Volless Edgars

Džons Fleks. Tikai nezaudēt savaldību!

Edgars Volless DŽONS FLEKS Romāns

Džons Fleks

..

Ievads

Patiesību sakot, būtu nepieklājīgi un pat nelikumīgi, ja nedaudzajām personām, kam bija bēdīgā priekšrocība apmeklēt ārprātīgo cietumu, īpaši norādītu uz kādu no tā iemītniekiem. Bieži tas bija kāds bīstams vairākkārtējs noziedznieks, kas ilgāku laiku turējis vispārības interesi vislielākajā saspīlējumā, līdz tiesas ārsti un pati tiesa to atsūtījusi šai bezcerības vietā.

Bet bieži norādīja arī uz Džonu Fleku, kas klīda pa cietuma pagalmu, rokas uz muguras salicis, zodu pret krūtīm atspiedis, garš, kalsnējs, vecs vīrs pelēkā, slikti piegulošā cietumnieka apģērbā. Viņš ne ar vienu nerunāja, un arī viņu neviens neuzrunāja.

"Tas ir Džons Fleks… Visrafinētākais noziedznieks pasaulē… deviņas slepkavības…"

Cietumnieki, kums Brodmūrā turēja izdarīto slepkavību dēļ, savos retajos skaidrības mirkļos bija lepni uz veco Džonu. Ierēdņiem, kas viņu pa nakti ieslēdza un miegā novēroja, nebija nekā daudz slikta, ko par viņu teikt. Viņš nekad nedeva iemeslu aizrādījumiem, un visos šais sešos cietuma gados viņam nebija uznākusi neviena trakošanas lēkme, kas tik bieži kādu nabaga nevainīgu velnu noved slimnīcā un trakojošo ļaundaru kamerā.

Visbiežāk viņš pavadīja laiku rakstīdams un lasīdams, viņš bija savā ziņā spalvas ģēnijs un rakstīja ārkārtīgi ātri. Simtiem mazu skolas burtnīcu viņš bija pierakstījis ar gariem apcerējumiem par "noziegumiem". Cietuma direktors lāva viņam vaļu un neliedza paturēt burtnīcas, cerēdams, ka reiz varēs tās pievienot savam loti interesantajam krājumam.

Kādreiz vecais Džons— tā bija ārkārtīga labvēlība — tam iedeva izlasīt kādu no savām burtnīcām, un direktoram, tās lasot, tiešām aizrāvās elpa. Virsraksts bija "Kā izlaupīt bankas velves, ja tās atrodas tikai divu cilvēku apsardzībā". Direktors, bijušais karavīrs, lasīja, brīžiem apstājās un pārsteigts pakasīja sev aiz auss — šis raksts Džona Fleka tīrajā, skaidrajā rokrakstā viņam atgādināja divīzijas pavēli uzbrukumam. Neviens sīkums nebija tik nesvarīgs, lai paliktu neminēts, bija paredzēta katra iespējamība. Nebija nosaukts neviens apdullināšanas līdzekļa sastāvs, ko vajadzēja lietot, lai padarītu nekaitīgus sargus, bet turpat bija pievienota vēl kāda piebilde, ko še atstāstīšu vārdu pa vārdam:

"ja apdullināšanas līdzeklis nebūtu dabūjams, tad ieteicu apmeklēt kādu priekšpilsētas ārstu un nosaukt šādas slimības pazīmes… Ārsts parakstīs vēlamo apdullināšanas līdzekli atšķaidītā veidā. Tādēļ jāsagādā sešas pudeles šo zāļu un, lai izdalītu vēlamo apdullināšanas līdzekli, jārīkojas tā…"

—    Vai jūs par tādām lietām daudz esat sarakstījis, Flek?— priekšnieks izbrīnījies jautāja.

—   Kā šo? — Džons Fleks paraustīja savus vājos plecus.

—   To es daru sev par prieku, vienīgi, lai vingrinātu savu atmiņu. Es jau esmu sarakstījis sešdesmit trīs grāmatas par šo tematu, un tur nekādus labojumus vairs nevajag. Visus šos sešus gadus, kamēr esmu šeit, neesmu varējis izgudrot arī nevienu pašu manas vecās sistēmas uzlabojumu.

Vai viņš jokoja? Vai varbūt tas bija slimu smadzeņu produkts? Direktors, lai arī cik loti bija pieradis pie saviem uzraugāmajiem un viņu īpatnībām, nevarēja nonākt ne pie kāda noteikta slēdziena.

—   Jūs varbūt gribat teikt, ka esat uzrakstījis leksikonu par noziegumiem? — viņš neticīgi jautāja. — Kur tad tas ir?

Atbildes vietā Džona Fleka lūpas savilkās nicīgā smīnā.

Džona Fleka mūža darbs bija sešdesmit trīs sējumi ,rokrakstā. Tas bija vienīgais, uz ko viņš pats bija lepns.

Kad kādā citā reizē direktors atkal ieminējās par viņa neparastajiem rakstiem, Fleks teica:

—    Esmu ielicis lielu bagātību kāda veikla cilvēka rokās — protams, ar noteikumu, — viņš domīgi piebilda,

—   ka tas ir uzticams puisis un ka grāmatas, nonākušas pie viņa, sāks savus noslēpumus pierādīt praksē…

Direktors šaubījās par šo bīstamo grāmatu esamību, bet īsu laiciņu pēc tam viņam nācās mainīt savu viedokli. Skotlendjards, kurš reti, ja vispār kādreiz, dzenas pakal fantomiem, atsūtīja virsinspektoru Simpsonu, cilvāku bez jebkādas fantāzijas (šim faktam viņš varēja pateikties par savu karjeru). Viņa saruna ar Džonu Fleku bija loti īsa.

—    Runa ir par tavām grāmatām, Džon, — viņš teica, — būtu žēl, ja tās kristu nepareizās rokās. Ravini saka, ka tu esot kaut kur noslēpis gandrīz simt grāmatu.

—    Ravini? — vecais Džons atņirdza zobus. — Paklausieties, Simpson! Jūs taču nedomājat, ka varēsiet noturēt mani visu mūžu šai nolādētajā vietā? Jā?… Bet tad jūs lieliski maldāties. Kādā naktī es klusītiņām nozudīšu — varat pastāstīt to direktoram, ja gribat, — un tad parunāšu ar Ravini zem četrām acīm.

Džona balss kļuva skala un spiedzoša, un vecā ārprāta liesma, ko Simpsons jau agrāk bija manījis, atkal iedegās viņa acīs.

—     Vai jums kādreiz ir bijuši nomoda sapņi, Simpson?… Man tādi ir trīs. Esmu atradis jaunu metodi, lai varētu aizlaisties lapās ar veselu miljonu naudas. Tas ir pirmais numurs, bet ne tik svarīgs. Otrais saistās ar Rideru. Manis pēc varat viņam visu to atstāstīt. Es sapņoju par to, ka es kādreiz sastapšu Rideru vienu kādā jaukā, tumšā, miglainā naksniņā, kad kārtībnieki nevar pateikt, no kuras puses atskanējuši kliedzieni. Un mans trešais sapnis ir Ravini. Džordžam Ravini ir dažas priekšrocības, un tās ir— viņš mirs, iekams es izklūšu no šejienes.

—    Tu esi traks! — Simpsonam paspruka.

—    Tādēļ arī esmu šeit, — Džons Fleks atteica.

Sī saruna un tā ar direktoru bija garākās, kādas tam bijušas šo sešu gadu laikā Brodmūrā. Ja viņš nerakstīja, tad klejoja pa cietuma apstādījumiem, iecirtis zodu krūtīs, rokas uz muguras sakrustojis. Dažreiz viņš nogāja kādā noteiktā vietā ārmūra tuvumā, un ļaudis runāja (lai gan tas likās neticami), ka viņš pārsviežot pāri vēstules. Likās ticamāk, ka viņš atradis kādu uzticamu sūtni, kas viņa daudzās šifrētās vēstules nogādā ārpasaulē un atnes atpakaļ īsas atbildes. Viņam bija loti labas attiecības ar savas nodaļas uzraugu. Kādā dienā to atrada ar pārgrieztu rīkli. Nodaļas durvis bija plaši atvērtas, un Džons Fleks bija atgriezies pasaulē, lai piepildītu savus "nomoda sapņus".

1

Divas nepatīkamas domas nodarbināja Margareti Belmani, sēžot dienvidu ātrvilcienā, kas viņu tuvināja mezglu punktam Selfordai un mazai dzelzceļa līnijai, kas no turienes veda uz Siltberiju. Pirmā doma, protams, bija saistīta ar lielajām pārmaiņām, kas viņai stāvēja priekšā, un iespaidu, kādu tās bija atstājušas uz misteru Rideru, labsirdīgu cilvēku vidējos gados.

Kad viņa bija paziņojusi, ka meklē kādu vietu uz laukiem, viņš taču varēja parādīt kaut drusku nožēlas — neliels saīgums būtu bijis vietā. Bet šī ziņa, kā redzams, viņu pat iepriecināja.

"Baidos, ka nevarēšu bieži ierasties pilsētā," viņa bija teikusi.

"Nu, tas mani tiešām iepriecina," Riders bija atteicis un vēl piebildis kaut ko par gaisa pārmaiņas vērtību un dabas labvēlīgo ietekmi. Viņš patiesi bija kļuvis daudz jautrāks nekā iepriekšējās nedēļās, un tas bija diezgan aizvainojoši.

Margaretes Belmanes skaistā seja saīga, kad tā domāja par savu vilšanos un sašutumu. Visas domas, ka varbūt

vēl varētu atteikties no vietas, bija kā aizpūstas. Viņa nebija domājusi, ka sekretāres vieta ar sešsimt mārciņām gadā ne no šā, ne no tā tik viegli iekritīs klēpī. Viņa taču bija pilnīgi nepiemērota šim darbam, viņai nebija nekādas pieredzes viesnīcas darīšanās, un izredzes uz pieņemšanu bija ārkārtīgi niecīgas.

Un itālis, kas tik bieži bija mēģinājis ar viņu iepazīties, bija tikai viena no ikdienišķām nepatikšanām, ar kurām jauna meitene, kurai pašai jāgādā par savu dzīvi, ir tik pazīstama, ka parastos apstākļos Margarete viņu nebūtu nemaz ievērojusi.

Bet šorīt viņš meitenei bija sekojis līdz pat stacijai un droši vien dzirdējis viņas teikto pavadonei, ka atgriezīsies ar vilcienu pulksten 6.15. Kārtībnieks ar šo lietu būtu ticis galā vēja ātrumā, ja viņa tam būtu pastāstījusi un nebītos no skandāla. Bet ikviena, lai arī cik prātīga jaunava, izvairās no šādām nepatīkamām scēnām, un viņai šī lieta bija jānokārto pašai uz savu roku. Tās nebija patīkamas izredzes, un tā visa pietika, lai samaitātu varbūt citādi jauku un interesantu pēcpusdienu. Un misters Riders…

Margarete Belmane sarauca pieri. Viņa bija divdesmit trīs gadus veca, tātad tai vecumā, kad jaunāki vīrieši brīžiem liekas loti garlaicīgi. Bet, no otras puses, vīrieši tuvu piecdesmitiem arī nav sevišķi pievilcīgi, un mistera Ridera vaigubārdu, kas tam piešķīra skotu pagrabmeistara izskatu, viņa nemaz nevarēja ciest. Lai gan viņš, bez šaubām, bija mīļš cilvēks…

Šai mirklī vilciens apstājās, un viņa jau atradās pārsteidzoši mazajā Siltberijas stacijā, vēl nemaz nebūdama skaidrībā, vai iemīlējusies misterā Riderā vai tikai dusmojusies uz viņu.

Stacijas kučieris savu zirgu, kurš bēdīgi raudzījās pasaulē, pieturēja pie šaurās ejas un parādīja ar pātagu.

—    Tas būs jums visērtākais ceļš, mis! Mistera Devera birojs atrodas ceļa galā.

Tas bija viltīgs, vecs vīrs, kas jau dažu labu sekretāres vietas tīkotāju bija aizvedis uz Larmskipu, un noprata, ka šī, vispatīkamākā no visām, šeit neieradās kā viesis. Vispirms viņai nebija bagāžas, un konduktors bija atskrējis viņai pakaļ, lai atdotu aiz pārskatīšanās paņemto atpakalbiļeti.

—    Vai man labāk jūs nepagaidīt, mis?…

—    Ak jā, lūdzu! — Margarete Belmane steigšus teica, izkāpdama no vecajiem ratiem.

—    Vai jūs esat uzaicināta?

Kučieris bija pilsētā plaši pazīstama persona un tāpēc izmantoja savas priekšrocības.

