esat misters Koldvels? Un tā kā esmu jums atklājis savas slepkavības nodomus, tad ceru, ka jūs no nākošā posteņa pasauksiet policistu, lai mani no tā atturētu.

—    Kad jūs iznācāt no cietuma? — Koldvels jautāja.

Leslija pārsteigta klausījās. Tikai pirms ceturtdaļstundas viņa bija par šo cilvēku runājusi un tagad viņa to sastapa starp Londonas iedzīvotāju miljoniem. Tas nebija vienkāršs gadījums, tas bija liktenis.

—        Mister Devliz, jūs varbūt man neticēsiet, ka tieši jūs esat tas cilvēks, kuru es gribēju satikt Tikai šodien es uzzināju, ka jūs esat brīvs. Vai jūs varat mani vēl šovakar apmeklēt?

Pēters iesmējās.

—  Es saņemu ielūgumu ātrāk, nekā to biju gaidījis. Pirms desmit minūtēm mani uzaicināja iestāties Pestīšanas armijā.

—   Mister Devliz, es domāju, ka jūs pats ar sevi tiksiet galā.

—  Jā, jums ir taisnība, — viņš atbildēja mazliet mierīgāk, — bet cilvēkam manā stāvoklī ir tiesības…

—    Nekādos apstākļos vīrietim nav tādu tiesību. Te būs mana vizītkarte.

Vioš paņēma kartiņu un pūlējās to tumsā izlasīt.

—  Vai jūs varēsiet pie manis atnākt pusvienpadsmitos? Es jums nepiedāvāšu naudu vai darbu kā malkas skaldītājam. Vēlētos tikai ar jums parunāties par kādu nopietnu lietu.

Vioš izlasīja vēlreiz vārdu un adresi un sarauca pieri.

—   Labi, es aiziešu, ja jūs tā vēlaties.

Piepeši vioš kļuva drūms.

—   Man ir ļoti nepatīkami, ka es izskatos pēc putnu biedēkļa. Vai tas jūs netraucēs?

—   Nē, — vioa atbildēja un sniedza tam roku.

Leslija juta, cik asa uri cieta šī roka un vioai kļuva sāpīgi iedomājoties, ko šīs tulznas nozīmē. Leslija gāja ar misteru Koldvelu tālāk. Pēters Devlizs noskatījās tiem pakaļ, kamēr vien tos varēja saskatīt.

—  Jā, cik maza tomēr ir pasaule, — Koldvels iesāka, — Pēters! Pirms pieciem gadiem viņš bijā liels palaidnis. .

—  Vai jūs patiešām esat pgrhecināts, ka viņš Šo viltojumu izdarījis?

—   Zvērināto tiesa atzina viņu par vainīgo, -Koldvels atbildēja izvairīdamies, — un zvērinātiem jau vienmēr esot taisnība, Viss, ko es zinu, lr tas, ka viņam bija vajadzīga nauda. Nevar taču par 230 mārciņām gadā vest plašu dživi, pavadīt jaunas dāmas uz Ņujorku. Viņš ļoti muļķīgi izdarīja. Nebūtu viņš tgreiz paņēmis trīs mēnešu ilgo atvaļinājumu, minētā lieta nekad netiktu atklāta.

—   Kas viņa bija? r— jautāja Leslija.

—  Es nezinu. Policija veltīgi pūlējās to uzzināt. Pēters esot teicis, ka tā esot kāda Parīzes operas statiste.

—   Viss ļaunums jau nāk no sievietēm, — Leslija nopūtās.

—    Kā kuro reizi, — Koldvels iebilda, griezdams ūsas.

Kad viņi sasniedza Skotlendjardu, Koldvels nostājās Leslijas priekšā.

—  Varbūt jūs tagad vairs nebūsiet tik noslēpumaina un pateiksiet man, kāpēc jūs dk loti interesējaties par Pēteru Devlizu?

—  Tāpēc, ka es zinu, kamdēļ Pēters Devlizs domā par slepkavību un ko viņš grib nonāvēt.

—  Pats par sevi saprotams — Druci. Un viņš to nonāvēs, ja vien ir pārliecināts, ka vienīgi Druces liecības dēl tika notiesāts.

Leslija pašpārliecināta pasmaidīja.

—   Jūs maldāties — Druce mirs tamdēļ, ka viņš nemīl bērnus.

Misters Koldvels izbrīnīts uzlūkoja Lesliju.

4

—   Es gribētu pareizi saprast, — viņš lēnām teica. — Ja Druce tiks nonāvēts, tas nozīmēs, ka viņš nemīlēja bērnus?

Leslija Mughena piekrītoši pamāja ar galvu.

—  Zinu, jūs neciešat noslēpumus, neviens cilvēks Skotlendjardā necieš neskaidrību. Kādu dienu es jums paskaidrošu, ko ar to gribu teikt. Vai jūs atceraties, ka jūs man pagājušā augustā devāt vienu mēnesi atvaļinājuma.

Toreiz es aizbraucu uz Kumberlandi, lai drusku izklaidētos. Ne par ko es nevēlējos atcerēties, ka pasaulē ir tāda vieta, kuru sauc par Skotlendjardu, bet man ir ieradums visu novērot un izpētīt. Kādu dienu, iedama caur sādžu, es atradu kaut ko, kas mani pārliecināja, ka Druce nemīl bērnus, un kādu dienu, — kad Pēters Devlizs to atklās, — viņš Druci nonāvēs.

—  Tā lieta kļūst arvien noslēpumaināka, — Koldvels norūca. — Vai jūs nesekojat kādam fantomam? Tas gadās ar visiem jauniem, apgarotiem ierēdņiem. — Protams, es negribu ar to teikt, ka arī ar jums tas varētu notikt.

Leslija Mughena sāka savu karjeru policijā kā stenotipiste. Viņas tēvs bija pazīstamais un iecienītais viceprezidents Mughens, kura lietišķajam un asajam prātam pateicoties, tika noskaidrotas daudzas

tumšas lietas. Viņš savu meitu bija pilnīgi nodrošinājis, bet no sava tēva tā mantoja arī detektīva dāvanas. Maz pamazām viņa sasniedza savu tagadējo stāvokli.

—   Viņa ir neatsverama, citādi es viņu nevaru nosaukt, — viņas šefs teica policijas prezidentam. — Un kaut gan esmu pārliecināts, ka tas nav sievietes darbs, es tomēr nepazīstu nevienu dāmu, kura savu uzdevumu labāk veiktu, kā mis Mughena veic savus atbildīgos detektlves uzdevumus.

Kad Leslija vakarā atgriezās savā dzīvoklī Čeringkrosroudā, arī viņa domāja, ka tai loti laimējas. Jo tā vien jau bija laime, ka viņa bija tāda skaista dzīvokļa īpašniece. Viņa bija noslēgusi ilggadīgu līgumu vēl tad, kad dzīvokli bija loti lēti. Zem viņas dzīvokļa atradās kino, kurš labprāt to no viņas būtu atpircis, bet neskatoties uz lielo summu, kāda tai par dzīvokli tika piesolīta, viņa visus piedāvājumus noraidīja, jo dzīvoklis atradās centrā un loti patīkamā vietā.

Viņa iegāja savā dzīvoklī un, tikko bija aizslēgusi ārdurvis, izdzirda kādu balsi no augšas:

—   Vai tā esat jūs, mis Mughena?

Leslija pakāra kažoku priekšnamā un kāpa augšā, sastapdama , kalponi, kura viņu sagaidīja trepju galā. Lielā un spēcīgā Lukrēcija Brauna bija viņas vienīgā apkalpotāja. Viņai bija plati pleci un apaļa, diezgan patīkama seja. Kalpone sagaidīja savu kundzi, pārmetoši iespiedusi rokas sānos.

—   Es domāju, ka jūs… — viņa iesāka.

—   Protams, jūs domājāt, ka esmu atkal nonāvēta un iesviesta upē, — Leslija jautri atbildēja. — Tā jau jūs domājat vienmēr.

—  Es neuzticos Londonai. Es nekad neesmu Londonai uzticējusies un to es ari nekad nedarīšu. Vai jūs jau vakariņas esat ēdusi, jaunkundz?

—   Jā, paēdu, — Leslija paskatījās pulksteni. — Es gaidu kādu apciemojumu. Pusvienpadsmitos atnāks kāds kungs. Nesakiet, lūdzu, ka esmu uz trim nedēļām aizbraukusi atvaļinājumā.

—    Kunga apciemojumam pusvienpadsmit ir drusku par vēlu, mis Mughena. Vai tas ir kāds no jūsu draugiem?

Leslija nevarēja atradināt Lukrēciju no iejaukšanās personīgās lietās, jo viņas uzraudzībā Leslija atradās jau kopš bērnības.

—  Vai tas ir kāds, ko mēs pazīstam? Varbūt tas ir misters Koldvels?

—   Nē, tas ir cilvēks, kurš dkko izlaists no cietuma. Lukrēcija aizvēra acis un gandrīz paģība.

—  Augstais Dievs! Es nekad nebūtu domājusi, ka kaut ko tamlīdzīgu piedzīvošu. Pusvienpadsmitos nakti jūs apmeklēs bijušais cietumnieks! Domāju, ka būs vislabāk, ja es atsaukšu kādu policistu un nolikšu to ārpusē pie durvīm.

—   Lukrēcija, jūs esat pārāk bailīga, — Leslija dusmīgi teica. Lukrēcija klusēja, kaut gan bija sdpri saskaitusies.

Kad Sv. Mārtiņa baznīcā pulkstenis nosita pusvienpadsmit, pie āra durvīm atskanēja zvans.

Lukrēcija ienāca istabā pavisam uztraukusies.

—   Tas ir viņš! — viņa dusmīgi iesaucās.

—    Nu, protams, bet laidiet tak viņu iekšā!

Svešinieks tik klusu uzkāpa pa trepēm, ka pat viņa soji nebija dzirdami. Lukrēcija atkal parādījās.

—   Tas kungs ir te, — viņa teica un aizgāja, aizcirzdama durvis. Pēters Devlizs palika stāvot pie durvīm. Tikai tagad viņa skaidri

redzēja, cik nabadzīgi viņš bija ģērbies. Viņam nebija pat apkaklītes, un tā kurpes bija noputējušas gluži pelēkas. Vecais, novalkātais uzvalks bija netīrs un salāpīts.

—   Es jau jums teicu, ka izskatos pēc putnu biedēkļa, — viņš teica, it kā viņas domas uzminēdams.

Viņa piebīdīja krēslu tuvāk pie uguns.

—    Mister Devliz, lūdzu, apsēdieties.

—    Misters Devlizs, — tas skan loti cienīgi.

—   Jūs varat smēķēt. Viņš pasmaidīja.

—   Labprāt smēķētu, bet man trūkst vajadzīgo piederumu. Leslija atvēra atvilktni un, izņēmusi cigarešu kasti, pasniedza

viņam. Ar lielu baudu viņš sāka smēķēt cigareti.

—   Tas ir brīnišķīgi!

—   Vai jūs jau esat paēdis? Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

—  Mazā restorānā Blakfriarroudā var paēst vakariņas par pusšiliņu.

Tas bija loti izšķērdīgi, bet man vajadzēja stiprināties, pirms es nāku šurp.

—   Vai jums ir dzīvoklis?

—   Ne.

Viņš bungoja ar saviem slaidajiem pirkstiem pa atzveltni, un Leslija ar labpatiku novēroja, ka viņa rokas bija nevainojami tīras.

—  Patiešām nezinu, kādu informāciju jūs no manis gaidāt. Ja jūs būtu Skotlendjarda ierēdnis vīrietis, es jūsu uzaicinājumu būtu noraidījis. Bet policijas ierēdne sieviete ir kaut kas jauns. Protams, šinī dienestā esmu sievietes redzējis, bet jūs pārspējat viņas visas.

—  Vai jūs tas neapvainos, ja runāšu ar jums pavisam atklāti? — viņa nopietni jautāja.

—   Jo atklātāk jūs runāsiet, jo patīkamāk man būs.

Viņš iesēdās dziļāk krēslā, sekodams dūmiem, kuri viegli pacēlās pret griestiem.

—   Jums droši vien nav naudas?

Viņš pakratīja galvu.

—   Un tas nozīmē, ka naktis jāpavada uz ielas?

—    Esmu pie tā pieradis, un tas jau ir diezgan interesanti, ja dažreiz nejustos tik loti noguris. Dabūju arī nelielu kabatas naudu, kad atstāju cietumu, bet tās man nepietika vienai nedēļai…

—    Šo nakti jūs gulēsiet ērtāk, — mierīgā, noteiktā balsi viņa teica. — Rit jūs nopirksiet sev uzvalku un apciemosiet savu māti.

Devlizs uzlūkoja Lesliju smiedamies.

—  To gan es nezināju, mis Mughena, ka jūs ari manos ģimenes noslēpumos esat iespiedusies. Izdot naudu par jaunu uzvalku būtu vislielākā izšķērdība. Elegants izskats uz manu māti nekādu iespaidu neatstās, labākais, ko viņa varēs iedomāties, būs tas, ka es esmu atradis kādu labdari. Tamdēļ būs pareizāk, ka es jums tūlīt noteikti pasaku, ka es nekad no jums naudu nepieņemšu — nekad!

—  Jūsu lepnums, kas jums aizliedz pieņemt naudu no dāmas, ir patiešām apbrīnas cienīgs, — viņa teica ironiski. — Šādā veidā jau parasti vīrieši mēdz izrādīt savu pārākumu pār sievietēm. Protams, sievietei tas nav diez cik glaimojoši, bet vīrietis pats sevi atrod lielisku. Vai es drīkstētu jums vēl kaut ko jautāt? Vai jūs patiešām gribat pilnīgi nogrimt lielpilsētas dubļos? Vai jūs patiešām visu mūžu gribat pavadīt jaunbūvēs un neapdzīvotu māju bēniņos?

—   Es nesaprotu, kamdēļ jūs man to sakāt?

Leslija redzēja, ka bija to aizkustinājusi un uztraukuši, un slepeni priecājās par savu vārdu iespaidu.

—  Protams, es darīšu visu, lai dabūtu kādu darbu, un man ir pat nodoms no šejienes aizbraukt.

—  Protams, jūs gribat braukt uz kādu no mūsu kolonijām, bet… tā ir visparastākā vilšanās, kura piemeklē visus tos neapdomīgos ļaudis, kuri. ticēdami kādam brīnumam, dodas uz kolonijām, cerēdami tur tikt pie bagātības un laimes.

—   Jums ir dabas dāvanas, lai kārdinātu vīriešus!

—   Jūs tā domājat? — viņa smiedamās jautāja. — Tagad jums skaidri pateikšu savas domas, mister Devliz. Kad jūs noraidījāt manu piedāvājumu jums aizlienēt naudu, jūs bez šaubām domājāt, ka jums nenāksies viegli nopelnīt tik lielu summu, lai man to atdotu. Jūs piederat pie tiem ļaudīm, kuri labprāt pieņems ēdienu nabagmājās un pavadīs naktis uz parka soliem, lai tikai nevienu neapgrūtinātu.

Viņa redzēja, ka vārdi sasniedza mērķi, un turpināja tālāk.

—  Bet tā jums nevajag domāt. Jūs iznācāt no cietuma ar rūgtumu sirdi, un es jūs labi saprotu, jo jūs esat viens no tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kuri ir tikuši notiesāti pilnīgi nevainīgi.

Viņš uzlūkoja to ziņkāri.

—   Jūs ticat, ka es esmu nevainīgi notiesāts?

—    Par to es esmu pilnīgi pārliecināta.

Piepeši viņa jautāja: — Vai jums ir klāt kāds ierocis?

—   Nē, izņemot zobu birsti, man citu ieroču nav.

No tās pašas atvilktnes, no kuras Leslija izņēma cigaretes, viņa izņēma mazu, melnu naudas kastīti.

—  Šo lietu mēs nokārtosim ari veikalnieciski. Tur uz rakstāmgalda ir papīrs un zīmulis. Jūs man izrakstīsiet parādzīmi par 20 mārciņām, bet neņemat no manis neviena centa, ja jūs esat pārliecināts, ka nevarēsiet man tos atdot. Tas ir — ja jūs domājat, ka cilvēks jūsu gados nav vairs spējīgs iekārtoties dzīvē tā, lai viņš gada jeb pāris gadu laikā varētu šo summu atdot. Tagad es jūs gribu izmēģināt. Ja jūs domājat, ka ar jums ir beigas uz visiem laikiem, es ņemu savu priekšlikumu atpakaļ un es domāšu, ka ar jums patiešām ir beigas.

Viņa uzlūkoja to pusaizvērtām acīm.

-TJūs tātad domājat, ka tādā gadījumā nav vērts mani glābt? — viņš atbildēja un piecēlās. — Nu labi, es jūsu priekšlikumu pieņemu.

Devlizs paņēma zīmuli un uzrakstīja dažus vārdus.

—   Te ir parādzīme, dodiet man 20 mārciņas.

Viņš jutās uzjautrināts, tikai dusmojās par to, ka vispār bija varējis skaisties uz Lesliju.

Ja kāds viņam būtu teicis, ka viņš pieņems naudas aizdevumu no dāmas, tas būtu skaļi pasmējies, bet tagad tomēr stāvēja viņas dzīvoklī, skaitija banknotes, kuras tā viņam bija iedevusi, un iebāza tās kabatā bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem.

—   Man šķiet, ka tagad es sākšu mācīties sevi labāk pazīt. Agrāk biju bezrakstura cilvēks un man liekas, ka pat pa šiem garajiem cietumā pavadītajiem gadiem es neesmu labojies. Es negribu teikt, ka tā ir vājība, ja es no jums šo naudu pieņēmu. Taisni otrādi, tā būtu vājība, ka es to nebūtu pieņēmis. Es jums ļoti pateicos par to.

Viņa sniedza tam roku.

—    Kur jūs dzīvosiet?

—    Vēl nezinu, bet es jums to paziņošu. Lūdzu, nerūpējieties vairāk par mani. Ja es tagad neatradīšu darbu, tad patiešām nav vērts, ka jūs man palīdzat. Bet kāpēc jūs visu to darāt? Policijas ierēdņus pazīstu pavisam no citas puses.

—  Jums jāzina, ka policija pūlas palīdzēt, kur vien varēdama, — viņa mierīgi atbildēja, — bet es varu piemetināt, ka šī lieta ir pilnīgi personīga darīšana. Jūs esat viena daļa no mana lielā eksperimenta. Es rīkojos, sekodama nopietnām un noteiktām pārdomām.

Piepeši viņa mainīja sarunas tematu: — Man ļoti gribētos, lai jūs noskūtos, mister Devliz. Tagad jūs izskatāties pēc neatzīta ģēnija, tas jums nepiestāv.

Devlizs zināja kādu piemērotu viesnīcu, kur viņš šo nakti varēja pavadīt. Ātriem soļiem viņš devās pa Čeringkrosroudu uz krastmalu. Pašlaik slēdza teātrus. Piepeši viņam likās, it kā būtu redzējis savu māti iekāpjam kādā auto. Tai sekoja vēl kāda dāma. Jā, tā bija

Margarete Devliza un dāma ar sirmajiem madem bija krustmāte Anita. Tagad vioš drīkstēja par tām nicinoši smiedes. Ja vioš botu abas dāmas ieraudzījis agrāk, tas botu atstājis uz viou loti nospiedošu un smagu iespaidu, lai gan Devlizs bija stingri apoemies karot ar šādiem garastāvokļiem. Vioš apgriezās un aizgāja pa Fillirstrttu, lai dāmas viou, garām braucot, neieraudzītu Tad vioš devās pāri Hungerforta tiltam, dabūtās 20 mārcioas nepadarīja vioa solus vieglus, bet gan Leslijas Mughenas enerģija, kura vioam atdeva dzīvesprieku.

Vioa to bija apbūrusi. Leslija bija vairāk nekā skaista. No vioas izstaroja kāds garīgs skaistums, ko vioš nekad pie citām sievietēm nebija redzējis. Agrāk gudras sievietes vioam nepatika. Tad viou interesēja sievietes ar maigu, sievišķīgu raksturu, bet šī apdāvinātā un skaistā meitene viou valdzināja.

Leslija Mughena prata sevi nostādīt attiecīgā augstumā un attālumā, un tomēr — vioa bija tik bezgala laipna un rūpīga, gluži kā vecākā māsa, kaut gan gados tā bija par viou daudz jaunāka. Bieži vioam likās, ka ir jau vecs vīrs, bet pēc satikšanās ar Lesliju Mughenu Devlizs bija priecīgs kā bērns.

Vioš bija nonācis tilta vidū, un krasta daiļums visā pilnībā pletās vioa acu priekšā. Neskaitāmās spuldzes atspoguļojās tumšajos Temzas ūdeoos. Pēters vēroja visu šo mirdzumu priecīgs un apmierināts. Piepeši viou pāroēma nepatīkama un nesaprotama sajota. Instinkdvi vioš atgriezās atpakaļ. Pār tiltu nepārtraukti plūda ļaudis.

Netālu no vioa gāja trīs maza auguma cilvēki, turēdamies cieši kopā. Vioi nerunāja neviena vārda, kā to pazioas mēdz darīt, un tas Pēteru padarīja nemierīgu. Gadiem ilgā uzturēšanās cietumā bija sabojājusi vioa nervus.

Pārgājis otrā pusē, vioš steidzīgi nokāpa pa tilta kāpnēm uz maz apgaismotas, tumšas ielas, no kuras veda īsākais ceļš uz viesnīcu.

Atgriezies vioš ieraudzīja, ka nesen redzētie trīs cilvēki vēl arvien vioam seko. Vioi gāja pilnīgi nedzirdamiem soliem. Pēters pārgāja ielas otrā pusē, un tie vioam pienāca tuvāk.

Vioš brīdi pārlika, vai nebūtu labāk iet atpakaļ un palaist tos garām. Tajā pašā mirklī vioš sajuta pār savu galvu kaut ko nošvīkstam, un tieva aukla savilkās ap vioa kaklu, bet divi cilvēki vioam uzbruka.

Nākamajā brīdī viņš jau gulēja zeme un cīnījās par savu dzīvību. Viņam trūka elpas, asinis sakāpa galvā, un velti pēdējiem spēkiem viņš pūlējās atsvabināties no cilpas, līdz zaudēja samaņu. Nācis pie samaņas, viņš juta, ka kāds tam palīdz piecelties un atbalsta to pret mūri. Spilgta gaisma iesitās viņam sejā.

Instinktīvi viņš ķera pie kakla. Cilpas vietā tur bija palikusi tikai dzija rēta.

—    Kas šeit notika? — jautāja kāda balss.

Pēters ieraudzīja savā priekšā stāvam policistu.

—   Kā jūs jūtaties? Vai man nevajadzētu izsaukt ārstu? Es varu jūs nogādāt uz slimnīcu.

Pēters trīcēja pie visām miesām.

—  Nekas, būs labi, — jau mazliet stingrākā balsī viņš atteica. — Kas tie bija par cilvēkiem?

—    Es nezinu. Ielas galā tie man pagāja garām. Vioi bija tādi dīvaini, maza auguma vīri ar plakaniem deguniem un pērtiķiem līdzīgām sejām. Tad atskatījos un redzēju, ka vioi jums seko. Jaunais cilvēk, es laikam būšu izglābis jūs no nāves.

—   Jā, jūs mani izglābāt, — Pēters teica un sajuta kaklā asas sāpes.

—  Tie zeoki aizbēga! Pirmo reizi mūžā es redzeju, ka cilvēki tik ātri var paskriet. Vai jums ar vioiem bija kāds strīds?

—    Nē, es šos cilvēkus ne reizi neesmu redzējis.

—   Es labprāt gribētu zināt, kas tie tādi bija! Vioi buldurēja tādā dīvainā valodā, ka es ne velna nesapratu. Es tikai uztvēru vienu vārdu no viou sarunas, varbūt divus — Orang Pander vai Bander.

—  Orang BUmga? — Pēters strauji jautāja un tad kaut ko nomurmināja

—   Tātad jūs pazīstat šos brāļus?

—   Nē, es tikai prātoju, kādai tautībai tie pieder. Liekas, ka tie būs bijuši japāoi.

Policists negribēja atstāt viou vienu, jo jautāja:

—    Uz kurieni jūs tagad gribat iet?

—   Jāpamēģina atrast kādu istabu.

Viņš bija tik nespēcīgs, ka būtu nokritis, ja policists to nepieturētu.

—        Ja es jūs atstāšu vienu, var notikt kas nelabs, — policists turpināja. — Tātad jūs gribat uzmeklēt sev kādu pajumti? Pagaidiet, es taču kaut kur tepat tuvumā redzēju pie vārtiem izliktu zīmi, ka izīrējama istaba.

Viņš gāja lēnām pa ielu, skatīdamies uz vārtiem, līdz beidzot apstājies teica:

—   Te ir viena istaba izīrējama, tā jau es domāju!

Pēters lēnām un uzmanīgi gāja pie vioa. Lampas gaisma apspīdēja papīra zlmīd, kura bija piesprausta pie vārtiem.

"Tiek izīrēta istaba inteliģentam jaunam cilvēkam."

—    Varbūt jūs tepat apmetīsieties?

Pēters piekrītoši pamāja, un policists, piegājis pie durvīm, pieklauvēja.

—    Kas tur ir? — kāda skarba balss jautāja.

—    Nebaidieties, — policists atbildēja, — tas esmu es un man līdzi kāds kungs, kas grib noīrēt istabu.

Durvis mazliet pavērās.

—   Tas tiesa, man ir viena istaba izīrējama.

Policists negaidot pārsteigts iesaucās:

—    Nu skatieties, tā taču esat jūs, misis Ingletorne!

—   Jā, tā esmu es, — sieviete dusmīgi atteica. — Jūs, policisti, mani labi pazīstat, jo savā laikā sagādājāt man daudz nepatikšanu. Manu mīļo vīriņu, kurš bija tik nevainīgs kā jaundzimis bērns, un to krietno, jauno cilvēku, kas te dzīvoja, jūs abus apcietinājāt!

Vioa apskatīja Pēteru lampas gaismā, un to pašu darīja art Pēters. Vioai bija pietūkuši sarkana seja, liela mute un aizplūdušas šauras acis. Vioa bija ģērbusies sarkana flaneļa naktskreklā, lai gan vēl nedomāja iet gulēt.

—   Es nevaru jūs uzoemt, ja jums nav naudas. Esmu jau vairākas reizes tikusi apkrāpta.

Pēters izvilka no kabatas vienas mārcioas banknoti un parādīja to sievietei.

—   Tad nāciet iekšā, — vioa teica.

Pēters pateicās policistam un sekoja sievietei nepatīkami smirdošā koridorā. Vioa aizdedzināja uz galda apkvēpušo petrolejas lampiou un uzveda viou pa mazām trepītēm otrā stāvā.

—   Te bas jūsu istaba, — vioa teica.

Ne bez pārsteiguma vioš konstatēja, ka istaba ir samērā labi iekārtota un mēbelēta. Jauna gulta stāvēja pie nesen tapsētas sienas.

—  Te dzīvoja mans pēdējais īrnieks un šo istabu vioš pats iekārtoja, — misis Ingletorne paskaidroja — Vioš tiešām bija jauks un dzīvespriecīgs cilvēks, kādu man reti nācies redzēt.

—   Vai tad vioš aizgāja citur dzīvot?

—  Viou aplaimoja ar pieciem gadiem par ielaušanos kādā namā. Mans vīrs izcieš pašlaik septiņus gadus ilgu cietumsodu, lai gan reti kur tik godīgu vīru jūs atradīsiet, kāds vioš bija.

"Brīnišķa sagadīšanās," Pēters Devlizs domāja, "vioš, kas tikai pirms dažām dienām atstāja drūmo Dortmūras cietumu, tagad nokļūst tā cilvēka istabā, kurš pašlaik ieoem vioa vietu B. korpusa vientuļā kamerā."

—    Lūdzu, samaksājiet man astoous šilious. Rit es izmainīšu banknoti un izdošu starpību atpakaļ.

Misis Ingletorne izstiepa savu roku. Petrolejas lampas vājajā gaismā vioa izskatījās vēl atbaidošāka.

Pēc visām ārējām pazīmēm spriežot, vioš nāca pie slēdziena, ka vioa jaunā dzīvokļa saimniece lietoja alkoholiskus dzērienus. Vioa paoēma pasniegto naudu, nolika lampu uz galda, atvilka kumodes atvilktni un izņēma divus tīrus palagus, ar kuriem pārklāja gultu.

—   Vioš ar šo gultu lepojās, — misis Ingletorne teica, kad bija beigusi savus darbus.

Tad vioa izgāja, atstādama aiz sevis vieglu spirta izgarojuma smaku. Pēters lēnām sāka izģērbties un priecājās par gaidāmo nakts atpūtu, jo vairāk kā nedēlu vioš ne reizi nebija gulējis gultā.

Guļasvieta bija tīra un patīkama. Tomēr pagāja vairākas stundas, kamēr vioam izdevās aizmigt. Vioš varbūt bija gulējis divas stundas, kad pēkšoi atkal pamodās no apspiesta kliedziena skaoām. Vioš piecēlās sēdus un sāka klausīties. Kaut kur apakšstāvā atkal atskanēja kliedziens. Vioam tas likās kaķa kliedziens, jo cilvēka balsi šis troksnis neatgādināja.

Vioš piegāja pie durvīm un pārliecinājās, ka tā ir bēma balss.

—    Es gribu iet pie papioa! Es gribu iet pie papioa!

Tad atskanēja misis Ingletornes rupjā balss.

— Vai tu turēsi savu muti, nolādētais ķēms! Ja piecelšos, apgriezīšu tev sprandu!

Viss palika atkal mierīgi, un Pēters atgriezās gultā. Kad agrā rītā uz darbu ejošie sāka virināt mājas durvis, viņš beidzot iemiga nemierīgā miegā. Cauri sapņiem viņš vēl dzirdēja skanam bērna balsi:

"Es gribu iet pie papiņa! Es gribu iet pie papiņa!"

5

"Loti godāta mis Mughena!

Esmu atradis sev mājokli. Apvidus gan nav diez cik labs, tomēr istabiņa ir pieklājīga, jo mana dzīvokļa saimniece ir īsta namamāte. Bez viņas ir vēl seši bērni, no kuriem jaunākais tikai dažus mēnešus, bet vecākā meitene astoņus gadus veca. Ceru, ka jau tuvākajās dienās varēšu jums paziņot, kā man jaunā dzīvē sekmējies."

Leslija Mughena atrada šo vēstuli pievakarē, kad pārnāca no darba.

"Nelaimes putns Devlizs" — kā to misters Koldvels bija apzīmējis, kā redzams, bija ņēmis vērā visus viņas padomus. Tas viņai bija liels notikums, jo agrāk viņai ne reizes nebija dota iespēja patstāvīgi izvest kādu lietu. Tiesa, vairākās sarežģītās lietās viņa bija līdzstrādājusi.

Leslijai Mughenai piemita retas slepenpolicista dāvanas un viņas veselīgais instinkts prata sakopot ārēji niecīgus faktus gandrīz vai neapgāžamās teorijās, kas praksē vienmēr izrādījās pareizas, pārsteidzot ne vienreiz vien viņas priekšniecību.

Un arī tagad viņa veidoja jaunu teoriju, lai gan vēl uz nedrošiem pamatiem, ko ari pati apzinājās. Šī teorija bija dibināta uz nelielu dzejas grāmatiņu, ko viņa bija atradusi kādā Kumberlandes lauku mājā. Viņa paņēma šo grāmatiņu no sava grāmatu skapja. Tas bija plāns Elizabetes Brovninas dzejoļu krājums.

Titullapā bija glītā rokrakstā uzrakstītas 8 rindiņas. Tas bija brīvs atdzejojums un pie tam ne visai izdevies.

Leslija pārlasīja tās vai piecdesmito reizi:

Zem debess tumšās

Atceries sevi, klausoties sirdspukstos

Nakti, eņģeļu gaismā.

Nektārs, ko dievi dzer, bija tavs skūpsts.

Acis — balva,

Harlovas līča

Ūdenim melnajam starojot pāri,

Dāvāji prieku un mokošas sāpes.

Rakstītājs nebija dzejnieks, un šis rindiņas varēja bot ari labākas.

Vioa nolika grāmatiņu agrākā vietā un aizgāja pie sava rakstāmgalda. Te viņa ilgi sēdēja, atspiedusi galvu uz rokām, un kā sastingusi skatījās istabas pretējā sienā. Šinī bridi viņa neko vairāk nespēja darīt Pētera Devliza labā.

Bija jau satumsis, kad Lukrēcija pasniedza viņai tēju.

—    Šovakar jūs taču nekur neiesiet, mis? — kalpone jautāja.

Leslija ar galvas mājienu apstiprināja pretējo.

—   Tad paņemiet vismaz mani līdzi, — Lukrēcija teica.

Leslija sāka smieties.

—    Es nevaru iedomāties, Lukrēcij, kā jūs uzņems naktsklubā.

—   Es jau varu ārā pagaidīt, — Lukrēcija enerģiski teica. — Man pat sapni nav ienākusi doma apmeklēt naktsklubu pēc visa tā, kas par viņiem laikrakstos rakstīts. Vakardien man gadījās redzēt kādu sabiedrību. Bija gan tās dāmas! Mīļo jaunkundz, iedomājieties tikai, es varētu visas viņu drēbes paslēpt savā rokas somiņā. Tas, vienkārši sakot, ir par traku!

Leslija smējās.

—   Jums jāsaprot, mīļā Lukrēcija, ka neviena dāma jūs neuzskatīs par pieklājīgi apģērbtu vakara saejai, ja jūs nebūsiet tikpat kā izģērbusies — tikai, lūdzu, neļaunojieties par maniem vārdiem.

—  Jā, tagad sievietes ir citādas nekā agrāk, — Lukrēcija nopūtās.

Viņa iegāja guļamistabā un pārģērbās. Šo vakaru Leslija bija

nodomājusi pavadīt kopā ar Koldvelu Ambasadorā, kuru varēja uzskatīt ari par nakts klubu, kas bija ievērojams londoniešu satikšanās punkts. Viņa izvēlējās sev dārgu mežģīņu kleitu, kuru Lukrēcija aiz morāliskiem iemesliem nopēla kā nederīgu, tad paņēma savu smago zvērādas kažoku un uzģērba ari elegantām vakara kurpītēm pāri virsapavus. Beidzot vina aizsūtīja Lukrēciju pēc īrētā auto. Ceturksni pēc septiņiem viņa jau piezvanīja Berklejskvērā pie 377. nama durvīm. Kāds kalpotājs tūlīt atvēra durvis.

—  Vai jums ir kāda vajadzība pie lēdijas Raithemas? — kalpotājs jautāja, aizslēgdams aiz viņas durvis.

—   Nē, viņai nav nekādas vajadzības pēc lēdijas Raithemas!

Pārsteigta Leslija atgriezās, izdzirdusi aiz sevis dusmīgo balsi,

kas teica šos vārdus. Tas bija Druce, kas pa sāndurvīm bija ieradies priekšnamā. Viņa parasti bālā seja bija piesarkusi, mati nekārtībā izpūruši, un uz viņa baltā pletkrekla bija liels traips. Nedrošos solos viņš tuvojās Leslijai. Viņš bija piedzēries un pavisam savādāks nekā normālā stāvoklī.

Šī vīra raksturs bija pilnīgi pārveidojies. Agrāk viņš bija uzmanīgs, pieklājīgs un apzinīgs, tagad turpretī izturējās trokšņaini un izaicinoši:

—   Taisieties, ka tiekat prom! Mums nav vajadzības pēc jums.

Un viņš draudoši tuvojās Leslijai, kura palika, mierīgi stāvot.

Otrs apkalpotājs bija atvilcies trepju galā un ne bez pārsteiguma

vēroja sava priekšnieka dīvaino rīcību.

—   Vai jūs nedzirdējāt, ko es teicu? Taisieties, ka tiekat prom — mums nav vajadzības pēc apkārtstaigulēm — policijas dāmām!

Viņa izskats bija tāds, it kā tas gribētu savus vārdus papildināt ar varas darbiem un izmest Lesliju ārā uz ielas, bet viņš nepaspēja pacelt roku, kad viņa tam klusi kaut ko pateica. Tas bija tikai viens vārds. Viņa rokas noslīga gar sāniem, sārtā, pietvīkusi seja kļuva bāla, un viņš izskatījās kā no laivas izmests. Kad Leslija paskatījās uz augšu, viņa ieraudzīja spuldžu gaismā lēdijas Raithemas stāvu.

—   Lūdzu, nāciet augšā.

Viņas balss skanēja griezīgi un nekādā ziņā ne sirsnīgi un viesmīlīgi. Bet Leslija to bija paredzējusi. Viņa devās pa trepēm augšstāvā. Pirms viņa bija sasniegusi pēdējo pakāpienu, lēdija Raithema jau bija pārvērtusies un ievadīja viņu loti laipni greznajā salonā. Leslija ievēroja, ka Žanna nav viena. Kamīna priekšā stāvēja kāda viņas paziņa, liela auguma stalta dāma, kura caur monokli diezgan naidīgi uzlūkoja ienācēju.

Abu dāmu pretstati bija loti krasi. Lēdija Raithema šajā bridi izskatījās tiešām ēteriski daiļa. Viņa bija ģērbusies viesību uzvalkā un pašlaik sagatavojusies iziet. Lēdijas kleita bija no vecām, dārgām, zeltu cauraustām mežģīnēm, un viņas dekoltētās krūtis rotāja brīnišķīga smaragdu ķēde, kurai galā atradās kāds reti liels četrstūrains, loti vērtīgs smaragds. Anita Bellini turpretī bija ģērbusies ugunssārtā kleitā. Tā bija loti spilgta krāsa, kura nez vai citai sievietei maz piestāvētu, bet ar viņas augumu loti harmonēja. Lieliskais apģērbs bez tam vēl bija izgreznots sudraba mežģīnēm un sārtiem dzirkstošiem splduļiem. Zelta rokas sprādzes un rubīnu koljē papildināja šo greznību.

—  Jūtos glaimota, mis Mughena, ka jūs sevi tā nopūlat. Ja Druce nebūtu pret jums tik nepieklājīgi izturējies, es jūs gan nebūtu pieņēmusi. Tomēr šajā gadījumā jūtu pienākumu jūsu priekšā atvainoties par Druces izturēšanos.