—    Es tā jautāju tikai tādēļ, ka vesels pulks jaunu sieviešu braukušas uz Larmskipu neuzaicinātas un misters Devers tās negribēja pieņemt. Viņas tikai izgriezušas sludinājumu un atbraukušas šurp. Bet sludinājumā lasāms: "Rakstiska pieteikšanās." Man šķiet, ka esmu atvedis ap pusduci jaunu sieviešu, kas nebija uzaicinātas. Es to saku vienīgi jūsu pašu labā.

Jaunava smaidīja.

—     To jums vajadzēja viņām pateikt, iekams tās aizbrauca no stacijas, — viņa labā omā teica, — un tā jūs būtu aiztaupījis viņām maksu par ratiem. Jā, esmu uzaicināta.

Larmskipa izskatījās labi. Tai nebija ne mazākās līdzības ar viesnīcu un vēl mazāk — ar labu pansiju, kas tā droši vien bija. Tā ēkas daļa, kur senāk atradās cietuma velves, bija skaidri saredzama, lai gan stāvos, pelēkos mūrus aizslēpa efeju vijas, kas noklāja ari daļu no vēlāk celtās piebūves.

Aiz līdzenā zāliena, uz kura atradās niedru krēsli un galdi, Margarete ieraudzīja rožu dārzu, kas vēl tagad, vēlā rudenī, bija vienos ziedos. Aiz tā atradās priežu puduris, kas likās sniedzamies līdz pat klinšu malai.

Viņa redzēja gabaliņu pelēkzilās jūras un kāda neredzama tvaikoņa vieglo dūmu plīvuru. Lēns vējiņš atnesa šurp priežu smaržu, kuru tā sajūsmināta ieelpoja.

—   Vai tas nav brīnišķīgi? — viņa, dziļi atvilkdama elpu, teica.

Kučieris domāja, ka "nekas jau nekait", un parādīja atkal ar pātagu.

—     Tur tā mazā, četrstūrainā māja — tikai pirms nedaudz gadiem celta. Misters Devers ir vairāk rakstnieks nekā pansijas īpašnieks.

Viņa atvēra ozolkoka vārtus un aizgāja pa celiņu uz rakstnieka pansiju. Nelīdzeno bruģi no abām pusēm iežogoja lielas puķu dobes. Šķita, ka viņa iet caur mazas lauku mājiņas dārzu.

Piebūvei bija augsts logs un šauras, zaļas durvis. Acīmredzot viņa bija ieraudzīta, jo durvis atvērās, kad viņa izstiepa roku pēc misiņa zvana.

Tas droši vien bija misters Devers pats. Liels, kalsens vīrs ap piecdesmit, ar dzeltenu rūķa seju un smaidu, kas atstāja uz Margareti ārkārtīgi jocīgu iespaidu. Viņa vismīļāk būtu skaļi iesmējusies. Garā virslūpa pārkārās pār apakšējo, un, lai gan vīra seja bija šaura un krunkaina, tas tomēr izskatījās pēc kāda no brīnumainajiem un komiskajiem laimes elkiem. Apaļās, brūnās, bolīgās acis, krunkainā piere, matu kušķis, kas stāvēja sacēlies galvas vidū, vēl vairāk pastiprināja viņa rūķīša izskatu.

—    Mis Belmane? — viņš tā kā steigā jautāja.

Vīrs kaut ko nomurmināja un stāvēja, ierasti sakrampējis rokas, it kā tam būtu lielas rūpes, ka viņa būtne meitenei varētu nepatikt.

—     Ienāciet, lūdzu, manā alā! — vīrs teica un pēdējo vārdu tik ļoti uzsvēra, ka viņai gandrīz paspruka smiekli.

"Ala" bija loti ērti iekārtota studiju istaba, kuras viena siena nozuda aiz grāmatu blāķiem. Vīrs aizvēra aiz meitenes durvis un, klusi, nervozi iesmiedamies, pastūma viņai krēslu.

—    Priecājos, ka atbraucāt. Vai jums bija patīkams brauciens? Droši vien, vai ne? Un Londonā?… Karsts un sutīgs… diemžēl. Varu iedomāties. Vai nevēlaties tasi tējas?… Bet protams!

Vīrs tik ātri izmeta jautājumus un atbildes, ka viņai nebija iespējams atbildēt, un viņš jau bija paķēris telefonu un pasūtījis tēju, iekams vēl tā bija izteikusi kādu vēlēšanos.

—   Jūs esat jauna, ļoti jauna, — viņš bēdīgi kratīja galvu. — Divdesmit četri, vai ne? Vai protat rakstīt ar mašīnu? Kāds smieklīgs jautājums!

—   U)ti laipni no jums, mister Dever, ka pieņemat mani, — viņa teica, — jo es ne mirkli neiedomājos, ka varēšu atbilst jūsu prasībām. Man nav nekādas pieredzes viesnīcu lietās, un, spriežot pēc izsludinātās algas, man…

—     Pag, pag, — misters Devers teica un svinīgi kratīja galvu. — Tieši tas man vajadzīgs. Darba šeit ir maz, bet ari tas man jau ir par daudz. Mani privātdarbi, — viņš ar roku norādīja uz stāvpulti, kas bija noklāta papīriem, — man aizņem daudz laika. Man vajadzīga dāma, kas kārto grāmatas… rīkojas manās interesēs. Kāds, kam varu uzticēties. Es cilvēkus vērtēju pēc sejām. Jūs arī? Man šķiet, ka jā. Un pēc rokrakstiem… Jūs taču arī!… Trīs mēnešus es liku sludinājumus. Man bija jārunā ar trīsdesmit piecām reflektantēm!… Gluži neciešami… Un viņu balsis — šausmas! Es vērtēju cilvēkus pēc balsīm… Jūs droši vien tāpat. Kad jūs man pagājušo pirmdien piezvanījāt pa telefonu, es tūliņ sev teicu: "Šī balss!"

Viņš tik cieši bija savijis savus pirkstus, ka kauliņi bija kļuvuši pavisam balti, un šoreiz viņa nespēja apvaldīt smieklus.

—    Bet, mister Dever, es taču neko nezinu par viesnīcas lietām! Droši vien es to varētu iemācīties. Un es šo vietu, protams, šausmīgi labprāt gribētu. Alga jau briesmīgi pieklājīga.

—    Briesmīgi pieklājīga, — viņš rūcoši atkārtoja. — Cik dīvaini šie vārdi izklausās viens otram blakus!… Mana saimniecības vadītāja. Ļoti laipni no jums, misis Bertone, ka atnesāt tēju.

Durvis bija atvērušās, un istabā ienāca kāda sieviete ar sudraba paplāti. Viņa bija ģērbusies loti vienkāršās, melnās drēbēs. Viņa blāvām acīm tik tikko paskatījās uz Margareti un pazemīgi gaidīja, kamēr misters Devers runā.

—     Misis Bertone… ŠI jaunā dāma ir mūsu sabiedrības jaunā sekretāre. Viņai jādabū vislabākā istaba mājā… zilā istaba. Bet pagaidiet! — Viņš norūpējies iekoda sev lūpā. — Varbūt jums nemaz zils nepatīk?

Margarete iesmējās.

—    Esmu mierā ar jebkuru krāsu, — viņa teica, — bet es taču vēl nemaz neesmu apdomājusies…

—    Ejiet, lūdzu, misis Bertonei līdzi! Apskatiet namu… savu biroju… savu istabu! Misis Bertone!

Viņš parādīja uz durvīm, un, iekams jaunava saprata, ko dara, viņa jau bija izgājusi kopā ar misis Bertoni pa durvīm. Šaura eja savienoja mistera Devera privātbiroju ar namu, un Margareti ieveda lielā, augstā telpā, kas aizņēma visu nama platību.

—      Banketu zāle, — misis Bertone smalkā, uzkrītoši vienmuļā balsī paskaidroja. — Tagad tiek lietota kā viesistaba. Mums ir tikai trīs pansionāri. Misters Devers ir ļoti īpatnējs. Ziemā gan mums daudz viesu.

v — Tikai trīs pansionāri… Tas nu gan nav sevišķi izdevīgi.

Misis Bertone nošņaukājās.

—    Misters Devers jau nemaz negrib, lai tas atmaksātos. Viņš galvenokārt grib sabiedrību. Viņš jau tikai tādēļ pārvērta Larmskipu pansijā, ka viņam patīk redzēt ļaudis nākam un ejam, pašam nejūtot nepieciešamību ar viņiem sarunāties. Tas nu reiz ir viņa jājamzirdziņš.

—     Dārgs jājamzirdziņš! — Margarete teica, un misis Bertone atkal nošņaukājās.

Lielās zāles otrā pusē atradās mazs un daudz tīkamāks

salons ar lieliem, augstiem divviru logiem, kas izgāja uz zālienu. Ārā, loga priekšā, pie tējas galda sēdēja trīs cilvēki. Viens no tiem bija vecāks garīdznieks ar stingru, cietu seju. Viņš, ēzdams torti, lasīja kādu klerikālu laikrakstu un acīmredzot bija aizmirsis savus kaimiņus. Otra bija kāda jaunava — apmēram Margaretes vecumā, ar ļoti bālu seju, bet tomēr ļoti skaista. Lielu, tumšu acu pāris mirkli aplūkoja jaunatnākušo un tad atgriezās atpakaļ pie sava pretimsēdētāja — kareiviska izskata vīrieša ap piecdesmit.

Misis Bertone nogaidīja, kamēr viņas uzgāja pa platajām kāpnēm augšstāvā, iekams iepazīstināja ar šiem trim cilvēkiem.

—   Garīdznieks ir dekāns no Dienvidāfrikas, jaunā dāma — mis Krū un otrs kungs — pulkvedis Hotlings. Viņi visi ir pansionāri. Šeit ir jūsu istaba, mis.

Tā tiešām bija skaista istaba — tāda, pēc kādas Margarete aizvien bija ilgojusies. Tā bija mēbelēta ar izmeklētu gaumi, un, tāpat kā visām pārējām istabām Larmskipā, tai bija īpaša mazgājamā telpa. Sienas līdz pusei klāja koka paneli, griestus saturēja smagi balki. Viņai likās, ka zem parketa grīdas atrodas sensenais akmens klons.

Margarete paskatījās visapkārt un nopūtās. Viņai būtu loti grūti atteikties no šīs vietas, un kādēļ lai viņa vispār domātu atteikties?

—   Tā ir brīnišķīga istaba, — viņa teica, un misis Bertone vienaldzīgi palūkojās apkārt.

—   Tā ir loti veca. Es vecas mājas nevaru ciest. Senāk es dzīvoju Brikstonā…

Viņa pēkšņi aprāvās un nicīgi nošņaukājās, pašķindinādama rokā atslēgas.

—    Jums taču patīk?

—    Patīk? Vai jūs domājat, ka šo vietu pieņemu? Es vēl nezinu.

Misis Bertone atkal pārlaida acis istabai. Jaunavai šķita, ka sieviete meklē, ko pateikt Larmskif\as uzslavai, kaut ko, kas pamudinātu viņu pieņemt šo vietu. Beidzot misis Bertone teica:

—    Ēdiens ir labs. — Margarete pasmaidīja.

Kad viņas atgriezās atpakaļ caur zāli, meitene ieraudzīja tos pašus jau iepriekš pie tējas galda redzētos cilvēkus. Pulkvedis gāja viens, garīdznieks un bālā jaunava klaiņoja pa zālienu un sarunājās. Misters Devers sēdēja pie savas pults, pieri atspiedis rokā, un košļāja spalvaskātu, kad misis Bertone aiz Margaretes aizvēra durvis.

—     Istaba jums patīk?… Pats par sevi saprotams. Jūs stāsieties darbā— kad?… Man šķiet, pirmdien pēc astoņām dienām. Tīrā atpestīšana! Vai runājāt ar misis Bertoni? — Viņš šķelmīgi padraudēja ar pirkstu. — Ā! Tagad jūs saprotat. Tas ir vienkārši neiespējami. Vai varu viņai ļaut saņemt hercogieni vai atvadīties no firsta? Vai varu ļaut viņai nokārtot mazos strīdus, kas reizēm izceļas starp viesiem? Jums pilnīga taisnība… To es nevaru. Man vajag dāmu… man vajag, man vajag!

Viņš noteikti pamāja ar galvu, viņa viltīgās, brūnās acis raudzījās viņējās un pārkārusies virslūpa savilkās sajūsminātā smīnā.

—       Mans darbs no tā cieš, kā redzat, — pastāvīgi mani izsauc laukā dažādu nieku dēļ, piemēram, lai nokārtotu tenisa tīkla izstiepšanu, — gluži neciešami!

—   Jūs laikam ļoti daudz rakstāt? — viņai izdevās iestarpināt.

Margaretei šķita, ka viņai izšķiršanās par šo vietu jāatliek uz pašu pēdējo mirkli.

—     Ļoti daudz. Kriminālistiku. A, tas jūs interesē? Es strādāju pie noziegumu enciklopēdijas, — viņš ar uzsvaru, gandrīz dramatiski teica.

—    Noziegumu?

Viņš pamāja.

—    Tā ir viena no manām patikas lietām. Esmu bagāts cilvēks un varu sev to atļauties. Ari šī māja ir viena no tādām lietām. Ik gadus es piemaksāju apmēram četrus tūkstošus mārciņu, bet es par to nebēdāju. Es izmeklēju un izvēlos savus viesus. Ja mani kāds garlaiko, es pasaku, ka viņam jāiet prom, jo viņa istaba izdota. Vai es tā varētu rīkoties ar saviem draugiem vai paziņām?… Droši vien ne. Šie ļaudis mani interesē, pilda manu māju un pakavē man laiku. Kad jūs stāsieties darbā?

Margarete vilcinājās.

—     Man šķiet…

—      Pirmdien pēc astoņām dienām. Lieliski! — misters Devers spēcīgi pakratīja viņas roku. — Jums nevajag šeit justies vientuļai. Ja mani viesi jums kļūst garlaicīgi, ielūdziet savus draugus. Viņi var ierasties kā manas mājas viesi. Tātad līdz pirmdienai!

Margarete aizgāja pa dārza celiņu atpakaļ pie kučiera apjukusi un tādā neziņā kā vēl nekad.

—    Vai dabūjāt vietu, mis? — laipnais kučieris jautāja.

—     Man liekas, jā, — Margarete atteica.

Viņa pameta skatienu atpakaļ uz Larmskipu. Zāliens bija tukšs, bet cieši savā tuvumā viņa ieraudzīja iznirstam kādas sievietes figūru, tikai uz īsu acumirkli, un tad tā nozuda aiz lauru kokiem, kas auga paralēli mūra žogam. Acīmredzot caur krūmiem veda kāda maza taka, un misis Bertone bija uzmeklējusi šo paslēptuvi. Viņa bija aizklājusi seju rokām un klupdama streipuļoja uz priekšu, un jaunava izbrīnīta izdzirdēja viņu šņukstam.

— Tā ir saimniecības vadītāja, viņa ir mazliet jukusi, — kučieris mierīgi noteica.

2

Džordžs Ravini nebija neglīts vīrietis. Pēc paša domām, kas, protams, bija ļoti personiskas, viņš ar saviem īsajiem, cirtainajiem, brūnajiem matiem, skaisto, napoleonisko seju, slaido augumu un labo stāju bija ārkārtīgi pievilcīgs, tfn, ja pie visām šīm dabas dotajām priekšrocībām vēl pievienoja labāko Sevil Rou uzvalku, vistīrāko pelēko platmali, malaka zobenspieķi, uz kura kā uz rapiera roktura viņš turēja roku, visspožākās lakkurpes un vissmalkākās pelēka zīda zeķes, tad glezna bija lieliski ierāmēta un izpušķota. Bet visskaistākais izgreznojums bija Džordža Ravini laimes gredzeni. Viņš bija māņticīgs un ļoti cienīja amuletus. Viņa labās rokas mazo pirkstiņu greznoja trīs zelta gredzeni, un katrā gredzenā bija trīs lieli dimanti. Sefronhilā Džordža Ravini laimes gredzeni bija kļuvuši par sakāmvārdu.

Parasti viņa sejā bija mazliet jautrs, mazliet garlaikots smaids kā cilvēkam, kuram dzīvē vairs nav noslēpumu un kuram tā arī nekā jauna vairs nevar dot. Un šim smai dam bija arī savs attaisnojums, jo Džordžs zināja gandrīz visu, kas Londonā notika vai varēja notikt. Viņš bija ieraudzījis dienas gaismu kādā mazā Sefronhilas vienistabas dzīvoklī, paplašinājis šauro apvārsni, kas ietvēra viņa bērnību, un pamazām izkūņojies. No nabaga laužu bērna, kas gulēja kopā ar tēva dresēto pērtiķi, bija izveidojies elegants kavalieris, grezna dzīvokļa īpašnieks Hazmunstrītā, ne vien dzīvokļa īpašnieks, bet ari tā mājas bloka saimnieks, kurā dzīvoklis atradās. Viņam bija apmierinoša summa Kontinentālbankā, hipotēkas, kas ienesa vairāk, nekā viņam bija vajadzīgs; vēl lielāku ienākumu deva abi naktsklubi un spēļu nami, kurus viņš pārzināja, un kur nu vēl tās blakuspelņas, kas plūda no dučiem dažādu avotu! Ravini vārds no Leitonas līdz Klerkennelai bija likums, Ficrojskvērā viņa pavēles izpildīja bez kavēšanās, un neviens cits bandas vadonis Londonā nebūtu iedrošinājies pacelt savu galvu bez Džordža piekrišanas, citādi tas droši varēja gatavoties uz atmošanos Midlseksas slimnīcas nelaimes gadījumu nodaļā.

Ravini pacietīgi gaidīja Vaterlo stacijas lielajā zālē, laiku pa laikam ielūkojās savā zelta rokassprādzes pulkstenī un labvēlīgiem skatieniem vēroja dzīvības straumi, kas aizplūda pa stacijas ejām.

Stacijas pulkstenis rādīja ceturksni pēc sešiem; viņš vēlreiz paskatījās savā pulkstenī un sāka pētīt pūli, kas nāca lejā no 7. perona. Pēc dažām minūtēm viņš ieraudzīja gaidīto jaunavu, sakārtoja savu kaklasaiti, uzlika platmali mazliet iešķībi un lēniem soļiem devās tai pretim.

Margarete bija par daudz aizņemta pašas domām, lai ievērotu eleganto, jauno vīrieti, kas jau tik bieži bija mēģinājis — un turklāt ar veco aizbildināšanos, ka "viņiem jau senāk laikam kādreiz gadījies sastapties", — uzsākt ar viņu sarunu. Uztraukusies par braucienu uz Larmskipu, viņa tiešām bija galīgi aizmirsusi šī uzbāzīgā pielūdzēja eksistenci un iespējamību, ka viņš varētu gaidīt stacijā.

Ravini apstājās un gaidīja, kamēr viņa pienāk klāt, un līksmi tai uzsmaidīja. Viņam patika tādas slaidas meitenes kā viņa, meitenes, kas ģērbās diezgan vienkārši, kas nēsāja skaistas zeķes un neuzkrītošas mazas cepurītes. Ravini pacēla savu platmali, laimes akmeņi staroja lieliski.

—     Labvakar, mis Belmane! — Džordžs smaidot sveicināja. — Laimīgs gadījums, ka jūs atkal sastopu.

Kad Margarete tam gāja garām, Ravini sāka iet vienādos soļos ar viņu.

—    Es vēlētos, kaut mans auto būtu šeit, tad būtu varējis fis aizvest uz mājām, — viņš sāka pļāpāt. — Man ir jauks, mazs auto. Es to lietoju ļoti maz, jo labprāt atstaigāju kājām no Hazmunstritas.

—     Vai jūs tagad ejat uz Hazmunstritu? — viņa ātri iejautājās.

Bet Džordžs bija cilvēks ar pieredzi.

—    Jūsu ceļš ir arī manējais.

Margarete apstājās.

—    Kā jūs sauc? — viņa jautāja.

—    Smiss — Endertons Smiss, — viņš bez vilcināšanās atteica. — Kādēļ jums tas jāzina?

—    Es to gribētu pastāstīt kārtībniekam, kuru nākamo sastapsim, — viņa teica, un Ravini, kam šādi draudi bija pazīstami, pasmaidīja.

—     Nepadariet sevi smieklīgu, mazo meitēn! — viņš teica. — Es nedarīšu neko ļaunu, un jūs taču arī negribēsiet redzēt savu vārdu avīzēs. Turklāt es vienkārši pateiktu, ka jūs mani uzaicinājāt sev līdzi un ka mēs esam seni, labi draugi.

Meitene to stingri uzlūkoja.

—     Es varbūt drīz vien sastapšu kādu draugu, kas tik viegli vis nebūs pārliecināms, — viņa teica. — Lūdzu, lieciet mani mierā!

Bet Džordžs atbildēja, ka viņam labāk patīk palikt kopā ar jaunkundzi.

—    Kāda muļķīga jauna dāma jūs esat! — viņš iesāka. — Es taču nedaru jums neko sliktu, vienīgi izrādu parasto uzmanību…

Pēkšņi kāda roka satvēra Ravini elkoni un lēni apgrieza viņu apkārt — un tas norisinājās gaišā dienas laikā Vaterlo stacijā vismaz divu viņa kolēģu acu priekšā. Ravini acis draudoši iedzirkstījās.

Uzbrucējs likās vienkāršs cilvēciņš. Tas bija slaiks vīrietis ar melanholisku skatienu. Viņš bija ģērbies ielas svārkos, galvā viņam bija augsta, cieta platmale ar plakanu dibenu. Uz mazliet lillā deguna iešķībi šūpojās vienkāršs degunkniebis. Uz rokas tam karājās vaļīgi saritināts lietussargs. Šiem sīkumiem Džordžs nepievērsa īpašu uzmanību, jo viņš tos pazina itin labi. Misters Riders, prokuratūras detektīvs… Cīņas kāre pazuda no Ravini acīm.

—       A, misters Riders! — viņš teica ar tādu sirsnību, kas izklausījās gandrīz patiesa. — Tas gan ir jauks pārsteigums! Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar mis Belmani? Mēs pašlaik gribējām kopā iet…

—   Taču ne uz Flotsemklubu tēju dzert? — Riders sāpīgā balsī nomurmināja. — Un ari ne uz Harebija restorānu? Tikai nesakiet to, Džordž! Tas tik būtu bijis interesanti!

Viņš uzsmaidīja sadrūmušajam itālim.

—   Flotsemklubā jūs būtu varējis parādīt jaunajai dāmai, kur jūsu draugi vēl tikai aizvakar atbrīvoja jauno lordu Felonu no trīs tūkstošiem mārciņu, kā man stāstīja. Un pie Harebija jūs būtu varējis viņai parādīt interesanto, mazo istabiņu, kur policija aizvien var iekļūt pa pakaldurvīm, ja jums liekas ienesīgi nodot kādu no saviem draugiem. Viņa tiešām daudz ko zaudējusi!

Džordža Ravini smaids nesaskanēja ar viņa pēkšņo bālumu.

—    Paklausieties, mister Rider…

—   Man ļoti žēl, Džordž, — Riders bēdīgi pakratīja galvu.

—    Man laiks maksā naudu. Varu upurēt jums tikai vienu minūti, lai pateiktu, ka mis Belmane man ir sevišķi laba draudzene. Ja viņas šodienas piedzīvojums atkārtotos, diezin kas tad viss varētu notikt, jo, kā jums jau vajadzētu zināt, esmu loti ļauns cilvēks. — Viņš domīgi uzlūkoja itāli.

—    Gribētos zināt, vai tas tiešām ir ļaunums, kas mani kavē jums pateikt interesantu atklājumu, kas man uz mēles. Cilvēka dvēsele ir īpatnēja un komplicēta lieta, mister Ravini. Nu, tagad man jāiet. Sveiciniet savus amatabiedrus un, ja manāt, ka kāds no Skotlendjarda kungiem jums seko, tad nedusmojieties! Viņi jau veic vienīgi savu pienākumu. Un neaizmirstiet manu… nu ja… brīdinājumu par šo jauno dāmu.

—    Es neesmu sacījis šai dāmai neko, kas kungam neklājas.

Riders pašķielēja uz Ravini.

—    Ja jūs to esat darījis, tad varat būt pārliecināts, ka šovakar vēlreiz mani redzēsiet… un tad gan es nenākšu viens. Tajā gadījumā, — viņa tonis kļuva pavisam draudzīgs, — es atvestu sev līdzi pietiekami daudz spēcīgu puišu, kas jums atņems atslēgas no jūsu slēdzamā skapīša Feterlēnas tēraudkameru depo.

Vairāk viņš neteica, bet Ravini sagrilojās no šiem draudiem. Kad viņš atkal savaldījās, Riders un viņa sargājamā bija nozuduši pūlī.

3

—     Interesants vīrietis, — Riders teica, kad viņu auto brauca pa Vestminsteras tiltu. — Viņš tiešām ir interesantākais cilvēks, kādu pašlaik pazīstu. Liktenis gribēja, lai es šādā veidā ar viņu sastaptos. Bet eš vēlētos, kaut viņš nenēsātu dimanta gredzenus.

Viņš slepus palūkojās uz savu pavadoni.

—    Nu, vai jums… hm… tā māja patika?