Leslija pamāja ar galvu. Ja jums kas bija sakāms, tad jus gan to varējāt izdarīt bez šis lielās dāmas klātbūtnes, kurai tik ass skatiens, kura stāv ar muguru pagriezusies pret kamīnu, kuras lūpas tur cigareti un kas skatās caur monokli, — to apmēram varēja lasīt Leslijas acis.

—   Ja iespējams, es gribētu ar lēdiju Raithemu parunāt divatā.

—   Nav tādas lietas, par kurām mēs nevarētu princeses Bellini klātbūtnē runāt.

Anita nobirdināja savas cigaretes pelnus kamīnā.

—   Varbūt, ka mis Mughenai nav padkami liecinieces klātbūtnē runāt? — viņa beidzot teica griezīgā balsi. — Lēdijas Raithemas vietā es grieztos pie jūsu priekšniecības ar paziņojumu, un jūs droši vien zaudētu savu vietu.

Leslija sirsnīgi smējās.

—  Tiešām, ja jūs būtu lēdija Raithema, jūs vēl daudz ko citu arī varētu izdarīt, bet tagad tas pats par sevi atkrīt. Pirms es pazaudēšu savu vietu, princese, jums būs jāatsakās no saviem ienākumu avotiem, — Leslija atcirta. Un, nenogaidīdama atbildi, viņa pagriezās pret lēdiju Raithemu.

—    Vai es varu ar jums vienatnē parunāties?

Žannas balss mazliet trīcēja, kad viņa atbildēja:

—   Es jūs pieņemu vienīgi tamdel, lai jūsu priekšā atvainotos par Druces neciešamo izturēšanos, — viņa leni atteica, — bet jūs izlietojat gadījumu, lai apvainotu manu draudzeni, kura ir dāma.

Viņas balss kļuva atkal salta, likās, ka viņa neveļas turpināt sarunu.

Leslija saprata, ka viņa nevar šo sarunu turpināt princeses Bellini klātbūtne, jo juta, ka viena otra lieta no vioas ir jānoslēpj. Viņai ienākot, Leslijas kažoks bija paveries un kļuva redzama mežģīou kleita. Lēdija Raithema to redzēja, ari princese Bellini, kura tagad smiedamās jautāja:

—  Kā liekas, jūs policijas dienestā loti labi nopelnāt? Kurš jaunais cilvēks tad ir tas laimīgais, kas maksā jūsu šuvējas rēķinus?

—   Mans advokāts ir tas laimīgais, kopš sasniedzu piecpadsmit gadu vecumu, — Leslija mierīgi atcirta.

—    Laimīgais advokāts, — bet kas vioš tāds?

Leslija skali iesmējās.

—  Jūs viou loti labi pazīstat, jo vioš toreiz piedalījās jūsu bankrota konkursa valdē.

Un pēc šī beidzamā trumpja vioa atstāja salonu.

Pusstundu vēlāk misters Koldvels, uzklausījis savas protežē zioojumu, nogrozīja galvu.

—   Tas bija tomēr neuzmanīgi no jūsu puses. Kā tad jūs uzodāt, ka princese ir bankrotējusi? Man jāatzīstas, tas ir kas jauns.

Leslija smaidīdama brīdi pārdomāja.

—   Es lasu gandrīz visas avīzes. Pirms desmit gadiem šis bankrots tika klusībā nokārtots. Princese apmetās dzīvot kādā mazā provinces pilsētioā, kamēr viņas maksātnespēja tika tiesā atzīta, un ir taču loti viegli provinces pilsētioā visu veikli noklusēt. Toreiz vioa pat atmeta savu skanīgo titulu un visur uzdevās tikai kā misis Bellini.

—   Loti veikli izdarīts, — misters Koldvels atteica. — Bet vai tad vioa nepārskaitās, kad jūs to atklājāt?

—    Vioa bija pārsteigta, tas tiesa, — Leslija atbildēja, — bet Druce gan pilnīgi izlēca no lomas, un tas mani loti uztrauc.

—    Es nesaprotu, kamdēļ jums par to jāuztraucas? Vai zināt, man liekas, ka visā šajā lietā slēpjas kaut kas vairāk, nekā mēs domājam. Man liekas, ka Druce tomēr nav galvenais viltotājs. Un domāju, ka mums to drīz izdosies noskaidrot.

Šajā brīdī edamsalonā ienāca kāda stalta auguma dāma, kura palika stāvot un vērīgi paskatījās visapkārt. Vioa nēsāja raga brilles ar stipri pavairojošiem stikliem. Vioas gaita bija noteikta, augums labi noaudzis, un sirmi mati ieslēdza vioas seju. Visā vioas izteiksmē atspoguļojās drūma noslēgtība. Ar vieglu galvas mājienu pasveicinājusi misteru Koldvelu, vioa piegāja pie pārvaldnieka.

—   Tā ir vioa māte, — inspektors teica.

—    Kā māte?

—    Nu, jūs interesējošā cietumnieka māte.

—    Margarete Devliza? — Leslija bija pārsteigta.

—   Katru vakaru vioa te ierodas paēst vakarioas, un man liekas, ka es zinu vioas rīcības patiesos iemeslus.

Koldvela izturēšanās pret Lesliju bija apbrīnas vērta. Agrāk vioš bija vioas tēva, mistera Mughena, pirmais asistents. Lai gan vioam bija toreiz tikai policijas seržanta dienesta pakāpe, tomēr vioš sadraudzējās ar šo augsto ierēdni, ieguva vioa uzticību un nedēļas beigas parasti pavadīja vioa ārpilsētas namioā. Tā neviļus vioš palika par bārenītes Leslijas sargeņģeli un aizbildni. Dabīgi, ka vioš palika arī par vioas tuvāko cilvēku, kad jaunava izvēlējās par savu dzīves uzdevumu grūto slepenpolicista amatu. Sākumā gan vioš pretojās Leslijas nodomiem. Kad vioa palika negrozāma savā apoēmībā, pat Joti noskuma, tomēr jaunava panāca savu. Vēlāk jau vioš lepojās ar to, ka apmierinājis vioas cenšanos nokļūt Skotlendjarda dienestā. Un, ja vioš varētu atzīties, tad pašreiz jutās loti norūpējies, ka Leslija sāka domāt par atgriešanos privātā dzīvē. Tas vioam nebija pa prātam.

Kad orķestris sāka spēlēt, vioš piecēlās.

—   Man būtu liels prieks, Leslija, ja jūs atrastu jaunekli, kas ar jums izdejotu kādu deju pēc šī modernā džeza skaoām. Kā tad nu Londonas noziedznieki uz mani skatīsies un kāda vioiem pret mani būs cienība, ja es ar jums te dejošu?

Misters Koldvels jau bija pāri sešdesmit gadiem, tomēr šajā vakarā vioš bija viens no labākajiem dejotājiem. Bet vioš mīlēja runāt par šāvu "vecuma nespēku".

Leslijas skats klīda pa plašo telpu, līdz beidzot apstājās pie misis Margaretes Devlizas, kuras asie, noteiktie sejas panti tik loti atgādināja seno romiešu mātes tipu, kas savam dēlam nekad nespēja piedot negodu, kas pār viņu bija nācis. Cik liels kontrasts bija starp viou un tām mātēm, kas vienmēr bija gatavas saviem bērniem visu piedot. Leslija neviļus atcerējās visus tos gadījumus, ko vioai bija nācies pieredzēt. Vioa bija redzējusi tādu māti, kura dejoja un dziedāja savā dzīvoklī, kamēr vioas bērns cīnījās ar nāvi vienā no tuvējām slimnīcām. Vioa pazina māti, kura nekad nevarēja citādi pieminēt savu meitu vārdus, kā bezgalīgā naidā trīcēdama. Un šis bija ceturtais gadījums, kad māte uz mūžu izslēdza no savas sirds dēlu un izturējās tā, it kā vioš nemaz neeksistētu.

Misis Margarete Devliza sēdēja savrup pie kāda mazāka galdioa. Vecā kundze caur lorneti mierīgi novēroja dejotājus.

—   Šai sievietei sirds no granīta, — Leslija teica, kad orķestris uzsāka atkal spēlēt.

—   Jūs domājat par misis Devlizu? Jā, es arī tā domāju. Vioa ir cieta un nepielūdzama. Tā ir liela varonība, ka vioa te atrodas. Vioa ienīst sabiedrību un šo lokālu, bet no tā laika, kopš vioas dēls atrodas cietumā, katru vakaru vioa te ierodas.

Leslija pieliecās Koldvelam tuvāk.

—   Tā ir vienkārši spītība. Vioa grib, lai visi to redz. Ak, šie augstākās sabiedrības ļaudis! Vioi pat neuzdrošinās atstāt istabu bailēs, ka tos kāds aiz muguras neaprunā.

Bija pāri vienpadsmitiem, kad Koldvela kungu palūdza pie tālruoa.

—   Atvainojiet māni uz vienu mirkli, Leslij.

Vioš izspraucās cauri dejotājiem un palika prom kādas desmit minūtes. Kad vioš atgriezās atpakaļ, Leslija redzēja, ka inspektora piere domīgi saraukta grumbās.

—   Kingstonas stacijā domā, ka vioi ir uzgājuši kādas pēdas.

—   Es pavadīšu jūs uz mājām, — vioš teica, kad bija samaksājis tēriou, — un tad aizbraukšu pats līdz Kingstonai. Saprotams, būtu jau labāk, ja ierēdoi būtu citā laikā izdarījuši šo savu atklājumu.

—  Tomēr braukšu līdzi, jo neesmu nogurusi, bet ārā tik skaista mēnesnakts.

Koldvelam tas nepadka.

—  Nezinu, vai jūsu apģērbs būs piemērots tik talam auto izbraucienam. Bet ja jau jūs tiešām to gribat, varat ari braukt līdzi. Es jau pasūtīju policijas auto, un pēc dažām minūtēm tas būs klāt.

Viņi nogāja garderobē, kut Leslija pārvilka vilnas jaku, ko tā kā paredzēdama bija paņēmusi no mājām līdzi, lai izsargātos no nakts vēsuma Tad viņa uzvilka mēteli. Gaidāmais izbraukums viņu ieinteresēja.

Vaļējs sportavāģis ār vairākām vilnas segām jau gaidīja viņus, un misters Koldvels nolaida aizsargstiklus, lai pasargātu sejas no vēsā nakts gaisa.

Viņi nogriezās uz Kenzingtonu pāri Hommersmita tiltam un diezgan ātri nonāca Kingstonas ielejā. Šoferis pieturēja pie policijas iecirkņa, kura priekšā stāvēja kāda liela tukša mašīna.

Dienesta telpās inspektors pašlaik sarunājās ar kādu pusmūža vīrieti, kurš, kā redzams, bija tukšā, stāvošā automobiļa īpašnieks.

—  Esmu iepriecināts, ka jūs papūlējāties te ierasties, mister Koldvel, — inspektors pieklājīgi teica.

Svešais kungs bija kādas nelielas garāžas īpašnieks. Pēcpusdienā pie viņa esot ieradies kāds pieklājīgi ģērbies kungs, lai pārrunātu par kādu lielāku izbraukumu.

—   Likās, ka viss būtu labi, — garāžas īpašnieks turpināja savu stāstu. — Bet kad pārnācu mājās — apdomājos. Viņi gribēja, lai es nogādāju mašīnu ceturksni pēc desmitiem uz Barnes Komūnu Vimbldonas tuvumā. No turienes tad būtu bijis jābrauc uz Simptonu. Viņš lūdza, lai es nosūtu slēgtu vāģi, bet tā kā man tāda nebija, kas varētu doties tik lielā ceļojumā, tad man bija viņa piedāvājums jānoraida. Bet kad nu viņš man piedāvāja dubultu samaksu un pusi no minētās summas pasniedza, es piekāpos.

—  Vai jūs viņam neprasījāt, kamdēļ tik neparastā laikā viņš grib doties uz Simptonu?

—   Tas jau bija taisni tas pirmais, ko es gribēju zināt. Viņš tad nu man paskaidroja, ka esot ar dažiem draugiem ieturējis pusdienas un tamdēļ nokavējis ātrvilcienu, kas iet uz kuģu piestātni. "Berengarija" atstājot krastu jau rit no rīta pulksten piecos, un pasažieriem pirms nakts vajagot būt savās kajītēs. Tā kā tamlīdzīgu brauciena iemeslu man nenācās pirmo reizi dzirdēt, tad apmierinājos ar vioa atbildi. Vienīgais, kas likās pārsteidzoši, bija tas, ka man vajadzēja viou nogādāt dkai līdz Barnes Komūnai, bet nevis pēc kādas noteiktas adreses. Bet vioš prata manas aizdomas izklīdināt, jo paskaidroja, ka vioa draugiem nav jāzina tas, ka vioš jau rītdien aizceļo. Tomēr beidzot es šo lietu pārdomāju un stājos sakarā ar policiju.

—   Kā šis kungs izskatījās? — Leslija jautāja.

—   Vioš bija vidējos gados, — garāžas īpašnieks paskaidroja, lai gan bija pārsteigts, ka dāma vioam uzstāda šādu jautājumu. — Bez tam vioš bija mazliet iedzēris, tas ir, iereibis, es gribēju teikt. Vioš bija loti labi ģērbies, gludi skūts, platu seju un nēsāja mīkstu platmali.

Koldvels pagriezās pret Lesliju.

—  Vai apraksts saskan ar to cilvēku pazīmēm, kurus mēs meklējam? — vioš jautāja.

—   Nē, — vioa mierīgi atteica, — bet tas saskan ar Druces ārējo izskatu.

—   Vai jūs norunātajā vietā ieradāties? — Koldvels jautāja auto īpašniekam.

—   Nē, policijas inspektora kungs paņēma manu vāģi un ar pāris policistiem pats tur aizbrauca.

—   Varbūt vioš kaut ko sajaucis, — inspektors teica. — Ceturksni pēc desmitiem es tur neredzēju nevienu cilvēku, un tomēr vioš noteikti teica, lai taisni šajā laikā pasniedz vioam mašīnu. Vioš esot teicis: "Ja es pēc divdesmit minūtēm neesmu norunātajā vietā, tad negaidiet mani." Tas tomēr skan; tā Savādi.

Atgriežoties no Kingstonas, Koldvels sāka runāt par savu iemīļoto tematu:

—   Mani spēki ir pagalam, kad vmi jāizšķiež šo iebrucēju dēļ.i. Tomēr mēs te kaut ko varam mācīties, tāpat kā no nevērīgi pamestas kondensētā piena kārbioas, kuru atrod notikuma vietā. Ja vien tas kungs, kas noīrēja šo auto, būtu mūsu draugs Druce…

—   Noteikti, tas bija vioš.

—   Nu labi, tad mēs tiešām esam ko ieguvuši, — Koldvels sacīja.

Vioi devās ātri uz priekšu, līdz nonāca kāda laukuma vidū.

Misters Koldvels vēl vienmēr bija nogrimis savās domās. Leslija ieraudzīja kāda auto pakaļējās ugunis, kas steigšus nogriezās sānis.

—   Mēs nevaram neievērot pat vismazāko sīkumu, — inspektors gribēja turpināt…

Bet šajā bridi vāģis tika nobremzēts ceļa malā.

—   Kas tad noticis? — Koldvels jautāja pārsteigts. Ari viņš bija redzējis pa priekšu braucošo vāģi un tagad domāja, ka viņu mašīna tam uzskrējusi virsū.

Šoferis pagriezās.

—    Atvainojiet, ka tik pēkšņi apturēju, bet vai jūs neievērojāt ceļa malā gulošu vīrieti?

—    Nē, kur tad? — Koldvels jautāja.

Šoferis lēni brauca atpakaļ un beidzot apstājās. Ceļa malā, auto lampu gaismā, viņi ieraudzīja guļam kādu vīrieti.

Koldvels lēni izrāpās ārā.

—    Viņš izskatās kā piedzēries, — noliekdamies pār gulētāju, viņš teica. — Labāk palieciet automobili, Leslij.

Bet Leslija jau viņam sekoja.

Misters Koldvels skaidri redzēja ka te nevar būt runa par piedzērušu vīrieti. Raksturīgais stāvoklis, kādā gulētājs atradās, izstieptā roka un mazliet salocītās kājas viņu pārliecināja, ka gulētājs ir miris.

Vienu bridi viņi abi noskatījās bez dzīvības gulošajā ķermenī.

—  Tas ir Druce, — Leslija mierīgi teica. — Es jau sen paredzēju, ka tas tā būs.

Tas tiešām bija Druce un pie tam jau miris. Biezais mētelis bija cieši aizpogāts, netālu no viņa atradās ari cepure. Kailās rokas bija krampjaini sažņaugtas. Kad Leslija tuvāk ieskatījās, viņa ieraudzīja auto lampas gaismā spīguļojam kaut ko zaļu.

—    Viņš kaut ko tur kreisajā rokā, — viņa klusi teica.

Koldvels noliecās un atiauza pirkstus. Uz asfalta kaut kas nokrita.

Koldvels uzmanīgi pacēla šo priekšmetu. Tas bija rets plāns četrstūrains smaragds vieglā platīna apkalumā.

Leslija paņēma no viņa akmeni un piegāja pie luktura, lai to labāk apskatītu. Viņa pazina — tas bija tas pats smaragds, ko viņa šovakar bija redzējusi lēdijas Raithemas kaklarotā.

Pāris vārdos viņa visu paskaidroja Koldvelam. Bet vioš bija pārāk nodarbināts ar nodkušo, lai izprastu vioas domas.

—  Botu labāk, ja jas tūlio sestos mašīnā, Leslij. Šofer, nogādājiet mis Mughenu…

—  Ne, es palikšu te, — vioa mierīgi paziooja. — Es nebūt neesmu satriekta. Lūdzu, pagaidām neaiztieciet vioa mēteli.

Vioš bija jau noliecies, lai mēteli atpogātu, kad Leslija teica:

—  Es gribu vēlreiz mirušo apskatīt un paturēt atmiņā vioa pašreizējo stāvokli.

Koldvels bildi vilcinājās, tad pagāja sānis. Leslija noliecās pār gulošo.

—   Man liekas… otrā poga ir aizpogāta ar trešās pogcaurumu. Slepkava ir uzstiepis vioam šo mēteli un uztraukumā pārskatījies ar pogcaurumiem. Tā, tagad nu jūs varat viou atpogāt.

Misters Koldvels aizsūtīja šoferi pec palīdzības un tad kerās pie izmeklēšanas. Druce bija nonāvēts ar šāvienu krūtīs no liela tuvuma. Vina veste varēja skaidri saredzēt šāviena apdegumu. Citas brūces nebija saskatāmas. Metela viena puse bija nosmērēta ceļa putekļos, it kā mirušo būtu vilkuši kādu gabalu pa zemi.

—   Es lūgtu, varbūt jūs…

Un misters Koldvels kā palīdzību meklēdams paskatījās apkārt. Leslija turēja rokā lampiou, kuru tā bija izoēmusi no auto, pirms to Koldvels aizsūtīja, un stāvēja ceļmalā, apgaismodama mirušo.

—   Vai jūs nebūtu tik laipna un atietu mazliet sānis?

—  Ak, taču nerūpējieties par mani, mister Koldvel. Nebaidieties par mani. Jūs esat aizmirsis, ka visas sievietes ir arī slimo kopējas. Un cilvēku nāve priekš manis nebūt nav briesmīgāka par vienu otru dzīves notikumu. Vai es jums nevaru palīdzēt? Manā rokassomiņā ir vel otra maza elektriskā spuldzīte.

Koldvels ar atbildi nesteidzās.

—  Nezinu, vai pieņemt jūsu palīdzību. Tomēr jūs varētu pārmeklēt ielu, vai nav kāda vieta, no kurienes slepkavas mirušo šurp atstiepuši. Apskatiet visu tuvāko apkārtni.

Vioa ķčrās pie darba, lai izpildītu Koldvela rīkojumu. Viņai tālu nebija jāiet, kad tā atrada pēdas, kuras no braucamā ceļa veda uz viņu malu, kur gulēja noslepkavotais. Viņa uzgāja ari asinsplankumus.

Leslija gāja pa pēdām līdz otrai ceļa malai. Aiz tās bija redzams vientuļš klajums. Zāle un krūmāji te auga juku jukām. Viņa sāka pārmeklēt tuvējo apkārtni, un te nu viņas pūles vainagojās ar jaunu atradumu. Pie kāda zema vītola viņa ieraudzīja kaut ko zāle. Vispirms viņa pacēla portmoneju, kas bija atvērts un gulēja līdzās izkaisītiem papīriem un vēstulēm. Leslija visu uzmanīgi salasīja. Tad viņa atrada brūnu somiņu, kuru ari pārmeklēja.

Te atradās pirmās klases kuģa biļete uz Antonijas Druces vārda no Simptonas līdz Ņujorkai. Bez tam ari pilnīgi jauna pase. Treškārt viņa atrada vel vienu vēstuļu somiņu, kura, kā likās, bija tikko iegādāta. Arī tā bija atdarīta, pārraujot gumijas lentu, kas to saturēja. Viena no nodalām bija piebāzta ar tūkstoš dolāru banknotēm.

Viņa apgaismoja ar savu lampiņu zemi. Vietām zāle bija samīdīta, bet zeme bija par cietu, lai atrastu kāju nospiedumus. Tomēr ari bez tā viņa varēja rekonstruēt, kas te pirms kādas stundas bija noticis. Kāds bija te nostājies, lai pārliecinātos par somiņu un portmoneja saturu. Papīri bija izņemti, izlasīti un aizmesti. Slepkavība laupīšanas nolūkā tā nebija, ko apliecināja ar naudu piebāztā somiņa. Droši vien tas ir bijis kāds, kam interesējis Druces papīru saturs.

Leslija devās ar savu atradumu pie Koldvela, kad uz pārbrauktuves parādījās policijas auto, kam sekoja ātrās palīdzības mašīna.

Viņa steidzīgi informēja par atradumu, bet inspektors nebija pārsteigts.

—    Es pārmeklēju ari viņa kabatas, — viņš teica un negaidot jautāja: — Kur atrodas Pēters Devlizs?

Leslija pārsteigta viņu uzlūkoja.

—    Peters Devlizs? Kas tad viņam par daļu ar šo notikumu?

Viņa pēkšņi atcerējās Pētera draudus un saprata, ka uz viņu

tagad gulstas Koldvela vārdos apslēptās aizdomas.

—   Vakar viņam vel nebija šaujamierocis, un es šaubos, vai viņš būtu varējis to iegādāties. Ja Druce būtu nonāvēts uz ielas, varbūt arī es turētu viņu aizdomās, bet Peteram Devlizam būtu par grūtu nogalināt šo vīru, tad novietot to automobilī un nogādāt līdz šejienei.

—  Jums taisnība, Leslij. Tomēr mums katrā ziņā viņš jānopratina. Druce ir nonāvēts ar trīs šāvieniem, un visi viņi ir ķēruši sirdi. Pēc tam, kad desas ārsts līki būs pārmeklējis, mēs visu sīkāk zināsim. Tomēr es domāju, ka nebūšu kļūdījies. Vai pēdas uzgājāt?

Un Koldvels viņai parādīja kailas kājas nospiedumu uz ielas asfalta. Tad viņš iebāza mēteļa kabatā Leslijas atrastās mantas.

—   Brauciet tūliņ pie lēdijas Raithemas un pastāstiet viņai, kas noticis. Paņemiet šo lietiņu ari līdzi.

Viņš iedeva četrstūraino smaragdu, kuru tā noslēpa savā somiņā.

—   Ja tas pieder pie viņas rotas, kā jūs to teicāt, tad papūlaties noskaidrot, kas noticis ar pašu rotu.

Viņš iesēdināja Lesliju viņu automobilī un priecājās, ka beidzot var atstāt šo drūmo vietu, jo te pašlaik bija saradušies daudzi policisti. Ari ziņkārīgo pūlis jau bija salasījies, kas centās izskaidrot notikušo.

Berklejskvēra nama logi bija tumši. Leslija piezvanīja un tūlīt apkalpotājs ari atvēra āra durvis. Viņš bija loti iztapīgs, tomēr nervozēja.

—   Jūs vēlaties satikt milēdiju? Viņa ir augšā ar misis Gurdenu. Ā, tur jau dāma nāk…

Grēta nāca pa trepēm lejā. Viņa bija ģērbusies viesību uzvalkā, kas bija viņas pašas pagatavots pēc Parīzes modeļa. Viss bija elegants, un nevarēja teikt, ka viņa šo ģērbu pati darinājusi.

Leslija ieskatījās viņas nopūderētajā sejā, tumšās, mirdzošās acīs un saprata, ka Grēta Gurdena ir uztraukta.

—  Ak, mana mīļā, nāciet taču augšā pie lēdijas Raithemas. Loti priecājos, ka atnācāt. Druce ir neciešams cilvēks, — viņa patētiski izstiepa roku, un Leslija ievēroja, ka tā trīc. — Jūs nevarat ne iedomāties, cik priecīga esmu, ka atnācāt.

—   Ko tad Druce ir izdarījis? — viņa jautāja.

—   Vai jūs neuziesiet labāk augšā? Lēdija Raithema varēs jums visu labāk paskaidrot, jo viņa prot tik izteiksmīgi stāstīt. Druce iztaisīja neciešamu scēnu un tūlīt ari aizgāja. Tas ir briesmīgi, ja kalpotāji tā var aizmirsties.

Kāda dzidra, skaidra balss pārtrauca viņas runas plūdus.

—    Lūdziet, lai mis Mughena uznāk augšā. Gribu parunāties ar viņu.

Iveslfja devās pa trepēm augšā un redzēja, ka dzīvojamās istabas durvis ir vaļā. Trepes fiebija apgaismotas, bet pa vaļējām durvīm izplūda ārā spēcīga gaisma, Uz neliela paaugstinājuma istabas stūri viņa saskatīja krāsainu galdiņu.

Leslija iegāja iekšā un aizslēdza aiz sevis durvis. Lēdija Raithema stāvēja pie galdiņa kamīna tuvumā. Viņa bija ģērbusies vienkāršā, tumšā ģērbā bez kādiem liekiem izgreznojumiem, bet Leslijas ātrais skats tūlīt uztvēra, ka viņas miesas krāsas zeķēm bija pārvilktas pāri citas tumšākas, kas vairāk pieskaņojās ģērbam.

Leslija tomēr ilgāk neuzkavējās pie garderobes sīkumu pētīšanas, jo Žannas Raithemas seja šajā īsajā starpbrīdi bija pārāk uzkrītoši pārvērtusies. Pie tam viņa bija smiņķējusies, tamdēļ viņas lūpas un vaigi izskatījās nedabīgi, bet tomēr acu izteiksme lika aizmirst arī šos kosmētikas līdzekļus. Tās bija iekritušas, ap plakstiņiem rēgojās tumši riņķi, kurus nespēja apslēpt pat biezā pūdera kārta.

—    Vai jūs man nesat jaunas zinas? — viņa jautāja.

Tā lēdija Raithema nemēdza runāt.

—  Apmēram pirms stundas es jums telefonēju, — viņa turpināja, — bet nelaimīgā kārtā neatradu jūs mājās.

—   Vai Druce jūs apzadzis? — Leslija tieši jautāja, bet viņai par lielu pārsteigumu lēdija to noraidīja.

—   Nē, nedomāju un ceru, ka viņš to ari nav izdarījis, lai gan iespējami tas bija, Par to es ļums rītdien vairāk pastāstīšu. Viņš pret ntftm. izturējās ļotr hepleldajjgj unt^īt arī atstāja savu dienestu.

>. —/ Vai jas š'ovajtar biiāt, izbraukusi?

* • 4^'Jļi j§s fetdrējal^ā ar princesi Bellini vaķariņas ārpus mājas. -T&šg bijām nņdomājdšas pec tam iet ari uz teātri,: bet galvas sāpes lika r»ān atgriezties mājās,

—   Ap kuri) laiku jūs. pārnāčāt?

—   Varēja būt jau pusdesmit, varbūt art mazliet agrāk. Mēs bijām kādā mazā restorānā, kuru princese loti labi pazīst…

''-— Un tad pārnākušas jūs vēlreiz ieturējāt vakariņas, — Leslija mierīgi noteica. Tur stāv galds, servēts divām personām. Tik daudz tumsā es paspēju saskatīt.

Brīdi lēdijā Raithema bija pārsteigta.

—   Ak tā, — pārdomādama viņa teica, — mana draudzene, misis Gurdena, ieradās vēlāk, un mes abas tad mazliet iebaudījām…

—  Es vēlētos, lai jūs runātu ar mani pilnīgi atklāti, lēdija Raithema. Esmu pārliecināta, ka ārpus mājas jūs neesat ēdusi, vai tomēr?

Un otrreiz Žanna nevarēja tūlīt atbildēt.

—    Es vairs labi neatceros, kā viss tas bija, — viņa teica, un Leslija nojauta, ka viņa apvalda dusmas. — Jūsu jautājumi mani pilnīgi apmulsina. Ak, kaut es to būtu agrāk zinājusi, kaut es to būtu agrāk zinājusi!

Lēdija aizsedza acis, un Leslija izdzirda viņu šņukstam.

—    Ko viņš jums aizejot teica? — Leslija draudzīgi jautāja.

—   To es jums nevaru teikt, tas ir briesmīgi.

Leslija mazliet nogaidīja, tad prrgāja uzbrukumā.

—   Viņš atrodas mūsu rokās, vai gribat, lai atgādāju viņu šurp?

Lēdija Raithema atņēma rokas no acīm, atkāpās soli atpakaļ un

viegli iekliedzās.

—    Jūs viņu gribat te atvest? — viņa strauji jautāja. — Mans dievs, taču ne uz šejieni! Viņa vieta taču ir liku…

Viņa aprāvās, bet bija jau par vēlu.

—    Kā jūs zināt, ka viņš ir miris? — Leslija stingri jautāja.

Neskatoties uz smiņķa krāsu, lēdija Raithema tomēr nosarka.

7

—   Kā jūs zināt, ka viņš ir miris? — Leslija vēlreiz atkārtoja savu jautājumu. — Kas jums to teica?

—    Es… es dzirdēju, — lēdija Raithema murmināja.

—    Kas jums to teica? Neviens cits to nevarēja zināt, izņemot šefinspektoru Koldvelu un mani. Un es nāku tieši no notikuma vietas. Es viņu atstāju tikai trīs minūtes atpakaļ.

—   Trts minūtes? Es to nevaru saprast! — te nu Žanna saprata, ka viņa sevi otrreiz nodevusi.

—   Brīnos, lēdija Raithema, ka jūs esat pārsteigta. Jūs taču zināt, ka Barnes Komūna atrodas no jums tikai triju minūšu brauciena attālumā.

Žanna izskatījās pec notrenkāta meža zvēra.

—     Es zinu, — viņš ir miris, — Zanna kā izmisumā atteica. Beidzot viņa saņēma visus spēkus un turpināja: — Jā, es zinu, ka viņš ir miris, es zinu! Dievs to zina, kas viņu tur nogādāja, bet es viņu tur atradu. Es viņu ieraudzīju, kad pabraucu tam garām ar auto… Viņš gulēja uz ceļa… Sākumā nepazinu, bet man tūliņ radās pārliecība, ka tas ir viņš, un es izkāpu no auto. Gribēju jau tūliņ ziņot par notikušo policijai, bet loti pārbijos. Domāju, ka zaudēšu pat prātu.

—    Pēc lika atrašanas… uz kurieni jūs devāties?

Leslija cieši paskatījās lēdijā.

—    Pie… pie princeses Bellini… viņai Vimbldonā ir nams.

—  Jūs taču tikko bijāt no viņas šķīrusies, kamdēļ tad atgriezāties?

—   Viņa bija aizkavējusies… nakts bija tik skaista… es gribēju ieelpot svaigu gaisu un tamdēļ izbraucu…

Lēdija Raithema izskatījās galīgi satriekta. Viņa lēni atslīga krēslā un galīgi sabruka.

Leslija Mughena sajuta pret viņu līdzcietību, tomēr bija iemesls, kas atturēja to izrādīt. Skotlendjardā Leslija bija iemācījusies nekad nenopratināt apcietināto vai arī kādas lietas galveno liecinieku, ja tas atradās ar viņu vienā augstumā. Šo padomu viņai bija devis kāds tiesnesis: "Parūpējieties par to, lai liecinieks stāv vienmēr zemākā vietā nekā jūs, un viņš jums izstāstīs patiesību."

—  Jūs devāties pie princeses Bellini, lēdij, — viņa lietišķi uzsāka. — Jūs skatījāties, vai pa ceļam nesatiksiet Druci. Sakiet man, vai viņš jums kaut ko atņēma?

Lēdija paskatījās Leslijā.

—  Tātad jūs domājat, ka viņš gāja pie princeses Bellini? Vai tad uz turieni iet kāds ceļš pāri Barnes Komūnai?

—   Jā… ir… viens… ceļš…

—   Tad jūs ieraudzījāt viņu guļot un pazināt? Jūs viņu, tāpat kā mēs, ieraudzījāt auto lampas gaismā? Jūs nebraucāt vis uz Vimbldonu, bet atgriezāties no turienes. Es taču redzēju jūsu mašīnas pakaļējās ugunis!

6—639

Lēdija Raithema strauji elpoja.

161

—    Kā jas to zināt? — viņa jautāja.

—  Citādi mirušo jūs nebūtu varējusi ieraudzīt. Viņš gulēja kājceliņa kreisajā pusē, uz Londonu jums būtu bijis jābrauc pa pretējo pusi. Tātad jūs atgriezāties no Londonas. Tātad jūs bijāt pie princeses Bellini? Un ko viņa jums pastāstīja?

—   Es viņu neatradu mājās.

Šoreiz Leslija saprata, ka Žanna runā patiesību.

—  Tad atgriežoties jūs ieraudzījāt nonāvēto Druci. Vai jūs viņu pārmeklējāt?

Žanna palocīja galvu.

—    Ko jūs meklējāt pie viņa?

—   To es jums nevaru teikt.

—    Lēdija Raithema, kur ir jūsu smaragda kaklarota?

Ja viņa būtu lēdijai iesitusi pa seju, tas neatstātu lielāku iespaidu kā šis negaidītais jautājums.

—   Ak, Dievs, kamdēļ jūs to man jautājat?

—    Kur ir jūsu kaklarota? Vai es varu viņu apskaut?

Žanna bridi domāja. Viņas galva bija noliekta uz krūtīm. Tad viņa mierīgi paskatījās Leslijai taisni acis.

—    Es jums varu kaklarotu parādīt. Lūdzu, nāciet man līdzi.

Leslija sekoja viņai guļamistabā. Žanna uzgrieza uguni un tad

piegāja pie istabas kakta, kur pie sienas karājās neliela Rembranta glezna zeltītos rāmjos. Bilde tomēr bija tikai laba kopija. Kad Žanna gleznas rāmjus nobīdīja līdz zināmai vietai, sienā atvērās mazas durvis, aiz kurām bija redzams neliels sienā iemūrēts seifs. Trīcošu roku lēdija Raithema atslēdza to un, izņēmusi rotu kastīti, nolika uz galda. Viņa piespieda kādu slepenu atsperi, un kastītes vāks atsprāga vaļā. Sev par lielu pārsteigumu Leslija ieraudzīja kastītē skaisto smaragda kaklarotu. Art lielais četrstūrainais akmens atradās savā vietā.

Leslija izņēma no savas rokassomiņas četrstūraino smaragdu, kuru nonāvētais Druce bija turējis savā rokā. Abi akmeņi bija uz mata līdzīgi.

—   Vai ir divas tādas kaklarotas?

—   Nē.

—   Vai tā ir tā pati rota, ar kuru jūs šovakar bijāt izrotājusies? Žanna piekrītoši pamāja ar galvu, bet pat šajā bridi viņa nespēja

apslāpēt savu dabīgo ziņkāri.

—   Kur jūs to dabūjāt? — viņa jautāja, norādīdama uz Leslijas līdzatnesto dārgakmeni.

—   To mēs atradām Druces rokā. Lēdija Raithema bija padesi pārsteigta.

—    Un citu jūs neko neatradāt?… — tad pēkšņi viņa aprāvās.

—  Nē, pārējās kaklarotas dajas es neredzēju. Vai tās jūs meklējāt? Leslija redzēja, ka lēdijas sejas izteiksme atkal pilnīgi pārvērtusies.

Vai viņa sajuta atvieglinājumu? Ari balss skanēja skaidrāk un drošāk.

—    Nē, es tās nemeklēju; bet kas gan nonāvēja Druci?

—    Kas, pēc jūsu domām, tas bija? Klusēdamas abas sievietes viena otru uzlūkoja.

—    Vai tad man kāds jātur aizdomās? Tad Leslija izspēlēja savu otro trumpi.

—  Vai man būtu jānosauc slepkava vārdā? — un tūlīt ari pateica: — Pēters Devlizs!

Lēdija Raithema ierāva galvu plecos.

—    Pēters Devlizs! — viņa iesaucās. — Pēters Devlizs! Tas ir ārprāts domāt, ka Pēters Devlizs…

Viņa sagrīļojās, un Leslija vēl paspēja to laikā saturēt. Nākamajā bridi Leslija atrāva durvis vaļā. Kalpotājs pašlaik nāca pa trepēm uz augšu.

—   Atveriet tūlīt logu un atnesiet konjaku! Sulainis pārsteigts noskatījās bālajā lēdijā.

—    Vai milēdija saslimusi? — viņš jautāja.

—    Nejautājiet, bet atveriet logu!

Tūliņ ari istabā ieplūda svaigā gaisa straume.

—    Un tagad ātri pēc konjaka!

Bet, pirms sulainis atgriezās, lēdija Raithema atvēra acis. Leslija palīdzēja viņai piecelties.

—   Būtu labāk, ja es jūsu rotu kastld novietotu atpakaļ seifā. Jeb jūs pati varat to izdarīt?

—   Ak, ar viņu nekas nenotiks, — lēdija atteica.

Un šajā bridi Leslijai Mughenai kļuva saprotams, kamdel Druce tika nogalināts.

Viņa lēdijai piespieda atgulties uz dīvāna un pārklāja viņas kājas.

—  Jūs esat pret mani tik laba, — lēdija Raithema murmināja, — bet es vienmēr uz jums ļaunojos.

—   To es jau sen ievēroju, — Leslija atbildēja un pasmaidīja. — Jums tomēr tā nevajadzēja izturēties, jo es nekad neesmu bijusi pret jums ļauna.

Žanna apstiprinoši pamāja ar galvu.

—  Un es jums visu ari nepaspēju izteikt. Lieta tāda, ka es nekad neesmu pat iedomājusies, ka jūs botu spējīga Druci nošaut.

—    Es? Tas botu pilnīgs absurds! Kamdēļ tad man botu viņš jānonāvē? Tas ir pilnīgi neticami, pilnīgi, ja kādam var ienākt tādas domas prātā! — Un, pirms Leslija paspēja izteikt kādu mierinošu vārdu, viņa jautāja: — Jūs taču to nopietni nedomājat?

Viņa bija piecēlusies un cieši satvēra 1.eslijas elkoni.

—   Jos taču tā nedomājat? Es ienīdu Druci! Ienīdu jau no tā brīža, kad sāku viņu pazīt! Jūs nevarat ne iedomāties, ko man nozīmēja katru rītu redzēt viņa seju! Man bija jāsavaldās, lai viņa klātbūtnē netrīcētu, kad viņš ironizēdams man vienmēr teica: "Jā, milēdij" un "nē, milēdij"! Sēdot pie galda, man vajadzēja saņemt visus spēkus, lai vīrs neredzētu manas izjūtas…

Viņa apklusa, bet Leslija mierīgi nogaidīja, kamēr tā nomierinās.

—    Bet kādas attiecības tad bija starp jums un Druci?

Lēdija Raithema strauji viņu uzlūkoja.

—   Starp mani?… Jūs domājat… Ko jūs gribējāt ar to teikt?…

Pēkšņi, skali smiedamās, viņa atkrita uz dīvāna.

—   Ak jūs, mulklte! Vai jūs nespējat iedomāties? Nezināt?

Tad viņa strauji izskrēja no istabas. Leslija dzirdēja, ka guļamistabas

durvis tiek aizslēgtas un saprata, ka saruna ar to ir izbeigta.

8

Apmēram divos naktī pie Severalstrītas Lambetā piebrauca kāds īrēts auto, un Leslija Mughena gurdi izkāpa no tā. Slepenpolicists,

kuru viņa telefoniski bija lūgusi uzgaidīt, stāvēja pie ielas stūra.

—  Jūs meklējat misis Ingletornes namu? Tas atrodas taisni pretim. Viņš pārgāja pāri ielai un pieklauvēja pie durvīm. Viņam vajadzēja

vairākas reizes to atkārtot, kad augšstāvā atvērās kāds logs.

—    Kas tur ir? — Pēters Devlizs jautāja.

Te ari viņš ieraudzīja un pazina Lesliju Mughenu.

—   Vienu mirkli, un es būšu pie jums lejā. Pēters Devlizs nonāca lejā.

—   Jūs gribat ar mani runāt?

—    Lūdzu, iekāpiet manā automobili.

—    Labprāt.

—   Es jums gribu kaut ko lūgt. Jums taču nekas nebūs pretim, ja pa to laiku policists pārmeklēs jūsu istabu?

Vienu mirkli viņš pārsteigts klusēja.

—   Pats par sevi saprotams, ka ne. Kamdel lai es tam pretotos? Vai tad kaut kas te notiks?

—   Nē, — viņa pagriezās pret slepenpolicistu un deva tam dažus norādījumus. Policists iegāja namā, paiedams garām pārsteigtajai dzīvokļa saimniecei.

—  Nu, nāciet tagad mana automobili. Jūs taču negribēsiet sasaldēties? Vioš nervozi iesmējās.

—   Tā, bet ko jūs no manis gribat, mis Mughena?

—    Ko jūs šovakar visu vakaru darījāt?

—    No kuras stundas sākot, lai es jums stāstu?

—    No pulksten astooiem.

—   Biju mājās. Šorīt no rīta dabūju darbu — pārrakstīt adreses. Divi tūkstoši adrešu man jau gatavas. Pēc tā jūs varat spriest, vai man priekš kā cita atlika laika. Konvertus un adreses es saoēmu īsi pirms pusseptioiem. Bet kamdēļ jūs tā jautājat — vai kas noticis?

—   Druce ir miris.

—    Miris?

—  Nonāvēts. Starp pusdivpadsmitiem un pusnakti vioa līķi atrada Barnes Komūnā.

Vioš iesvilpās. ,

—   Tā ir dumja lieta. Kā tad vioš tika nonāvēts?

—    Viņš nošauts no tuvuma.

Bridi Devlizs klusēja.

—    Ir dabīgi, ka jūs turat mani tagad aizdomās, pēc tam, kad dzirdējāt manus mežonīgos draudus. Lūdzu, uznāciet pie manis augšā, un es jums parādīšu konvertus. Mana guļamistaba ir vienīgā pieklājīgākā telpa visā šajā namā.

Leslija bridi vilcinājās, tad atvēra durvis.

Misis Ingletorne bija vēl vienmēr pārsteigta. Pārmetuši mēteli pleciem, viņa stāvēja trepju galā un novēroja abus, kad tie bez kāda paskaidrojuma pagāja viņai garām.

—   Istabā es neko neatradu, jaunkundz, — neredzēdams Pēteru, slepenpolicists ziņoja. — Neko citu kā vienīgi šis lietiņas, — un viņš uzlika roku uz galda, kas bija pārklāts ar konvertiem, kuri bija sakrauti nelielās čupioās.

Leslija iesmējās.

—   Jums nemaz nebija vajadzīgs man teikt, ka esat te strādājis, mister Devliz. Liekas, ka mēs esam ienākuši smēkētavā.

Lai gan logs bija atvērts, tomēr istaba bija pilna cigarešu dūmiem.

Slepenpolicists stāvēja pie durvīm, nezinādams, vai viņš var atstāt Lesliju vienu šī vīrieša sabiedrībā.

—    Es pateicos jums, — Leslija teica slepenpolicistam. — Pēc dažām minūtēm iešu lejā.

Leslija atsēdās gultas kājgalī un pārlika roku pār tās atzveltni. Tad uzskatīja Pēteru, kuru tikko vairs varēja pazīt. Viņš bija gludi skuvies un izskatījās loti labi. Viņa izturēšanās liecināja par gribasspēku. Lai gan Pēters bija trīsdesmit gadus vecs un tik daudz pārdzīvojis, viņš izskatījās jauns un žirgts. Tas, ka viņa daudz zināja par Devliza iepriekšējo dzīvi, padarīja šo pārvērtību viņas acis jo saistošu.

Pēkšņi apakšstāvā atskanēja kāda parupja balss.

—    Vai jūs nedzersiet tasīti tējas, mis?

Smaidīdams Pēters Devlizs uzskatīja Lesliju.

—    Mana saimniece prot ari labu tēju pasniegt.

—   Es labprāt dzertu vienu tasīti, — Leslija piekrita. — Vai jūs Druci pazināt?

—    Ne sevišķi.

—    Pastāstiet man visu, ko jūs par viņu zināt.

Viņš sarauca pieri, it kā pūlētos atcerēties.

—  Viņš pieņēma vietu pie lorda Everida īsi pēc manas iestāšanās viņa dienestā. Mana krustmāte, princese Bellini, viņu ieteica.

—   Princese Bellini viņu ieteica? — Leslija jautāja pārsteigta. — Vai tad Druce bija viņas kalpotājs?

—   Jā. Viņš bija kalpotājs pie manas krustmātes Javā. Cik zinu, tad viņš ieņēma viņas plantācijās augstu vietu. Pēc vīra nāves viņa ar Druci atgriezās Anglijā. Javā viņa varēja atjaut sev to prieku turēt mājas pārvaldnieku, jo dzīve tur lēta, bet Anglijā viņai tas bija jāadaiž. Es atceros manas krustmātes vēstuli, ar kuru tā Druci ieteica lordam Everīdam. Es viņu saucu par "krustmāti", lai gan viņa ir tikai mana tēva pusmāsa, tā kā starp mums valda vājas radnieciskas attiecības. Cik ilgi Druce atradās lorda dienestā, to es jums nevaru pateikt. Līdz ar tiesas spriedumu es par to vairs nevarēju interesēties. Tikai dažus gadus vēlāk, atrodoties cietumā, dabūju caur kādu lorda kalpotāju, kas man atsūtīja vēstuli, zināt, ka lēdija Raithema pieņēmusi Druci savā dienestā.

Leslija, bildi klusēdama, pārdomāja dzirdēto.

—    Kad jūs apcietināja?

—    Pirms septiņarpus gadiem.

Viņa bija pārsteigta.

—   Tātad jūs izcietāt visu sodu?

—  Jā. Biju diezgan nemierīgs cietumnieks, mani ātrāk neatbrīvoja. Bet kāpēc jūs man to jautājat?

—   Man ir pamats ticēt, ka princese domā, ka jūs esat pavadījis cietumā tikai piecus gadus. Bet… labāk pastāstiet man vēl ko.

Šajā brīdi istabā ienāca brīnišķīgs, mazs, mīļš radījums.

Grūti bija noteikt, cik gadu varēja būt šai meitenei. Viņa bija loti vāja un bāla un viņas mazās rociņas, kas uzmanīgi saturēja tējas tasīti, bija tik vājas, ka varēja saredzēt visus kauliņus. Meitenes nomocītā sejiņa tomēr bija īpatnēji skaista, un Leslija pārsteigta raudzījās viņā. Ari bērns uzlūkoja to lielām acīm, tad nolaida skatu.

—    Lūdzu, te būs tēja, — meitene teica.

Leslija paņēma tasīti no bērna rokām un nolika to uz galda.

—   Kā tevi sauc? — viņa jautāja un gribēja uzlikt savu roku uz viņas galviņas, bet meitene bailīgi atrāvās.

—   Tā ir Belinda, — Pēters smaidīdams paskaidroja.

—   Esmu misis Ingletornes jaunākā meitiņa, — bērns lēni teica, — un mani sauc par Elizabeti, nevis par Belindu.

Viņa ātri uzlūkoja Pēteru un tūliņ nolaida acis. Meitenes balss bija tik dīvaina, ka aiz pārsteiguma Leslija Mughena aizmirsa pat savu nogurumu.

—   Vai tu nenāksi tuvāk un man kaut ko nepastāstīsi?

Bērns paskatījās uz durvīm.

—    Māte mani gaida…

—   Nu, parunājies taču ar jauno dāmu!

Misis Ingletornei bija laba dzirde, jo, stāvēdama lejā trepju galā, viņa visu bija dzirdējusi. Bērns notrīcēja un bailīgi tuvojās Leslijai.

—    Ko tu labu dari? — Leslija jautāja. — Vai tu ej skolā?

Elizabete pamāja ar galvu.

—   Es domāju vienmēr par manu papiņu.

Leslija atminējās, ka bērna tēvs atradās cietumā.

—   Man ir viņa bilde kādā grāmatā. Viņš ir tik skaists, tik skaists.

—   Grāmatā? Kas tad tā ir par grāmatu?

Atskanēja misis Ingletornes balss, kura bija uzkāpusi pa trepēm, lai varētu labāk noklausīties sarunu:

—   Jūs neņemiet pārāk nopietni viņu, mis. Viņas galvā kaut kas nav kārtībā. Ja viņa kādā grāmatā ierauga kādu glītāku bildi, tad tas esot viņas tēvs. Vienreiz pat viņa Anglijas karali, otrreiz kādu lordu noturēja par savu tēvu. Kad nu es pēc tam domāju par viņas nabaga tēvu, kurš strādādams bija noberzis jēlus visus pirkstus un pēc tam tika ieslodzīts cietumā, kaut gan viņš bija tikpat nevainīgs kā jaunpiedzimis bērns, tad tas ir priekš manis par daudz.

Elizabete bija pavisam klusa. Viņas skaistās acis bija pievērtas, kad viņa pagriezās pret durvīm. Leslija redzēja ka viņai ir bailes no šis sievietes. Viņa noglāstīja meitenes galvu un šoreiz tā vairs neizvairījās.

—    Es tev atsūtīšu skaistas bildītes, un tu varēsi tur izmeklēt, kādu papiņu tikai gribi.

Leslija noliecās un noskūpstīja meiteni, tad pieveda to pie durvīm, kur stāvēja misis Ingletorne.

—   Mani loti interese šī Elizabete, — Leslija teica, — un ja jums nekas nav pretī, tad es reizēm jūs apmeklēšu, lai zinātu, kā nabaga bērnam klājas.

Misis Ingletorne savilka greizu smaidu, kuram bija jāizteic viņas pateicības jūtas.

—   Cik bērnu jums ir?

—  Pieci, godātā rtiis, — saimniece izskatījās loti naidīga, jo pirmo reizi dzīvē viņai nācās sastapties ar sievieti — policisti.

—  Kā tad jūs varat šādā mazā mājiņā ar pieciem bērniem sadzīvot? Kur tad jūs viņus novietojat?

—   Mazie gul virtuvē. Vienīgi meitenes gul ar mani vienā istabā.

—    Es labprāt gribētu apskatīt jūsu virtuvi.

—   Tagad jau nu gan ir mazliet pavels, jo varu viņus uzmodināt, — misis Ingletorne nelabprāt atteica.

Tomēr Leslija nebija atrunājama, un viņa sekoja līdzi Ingletornei. Uz virtuvi bija jāiet caur koridoru. Tā bija loti nabadzīgi iekārtota telpa, tikko trīs metrus garumā un platumā. Vāji degošās petrolejas lampas gaismā Leslija ieraudzīja nevis trīs, bet četrus kopā saspiedušos mazuļus. Visur valdīja briesmīga netīrība un nabadzība.

—   Ja vienai sievietei jāuztur pieci bērni, tad tas nemaz nav tik viegli, — misis Ingletorne žēlojās.

Pēters gaidīja viņu koridorā.

—   Tagad es došos uz mājām, jo tiešām esmu nogurusi. Droši vien rit misters Koldvels vai kāds cits Skotiendjarda ierēdnis vēlēsies ar jums aprunāties. Vislabāk būtu, ja jūs pats ierastos pie viņiem bez aicinājuma Vai jūs esat savu māti saticis, kopš atrodaties uz brīvām kājām? — negaidot viņa nobeidza ar šo jautājumu.

—   Mana māte loti saprotamā veidā ir darījusi man zināmas savas vēlēšanās. Nekad mēs neesam bijuši viens otram diez cik tuvi, ja es tā drīkstu izteikties, un domāju, ka tagad ir par vēlu saprasties.

—   Tas mani pārsteidz, — Leslija atteica un pasniedza viņam savu roku. — Arlabvakar, Pēter Devliz!

Uz brīdi viņš paturēja viņas roku savējā.

—  Jūs esat brīnišķa. Es skatos dzīvē tagad pavisam citām acīm. Leslijai vēl bija jāapmeklē šefinspektors Koldvels, kurš solījās

viņu uzgaidīt Skotiendjardā. Viņš dzēra priekšistabā kafiju, un Leslija tam izstāstīja par savu sarunu rezultātiem.

—   Es nekad neesmu ticējis, ka Pēters šajā lietā iejaukts. Ko tad viņš zina par Druci?

Un uzmanīgi viņš uzklausīja Leslijas ziņojumu.

—  Tas tomēr ir apbrīnojami, ka visi pavedieni noved pie princeses Bellini. Jā, es aprunāšos ar Pēteru. Rīt no rīta agri es nosūtīšu viņam telegrammu. Bet tagad ir pienācis laiks doties atpūtā. Es jūs pavadīšu.

Viņa mašīna jau gaidīja ārā.

—  Nezinu, ko nu mēs iesāksim ar lēdiju Raithemu. Jūs taču esat kaut ko atklājusi, ko negribat man vel stāstīt.

—    Neko sevišķu, — Leslija atteica.

—  Šis "nekas sevišķs" tomēr var būt izšķirošs. Bet es jūs neapgrūtināšu. Paturat savu noslēpumu mierīgi pie sevis. Mazliet romantikas policijas dienestā nenāk par ļaunu, jo tam pat ir sava vērtība — tas uzmundrina.

Auto brauca pa tukšo Trafalgaras skvēru un dažas minūtes vēlāk nostājās pie Leslijas dzīvokļa durvīm.

Viņš atslēdza viņas durvis un nogaidīja mirkli, kamēr Leslija pārkāpj pār slieksni, lai tad izspēlētu savu pēdējo trumpi.

—   Vai jūs man apsolāt palikt mājā, neturpināt izmeklēšanu un tūliņ likties gultā, ja es jums kaut ko pastāstīšu?

—   Es apsolu.

Viņš uzlika roku uz durvju roktura.

—  Arturs jeb Antonija Druce, jeb kā viņu tur sauca, bija sieviete! Viņš aiztaisīja durvis, un, pirms viņa paspēja no pārsteiguma

atjēgties, inspektora auto jau aizbrauca.

9

Druce — sieviete! Tas bija neticami, neiespējami! Bet šis gudrais, vecais vīrs nejokoja. Gurdi Leslija kāpa pa trepēm augšā. Viņas miesa prasīja atpūtu, lai gan griba alka pēc jauna darba.

Druce bija sieviete! Te viņa atcerējās lēdijas Raithemas smiešanos, kad vioa tai uzprasīja, kādās attiecībās viņa bijusi ar Druci. Tātad ari lēdija Raithema to zināja!

Ieejot istabā, viņa ieraudzīja Lukrēciju, kura sakņupusi sēdēja kādā krēslā kamīna priekšā. Uguns bija izdzisusi, un Lukrēcija mierīgi snauda. Tagad tā pārsteigta pietrūkās no miega.

—    Ak, mis, cik tad pulkstenis?

Leslija paskatījās kamīna pulksteni.

—   Pulkstenis jau trīs, un rtts ir tik skaists! Kamdēļ tad jūs neguļat? Nelaimīgā, miegainā vistiņa?

—   Es neesmu nekāda vista, — Lukrēcija protestēja. — Pulkstenis trīs, un atkal tik vēlu jūs pārnākat. Vai tad kaut kas ir noticis?

—  Daudz kas ir noticis, — Leslija smagi atslīga krēslā. — Slepkavība..

—   Augstais Dievs! — Lukrēcija iesaucās. — Kas tad ir slepkava?

—     Ja to zinātu, es būtu gluži mierīga. Bet sagatavojiet man, lūdzu, vannu. Rītdien nemodiniet mani ātrāk par desmitiem.

—    Ja vien es pati būšu pamodusies, — Lukrēcija atteica. — Nekur neiet tā kā pie mums. Jūs esat nakti par dienu pārvērtusi, gluži kā tas Bībelē stāv rakstīts. Tā Londona ir īsta modernā Bābele. Vai tad tam nabaga cilvēkam rīkle pārgriezta?

—    Nē, tomēr ari tas bija pietiekoši drausmīgi.

Viņa piegāja pie rakstāmgalda un paņēma kādu vēstuli, kura bija pienākusi ar vakara pastu. Izlasījusi viņa ielika vēstuli atvilktnē. Brīdi vēlāk Leslija Mughena jau saldi dusēja savā gultā.

Viņa pamodās no divu cilvēku sarunas, kas atskanēja guļamistabai līdzās esošā viesistabā. Runātāja bija Lukrēcija un vēl kāda persona, kuras balss likās pazīstama.

—   Es pagaidīšu. Tikai, lūdzu, netraucējiet manis dēl mis Mughenu.

Vienā mirkli Leslija bija ārā no gultas. Caur durvju starpu, kuru

apsargāja Lukrēcija, viņa ieraudzīja lēdijas Raithemas eleganto stāvu.

Lēdija Raithema stāvēja istabas vidū. Kamīnā gaiši dega ogles. Agrās rīta stundas Leslija labprāt mīlēja pavadīt šajā istabā, bet šoreiz, pateicoties lēdijas Žannas klātbūtnei, viņa jutās sevišķi omulīga.

—   Labsrīts! Loti atvainojos, ka traucēju jūs tik agri. Tomēr ceru, ka es jums nebūšu nodarījusi pārestību?

Zanna bija visaugstākā mērā sirsnīga Leslija viņu uzskatīja izbrīnījusies — visas iepriekšējās nakts baiļu un nemiera pazīmes bija izgaisušas, pat melnie riņķi ap acīm.

—   Lūdzu, sēdieties. Vai jūs jau pabrokastojāt?

Lēdija Raithema pamāja ar galvu.

—    Lūdzu, nerūpējieties manis dēl. Man ir daudz laika un es varu ari uzgaidīt.

Kad Leslija pēc kāda laika atgriezās, Lukrēcija bija jau uzklājusi galdu, uz kura tagad atradās porcelāna trauki un torte.

—   Pateicos, ēst es negribu, — lēdija Raithema sirsnīgi noraidīja piedāvājumu, — bet vienu tasīti kafijas labprāt izdzeršu.

Leslija zīmīgi paskatījās uz durvīm, un Lukrēcija noskaitusies izgāja ārā.

—   Iedomājieties, es taču visu nakti mierīgi nogulēju, — Žanna iesāka, — lai gan nedomāju, ka jel kādreiz varēšu iemigt. Laikrakstos vēl nekas nav minēts par slepkavību. '

—   Tas nebūtu diez cik labi, bet… vakara laikraksti gan rakstīs par šo notikumu. Es zinu visu par Druci.

—   Jūs zināt visu, jūs? — Žanna, cieši paskatījusies, jautāja.

—   Kāds tad bija viņas īstais vārds?

—  To es jums nevaru pateikt. Priekš manis viņa bija tikai Druce.

—   Vai jūsu virs to zināja?

—  To, ka Druce bija sieviete? Nē! Viņš parasti reti par ko tādu interesējās.

Zanna apprecējās ar baronu Raithemu, kad viņam bija jau piecdesmit gadu. Tas bija īsts vecpuisis, kas mīlēja brīvi dzīvot.

Vienā jaukā dienā viņš apprecējās un pats vairs labi neatcerējās, kā viss tas notika. Veselu gadu viņš bija īsts paraugvīrs. Mājas dzīve priekš viņa bija kaut kas jauns. No sabiedrības pienākumiem viņš labprāt izvairījās. Tomēr pēc gada viņam šis jaunais dzīves veids jau bija apnicis. Tad nu viņš patērēja visu savu enerģiju veikala lietās un daudzo uzņēmumu direkciju sēdēs. Viņš pētīja bilances un pārskatus, bet Žanna Raithema palika viena ar sevi.

—   Mans virs loti reti ir Londonā — parasti tikai divus mēnešus gadā. Viņam ir citas intereses, — lēdija Raithema teica.

Leslija mainīja sarunu tematu. Viņa jau bija dzirdējusi, ka lords Raithems pirms savas laulības uzturējis vel kādus citus sakarus, kurus tas vai nu negribēja, vai art nespēja pārtraukt. Žanna, iekļuvusi augstākā sabiedrībā, daudz par to neuztraucās un neinteresējās. Viņa bija par gudru, lai par'to uztrauktos. Žanna tikai smējās par savu viru, kurš prata tik viegli atbrīvoties no sievas, bet bija bezspēcīgs pret mīļākajām.

—   Jūsu vārds ir Leslija? Jums taču nekas nebūs pretī, ja es jūs uzrunāju vārdā. Mani sauc par Žannu — ja jums nekas nav pretī, tad sauciet, lūdzu, mani par Žannu. Esmu bijusi netaisna pret jums un tagad ierados, lai izlūgtos piedošanu.

Leslija iesmējās.

—    Man pašai jūsu priekšā jāatvainojas!

Lēdija saprata viņas vardu nozīmi.

—   Ak tā, jūs domājat — Druces dēļ? Tas bija tiešām briesmīgi, kaut ko tādu domāt par mani. Bet sievietes loti bieži ir spējīgas uz tādām aizdomām. Nē, es zināju, ka Druce ir sieviete. Tas jau bija tas briesmīgais. Šī atziņa mani nomāca, padarīja nespēcīgu un slimu. Nezinu, vai jūs man ticat, bet šis noslēpums bija mans krusts.

—    Vai tad jums beidzot tas neapnika?

Žanna dziļi ieelpoja un paskatījās logā.

—   Ir grūti šādas lietas izprast un noskaidrot. Es pat nezinu, kas bija tas smagākais, nomācošākais. Tas viss ir tik drausmīgi, ka es pat nezinu, ko lai domāju. Aizejot Druce iemeta man sejā vārdus, kas lika asinīm dzīslās sastingt, — viņa pievēra acis un nodrebēja. Tad turpināja: — Tas jau ir tas iemesls, kamdēļ es pie jums ierados. Jūs man kaut ko pateicāt, tomēr ne visu, bet es gribu zināt patiesību.

—    Bet lieta taču grozījās ap smaragda rotu?

Žanna vaļsirdīgi iesmējās.

—   Ap kaklarotu! Es taču par to nemaz neinteresējos! Runāju ar jums tagad pilnīgi vaļsirdīgi. Kaklarota, kuru jūs redzējāt…

—   Bija viltota — to es zinu! Tas ir loti pamatīgs un māksliniecisks viltojums. Ja jūs to nezinātu, jūs būtu rūpīgāk apgājusies ar to,

Viņas skatījās viena otrai acīs un centās uzminēt apslēptās domas.

—        Kas tad jūs vēl nodarbina? — pēc ilgākas klusēšanas Žanna lēni jautāja. — Nē, nē, labāk nesakiet! Es nespēju pieļaut domu, ka kāds jau to zina! Jums mani jāattaisno, jo nespēju skatīties patiesībai acis… — Tad pēkšņi viņa jautāja. — Vai jas esat redzējusi Pēteru?

—   Jā, pagājušajā nakti ar viņu runāju. Viņš vēl neko nezināja par slepkavību, vismaz ne tik daudz kā jas.

Zanna atkal saprata, ka Leslija deva viņai mājienu runāt patiesību.

—   Man gribētos labprāt zināt, cik daudz jūs pati zināt, Leslij?

Zannai nācās grūti izteikt šo jautājumu, jo Leslijai, tāpat kā

viņai, šajā ziņā bija daudzas priekšrocības. īstenībā patiesībai vajadzēja nākt no Žannas.

—   Jā, es zinu, ka jūs vajāja un ka kaldarota bija dala no viņiem upurētās summas. Divdesmit tūkstošus liela summa, kuru jūs izņēmāt bankā skaidrā naudā, bija otra dala, ar kuru jūs mēģinājāt nopirkt sev brīvību.

Zanna apstiprināja ar galvas mājienu. Viņas sejā notika pārvērtība, tiklīdz viņai kļuva skaidrs, ka Leslija tomēr visu vēl nezina.

—   Cik ilgi jūs viņiem maksājāt?

—   Acumirklī nevaru noteikti pateikt, bet tas vilkās ilgi…

Atkal iestājās klusums.

—    Vai jūs man vēl kaut ko pastāstīsiet?

Žanna nolieca galvu. Viņa labprāt stāstītu, bet tikai tik daudz, cik šī draudzīgā jaunā dāma pati zināja…

—   Jā, es stāstīšu! Bet tas ir tik briesmīgi! Labprāt izlūgtos jūsu palīdzību, kura man pašlaik tik nepieciešama. Mīļā Leslij, jūs taču esat slepenpoliciste, jūs esat tās milzīgās varas sastāvdaļa, kuru sauc par Skotlendjardu. Esmu jau tā par daudz izstāstījusi un tagad man būs jādzīvo mūžīgās bailēs.

—   Jā, te esmu es, Leslija Mughena, — Leslija smiedamās viņu pārtrauca, — mazā, izpalīdzīgā cilvēces sastāvdaļiņa, māsa! Bet es jūs bildinu. Esmu stingri apņēmusies atrast šis dīvainās sievietes slepkavu. Sakarā ar teikto jūs tad nu varat man visu uzticēt.

Žanna bēdīgi pakratīja galvu.

—   Tiešām nezinu, kas Druci nonāvēja. Negribu apzvērēt, bet varu jums dot savu vārdu, ka tiešām nezinu. Esmu par to ne vienreiz vien domājusi. Ari Anita gribēja zināt, kas ir slepkava. Es viņu jau šorīt apmeklēju. Vārda pilnā nozīmē viņa ir pārsteigta un satriekta. Nebiju domājusi, ka viņa var būt dk jūtīga. Viņu ari apmeklēja policija, kas apjautājās par to, vai Druce nav bijis viņas dzīvokli. Domāju, ka jūs esat atstāstījusi Skotlendjardā manus jums vakar teiktos vārdus. Nabaga Anita Druci diezgan labi ieredzēja. Agrāk jau viņš pie viņas kalpoja. Anita gan vienmēr izturējās tā, it kā viņa to nepazītu, bet tas nodka vienīgi aiz lepnuma un augstprātības. Viņa ne ar ko negribēja atgādināt savu kādreizējo nabadzību, kad tai nācās atiaist kalpotājus.

—   Gribētu jums vēl ko jautāt, lēdija… Žanna. Vai Druce viltoja lorda Everīda vārdu? Pēters Devlizs ir pārliecināts par to.

—   Tas ir neiespējami.

—    Bet kamdēļ neiespējami?

Tad nu Leslija Mughena saņēma iznicinošu atbildi.

—   Tamdēļ, ka viņa neprata ne rakstīt, ne lasīt.

10

Leslija īsi pirms divpadsmitiem ieradās Skotiendjardā un taisni tajā bridi, kad no turienes iznāca Pēters Devlizs.

—   Es dku lieliski galā! — viņš smiedamies teica. — Vismaz man Koldvels atstāja tādu iespaidu. Liekas, ka jūsu inspektors pārzina manu istabu. Vai jūs zināt, ka viņš mani izkratīja? Belinda liek jūs sveicināt.

—   Belinda? — Leslija bija mazliet pārsteigta. — A, jūs domājat to mazo meitenīti, Elizabeti? Cik ļauni, ka es viņu piemirsu!

—   Bet viņa toties nav jūs piemirsusi, — smaidīdams Pēters atteica un ar vieglu galvas mājienu atstāja Skotlendjardu.

Leslija atrada misteru Koldvelu skaisti iekārtotā birojā.

—   Pašlaik gribēju jums piezvanīt, — viņš teica. — Nākot redzēju to vīru, par kuru jūs tā rūpējaties, un nācu pie slēdziena, ka viņam nav ne mazākā sakara ar šo notikumu.

—   Jūs taču domājat Pēteru Devlizu? — viņa mierīgi jautāja.

Koldvels labsirdīgi pasmaidīja.

—        Pirms piecām minūtēm viņas augstība man piezvanīja un pastāstīja, ka esot lasījusi laikrakstos, ka mēs esot lielas vērtības atraduši pie Druces. Es nepaspēju visas avīžu zinas izlasīt, bet sapratu, ka tur nekas nav minēts par smaragdu.

—  Šī sieviete rtkojas ātri, — Leslija teica. — Ko jūs vioai atbildējāt?

—  Es teicu, ka tās bija banknotes, ko mēs pie Druces atradām. Vioa palika apmierināta ar tādu atbildi.

Ieskanējās tālruoa zvans, un vioš paoēma klausuli.

—  Labi, es tūlio tur ieradīšos, — vioš kaut kam teica un nolika klausuli atpakaļ.

—  Lambetas policijas iecirknis ir atradis ne visai svarīgu pieturas punktu. Droši vien tā lieta ir inscenēta, bet mums būs tur jāaizbrauc, jo lieta grozās ap jūsu Pēteru. Vai jūs mani pavadīsiet?

Leslija noskaitusies paskatījās vioam acis.

—Ja jūs vēlreiz viou nosauksiet par "manu Pēteru", mister Koldvel, tad es varu palikt uz jums dusmīga.

Šefinspektors pārlaida roku pār savu galvu.

—  Zinu, bet man likās, ka vioš tomēr saistās ar jums. Es nevaru jums to paskaidrot, bet man liekas, ka tas tā ir…

Taksometrs vious noveda pie Severalstrītas stūra, kur tuvējā policijas iecirkņa komisārs jau vious gaidīja.

—   Parādiet man to zīmīti, — Koldvels vioam teica.

Komisārs izvilka no piezīmju grāmatiņas netīru papīra strēmelīti

un pasniedza to Koldvelam. Izlasījis vioš to iedeva Leslijai. Zioojums bija no nemākuļa un ar zīmuli uzrakstīts:

"Devlizs paslēpis savu revolveri guļamistabā zem grīdas, netālu no durvīm, zem tepiķa…"

—   Kur jūs dabūjāt šo zīmīti? — Koldvels jautāja.

—  Pirms jums zvanīju, viou ienesa iecirknī. Kāds ielas puika to atnesa un teicās saoēmis no sveša vīrieša, kas par šo pakalpojumu iedevis vioam arī sīknaudu. Domāju, ka jūs tas var interesēt.

Visi kopā vioi nonāca līdz misis Ingletornes dzīvoklim. Pad saimniece tūlīt art atvēra durvis, bet vioa bija neparasti tīri uzposusies. Vioa izskatījās gan pārsteigta, bet it kā bija gaidījusi policistu ierašanos.

—  Jā, mani kungi, misters Pēters Devlizs tikko kā ieradās. Vai viņš jānoaicina lejā?

—   Nē, pateicamies, mēs uziesim labāk pie viņa.

Koldvels uzkāpa augšā un pieklauvēja pie Devliza istabas durvīm.

Kāda balss sauca: "Iekšā", un Leslija ieraudzīja pa atvērtām durvīm Pēteri sēžam pie vienkārša galda ar spalvu rokā. Viņš pagriezās un izbrīnījies iesaucās:

—    Hallo! Vai tad jūs mani vēlreiz gribat nopratināt?

Ar asu skatienu Koldvels pārskatīja istabu.

—    Esmu saņēmis norādījumu, ka jums ir zem grīdas paslēpts revolveris. Ja jums nekas nav pretim, es vēlreiz pārmeklēšu istabu.

—   Jā, lūdzu, dariet to, — Pēters atbildēja.

Koldvels piegāja pie durvīm, pacēla tepiķa stūri un tūlīt atrada vaļējo dēli. Nākamajā acumirkli viņš to pacēla un izvilka no apakšas melnu brauniņu. Pēters nobāla. Viņa sejā parādījās neviltots pārsteigums.

—   Varbūt te ir vēl kaut kas? — Koldvels jautāja, pārmeklēdams paslēptuvi. Tiešām viņš izņēma mazā galda drānā iesietu sainīti.

—    Mans Dievs! — kāds aizsmakušā balsi ievaidējās.

Misis Ingletorne bija uzkāpusi pa trepēm un ar interesi noskatījās kratīšanā. Viņa bija vairāk kā pārsteigta, redzēdama, kā Koldvels iztin no lupatām trīs lielus briljanta gredzenus.

—    Vai jūs kaut ko zināt par šiem gredzeniem, Devliz?

—    Nē, es neesmu zaglis, ne iebrucējs, — Pēters mierīgā balsī atbildēja. — Bez tam liekas, ka šis sainītis te jau sen ir gulējis.

Koldvels apskatīja noputējušās lietas. Viņš attina kādu skrandu, un no tās pacēlās vesels putekļu mākonis.

—   Vai jūs kaut ko zināt par šīm lietām, misis Ingletorne?

Viņa pakratīja galvu.

—   Arī par brauniņu jūs nekā nezinājāt?

Misis Ingletorne aiz bailēm bija pilnīgi zaudējusi valodu, un viņas seja palika pelnu krāsā, redzot saiņa saturu.

Skaidrs, ka šie gredzeni, kuri bija vairāk nekā 500 mārciņu vērti, gulēja te jau diezin no kāda laika. Sainītis droši vien piederēja viņas pēdējam iemītniekam un viņa par to nekā nebija zinājusi!

—    Es tos nekad neesmu redzējusi, — misis Ingletorne teica.

—   Šī vieta arī agrāk ir noderējusi par paslēptuvi, — nolikdams brauniņu un gredzenus uz galda, Koldvels teica. Tad viņš rūpīgi apskatīja revolveri un atzīmēja tā numuru, kā ari fabrikas nosaukumu. Izņemdams magazīnu un patronas, viņš saoda deguma smaku.

—    Ierocis nesen ir lietots, jo tas vēl ož pēc pulvera. Vai šis ierocis pieder jums, mister Devliz?

—   Nē, es to nekad neesmu redzējis.

—    Vai jums neviens par šo paslēptuvi nekā nav stāstījis?

—   Nē.

—    Hallo, Elizabeti — Leslija piepeši iesaucās.

Uz sliekšņa stāvēja patīkams bērns un šķelmīgi uzsmaidīja skaistajai dāmai, par kuru tik daudz domāja.

Leslija piegāja meitenītei klāt, kura kaut ko nesaprotamu teica un, saņemdama viņas tievās rociņas savējās, noskūpstīja bālos vaidziņus.

—    Tēju dzert? — smaidīdama jautāja Leslija. — Nē, mīlulīt, šoreiz mums nav vaļas tēju dzert, bet tas tomēr bija ļoti jauki un mīļi no tevis, ka uznāci augšā.

Elizabete ar izbailēm raudzījās uz atrastajām lietām.

—    Kas tev kait, mīlulīt?

—  Tas ir tas lielais šaujamierocis, — bērns šļupstēja, — kas šorīt bija pie mātes un no kura man tik ļoti bail.

Ar savu aso dzirdi Koldvels skaidri sadzirdēja bērna vārdus.

—  Ak, tad tavai mātei šorīt bija tas ierocis? — viņš laipni jautāja. — Kur tad viņš atradās?

—   Virtuvē. To atnesa un atstāja pie mums kāds mazs kungs ar dzeltenu seju. Māte atnesa to uz virtuvi un teica, ka mūs visus gribot nonāvēt.

Piepeši viņa aizlika rociņu mutei priekšā un bailēs iekliedzās. Tagad tikai viņa atcerējās, ko māte tai bija pieteikusi.

Koldvels izgāja laukā un stiprā balsī pasauca misis Ingletorni. Tomēr pagāja ilgs laiks, kamēr tā atsaucās. No viņas drebošās balss varēja uzminēt, ka viņa noklausījusies sarunu ar meiteni.

—    Uznāciet augšā! — Koldvels īsi teica. Misis Ingletorne kavēdamās paklausīja.

—   Šorīt no rīta jums nodeva šo ieroci. Kas viņu jums nodeva? Sieviete bija pārsteigta un bezspēcīgi, kā palīdzību meklēdama,

raudzījās uz vienu un otru.