—    Tur ir loti skaisti, — viņa bez lielas sajūsmas teica, — bet tas ir pārāk tālu no Londonas.

—     Vai jūs šo vietu nepieņemat? — viņš norūpējies jautāja.

Margarete, pa pusei pagriezusies, stingri to uzlūkoja.

—    Mister Rider, man tiešām liekas, ka jūs labāk redzat mani ejam nekā nākam!

Viņai par pārsteigumu, Ridera galva kļuva sarkana kā biete.

—     Kā… hm… protams, es to… negribētu, es domāju, ka tas ir pats par sevi saprotams. Bet tā, liekas, ir laba vieta, ja ari būtu tikai pagaidām. Jūsu man trūks, tiešām ļoti trūks, mis… hm… Margarete. Mēs esam tik labi… — viņš kaut ko norija, — draugi kļuvuši, bet… kaut kas mani nospiež… es domāju, esmu par kaut ko nemierīgs.

Viņš lūkojās no viena loga uz otru, it kā nojaustu slepenu klausītāju uz auto kāpšļiem, un tad apslāpētā balsī teica:

—    Nekad neesmu runājis ar jums, mana mīļā…. hm… Margarete, par mana amata nepatīkamākajiem sīkumiem. Bija reiz kāds kungs, vārdā Fleks… F-l-e-k-s, — viņš sauca pa burtiem. — Vai neatceraties? Es cerēju, ka jūs šo vārdu atcerēsieties. Avīzes tik daudz par tādām lietām raksta, liet pirms pieciem gadiem jūs vēl bijāt bērns…

—     Ļoti glaimojoši, — viņa pasmaidīja, — bet pirms pieciem gadiem es jau biju astoņpadsmit gadus veca, pieaugusi jauna dāma.

—   Tiešām? — Riders klusi jautāja. — Tas mani izbrinī! Nu… misters Fleks bija viens no tiem, par kuriem tik bieži lasa sensāciju romānos, kuru sarakstītāji maz ievēro cilvēku dzīves iespējamības un faktus. Nozieguma meistars… hm… kādas sabiedrības jeb, kā vienkāršs cilvēks teiktu, noziedznieku bandas dibinātājs.

Riders nopūtās un aizvēra acis. Mirkli Margarete domāja, ka viņš aizlūdz par bezdievīgo grēcinieku.

—     Spīdošs noziedznieks… Ir šausmīgi atzīties, bet es tiešām pats pret savu gribu viņu apbrīnoju. Jūs zināt, ka man pašam ir mazliet noziedzīgas tieksmes, kā jau jums bieži esmu teicis. Bet viņš ir ārprātīgs.

—    Visi noziedznieki ir ārprātīgi — jūs man bieži esat to skaidrojis, — Margarete mazliet asi noteica, jo jaunavai nemaz nepatika, ka saruna novirzās no viņas pašas darīšanām.

—     Bet viņš patiesi arī ir ārprātīgs, — Riders loti nopietni teica, nozīmīgi pielikdams pirkstu pie pieres.

—   Tieši viņa ārprāts bija viņa glābiņš. Fleks izdarīja vistrakākās lietas, bet ar ārprātīgā viltīgo gudrību. Aukstasinīgi viņš nošāva divus policistus… dienas vidū Sitijas visdzīvā1 kajās ielās un aizlaidās lapās. Mēs viņu beidzot notvērām… protams, šādus ļaudis mēs vienmēr notveram. Es…. hm… piepalīdzēju. Tāpēc es atcerējos mūsu draugu Džordžio, jo tas bija misters Ravini, kas mums viņu nodeva par diviem tūkstošiem mārciņu. Es uzņēmos starpniecību. Misters Ravini gan pats ir noziedznieks un…

Margarete iepleta acis. Šis itālis? Tas taču nav iespējams!

Riders pamāja.

—    Misteram Ravini bija sakari ar Fleka bandu, un viņš nejauši dabūja zināt, kur vecais Džons Fleks uzturas. Mēs notvērām veco Džonu guļam… — Riders atkal nopūtās.

—     Viņš ļoti rūgti izteicās par mani. Ļaudis, kuri tiek apcietināti, ļoti pārspīlē to cilvēku… hm… kļūdas, kuri viņus apcietina.

—    Vai viņu ari notiesāja? — jautāja Margarete.

—    Fleku tiesāja par slepkavību, — Riders teica. — Bet, protams… viņš gan ir ārprātīgs. "Vainīgs, bet garā vājš" — skanēja spriedums, un viņu nosūtīja uz Brodmūras ārprātīgo cietumu.

Viņš izvilka saspiestu cigareti un lūdza atļauju smēķēt.

—    Bet kāds tam visam sakars ar mani, ar manu jauno vietu?

—    Misters Fleks ir loti atriebīgs cilvēks — man diemžēl tas jāatzīst, un tagad, protams, viņam kas ļauns pret mani padomā. Un tad — tāds nu Fleks reiz ir — viņš drīz vien būs izdibinājis, ka es… hm… jūs man esat diezgan tuva, mis… Margaret.

Tagad meitene saprata Ridera izturēšanos pret viņu un satvēra detektīva roku.

—    Es saprotu — jūs gribat dabūt mani prom no Londonas, ja gadījumā kaut kas atgadītos. Bet kas tad var atgadīties? Viņš taču ir Brodmūrā, vai ne?

Riders pakasīja zodu un ieinteresēts aplūkoja auto griestus.

—    Pirms nedējas viņš no turienes izbēdzis. Man šķiet, viņš šobrīd varētu būt Londonā.

Margarete Belmane cīnījās pēc elpas.

—     Šis itālis… es domāju, Ravini… vai viņš to zina?

—   Viņš to vēl nezina, — Riders uzmanīgi teica, — bet man šķiet, viņš to drīz vien uzzinās — jā, viņš to drīz uzzinās.

4

Margaretes Belmanes aizbraukšanas dienā starp viņu un misteru Rideru pie brokastgalda radās mazas nesaskaņas. Pa jokam tās iesākās, bet beidzās diezgan nopietni. Viņa bija saņēmusi drosmi pateikt, ka viņš ir vecmodīgs.

—   Jūs taču varētu Jaut nodzīt sev bārdu, — viņa zobgalīgi teica, — jūs tad izskatītos desmit gadus jaunāks.

Neliels saspīlējums bija palicis, un Margarete aizbrauca uz Siltberiju mazliet neomulīgā garastāvoklī. Un tomēr meitenes sirds runāja vairāk viņam par labu, pārdomājot, ka Ridera vēlēšanos dabūt viņu prom no Londonas noteica vienīgi rūpes par viņas drošību. Tikai tuvojoties savam celamērķim, Margarete atjēdzās, ka arī viņam draud lielas briesmas. Viņai tūlīt jāaizraksta misteram Rideram un jāpasaka, cik loti nožēlo mazo starpgadījumu. Meitene prātoja, kas gan šie Fleki tādi varētu būt, vārds viņai bija pazīstams, lai gan laikā, kad šī banda lika par sevi runāt, viņa par to maz bija interesējusies.

Pēc atbraukšanas Margaretei bija īsa saruna ar misteru Deveru. Viņš pats to ieveda birojā un īsumā paskaidroja, kas viņai darāms. Tas nebija ne grūts, ne sarežģīts darbs, un Margarete ar atvieglojumu konstatēja, ka viņai ar Larmskipas vadīšanu nebūs jānodarbojas. Par to rūpējās misis Bertone.

Viesnīcas personāls bija novietots divās mazās ēciņās apmēram ceturtdaljūdzi no mājām, un vienīgi misis Bertone dzīvoja galvenajā ēkā.

—    Tā mēs vairāk būsim starp savējiem vien, — mis-

ters Devers teica, — kalpotāji ir nejauka mocība. Jūs taču tam piekrītat?… Tā jau es domāju!… Ja naktī ir kāda vajadzība, tad jau tos var atsaukt šurp pa telefonu, un Grendžeram, durvju sargam, ir vārtu atslēga. Tas taču ir lieliski iekārtots, vai jūs piekrītat?… Protams.

Saruna ar misteru Deveru bija mazliet vienpusīga.

Viņš pašlaik taisījās atstāt biroju, kad Margaretei iešāvās prātā viņa lielā noziegumu enciklopēdija.

—    Mister Dever, vai jūs kaut ko zināt par Flekiem?

Viņš sarauca pieri.

—    Fleki?… Pagaidiet— ko jūs ar to domājat?

Margerete pa burtiem nosauca šo vārdu.

—   Kāds mans draugs viendien man par viņiem stāstīja, — meitene teica. — Es domāju, ka jums šis vārds būs pazīstams. Tā ir kāda noziedznieku banda…

—    Fleki!… Kā nu ne, es šos vārdus droši vien zinu!… Tu mīļais Dievs, cik interesanti! Tātad jūs arī esat kriminoloģe? Džons Fleks, Džordžs Fleks, Augusts Fleks… — v[ņš šos vārdus ātri skaitīja uz saviem garajiem pirkstiem. — Džons Fleks ir ārprātīgo cietumā, abi viņa brāli aizbēga uz Argentīnu. Šausmīgi tēviņi, šausmīgi, pavisam šausmīgi tēviņi! Kāda brīnišķīga organizācija ir mūsu policija! Un vēl Skotlendjards!… Gluži lieliski!… Jūs taču man piekrītat?… Bez šaubām… Fleki! — Viņš sarauca pieri un papurināja galvu. — Es domāju, ka šo sabiedrību pieminēšu ar pāris īsiem paragrāfiem, bet mani materiāli diemžēl vēl nav pilnīgi. Vai tad jūs viņus pazīstat?

—   Nē, man nav tas gods, — viņa smaidīdama pakratīja galvu.

—      Šausmīgi radījumi! — misters Devers turpināja.

—   Tīrais brīnums! Kas tad ir jūsu draugs, mis Belmane?… Es priecātos ar viņu iepazīties. Varbūt viņš man varētu vairāk pastāstīt par šiem cilvēkiem.

Margarete apjuka.

—    O, nē! Tas ir loti neticami, ka jūs viņu sastapsiet, — viņa steidzīgi teica, — un es nedomāju, ka viņš par to runās, ja ari jūs satiktos. Varbūt tas bija nepareizi, ka vispār viņu pieminēju.

Šī saruna laikam bija loti nodarbinājusi misteru Deveru, jo vakarā, kad Margarete atstāja biroju, lai dotos uz savu istabu, viņš pieklauvēja pie tās durvīm.

—    Es vēlreiz pārlasīju ziņas par Flekiem, — viņš teica,

—     un mani pārsteidza, cik loti maz materiāla ir par viņiem. Man ir kāds laikraksta izgriezums ar ziņojumu, ka Džons Fleks miris. Tas, kuru aizsūtīja uz Brodmūru. Vai viņš tiešām miris?

—    Es patiesi nezinu, — viņa ne visai patiesīgi atbildēja.

—        Dzirdēju viņu tikai nejauši pieminam sarunā.

Misters Devers pakasīja zodu.

—     Es domāju, ka jums būs stāstīti daži sīkumi, kas jums… kā nepratējai… tā sakot… liekas nesvarīgi, bet man…

—    Tas ir viss, ko es zinu, mister Dever, — Margarete teica.

Šonakt viņa gulēja cietā miegā; tālā viļņu čala, kas apskaloja Siltberijas garo līča malu, viņu ieaijāja bezsapņu snaudā.

Margaretes darbs sākās tikai pēc brokastīm, ko tā ieturēja savā birojā, un galvenokārt bija saistīts ar rēķinu kontrolēšanu. Bet likās, ka iepriekš šo pienākumu bija veikusi misis Bertone, tā ka Margaretes darbs kļūtu grūtāks tikai mēneša beigās, kad vajadzētu izrakstīt čekus. Jaunās sekretāres darbalaiku galvenokārt aizņēma korespondence. Vajadzēja atbildēt simt četrdesmit reflektantēm uz viņas vietu, tam pievienojās vēl liels skaits vēstuļu no ļaudīm, kas gribēja dzīvot pansijā. Visas šis vēstules bija jāparaksta misteram Deveram, kurš tās pārskatīja.

— Cienīgtēvs Džons Kvintons? Nē, nē! Mums jau viens garīdznieks ir. Ar to pietiek! Rakstiet viņam, ka mums ļoti žēl, bet visas telpas aizņemtas. Misis Breglija vēlētos atvest uz šejieni savu meitu? Nekādā gadījumā! Es negribu, lai mani traucētu bērnu kliedzieni. Jūs taču man piekrītat?… Es redzu, jūs domājat tāpat. Kas ir šī sieviete?… "Veseļošanās nolūkos"? Tas nozīmē, ka viņa ir slima… Es Larmskipu nevaru pārvērst par sanatoriju. Jūs varat aizrakstīt šiem ļaudīm, ka līdz Ziemassvētkiem viss ir aizņemts. Pēc Ziemassvētkiem tie var ierasties— tad es aizceļoju.