Kāds kungs to atnesa, — viņa beidzot atbildēja. — Viņš teica, ka tas ierocis piederot misteram Devlizam un lai es viņu noliekot zem grīdas dēla. Lai es uz vietas mirstu, ja esmu melojusi!

—    Jūs jau man iepriekš arī teicāt, ka šo ieroci nekad neesat redzējusi. Kas viņu jums atsūtīja?

—   To gan es nezinu, kungs. Un lai šinī pašā vietā mirstu, ja es to cilvēku kādreiz būtu redzējusi.

—   Nerunājiet taču tādas muļķības, — Koldvels dusmīgi teica. — Ja jūs man tagad neteiksiet taisnību, es to ātri vien atklāšu.

Saimniece tomēr palika pie sava un zvērēja pie visiem dieviem, 'ka viņa neko vairāk šinī lietā nezina. Vienīgi viņa domājot, ka tas būšot kāds Pētera Devliza draugs.

Leslijai par lielu brīnumu, Koldvels atrada šo stāstu par pilnīgi ticamu un pieņemamu.

—   Jūs esat bijusi vairāk kā muļķīga, misis Ingletorne, kad nākošo reizi pie jums ierodas kāds svešs cilvēks un lūdz nolikt ieročus jūsu apakšīrnieku istabās, tad paziņojiet par to labāk policijai.

Viņš iebāza revolveri kabatā un gribēja vēlreiz redzēt Elizabeti, bet meitenīte bija jau izgājusi.

—     Vismaz uz kādu laiku jūs esat atsvabināts no aizdomām, Devliz, — viņš teica. — Jūsu vietā es pamatīgi pārmeklētu istabu, jo var jau gadīties, ka te vēl kādas citas zagtās mantas ir apslēptas.

Viņš parunāja ar komisāru un kopā ar Lesliju devās prom.

—   To sievieti jūs loti pavirši nopratinājāt, mister Koldvel.

Viņš uzmeta tai ātru skatienu.

—     Es neesmu nekad centies notvert mazās zivtiņas, ja lielās līdakas atrodas turpat blakus. Taisni lielo līdaku gribu tagad notvert, un man būtu brīnums, ja ari mazākas zivtiņas uz tā paša āķa neuzķertos.

—    Vai jūs ticat Pētera Devliza izteicieniem?

Viņš pamāja piekrītoši un palīdzēja Leslijai iesēsties auto. Kad viņi bija sākuši braukt, viņš izteica tai savas domas.

—   Pagājušā naktī detektīvs pārmeklēja Pētera Devliza dzīvokli. Viņš atrada vaļējo dēli un paslēptuvi, bet nav pieļaujama doma, ka ierēdnis nebūtu atradis paslēptās lietas. Tātad minētās lietas ir tikušas novietotas tur pēc tam. Varējām ticēt, ka Pēters pats būs

/

lietas tur nolicis, bet bērns mums izstāstīja taisnību. Mazais dzeltenais cilvēks droši vien pieder tiem pašiem dpiem, kuri reiz Pēteram uzbruka.

Leslija pirmo reizi dzirdēja par savādo atgadījumu, kurš norisinājās Severalstrltā.

Misters Koldvels nervozi piemetināja, ka šis gadījums ir tik sarežģīts un miglains, ka neredz nekādas skaidrības.

—  Mums ir sieviete, kura gandrīz 15 gadus dzīvojusi pārģērbusies par vīrieti. Viņu atrod nonāvētu ar brīnišķīgu smaragdu rokā, kas pēc paviršas novērtēšanas maksā mazākais 1000 mārciņu. Vioa ir dkusi nonāvēta no loti maza attāluma ar revolveri, kas pašreiz atrodas manā kabatā.

Leslija bija pārsteigta.

—   Tā taču nav jūsu nopietnība.

—   Tomēr esmu ar mieru derēt uz visu mēneša algu, ka man ir taisnība. Vai tad jūs domājat, ka slepkava neapdomīgi nometa ieroci, lai policija to atrod? Taču katrs zina, ka revolveriem ir savs numurs, pēc kura var konstatēt, kur un kas viou pircis. Es domāju, ka šis revolveris pirkts Beļģijā. Vai jūs Druci pēc vioas atmaskošanas neesat vairs redzējusi? To es jums arī neieteiktu. Visi sīkumi ir atzīmēti protokolā, ar kuriem varat iepazīties. Vioas saujā zem lielā pirksta bija liela, melna rēta, kas cēlusies no degoša pulvera. Kad es līki apskatīju, šī rēta man uzreiz iekrita acis.

—    Kā tad šī rēta gadījās?

—    Vioa pati šāvusi reizes piecas jeb sešas, kamdēļ arī roka ir apdegusi. Ar vienu šāvienu tādā mērā roka nevarēja apdegt. Tur vajadzēja mazākais piecreiz izšaut. Vai jūs redzat, •■— Koldvels teica, parādīdams tai savu roku, uz kuras atrodas melna apdeguma rēta. — Šorīt es izšāvu ar savu revolveri, lai dabūtu tādu pašu rētu kā Drucei. Tā ir tikai mana pārliecība, Leslij, bet es domāju, ka Druce ir pati sevi nonāvējusi. Vioa ir šāvusi, un tad arī notika nelaime.

Leslija bija pārsteigta.

—    Bet kur tad atrodas otrs līķis? — vioa jautāja.

Koldvels jautājoši to uzlūkoja.

—   Otrs līķis?

—  Jūs taču teicāt, ka viņa šāva? Tātad Druce ir kādu nonāvējusi jeb vismaz ievainojusi. Tāda sieviete kā Druce prata rīkoties ar ieročiem. Un, ja viņa šāva, tad, protams, trāpīja mērķi.

Koldvels noņēma cepuri uņ pārvilka ar roku pār galvu.

—   Tas ir vispareizākais slēdziens, un nezinu, kamdēļ es to pats neiedomājos. Atjaujiet man visu šo lietu vēlreiz pamatīgi pārdomāt.

Klusēdami viņi turpināja savu ceļu uz Skotlendjardu.

Pie Skotlendjarda ieejas stāvēja kāds bārdains virs, kas atgādināja ārstu. Viņš sarunājās ar dežurējošo ierēdni, kas viņam norādīja uz ienākušo Koldvelu. Ārsts tūliņ griezās pie šefinspektora.

—  Vai jūs esat misters Koldvels? Mans vārds — Simsons. Esmu ārsts un dzīvoju Marijleboneroudā.

—   Lūdzu, doktora kungs, — laipni teica Koldvels, — ar ko es varu jums pakalpot?

—   Kāds draugs man ieteica atnākt uz Skotlendjardu un pazijot par kādu savādu gadījumu, — vilcinādamies viņš teica. — Nezinu, ar ko lai iesāku. Man ir kāda paciente, kas sašauta, bet ar viņas paskaidrojumu par ievainojumu neesmu apmierināts.

Koldvels kļuva uzmanīgs.

—    Ievainojums ir loti viegls — neviena artērija nav ķerta.

—    Kā viņu sauc?

—    Misis Grēta Gurdena.

11

Grētas Gurdenas dzīvoklis atrodas pirmā stāvā Portmankreščentā, un tā iekārta bija taisni fantastiska, jo sastāvēja no visdažādāko stilu mēbelēm. Grēta gulēja sarkani lakotā gultā, kuru izgreznoja zelta velniņi. Šo mākslas darbu viņa nopirka pirms dažiem gadiem sīkumtirgū un sabojātās vietas pati ar savu roku izlaboja.

Vientuļas sievietes dzīve ir tiešām traģiska. Te, protams, galveno lomu ir spēlējis vīrs, kas to vai nu ļaunprātīgi atstājis, vai ari ievietots nervu klīnikā. Nekādā gadījumā Grētas stāvoklis nebija apmierinošs. Viņa mīlēja dzīvot plašāk, nekā apstākli to atļāva. Pēc nodarbošanās viņa bija žurnāliste un rediģēja laikrakstu "Ko runā Maifairā". Šī avīze iznāca reti, un tāpēc Grētai atlika ļoti daudz brīva laika. Protams, avīzei par labu tas nenāca, ka viņa pavadīja visu savu brīvo laiku tikai izpriecās. Bet tomēr vislabāk Grēta jutās naktsklubos un citās tamlīdzīgās vietās. Vina pilnīgi piemērojās tā kunga apstākļiem un garšai, kas to veda priecāties. Viņai bija daudz draugu un pazīstamu, kuriem tā imponēja ar saviem sensacionālajiem stāstiem par jauniem notikumiem sabiedrībā. Jauni cilvēki to ielūdza uz pusdienām un vakariņām. Vecāki kungi, kuriem vioa daudz ko solīja, bet nekad nepildīja, oēma to līdzi uz izpriecas vietām. Art dāmas, kas centās iekļūt Maifairas labākajā sabiedrībā, meklēja pazīšanos ar viou, jo Grēta lielījās, ka pastāvīgi grozoties sabiedrības augstākos slāoos.

Avīze "Ko rīmā Maifairā" piederēja Anitai Bellini. Šis uzoēmums neatmaksājās, ko princese nekad neaizmirsa atgādināt misis Grētai Gurdenai, kad tā piektdienās ieradās pēc savas algas.

Anita oēma Grētu bieži līdzi uz pēcpusdienas koncertiem un nodarbināja to kā savu privātsekretāri. Kādreiz Grētai palaimējās ar kādu pakalpojumu nopelnīt vienā otrā vietā kādas 40—50 mārcioas, un šo naudu vioa prata izlietot. Te vioai ievajadzējās jaunus logu aizkarus, te atkal tā nopirka kādu ķiniešu skapīti vai zilookaula madonnu, kas līdzinājās oriģinālam. Grētai bija tā sevišķā īpašība iegādāties arvien kaut ko nevērtīgu. Vioas ēdamistaba bija piebāzta ar dažādām Japānas, indiešu un persiešu lietu imitācijām. Pie sienas stāvēja skapītis, kas izpildīja bufetes vietu un bija apkrauts neīstiem kristāla traukiem. Pat viens pāris ragu atradās virs durvīm, par kuriem Grēta stāstīja saviem viesiem, ka, viesodamās pie hercoga Blanka Imernisā, vioa pati šo zvēru esot nošāvusi, lai iegūtu ragus.

Grētai bija apkalpotāja, kura visu «rija un mazgāja lai pēcpusdienā varētu spēlēt istabas meitas un kameristes lomu. Un tikai šīs sievietes priekšā Grēta izturējās tāda, kāda tā īstenībā bija.

Misis Gurdena gulēja gultā ar pārsietu kāju. Vioa dzīvoja pastāvīgās bailēs par notikušo nelaimi un baidījās, ka neizceļas asinssaindēšanās vai kaut kas vēl briesmīgāks. Tamdēļ vioa bija nikna uz visu pasauli.

Savas ikdienišķās paražas vioa tomēr neatstāja. Tās seja bija pārklāta ar kaut kādu kosmētisku masku, lai novērstu grumbas. Vienīgi acis bija redzamas.

—    Sakiet viņai, ka es to nevaru pieņemt. Ja viņa vēlas mani satikt — lai atnāk pulksten 12 vēlreiz.

—    Bet tā dāma ir no Skotlendjarda.

—   Tas man vienalga, es viņu tagad negribu pieņemt.

Apkalpotāja aizgāja, un Grēta dzirdēja sarunu, pēc kuras apkalpotāja

atkal atgriezās.

—  Tā dāma teica, ka viņa pagaidīs, kamēr jūs apģērbjaties. Viņa grib zināt, kādā veidā jūs esat ievainojusi savu kāju.

Piepeši Grētu sagrāba paniskas bailes.

Kamēr viņa atsvabinājās no savas maskas un citiem skaistuma kopšanas līdzekļiem, pagāja ilgs laiks, bet tad vēl vajadzēja restaurēt ikdienas masku. Leslijai Mughenai bija izdevība šo to novērot, kad apkalpotāja atvēra durvis. Viņa gaidīja pacietīgi, jo sajuta līdzjūtību pret sievietēm, kas velti cīnījās ar vecumu. Kad viņu beidzot ielaida salonā, Grēta izskatījās kā parasd — ziedoša un skaista.

—  Cik mīli un jauki no jūsu puses, ka mani apciemojāt. Vienmēr cerēju, ka man būs izdevība vēlreiz ar jums satikties. Esiet sveicināta! Princesei ir smags raksturs, un es labprāt vēlējos pabūt ilgāk kopā ar jums, kad mēs pēdējo reizi tikāmies. Patiešām,.es jūs apbrīnoju! Vai neatsēdlsieties? Iedomājieties, kāds nelaimīgs gadījums notika ar mani. Es tīrīju sava vira revolveri, un piepeši gāja vaļā šāviens, kurš tomēr laimīgā kārtā nenodarīja smagākus ievainojumus.

—    Kurā vietā tā nelaime notika?

—   Kādā lauku mājā, — viņa paskaidroja, — kur nedēļas beigās biju izbraukusi. Es tikko nenomiru no bailēm.

—    Kā to lauku māju sauc?

Grēta sarauca pieri.

—   Kāds tad bija tās vārds? Redzat, es labi nepazīstu tos ļaudis. Tā māja atrodas kaut kur Bergšīrā.

—    Vai jūsu vīrs arī tur bija, misis Gurdena?

—    Nu nē. Bet viņš tur atstāja savas lietas. Es sakārtoju tās un atradu revolveri. Tas izskatījās tik šausmīgi netīrs, ka man ienāca prātā viņu notīrīt.

—   Vai kāds cits arī tika ievainots? — Leslija mierīgi jautāja.

Grēta paskatījās Leslijā ātri un aizdomīgi.

—   Paldies Dievam, neviens.

—   Vai tas notika pirms jeb pēc Druces nonāvēšanas?

Grēta uzlēca gultā sēdus un izbrīnījusies uzskatīja Lesliju.

—    Nonāvēts? — viņa aizsmakusi jautāja. — Druce taču nav beigts! Tas taču nevar būt!

— Jā, Druce ir nonāvēta. Viņa pagājušajā nakti atrasta pie Barnes Komūnas. Viņa ir nošauta.

Grēta sarauca pieri.

—   Viņa? Es domāju, ka jūs runājat par Druci.

—  Jā, es runāju par viņu. Druce bija sieviete, vai jūs to nezināt?

Grēta uzskatīja Lesliju ieplestām acīm, un Leslija saprata, ka

Grēta Gurdena šo noslēpumu nav zinājusi.

—   Sieviete! Augstais Dievs!

Grēta bezspēcīgi ieslīga spilvenos, un likās, ka viņa zaudējusi samaņu. Bet piepeši viņa sāka runāt.

—   Es jums vairāk nekā nevaru pastāstīt. Nelaimīgi pad sašāvu savu kāju un tiešām nekā nezinu par Druci, jo pa šo laiku atrados uz laukiem. Vairāk es nekā jums nevaru un art negribu teikt!

Pēdējos vārdus viņa izrunāja, gandrīz kliegdama aiz uztraukuma.

Leslija redzēja, ka šādos apstākļos viņa nekā neuzzinās. Grēta bija tik uztraukta, ka tālākā nopratināšana varētu kaitēt tās veselībai.

—  Atnākšu, kad jūs būsiet mazliet nomierinājusies, misis Gurdena.

Grēta neatbildēja.

Prombraucot Leslija sastapa kādu lielu rolroisu, kurā sēdēja princese Bellini. Tagad Leslija nožēloja savu steigšanos, jo tad rastos iespēja novērot abu dāmu satikšanos.

Anita Bellini uzkāpa pa trepēm un iegāja Gretas istabā bez pieklauvēšanas. Viņa aizsūtīja apkopēju, kas klusēdama atstāja istabu.

—   Vai mis Mughena bija šeit?

Anita aizvēra acis, ieraudzīdama Grētas sakritušo seju.

—   Es jau redzu, ka viņa te bijusi! Ko viņa meklēja?

Grēta, atbalstīdamās pret spilveniem, mazliet piecēlās. Bet viņa jutās tik slikti, ka, smagi nopūzdamās, atkrita atpakaļ.

—   Viņa gribēja zināt, kur es esmu savu kāju ievainojusi.

—        Un ko jūs viņai uz to atbildējāt? — princese nepaciedgi jautāja. — Dieva dēļ, saņemieties tak mazliet. Un kā tad viņa zināja, ka jos esat ievainota? Jūs varbūt avīzēm iesūtījāt par to paziņojumu?

—    Nezinu, kā viņa to uzzinājusi, bet viņa zina! Es teicu, ka, tīrot vira revolveri, nejauši sevi ievainoju. Anita, vai tas ir taisnība?

—    Kas ir taisnība?

—    Ka Druce nogalināts?

-Jā.

—    Un arī tas taisnība, ka viņš bija sieviete?

—    Es domāju, ka jūs to zinājāt? Protams, viņa bija sieviete.

—    Mans Dievs, cik šausmīgi!

—Vai jūs slepenpolicistei vēl ko teicāt? Faktiski uz jums nevar paļauties, un es nedomāju, ka mazais velnēns paziņos atklātībai par jūsu ievainojumu. Varbūt ārsts būs izpļāpājis. Es atstāšu mazliet naudas. Vai jos zināt, ka jūsu izskats ir šausmīgs? Visas pasaules kosmētikas nespēj padarīt josu seju jaunāku. Jūs paliekat veca.

Sārtums, kurš iesitās Grētas Gurdenas sejā, bija īsts. Dusmas pamirdzēja viņas acīs, jo Anita bija aizskārusi tās sāpīgāko vietu.

—    Jūs, protams, tagad neesat spējīga interesēties par avīzi. Es nopirku Kapri salā jaunu vasarnīcu. Pavasarī braukšu turp un ņemšu ari jūs līdzi. Avīzes izdošanu pārtraukšu, jo viņa tā kā tā ir palikusi nederīga. Ak, Grēta, ja jūs būtu kaut mazliet apdāvināta, jos prastu no avīzes kaut ko iztaisīt. Vai esat pārliecināta, ka detektīvei vairāk neko nepateicāt?

—   Es viņai nekā vairāk neteicu, — Grēta, kura jau bija atguvusi savu pašsavaldīšanos, atbildēja.

Anita bija atvilkusi kādu no rakstāmgalda atvilktnēm un ieraudzījusi neskaitāmas vēstules, kuras bija atsevišķās paciņās rūpīgi sasietas.

—    Vai tās ir manas vēstules, kuras jums devu sakārtot?

-Jā.

Princese izvilka no kāda sainīša vēstuli un, pārlasījusi to, ielika atkal atpakaļ.

—   Lielāko daļu varēju sadedzināt. Jūs nekādu vērtīgu dokumentu tur neatradāt?

—    Nē, neko.

Grētas balss skanēja savādi.

—    Kas tad ar jums nodcis?

Piepeši Grēta sāka nevaldāmi raudāt. Ilgi apspiestais apvainojums un dusmas lauzās uz āru.

—  Jos apejaties ar mani sliktāk nekā ar kalponi. Es ienīstu jūsu necienīgo izturēšanos. Es neesmu jūsu suns! Jau divpadsmit gadus es jums kalpoju kā verdzene. Es necieflšu vairs turpmāk šādu apiešanos. Labāk tad es mirstu bada nāvē. Es pati pārāk labi zinu, ka kļūstu veca, bet jums to nevajag man vienmēr atgādināt. Ja jums cits nekas man nav ko teikt, tad labāk stāvat klusu. Tagad man pietiek.

—  Neņemiet tak to lietu tik vienpusīgi, — princese viņu pārtrauca.

—   Jos esat nervoza un histēriska, domājiet taču par savu nākotni. Izteikdama man pārmetumus, jos savu nākotni neuzlabosiet.

Grēta turpināja histēriski raudāt, bet Anita pat nemēģināja viņu nomierināt. Viņa zināja no iepriekšējiem piedzīvojumiem, ka pēc vienas vai divām stundām tā saņems no Grētas nožēlas pilnu vēstuli. Grēta nesacēlās pirmo reizi, bet vienmēr tā atkal padevās Anitai.

Ar šādu pārliecību un tomēr sliktu garastāvokli princese atstāja Grētas dzīvokli. Kad viņa bija izbraukusi no šaurās ieliņas, tā jau Grētu bija aizmirsusi. Princesei bija svarīgākas lietas, ko pārdomāt Lai gan Leslija savam priekšniekam nevarēja neko pastāstīt, viņš tomēr nejutās vilies.

—  Mēs liksim šai dāmai kādu laiciņu mieru, jo, ja tādus cilvēkus sāk mocīt, viņi izgudro tādu alibi, pret kuriem mēs esam bezspēcīgi.

Drūmi viņš paskatījās uz Druces koferiem istabas kaktā.

—  Nebūtu slikti, ja mēs tos tagad caurlūkotu. Es pasaukšu savu sekretāri, lai sastāda sarakstu par koferu saturu. Jos varēsiet diktēt.

Koldvels piezvanīja, un kabinetā ienāca jauna dāma, kas tagad strādāja Leslijas vietā. Koldvels atslēdza pirmo čemodānu. Leslija izņēma no tā daudzas apnēsātas drēbes un lietas. Otrs čemodāns bija pildīts ar dāmu uzvalkiem.

—   Laikam viņa gribēja Amerikā savu vīrišķīgo apģērbu atmest,

—   Leslija piemetināja, kam arī Koldvels piekrita. Arī otrs koferis nedeva nekādu pieturas punktu.

—   Vēl ir kāda rokassomiņa, kuru mēs tikai šorīt atradām. Tā bija nodota Vaterlo dzelzceļa stacijā uzglabāšanā, — Koldvels teica.

Viņš atvēra atvilktni un izņēma kādu mazu krokodilādas somiņu un nolika to uz galda. Somiņa bija aizslēgta, bet attiecīgu atslēgu atrast nenācās grūti. Te nu Leslija atrada piederumus, kādus parasti ņem līdzi jūras ceļojumos: neseseru, ziepes, mazu dārglietu kastīti, kurā atradās pulkstenis ar saiti, briljantiem rotāts rokas pulkstenis un maza garena briljantu sprādze. Bez tam koferi atradās vēl zīda rītasvārki, rītakurpes un vēl dažas citas nenozīmīgas lietas.

—   Te art nekā nav, — Leslija teica.

Viņa vēlreiz pārvilka roku pār kofera iekšpusi un atrada, ka aiz zīda oderes kaut kas ir paslēpts. Tas bija kāds konverts bez uzraksta. Leslija izņēma iegarenu dokumentu. Tā bija laulības apliecība.

—  Lielais Dievs! — Koldvels pārsteigts iesaucās, izlasījis dokumentu.

Vienu acumirkli burti pilnīgi sajuka Leslijas acu priekšā, bet,

kad viņa atžilba, tā redzēja tos pārāk skaidri. Šis dokuments rādija, ka Pēters Džems Devlizs ir salaulāts ar Žannu Vinfridu Hudu, un Huda bija lēdijas Raithemas jaunavas vārds.

Leslija izlasīja vēlreiz dokumentu un atdeva to Koldvelam.

—   Tātad viņi bija precējušies, — viņa mierīgi teica, — tas bija vienīgais punkts, par kuru es vēl nebiju skaidrībā.

12

Kaut gan Pētera Devliza darbs bija pilnīgi mehānisks, tomēr tam nācās grūti koncentrēties. Laiku pa laikam viņš pārtrauca savu darbu, un viņa domas tad aizlidoja uz pelēku ēku Temzas krastā, kur tumšā birojā, pie rakstāmgalda, sēdēja jauna meitene, kuras seju viņš skaidri redzēja savu acu priekšā. Bet tad viņš ķērās atkal pie spalvas, lai pārtrauktu šo muļķīgo un nevajadzīgo sapņošanu.

Adrešu listē viņš bija nonācis līdz burtam S.

Pašlaik viņam bija jāraksta adreses Simsoniem, Siniem un Sinkleriem. Viņa darbs netika pieklājīgi atalgots, jo viņa darba devējs bija cilvēks ar apšaubāmu godīguma sajūtu. Bet Pēters bija saņēmis avansu, un bez tam viņam apsolīja darbu art uz priekšdienām.

Pēters enerģiski apspieda katras domas par savu māti. Pat cietumā viņš nedomāja par viņu. Un ja Pēters kaut ko vispār atcerējās, tad tā bija vēstule, kuru viņš saņēma savas notiesāšanas dienā. Viņa tēvs tajā nedēlā nomira. Viņš vairākas nedējas slimoja un tāpēc ari nekā nezināja par sava dēla kaunu. Šīs domas Pēteru bija apmierinājušas līdz tam laikam, kamēr viņš saņēma no savas mātes viņas pēdējo vēstuli, kurā tā viņam paziņoja, ka vecais Donalds Devlizs, kādu reizi nākdams pie samaņas, bija licis dēla vārdu izstripot no testamenta. Ar īgnumu sirdī Pēters atstāja apsūdzēto solu, jo viņa tēva netaisnais solis to apbēdināja vairāk nekā piespriestais cietuma sods.

Kad pulkstenis nosita astoņi, viņš izdzirda, ka kāds auto pietur pie durvīm. Viņš piegāja pie loga, atvilka aizkarus un paskatījās laukā. Bija pārāk tumšs, lai saskatītu atbraucēju, bet sirds sāka stipri pukstēt, iedomājoties, ka tā varētu būt Leslija Mughena. Viņš attaisīja savas istabas durvis un gaidīja. Pēc pāris sekundēm atskanēja misis Ingletornes saīgusi balss.

—   Mister Devliz, kāda dāma vēlas ar jums runāt.

—    Palūdziet, lūdzu, lai viņa uznāk augšā.

Pēters atgriezās savā istabā. Soli uz trepēm bija smagāki un lēnāki nekā Leslijai, un tad istabā ienāca sieviete, kuru viņš vismazāk bija gaidījis — viņa māte.

Viņas aukstais skatiens ātri pārslīdēja pār istabu un apstājās pie viņa darba.

—   Piemērots darbs ievērojamam vīram! — asi viņa teica.

—   Esmu ari sliktākus darbus strādājis, — Pēters vēsi atteica.

Viņa aiztaisīja durvis, kā zinādama, ka misis Ingletorne ir pārāk

ziņkārīga.

—  Domāju, ka nekad vairs tevi neredzēšu, — noraidīdama krēslu, kuru tai Pēters pasniedza, viņa teica. — Bet kad es visu šo lietu pārdomāju, tad beidzot tomēr nolēmu kaut ko tevis labā darīt. Esmu nolēmusi nopirkt tev kādu fermu Kanādas rietumos, tāpat ari apgādāšu to ar visu nepieciešamo inventāru un lopiem. Bez tam es tev katru gadu došu attiecīgu summu naudas, no kuras tu varēsi pārtikt gadījumā, ja saimniecība nekā neienesīs, par ko esmu pat pārliecināta. Nākošās nedējas sestdienas vakarā "tu vari braukt uz Kvebeku. Es ari otrās klases biļeti jau apgādāju. — Un, nenogaidīdama atbildi, ātri turpināja: — Es nevēlos nekādu pateicību no tevis dzirdēt, jo vienīgi tad jutīšos labi, kad zināšu, ka tu neatradīsies Anglijā. Tēva godīgo vārdu tu esi apkaunojis, un šo kaunu es gribētu aizmirst…

Viņa apklusa.

—  Tu loti maldies, domādama, ka gribu tev pateikties, — mierīgi viņš atbildēja, — jo, pirmkārt, es nekad neesmu domājis tavu mīlestības dāvanu pieņemt un, otrkārt, nejūtos spējīgs palikt par fermeri ne Kanādā, ne Anglijā.

—    Bet es jau parūpējos par šo ceļojumu uz Kanādu!

—   Nu tādā gadījumā kāds cits varēs iegūt lētāk braukšanas karti pēdējā acumirklī, — smaidīdams Pēters teica.

Viņa aizdomīgi apskatīja istabu, un atkal tās skatiens vērsās uz darbu.

—   Tātad tev labāk patīk tērēt spēkus pie šī nevērtīgā darba?

—    Es tev pilnīgi piekritu, ka šis darbs ir nevērtīgs, bet tas ir labāks nekā lāpīt cietumnieku zābakus un mazgāt vēju, kas pēdējā laikā mcm bija jādara. Es negaidu no tevis palīdzību, māt. Nezinu, kamdēļ jau no agras bērnības tu mani nevarēji ieredzēt. Es tev negribu pārmest, jo tu pastāvīgi esi atradusies Anitas Bellini iespaidā.

—   Kā tu drīksti kaut ko tādu apgalvot! — viņa sadusmota iesaucās.

—    Es nekad nekādā iespaidā neesmu atradusies.

—    Zinu tikai to, ka Anita Bellini nomāc katrā sievietē viņas labās jūtas. Viņa ir gatavais sātans. To tikai Dievs zina, kāpēc viņai ari pār tevi ir vara. Tas jau vien pilnīgi viņu raksturo, ka viņa bija spējīga nolaupīt man mātes mīlestību, kura katram ir dārga. Tas varbūt izklausās sentimentāli, bet tā tas tomēr ir.

—   Tu saņēmi tikai to, ko biji pelnījis, — viņa pār mca to asi.

—  Es nenācu šurp tādēļ, lai ar tevi apspriestos par saviem pienākumiem. Varbūt tu labāk gribētu braukt uz Austrāliju?

—   Es tomēr par pareizāko atrodu palikt tepat Lambetā, — viņš vēsi teica.

—   Tu pats sev uztaisīji gultu un ar to tev ir jāapmierinās! Darīju visu, kas cilvēka spēkos, lai tev palīdzētu, pat vēl vairāk, nekā mans pienākums to prasa. Ja tikai apdomā, kā tu mani esi pazemojis un manu vārdu dubļos ievilcis…

—    Mana tēva vārdu, — viņš pārlaboja.

Pēteram par lielu brīnumu šī piezīme atstāja uz viņa māti ārkārtīgi lielu iespaidu. Viņas seja palika sarkana, un līnijas ap muti kļuva

asas.

—   Tava tēva vārds ir arī mans, — viņa atteica gandrīz rupji.

Tik uztrauktu savu māti Pēters nekad nebija redzējis.

—  Es tev došu 20 000 mārciņu, ja tu atstāsi Angliju. Tas ir mans pēdējais priekšlikums.

—   Naudu es no tevis nekad nepieņemšu!

Pēters atvēra durvis, un viņa aizgāja, neuzmezdama tam vairāk nevienu skatienu.

Kāpēc viņa atnāca? Par velti Pēters veselu pusstundu lauzīja galvu ap šo jautājumu. Viņš runāja tikai patiesību, teikdams, ka jau no pašas bērnības viņa to uzskatīja kā ienaidnieku. Kad viņš kļuva vecāks, šī lieta pastāvīgi nodarbināja viņa domas. Vai viņa tikai izvairījās? Nē, viņa to ienīda! Un tēvs to zināja. Kaut gan tas viņas ienaidu atklāti neapkaroja, tomēr viņš darīja visu iespējamo, lai sniegtu Pēteram to mīlestību, kuru māte viņam liedza. Kara laikā Pēters sarakstījās ar tēvu, un tēvs bija tas, kas viņu pastāvīgi sagaidīja piestātnē, kad viņš atgriezās no Francijas pavadīt brīvlaiku Anglijā.

Kad Pēters tika ievainots, tēvs pastāvīgi ieradās slimnīcā un pavadīja pie viņa pat vairākas stundas. Un, kad viņš izstājās no kara dienesta, vecais Donalds Devlizs gribēja, lai viņa dēls taisa politisku karjeru.

Darbā iegrimdams, Pēters mēģināja aizmirst drQmo pagātni. Ap pusnakti viņš beidza strādāt un atvēra logu, lai izvēdināt^ istabu. Tad apēda dažus cepumus. Piepeši viņš izdzirda uz ielas nedrošus solus, kuri pie mājas durvīm apstājās. Tūlīt pēc tam atvērās durvis.

Misis Ingletorne bieži mēdza vakaros iziet, un gājēja soli līdzinājās viņas gaitai. Durvis tika aizcirstas. Tad Pēters izdzirda, ka viņa koridorā pati ar sevi sarunājas.

Parasti viņa vakarus pavadīja mājās. Tad te ieradās savādi viesi, kuri nāca viens pēc otra.

Viņi pastāvīgi vienreiz piezvanīja, vienreiz piesita pie durvīm, un bieži tie nesa sev līdzi lielākus un mazākus saiņus. Tad apakšā priekšnamā notika īsa un klusa saruna, tika skaitīta nauda, pēc tam svešinieki atkal aizgāja, bet jau bez saiņiem. Pēters visu to redzēja,

ļ

bet viņš izlikās neredzam. Cietumā tas bija mācījies bieži vien acis aizvērt, kad lietas labā vajadzēja kaut ko neredzēt. Tāpēc viņš ari Leslijai Mughenai neko nebija teicis par noslēpumainiem cilvēkiem, kuri te bieži ieradās.

Skaļš izbaiļu sauciens pārtrauca viņas domas. Ar vienu lēcienu viņš bija pie durvīm un, atrāvis tās, izskrēja laukā.

Tagad viņš skaidri dzirdēja pātagas cirtienus un skalus palīgā saucienus. Viņš noskrēja pa tumšajām trepēm un pieklauvēja pie misis Ingletornes durvīm. No turienes atskanēja raudas.

—   Kas tur ir? — sieviete dusmīgi jautāja. — Taisieties, ka tiekat prom un neinteresējieties par citiem, bet domājiet pats par sevi!

—   Atveriet durvis, jeb es tās ielauzīšu, — Pēters nikni sauca.

—   Es atsaukšu policiju, ja jūs man nedosiet miera! Neatbildējis Pēters metās ar visu spēku durvis un izlauza tās.

Viņš atradās piesmakušā guļamistabā. Elizabete sarāvusies gulēja savā nabadzīgajā gultiņā, ģērbusies vienīgi naktskreklā. Galvu viņa bija aizsegusi rokām, un stipras elsas raustīja viņas trauslo ķermeni. Misis Ingletorne stāvēja piesarkusi gultas galā. Ar vienu roku viņa pieturējās pie gultas, un otrā rokā tai bija veca suņu pātaga.

—   Es parādīšu, kā mani nomelnot, — viņa teica pārvērstā balsi. Istabā atradās vēl viena meitene, kura bija apmēram tikpat veca

kā Elizabete. Viņa gulēja misis Ingletornes platajā gultā un pilnīgi vienaldzīgi skaūjās uz notiekošo varmācību.

—    Kur tavs mētelis, Elizabete? — Pēters laipni jautāja. Uzpampušām acīm meitene paraudzījās uz Pēteru un pameta

bailīgu skatienu uz savu māti.

—    Ko jūs gribat darīt? — misis Ingletorne nedroši jautāja.

—   Šo nakti viņa pavadīs manā istabā, — Pēters atbildēja, — un rit es parūpēšos par viņas turpmāko likteni. Bet ja jūs mēģināsiet stāties man ceļā, tad es atsaukšu policiju.

—  Dariet to, lūdzu! — misis Ingletorne teica ķērcošā balsi, skali smiedamās. — Tas man padk! Bijušais cietumnieks sauks policiju! Uz jums jau nu gan policija klausīsies!

—   Es domāju gan, ka tā mani uzklausīs, jo tik un tā policija šeit kādreiz atnāks un painteresēsies, kas atrodas augšējās noslēgtajās

istabās, kurās jūs ieejat tad, kad atnāk jūsu noslēpumainie viesi.

Misis Ingletorne vairs nesmējās.

—  Manis dēl jūs varat pirkt un pārdot zagtas lietas, cik vien dk jums patīk, bet kamēr es še dzīvoju, necietīšu, ka jūs darāt meitenei pāri. Bet, kad no šejienes iešu prom, es parūpēšos par to, lai meitene nāktu labākās rokās.

Misis Ingletornes seja aiz bailēm bija pavisam pārvērtusies.

—   Es nezinu, ko jūs gribat! — viņa uztraukta iesaucās. — Jos melojat, teikdami, ka nelikumīgi rīkojos.

—  Nu, tādā gadījumā es atsaukšu policiju, lai viņi šo lietu izšķir!

Šie draudi sasniedza savu mērķi.

—  Man policija nav vajadzīga. Meitene mani vienkārši sakaitināja un tas jau būtu smieklīgi, ja māte nedrīkstētu savu nepaklausīgo bērnu pārmācīt. Ja viņa grib, viņa var pārgulēt jūsu istabā, bet es domāju, ka te viņai būs ērtāk, jo te taču par viņu rūpējas, mister Devliz. Jums taču augšā trūkst pašas nepieciešamās ērtības.

Tur viņai bija taisnība.

—  Nu, labi, ej tagad gultā, Elizabete, — Pēters pārsedza viņu ar plāno segu un, neteicis neviena vārda, paņēma misis Ingletornes biezo mēteli un uzsedza to viņai virsū.

—   Tagad guli mierīgi, — viņš smaidīdams teica un noglaudīja meitenes galviņu un vaidziņus.

Šonakt meitene varēja justies droša. Kas notiks rit, tas atkarājas no tā, kā Leslija Mughena uzņems plānu, kas viņam ienāca prātā.

Misis Ingletorne bija zagtu lietu uzpircēja. Kad viņš reiz paskadjās misis Ingletornes istabā caur atslēgas caurumu, tad pēdējās šaubas izgaisa.

Atgriežoties savā gultā, Pēters stingri nolēma pie pirmās izdevības aiziet pie Leslijas Mughenas, lai pastāstītu par šim lietām.

Kad otrā rītā Pēters aizgāja uz Čeringkrosroudu, Lukrēcija viņu pamatīgi sabāra, ka tas bija izteicis savu vēlēšanos uziet mis Mughenas dzīvokli. Viņa noteikti atsacījās viņu ielaist.

—  Uzmeklējiet mis Mughenu Skotlendjardā. Viņa ir loti aizņemta.

—   Kas tur ir, Lukrēcij?

Leslija bija pārliekusies pār trepju margām, bet viņa savu apmeklētāju

nevarēja saredzēt. Tā tikai dzirdēja savas kalpones noraidošo toni.

—    Kāds jauns cilvēks vēlas ar jums runāt, mis. Kā tad jūs Isd sauc? Devlizs?

—    A, tas esat jūs. Nāciet, lūdzu, augšā.

Pēters devās augšā, neievērodams Lukrēcijas izturēšanos.