Vakari piederēja Margaretei. Ja viņa gribēja, varēja aiziet uz Siltberiju, kas lepojās ar saviem diviem kinoteātriem, un misters Devers šim nolūkam nodeva viņas rīcībā viesnīcas automobili. Bet viņai labāk patika pastaigāties pa apkārtni.

īpašums bija daudz lielāks, nekā viņa sākumā domāja. Mājas dienvidpusē tas aizstiepās veselu pusjūdzi. Austrumrobežu ieslēdza klintis.

Mājas dienvidrietumu stūrī, apmēram simt jardus nostāk, atradās biezs rododendru krūmājs, caur kuru veda kāda maza, līkumota taciņa. Pavisam negaidot viņa uzdūrās vecai akai. Mūri bija sadrupuši, bedre noklāta dēļiem.

Pie laikazoba sapostītā jumtiņa karājās mazs koka dēlītis — acīmredzot apmeklētāju zināšanai:

"Šo aku lietoja no 935. līdz 1794. gadam. Tagadējie zemes īpašnieki 1914. gada maijā to aizbēra. Šim nolūkam izlietoti 135 vezumi smilšu un akmeņu."

Margaretei patika stāvēt pie vecās akas un iedomāties klaušiniekus un baskājainos zemniekus, kas gadu simtiem bija stāvējuši šai vietā, kur tagad atradās viņa. Kad Margarete iznāca no krūmāja, viņa sastapās ar Olgu Krū, meiteni ar bālo seju.

Margarete nebija runājusi ne ar garīdznieku, ne ar pulkvedi, kaut arī nedz viņa no tiem izvairījās, nedz tie no viņas. Olgu Krū Margarete vairs nebija redzējusi un arī tagad būtu pagājusi tai garām, ja jaunava pati nebūtu pienākusi klāt.

—    Jūs esat jaunā sekretāre, vai ne?

Viņas balss bija loti muzikāla, aicinoša, saldena.

—    Jā. Esmu mis Belmane.

Jaunava pamāja.

—      Manu vārdu jūs jau, liekas, zināt. Vai jums šeit nebūs šausmīgi garlaicīgi?

—     Domāju, ka ne, — Margarete smaidīja. — Te taču ir tik skaisti!

Olga Krū pārlaida kritisku skatienu visai apkārtnei.

—    Vai zināt, kā senāk mēdza saukt šo māju, mis Belmane?… Asaru nams— Le Chateau des Larmes.

—     Kādēļ?

Olga Krū paraustīja plecus.

—     Es pieņemu, ka tā ir tāda kā teika, kas sniedzas atpakaļ laikos, kad barons Ošeruvers uzbūvēja šo māju.

Vietējie pārvērtuši īsto nosaukumu par Larmskipu — asaru velves. Jums kādreiz jāapskata šie pazemes cietumi.

—    Vai tad tur tādi ir? — Margarete pārsteigta jautāja.

—     Ja jūs šīs tumšās velves būtu redzējusi, skatījusi smagās važas un riņķus mūros, baso kāju nospiedumus uz nostaigātā klona, tad jūs uzminētu, kā radies šis vārds.

Margarete atskatījās uz apakšzemes velvēm. Saule nogrima aiz to mūriem, un šī lielā, masīvā akmens kaudze, kas asi izcēlās pret rietošās saules sārto gaismu, izskatījās drūma un drausmīga.

—     Šausmas! — viņa teica un nodrebinājās.

—    Vai klintis jau esat redzējusi? — Olga Krū jautāja un aizveda Margareti atpakaļ pie garā mūra vaļņa.

Tur viņas nostāvēja stundas ceturksni, raudzīdamās krēslainajā lejā.

—     Kādreiz sarunājiet laivinieku un lieciet apvest jūs apkārt ragam. Tas sastāv no neskaitāmām alām, — mis Krū teica. — Viena, kas ir tieši pašā jūras malā, sniedzas līdz pat apakšzemes velvēm. Ja paisums sevišķi liels, tā pieplūst pilna ar ūdeni. Es patiesībā brīnos, kāpēc Devers par to nesaraksta nevienu grāmatu.

Viņas balsī bija jūtams smalks izsmiekls, ko Margarete pamanīja.

—    Tur vajag būt ieejai, — viņa teica un parādīja uz ūdens virpuli, kas, liekas, aizšļāca līdz pašam ragam.

Kad viņas tuvojās mājai, Olga pēkšņi teica:

—   Ja es būtu jūsu vietā, es misteram Deveram nestāstītu par daudz. Atstājiet runāšanu viņam.

—    Ko jūs ar to domājat? — Margarete mierīgi jautāja,

bet šinī mirklī Olga, ne vārda neteikusi, pameta viņu un gāja pretim pulkvedim. Asaru nams!

Margarete domāja par šo nosaukumu, kad vakarā izģērbās gulētiešanai, un viņai pārskrēja šermuli pār kauliem.

5

Kārtībniekam, kas stāvēja Benetstrītas un Haidlena stūrī, bija pašam sava valsts.

Pulkstenis bija ap trim no rīta. Bija pavasarīgi apmācies rīts — ne vēsmiņas un nepatīkami sutīgs. Kaut kur Londonas dienvidos ik pa brīdim ducināja pērkons. Gulēja i labie, i ļaunie, izņemot Rideru, likuma sargu un noziedznieku vajātāju.

Nakts bija tik klusa, ka, izdzirdis atslēgu troksni kādā durvju slēdzenē, kārtībnieks atskatījās pār plecu, domādams, ka tas atskanējis no mājas tieši aiz viņa. Bet šīs durvis palika aizslēgtas. Taču viņš ieraudzīja sievietes stāvu, kas iznāca no kādām durvīm piecus namus tālāk. Viņa bija apģērbusi vienīgi visnepieciešamākās drānas.

—    Kārtībnieki

Balss skanēja klusi, izglītoti un loti neatlaidīgi. Viņš piegāja tai klāt ātrāk, nekā policisti parasti mēdz to darīt.

—    Vai kaut kas nav kārtībā, mis?

Viņas seja bija stipri uzlabota, vaigi loti izkrāsoti un lūpas nedabīgi sarkanas.

Kārtībnieks nodomāja, ka normālos apstākļos šī sieviete būtu skaista, bet par viņas vecumu tas netika nekādā skaidrībā. Viņa bija ietinusies garos, melnos ritasvārkos, kas bija aizpogāti līdz pašam zodam. Turklāt kārtībnieks manīja, ka rokā, kura turējās pie margām, ielas laternas gaismā kaut kas iedzirkstas.

—   Es… labi nezinu. Esmu viena mājās, un man likās… ka būtu kaut ko dzirdējusi.

Daži vārdi vienā elpas vilcienā. Acīmredzot sieviete bija loti nobijusies.

—   Vai jums mājā nav neviena kalpotāja? — Kārtībnieks bija mazliet pārsteigts un nemierīgs.

—   Nē. Es tikai ap pusnakti atgriezos no Parīzes — mēs noīrējām mēbelētu namu — , un es baidos, ka kalpotāji būs sajaukuši manas atgriešanās dienas datumu. Esmu mis Grenvila Fornēze.

Kārtībnieks miglaini atcerējās šo vārdu, viņš to laikam jau kādreiz bija dzirdējis — tas izklausījās kā augstdzimušas personas vārds. Un Benetstrītā šādi ļaudis dzīvoja.

Policists pētoši paraudzījās tumšajās priekštelpās.

—    Ja jūs iedegtu uguni, kundze, tad es paskatītos.

Sieviete pakratīja galvu, policists gandrīz sajuta, kā viņa

trīc.

—   Elektrības vadi nav kārtībā… un tieši tas mani iztrūcināja. Kad es vienos aizgāju gulēt, elektrība vēl bija. Kaut kas mani pamodināja… nezinu, kas tas bija… es ieslēdzu lampu uz rakstāmgaldiņa… un tā nedega. Man somiņā bija maza kabatas spuldze… to es laimīgi atradu un iededzu.

Viņa apklusa un piespiesti pasmaidīja.

—   Es redzēju… es nezinu, kas tas bija… melnu ēnu, it kā kāds līstu gar sienu. Pēkšņi tā nozuda… Un manas istabas durvis bija plaši atvērtas… Bet es taču, gulēt iedama, tās biju aizvērusi un aizslēgusi.

Kārtībnieks plaši atvēra durvis un apgaismoja ar kabatas spuldzi visu koridoru. Pie sienas stāvēja mazs galdiņš un uz tā telefons. Viņš iegāja priekštelpā un paņēma klausuli. Aparāts nedarbojās.

—    Vai tas…

Viņš pēkšņi aprāvās un sāka klausīties.

Kaut kur virs sevis kārtībnieks izdzirdēja vāju, bet ritmisku troksni— vaļīgas grīdas čīkstēšanu. Mis Fornēze vēl aizvien stāvēja atvērtajās durvīs.

—   Vai jums ir ārdurvju atslēga? — kārtībnieks jautāja. Viņa papurināja galvu.

Viņš pataustījās gar slēdzenes iekšpusi, atrada bultas stūmēju un nospieda to, lai durvis nevarētu pēkšņi aizkrist.

—    Man jātelefonē no citurienes. Būtu labi, ja jūs…

Kas gan mis Fornēzei būtu labāk?… Viņš bija vienkāršs

kārtībnieks un pašlaik atradās neērtā situācijā.

—   Vai pagaidām nevarat aiziet kur citur… pie paziņām?

—     Nē! — viņa cieši noteica un tad piebilda: — Vai tad pāri pretim nedzīvo misters Riders? Kāds man stāstīja…

Namā otrpus ielas vēl dega uguns. Kārtībnieks Daijers nedroši paskatījās uz apgaismoto logu. Daudziem bija zināms, ka tur atrodas tā cilvēka elegantais dzīvoklis, kura amats ir augstāks pat par policijas prefektu. Šis Benetstritas nams pirms neilga laika bija sadalīts atsevišķos dzīvokļos, un vienā no tiem bija apmeties misters Riders, pārnākdams uz šejieni no sava priekšpilsētas dzīvokļa.

Kādēļ viņš bija apmeties tieši šajā smalkajā un elegantajā kvartālā, to neviens cilvēks nezināja. Noziedznieku pasaule domāja, ka Riders ir pasakaini bagāts, jo viņš, bez šaubām, dzīvoja labos apstākļos;

Kārtībnieks vilcinājās, tad sameklēja pa kabatām vismazāko karaļvalsts naudas gabalu, pārgāja pāri ielai un iesvieda ar peniju pa logu. Dāma bija palikusi uz durvju sliekšņa. Pēc sekundes logs atvērās.

—  Atvainojiet, mister Rider, vai es varētu ar jums vienu mirkli parunāt?

Uzrunātā pleci un galva nozuda, un pēc loti īsa laika Riders iznāca pilnīgi apģērbies, it kā viņš šo aicinājumu būtu gaidījis. Ielas svārki bija aizpogāti līdz pēdējai pogai, platmale atgrūsta pakausī, un uz deguna balansēja degunkniebis, caur kuru gan viņš nekad neskatījās.

—   Vai kaut kas atgadījies, kārtībniek? — Riders laipni jautāja.

—          Vai varētu izmantot jūsu telefonu?… Pāri pretim dzīvo kāda dāma — mis Fornēze… viņa ir gluži viena…

dzirdējusi kādu staigājam… es arī…

Te pēkšņi kārtībnieks izdzirda aprautu kliedzienu… spēju troksni. Kad viņš steigšus apgriezās, 307. nama durvis bija aizvērtas un mis Fornēze nozudusi…

6

Riders sešos lēcienos bija pāri ielai un pie durvīm. Viņš pieliecās, atspieda vēstulkastītes vārstuli un klausījās. Ne mazākā trokšņa, vienīgi pulksteņa tikšķi… vājas, vaidošas skaņas.

—     Hm! — Riders domīgi pakasīja savu garo degunu. — Hm… vai jūs man, lūdzu, vēlreiz nepastāstītu… visu, kas noticis?

Policists atkārtoja savu stāstu mazliet sakarīgāk.

—    Jūs nostiprinājāt slēdzeni, lai tā nevarētu aizkrist? Ļoti prātīgi!

Riders sarauca pieri. Vairāk neko neteicis, viņš pārgāja pāri ielai un nozuda savā dzīvoklī. Detektīva rakstāmgalda mugurpusē atradās kāda maza atvilktne, kuru viņš steidzīgi atslēdza. Riders izņēma ādas darbarīku portfeli, atvēra to, izmeklēja trīs dīvainus instrumentus, kas izskatījās kā mazi āķi, vienu no tiem ielika koka rokturī un atgriezās atpakaļ pie kārtībnieka.