—    Kā jums veicas ar adresēm?

—    O, darbs jau tuvojas beigām.

Pēteram likās, ka Leslija bija pārvērtusies. Vioa nebija nopietnāka, bet tā vien likās, ka dzīvesprieks bija viou atstājis. Vioš to tūlio ievēroja, tiklīdz bija ienācis istabā.

—    Es gandrīz visu nakti neesmu gulējusi, — vioa teica. — Es atrados kādā vecā dārzā, lai novērotu dāmu, kas pārmeklēja zemi ar kabatas lukturi. Tas izklausās loti noslēpumaini, vai ne?

—   Taisni romantiski. Kur tad tas bija?

—    Vimbldonā.

Vairāk Leslija par to nekā neteica.

—   Kāpēc jūs tik neparastā stundā esat ieradies Londonas rietumos? — Leslija viou uzlūkoja nopietni, likās, ka vioas skatā slēptos izaicinājums.

Pēters bija pārsteigts, jo vioam likās, ka vioš kļuvis vioas acīs tā kā nevērtīgāks, ka vioa jūtas par kaut ko vīlusies.

—    Tā varbūt ir fantastiska cerība, kura mani šurpu atveda…

Un Pēters izstāstīja Leslijai šis nakts piedzīvojumus un to, cik

nežēlīgi misis Ingletorne bija meiteni situsi.

—   Tā sieviete ir zagtu lietu uzpircēja, — vioš turpināja. — Cik esmu novērojis, tad vioas specialitāte ir kažokādas un zīds.

Leslija daudz ko bija dzirdējusi par dažādiem krāpniekiem un blēžiem, un Pēters tagad viou iepazīstināja ar saviem novērojumiem Dortmūrā. Tur vioam bija iespēja novērot dažādus ļaudis. Vioš tai pastāstīja, kā zagli apstrādā tā saucamos "mirušos veikalus", kuri tiek nakd slēgti un kuros neviens nepaliek, un kādas metodes tie lieto, apstrādājot "dzīvos veikalus", kuri atrodas pie dzīvokļiem jeb kuros naktssargs pavada nakti.

—    Es nemaz negribētu šis sievietes veikalus atklāt. Man tikai ir vēlēšanās izraut meiteni no sliktām rokām.

—    Un ko jūs vēlaties, lai es daru šajā lietā?

7—639 \ 1

—  Nezinu, — domīgi viņš atbildēja. — Es domāju, ka jūs varbūt zināsiet, ko ar vigu dartt, jeb kur viņu novietot.

—   Jūs gribat, lai es ņemu viņu savā apgādnieclbā? — Leslija smaidīdama jautāja.

—   Jā, es tā gribētu, — mazliet pārdomājis, viņš teica. — Tas izklausās fantastiski un neticami, bet es esmu Elizabeti iemīlējis. Varbūt pateicoties savai aukstajai un bēdīgajai bērnībai, man Elizabetes liktenis ķērās pie sirds.

—  Es varu jūsu rūpes izkliedēt, jo pati domāju par tādu varbūtību. Vakar aprunājos ar Lukrēciju par šo lietu, un viņa taisni sajūsminājās. Man ir viena neapdzīvota istaba. Tagad mums tikai vēl atliek iegūt misis Ingletornes piekrišanu.

—   Viņai pašai vajadzētu mūs par to lūgt, — Pēters piebilda.

—  Ja lieta grozās ap palīdzību saviem līdzcilvēkiem, tad jūs esat ārkārtīgi enerģisks. Es tikai gribētu, lai jūs attiecībā pret sevi ari būtu drusku noteiktāks.

—   Vai tad es tāds neesmu?

—   Nē, to nevaru apgalvot. Kāpēc jūs neapmeklējat savu māti?

—  Šis pūles viņa aiztaupīja un pati vakar vakarā mani apmeklēja.

—  Jūsu māte bija pie jums? — izbrīnījusies Leslija jautāja. — Un tā bija patīkama atkalredzēšanās?

—   Tā bija piespiesta saruna, kā jau parasti. Viņa gribēja man iepotēt mīlestību pret lauksaimniecību Kanādā. Bet izredzes nodarboties ar cūkkopību un govju slaukšanu mani nevilina.

—   Vioa gribēja, lai jūs atstājat Angliju?

Pēters paraustīja plecus.

—   Viņa domā, ka mums abiem Londonā ir par šauru.

Vienu acumirkli Leslija iegrima pārdomās.

—   Vai jūsu tēvs jums mantojumu neatstāja?

—   Viņš mani izslēdza no mantojuma.

Viņa vienaldzīgais tonis tai izlikās neīsts, jo ne vienu reizi vien Koldvels tai bija stāstījis, ka Pēters Devlizs tēvu ļoti mīlējis.

—    Viņš pārgrozīja testamentu pēdējā stundā, — dienu pirms manas notiesāšanas… Mīļais, vecais tēvs! Es nepārmetu viņam nekā, jo viņš bija labākais tēvs, kāds jebkad pasaulē dzīvojis.

—    Pēter Devliz, jūs vajā ļauns liktenis, kā dēlu un ari ka viru.

Viņš palika mēms.

—   Jūs tiešām esat nelaimīgs, — nospiestā balsi vioa turpināja. — Jūs esat dzimis zem nelaimīgas zvaigznes. Es nelūdzos jūsu uzticību — jums būtu tiesības šādu vēlēšanos rupji noraidīt.

—    Kā jūs to zināt?

Leslija dziļi nopūtās.

—  Tikai vakar dabūju zināt, kaut gan es to jau paredzēju agrāk. Kādreiz, pavadot brīvdienas Kumberlandē, uzgāju kādu mazu Elizabetes Braunas dzejoļu krājumu, kur pirmā lapaspusē bija ar jūsu roku rakstīts veltījums dzejā. Es atradu, ka, lasot minētā veltījuma rindiņu pirmos burtus no augšas uz leju, iznāk "Žanna Hud". Es tikai nezināju, vai jūs esat precējušies, jo nekādus laulības noslēgšanas aktus nevarēju atrast.

—    Mēs salaulājāmies Amerikā.

—   Tagad es to zinu, bet kāpēc?

Pēters skatījās caur logu.

—   Žanna bija loti nelaimīga. Viņas vecāki bija pagrimuši cilvēki. Viņas tēvs turēja spēļu elli un māte… — Pēters nepabeidza šo teikumu. — Es iemīlējos viņā. Ja es būtu apdomīgāks, es to būtu atklājis savam tēvam, un droši vien tad lieta būtu labi beigusies. Bet zināju, ka viņš pazīst Zannas tuviniekus un zina, ka tie ir pagrimuši cilvēki. Tā mēs aizbraucām uz Ameriku un salaulājāmies kādā mazā pilsētiņā Kentuki štatā. No pinnās dienas bija redzams, ka mūsu laulība ir nelaimīgs pārpratums. Žanna domāja, ka esmu bezgalīgi bagāts, bet man bija pat viņas vērtslietas jāieķīlā, lai mēs tiktu uz mājām. Liverpūlē mūsu starpā norisinājās asa ķilda. Mēs abi nolēmām izšķirties. Es atgriezos pie lorda Everīda, kur tiku apcietināts. No tā laika Žannu neesmu redzējis.

—    Vai viņa ir no jums šķīrusies?

—  Nezinu. Amerikā jau tas ir loti viegli izdarāms, bet es nekādas ziņas par to neesmu saņēmis.

Leslija kodīja lūpas.

7'

—   Ja viņa to nav darījusi, tad viņa ir likumu pārkāpusi, otrreiz apprecēdamās. Vai jūs to zināt?

195

—   Jā, tas man ir skaidrs, — viņš īsi teica. — Gadījumā, ja es tagad no viņas gribētu šķirties, tā dktu sodīta kā likumu pārkāpēja. Tomēr negribētu, ka manis dēl viņai būtu jāiet cietumā.

Sekoja gara, mokoša pauze.

—   Vai tas ir viss, kas jums man būtu jāsaka? — Leslija jautāja.

—    Man liekas, ka es jums vairāk nekā nedrīkstu teikt, — viņš ar rūgtumu teica.

—    Nē, protams, tas nav vajadzīgs.

Leslija aizdedzināja otru cigareti. Sērkociņa liesma viņas rokās trīcēja.

—  Jos tiešām esat nelaimīgs, Pēter Devliz, -— viņa teica un rūpīgi nopūta sērkociņu.

—   Sakiet man, lūdzu, Pēter, jums taču nekas nav pretī, ja es jūs tā saucu, jo tagad jūtos kā jūsu māsa, — kādas bija jūsu tēva attiecības ar māti? Vai tās bija sirsnīgas?

—    Nē, viņi bija tikai pieklājīgi. Sirsnīgi tie nekad nebija.

Leslija sarauca pieri un turpināja jautāt.

—   Vai princese Bellini bieži viesojās pie jums?

—    Nē, tikai vienu reizi. Mans tēvs viņu necieta.

—    Kas viņa jums bija?

—  Šo radniecības pakāpi es nekad neesmu varējis izprast. Domāju, ka princeses Bellini brālis apprecēja manas mātes māsu.

Leslija piepeši piecēlās.

—   Pēter Devliz, — viņa teica drebošā balsi, — ja jūs būtu tikpat apķērīgs kā es, tad jūs tagad būtu daudz laimīgāks.

—    Kā jūs to domājat?

—  To es jums kādreiz vēl pateikšu, bet tagad atgriezīsimies atkal tagadnē. Svarīgākais, par ko mēs runājām, ir mazā Elizabete. Vislielākās grūtības mēs varam sagaidīt no misis Ingletornes, jo kā mīloša māte viņa nekad negribēs no sava bērna šķirties, un piespiedu līdzekļus, kādi man pret viņu būtu, es vēl negribētu lietot Varbūt, ka mēs varam no citas puses tai piekļūt? Domāju, ka vispareizākais būs, ja es kopā ar jums aizbraukšu uz Severalstrītu un pārrunāšu šo lietu ar misis Ingletorni. Var jau būt, ka viņa mums labprāt piekritis.

Leslija ar Pēteru iekāpa autobusā un aizbrauca uz Londonas dienvidiem. Pie Jorkroudas viņi izkāpa. Tikko tie bija sasnieguši Severalstrītu, viņi ieraudzīja nogriežamies uz galveno ielu kādu piekrautu smago auto. Leslija ātri pagriezās, lai ievērotu auto numuru. Kad viņa atskatījās, tā piepeši izdzirda griezīgu saucienu.

—    Mis!

—   Kas tas bija? — viņa jautāja, bet Pēters nekā nebija dzirdējis.

Kad viņi sasniedza māju un, iegājuši iekšā, pasauca misis Ingletorni,

tad atbildēja tikai viena no meitenēm.

—    Māte ar Elizabeti ir izgājušas.

—    Dažreiz, iedama iepirkties, misis Ingletorne ņēma meiteni līdzi, — Pēters paskaidroja. — Viņas var palikt ilgāku laiku prom.

Pēters atstāja Lesliju priekšnamā un uzskrēja augšā savā istabā pēc sava tēva ģīmetnēm. Kad viņš uzkāpa augšā, tas palika izbrīnījies stāvot. Noslēpumainā istaba, kura parasti bija aizslēgta, tagad stāvēja vajā un bija pilnīgi tukša. Misis Ingletorne rīkojās ātri un visas savas vainas pierādījumus bija aizvedusi prom.

Pēters iegāja savā istabā. Pieiedams pie rakstāmgalda, viņš atvēra atvilktni, kurā glabājās viņa nedaudzie dārgumi. Izņemdams kādu ādas mapi, tas piepeši ieraudzīja, ka uz galda, uz dzēšpapīra bija kaut kas uzrakstīts.

"Viņi aizveda mani prom. Elizabete."

Pēters norāva papīra gabalu ar uzrakstu un nogāja pie Leslijas.

—  To jau es paredzēju, — Leslija klusi teica. — Vai jos atceraties izsaucienu "mis", kad mēs gājām garām piekrautajam smagajam auto? Kur te ir telefons?

—    Veikalā, kurš* atrodas uz nākošā ielas stūra.

Leslija devās turp, bet pagāja diezgan ilgs laiks, kamēr telefons atbrīvojās un viņa varēja tikt savienota ar Skotlendjardu. Viņa sarunājās ar misteru Koldvelu.

—   Auto numurs ir X.Y. 63369. Nav šaubu, ka auto ir piekrauts ar zagtām mantām, bet mani galvenām kārtām interesē mazā meitene.

—  Es liku auto uzmeklēt, — viņš atbildēja. — Var jau būt, ķa mēs atrodam ātri, bet var gadīties, ka meklēšana ieilgs līdz vakaram.

—   Kurp jūs tagad dosieties? — Pēters jautāja, kad viņi abi stāvēja atkal uz ielas.

—  Atgriezīsimies atpakaļ uz jūsu māju, jo es gribētu apskatīt tās noslēpumainās telpas.

—    Bet tās ir tukšas, jo misis Ingletorne ir visu aizvākusi prom.

—   Neaizmirstiet, ka zagļi, kuriem ir jāsteidzas, ir ļod nolaidīgi. Un varbūt, ka misis Ingletorne nav tik viltīga, kā viņa pati to iedomājas.

Istabas vidū atradās garš galds un kamīnam abās puses stāvēja divi skapji. Viens skapis bija vaļā un pilnīgi tukšs, bet otrs bija aizslēgts. Ar galda nazi Leslija attaisīja skapja durvis un te viņa atrada trīs zīda gabalus, uz viena vēl atradās firmas zīmogs.

—   Zagļi, kuri steidzas, ir ļoti nolaidīgi, — Leslija velreiz atkārtoja. — Mums ir no svara tikai tas, lai misis Ingletorne tiktu apcietināta, bet tas, ko viņa ir zagusi, mums ir pilnīgi vienalga.

Leslija aizsūtīja Pēteru uz policijas iecirkni un pati devās lejā nopratināt bērnus. Leslija ieraudzīja pavisam bēdīgu, slikti ģērbtu un izsalkušu bērnu pulciņu. Izņēmums bija tikai meitene, kura tos uzraudzīja. Kā Leslija vēlāk uzzināja, tad šai meitenei bija tiesības gulēt misis Ingletornes gultā. Viņa ļoti līdzinājās savai mātei.

—  Jūs laikam nekā neatradāt? — naidīgā balsi meitene teica. — Lai notvertu manu veco, jūs esat daudz par agru atnākuši.

Piepeši viņa rupji uzsauca bērniem, kuri klusēdami stāvēja pusriņķī.

—   Taisieties, ka tiekat ārā sētā! Tur varat rotaļāties.

Leslijai sažņaudzās sirds, ieraugot šos mazos, nelaimīgos radījumus. Ar uzmanīgiem jautājumiem Leslija cerēja uzzināt, uz kurieni ir aizvesta Elizabete. Bet tagad, redzot meitenes neparasto viltību, viņa jutās pilnīgi pārsteigta.

Pēters ieradās ar policijas inspektoru uniformā un privātā ģērbušos detekdvu. Viņi apskatīja zīda gabalus un paņēma tos līdzi. Kad tie palika vieni, Leslija Pēteram teica:

—   Šonakt jūs paliksiet viens pats mājās, jo misis Ingletorne tiks arestēta tūlīt pēc savas ierašanās, bet bērnus pēcpusdienā nogādās uz darba māju.

—    Es nebaidos palikt viens, — smiedamies Pēters atbildēja.

Viņš pavadīja Lesliju līdz Vestminsteras tiltam, un šķiroties tā

viņam uzstādīja savādu jautājumu:

—    Ko jūs darītu, ja jums būtu pusmiljons mārciņu?

Pēters uzlūkoja viņu izbrīnījies.

—   Par to nekad neesmu domājis, bet man šķiet, ka vispirms es dotos uz Ameriku, lai pārliecinātos, vai mana laulība ir šķirta.

—   Tiešām? — Leslija mazliet vēsi jautāja. — Vai ir vajadzīgs tālāks ceļojums, ja jūs Žannas dzīvokli varat ar autobusu sasniegt?

Leslija atvadījās no Pētera ar īsu galvas mājienu.

Atgriežoties mājās, Pēteram bija ļoti grūti ķerties pie sava vienmuļā darba un saistīt savas domas pie tā. Tikko vioš bija sācis strādāt, ieradās omnibuss ar kādu policijas ierēdni, kurš paoēma bērnus un aizveda. Izņemot meiteni, kura sarunājās ar Lesliju, citi bērni sekoja policijas ierēdnim labprāt.

Četros pēc pusdienas atgriezās misis Ingletorne un, neiegājusi virtuvē, triumfēdama uzkāpa pa trepēm. Sasarkušu seju un iespiedusi rokas sānos tā nostājās sava īrnieka priekšā.

—   Ak jūs atsaucāt policiju? Ko jos domājat ar Elizabeti darīt?

Kad Pēters vioai neatbildēja, tā uzkliedza, draudēdama ar dori:

—   Taisieties, ka tiekat prom! Jūs, policijas suns, jūs! Es jums gan rādīšu! Mani, godīgu cilvēku, izspiegot un nodot! Ja jūs tūlīt neatstāsiet šo istabu, es sūtīšu pēc policijas.

—   Es domāju, ka labāk būs, ja es še palikšu, — Pēters pavisam laipni piebilda.

—  Tā, jos gribat te palikt? Emma! — vioa sauca, bet nesaoēma nekādas atbildes.

—  Nepūlieties velti misis Ingletorne, — Pēters teica, aplūkodams spalvu. — Policija visus jūsu bērnus aizveda uz darba māju.

Ingletorne uzlūkoja Pēteri atvērtu muti.

—    Kāpēc? — vioa stostījās.

—    Tas jau parasti tā mēdz būt. Ja kāds cilvēks, kuram nav neviena tuvinieka, tiek arestēts, tad vioa bērnus ievieto darba mājā

—    Kas, arestēts? — vioa iekliedzās.

Pēters pamāja uz logu.

—    Skatieties, — vioš teica.

Ingletorne pavēra loga priekškarus un tiešām ieraudzīja uz ielas divus cilvēkus, no kuriem vienu tā pazina. Tas bija policijas seržants, kas reiz arestēja vioas vīru un tagad sveicināja to kā vecu paziou.

, — Jums nav tiesību mani arestēt! Es nekā nelikumīga neesmu darījusi! Jums nav nekādu pierādījumu.

—  Par nožēlošanu jūs bijāt aizmirsusi dažus zagtus zīda gabalus.

Kad policijas ierēdņi ieradās, lai to arestētu, misis Ingletorne

bija tuvu sabrukumam.

Smagais auto bija apturēts nākamajā policijas iecirkni. Visas zagtās lietas tika pievāktas un reģistrētas, bet meitenes automobili vairs nebija. Kā šoferis, tā pavadonis liedzās dot par to kādas ziņas.

Kad Leslija ieradās Lambertas policijas iecirkni, lai nopratinātu misis Ingletorni, tā ņirgādamās atteicās no jebkādiem paskaidrojumiem.

—             Nu, mēģiniet taču viņu atrast, — vecene zobojās. — Viņa tagad atrodas labās rokās. Un ja vēlaties to atrast — meklējiet, es jums neko neteikšu.

Leslija nebija Pēteram teikusi, ka ieradīsies Lambertā, un, kad tā tagad pa Severalstrītu gāja garām viņa mājai, ieraudzīdama augšstāvā uguni, viņa domāja, ka viņš sēž pie sava darba. Redzēdama, ka viņš sarunājas ar pastnieku, Leslija ar pūlēm varēja atturēties no kārdinājuma, lai neatgrieztos un neparunātu ar Pēteru dažus vārdus.

"Leslija Mughena" viņa uzrunāja pati sevi, kāpdama pa Hungerforda tilta kāpnēm. "Vai tu zini, ko tu tagad dari? Tu interesējies un skrien pakaj precētam vīram! Leslij, tā nedrīkst darīt!"

Kad Leslija pārnāca mājās, viņa jutās ārkārtīgi nogurusi un atteicās no sava nodoma vēlreiz apmeklēt Grētu Gurdenu.

Vakar vakarā Skotiendjardā notika apspriede, bet apstākli vēl nebija tiktāl noskaidroti, lai ķertos pie Grētas Gurdenas mājas kratīšanas.

Paēdusi vienkāršas vakariņas, Leslija paņēma vēstuli, kuru tā bija saņēmusi pirms dažām dienām. Viņa to uzmanīgi atlocīja un sāka vēlreiz pārlasīt. Vēstuli bija rakstījis kāda maza Devonšīras ciema vikārs, lietodams vecu svinīgu valodu un pēc katra teikuma citēdams Horāciju un citus romiešu dzejniekus. Vikārs pat piemetināja ka viņš jau esot sasniedzis to vecumu, kuru apdzied Dāvids, veltīdams šim jautājumam veselu lappusi un nobeigdams latiņu vārdiem: "Mens sana in corpore sano."

Druces ģimeni, kura piederēja pie viņa draudzes kopš vairākiem simtiem gadu, tas pazina loti labi. Ģimenei bija slikta slava un tumša pagātne. Vecais Druce bija nenormāls. Vioa tēvs bija miris kā pašslepkava, un tā māte bija viegla rakstura dāma. Priesteris pat neaizmirsa sīki jo sīki aprakstīt dažus gadījumus no vioa dzīves. Vecajam Drucem bija trīs meitas.

Alise Mērija Druce bija analfabēte. Otra meita, Anija Emilija Druce, turpretim bija loti apdāvināta. Vioa studēja mirušās valodas un dabūja vietu pie kāda mistera Vatsona Ekseterā. Vioa bija godīga meitene, gāja pie dievgalda un apprecēja lauksaimnieku, kurš dzīvoja Torkvas tuvumā. Leslija pierakstīja viou vārdus piezīmju grāmatioā.

Trešajai meitai Martai bija savāds raksturs, kaut gan vioa skolā nebija sevišķi uzcītīga. Priesteris vioai bija pagādājis vietu Plimutas hospitāli, kur tā strādāja kā žēlsirdīgā māsa. Vēlāk vioa esot aizbraukusi uz Dienvidāfriku, apprecēdama kādu patīkamu namdari.

Kad Leslija bija sadzinusi Druces pēdas līdz Devonšlras ciemam un pieprasījusi tur attiecīgas zioas, vioa nebija cerējusi, ka saoems dk sīku un izšķirošu pārskatu par šo ģimeni. Priesteris pat bija atsūtījis ģimenes kapu uzoēmumus no astoņpadsmitā gadu simteoa.

Par "Arturu Druci", kā sauc noslepkavoto sievieti, nebija nekādu ziou, tā kā minētajā ģimenē vispār vīriešu nebija, izoemot veco, pusgudro tēvu un kādu attālāku tēvoci, kas dzīvoja ar citu vārdu. Skaidrs bija tas, ka kāda no meitām bija bijusi "Arturs Druce".

Leslija beidza lasīt garo ziņojumu un kopā ar savām piezīmēm ieslēdza to atvilktnē. Bet vioas šā vakara darbs vēl nebija pabeigts. Koldvels, atstādams biroju, iedeva tai kādu duci dažādu personu adrešu, kuras varēja noderēt lietas izmeklēšanas gaitā.

Pulksten vienpadsmitos Leslijai paziooja no Skotiendjarda, ka par Elizabeti vēl nav nekādu ziou.

Misis Ingletorne, kurai stāvēja priekšā garāks cietuma sods, īsi paskaidroja, ka vioa Elizabeti aizvedusi pie tās krustmātes.

Lukrēcija ienesa kafiju. Šī vecmeita bija arvien neapmierināta. Šoreiz vioa izdzēsa visas lampas, izoemot galda lampu.

— Tagad jums ir jāiet gulēt, — vioa enerģiski teica. — Esmu atbildīga par jūsu veselību un tāpēc man ir par jums jārūpējas. Kas tad ir ar mazo meiteni, kura gribēja nākt pie mums dzīvot?

Leslija beidza uzlipināt markas uzrakstītajām vēstulēm.

—   Šovakar viņa vēl nenāks. Lukrēcija, aiznesiet šis vēstules uz pastkastīti. Es pagaidīšu, kamēr jūs atgriežaties — tad jūs varēsiet iet gulēt.

Leslija dzirdēja, ka Lukrēcija atvēra āra durvis un, kā jau parasts, atstādama tās vajā, aizgāja līdz tuvumā esošajai pastkastītei.

Aiznest vēstules uz pastkastīti bija Lukrēcijas pastāvīgais uzdevums, un Leslija viņu vienmēr sagaidīja atgriežamies, lai pārliecinātos, ka tā durvis kārtīgi aizslēdz.

Tikko Lukrēcija bija aizgājusi, Leslija dzirdēja, ka kāds lēni ienāk un aizslēdz durvis.

—   Vai jūs tā esat, Lukrēcij? — Leslija jautāja.

Viņai neviens neatbildēja.

Lesliju pārņēma auksti drebuli. Viņa nebija nervoza, jo darbs prasīja aukstasinību un, strādādama kopā ar Koldvelu, tā ne vienreiz vien bija nonākusi nepatīkamās situācijās. Bet pat visaukstasinīgāko cilvēku pārņems nepatīkama sajūta, apzinoties, ka viņš atrodas pilnīgi viens neapdzīvotā mājā. Šī sajūta viņai izlikāš kā brīdinājums. Viņa zināja, ka apakšā atrodas kāds, kam nav tiesības tur atrasties, un viņa mierīgi noslēdza savas istabas durvis. Tad viņa aizdedza visas ugunis un atvēra loga aizkarus. Maringkrosroudā valdīja dzīva kustība. Bija skaidrs vakars, un netālu no mājas viņa ieraudzīja divus policistus, Lukrēcija steidzās atpakaļ.

Leslija atvēra logu un uzsauca tai.

—   Pasakiet, lūdzu, tiem policistiem, lai viņi nāk šurp. Es jums nosviedīšu durvju atslēgu.

Kāds no policistiem veikli uztvēra atslēgu un jautāja:

—   Vai kas ir noticis ar mis Mughenu?

—   Es domāju, ka manā dzīvokli kāds ir ienācis, kamēr kalpone bija izgājusi. Lukrēcija, jūs taču durvis atstājāt vaļā?

—  Jā, jo piemirsu paņemt atslēgu, — Lukrēcija uztraukta piebilda.

—   Nu, tātad steidzieties, — Leslija iesāka, bet piepeši dzīvoklī nodzisa ugunis.

Leslija nosēdās uz palodzes, izlikdama kājas ārpusē. Viņa vēroja durvis, kuras apgaismoja ielas laternas gaisma. Tad kaut kas noskanēja, un durvis sāka lēni vērties.

—    Mājas durvis nevar attaisīt.

Viņa dzirdēja policistu balsi.

—   Vai jūs varēsiet mani uzķert?

—    Leciet zemē, — policisti teica.

Un abi vīrieši nostājās zem loga.

Nolecot Leslija vēl paspēja redzēt kā istabā ienāca divi neliela auguma cilvēki.

Lēciens nebija diez cik patīkams, bet viņa bija laimīga, ka ir tikusi ārā. Neparastais gadījums bija sapulcinājis veselu poli ziņkārīgo. Pat kāds policijas inspektors atradās viņu starpā un toliņ zināja ko darīt. Nekavējoši viņš apstādināja kādu autobusu, pavēlēja pasažieriem izkāpt un lika šoferim autobusu piebraukt cieši pie mājas sienas. Tādā veidā no autobusa jumta varēja sasniegt Leslijas logus. Inspektors kopā ar policistu uzkāpa leslijas dzīvoklī. Polis nepacietīgi gaidīja, ka dzīvoklī notiks asa cīņa, bet nekas nebija dzirdams. Dažas minūtes vēlāk atvēra arī durvis.

Leslija un trīcošā Lukrēcija iegāja dzīvoklī. Uz ielas atskanēja policistu svilpieni un īsā laikā visas tuvējās mājas bija ielenktas.

—    Domāju, ka viņi stieples nebūs pārgriezuši, — inspektors teica, apgaismodams sienu ar kabatas spuldzi.— Kur ir skaitītājs?

—    Līdzās durvīm.

Izrādījās, ka uguns bija nodzēsta, izskrūvējot aizsargu turpat uz grīdas. Izņemot uzlauztas durvis, dzīvoklī nekas nebija aizskarts.

—    Tiem bija par maz laika, — inspektors paskaidroja vilies savās cerībās. — Es vispār šo lietu nesaprotu.

Pēc pusstundas ieradās Koldvels. Visi tuvāko māju jumti un sētas bija pārmeklēti. Vesela armija policistu un detektīvu strādāja, bet iebrucēji nebija atrodami.

—    Šāda veida neskaidrība ir loti patīkama, — leslija teica.

—  Jums vajadzēs uz kādu laiku atstāt savu dzīvokli. Vispareizākais bos, ja jos paņemsiet visas savas vērtslietas, neizslēdzot arī Lukrēciju, un pārnāksiet dzīvot Hampstedā, pie manis.

Brīdi Koldvels klusu sarunājās ar Lesliju.

—   Es domāju, ka nav vērts atstāt policistu šeit, — viņš beidzot piebilda.

Kāds mazs cilvēks ar iedzeltenu sejas krāsu, kurš neizprotamā kārtā bija izglābies no meklētājiem, tagad tupēja paslēpies uz augstā skapja un atvieglod nopūtās, dzirdēdams Koldvela vārdus.

—   Leslij, ja jūs paliekat nervoza, telefonējiet man, bet tagad ar labu nakti.

Un mazais cilvēks dzirdēja, kā Koldvels nokāpa pa trepēm un ka āra durvis tika aizslēgtas. Viņš apmierināts pasmaidīja.

Leslija paņēma savus tualetes piederumus un aizgāja uz vannas istabu. Cilvēks uz skapja dzirdēja ūdens burbulošanu un pārbiedētās Lukrēcijas balsi. Tad Leslija ienāca guļamistabā, nodzēsa uguni un aizgāja gulēt. Pēc kāda laika viņš dzirdēja viņas vienmērīgo elpošanu.

Mazais, dzeltenais cilvēks vēl kādu stundu nogulēja nekustēdamies uz skapja augšas, tad paņēma zobos garu līku dunci un viegli kā kaķis norāpās zemē. Nedzirdamiem soliem viņš tuvojās gultai un izstiepa savu kreiso roku, lai aizspiestu gulētājai muti. Bet gulta bija tukša. Dzirdēdams kādu klusu troksni, viņš ātri apgriezās, bet bija jau par vēlu. Tēraudcietā roka saķēra viņu pie rīkles un negribot viņš nometa dunci zemē.

—    Es jūs apcietinu, — Koldvels teica.

Neatiaizdams iebrucēju vaļā, viņš izstiepa roku, lai uzdedzinātu uguni. Bet šinī acumirklī iebrucējs attapās un Koldvelam bija jāpārliecinās, ka cilvēks kādreiz var līdzināties plēsīgam zvēram. Viņš bija apbrīnojami lokans un spēcīgs. Pūlēdamies atsvabināties, tas koda, skrāpēja un sita. Nākošā acumirklī viņš bija atsvabinājies no Koldvela rokas un izskrējis no istabas. Koldvels nekavējoties devās viņam pakal, bet bija jau par vēlu. Iebrucējs drošsirdīgi metās logā, izsita to un laimīgi izlēca uz ielas. Viņš paskrēja garām pārsteigtam policistam un pazuda kādā sētā Sv. Mārtiņa laukuma tuvumā.

—   Es viņu nemaz nedabūju redzēt, — Koldvels dusmīgi teica Leslijai, kura iznāca no Lukrēcijas istabas.

Viņa seja bija saskrāpēta un drēbes saplēstas.

—    Man bija sajūta, it kā es būtu notvēris jaunu plēsīgu tīģeri.

Leslija aizdedza ugunis un apskatīja nodarītos bojājumus. Apakšējā

loga dala bija izsista un koka daļas pilnīgi salauztas.

Misters Koldvels atnesa no guļamistabas neglīto un savādo dunci.

—   Tas ir aziātu ierocis, — viņš teica, uzmanīgi pārbaudīdams asmeni. — Tādus lieto malajieši.

Tikai pamatīgi pārmeklējot istabu, viņš atrada iebrucēja paslēptuvi.

—    Un es domāju, ka viņš ir atgriezies caur logu, — Koldvels smiedamies teica. — Tas ir taisni kuriozi. Vesela armija policistu pārmeklē māju un nevar atrast iebrucēju, kurš sēž uz skapja. — Leslij, vai jos valkājat zeķu saites?

Viņa iesmējās.

—    Tas gan ir loti indiskrēts jautājums, bet izņēmuma pēc es jums atbildēšu. Nē, es tādas nevalkāju.

Koldvels turpināja pavisam nopietni.

—   Bet man par padkšanu jus varbūt būsiet ar mieru vienu tādu valkāt. Es pats jums to iedošu.

Viņš izvilka kādu priekšmetu, par kuru Leslija bija stipri pārsteigta.

—    Vai jūs patiešām vēlaties lai es šo lietiņu valkāju?

—   Tas ir mazliet neērti, bet es lūdzu šo manu vēlēšanos izpildīt.

Šo nakti Koldvels pavadīja Leslijas dzīvoklī, nostādīdams art

priekšistabā kādu policistu.

Kad Leslija no rīta agri piecēlās un iznāca no savas guļamistabas, viņa atrada Koldvelu viesistabā, lasot rīta avīzes.

—  Tas taču ir taisni uzkrītoši, cik daudz var nokavēt, ja atrodies pāris stundu ārpus Skotlendjarda.

—   Ko tad mēs esam nokavējuši? — Leslija jautāja, paredzēdama ļaunu.

Koldvels vēlreiz paskatījās avīzē un noņēma brilles.

—    Pagājušā naktī tika arestēts Pēters Devlizs.

Leslija bija pārsteigta.

—   Arestēts? Kāpēc?

—   Tāpēc, ka viņš ir gribējis nogalināt princesi Bellini, — sekoja negaidīta atbilde.

13

Misis Grēta Gurdena nekad ilgi nedomāja par nepatikšanām, ja tādas to piemeklēja. Apvainojumus viņa viegli laida pār galvu un domāja tikai par jaukām un patīkamām lietām. Bet sakarā ar savu slimību viņa šoreiz sajuta Anitas Bellini apvainojumu kā smagu sitienu. Viņa sēdēja gultā, apkrāvusies ar papīriem un rakstāmlietām. Šis darbs nebija steidzīgs, bet viņa to darīja, lai aizdzītu garlaicību. Viņai savā ziņā bija bauda iedomādes sevi par kādas despotiskas sievietes nelaimīgu upuri.

Grēta šķiroja Anitas papīrus, atšķirdama vērtīgos no nevērtīgiem.

Tur bija vecas vēstules, telegrammas, rēķini un kvītis. Piepeši viņa ieraudzīja kādu vecu uz mašīnas rakstītu vēstuli. Anitai bija maza rakstāmmašīna, kuru tā kādreiz lietoja. Vēstule bija nepabeigta. Acīmredzot princese savas domas bija mainījusi jeb arī uzrakstījusi citu vēstuli. Tā jeb citādi, Anita bija rīkojusies augstākā mērā neuzmanīgi, izlaizdama šo vēstuli no rokām.

Grēta izlasīja vēstuli un gribēja to kā jau parasts saplēst, bet tad viņa apdomājās un nolika to pie malas. Grēta zināja, ka tās vecumdienas ne ar ko nav nodrošinātas un varbūt šī vēstule tai varēs noderēt.

Vai nu princesei bija labs jeb slikts garastāvoklis, vienmēr tā prata Grētu izmantot un pazemot. Pārdomājot tās rupjības, ko no princeses bija saņēmusi, Grēta nāca pie noteikta slēdziena. Bridi vēlāk viņa jau bija nolēmusi izvest savu plānu un pasauca kalponi.

—    Atnesiet man, lūdzu, adrešu grāmatu.

Grētai bija pierakstītas visu, kaut cik pazīstamu cilvēku adreses. Viņa uzmeklēja Pētera Devliza adresi, kura bija ierakstīta kā pēdējā.

—    Lūdzu, atnesiet man rakstāmmašīnu un papīru ar konvertu.

Kalpone atnesa rakstāmmašīnu un nolika to slimniecei priekšā.

Grēta uzrakstīja uz konverta adresi un, kamēr kalpone mašīnu aiznesa, viņa ielika konvertā atrasto Anitas Bellini vēstuli.

—   Aiznesiet šo vēstuli uz galveno pastu un ja jums kāds prasa, vai jums esmu devusi kādu vēstuli nosūtīt, tad sakiet, ka nē.

Šī nebija pirmā reize, kad kalponei vajadzēja izpildīt tamlīdzīgus uzdevumus.

* * *

Gandrīz nevienai Severalstrītas mājai nebija vēstuļu kastītes, un tā kā nebija ērti vēstules iebāzt caur durvju apakšu, tad pastniekam nācās katrreiz stingri vien dauzīties pie durvīm.

Dzirdēdams šādu stingru klauvēšanu, Pēters devās atvērt durvis.

—   Devlizs? — pastnieks jautāja un pasniedza vēstuli.

—   Jā, tas esmu es, — izbrīnījies atbildēja Pēters un, paņēmis vēstuli, aiztaisīja durvis. Ja vioš tik vienu skatienu botu pametis laukā, tas botu ieraudzījis Lesliju, kura tikko pagāja garām.

Pirmās domas Pēteram bija, ka vēstule ir no Leslijas. Vioš atplēsa konvertu un izņēma uz mašīnas rakstītu vēstuli, kura bija pa pusei izdzisusi un ar noplēstu stūri. Ari datums bija apbrīnojams.

"7. jūlijā 1916. gadā."

1916! Bet vioš pārliecinājās, ka vēstule bija nosūtīta šodien, sastāvēja tikai no trim četrām rindiņām un pēdējais teikums bija palicis nenobeigts. Vioš tikko varēja nojaust, ap ko lieta grozījās.

"Milā Žanna!

Druce ir atradis labu vidusšķiras ģimeni priekš Tava dēla, kuriem pašiem bērnu nav, tamdēļ Tavs dēls tiks pieklājīgi apkopts un —"

Zem vēstules tikko saredzamiem burtiem bija ar zīmuli uzrakstīts "Martas kalpone".

Vismaz desmit reizes Pēteram vajadzētu izlasīt šo vēstuli, lai tiktu pie skaidribas.

Žannas dēls — tas jau bija art vioa dēls! Apzioa, ka vioš ir tēvs, to uztrauca. Vioam pat sapoos tas nebija rādījies, ka Žannai ir bērns. Kaut kur plašajā pasaulē atradās zēns, kuram nebija tēva — un tas bija vioa dēls! Pēteram kļuva karsts no šim domām. Nepacietīgi vioš apvilka mēteli un aizmirsis izdzēst uguni atstāja māju. Vioam likās, ka autobuss, kurā tas brauca, iet neiespējami lēni. Vioš izkāpa pie Bondstrltas un ātriem soliem devās uz Berklejskvēru.

Beidzot vioš stāvēja lēdijas Raithemas mājas priekšā. Vioas droši vien nebija mājās, jo pulkstens bija jau desmit. Bet Pēters, ja tas būtu vajadzīgs, bija ar mieru gaidīt viou visu nakti.

Šinī acumirkli vioš ienīda Žannu, jo tā bija vioam atoēmusi tēva priekus. Varbūt vioa to audzināja kā Raithema dēlu un šo svešo cilvēku zēns sauc par savu tēvu! To vien iedomājoties, Pēteru pārņēma bezgalīgas dusmas.

Tā kā jaunajam sulainim visi lēdijas Raithemas apmeklētāji bija sveši, tad vioš pieoēma Pēteru loti pieklājīgi.

—    Kā lai es jos pieteicu?

—    Misters Pēters, — mirkli apdomājies, viņš teica.

Sulainis ielaida viņu mazā salonā un aizgāja. Durvis atvērās un atgriezies vioš ieraudzīja sievieti, ar kuru vioš kādreiz bija traucies pēc lielās laimes. Vioa bija loti bāla. Vienu acumirkli tie uzlūkoja viens otru. Vioa bija tik pat gracioza kā senāk, tikai mazliet pilnīgāka un skaistāka kļuvusi. Pēters bija palicis vecāks un vīrišķīgāks, stingra un nopietna griba atspoguļojās vioa sejā, ko Žanna senāk nebija manījusi. Bet vioa skatienā bija kaut kas tāds, kas tai lika nodrebēt.

—   Tu gribēji ar mani runāt, Pēter?

Vioš piekrītoši pamāja, bet nekā neteica, baidīdamies, ka balss tam atteiksies klausīt.

—    Ko tu gribi no manis?

—    Es gribu savu bērnu, — vioš teica lēnā, piesmakušā balsi.

—   Tu gribi savu bērnu? Ko tu ar to domā?

Vioa, likās, nesaprata Pētera vārdu nozīmi, bet patiesībā vioa centās iemantot laiku, lai pārdomātu notikušo.

—   Kāpēc tu izliecies, Zanna? Tu zini labi, ko es gribu. Es gribu zināt, kur atrodas mūsu bērns.

—    Es nezinu, — vioa atteica nogurušā balsī.

Lēdijai Raithemai likās, ka Pēteram viss ir zināms.

—   Es nekā nezinu un tagad nav vairs nozīmes viou meklēt. Viss ir beidzies nelaimīgi, Pēter. Toreiz es darīju visu, kas bija manos spēkos. Es nevienam nekā neteicu un kad es aizbraucu uz Reno…

—   Vai tu šķīries no manis?

Vioa mazliet kavējās ar atbildi.

—   Nē. Man nedeva šķiršanos, jo daži vajadzīgie papīri bija pie tevis. Es vispār ļoti maz saprotu no tām lietām. Tas tomēr bija ļoti muļķīgi no manis, ka es kategoriski nepieprasīju šķiršanos.

Vioas vārdiem sekoja ilgs klusums.

—   Tagad es atrodos tavā varā, bet es ceru, ka tu mani…

Pēters pārtrauca viou nepacietīgi.

—   Acumirklī es nedomāju ne par sevi, ne par tevi. Es domāju tikai par mūsu bērnu. Vai tas patiešām varētu būt, ka tu nezini, kur atrodas tavs bērns?

—  Patiešām es to nezinu. Tici man, Pēter, biju toreiz tā nobēdājusies, dabūjusi zināt, ka man būs bērns. Es pat labi viņu nedabūju redzēt, kad man to paņēma. Tas tā bija nolemts…

—    Kas to nolēma?

—  Anita un Druce bija loti mīļas pret mani. Toreiz es uzzināju, ka Druce ir sieviete. Visu šo notikumu es atceros tikai kā sapni. Pēter, neesi tik nežēlīgs pret mani. Toreiz atrados šausmīgā stāvokli. Lords Raithems bija aizdevis manam tēvam ļoti daudz naudas un lūdza pēc manas rokas. Es nevarēju iedomāties, kas tad notiktu, ja mans tēvs uzzinātu, ka esmu jau apprecējusies. Protams, mans tēvs zināja, ka atrodos Amerikā, bet visi domāja ka es tur esmu parakstījusi kādu angažementu. Visas vēstules es nosūtīju uz Ņujorku manai draudzenei, kura tad tās sūtīja maniem vecākiem.

—    Kur ir bērns? Tas ir vienīgais, ko es gribu zināt.

—   Druce to zināja. Kādreiz viņa bija piedzērusies un pateica man kaut ko briesmīgu, — Žanna atkal apklusa, un smagu sirdi Pēters gaidīja turpinājumu.

—    Ko tad viņa tev teica? — viņš beidzot jautāja.

—   Viņa teica, — turpināja Žanna ar mokām, — ka viņa pati nezinot, kur bērns esot palicis, jo viņa to esot atdevusi pirmām cilvēkam, kas bija ar mieru to adoptēt. Līdz tam laikam es izmaksāju Drucei kārtīgi naudas summas ticēdama, ka vioa tās nodod zēna audžuvecākiem. Bet tagad izrādījās, ka naudu viņa ir piesavinājusies.

Pēters smagi nopūtās.

—    Tas ir šausmīgi un neiespējami,— viņš teica. — Bērns ir pazudis, un māte skatās uz to tik vienaldzīgi. Es domāju, ka sieviete…

Viņa pārtrauca to savā nogurušajā balsi.

—    Arī es vairs sievietes nesaprotu. Es tik labprāt zēnu būtu paturējusi pie sevis un pārcietusi visas nepatikšanas, bet tad es to nevarēju. Un tagad nu man visus šos gadus vajadzēja panest rūgtus sirdsapzioas pārmetumus un no tā laika, kad dabūju zināt, ka bērns ir pazudis, es nevienu nakti neesmu vairs mierīgi gulējusi. Vienmēr es redzu priekš acīm savu mazo, nelaimīgo dēliou, kurš varbūt ir izsalcis, cieš mokas un varbūt jau ir miris. Tu tikai tagad to uzzināji, Pēter, un tava sirdsapziņa ir tīra, bet es jau mokos gadiem ilgi.

—   Vai Bellini zina kaut ko par šo lietu?

—  Anita? — Žanna uzlūkoja to izbrīnījusies. — Kā lai vioa to zina? Tu ienīsti Anitu un art man vioa sevišķi nepatīk. Vioai ir loti smags raksturs, bet toreiz vioa man ļoti daudz palīdzēja.

Vioš uzlūkoja to stingri.

—    Kas Marta tāda bija?

Vioš redzēja, ka Žanna to nesaprot.

—   Vai tu nepazīsti kādu sievieti, kuru sauc par Martu?

—   Nē, es neatceros šo vārdu. Kāpēc tu man tā jautā?

—   Bellini zina, ka bērns atrodas pie Martas kalpones. Un ko Bellini zina, to zināšu ari es.

Pēters gribēja atstāt istabu, bet Žanna aizstājās tam ceļā.

—  Pēter, vai tu vari man piedot? Es vēlētos būt kalpones vietā, ja es varētu izlabot notikušo. Tu mani ienīsti.

—  Nē, es tevi neienīstu, — vioš mierīgi atbildēja. — Es tikai loti nožēloju, ka tevi pazīstu. Zanna, tu esi gļēvule.

—   Jā, esmu gļēvule, — vioa teica ar asarām acīs, — un par gļēvulību jāsamaksā dārgāk nekā par noziegumu. Kur tu tagad iesi?

—    Es meklēšu savu bērnu un es to atradīšu.

Žanna izmisumā pacēla rokas.

—   Ak, Pēter, kaut tu varētu to atrast un atnest man.

—  Tev? — vioš iesmējās. — Bērns pieder man! Vai tu dzirdi, — man! Tu viou gribēji pazaudēt un arī pazaudēji. Bet, ja es viou atradīšu, tas zēns paliks pie manis.

Vioš pagāja Zannai garām un, atvēris durvis, izgāja tumšajā naktī.

Lielā puse no Leslijas naudas vioam bija vēl kabatā. Vioš zināja, ka šinī svarīgā acumirklī nedrīkst ar naudu skopoties. Vioš apturēja auto un pavēlēja vest sevi uz Vimbldonu. Šoferis nelabprāt uzoēmās garo ceļu. Brauciena laikā Pēteram bija izdevība sakārtot domas.

Vioš bija pārliecināts, ka Anita Bellini zina visu. Vioa dzīvoja netālu no Vimbldonas kādā lielā mājā, kura atradās lieliska parka vidū. Māja bija veca ar diviem četrkantīgiem toroiem, būvēta gotiskā stilā un izskatījās kā viduslaiku pils. Pēters lika šoferim gaidīt kurš, tomēr tam neuzticēdamies, pieprasīja samaksu.

Pa plato braucamo ceļu vioš smagu sirdi tuvojās mājai. Visi logi bija tumši. Viņš piezvanīja Pēc ilga laika kāds pavCra durvis. Aizsargķēde netika attaisīta, un durvju spraugā parādījās vecs, sirms vīrs, tērpies diezgan sliktā livrejā.

Izrādījās, ka šo cilvēku viņš pazīst.

—   Ak, tas tak esat jūs, Sim? Es vēlētos runāt ar princesi.

Vecajam vīram acīmredzot nebija patīkami, ka viņu pazīst.

—   Jūs nevarat princesi satikt, jo viņas nav mājās, — viņš teica stiprā balsi.

—  Pasakiet viņai, ka Pēters Devlizs vēlas runāt un ja viņa baidās mani ielaist mājā, lai pienāk pie durvīm.

Sims aizcirta Pētera deguna priekšā durvis. Pēc minūtēm piecām durvis atkal atvērās un tajās parādījās Anita. Kā jau parasts, viņa bija rotājusies pērlēm un tērpusies zaļā uzvalkā.

—    Ko jūs vēlaties?

—    Es vēlētos ar jums vienatnē runāt.

—   Jums jāapmierinās ar sarunu pie durvīm, — viņa atteica.

—   Spuldzes gaisma atspoguļojās Anitas monoklī, un tas darīja drausmīgu iespaidu, it kā viņa Pēteru uzlūkotu caur lielu zelta aci.

—   Ko jūs gribat? — viņa atkārtoja. — Nepūlieties velti lūgt no manis naudu. Šeit nav nekāda labdarības iestāde un arī patversme priekš atlaistiem cietumniekiem.

Pēters pārdomāja vienu bridi, vai aizsargkēde nepārtrūktu, ja viņš ar visu sparu drāztos durvīs. Patiesi, viņš bija spējīgs uz katru neprātīgu soli, lai tikai izzinātu taisnību.

—    Kur ir mans bēns?

Anitas sejā nepakustējās neviens muskulis.

—   Es nezināju, ka jūs esat nodibinājis ģimeni un es gan laikam būšu pēdējā, kura par to interesēsies.

—   Varbūt jūs sapratīsiet labāk, ja jautāšu, kur ir Žannas bērns?

Pēters bija pārliecināts, ka viņa pirmais jautājums iedzīs Anitai

bailes un tā kā viņa tagad kavējās ar atbildi, tad Pēters juta, ka viņa aizdomas apstiprinās.

—    Tātad jums ir zināms par bērnu? Man loti žēl, ka nevaru neko tuvāk par to jums paskaidrot. Man ir daudz svarīgāki pienākumi ko darīt, nekā domāt par savas draudzenes nelikumīgiem bērniem.

—    Jūs melojat! — Pēters mierīgi teica. — Jūs zināt labi, ka Žanna bija mana likumīgā sieva.

Anita Bellini iesmējās.

—  Jūsu laulības ir nederīgas! Vai jūs to nezinājāt? Jūs neizpildījāt visas vajadzīgās formalitātes.

—   Es šovakar biju pie Žannas, un viņai nav ne mazāko šaubu par mūsu laulības pareizību. Kur ir mans dels?

—  Tur, kur jūs viņu nekad neatradīsiet, — viņa izsaucās, Jaudama vaļu savām apspiestām dusmām. Niknumā pārvērstu seju viņa turpināja: — Savu bērnu jūs nekad neatradīsiet! Vioš ir nogrimis Londonas netīrumos, kuros atrodaties arī jūs. Ceru, ka viņš-ir nomiris.

Pēteru pārņēma nevaldāmas dusmas. Kā caur sarkanu miglu viņš redzēja Anitas šausmīgo seju. Neapzinādamies, ko dara, Pēters gāzās ar visu spēku durvīs un pārrāva aizsargkēdi.

Pēteram Anita Bellini nebija vairs sieviete, bet šausmīgs sātans, kurš pieņēmis cilvēka izskatu. Viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās nonāvēt šo sievieti. Viņš metās viņai virsū, bet piepeši ieraudzīja pret sevi vērstu melno revolvera stobru.

—    Nekustieties, Pēter Devliz! — viņa kliedza, — citādi es jūs nošaušu kā suni.

Ar veiklu sitienu Pēters izsita revolveri no viņas rokas un niknumā pacēla dūri pār tās galvu.

—   Pēter! — piepeši atskanēja kāda balss.

Izdzirdis šo balsi, Pēters palika pārsteigts stāvot. No kādas blakus telpas bija iznākusi sieviete melnā zīda uzvalkā. Tā bija Pētera māte.

—    Ienāc šeit.

Neuzmezdams neviena skatiena Anitai Bellini, kura pirmo reizi savā mūžā stāvēja bailēs pārvērstu seju piespiedusies pie sienas, Pēters sekoja mātes uzaicinājumam.

Viņa to ieveda mazā orientāliski iekārtotā viesistabā. Vienīgais, kas traucēja austrumniecisko iekārtu — bija tālruņa aparāts,, kas atradās uz astoņstūraina galdiņa Klausule stāvēja uz galda — acīmredzot bija tikusi pārtraukta kāda saruna.

—    Ko tas viss nozīmē?

Misis Devliza bija pieņēmusi savu parasto varonīgo izturēšanos,

kuru Pēters tā ienīda. Viņa izskadjās kā kāda augstā priesteriene.

—   Es domāju, ka tu to jau zini. Es atnācu pie tavas draudzenes.

—   Pie princeses Bellini? — viņa to pārtrauca. — Nu, kamdēļ?

—    Lai uzzinātu, kur atrodas mans bērns.

—   Tā? To es nemaz nezināju, ka esmu vecmāmiņa kļuvusi.

Senās dusmas to atkal pārņēma.

—t Tu melo! — viņš teica. — Tu, protams, zini visu. Jo arī tu piederi pie nolādētās bandas, kura to zina. Un tu varbūt pat to zini, kur atrodas mans bērns.

Viņš redzēja, ka tā zobgalīgi smejas, un tas viņu padarīja traku.

—  Tu esi pavisam neprātīgi rīkojies, Pēter, un man liekas, ka tu vienmēr rīkosies kā nerrs. Pareizāk būs, ja tu atgrieztos pie savām adresēm un aizmirstu, ka pasaulē ir arī bērni. Es taču to aizmirsu pagājušos septiņos gados.

Piepeši viņa pārgāja uz priekšlikumu, par kuru tie jau kādreiz bija runājuši.

—    Priekš tevis patiešām būtu tas labākais, ja tu aizceļotu uz Austrāliju vai Kanādu, — un viņa sāka tam uzskaitīt tos.labumus, kādi caur to varēja celties.

Pēters bija pavisam apjucis, bet tad viņš iedomājās, ka tā runā dkai tamdēļ, lai iemantotu laiku. Bet priekš kā?

Piepeši priekšnamā atskanēja zvans un skalas balsis.

Durvis atvērās un istabā ieradās divi policisti. Viņa mātes vārdu plūdi piepeši apklusa un, uz viņu norādīdama, tā teica:

—  Tas ir Pēters Devlizs, bijušais cietumnieks. Viņš gribēja nonāvēt manu draudzeni, princesi Bellini.

Ceturtdaļstundu vēlāk tas pats auto, ar kuru Pēters atbrauca, aizveda viņu līdz tuvākajam policijas iecirknim, kur viņu apcietināja.

14

—  Es tam nevaru ticēt, — Leslija iesaucās, uzlūkodama Koldvelu.

—   Viņa miesīgā māte to izdarīja.

Misters Koldvels ne par ko vairs nebrīnījās, jo savā garajā mūžā bija piedzīvojis daudz un dažādus gadījumus.

—   Jā, tas ir savādi, bet jūs jau pati zināt, ka ir mātes, kuras pastrādā vislielākās nejēdzības. Pēters ir aizbraucis uz Vimbldonu un iesācis tur kādu strīdu. Vina māte, atrazdamās tanī pat mājā un dzirdēdama troksni, ir nekavējoši izsaukusi policiju. Šim gadījumam būtu varējušas būt loti ļaunas sekas, bet, tā kā Pēteram dala no viņa soda labas uzvešanās dēl ir atiaista, tad tagad viņš tiesai netiks nodots, ja noskaidrosies, ka tas ir bijis vienkāršs ģimenes strīds.

—   Kaut gan tas droši vien tā ir bijis, es tomēr tam nevaru ticēt. Ko tad Pētera māte darīja princeses Bellini mājā? Un kāpēc Pēters izturējās tik neprātīgi?

Koldvels pasmaidīja.

—  Aizejiet un paprasiet to viņam. Es iedošu jums priekš inspektora kādu vēstuli un jūs varēsiet ar Pēteru aprunāties, pirms viņa lieta vēl nav tikusi apspriesta. Es nedomāju, ka Pēters būtu pārvests uz izmeklēšanas cietumu Brikstonā. Ja princesei būs labs prāts, viņa parūpēsies, lai šī lieta tiktu noklusēta. Misis Devliza jau tagad nožēlo notikušo. Es uzzināju, ka viņa šorīt agri ir ieradusies policijas iecirkni un mēģinājusi protokolu atsaukt. Viņa zina, ka šis gadījums, kad māte apsūdz pati savu dēlu, izsauks sabiedrībā veselu sensāciju.

Kad Leslija ieradās policijas iecirkni, tai pateica, ka Pēters ir ievietots kādā kamerā sētas pusē. Pateicoties savai slepenpolicista nozīmei, viņa dabūja nekavējošu sarunu ar Pēteri.

Viņš nāca tai pretī, vainīgi smaidīdams.

—    Kā redzat, nelaimīgais liktenis mani atkal vajā.

—    Kāpēc jūs ieradāties pie princeses Bellini?

—   Gribēju kaut ko uzzināt, — viņš atbildēja, negribēdams tai dot nekādus tuvākus paskaidrojumus.

Leslija viņam pateica Koldvela domas šinī lietā, bet Pēters maz par to interesējās.

—   Tā bija man plauka sejā, — es nekad nedomāju, ka mana māte to izdarīs. Nespēju iedomāties, ka viņa mani tā ienīst. Manis dēl, lai viņa nodod mani tiesai. Tagad, kad es esmu visu to piedzīvojis, es tomēr nevaru jums pateikt, kāda iemesla pēc ierados Vimbldonā…

Leslija nepūlējās panākt lielāku vaļsirdību.

Viņu saruna notika tiesas zāles koridorā, kur pastāvīgi staigāja apkārt apcietinātie un policisti, tā ka neko sirsnīgāku viņi nevarēja viens otram pateikt. Leslija pastāstīja viņam savu neseno piedzīvojumu, un Pēters, to noklausījies, iesvilpās.

— Tagad es saprotu ielaušanās mēģinājumu jūsu dzīvoklī. Aizsargķēde pie Anitas Bellini durvīm un vecais nelietis Sims, kurš pazuda, tiklīdz es iekļuvu mājā, man visu izskaidro.

Leslija neslēpa savu izbrlnīnu.

—  Es nesaprotu, kāds sakars var būt mazajam, dzeltenajam iebrucējam ar Anitas Bellini aizsargķedi.

—  Ticiet man, aizsargķēde izskaidro visu, — viņš noteikti teica.

Piepeši tika izsaukts Pētera vārds, un Leslija sekoja viņam tiesas

zālē. Tikko Pēters bija iegājis un apsēdies, piecēlās policijas seržants, kurš to bija arestējis, un griezās pie tiesneša.

— Apsūdzētais Pēters Devlizs ir princeses Bellini attālāks radinieks. Vakar vakarā viņš ieradās pie viņas augstības noskaidrot kādu ģimenes lietu. Starp viņiem izcēlās ķilda, un, tā kā vārdu pārmaiņa kļuva loti asa, princese uztraukumā izsauca policiju. Viņas augstība nevēlas, lai šī lieta nāktu tiesas priekšā, un, tā kā tas ir vienkāršs ģimenes strīds, es lūdzu lietu izbeigt.

—  Bet sūdzībā ir teikts, ka ir noticis slepkavības mēģinājums, — tiesnesis atbildēja.

—  Šī sūdzība vakar tika atcelta, jo princese Bellini grozīja savus izteicienus, un ari es esmu pārliecināts, ka Pēteram Devlizam slepkavības nodoms nav bijis. Lūdzu augsto tiesu Pēteru Devlizu attaisnot.

Tiesnesis deva savu piekrišanu, un lieta bija izbeigta.

Pēters atstāja tiesas zāli un uz ielas satikās ar Lesliju Mughenu.

Vispirms viņš noteikti atraidīja tās lūgumu braukt kopā uz pilsētu.

—  Jūs tomēr brauksiet kopā ar mani, — viņa noteikti teica. — Man ir loti daudz kas jums, ko pastāstīt, un es gribu jums uzstādīt veselu virkni jautājumu, uz kuriem, protams, jūs varēsiet ari neatbildēt.

Viņi iekāpa auto un devās prom. Kad tie kādu laiciņu bija braukuši, Leslija apturēja auto un teica:

—   Mēs iesim kādu gabaliņu kājām.

Pēc īsas klusēšanas Leslija uzsāka sarunu.

—    Kāpēc jūs vakar vakarā bijāt pie princeses Bellini?

—   Es gribēju no vioas kaut ko uzzināt.

—    Ko jūs gribējāt zināt?

Pēters bridi kavējās. Viņš nesaprata pats, kādēļ Leslijai baidījās uzticēt šo noslēpumu, jo -vioa jau tik daudz noslēpumus zināja. Beidzot vioš tomēr pastāstīja taisnību.

—   Žartnai ir bijis bērns.

Leslija apstājās un uzskatīja viou nopietni.

—   Tas ir jūsu bērns, vai ne?

Vioš bija pārsteigts par aukstasinību, ar kādu Leslija uzoēma šo ziou.

—   Vai jūs to zinājāt?

— Jā, es to zināju. Šis bērns piedzima kādā mazā fermā — Apleodorā, Karlislejas tuvumā.

—   Un jūs… zinājāt to… jau visu laiku?

—  Vispirms es zināju, ka jums ir bērns, un tad tikai noskaidrojās, ka jūs esat precējies.

Vioi bija ienākuši parkā un nosēdās uz kāda sola.

—   Vai jūs vēlaties, lai es jums visu pastāstu?

Vioš piekrizdams pamāja ar galvu.

—   Pavadīju savu atvaļinājumu Kumberlandē kādā mazā mājioā. Tas bija liktenīgi, ka izvēlējos šo mājiou. Mājioa piederēja kādai vecai, loti patīkamai dāmai, misis Stillai. Vioa bija atraitne. Būdama loti runīga vioa man pastāstīja visus savas dzīves svarīgākos notikumus, pie kuriem, protams, piederēja arī tas, ka tanī pašā istabā, kurā es dzīvoju, kāda jauna, skaista dāma dzemdējusi bērnu. Jaunā dāma atbraukusi februāri un nodzīvojusi līdz aprīlim. Bērns piedzima 17. martā, Svētā Patrika dienā. Protams, īsto vārdu Žanna nebija teikusi.

—    Kas pie viņas atradās? — Pēters aizsmacis jautāja.

—   Divas sievietes, žēlsirdīgā māsa un vēl kāda dām?., kura droši vien ir bijusi Anita Bellini. Ārstu neaicināja, jo slimnieces stāvoklis bija normāls. Vecā saimniece bērnu nemaz nav redzējusi. Nākošā rītā no Londonas ieradies kāds kungs, kurš bērnu laikam paņēmis līdzi. Tas droši vien bija Druce. Līdz nedēļas beigām vecā saimniece nemaz nezināja, ka bērns jau ir aizvests, un, kad tā kādreiz lūdza bērnu parādīt, viņai pateica, ka tas aizvests, jo viņam vajadzīgs siltāks klimats. Tikai žēlsirdīgā māsa tai teikusi, ka tas bijis zēns; kaut gan jaunā dāma gribējusi meitenīti. Saimniece man iedeva grāmatu, kuru jaunā dāma lasījusi. Tur es atradu minēto dzejoli ar Žannas vārdu. Tanī laikā Skotiendjardā bija ienākušas ziņas, ka lēdija Raithema izlieto milzīgas naudas summas kādam noslēpumainam mērķim. Saistot to ar citiem novērojumiem un zinot, ka viena no kopējām ir bieži pieminējusi vārdu "Pēters", man kļuva viss skaidrs.

—   Vai jos nezināt, vai žēlsirdīgo māsu nesauca par Martu?

—   Marta? — Leslija uzlēca kājās. — Kur jos ņēmāt šo vārdu?

Pēters bija pārsteigts par viņas uztraukumu.

—   Sakiet man to — sakiet man to, — viņa turpināja nepacietīgi.

Viņš izņēma noslēpumaino vēstuli un pasniedza to Leslijai.

Viņa to izlasīja.

—    Martas kalponei, Marta bija Druces māsa, — viņa piepeši teica. — Bērns ir pie viņas. Pēter, es sekošu šīm jaunajām pēdām, un netraucējiet mani, pirms es visu neesmu noskaidrojusi.

—   Es tikai gribētu zināt, ko jos par mani domājat.

Viņa uzlūkoja to mierīgi.

—    Ko lai es par jums domāju? — Jos esat nelaimīgs cilvēks, Pēter Devliz, es jau jums to teicu.

Viņš noguris pasmaidīja.

—   Jūs nemaz nezināt, cik es esmu nelaimīgs!

—   Nāciet! Labāk iesim atpakaļ uz auto, citādi mēs vēl sāksim abpusīgi grēkus sūdzēt.

Pēteram viņas vārdi iespiedās dziļi atmiņā.

Londonas centrā Pēters izkāpa, un Leslija aizbrauca uz Skotlendjardu. Tur nonākusi, viņa izlūdzās no Koldvela vienu dienu atvaļinājuma. Tad viņa piezvanīja Plimutas slepenpolicijas šefam un lūdza, lai tūliņ paziņo, kādas izziņas būtu ievāktas. Pēc tam pie viņas ieradās policijas ierēdnis ar ziņām par misis Ingletorni. Viņa bija holandiete, un tās jaunavas vārds bija Camozera. Viņa gandrīz vienmēr atradās apcietinājumā jeb policijas uzraudzībā Viņa piederēja pie krāpnieku un veikalu aplaupītāju bandas.

—   Un kas ir ar bērniem? — Leslija jautāja.

Seržants iesmējās.

—   Tikai viens ir viņas bērns, visi citi adoptēti, kā viņa pad to apgalvo. Bez šaubām, tie ir pieņemti audzināšanā pret zināmu atlīdzību. Tikai kāda maza zēna personību mums izdevās noskaidrot.

Leslija atcerējās, ka toreiz tā bija virtuvē redzējusi mazu zēnu ar lielām, sapņainām acīm.

—    Kas ir viņu vecāki?

—    Mēs viņa māti atradām, bet citi bērni pa lielākai daļai ir ārlaulībā dzimuši.

—  Tātad Anglijā ir daudz sieviešu, kuras šādus bērnus audzina?

—   Simtiem, un šādu nelaimīgu bērnu ir tūkstošiem.

—   Tūkstošiem, — Leslija atkārtoja smagu sirdi. — Vai tad tie netiek reģistrēti?

—  Daži tiek reģistrēti, bet atrast Londonā šādu "adoptētu" bērnu ir pilnīgi neiespējami. Sievietes, kuras uzņemas to audzināšanu, parasti ir nabadzīgas un nespēj tiem dot pašu nepieciešamāko. Tādā veidā šie bēmi nogrimst lielpilsētas padibenēs un aiziet bojā. Valstij vajadzētu rūpēties par to, lai tiktu atvērtas attiecīgas patversmes, kuras uzņemtu pret vecāku vēlēšanos pasaulē nākušos bērnus.

Pusstundu vēlāk Leslija pa tālruni saņēma pieprasītās ziņas no Plimutas, bet tās tikai apstiprināja vecā priestera vēstuli. Vienīgais, kas Leslijai bija noderīgs, bija ziņojums, ka Marta ir reģistrējusies kādā vietu apgādāšanas kantori Londonā.

Leslija paņēma adrešu grāmatu un mēģināja minēto vietu apgādāšanas kantori atrast, bet tas viņai neizdevās. Lai dabūtu skaidrību, tā griezās pie kādas citas aģentūras. Piezvanījusi, viņa dabūja atbildi:

—   Atnāciet šurp, un mēs jums parādīsim visus vecos reģistrus.

Leslija ātri apģērbās un devās prom. Pēdējā acumirkli viņa iedomājās

par Koldvela dāvāto kāju saiti un atgriezās, lai to apģērbtu.

Piecās minūtēs viņa sasniedza aģentūru un atkārtoja savu vēlēšanos sekretārei. Tā pasniedza reģistru un norādīja uz Martas Druces vārdu.

—   1891. gadā viņa pieprasīja darbu, kuru mēs tai pagādājām.

Izlasot attiecīgo atzīmi, viņa bija augstākā mērā uztraukta.

—  Tā bija vienīgā vieta, kuru mēs tai piedāvājām, — sekretāre teica, brīnīdamās par Leslijas uztraukumu.

—   Citas vietas viņai ari nevajadzēja, — Leslija atbildēja.

Lēdija Raithema bija tikko saņēmusi no vīra vēstuli, kad pastnieks tai ienesa kādu paziņojumu no Leslijas. Lords Raithems, sava nemiera dzīts, bija aizbraucis uz Bombeju. Sīki viņš aprakstīja tai savu slimību un savādā toni uzaicināja viņu braukt uz Indiju.

Zanna uzplēsa Leslijas vēstuli.

"Mīlā Žanna!

Vai jūs varbūt mani apmeklētu? Man ir brīva vesela diena, un es gribētu jums loti daudz ko pastāstīt. Es negriežos pie jums kā slepenpoliciste, bet gan kā jūsu māsa, kura jums vēl visu labu un kura grib jums palīdzēt pārvarēt visas bēdas un nepatikšanas. Varbūt es drīkstu jūs uzlūgt pusdienot pie manis. Mēs būsim pilnīgi netraucētas, bet, ja jums patīk pusdienas ieturēt kur citur — es esmu ar mieru. Lūdzu atvainot."

Žanna pāris vārdos uzrakstīja atbildi un nosūtīja to. Ieslēgusi savu iesākto vēstuli atvilktnē, vioa aizgāja pārģērbties.

Tikko sastapusi Lesliju, Žanna steidzīgi jautāja:

—  Vai jūs redzējāt Pēteru? Kas ir noticis? Esmu loti norūpējusies. Šorīt gribēju jums piezvanīt un apjautāties.

—  Šorīt es jums būtu varējusi pateikt tikai to, ka viņš ir arestēts, vairāk es pati nekā nezināju.

—   Arestēts? — Žanna iesaucās nobālusi un pārsteigta.

Leslija izstāstīja viņai visu, kas bija noticis.

—  Kā viņa to varēja darīt? Tas ir tik necilvēcīgi! Tas ir velnišķīgi! Bet tas līdzinās viņai. Nabaga Pēters, viņu vienmēr piemeklē tādas nejēdzības. Vai Anita viņam ko teica? — Žanna piebilda bailīgi.

—    Nē, viņš nedabūja zināt to, ko gribēja.

Lēdija Raithema saprata Leslijas domas.

—    Vai jūs zināt, kāpēc viņš turp gāja?

—    Viņš gribēja atrast savu bērnu.

Lēdijas Raithemas skaistā seja pārklājās ar tumšu sārtumu.

—    Manu bērnu, — viņa klusu teica. — Es domāju, jūs mani nicināt.

—    Kāpēc? Vai tad katra sieviete, kurai ir bērns, ir …

—   Tā es nedomāju, bet es biju spiesta atstāt savu bērnu. Leslij, man tomēr to nevajadzēja darīt. Es jau cīnījos par to, lai savu bērnu paturētu, bet viņi tomēr piespieda mani pieņemt kompromisu.

—    Kādu kompromisu jūs pieņēmāt?

Lēdija Raithema vāji pasmaidīja.

—   Ja jūs mani līdz šim nenicinājāt, tad jūs, to zinādama, tagad darīsiet.

Viņa stāvēja pie kamīna un domīgi lūkojās liesmās.

—  Tas bija bezsirdīgs, nejēdzīgs līgums. Ja man būtu bijusi meitene, es būtu to varējusi paturēt, bet zēns man bija jādod prom. Es esmu bērnībā ļoti daudz cietusi. Es nevaru vienaldzīgi redzēt mazu nobēdājušos meitenīti. Un, ja mans bērns būtu bijis meitenīte, es būtu spējīga drošsirdīgi pārciest visus uzbrukumus. Bet tas bija zēns. Man stāsdja, ka viņš esot bijis skaists bērns. Es lūdzu, lai tikai vienu dienu man viņu atstāj, bet man to nedeva, jo tad es vairs nebūtu to atdevusi.

Stipri elsodama, viņa nobeidza savu stāstu.

Sēdēdama pie rakstāmgalda, Leslija vilka arabeskas uz papīra un gaidīja, kamēr lēdija Raithema apmierinās.

—   Jūs esat visu darījusi, lai bērnu atrastu. Bet tas bijis veltīgi?

Žanna atbildēja caur asarām:

—   Jā, es neatradu viņa pēdas. Domāju, ka bērns atrodas labās rokās. Anitai nekā neteikdama, es pavēlēju detektīviem bērnu uzmeklēt. Es nevarēju iedomādes, ka neviens nezina bērna atrašanās vietu. Tās šausmīgās nakts vakarā, kad Druce tika nonāvēta, es pieprasīju no viņas kādus norādījumus, bet viņa atbildes vietā tikai ņirgājās. Domāju, ka viņa dodas pie Anitas, un sekoju tai, bet atradu viņu beigtu, uz ielas guļot. Domāju, ka viņas kabatās atradīsies kāds slepens dokuments, un pārmeklēju tās, bet veldgi — es neatradu.

Pagāja ilgāks laiks, kamēr Zanna nomierinājās un varēja turpināt.

—   Nekad nevarēšu sev piedot šo mazdūšību. Pat tad, ja tas būtu bijis ārlaulības bērns, es nedrīkstēju tā rīkoties. Paldies Dievam, — viņa turpināja, rūgti smaidīdama, — ka manā laulības dzīvē ar Raithemu nav bērnu. Viņš necieš bērnus. Mana tagadējā laulība sagādāja man lielu vilšanos.

Viņa paņēma kādu ģīmetni no kamīna un aplūkoja to.

—    Vai tas ir misters Koldvels?

Leslija pamāja piekrizdama.

—  Viņš gotu lielus panākumus, arestēdams mani par poligāmiju.

—    Misters Koldvels nelepojas ar šādiem panākumiem, Žanna, —.Leslija laipni teica.

Nolikdama bildi atpakaļ, Žanna apsēdās kādā atzveltnes krēslā.

—     Redziet, cik es esmu neciešama. Par visiem cilvēkiem un visām lietām es domāju tikai to ļaunāko.

Viņa paņēma rokassomiņu un izņēma dimantiem rotātu portsigāru.

—  Apskaužu tos cilvēkus, kuri var apmierināties, lietodami narkozes. Lai aizmirstu savas bēdas, es reiz mēģināju lietot kokainu, bet saslimu un man vajadzēja atsacīties.

—   Ir vēl kāds ceļš, — Leslija teica, — nolieciet galvu uz dzelzceļa sliedēm, kad tuvojas ātrvilciens, — panākumi būs tie paši. Un kad jūsu dēls kādreiz atradīsies, kas bez šaubām notiks, viņš zinās, ka tam bijusi māte, kuru nav vērts atcerēties.

—   Jūs esat neparasta jaunava. Cik veca tad jūs īsti esat?

Leslija to pateica.

—  Es vēlētos, lai Pēters jūs iemīlētu. Viņam vajadzētu kļūt laimīgam.

—    Kāpēc tad tā? — I^eslija vēsi jautāja. — Man šķiet, ka jums abiem ar Pēteru vajadzētu saprasties.

Kad Žanna gribēja viņai atbildēt, Leslija to pārtrauca.

—   Man jums kaut kas jāsaka, Žanna, es mīlu Pēteru. Vai jūs tas nebaida?

—    Nē, nemaz ne, — Žanna atbildēja.

—   Tikai šorīt par to pārliecinājos, — Leslija mierīgi teica. — Es par to domāju jau ilgāku laiku, bet tagad esmu nākusi pie slēdziena, ka tā ir māsas mīlestība, ko pret viņu jūtu. Agri vai vēlu jūsu bērns tiks atrasts, un jums vajadzēs no lorda Raithema šķirties, lai no jauna nodibinātu ar Pēteru ģimenes dzīvi.