—    Baidos, ka tas būs… es negribētu teikt "nelikumīgi", jo cilvēks ar manu nodarbošanos nav spējīgs izdarīt kaut ko nelikumīgu… teiksim — "neparasti".

Visu šo laiku, runādams ar kārtībnieku klusā un piedošanu lūdzošā balsī, viņš darbojās ar saviem instrumentiem ap slēdzeni. Beidzot āķis aizķērās — un durvis atsprāga vajā.

Riders paņēma policista spuldzi un apgaismoja visu priekštelpu. Nekas nenotika. Viņš pacēla gaismu ari augšup pret kāpnēm un, pašķiebis galvu, klausījās. Nedzirdēja ne skaņu, un viņš klusi iegāja tālāk priekšnamā.

Koridors stiepās garām kāpnēm un izbeidzās pie kādām durvīm, kas laikam veda uz kalpotāju telpām. Kārtībniekam par izbrīnu, Riders vispirms apskatīja šīs durvis. Viņš pagrieza durvju veramo, bet durvis neatvērās, tad viņš pieliecās pie atslēgas cauruma.

—    Kāds bija… augšā, — kārtībnieks, godbijīgi vilcinādamies, teica.

—      Kāds bija augšā, — Riders mehāniski atkārtoja.

—     Man šķiet, jūs dzirdējāt grīdu čīkstam.

Viņš lēni atgriezās pie kāpnēm un palūkojās augšup.

—      Zāģskaidu nav, — viņš pats pie sevis noteica,

—    tātad tas nevar būt.

—    Vai lai uzeju augšā, ser? — Daijers jautāja un jau bija uzlicis kāju uz apakšējā kāpiena, kad Riders atrāva viņu atpakaļ ar tādu spēku, kāds šai noguruša izskata cilvēkā nemaz nebija nojaušams.

—    Labāk ne, mans draugs, — viņš cieši noteica. — Ja tā dāma ir augšā, tad viņa mūsu balsis būtu dzirdējusi.

" Bet viņas augšā nav.

—    Varbūt jūs domājat, ka viņa ir virtuvē? — pārsteigtais policists jautāja.

Riders skumji papurināja galvu.

—    Diemžēl mūsu modernās sievietes netērē laiku virtuvē! — viņš teica un izgrūda nepacietīgu, guldzošu skaņu vai nu kā protestu pret tagadējo sieviešu tieksmi atrauties no mājas pienākumu veikšanas, vai arī kāda cita iemesla dēļ.

—   Tā jau es domāju, — Riders atkal ierunājās, un viņa balss skanēja atviegloti. — Tur, garderobes nodalījumā, stāv divi spieķi. Padodiet man vienu, kārtībniek!

Ierēdnis izbrīnījies atnesa Rideram garu ķirša koka spieķi ar saliektu rokturi.

—     Apputējis, tātad agrāko iemītnieku atstāts. Smaile parastā apkaluma vietā norāda, ka tas pirkts Šveicē. Varbūt jums nav ne mazākās intereses par detektīvstāstiem un jūs nekad neesat lasījis par cilvēku, kura metodes es atkārtoju?

—     Nē, ser, — Daijers atteica, no visa tā neko nesaprazdams.

Riders vēlreiz apskatīja spieķi.

—    Cik žēl, ka tā nav makšķere! — viņš teica. — Palieciet šeit stāvam un nekustieties!

Tad Riders uz ceļiem lēni līda pa kāpnēm un visu laiku smieklīgi vicināja spieķi. Viņš to turēja izstieptu gaisā un, rāpojot augšā, sita pret neredzamiem šķēršļiem. Riders līda aizvien augstāk un augstāk, un detektīva ēna asi izcēlās pret lampas gaismu viņa rokā.

Pēkšņi atskanēja apdullinošs sprādziens. Gaisu piepildīja dūmu un putekļu mākoņi, dzirdēja koku lūšanu, un kodīga deguma smaka iesitās nāsīs. Apjucis un nespējīgs pakustēties, policists stīvi uzlūkoja Rideru, kas sēdēja uz kāda pakāpiena un lasīja sev no svārkiem mazas koka skaidiņas.

—    Man šķiet, ka tagad jūs varat bez briesmām uznākt augšā, — Riders ļoti mierīgi teica.

—    Kas… tas bija? — kārtībnieks stostījās.

Visu noziedznieku zvērinātais ienaidnieks rūpīgi tīrīja savu platmali, bet to Daijers gan nevarēja redzēt.

—    Varat nākt augšā!

Šķērsām pāri kāpnēm bija izstiepts melns pavediens.

tā ka jebkurš, kas tam pieskartos vai to sarautu, iedarbinātu paššāvēju, kas bija piestiprināts starp margām ar stobru pret kāpnēm.

—    Bet… bet… dāma?…

Riders nokāsējās.

—    Nedomāju, ka dāma vēl atrodas šeit, — viņš tai pašā toni atteica. — Es drīzāk domāju, ka viņa pa pakaldurvīm būs aizbēgusi. Tur taču ir kalpotāju ieeja, vai ne? Patiesībā man viņas žēl — šis mazais starpgadījums norisinājās mazliet par vēlu, lai iekļūtu rīta laikrakstos, un dāmai diemžēl būs jāgaida līdz pirmajām sporta ziņām, lai noskaidrotu, ka vēl esmu dzīvs.

Kārtībnieks dziļi atvilka elpu.

—    Domāju, ka man tas vispirms jāpaziņo policijai, ser.

—    Arī es tā domāju, — Riders nopūtās. — Nu, piezvaniet, lūdzu, inspektoram Simpsonam un sakiet, lai viņš atnāk, es labprāt vēlētos ar viņu parunāties.

Ierēdnis atkal vilcinājās. — Vai nedomājat, ka labāk būtu māju pamatīgi izkratīt?… Varbūt viņi nogādājuši dāmu pie malas.

Riders papurināja galvu.

—    Tur neviena dāma nav nogādāta pie malas, — viņš pārliecināti teica. — Vienīgā, kas tiešām nogādāta pie malas, ir viena no mistera Simpsona vismīļākajām teorijām.

—    Bet, mister Rider, kādēļ tad šī dāma iznāca pa durvīm?

Riders viņam labsirdīgi uzsita pa plecu kā māte bērnam, kas uzdevis muļķīgu jautājumu.

—    Šī… hm… dāma jau veselu pusstundu nostāvēja pie durvīm, — viņš atbildēja, — veselu pusstundu, mans mīļais draugs, un cerēja pretēji visām cerībām, ka ar to viņa saistīs manu uzmanību. Es, lūk, novēroju viņu no kādas savas istabas, kas… hm… nebija apgaismota. Es nerādījos, jo man… hm… ir dedzīga vēlēšanās vēl kādu laiku padzīvot.

Pēc šiem mīklainajiem vārdiem detektīvs Riders nozuda savā namā.

Agri no rīta Riders sniedza paskaidrojumus detektīvu inspektoram.

—    Es ne mirkli nedomāju, ka mans draugs Ravini piedalījies šai spēlē. Viņš nestrādā tik… hm… smalki, turklāt viņam ir maz vai pat nemaz nav inteliģences. Jūs redzēsiet, ka šis atentāts gatavots jau mēnešiem ilgi, lai gan to izdarīja tikai vakar. Benetstrītas 307. nams pieder kādam vecam kungam, kas lielāko dalu laika pavada Itālijā. Jau gadiem ilgi viņš izīrē mēbelētu namu, bet jau kādu mēnesi tas stāv tukšs.

—     Tātad jūs domājat, ka šie cilvēki, lai kas tie arī nebūtu, šo māju noīrējuši…

Riders pakratīja galvu.

—     Pat to es apšaubu. Visticamākais — viņiem bijusi atļauja to apskatīt un viņi kaut kādā veidā tikuši vajā no pārvaldnieka klātbūtnes. Viņi zināja, ka šonakt būšu mājās, jo es aizvien esmu mājās… hm… vismaz bieži, kopš… — Riders apjucis kāsēja, — kāda mana laba paziņa nesen aizbraukusi no Londonas, un es nelabprāt izeju viens pats.

Un, Simpsonam par šausmām, Ridera vienaldzīgajā sejā parādījās sapņaina izteiksme.

—       Pirms dažām nedēļām, — viņš turpināja, smieklīgi mēģinādams izlikties nesamulsis, — es parasti ēdu ārpus mājas, aizgāju uz kādu koncertu vai noskatījos kādu melodrāmu, kuras man sevišķi patīk.

—    Ko jūs turat aizdomās? — Simpsons viņu pārtrauca, jo ne jau tādēļ nakts vidū bija izcelts no gultas, lai apspriestu melodrāmu labumu. — Gregorijus vai Donovenus?

Viņš minēja divas bandas, kam bija lieliski iemesli būt nemierā ar misteru Rideru un viņa metodēm.

Riders pakratīja galvu.

—   Ne vienus, ne otrus. Man šķiet, pareizāk sakot, esmu pārliecināts, ka šoreiz mums jāatgriežas pie vecum veciem notikumiem.

Simpsons iepleta acis.

—    Jūs taču nedomājat Fleku? — viņš neticīgi jautāja. — Tas taču turas paslēptuvē… Tik ātri viņš nesāks atkal darboties.

Riders pamāja.

—    Džons Fleks. Kurš cits varētu izgudrot šo plānu?… Šī mākslinieka pilnība! Un vēl, mister Simpson. — Viņš pieliecās pie inspektora un uzsita tam ar pirkstu pa krūtīm. — Kopš Fleku aizsūtīja uz Brodmūru, Londonā vairs nav notikusi neviena lielāka ielaušanās. Pēc nedējas jūs pieredzēsiet lielāko no visām. Visu ielaušanos kvintesenci. Viņa ārprātīgās smadzenes pašlaik to gatavo.

—   Ar viņu mēs esam galā, — Simpsons, pieri saraucis, teica.

Riders vāji pasmaidīja.

—     Nogaidīsim. Šīs nakts mazā afēra ir mēģinājuma šāviens — tīrais nieks. Taču es esmu priecīgs, ka man šais dienās nav jāēd ārpus mājas. Bet mūsu draugs Džordžio Ravini, kā zināms, ēd ārpus mājas. Vai jūs nebūtu tik laipns un nepiezvanītu policijas birojam Mainstritā, vai tur nav ienākušas kādas ziņas par dažiem nelaimes gadījumiem?

No Mainstritas, kur ir laba informācija par dažu cilvēku dzīvi un gaitām, tūlīt pienāca atbilde, ka Džordžio Ravini atstājis pilsētu, domājams, ka viņš uzturas Parīzē.

—   Tu mīļais Dievs! — Riders savā paviršajā vienaldzībā teica. — Tas gan ir prātīgi, un būtu vēl prātīgāk, ja viņš paliktu tur pavisam.

Simpsons piecēlās un noskurinājās. Inspektors bija spēcīgs un dūšīgs cilvēks, bet viņam bija šāds paradums.

—     Es aiziešu uz prefektūru un nodošu ziņojumu, — viņš teica. — Varbūt tas tomēr nav bijis Fleks. Viņš ir bandas vadonis un bez saviem ļaudīm neko nevar izdarīt. Un tie taču izkaisīti pa visu pasauli, daudzi atrodas Argentīnā…

—    Ha, ha! — Riders iesmējās, bet bez kādas jautrības.

—     Pie velna! Par ko tad jūs smejaties?

Otrs tūlīt atvainojās.

—    Tas bija vairāk… hm… ja tā drīkstu teikt… tāds… hm… skeptisks smiekls. Argentīnā! Vai noziedznieki tiešām dodas uz Argentīnu… protams, izņemot… tajos brīnišķīgajos romānos, ko lasa vilcienā? Leģenda, mans mīļais mister Simpson, kas nāk no tiem pagātnes laikiem, kad starp divām valstīm nepastāvēja nekādi izdošanas līgumi. Izkaisīti pa visu pasauli!… Iespējams… Es gaidu to dienu, kad es viņus visus būšu savācis zem viena jumta. Tas man būs loti patīkams rīts, mister Simpson, kad varēšu pastaigāties pa galeriju un caur kameru mazo lūkotavu redzēt, kā viņi šuj pasta maisus, — nav labāka nomierināšanas līdzekļa par šūšanu! Bet tagad labāk uzmaniet savas bankas, jo Džons Fleks ir septiņdesmit gadus vecs un vairs neies velti laiku zaudēt. Pēc dažām dienām mēs pieredzēsim, kā Londonas Sitijā taisa vēsturi. Gribētos zināt, kur varētu atrast misteru Ravini?