Ar smagu sirdi Leslija novēroja, ka Žanna to labprāt darītu, bet viņa papurināja galvu un teica:

—   Nē, Pēters to nekad nedarīs. Cik es vakar novēroju, tad varu teikt, ka viņš ir pavisam pārvērties. Un nav jau ari nekāds bilnums, ja es esmu viņam vienaldzīga, jo viņu nekad neesmu mīlējusi. Jūs domājat, ka ir neiespējami runāt tā par sava bērna tēvu. Tikai ziņkārības dzīta un tiekdamās pēc piedzīvojumiem, es sekoju viņam uz Ameriku. Es domāju, ka ar to mana dzīve ieies citās sliedēs un klas pilnvērtīgāka, bet visas cerības un ideāli sabruka. Art Pēters sajuta pret mani tikai kaislību, — tā nebija mīlestība. Tomēr, neskatoties uz visu, viņš izturējās pret mani augstākā mērā pieklājīgi un mīli. Sajūta, ka viņš mani nemīl, padarīja viņu nelaimīgu. Es zinu, jūs domājat, ka bērns mūs varētu savienot, bet šādos gadījumos bērnam ir maza nozīme. Lielākajai daļai sieviešu, kuras šķiras no vīriem, ir bērni, kurus tās mīl, un tomēr tie nevar viņas atturēt. Mēs ar Pēteri varam būt tikai labi draugi, un, neskatoties uz to, ka mēs dzīvojam šķirti, zēns mūs mīlētu abus. Bērni mums atmaksā to, ko mēs tiem sniedzam, un es savam bērnam varētu dot tik daudz.

Žanna nepacietīgi piecēlās un piegāja pie loga.

—   Bet tagad mēs runāsim par kaut ko citu. Manis dēļ kaut vai par trusīšiem jeb tauriņiem. Kā tas nākas, ka jums šis logs ir sabojāts?

—    Par to nav vērts runāt. Kāds cilvēks nejauši iekrita logā. Žanna, jūs neesat ar dzīvi apmierināta?

Lēdija Raithema paraustīja plecus.

—   Ko lai dara, mīļā Leslij. Ja tā nebūtu dzīve, bet romāns, tad to varētu attiecīgi nobeigt. Man, bez šaubām, vajadzētu nomirt ar drudzi. Pēteram vajadzētu mani apglabāt, slavējot un cildinot manas neesošās labās īpašības un pavadīt savas atlikušās mūža dienas skumjās un melanholijā.

Leslijai nāca smiekli. Viņa skatījās uz dzīvi skaidru skatienu un nevarēja nodoties šādām sentimentālām fantāzijām, tamdēļ viņa atkal palika nopietna.

—    Es jums gribēju vēl kaut ko jautāt. Vai jūs iedevāt Drucei jūsu smaragda kaklarotu?

—   Jā, viņa pieprasīja 30000 mārciņu, bet, tā kā es varēju iedot tikai 20000, tad es iedevu art kaklarotu, kuru Druce solījās pārdot.

—   Vai jūs zināt, kāpēc dārgakmens atradās viņas rokā?

Zanna pakratīja galvu.

—    Un vai jūs nezināt, kur palika pārējā kaklarotas daļa?

—        Nē, es nekā par šo lietu nezinu. Es vispār nesaprotu, kāpēc viņa ir tikusi nonāvēta. Varbūt, ka to izdarījis kāds viņas mīļākais. Tā kā viņa Anitu ļoti cienīja, es domāju, ka pirms savas aizbraukšanas no Anglijas viņa gribēja no tās atvadīties.

—  Cik ilgs laiks pagāja no jūsu bērna dzimšanas dienas līdz jūsu otrreizējām laulībām?

—   Apmēram 10 mēneši, — Zanna, mazliet pārdomādama, teica.

—   Vai jūs Reno personīgi pazināt?

—  Jā, tā bija savāda sagadīšanās. Netālu no Reno manam tēvam piederēja kāda ferma, kuru es uzdevu par savu uzturēšanās vietu. Es iesniedzu laulības šķiršanas lūgumu un biju pārliecināta, ka tā lieta tiks izbeigta man par labu. Ierodoties noteiktā dienā uz tiesas sēdi, sastapu tur Anitu, kura man paziņoja, ka manu laulību nevarot šķirt dažādu dokumentu trūkuma dēļ. Es neiegāju tiesas zālē, lai nesastaptu ziņkārīgos reportierus, un kopā ar Anitu devos prom.

—   Jūs nekavējoties atgriezāties Anglijā?

—  Jā, no Liverpūles devos tieši uz Kumberlandi. Anita jau bija rūpējusies par ceļa karti. Tas bija īsi pēc ziemassvētkiem, jo ziemassvētkus es pavadīju Ņujorkā.

—   Tagad es jūs palūgšu atbildēt man vēl uz vienu jautājumu.

—   Lūdzu.

—    Vai jūs teicāt Anitai, ka esat nolēmusi precēties ar lordu Raithemu?

Žanna piekrizdama pamāja ar galvu.

—   Vai Anita zināja, ka jūs precēsiet lordu Raithemu ari tad, ja jūsu pirmā laulība netiktu šķirta? Apdomājiet labi, Žanna, pirms jūs man atbildat uz šo jautājumu.

—   Man nav ko pārdomāt, es atceros labi, ka teicu Anitai, ka precēšu lordu Raithemu ari tad, ja netikšu no Pētera šķirta. Amerikā slēgtai laulībai nav vērts piegriezt sevišķu vērību.

—   Jūs esat slikta aktrise, — Leslija teica, vērodama Zannu, — nederīga māte un ari laulības piedzīvojumos jums nav laimes.

Viņa apkampa Žannu un noskūpstīja.

—   Bet jūs man tomēr patlkat. Tagad iesim Pollmalla restorānā paēst pusdienas un pēc tam noskatīsimies kādu labu filmu. Es loti mīlu romantiskas filmas.

Leslijas sabiedrībā lēdija Raithema jutās lieliski un Ūkai pusdienas beigās viņa ar šausmām atcerējās, ka šodien pie viņas mājā bija nolikta kādas komisijas sēde, kuras priekšsēdētāja viņa bija.

—   Tā ir bērnu aizsardzības biedrības sēde, — viņa īsi teica.

Izgājušas no restorāna, abaš dāmas šķirās. Pa ceļam Leslija nosūtīja

Pēteram kādu telegrammu. Aizgājusi mājās, viņa lika Lukrēcijai iesaiņot nepieciešamās lietas, jo Koldvels bija paziņojis, ka viņai pagaidām jāatstāj dzīvoklis. Viņš pats apsolījās pienākt.

Lukrēcija izpildīja viņas pavēli ar lielāko prieku.

—   Jūsu vietā es, tumsai metodes, te nepaliktu, kaut par miljonu mārciņu ari ne, mis, — viņa teica. — Te ierodas kāds iebrucējs, te kāds cilvēks lec caur logu laukā! Aiz bailēm un bēdām man būs visi mati izkrituši.

Šinī acumirkli atskanēja zvans.

—   Ja tas ir misters Devlizs, tad vediet viņu tūlīt augšā.

—   Tas jau ari ir tīrais iebrucējs, — Lukrēcija nomurmināja.

Kad Pēters nosēdās viņai blakus pie rakstāmgalda, viņa redzēja,

ka tas bija loti pārmainījies. No bijušās vienaldzības un apātijas nebija vairs ne vēsts.

—   Ir pavisam neiespējami izdibināt kādu lietu, nezinot, no kurienes to iesākt. Domāju, ka Žanna varēs dot man kādus norādījumus, bet nabaga sieviete ir tādā pašā nezināšanā kā es. Man žēl, ka es viņai vakar tik asi uzbruku.

—   Viņa to tā neuzņēma, — Leslija atbildēja.

—   Vai jūs ar viņu tikāties? — viņš ātri jautāja.

—  Jā, šorīt, un bez tam mēs ari kopā pusdienojām. Mēs pārrunājām ļauno notikumu. Vai jūs mīlat Žannu tāpat kā senāk?

—   Nē, es nekad neesmu viņu mīlējis, bet tagad mazāk kā jebkad. Art viņa mani nemīl, to zināju jau pirms septiņiem gadiem. Vai viņa stāstīja jums kaut ko par bērnu?

—    Nē, viņa par to patiešām nekā nezina.

—    Viņa to nezina, bet šis riebīgais izdzimums, ko sauc par princesi Bellini, gan zina! Jūs nevarat iedomāties, ka art mans tēvs to ienīda, bet viņš baidījās no viņas. Tomēr šī sieviete viņam patikusi!

—   Vai jūs tā domājat? — Leslija domīgi teica— Nevaru ticēt.

—    Jā, stāsta, ka jaunībā viņa nav bijusi skaista, bet gan loti interesanta un' pievilcīga.

—  Šodien esmu daudz ko jaunu dzirdējusi, bet tas, ko jūs nupat teicāt, mani sevišķi interesē.

Leslija neatlaidās, kamēr Pēters viņai izstāstīja savus novērojumus.

—   Kādreiz, bērns būdams, dzirdēju strīdu starp mēmu māti un princesi. Tikai vēlāk es pilnīgi sapratu dzirdēto vārdu nozīmi. Mana māte loti dusmīgi teica: "Negribu, ka tu ilgāk uzturies manā mājā. Ja ari tu viņu esi mīlējusi, tad tagad tev uz to vairs nav nekādas tiesības. Tu viņu nekad neiemantosi." Viņas runāja vēl daudz, ko nesapratu, un mana māte rūgti raudāja. Vēlāk princese Bellini atstāja mūsu māju, un pēc vairākiem gadiem abas atkal sadraudzējās.

Leslija viņu domīgi uzlūkoja.

—   Tātad ari jūsu tēvs nebija bez vainas.

—  To es neapgalvoju, — viņš atbildēja. — Mans tēvs bija parasts cilvēks, kas viegli varēja nokļūt gudras sievietes iespaidā, un Bellini bija spējīga to hipnotizēt, tāpat kā savu viru, kurš toreiz vēl bija dzīvs un pilnīgi padots viņas varai. Es nesaprotu, kamdēļ es visu to atceros. Tagad taču ir daudz svarīgākas lietas, par ko interesēties. Vai Žanna jums neteica, kā bērns ir nosaukts?

—   Bērns nav nemaz kristīts un ari baznīcas grāmatās viņš nav ierakstīts. Juridiski viņš nemaz neeksistē, un tāpēc ir grūti atrodams.

Leslija domīgi lūkojās pa logu laukā.

—  Esmu loti ziņkārīga, kā visi šie mīklainie sarežģījumi beigsies. Lai man būtu kāds ierocis pret Anitu Bellini, dodiet man to vēstuli.

Viņš izvilka vēstuli no kabatas un iedeva to Leslijai.

—    Kas jums šo vēstuli atsūtīja?

—   To es nezinu.

Leslija apskatīja konvertu un pasta zīmogus.

—  Šo vēstuli droši vien nosūtījis cilvēks, kas gribējis Anitai Bellini spītēt. Ja es zinātu, kas to ir nosūtījis, — Leslija teica, paceldama vēstuli pie deguna. — Šerloks Holmss droši vien pateiktu, vai šī vēstule smaržo pēc L'Origan jeb Chypre, bet es kā vienkāršs cilvēks zinu, ka šai vēstulei piemīt Grētas Gurdenas guļamistabas smarža.

fl -«39

Šinī acumirkli Grētas guļamistabā smaržoja pēc ceptām desiņām.

225

Smarža nāca no mazās gāzes plītiņas, kura atradās guļamistabā. Ja Grēta gatavoja tikai sev, tad viņa bija praktiska līdz skopumam, turpretī, ja viņa ēda restorānā un tai līdzi bija pavadonis, kas maksāja rēķinu, tad viņa izvēlējās tikai dārgākos ēdienus un vīnus.

Ārsts viņai bija atļāvis pēcpusdienā piecelties no gultas, un viņa priecājās, ka varēja jau bez sāpēm staigāt.

Pēc pēdējās sastrldēšanās Grēta Anitu vairs nebija redzējusi. Pateicoties savam gļēvajam, nenoteiktajam raksturam, viņa sāka jau nožēlot notikušo. Grēta nevarēja piedot, ka rīkojusies tik pārsteidzīgi, nosūtīdama Pēteram Devlizam Anitas vēstuli. Protams, Anita jau izturējās pret viņu slikti, bet arī viņa pati nebija bez vainas. Anitai bija taisnība, ja viņa uztraucās par laikraksta vājo saturu.

Starp citu laikrakstā bija nodala, kurā tika atstāstīti "patiesi dzīves gājumi". Turpat blakus bija ievietots sludinājums, ka tās personas, kas iesūta redakcijai šādus interesantus notikumus, saņem divdesmit piecas mārciņas atalgojumu.

Protams, lielākā dala iesūtīto materiālu bijā mazvērtīgi. Bet dažreiz gadījās interesantas lietas. Te kāds sulainis, būdāms nemierā ar savu kungu un atspītēdams tam, atklāja viņa pikantos noslēpumus un gaitas; kāda istabas meita, atrazdama kādā apslēptā atvilktnē savas kundzes vecās mīlestības vēstules, atsūtīja tās uz redakciju. Visas ievērības cienīgās vēstules tika nosūtītas Anitai, kura prata tās loti labi izlietot. Ko Anita ar tām darīja, tas Grētai nebija jāzina. Vajadzīgā mērā pārgrozījusi un apstrādājusi interesantākos gadījumus, Grēta ievietoja tos laikrakstā.

Tagad Grēta saprata tikai to, ka tai ir pavisam neizdevīgi sanākt naidā ar Anitu Bellini, jo tad viņas eksistence bija apdraudēta.

Apēdusi visas trīs ceptās desiņas un izdzērusi glāzi tējas, Grēta nolēma izšķirot un sakārtot atlikušos Anitas dokumentus un vēstules.

Un tas bija loti labi, ka Anita, apciemojot viņu, atrada aizņemtu tieši šajā darbā.

—   Vai ar jūsu kāju tagad labāk?… Tad labi. Gribu jūs šovakar ņemt līdzi uz Vimbldonu.

—   Bet, mīlā Anita, tas ir neiespējami, — misis Gurdena viņu pārtrauca. — Ārsts man teica…

—    Tas man vienalga, ko ārsts teica, — Anita savukārt viņu pārtrauca. — Es parūpēšos, lai jums būtu pieejama ārstēšanās, ja tas būs vajadzīgs. Jums katrā ziņā man jābrauc līdzi.

Greta kaut ko nomurmināja sevī.

—    Bet tas var slikti atsaukties uz manu veselību! Ārsts…

Princese Bellini tomēr neievēroja viņas iebildumus.

—   Sakravājiet visas savas lietas, — viņa teica, — jo jums tur būs jāpaliek ilgāku laiku. Es atsūtīšu vienu no saviem kalpotājiem, kas jums palīdzes. Bet labāk būtu, ja jūsu apteksne to nokārtotu.

—  Cik tad ilgi man būs jāpaliek? — Greta jautāja. Nelaimīgākās dienas Grētas mūžā bija tās, ko viņa bija pavadījusi Anitas namā.

—   Mēnesi, sešas nedēļas… to es pati vel nezinu. Es jums par to loti pieklājīgi samaksāšu. Jūsu kājas deļ telefonēju ārstam, un viņš man pateica, ka jūs varat droši izbraukt, jo brūce ir jau aizdzijusi.

—    Bet laikraksts…

—  Laikraksta iznākšanu apturēšu. Es jau par to spiestuvei paziņoju. Manam advokātam uzdevu, lai viņš šo veikalu likvidē, tā kā jums par to vairs nav jārūpējas. Jums tā kā tā kaut kas jādara, Grēta, jo jūsu ienākumu avots, kurus jums deva šī lapa, tagad izbeidzies.

Grēta pārsteigta klausījās jaunajā vēstī, un viņai palika tā kā žēl, ka laikraksts neiznāks. Bet viņa tomēr ātri vien savaldījās.

—     Es nevaru… es jums tomēr nebraukšu līdzi, Anita, pirms ārsts nav mani apskatījis.

—   Jums katrā ziņā tomēr būs jābrauc man līdzi. Ja jūs gribat vēl aprunāties ar kādu ārstu, tad piezvaniet viņam ātrāk.

Grēta piezvanīja savam ārstam, bet neatrada to mājās. Viņa uzmeklēja kāda cita pazīstama ārsta adresi un dabūja savienojumu. Anita blakus istabā dzirdēja viņas īso sarunu. Iznākusi pie Grētas, viņa jautāja.

—    Nu, vai sarunājāt ar ārstu? Viņš nāks?

—   Jā.-Viņš man neatļaus atstāt gultu, ja būs pārliecināts, ka tas kaitēs manai veselībai.

—    Kā tad viņu sauc?

—   Doktors Elfords Veslejs. Viņš bija mistera Devliza mājas ārsts…

Pārskaitusies Anita klusi iekliedzās un naidīgi teica:

—    Viņš ir neciešams!

Dēmoniska un briesmīga tagad izskatījās Anita, un Greta pat instinktīvi pacēla rokas, kā izsargādamās no viņas uzbrukuma.

—  Tūlīt piezvaniet, lai viņš nenāk! Atrodiet kādu iemeslu atvainoties!

Trtcēdama Grēta paņēma klausuli un piezvanīja, bet viņai neviena

balss neatbildēja.

—    Viņš jau ir aizgājis.

—   Tad nosūtiet kādu lejā pie durvīm, lai pasaka, ka vioš nav vairs vajadzīgs.

—   Bet, Anita, — Grēta protestēja, — tā taču es nevaru rīkoties. Man ar viou ir jārunā. Ja jūs nevēlaties ar ārstu satikties, tad varat vioam nerādīties. Ja es kaut ko tādu izdarīšu, vioam radīsies aizdomas. Policija jau tā zina, ka mana kāja ievainota ar šāvienu.

Anitai tomēr bija jāpadodas, jo uz trepēm jau atskanēja doktora soli. Vioa iegāja guļamistabā un nostājās pie durvīm, lai varētu noklausīties Grētas un ārsta sarunā.

Doktors Veslejs bija jau sirms, bet loti simpātisks kungs ar skaistu vaigu bārdu.

—    Ak, tu, mīlā debestioa, es taču jūs pazīstu, — vioš ienācis teica — Tagad es jūs skaidri atceros — jūs bijāt pazīstama ar Devliziem? Nabaga Donalds, tas taču bija viens jauks cilvēks! Bet apskatīsim jūsu kāju.

Vioš apskatīja ievainojumu, kas bija jau pilnīgi aizdzijis un Grētai par lielu nepatikšanu atzina, ka vioa var droši braukt uz Vimbldonu.

—    Jums tikai vēl viena vai divas nedēļas jāuzmanās, — vioš draudzīgi teica un atgriezās pie savas iemīļotās tēmas: — Jā, es biju dienas divas pie vecā Donalda pirms vioa nāves. Un man tomēr bija vēl cerība, ka varēšu vioam līdzēt. Divdesmit četras stundas es viou neatstāju. Vioš nomira sešas stundas pēc tam, kad biju izgājis. Mans draugs Pauls Greilejs palika pie vioa. Tas ir viens no labākajiem ārstiem, kāds jebkad ir dzīvojis.

Vecajam doktoram Veslejam bija tā pārliecība, ka visi vioa paziņas ir labākie cilvēki pasaulē, bet tie, kuriem nebija tā laime iemantot šo godu no vioa puses, tika apzīmēti par "nabaga lautioiem."

—   Vienīgi žēl par viņa dēlu, — viņš pagrozīja savu sirmo galvu.

—  Tā ir bēdīga lieta. Kad es izdzirdu par šo notikumu, tad nodomāju sevī: "Tu esi vienīgais, kas var vecajam Donaldam to pastāstīt."

Beidzot doktors Veslejs aizgāja.

Anita atstāja savu paslēptuvi.

—   Tā, nu jūs varat braukt man līdzi.

—   Varu gan, ja tikai gribētu, — Grēta saņēmusies teica. — Es negribu šo dzīvokli atstāt. Un es art nesaprotu, kamdēļ jūs šo mīļo, labo vecīti tā neieredzat.

—  Ja es gribēšu zināt jūsu domas par to, kas man patīk, kas ne, es pati par to apjautāšos, — Anita atteica, bet šoreiz viņa attiecībā pret Grētu bija pārrēķinājusies.

—  Ja jums mans tonis nav patīkams, — Grēta Gurdena paraustījusi plecus, atteica, — tad būtu labāk, Anita, ja jūs mani atstātu. Jūs apturējāt laikrakstu, bet es ceru, ka samaksāsiet man" pienākošos algu par pēdējo mēnesi, kā arī vēl par trim mēnešiem uz priekšu. Bez tam man nav patikas doties uz jūsu veco, atbaidošo ligzdu.

Princese sāka smieties.

—  Mīlā Greta, jūs paliekat teatrāla. Tomēr redzu, ka mēs nesaprotamies. Neesiet taču dumja! Jūs nāksiet tagad man līdzi un paliksiet tur vienu vai divas nedēļas. Man ir daudzi jauni plāni, par kuriem gribu ar jums pārrunāt Pēc tam mēs aizbrauksim uz Kapri, Montekarlo vai art kaut kur citur, kas jaukāks par Vimbldonu.

—   Nē, es jums līdzi neiešu, — Grētai bija grūti izteikt šo atbildi.

—   Es negribu jums sekot. Ja jau nu man vajadzēs dzīves eksistencei ko nopelnīt, tad es to arī nopelnīšu. Pieņemšu kādu vietu Flitstrītā, jo pagājušajā nedēlā saņēmu piedāvājumu. Es sevi vairs neļaušu tiranizēt. Es nebraukšu uz Vimbldonu — tas ir mans pēdējais vārds!

Anita bija atdūrusies pret tādu pretestību, kādu nebija cerējusi sastapt. Tomēr viņa prata savaldīties. Viņas ieraža ari nebija pārspēt vārdos savus pretiniekus, jo viņiem tā parasti mēdza tikai pavēlēt.

—   Jūs mani kompromitējat, jo es apsolījos…

—    Tas man gluži vienalga. Kam tad jūs to apsolījāt? — un, nenogaidījusi atbildi, viņa teica: — Jūs taču pati labi zināt, cik riebīgs man Vimbldonas nams ar visiem javiešiem, kuri tur uzturas.

—  Vioi ir labi ļaudis, ja jūs kādreiz ieskatītos viou konversācijas vārdnīcā, tad zinātu arī to, ka tie ir viesmīlīgi un mīl savas mājas.

Bet šie vārdi uz Grētu neatstāja nekādu iespaidu.

—   Varbūt, ka tas tā ir, bet priekš manis ir skaidrs, ka es jums līdzi neiešu.

—  Nu, tad palieciet art… vismaz līdz parītam, — Anita turpināja. — Es nevēlos velti tērēt savu laiku. Jūs esat man parādā, Grēta.

—   Bet jūs man viena mēneša algu, — Grēta atcirta. — Un bez tam vēl triju mēnešu algu par atlaišanu bez uzteikšanas.

Anita dusmās trīcēja. Vina atrāva rokas somiņu vajā un nometa naudas čupiou uz galda. Bez tālākiem vārdiem Anita atstāja dzīvokli, aizsizdama aiz sevis durvis.

Grēta jau pašlaik triumfēja, bet pamazām viou pāroēma bailes par to, kas notiks rītdien. Steidzīgi vioa piegāja pie tālruoa.

—    Lūdzu, savienojiet mani ar Skotlendjardu. Kā? Vai tad Skotlendjardam ir noteikts numurs?

Grēta to uzmeklēja tālruoa abonentu grāmatā un piezvanīja Leslijai Mughenai.

—   Jūs tā esat. Es vēlētos ar jums tūlio runāt!

—   Labprāt, misis Gurdena.

Grēta bija pārsteigta.

—    Kā tad jūs zināt, ka es tā esmu?

Vioa dzirdēja, ka Leslija smējās.

—  Es loti labi pazīstu savu paziou balsis un it sevišķi tik simpātisku, kāda ir jūsu, — vioa atbildēja.

—   Man gribas jūs satikt… tūlio… loti steidzīgā lietā.

—   Labi, tūlio pie jums ieradīšos.

Kad pēc kāda laika Leslija pie vioas ieradās, Grēta Gurdena saoēma to sirsnīgi un izplestām rokām.

—    Esmu loti uztraukta, — Grēta teica, — jo man nupat bija saruna ar Anitu. Briesmīgi! Vioa pārtraukusi laikraksta izdošanu, kā jūs to jau būsiet dzirdējusi, — Skotiendjardā jūs taču visu zināt! Tas nozīmē, ka esmu pazaudējusi savu vietu. Es negaidīju to no Anitas Bellini. Lūdzu, atģērbieties. Vai varu piedāvāt tasīti tējas?

Leslija, kuru Grētas klātbūtne vienmēr smīdināja, pamāja ar galvu.

—   Bet kādas rūpes jūs nomāc, misis Gurdena! — Leslija jautāja.

—    Anita gribēja, lai es braucu viņai līdzi uz Vimbldonu un palieku tur kādu mēnesi. Bet man tā vieta ir pretīga, es viņu neciešu! Esmu loti jūtīga, kā jau visi mākslinieki, — es gribu teikt, kā jau rakstniece. Un viņa bija tik neciešama pret mani, lai gan esmu ievainota un man kāja sāp. Anita šinī ziņā ir taisni neciešama, jūs pat to nespējat iedomāties, mis Mughena! Es viņai loti vienkārši paskaidroju, ka negribu vairs viņai kalpot. Bez tam viņa sacēla man veselu traci par to, ka esmu pie sevis uzaicinājusi doktoru Vesleju. Nesaprotu, kamdēļ viņa tā uztraucās. Doktors Veslejs taču ir viens loti mīļš, runīgs, sirsnīgs un īsts džentlmenis. Vai jūs zināt, ka viņš pavadīja pēdējās 24 stundas pie mistera Devliza? Viņš nebija ne soli atgājis no mirēja, jo ticēja, ka Devlizs paliks vesels.

Leslija sēdēja otrā pusē galdam, novēroja Grētu Gurdenu un mierīgi gaidīja, kad viņa sāks stāstīt par tiem iemesliem, kas lika to ataicināt uz šejieni.

—    Vai doktors Veslejs bija Devlizu mājas ārsts?

—  Loti mīļš, interesants, sirsnīgs vecs kungs… Viņš pazina misteru Devlizu loti labi. Visu nakti un dienu viņš pavadījis pie viņa gultas un sešas stundas vēlāk, kad viņš uz brīdi izgāja, Devlizs mira.

Leslija maz klausījās Grētas runas plūdos un gaidīja, kad viņa sāks runāt par īsto lietu. Tad beidzot!…

—   Es tomēr nezināju, ka šis pretīgais vīrietis patiesībā ir sieviete. Viens, kas man likās aizdomīgi, bija tas, ka Anita ar viņu tā kā draudzējās… Man likās, ka šis vīrs Anitai grib uzbrukt, un es jau taisījos izsaukt policiju, bet tad ienāca šie dzeltenie zeņķi un tie izņēma Drucem no rokām revolveri. Es gulēju uz dīvāna ne dzīva, ne mirusi un nemaz nezināju, ka esmu jau ievainota. Anita izskatījās kā cilvēks, kas pazaudējis prātu. Tas bija briesmīgi!

—    Vai tad jūs Druci pēc tam vēl redzējāt?

—   Nē. Bet viņas šausmīgais izskats, pirms iesākās šaudīšanās… — Grēta notrīcēja. — Es jums nespēju visu izstāstīt, tāpat ari nespēju atstāstīt to sarunu, kas notika starp viņu un Anitu. Bet tad Anita mani izsūtīja ārā. Taisni tajā brīdī, kad atstāju istabu, sprāga šāviens — peng! Tad viss satumsa ap mani. Jūs jau zināt, kā tādās reizēs ir.

—   Es tomēr visu vēl labi nesaprotu. Dažas stundas vēlāk es taču jūs sastapu pie lēdijas Raithemas?

—   Anita mani tur aizsūtīja. Vioa teica: aizejiet pie Žannas, bet nekā viņai nestāstiet. Pamēģiniet visu izzināt par Druci — kā vioš izturējās un vai nav draudējis. Es pat nejutu, ka lode ir ķērusi manu kāju. Vēlāk ārsts teica, ka ievainojums būtu tūlio sadzijis, ja nebūtu apkārt skraidījusi. Kamēr nokļuvu mājās, gandrīz nomiru.

Uz bridi vioa apklusa un ievilka elpu, tad tikai turpināja:

—    Esmu pārliecināta, ka rītdien vioa atkal mani apciemos un mēģinās pierunāt, lai braucu līdzi.

—   Ja jums vispār ko varu teikt, misis Gurdena, tad palieciet te, — Leslija mierīgi teica. — Negribu baidīt, bet mans pienākums ir jūs brīdināt. Princeses Bellini gals ir tuvu. Bet kas zīmējas uz Druci…

Vioa nekad nebija domājusi, ka Druce tiks nonāvēts. Līdz šim vioa domāja, ka vioa nāve ir nelaimes gadījums — cīnoties varēja pasprukt šāviens, bet šī mikla bija atrisināta.

Kad Leslija atgriezās savā dzīvoklī, mājas durvis bija noslēgtas. Vioa atslēdza durvis, uzdedzināja priekšnamā uguni un pārliecinājās, ka Lukrēcija ar mantām jau aizbraukusi. Vēstuļu kastītē vioa atrada kādu telegrammu — atbildi uz vioas pieprasījumu. Vioa izlasīja to un no priekiem gribēja gandrīz vai iekliegties. Tad, pārdomādama šo atbildi, kā arī sarunu ar Grētu Gurdenu, Leslija lēni kāpa pa trepēm augšā. Kad vioa pagāja garām sānistabas logam, tā pēkšoi ieraudzīja, ka vioas ugunsdrošais skapis ir atiauzts. Viņa saprata, ka nebija labi atstāt dzīvokli tukšu un arī to, ka vajadzēja uzklausīt mistera Koldvela aizrādījumus. Leslija atvēra savas istabas durvis, izstiepa roku, lai uzdedzinātu gaismu, bet gaisma neatspīdēja. Vioa nedzirdēja ne mazāko troksnīti, tomēr kāda spēcīga roka sagrāba viou aiz rīkles, bet otra aizspieda muti.

—   Jūs kliegsiet — esat beigta! — kāds čukstēja vioai pie auss.

Vioa nepretojās.

Durvis pa tam tika lēni aiz vioas aizslēgtas. Istabā atradās divi vīri. Tie viou pacēla, ienesa guļamistabā un noguldīja gultā.

—   Jūs kliegsiet — esiet beigta! — atkal tā pati balss teica. Rīkle tika palaista vaļā, bet mute vēl vienmēr bija aizspiesta.

—    Es nekliegšu, — viņa murmināja, un otra roka atlaidās.

—  Jūs kliedzat, es pārgriezīšu rīkli. Jūs nekliedzat, es nepārgriezīšu rīkli.

—   Es nekliegšu, — viņa mierīgi teica. — Vai drīkstu piecelties?

Abi sarunājās tādā valodā, kuru Leslija nesaprata.

—   Jūs uz krēsla sēdiet pavisam mierīgi ilgu laiku, ilgu laiku, — atbildēja tas, kas jau iepriekš bija ar viņu runājis.

Viņš saņēma Lesliju aiz rokas, ieveda otrā istabā un nosēdināja krēslā. Pa logu iespīdēja ielas lampu gaisma, un viņa varēja apskatīt abus vīriešus. Tie bija maziem augumiem, reti plecīgi un spēcīgi noauguši. Viens no viņiem izgāja un drīz vien atgriezās kāda otra tāda paša izskata vīrieša pavadībā. Leslija bija pārsteigta. Visi trīs kaut ko pārrunāja, uzdedzināja uguni, tad trešais izgāja ārā. Abi palikušie nosēdās pie viņas kājām.

—    Es runāju angliski loti maz, — teica viens no dzeltenajiem vīriem. — Es tikai dzirdu un saprotu angliski. Es jums teikšu patiesību. Pagājušā naktī Diga Nagara gribēja jūs nonāvēt. Šonakt negrib nonāvēt.

—    Ko tad jūs domājat ar mani darīt? — Leslija jautāja.

Dzeltenais virs pārdomāja.

—   Es un jūs, mēs iesim automobili. Kad jūs ieraudzīsiet cilvēkus, ja jūs ar cilvēkiem runāsiet, es pārgriezīšu rīkli.

Tas izklausījās ticami.

—   Jūs atkārtojat vienmēr vienu un to pašu. Kas tad notiks, kad es būšu automobili?

—    Vēlāk redzēsiet.

Trešais vīrietis atgriezās un pēc vina izturēšanās Leslija saprata, ka viņš ir pārējo vadonis, jo uz viņa pavēli tie izgāja ārā. Viņš atsēdās Leslijai līdzās.

—   Jūs varat būt mierīga par sevi, ja nesagādāsiet mums veltas pūles, — viņš teica. Leslijai par lielu pārsteigumu viņš runāja loti pareizā angļu valodā. Manai valdniecei jūs esat vajadzīga.

—    Kas ir jūsu valdniece?

Viņai bija liels apmierinājums, ka šis mazais vīrietis visu saprata, pie tam arī nemaz tik briesmīgs neizskatījās.

—        Es nevaru jums atbildēt uz šo jautājumu, mis. Bet tomēr jūs varat būt mieriga par savu likteni. Pagājušajā nakti vajadzēja jūs nonāvēt, bet šodien mums ir cita pavēle. Ja jūs būsiet mieriga, jums nekas ļauns nenodks.

Viņš piecēlās un paskatījās ārā pa logu. Loga aizsargi bija nolaisti, un caur to starpām varēja skaidri saredzēt, kas notiek uz ielas.

—    Man jums jāpastāsta, kas tagad tālāk notiks. Šis nams ir policijas aplenkts. Pēc kāda briža sargi pagurs un paliks ari nevērīgāki, tad viens no maniem draugiem dos mums zīmi. Šajā bridi mēs atstāsim namu.

Leslija saprata, ka "mans draugs" ir viens no pārējiem uzbrucējiem. Visi viņi bija loti pieklājīgi ģērbušies eiropiešu drēbēs.

—   Vai jūs gribat piesēsties tuvāk pie loga? Labāk atsēdieties pie rakstāmgalda. Ja zvana tālrunis, tad neatbildiet.

—    Domāju, ka jūs esat pilnīgi par to skaidrībā, — apsēdusies pie rakstāmgalda, viņa teica, — ka misters Koldvels vai nu piezvanīs, jeb ari pats ieradīsies tajā gadījumā, ja es neatbildēšu?

Viņš pamāja ar galvu.

—    Mēs esam šim gadījumam sagatavojušies. Nesen nosūtījām jūsu vārdā viņam telegrammu, ka esat aizbraukusi uz… Bet nevaru labi atcerēties, kā to pilsētu sauc.

—   Jūs domājat — Plimutu? — viņa steidzīgi jautāja.

—  Jā, jā. Telegrammā bija ari jūsu viesnīcas adrese klāt pielikta. Plimuta atrodas loti tālu no šejienes un jūs jau būsiet aizvesta, kamēr viņi pārliecināsies, ka jūs tur neesat bijusi.

—    Kur tad mēs atrādīsimies?

—   Diga Nagara, lielā valdnieka, harēmā, kurš ir miris, bet tomēr dzīvo.

Leslija Mughena nesabijās. Viņa tikai paskatījās savā ienaidniekā, kurš svētsvinīgi teica:

—   Diga Nagara ir lielais valdnieks, kas miris, bet tomēr dzīvo!

18

Pēters Devlizs iegāja savā šaurajā istabiņā, rokas sabāzis kabatās un pīpēdams cigareti. Viņš domāja par mazo Elizabeti un savu dēlu, kuru viņš nekad nebija redzējis. Kas viņam tagad bija darāms, lai tos atrastu? Viņš notrīcēja un gurdi aizsedza rokām seju…

Visā namā viņš tagad bija vienīgais iedzīvotājs. Caur plānajām sienām istabā iespiedās ielas troksnis. Kad misis Ingletorne nebija vēl apcietināta, viņš būtu uzzinājis patiesību, bet tagad bija velti par to domāt. Kas bez viņas vēl zināja, kur Elizabete atrodas?

Viņš te dzīvoja tik īsu bridi, ka nevienu no apkārtējiem iedzīvotājiem nepazina. Policija, pārmeklējot namu, meklēja tikai vērtīgas lietas, lai pamatotu savu apsūdzību pret misis Ingletorni. Un ja nu?…

Ja nu viņš vēlreiz māju pārmeklētu? Lai gan tā bija pēdējā un pie tam vāja cerība, Pēters tomēr devās lejā.

Sievietes guļamistabas durvis bija atvērtas. Viņa izlauzto durvju atslēga vēl nebija izlabota. Viņš nolika lampu un apskatījās visapkārt.

Ja jau policija kādā mājā izdarījusi kratīšanu, tad pēc tam paliek tikai haotiska nekārtība. Tomēr šajā gadījumā visur valdīja pārsteidzoša kārtība. Uz gultas gulēja sakrauti Ingletornes ģērbi, no sienas bija noņemtas divas eļļas bildes. Netālu no gultas atradās kāda kaste, kurā kareivji parasti uzglabā savas mantas, pārceļoties uz citu vietu. Kaste nebija pārmeklēta, un tās priekšā atradās atslēga. Pēters dabūja krāsns kruķi un atsita atslēgu vaļā.

Priekš kam tad misis Ingletorne te uzglabāja tik daudz laikrakstu izgriezumu?

Viņš paņēma kādu izgriezumu, jo tā virsraksts pievērsa uzmanību.

"Liela mantojuma īpašniece atrasta pateicoties bērna zeķu prievītei."

Otrs virsraksts skanēja:

"Pateicoties monogrammām uz bērna drēbītēm, atrasta māte."

Viņš nolika lampu uz mazā galdiņa un sāka pārlasīt laikrakstu izgriezumus. Viss to saturs grozījās ap nezināmo bērnu identificēšanu. Daži laikrakstu izgriezumi bija jau ļoti veci. Kā redzams, tad misis Ingletorne jau ilgus gadus bija tos krājusi. Viņš brīnījās, ka policija nebija šo kastīti pārmeklējusi. Zem izgriezumiem atradās daudzi mazu bērnu autiņi, kuri bija gan no vienkāršām drānām, gan no zīda un pēc ilgās gulēšanas jau palikuši pelēki un noputējuši. Pēters paņēma kādu no tiem un uzmanīgi sāka tos attīt. Viņam par lielu pārsteigumu pie bērna kurpītēm bija piestiprināta zīmīte ar vārdiem: "Misis Larzes dēls, desmit dienas." Tātad tas bija misis Larzes dēla kapa zīmes uzraksts!

Viņam jau sen bija aizdomas, ka misis Ingletorne ir eņģelīšu taisītāja. Viņš atvēra nākošo, un otrā zīmīte vēstīja:

"Jauna meitenīte Līvija, piecas dienas."

Pēters atritināja vienu pēc otra, un ar katru autiņu viņa priekšā pavērās jauna traģēdija. Pētera priekšā gulēja jau divpadsmit bērnu autiņi; viņš paņēma trīspadsmito un nodrebēja par šo dīvaino iespaidu, kādu uz viņu atstāja šis skaitiis. Vai tas būs laimīgs vai nelaimīgs? Viņš atrisināja laba lina audekla autiņus un atrada zīda šallē ietītu maza bērna krekliņu. Atverot zīmīti, viņš lasīja:

"Mis Martas meitenīte."

Autiņi izkrita no viņa rokām. Mis Martas meitenīte!

Viņš atcerējās vēstuli. "Druce ir atradis labu mitekli tavam dēlam." Un turpat apakšā vēstulei bija uzšņāpts ar zīmuli: "Martas kalpone." Un Martas kalpone bija — misis Ingletorne!

Mis Martas meitenīte! Viņš sīki pārmeklēja autiņus un drēbītes, līdz beidzot atrada otru zīmīti, kuru lasot, viņš skali iesaucās:

—    Mis Martas meitiņa Elizabete!

Trīcēdams aiz uztraukuma, Pēters uzkāpa savā istabā un vēl un vēlreiz pārmeklēja bērna drēbītes. Tad iedomājās, ka jāsatiek Leslija, un, iebāzis atradumu kabatā, viņš steidzās pie viņas.

Leslijas dzīvokļa logi bija tumši, bet viņš nodomāja, ka smagie logu aizkari nelaiž gaismu cauri. Pēters piezvanīja, bet neviens viņam neatbildēja. No ielas otras puses pie viņa piesteidzās kāds vīrs.

—   Ar ko jūs vēlaties satikties? — pienācējs jautāja, un Pēters saprata, ka viņam darīšana ar slepenpolicistu.

—  Es vēlos satikt mis Mughenu, un mans vārds ir Pēters Devlizs.

—   Jūs esat Pēters Devlizs? Mis Mughenas te vairs nav. Viņa pārcēlusies inspektora Koldvela dzīvoklī. Šis nams ir pilnīgi neapdzīvots.

Pēters jutās pārsteigts. Tomēr viņš nolēma satikt Lesliju un tamdēļ paprasīja no ierēdņa Koldvela adresi, ko ari dabūja. Ejot prom, viņš atskatījās un ieraudzīja Leslijas dzīvokļa logos īsu gaismas uzliesmojumu, it kā tur kāds spīdinātu ar elektrisko kabatas lampiņu.

Pēters apstājās. Tātad Leslijas dzīvokli kāds bija iekšā. Viņš pārgāja pār ielu atpakaļ, bet policistu vairs nesastapa, jo tas bija aizgājis tālāk un sarunājās ar saviem kolēģiem. Kamēr Pēters pārdomāja, durvis mazliet pavērās. Viņš iegāja priekšnama tumsā.

—   Vai te kāds ir? — vioš jautāja.

Kas pēc tam notika, Pēters vairs neatcerējās. Smags sitiens notrieca viņu gar zemi, tad nāca otrs, un viņa seja pārplūda asinīm.

Pēters zaudēja samaņu…

Pateicoties ledainam ziemelim, Čeringkrosrouda bija gandrīz tukša. Nedaudzi gājēji steidzīgi bēga no aukstuma, tāpēc ari neviens nevarēja detektīvam pateikt, ka taisni tanī brīdī, kad Pēters iegāja pa durvīm, trīs mazi cilvēki pārskrēja pār ielu un iekāpa auto, kurš pašreiz pieturēja pie durvīm.

19

Kad auto sāka braukt, viens no vīriešiem pārkāpa pie šofera. Pie hipodroma auto apstājās, bet tad atkal devās tālāk pa Koventrīstrltu, garām Pikadillija laukumam un acumirkli vēlāk iegriezās Haidparkā.

Tagad Leslija varēja apskatīt savus sagūstītājus. Viņu dzeltenās sejas un greizās acis mazliet atgādināja ķiniešus jeb japāņus, tikai viņi izskatījās daudz mežonīgāki par tiem.

Leslija nāca pie slēdziena, ka viņi bija no Javas. Cik muJkigi, ka viņa to nebija ātrāk iedomājusies! Anita Bellini taču vairākus gadus dzīvoja Javā. Tagad viņai kļuva saprotami Pētera vārdi par aizsarga ķēdi Anitas Bellini mājā. Tā kā visi princeses apkalpotāji atrodas ārpus mājas, lai gatavotu uzbrukumu viņai, tad aizsarga ķēde bija kā drošības līdzeklis, lai mājā neienāktu nevēlamas personas.

Bet kas bija Diga Nagara? Šis vārds likās Leslijai pazīstams. Varbūt tas bija kāds Javas dievs?

—  Kas ir Diga Nagara? —viņa piepeši jautāja. Visi vīrieši uzreiz apklusa, it kā nobijušies.

—   Kāds liels valdnieks, — viens no viņiem teica bijīgā balsi. — Viņš ir miris, tomēr dzīvo, bet holandieši domā, ka viņš ir beigts.

Java bija Holandes kolonija. Leslija nožēloja, ka nebija senāk sīkāk painteresējusies par malajiešiem un viņu ieražām.

Viņa redzēja, ka pabrauca garām tam laukumam, kur kādreiz tika atrasts Druces līķis. Tātad viņi brauca uz Vimbldonu — uz Anitas drausmīgo māju.

Auto apstājās pie mājas durvīm. Leslija uzkāpa pa trepēm un iegāja neapgaismotā priekšnamā. Vioas drosme sāka zust, dzirdot, ka durvis aiz viņas tiek aizslēgtas. Kāds aizdedza kabatas spuldzi, un vioa redzēja platas, smagām grīdsegām klātas trepes.

—  Kāpiet augšā, — vīrietis, kurš to atveda, teica un saoēma viou stingri zem rokas.

Uzkāpuši augšā, vioi atradās augšējā stāva priekšistabā. Vīrietis pieklauvēja pie kādām durvīm.

—   Iekšā, — Anitas balss sauca.

Leslijas pavadonis atvēra durvis un, ielaidis viou iegarenā salonā, aiztaisīja durvis un pats pazuda.

Istaba bija gandrīz tukša. Vienā galā atradās dīvāns un zems galdioš. Pretējā siena bija paslēpta aiz smaga, zelta caurausta aizkara un grīdu pārklāja biezas, tumši sarkanas grīdsegas. Abās pusēs dīvānam dega spuldzes, dodamas savādu ēteriski zaļganu gaismu.

Anita Bellini, sakrustojusi kājas un cigareti zobos, sēdēja uz dīvāna Vioa bija rotājusies neskaitāmām pērļu virknēm, rokassprādzēm un gredzeniem. Netrūka protams, art monoklis, kurš spokaini mirdzēja vioas aci. Pie katras kusdbas briljanti dzirkstījās; un Anita izskatījās kā groteska, pretīga pagānu dieviete.

—   Lūdzu, mis Mughena, apsēdieties, — vioa teica, norādīdama uz melniem spilveniem, kuri bija nomesti uz grīdas blakus dīvānam.

Leslija uzmanīgi nosēdās pretim Anitai, un īsu brīdi vioas uzlūkoja viena otru klusēdamas. Tad Anita sāka runāt.

—   Ceru, ka jūs esat apmierināta.

—   Domāju, ka jā, — Leslija vēsi atteica…

—   Es ceru, jūs sapratīsiet mani — es neliktu jūs atvest šurp, ja mans stāvoklis nebūtu apdraudēts. Pagājušajā nakd es gribēju, lai jūs nonāvētu, bet tā būtu bijusi liela kļūda no manas puses, jo dzīva jūs daudz vairāk noderat.

—  Tas izklausās pavisam teatrāli, — Leslija pasmaidīdama teica.

—        Vai jūs esat kaut ko dzirdējusi par Digu Nagaru? Vioš kādreiz bija liels valdnieks Javā un miris pirms apmēram 70 gadiem. Tā ir mistiska persona, un iedzimtie tic, ka viņš arvien vēl dzīvo, valdīdams pār tiem. Viņa vārdā tie ir spējīgi izdarīt visu.

Anita apklusa, bet, brīdi padomājusi, turpināja:

—    Pagājušajā naktī jūs būtu tikusi nonāvēta uz Digas Nagaras pavēli. Ja jūs tagad apprecēsiet vienu no šiem vīriešiem, tad jūs būsiet Digas Nagaras sieva un vienmēr izpildīsiet viņa gribu. Es ceru, ka jūs mani saprotat?

Leslija pamāja piekrizdama.

—   Javas iedzimtie ir pieklājīgi un laipni cilvēki, — Anita zīmīgi paskaidroja, — bet mēdz būt arī gadījumi, kad tie izturas citādi.

—   Es saprotu. Tie ir draudi, — Leslija mierīgi teica, — gadījumā, ja es neizpildītu jūsu vēlēšanos.

—   Jūs esat loti apķērīga sieviete, — Anita, atspiezdama galvu rokās, teica. — Vai jūs zināt, ka šodien pēc pusdienas misters Koldvels ir izdevis pavēli pārmeklēt manu māju?

—   Es domāju, ka tas nav taisnība, — Leslija izbrīnījusies teica,

—    jo misters Koldvels man nekā par to nav teicis.

—  Vai viņš jums to ir sacījis, es nezinu, — princese viņu pārtrauca,

—   bet šādu pavēli viņš izdevis, tas ir fakts. Tā būtu viena lieta, kuru es jums gribēju paziņot. Otrkārt, es jums varu pateikt, ka man ir zināms, ka jūs šodien apmeklējāt Grētu Gurdenu, kura jums pateica to, ko jums nevajadzēja zināt. Grētu es pēc tam satiku. Domāju, nav vajadzīgs pastāstīt jums, ko jūs no Grētas Gurdenas uzzinājāt.

—   Nē, tas nav vajadzīgs. Arī bez Grētas palīdzības es būtu ieguvusi vajadzīgās ziņas. Man vajadzēja tikai aiziet pie doktora Vesleja un pajautāt, cik ilgi pirms savas nāves misters Donalds Devlizs atradās bezsamaņas stāvoklī. Es jau sen to paredzēju un tagad tas ir noteikti konstatēts, ka pārgrozītais testaments ir viltots. Tanī dienā, kad pēc jūsu norādījumiem misters Donalds Devlizs pārgrozīja savu testamentu, izslēgdams Pēteru no mantošanas tiesībām, pēc ārsta aizrādījumiem, viņš ir bijis pilnīgā bezsamaņas stāvoklī. Neceriet, princese Bellini, šinī lietā dabūt virsroku. Mistera Devliza advokāti, kuri vienmēr šaubījās par testamenta pareizību, visā drīzumā šo lietu noskaidros.

—  Tagad es interesējos tikai par sevi, — vipa teica pēc īsa starpbrīža.

— Lai Marta pati tiek galā. Jums ir jāpalīdz man izkļūt no visām nepatikšanām, un es jums samaksāšu par to simt tūkstoš mārciņu.

—  Ja jūs man visas pasaules bagātības piedāvātu, ar! tas neatstātu uz mani nekādu iespaidu! Bez tam es taču neesmu visvarenais slepenpolicijas prezidents, kurš varētu jums atjaut aizbraukt no šejienes un jūsu lietu izbeigt. Ja jūs lūgtu lēdiju Raithemu, kuru jūs visu mūžu esat spīdzinājusi, necelt sūdzību pret jums, tad tomēr par Anitas Druces nāvi jums būtu jāatbild tiesas priekšā.

—   Tas bija tikai nelaimes gadījums.

—  Es zinu, bet tomēr tas ir pienācīgi jānoskaidro, un tādā gadījumā atklāsies arī citas jūsu intrigas. Es esmu ar mieru priekš jums kaut ko darīt. Es aizmirsīšu pagājušās nakts notikumus un jūsu dzeltenos kalpus, ja jūs mani tagad atlaidīsiet un pateiksiet, kur atrodas Pētera meita Elizabete Devliza.

Anita kritiski vēroja Lesliju.

—   Jums ir jāpalīdz man izkļūt no visām neērtībām.

Leslija piecēlās.

—  Es domāju, ka jūs sapradsiet, ka neviens jūs vairs nevar glābt.

—   Jūs tā domājat? — Anita lēni jautāja. — Vai jūs arī zināt, mana mijā, ka tikai jums man jāpateicas par visām šīm nepatikšanām? Tikai jums, jo jūs bijāt tā, kas vilka dienas gaismā un izpētīja veco Druces lietu. Jeb varbūt tas tā nebija? Jums jāzina, mis Mughena, ka es zinu daudz vairāk, nekā jūs domājat.

Anita aizsmakusi iesmējās, sasizdama plaukstas.

—   Tagad mēs svinēsim kāzas! — viņa teica.

Piepeši istabā atradās seši neliela auguma cilvēki, kaili līdz jostas vietai. Viņi bija stāvējuši aiz aizkara, kur rēgojās šaurās durvis.

Ar dusmās pārvērstu seju Anita pateica viņiem pāris nesaprotamus vārdus, un tie, sagrābuši Lesliju, iegrūda viņu kādā tumšā istabā, kura atradās aiz aizkara.

—   Lai dzīvo ligava! — zobgalīga balss sauca aiz durvīm.

Vēl Leslija dzirdēja smieklus un ņirgāšanos, tad balsis aiz durvīm apklusa un Leslijas istabā pie griestiem aizdegās elektriskā spuldze.

Istaba droši vien piederēja kādam Anitas dzeltenajam cilvēkam. Uz dīvāna atradās daži austrumnieku apģērbu gabali.

Apskatījusi istabu, Leslija noliecās un izņēma no savas kājsaites maza kalibra revolveri un pielādēja to. Ar ieroci viņa jutās drošāka.

Istabā atradās vēl vairākas durvis, kurās Leslijai par lielu brīnumu un apmierinājumu atradās atslēga. Atvērusi durvis, viņa iegāja kādā mazā, tumšā guļamistabā. Sataustījusi nākošās durvis, viņa atvēra ari tās. Trepju telpā atradās divi cilvēki, kuri par laimi Lesliju neieraudzīja. Izbijusies un pēc iespējas klusu viņa atkal aizvēra durvis. Apskatījusi istabas logus, tā atrada, ka tie bija sbngri noslēgti un aizrestoti. Baidīdamās aizdegt uguni, viņa taustīdamās pārmeklēja istabas sienas. Te Leslija atrada vēl kādas durvis, kas nebija aizslēgtas. Atvērusi tās, viņa sataustīja slēdzi un pagrieza to.

Gaismai uzliesmojot, viņa redzēja, ka atrodas kādā garderobes istabā. Pretējā sienā bija durvis, kas nebija aizslēgtas.

Nodzēsusi uguni, Leslija nolēma pārmeklēt ari nākošo istabu, bet, atvērusi durvis, viņa atlēca atpakaļ, jo istabā kāds lēni elpoja.

—    Lūdzu, kas tur ir? — kāds jautāja klusā balsi.

Leslijas sirds sāka dauzīties, jo runātājā viņa pazina Elizabeti.

—   Esi pavisam mierīga, — ienākdama istabā, Leslija čukstēja un aizslēdza durvis. Tad viņa aizdedza uguni.

Viņa atradās mazā istabiņā ar zemām durvīm un šauru, aizrestotu logu. Elizabete sēdēja izbijusies uz gultas malas.

Ieraudzījusi Lesliju, viņa pieskrēja tai klāt, to apkampdama.

—   Lūdzu, lūdzu, vediet mani prom no šejienes! Es tā baidos no mazajiem, dzeltenajiem cilvēkiem! Ņemiet mani sev līdzi!

—  Tev nemaz nevajag baidīties, — Leslija teica, pati nebūdama pārliecināta par saviem vārdiem. — Saki man labāk, vai, izņemot durvis, ir vēl kāda izeja no šis istabas?

Viņai par brīnumu meitene norādīja uz skapi pie sienas.

—    Šausmīga sieviete ar stikla aci dažreiz ienāk no turienes. Viņa teica, ka mazie cilvēki mani nositīšot, ja es mēģināšot trokšņot, — bailēs drebēdama, meitene teica.

Laipni atstūmusi meiteni, Leslija piegāja pie skapja. Tas bija pilnīgi tukšs, bet nekādas zīmes nenorādīja, ka tā sienā būtu durvis. Ar visu spēku viņa atspiedās pret sienu, un tā atsprāga vaļā. Durvis bija tikai viegli aizbultētas no otras puses.

Atgriezusies pie meitenes, Leslija viņu rūpīgi satina gultas segā.

—  Tagad tev vajag izturēties drošsirdīgi un mierīgi, — viņa čukstēja.

— Nāc man līdzi. Meitene kavējās.

—   Viņa teica, lai es nekad neiedrošinātos iet caur šim durvīm. Leslija nomierināja meiteni, un viņas iegāja blakus istabā, kura

izskatījās pec neapdzīvotas guļamistabas. Pēc tam viņas atradās kādā priekšnamā, no kura šauras trepes veda uz leju. Apakšā dega

patumša spuldze.

—   Jums ir revolveris, — meitene teica izbrīnījusies. Leslija pasmaidīja.

—    Nerunā tagad, — viņa pačukstēja meitenei.

Nokāpušas lejā. viņas atradās šaurā koridorā, kura galā bija bultām un atslēgām apbruņotas durvis. Tās droši vien bija āra durvis.

Ātri apsvērdama stāvokli, viņa novilka kurpes un, paņēmusi meiteni pie rokas, skriešus devās uz durvīm.

Sasniegusi durvis, Leslija drebošiem pirkstiem sāka atslēgt atslēgas un atvilkt bultas. Pēdējo bultu attaisījusi, viņa ķērās pie roktura, bet piepeši atskanēja griezīgas zvana skaņas. Tanī pašā mirkli atsprāga vaļā kādas durvis, un trīs vīrieši izskrēja koridorā. Ieraudzījuši I^esliju, viņi metās tai virsū. Divas reizes viņa paspēja izšaut un ievainoja vienu no uzbrucējiem. Bet tad tie viou pārspēja.

Viņa sauca Elizabetei, lai tā atver durvis un bēg prom, bet meitene bija tā pārbijusies, ka nespēja kustēties no vietas.

Uzbrucēji sasēja Lesliju un aiznesa viņu atpakaļ uz sarkano salonu. Tur viņi nolika to Anitai pie kājām.

Vīrietis, kurš prata angliski, pacēlis roku, teica:

—    Augstā pavēlniece, ko lai es daru ar sagūstīto sievieti?

—   Šonakt tevi iemiesojās Digas Nagaras dvēsele, — viņa teica griezīgā balsi, — un tā ir tava līgava!

20

Pēteram likās, ka viņš veselu mūžību ir atradies bezsamaņas stāvoklī. Seja bija klāta asinīm, un ievainojums galvā nejēdzīgi sāpēja.

Ar lielām pūlēm viņam izdevās piecelties un atbalstīties pret sienu. Viņš atvēra durvis, bet tūliņ viņu satvēra kāda stipra roka.

—    Kas jūs esat? — stingra balss viņam jautāja.

—   Mans vārds ir Devlizs. Es ieraudzīju logos uguni un gribēju ieiet dzīvokli. Atvērās durvis, — bet tad es nezinu, kas tālāk notika.

Detektīvs Pēteru pazina.

—  Durvis atvērās? — viņš norūpējies jautāja, — vai tad dzīvoklī kāds bija?

Pēters pamāja piekrizdams.

—   Dodiet man, lūdzu, dzert, — viņš teica.

Detektīvs uzveda viņu augšā, un, izdzēris glāzi ūdens, Pēters bija spējīgs sakarīgi pastāstīt savu piedzīvojumu.

—    Tas taču ir neiespējami! — detektīvs teica. — Es atrados mājas otrā pusē ne ilgāk par desmit minūtēm.

Piepeši detektīvs kaut ko ieraudzīja uz grtdas. Pieliecies, tas pacēla austrumnieku kurpi, kuru viens no iebrucējiem bija pazaudējis.

—    Es nekavējoties paziņošu par to misteram Koldvelam.

Šefinspektors pašlaik ēda vakariņas.

—   Tūliņ ieradīšos pie jums. Es gan tikko saņēmu telegrammu no mis Mughenas, kurā tā ziņo, ka aizbrauc uz Plimutu, bet tas neko daudz nenozīmē.

Divdesmit minūtes vēlāk misters Koldvels atradās Leslijas dzivoklī. Pa to laiku art Pēters bija paspējis pārsiet savus ievainojumus un mazliet atpūsties.

—  Viņi jūs ir apstrādājuši ar gumijas ieroci. Es šo metodi pazīstu, — Koldvels domīgi teica.

Asu skatienu viņš apskatīja istabu.

—  Es gribu pārliecināties, vai mis Mughena patiešām ir aizbraukusi uz Plimutu.

Aizbraucis pasta kantori, misters Koldvels paprasīja ierēdnim, lai tas parāda viņam nosūtītās telegrammas oriģinālu.

—   Jūs to tūliņ dabūsiet, — ierēdnis pakalpīgi teica. Koldvelam vajadzēja uzmest telegrammai tikai īsu skatienu, lai zinātu, ka tā nav Leslijas raksGta.

Viņš atgriezās Leslijas dzīvokli un aizsūtīja detektīvu uz Skotlendjardu.

Pčters izmantoja šo laiku, lai pastāstītu Koldvelam, ko viņš bija atradis misis Ingletornes kaste.

—  Tāpat kā mis Mughena, art es to paredzēju. Neko nenozīme, ja viņi apgalvoja, ka bērns esot zens. Nelaimīgajai lēdijai Žannai bija apsolīts, ka meitenīti tā varēs paturēt pie sevis. Viņi pateica, ka ir piedzimis zēns, un viņai vajadzēja padoties savam liktenim.

Ceturtdaļstundu vēlāk Koldvela auto apstājās pie Holovejas cietuma vārtiem. Uzraudze ieveda Koldvelu misis Ingletornes kamerā.

Misis Ingletorne, ieraudzījusi Koldvelu, uzkliedza griezīgā balsī:

—  Jūs velti kavējat laiku, nākdami šurp. Es nekā neteikšu. Meitenes atrašanās vietu es jums neuzrādīšu.

—    Paklausieties, ko es jums teikšu, — Koldvels mierīgi iesāka. — Vai jūs gribētu tikt cauri ar deviņiem mēnešiem cietumsoda vai jums tomēr ir vēlēšanās tikt notiesātai uz ilgāku laiku spaidu darbos, jeb vēlaties saņemt vēl smagāku sodu.

—    Ko jūs ar to domājat?

Koldvels pastāstīja viņai vienu otru gadījumu no tās dzīves un pretlikumīgajām gaitām.

—    Vai tas ir viss?

—   Nē, tas nav viss. Pēdējo divdesmit gadu laikā jūs esat ņēmusi art bērnus audzināšanā. 1916. g. jūlijā jūs paņēmāt no kāda Artura Druces dažas dienas vecu zēnu. Kur viņš tagad atrodas?

—    Tā jau ir jūsu darīšana — uzmeklēt to.

—   Es domāju, ka būs labāk, ja jūs man uzrādīsiet viņa atrašanās vietu, — Koldvels asā balsi teica. — Jūs man pierādīsiet, ka minētais bērns ir vēl dzīvs, pretējā gadījumā pret jums tiks celta jauna apsūdzība par slepkavībām. Ja mēs pārmeklēsim to māju sētas un dārzus, kur jūs esat dzīvojusi, tad, domāju, ka pierādījumu mums netrūks.

Misis Ingletorne bija nāvīgi pārbiedēta.

—    Es to neesmu darījusi, — viņa kliedza.

—    Jūs bijāt Martas kalpone?

Misis Ingletorne bija pārspēta un uzvarēta.

* * *

Kad Koldvels atgriezās no cietuma, pie Leslijas dzīvokļa durvīm stāvēja liels policijas auto. Koldvels pasauca Pēteru.

—   Bqs pareizāk, ja jas brauksiet līdzi, — viņš teica.

—   Uz kurieni jas brauksiet?

—    Uz Vimbldonu. Vai jūs jūtaties pietiekoši spēcīgs? Var jau būt, ka viss noritēs mierīgi, bet es tomēr domāju, ka viņas augstība bez cīņas nepadosies.

—   Vai Leslija ir tur?

Koldvels pamāja piekrizdams.

Viņi apturēja auto kādus simt metrus no Anitas mājas.

—  Vai jūs nekā nedzirdējāt? — Koldvels čukstēja. — Man šķiet, ka es dzirdēju kliedzienu. Viņi gaidīja vēl dažas sekundes, bet durvis netika atvērtas.

—   Dodiet man lauzni!

Nekavējoties viņam pasniedza dzelzs stieni, kuru viņi veikli iegrūda starp durvīm un stenderi. Pēc nedaudz mirkļiem durvis bija uzlauztas un aizsargķēde pārcirsta. Policisti iebruka tumšajā priekšnamā un devās pa trepēm augšā.

✓fC

Mazais, bet plecīgais iedzimtais bez pūlēm pacēla Lesliju. Viņa ciltsbrāli nostājās puslokā un dziedāja mežoņu kāzu dziesmu.

—   Dzīvojiet sveika, mana mazā, — Anita teica, — un ziniet, ka līdz ar šo svētku beigām art jūsu dzīvībai būs pienācis gals.

Piepeši viņa apklusa un stīvu skatienu vērās uz durvīm.

—   Neviens lai nekustas no vietas! — atskanēja Koldvela stingrā balss. — Bellini, pasakiet saviem kalpiem, lai tie izturas mierīgi.

Lesliju nolika uz grīdas, bet vēlāk to atkal kāds pacēla un tā bija Pētera norūpējusies seja, kas pārliecās pār viņu.

—   Tātad mēs nobeigsim šo lietu, neiztērēdami neviena šāviena, — Koldvels pieklājīgi teica. — Bellini, es jūs arestēju.

—   Esmu princese Bellini, — viņa iesāka.

—  Tas man vienalga, vai jūs esat princese Bellini, Annija Dreuce jeb Alise Druce, — Koldvels atbildēja, aplikdams viņai roku dzelžus.

Pirms aizbraukšanas Leslija uzmeklēja Elizabeti, kura raudādama gulēja savā gultā.

—   Vai atceries, Elizabete, kā tu senāk grāmatās meklēji mljus un patīkamus tēvus? Tagad es tevi vedīšu pie īstā tēva.

—    Pie mana tēva? — viņa jautāja, — pie mana īstā tēva?

Meitene apķērās Leslijai ap kaklu. Tā Pēters viņas abas atrada.

21

Misis Devliza ļoti retos gadījumos brauca viesos, un tāpēc tas bija pavisam sevišķs notikums, kad viņa parādījās Berklejskvērā.

—   Kā, misis Devliza? — Žanna jautāja, kad sulainis viņu pieteica.

Jau vairākus gadus viņa nebija šo sievieti redzējusi. Pēdējā laikā

viņu attiecības bija kļuvušas pat naidīgas.

—   Vediet, lūdzu, šo dāmu augšā.

Margarete Devliza ienāca istabā, kā jau parasts, tērpusies melnā un rotājusies ar ļoti lielu briljantu zvaigzni.

—    Es jūs droši vien pārsteidzu ar savu apciemojumu, — viņa teica, sildīdama rokas pie kamīna.

—   Jā, esmu ļoti pārsteigta, — Žanna teica.

—   Senāk es jums biju ļoti laba draudzene, Žanna, — viņa iesāka. — Ar mana mirušā vīra testamentu ir radušās dažas nepatikšanas. Šovakar saņēmu no viņa advokāta pieprasījumu. Protams, viņi man nekā vairs nevar padarīt, jo testaments jau pirms sešiem gadiem apstiprināts, bet man šī pastāvīgā neuzticība ir apnikusi. Varbūt, ka advokāts rīkojas Pētera uzdevumā, lai gan es par to šaubos. Tā jeb citādi, Pēters var parūpēties, lai šī lieta tiktu izbeigta.

—    Es nekā nezinu par šo lietu. Pēters rīkosies, protams, tā, kā viņš to atradīs par pareizāku. Es nevaru viņu iespaidot.

—   Jūs tomēr varat iejaukties, — misis Devliza teica. — Pēters zina par bērnu. Viņa karstākā vēlēšanās ir bērnu atrast un…

Uzlūkodama Žannu, misis Devliza apklusa.

—   Arī mana karstākā vēlēšanās ir viņu atrast, — Žanna teica.

—   Ari jūsu? Man tas ir vēl labāk. Pasakiet Pēteram, ka es varu jums bērnu atdot, ja viņš piespiež advokātus necelt pret mani sūdzības.

Jūs zināt, kur atrodas bērns? — Žanna drebošā balsī jautāja.

—   Jā, zinu. Žanna, tas nebija zēns!

—   Tas nebija zēns? … Meitene?… Bet jūs man apsolījāt…

—   Tagad nav nozīmes, kas pirms gadiem apsolīts, — Margarete

Devliza salti atteica. — Jā, tā bija meitene, un Druce aiznesa viņu pie manas bijušās kalpones — pie Martas kalpones.

—   Tātad… tātad… jūs esat Marta?

Misis Devliza piekrizdama pamāja ar galvu.

—   Jūs esat Marta Druce?

—   Nē, es esmu Marta Devliza. Es salaulājos ar veco Devlizu divas nedējas pēc viņa pirmās sievas nāves, kura nomira dzemdībās.

Žanna aizklāja acis. Viņai reiba galva — tas bija pārāk nedcami.

—   Tātad… jūs esat Marta? Bet kā tad ir ar Pēteru?

—  Viņš nav mans dēls. Lai nemazinātu savu iespaidu, es izvedu šo mazo viltību. Zanna, palīdziet man pierunāt Pēteru.

—  Nevaru jums tūlīt pateikt, ko darīšu. Manas domas ir sajukušas. Vienīgais, ko es zinu, ir tas, ka gribu savu bērnu.

Bridi klusējusi, viņa dedzīgi turpināja.:

—   Es darīšu visu, lai atdabūtu savu bērnu! Pēters būs mierā ar visu, lai tikai glābtu meiteni. Es raksflšu, lai viņš nekavējoties ierodas pie manis un tad…

Piepeši atvērās durvis, un istabā ienāca kāds cilvēks ar pārsietu galvu. Viņš veda pie rokas mazu meitenīti. Sajukušas zeltainas sprogas nokarājās pār tās vājo, skaisto sejiņu. Zanna uzlūkoja mazo drebēdama.

—    Pēter, kas viņa ir? — pārvērstā balsi viņa jautāja.

—   Tā ir Elizabete, — viņšteica, — un šī, bērniņ, ir tava māte!

22

Leslija sāka stāstīt:

—  Tagad, lūdzu, klausieties uzmanīgi — es sākšu no paša sākuma.

Devonšīrā dzīvoja kāda Druces ģimene…

Leslija pastāsdja, ko viņai bija ziņojis vecais Devonšlras priesteris.

—   Ģimenē bija trīs meitas: Anni, Alise un Marta. Vecākā māsa Annija bija Anita Bellini, vidējo — Alisi — sauc Arturs Druce, un jaunākā māsa Marta bija precējusies ar misteru Devlizu. Visas tris māsas bija lielas draudzenes, kas jaunībā devušas solījumu turēties vienmēr kopā un palīdzēt viena otrai katrā gadījumā Annija aizbrauca pār okeānu kā istabas meita. Tur viņa iepazinās ar kādu vecas itāju aristokrātijas atvasi — princi Bellini un apprecējās. Marta izmācījās par vecmāti un tika uzaicināta kā kopēja dzemdību laikā pie Pētera mātes. Alise sekoja savai vecākajai māsai uz Javu. Lai palīdzētu savai māsai viņas tumšajās gaitās, Alise pārveidoja sevi par vīrieti. Jau toreiz, kad Anita atgriezās Anglijā, vietējā policija cēla sūdzību pret to par kādu lielākas naudas summas izspiešanu no viena Javas valdības ierēdņa, bet pierādījumu trūkuma dēl lietu izbeidza. Man bija garāka saruna ar Martu Druci, kura, gribēdama sevi attaisnot, atklāja pilnīgi visus savas māsas noslēpumus. Tagad ir noskaidrots, ka Anita, izmantodama Pētera atvaļinājumu, viltoja lorda Everlda parakstu uz čeka. Anitai zināja, ka miljonārs lords Raithems grib Žannu precēt. Viņa ievāca ziņas un uzmeklēja Žannu taisni tad, kad viņai tuvojās dzemdības. Viņa mirkli apsvēra visus labumus, kas varēja celties šā noslēpuma līdzzinātājai, ja Žanna kļūtu miljonāra sieva. It kā gribēdama palīdzēt, viņa palika pie Žannas. Viņa pierunāja atdot bērnu audzināšanā un pieņemt lorda Raithema bildinājumu. Alise, kuru tagad sauca par Arturu Druci, bērnu nodeva Martas bijušajai kalponei — misis Ingletornei. Milzīgās summas, kuras Zamia deva bērna audzināšanai, noziedzīgās māsas paturēja sev.

Tagad Anita gribēja iegūt vēl kādu svarīgu ieroci pret Zannu, lai varētu visu mūžu izspiest un izmantot viņu savā labā. Viņa pūlējās tai iegalvot, ka tās laulība ar Pēteru esot nederīga, un Žanna varot droši laulāties otrreiz, neriskējot rīkoties pretlikumīgi. Tādā veidā viņai būtu rokā svarīgs ierocis pret Žannu par bigāmiju. Baidīdamās no soda, Žanna izpildītu katru viņas vēlēšanos.

Zanna tomēr ar to nesamierinājās, bet devās uz Reno un iesniedza tiesā laulības šķiršanas lūgumu. Viņas pirmo laulību tiesa izšķīra.

—  Izšķīra? — Žanna pārtrauca viņu uztrauktā balsī, — bet Anita man teica, ka lūgums esot noraidīts.

—   Vakar es saņēmu telegrammu no Reno tiesas sekretāra, kurā atbildēts, ka Žannas un Pētera Devliza laulība ii šķirta. Pateicoties tam, ka es sāku interesēties par šo lietu, Arturs Druce palika nemierīgs un gribēja Angliju atstāt. Aizbraucot viņam vajadzēja izspiest no Zannas pēc iespējas vairāk. Žanna iedeva Drucem savu briljanta kaklarotu.

Arturs Druce aizsteidzās pie Anitas atvadīties un izdalīt pēdējo ieguvumu. Anita gribēja izraut viņam no rokām kaklarotu, un smaragds notrūka, palikdams Artura Druces rokā. Cīnoties Arturs tika nošauts. Anita ievietoja māsas liki auto un aizvedusi nolika to zināmā vietā. Bet lieta nepalika apslēpta, viens atrisinājums sekoja otram, un Anita pūlējās mani nonāvēt, jo es mēģināju noskaidrot šo lietu.

Tas ir viss, ko es jums gribēju pastāstīt, — Leslija nobeidza.

Koldvels piecēlās un izstaipīja nogurušos locekjus.

—    Tagad es droši varu atstāt jūs ar Lukrēciju vienas. Es iešu mājās un mēģināšu tā kārtīgi izgulēties.

Žanna pasmaidīja, zinādama, ka tas attiecas uz viou.

—   Es jūtos diezgan stipra pārciest katras nepatikšanas, apzinoties, ka meitene ar zeltotām cirtām atrodas pie manis.

Vioa sniedza Pēteram roku.

—   Es nezinu, vai man ir jāpriecājas par laulības šķiršanu, bet es tomēr ticu, ka būšu priecīga, un ceru, ka arī tu tāds esi.

Vioa paskadjās uz Lesliju un klusu teica:

—   Vai tu domā, ka vēl kāds ir laimīgs par šo laulības šķiršanu?

—   Jā, tā ir.

Žanna sajuta greizsirdības dūrienu sirdi, bet viegli apspieda to.

Beidzot Leslija ar Pēteru palika vieni.

—    Nu? — Leslija teica, — tagad viss ir laimīgi beidzies. Atliek tikai jums iesūdzēt misis Devlizu par testamenta viltošanu. Bet es domāju, ka tas nebūs vajadzīgs. Vioa jau ir parūpējusies par to, lai jūs saoemtu pienākušos mantojumu dāvinājuma ceļā. Tagad jūs esat bagāts cilvēks un varat nopirkt sev skaistāko māju Lainparkā.

—   Vai jūs gribētu dzīvot šādā mājā?

—   Kopā ar jums esmu ar mieru dzīvot jebkkur, — Leslija atbildēja

Caur pusatvērtām durvīm Lukrēcija redzēja, kā Leslijas tumši

sprogainā galvioa noslīga pie Pētera apvalkāto svārku krūtīm, un vioš neizsakāmi maigi noliecās pār viou.

—   Lai Dievs mani pasargā no tāda kārdinājuma! — aizvērdama durvis, Lukrēcija nopūtās.

Beigas.

SATURS

DVĒSEĻU KAPTEINIS…………………………. 4

ČETRSTŪRAINAIS SMARAGDS …125

Formāts 60X 84/16. Avīžu papīrs. Ofsetspiedums. Me tions 30 000 cks. Līgumcena. SIA «Tapals.. Reģintr. aplico. 2-0115. lospicsts tipogrāfijā .Rota., 226011. Rigā.

Blaumaņa ielā 38/40. Pasūtījuma .V» 639.

LATVIJA

CINKOGRĀFIJA

Rīgā, Blaumaņa ielā 32 Tel. 287380

pieņem pasūtījumus no iestādēm un iedzīvotājiem šādu produkcijas veidu izgatavošanā:

1)  Vienkrasu un daudzkrasu zīmējumu un fotoilustraciju cinka klišejas.

2)  Dažādus pozitīvus, negatīvus.

3)  Dažādas izkārtnes cinkā.

4)  Dažādas izkārtnes misiņā (no pasūtītāja materiāla).

5)   Iespiedformu izgatavošanu mazajai poligrāfijai (no pasūtītāja materiāla).

6)  Dažādu marķējumu alumīnija šildas.

7)  Gumijas zīmogus un spiedogus.

8)  Metāla zīmogus.

9)  Misiņa gravējumus.

Content

Volless Edgars Dvēseļu kapteinis Četrstūrainais smaragds

Dvēseļu kapteinis

Četrstūrainais smaragds

SATURS