7

Džordžio Ravini nepiederēja pie tiem, kuru svētlaime būtu atkarīga no pārējo laužu domām par viņu. Jo tad jau viņš visu savu mūžu būtu pavadījis bēdās un postā.

Ravini pie vīna glāzes un laba cigāra apsprieda neseno atgadījumu un sastapšanos ar Rideru, sēdēdams savā Hazmunstritas dzīvoklī, kura iekārta bija uzkrītoša, mazliet „izšķērdīgi grezna. Ravini moto bija: "Labākais no labākā, un no tā tik daudz, cik vien iespējams." Viņa salons atgādināja pārmērīgi izgreznotos franču kamīna pulksteņus — viss no zelta un emaljas, ja tas nevar būt no zīda un damasta. Ravini klāstīja Leo Stinam, kas bija tā kā viņa "adjutants", savas pārdomas pēc tikšanās.

—   Ja šis vecais rupucis tiešām kaut pusi no tā zinātu, ko izliekas zinām, tad es tūlīt ar pirmo vilcienu aizlaistos uz Bordigjeru. Bet misters Riders tikai zvejo. Savā ziņā viņš ir pat loti slīpēts un veikls, bet to jau var teikt gandrīz par kuru katru pēdu dzinēju, ar kuru gadās sastapties.

—   Tu droši vien varētu viņam kaut ko pamācīt, — Leo glaimīgi atteica, un Ravini tīksmi pasmaidīja un noglāstīja savas ūsas.

—     Es nemaz nebrīnītos, ja vecais ķēms būtu ieķēries šai meitenē. Maijs un decembris — vai tu ko tamlīdzīgu vari iedomāties?

—     Kā tad vina īsti izskatās? — Leo jautāja. — Man nekad nav gadījies viņu labi nopētīt.

Ravini sajūsmināts noskūpstīja savus pirkstgalus.

—     Mani jau nu tas nenobaidīs! Tu, Leo, zini, kāds es esmu. Ja es ko gribu, tad es neatlaižos un cīnos tik ilgi, kamēr to iegūstu. Nekad neesmu redzējis tādu meiteni kā viņa. Caur un cauri dāma, un tā tālāk! Kas viņu saista pie šāda veca krupja, to nu es nesaprotu.

—    Sievietes ir ārkārtīgi komiskas, — Leo teica. — Kas to būtu domājis, ka tāda mašīnrakstītāja tev iedos vilka pasi!

—    Vilka pase! Kas par muļķībām! — Ravini īsi teica. — Es vienkārši neesmu ar viņu iepazīstināts, tā, lūk, tā lieta. Bet gan jau. Kur tā māja atrodas?

—     Siltberijā, — Leo teica.

Viņš izvilka no vestes kabatas salocītu papīru un izlasīja ar zīmuli uzrakstītos vārdus.

—     Larmskipa, Siltberijā, dienvidu dzelzceļa līnija. Es viņai sekoju, kad viņa ar saviem koferiem aizbrauca no Londonas. Vecais Riders pavadīja viņu uz staciju un izskatījās tik priecīgs kā izpeldināts kaķis.

—    Pansija? — Ravini pārdomādams teica. — Komiska vieta.

—     Viņa ir sekretāre, — Leo paziņoja. (Viņš to bija stāstījis jau vismaz četras reizes, bet Ravini piederēja pie

tiem ziņkārīgajiem cilvēkiem, kas kaut ko interesantu nevarēja vien beigt klausīties.)

—   Šī māja patiesībā ir viss kas, — Leo teica. — Nevis viena no vienkāršajām pansijām, bet tikai smalkākiem ļaudīm. Divdesmit ginejas nedēlā par istabu, un tad tu vari būt priecīgs, ja vispār tiec iekšā.

Ravini pakasīja zodu un padomāja.

—   Pamēģini taču kaut ko pie viņas panākt ar kādu no saviem laimes gredzeniem! — Leo smējās.

Ravini aplūkoja tos ar apbrīnas pilnu skatienu.

—     Es tos nevaru nomaukt, — viņš teica, — un es nedomāju tādēļ šķirties no savas laimes. Gan viņa piekodīsies, kad iepazīsies ar mani tuvāk, — par to nemaz neraizējies.

Dīvaina nejaušība— otrā rītā, kad Ravini iznāca no Hazmunstritas, viņš satika tieši to cilvēku, kuru vienīgo pasaulē negribēja redzēt. Par laimi, Leo bija aiznesis viņa koferi uz staciju, un tā nekas ārējs nenodeva viņa nodomu ,Roties ceļojumā galantās dēkas dēl.

Mistera Ridera skatiens apstājās pie briljantu gredzeniem, kas lieliski staroja dienas gaismā. Likās, tiem bija sevišķs pievilkšanas spēks.

—   Vai vēl aizvien laimējas, Džordžio? — Riders jautāja, un Džordžio tīksmīgi pasmaidīja. — Un kurp ved jūsu ceļš šai brīnišķīgajā septembra rītā? Uz banku, lai nogādātu drošībā savu negodīgo pelņu? Vai lai ātri pagādātu sev ārzemju pasi?

—     Eju mazliet pastaigāties, — Ravini viegli izmeta, — gremošanas veicināšanai.

Un tad mazliet ļauni piebilda:

—   Nu, kas tad noticis ar suņuku, ko jūs uzrīdījāt man uz pēdām? Jau labu laiku neesmu viņu manījis.

Riders skatījās viņam garām, it kā tālumā.

—    Viņš nekad nav bijis tālu no jums, Džordžio, — Riders laipni teica. — Pagājušo nakti viņš jums sekoja no Flotsema līdz pat dīvainai, mazai sabiedrībai Medvelā, kurā jūs arī piedalījāties, un no turienes līdz mājām divos piecpadsmit.

Džordžio mazliet zaudēja savaldīšanos.

—    Jūs taču negribat teikt, ka viņš…

Ravini paskatījās visapkārt. Izņemot kādu labsirdīgu kungu, kuru pēc svārkiem un cilindra varēja noturēt par ārstu, neviens nebija redzams.

—    Tas tač' nebūs viņš? — Ravini, pieri saraukdams, noteica.

—    Tas taču nebūs viņš, — Riders pārlaboja. — Jūsu valodas prasme nav visai laba.

Ravini tūlīt vis neaizbrauca no Londonas. Līdz pat diviem viņam bija jāskraida pa pilsētu, kamēr beidzot izdevās tikt vaļā no sekotāja, un piecas minūtes vēlāk viņš jau sēdēja dienvidu ātrvilcienā. Tas pats vecais kučieris, kas bija atvedis Margareti Belmani uz Larmskipu, aizveda arī Ravini līdz mājas galvenajām durvīm. Viņu saņemt iznāca vecāks portjē elegantā, labi piegulošā uniformā.

—    Mister?

—    Ravini, — itālis teica, — istabu neesmu pasūtījis.

Portjē pakratīja galvu.

—    Baidos, ka nekas neiznāks, — viņš teica. — Misters Devers turas pie sava principa neuzņemt nevienu, kas istabu nav iepriekš pasūtījis. Parunāšu ar sekretāri.

Ravini sekoja portjē plašā priekštelpā un atsēdās vienā no brīnišķīgajiem sēdekļiem. Šī māja nepavisam nelīdzinājās parastām pansijām — to viņš redzēja jau no pirmā skatiena. Pat viesnīcai tā bija par greznu. Citi viesi nebija redzami. Beidzot Ravini izdzirda solus uz akmens grīdas un piecēlās, lai ielūkotos Margaretes Belmanes acīs. Lai gan viņa paskatījās uz itāli ar nelaipnu un vēsu skatienu, tomēr viņa ne ar zīmi neizrādīja, ka to pazīst. Viņš varētu būt vissvešākais svešinieks.

—   īpašnieks principā nepieņem viesus bez iepriekšējas pieteikšanās, — viņa teica. — Tādēļ mēs jūs diemžēl nevaram uzņemt.

—   Es jau rakstīju īpašniekam, — Ravini, kam vienmēr meli bija krājumā, teica. — Neatsakiet uzreiz, jaunkundz, neesiet tik ļauna un paraugiet, ko manis labā varat izdarīt.

Margarete vilcinājās. Vislabprātāk viņa būtu pavēlējusi durvju sargam aiznest koferi atpakaļ uz ratiem, bet viņa Jbija tikai ritenis mājas mehānismā un, veicot savus pienākumus, nevarēja atjauties personiskās antipātijas.

—   Lūdzu, pagaidiet! — Margarete teica un aizgāja uzmeklēt misteru Deveru.

Šis kriminologs bija iedziļinājies biezā grāmatā un pāri raga brillēm ar vaicājošu skatienu uzlūkoja sekretāri.

—     Ravini? Ārzemnieks?… Protams, ka tas ir ārzemnieks. Svešinieks mūsu mūros, varētu teikt. Pavisam neparasti, bet šais apstākļos… jā, man šķiet, ka mēs viņu varēsim iekārtot.

—    Viņš nepieder pie ļaudīm, kādus jums vajadzētu uzņemt, mister Dever, — viņa cieši noteica. — Kāds paziņa, kas šo ļaužu šķiru pazīst, man stāstīja, ka viņš piederot pie kādas noziedznieku bandas.

—    Pie noziedznieku bandas! Kāds brīnišķīgs gadījums ar to iepazīties tuvāk! — Devera jocīgās uzacis izspūra. — Jūs taču man piekrītat?… Es jau zināju, ka jūs man piekrītat!… Lai viņš paliek!… Ja tas ārzemnieks mani sāks garlaikot, es viņam parādīšu durvis!

Margarete atgriezās mazliet vīlusies.

—    Misters Devers liek teikt, ka jūs varat palikt. Es tūlīt atsūtīšu pie jums saimniecības vadītāju, — viņa teica un devās meklēt misis Bertoni, lai dotu tai attiecīgus rīkojumus.

Viņa skaitās pati uz sevi, ka sarunā ar misteru Deveru nebija skaidrāk izteikusies. Viņa būtu varējusi pateikt, ka atstās māju, ja Ravini šeit paliks. Viņa pat būtu varējusi pateikt iemeslu, kādēļ nevēlas, ka itālis paliek šai namā. Tomēr labums bija tas, ka viņai ar viesiem nebija nekādu darīšanu, ja tie nevēlējās ar viņu runāt, un Ravini bija par gudru, lai izmantotu šībrīža izdevību.

Šai vakarā Margarete savā istabā uzrakstīja Rideram garu vēstuli, bet tad apdomājās un to saplēsa. Viņa taču nevarēja katru reizi, kad kaut kas nebija kārtībā, sūdzēties misteram Rideram. Viņam pašam bija raižu diezgan, to Margarete saprata it labi, un viņai bija taisnība. Tai pašā mirklī, kad viņa tam rakstīja, Riders ar lielu interesi pētīja paššāvēju, kuram vajadzēja nogādāt to uz viņpasauli.

8

Ravini par godu jāsaka, ka viņš nemēģināja jaunavai tuvoties, lai gan notālēm to bija vēlreiz redzējis. Otrajā dienā pēc atbraukšanas viņš pa zālienu tai bija pagājis garām, īsi pamādams ar galvu un viegli uzsmaidīdams, un, kā likās, tiešām bija atradis ja ne jaunu mērķi, tad vismaz pārmaiņu, jo tagad viņš gandrīz vienmēr bija redzams blakus Olgai Krū. Vakarā Margarete tos abus redzēja atspiedušos pret mūri virs klintīm, un Ravini likās ārkārtīgi apmierināts ar sevi. Viņš rādīja Olgai savus slavenos laimes akmeņus, un acīmredzot Olga izteica par tiem kādu piezīmi, kas izvilināja Ravini nerimstošus smieklus.

Trešajā dienā viņš Margareti uzrunāja, sastopoties lielajā zālē. Viņš tai nostājās ceļā.

—    Ceru, ka jūs uz mani neļaunojaties, mis Belmane, — viņš teica. — Es jūs nekādā gadījumā neapgrūtināšu un labprāt izlūdzos no jums piedošanu par pagājušo. Vai kavalieris var darīt vēl vairāk?

—    Es nezinu, mister Ravini, vai jums par ko būtu jāatvainojas, — viņa atviegloti noteica un pieklājīgā tonī piebilda: — Vai jums te tagad patīk, kad, kā liekas, esat atradis jaunas intereses?

—     Šeit ir gluži brīnišķīgi! Sakiet man, lūdzu, — kas īsti ir šī jaunā dāma, mis Olga Krū?

—    Viņa ir viesis, vairāk es nezinu.

—    Burvīgs radījums! — viņš sajūsmināts iesaucās, un Margarete nevilšus pasmaidīja.

—     Nu īsta dāma, katrs nieciņš to pierāda! — viņš turpināja. — Man tiešām jāatzīst, ka esmu kā vasks īstu dāmu rokās! Viņām ir kaut kas tāds, kaut kas sevišķs, viņas ir pavisam citādākas nekā pārdevējas vai mašīnrakstītājas, vai tās šķiras meitenes. Ne tādēļ, — viņš strauji turpināja, — manās acīs viņa ir dāma, ka viņa raksta ar mašīnu. īsta dāma. Esmu gatavs atsaukt šurp savu auto, lai varētu ar viņu izbraukt. Jūs taču nebūsiet greizsirdīga?

Margaretē cīnījās īgnums un jautrība, bet humora izjūta uzvarēja, un ceļā uz savu biroju viņa klusi nosmējās.

Drīz pēc tam Ravini un Olga nozuda. Margarete redzēja tos ap vienpadsmitiem ienākam zālē. Jaunava izskatījās bālāka nekā parasti un, ne vārda neteikusi, paskrēja garām un aizsteidzās augšā pa kāpnēm. Margarete ziņkārīgi aplūkoja jauno cilvēku. Viņa seja bija sasarkusi, acīs bija neparasts mirdzums.

—    Rīt es braukšu uz pilsētu, — viņš teica, — ar pirmo vilcienu… Auto nav jāpasūta, es to gabaliņu gluži labi varu noiet arī kājām.

Viņš runāja gandrīz nesakarīgi.

—    Vai Larmskipa jums apnikusi?

—     Ko?… Larmskipa apnikusi?… Nē, nudien ne! Šeit man ir īstā vieta!

Ravini saglauda savus tumšos matus, un Margarete pamanīja, ka viņa roka trīc tik stipri, ka laimes akmeņi iedegās starojošās un kvēlojošās ugunīs. Viņa pagaidīja, kamēr Ravini bija aizgājis, tad uzgāja augšā un pieklauvēja pie Olgas durvīm. Šī istaba atradās blakus viņējai.

—    Kas tur ir? — kāda balss asi jautāja.

—     Mis Belmane.

Atslēga pagriezās, un durvis atvērās. Istabā dega tikai viena spuldze, tā ka Olgas seja atradās ēnā.

—    Vai drīkstu ieiet? — Margarete jautāja. — Es gribētu jums kaut ko teikt.

Olga vispirms vilcinājās un tad teica:

—    Lūdzu, ienāciet, es raudu. Ceru, ka tas jūs netraucēs.

Viņas acis bija apsārtušas un uz vaigiem vēl bija redzamas asaru pēdas.

—    Šī nolādētā vieta mani tik šausmīgi nospiež, — viņa atvainojās, ar mutautiņu noslaucīdama vaigus. — Kādēļ gribējāt ar mani runāt?

—    Misters Ravini… Nezinu… vai… jūs zināt, ka viņš ir noziedznieks?

Olga palūkojās uz Margareti, un viņas skatiens kļuva noraidošs.

—    Nesaprotu, kāda sevišķa interese man varētu būt par misteru Ravini, — viņa lēni teica. — Kādēļ jūs man to sakāt?

Margarete jutās neveikli.

—      Nezinu… man radās iespaids, ka jūs būtu ar viņu -sevišķi sadraudzējusies… Tas bija ļoti neapdomīgi no manis.

—     Man arī tā liekas! — Olga salti atteica, un noraidījums bija tik spēcīgs, ka Margaretei sakāpa asinis vaigos.

Viņa bija īgna pati uz sevi, kad vakarā iegāja savā istabā, un īgnums ir slikts gultas biedrs, jo no visām cilvēka jušanām tas paliek nomodā visilgāk. Margarete mētājās savā gultā no vieniem sāniem uz otriem, lūkoja aizmirst, ka pasaulē ir tādi ļaudis kā Olga Krū un Džordžio Ravini, izmēģināja visus tai pazīstamos līdzekļus, lai aizmigtu, un gandrīz jau laidās snaudā, kad…

Margarete pietrūkās gultā sēdus. Pie viņas durvīm skrāpējās pirksti — patiesībā tā nebija ne skrāpēšanās, ne arī klauvēšana. Meitene ieslēdza gaismu, piecēlās, aizlavījās līdz durvīm un klausījās. Tur kāds bija. Kliņķis pagriezās zem viņas rokas.

—     Kas tur ir? — viņa jautāja.

—     Laidiet mani iekšā!… Laidiet mani iekšā!

Bailīgi vajātā čuksti… bet viņa pazina balsi — Ravini!

—     Es nevaru jūs ielaist… Ejiet, lūdzu, prom, vai es telefonēšu…

Margarete dzirdēja kādu skaņu… dīvainu, apslāpētu skaņu… kā šņukstus… vīrieša! Un tad iestājās klusums. Viņas sirds dauzījās kā negudra, viņa stāvēja pie durvīm, piespiedusi ausi pie stenderes, un klausījās, elpu aizturējusi, bet neko vairs nesadzirdēja. Pārējo nakts dalu viņa pavadīja gultā sēdus, apsegusies ar segu… klausīdamās… aizvien vēl klausīdamās…

Ausa rīts, uzlēca saule. Margarete nolikās gultā un aizmiga. Kad kalpotāja atnesa tēju, viņa piecēlās un atvēra durvis… Kaut kas pie durvīm saistīja viņas uzmanību.

—     Labrīt, mis! — sārtvaidzīgā lauku meita viņu apsveica.

Margarete pamāja. Tiklīdz kalpotāja bija aizgājusi, viņa vēlreiz atvēra durvis, lai pamatīgāk tās aplūkotu. Tur bija trisstūrains drēbes gabaliņš, kas bija izrauts un palicis karājamies pie kādas veco ozoldurvju atplīsušās šķembeles. Margarete uzmanīgi to noņēma un uzlika uz rokas. Robots zīda trīsstūris. Domīgi viņa to nolika uz sava tualetes galdiņa. Ja Ravini vēl šorīt neatstās šo māju vai ja misters Devers tam nelūgs aizbraukt, tad viņa pati vēl šovakar atgriezīsies Londonā.

Kad Margarete iznāca no istabas, viņa sastapa istabeni.

—     Kungs no 7. numura ir prom, mis, — viņa teica, — bet viņš aizmirsis savu pidžamu.

—    Jau prom?

—    Viņš laikam aizbraucis jau vakarā, mis. Viņa gulta palikusi neaizskarta.

Margarete aizgāja līdzi istabenei pa koridoru uz Ravini istabu. Viņa koferis bija nozudis, bet uz spilvena gulēja rūpīgi salocīta rozā zīda pidžama. Margarete noliecās pār to un pamanīja, ka uz krūtīm tā mazliet saplēsta. Trūka mazā rozā zīda trīsstūrīša.

9

Atgadījums kādā pusnaktī, kad viens veikls vecs vīrs nolēca no augstā cietuma žoga un sparīgi aizsoļoja Londonas virzienā, katrā šķērsielā lūkodamies pēc mazā auto, kam vajadzēja to gaidīt, daža laba cilvēka dzīvē radīja sarežģījumus, un vismaz trim cilvēkiem bija nolemta viņu likteņstunda.

Parasti policija nevilcinās, lai ar preses palīdzību atklātībai darītu zināmas savas vēlēšanās, bet ārprātīgā slepkavas aizbēgšana ir tāda lieta, kuru nesteidzas paziņot publikai.

Ne vienreiz vien, nē, daudzkārt jau policija bija vērsusies pie publikas, lai tā palīdzētu sagūstīt veco Džonu Fleku. Bija izziņotas viņa ārējās pazīmes, viņa slēptuves, un tomēr šiem pat visnomaļākās vietās izplatītajiem uzsaukumiem nebija it nekādu panākumu.

Skotlendjardā notika konference, kurā piedalījās arī misters Riders. Ap virsinspektora galdu sēdēja pieci nopietni vīri, viņu sarunas temats galvenokārt bija "skaidrais zelts" un "okšķerētāji", ar šo eleganto vārdu domājot slepenpolicistus.

Džons beidzot bija notverts, pateicoties kāda ārpusnieka nodevībai. Ravini, viens no spējīgākajiem bandu vadoņiem, bija uzaicināts "segt" ielaušanos Lidenholas bankā. Skaidrais zelts bija Džona Fleka specialitāte, un tas saistīja art Ravini interesi.

Ielaušanās bija izdevusies. Kādu rītu no Lidenholas bankas pagalma izbrauca divi auto. Blakus katras mašīnas vadītājam sēdēja ,viens policijas ierēdnis uniformā un iekšienē otrs. Kārtībnieki redzēja mašīnas izbraucam, bet, uniformēto ierēdņu klātbūtnes nomierināti, šoferus nepārbaudīja. Tas nebija nekas neparasts. Zelta vai papīra transports svētdienas rītā nebija nekas neparasts, tas jau bija atgadījies diezgan bieži, tikai parasti par to bija ziņots pilsētas policijas iestādēm. Kad ierēdnis telefonēja Olddžurijas policijas sargpostenim, lai paziņotu par notikušo, Džons Fleks jau bija gabalā.

Ravini, kas domāja, ka viņu piekrāpuši, bija tas, kas nodeva veco Fleku, bet zeltu tomēr neatrada.

Pārmeklēja visu Angliju, lai atrastu Džona Fleka galveno mītni, bet bez panākumiem. Nebija nevienas viesnīcas, nevienas pansijas, kas nebūtu saņēmusi Džona ģīmetni, bet nebija neviena cilvēka, kas viņu būtu pazinis kādā viņa pārģērbšanās veidā.

Visas aptaujas, kas sekoja viņa apcietināšanai, nedeva neko jaunu. Beidzot atrada Fleka dzīvokli Blūmsberijā, kur tas ar pagariem pārtraukumiem bija dzīvojis gadiem ilgi. Bet arī šeit neatrada nekādus papīrus, kuros varētu būt kaut vismazākie norādījumi par bandas galvenās mītnes atrašanās vietu. Laikam viņiem tādas nebija. Līdzdalībnieki tika pieņemti un atlaisti pēc vajadzības, bet bija skaidrs, ka vecajam Džonam bija kāds ģenerālštābs, kas viņu atbalsta.

—     Lai nu būtu kā būdams, — resnais Bils Gordons, galvenais no pieciem lielajiem vīriem, teica, — zelta stieņus viņš tagad liks mierā — viņam būs darba gana, lai atrastu ceļus un līdzekļus, kā nepamanītam aizlaisties lapās.

Riders pakratīja galvu.

—    Noziedznieka daba gan var mainīties, bet viņa lepnība nekad, — viņš noteikti teica. — Misters Fleks nebūt nelepojas ar savām slepkavībām, bet gan ļoti — ar savām sekmīgajām laupīšanām, un atgriešanos brīvībā viņš paziņos parastajā veidā.

—   Viņa banda izkaisīta pa visu pasauli… — Simpsons iesāka.

Riders apklusināja viņu ar skumji saldenu smaidu.

—     Ir daudz pierādījumu, mister Simpson, ka banda atkal apvienojusies. Mistera Fleka bēgšana no… hm… vispārnoderīgas iestādes, kurā tas bija ievietots, liecina par labu, saskaņotu sadarbību. Virve, nazis, ar ko viņš nogalināja sargu, rīku komplekts, gandrīz absolūtā pārliecība, ka kaut kur gaida auto, lai nogādātu viņu drošībā, — tas viss liecina par bandas sadarbību. Un ko misters Fleks…

—    Nudien, es vēlētos, kaut jūs nesauktu viņu par "misteru Fleku"! — resnais Bils iesaucās.

—    Man ir neiznīcināms respekts pret vecumu, — Riders apslāpētā balsī teica, — bet vēl jo lielāks — pret mirušiem. Es ceru, ka savu cieņu pret misteru Fleku visā drīzumā varēšu sakāpināt visaugstākajā pakāpē.

—      Ja tas ir bandas darbs, — Simpsons pārtrauca, — kas tad ir viņa palīgi? Vecie sēž vai nu cietumā, vai aizbēguši uz ārzemēm. Zinu, ko jūs domājat, mister Rider, — jūs domājat par to, kas notika pagājušo nakti. Es arī par to domāju, un ir loti ticami, ka paššāvēju nemaz nav uzstādījusi Fleka banda, bet gan kāda cita. Jūs taču zināt, ka Donovens vairs nav Dortmūrā? Viņam nav ne mazākā iemesla jūs mīlēt.

Riders protestēdams pacēla roku.

—    Gluži otrādi. Kad es šorīt pašā agrumā sastapu Džo Donovenu, tas bija loti pazemīgs un nožēloja savus nelaipnos vārdus, kurus izteica par mani, atstājot Oldbeilijas zvērināto tiesu. Viņš dzīvo Kirbernā un vakarvakarā ar sievu un meitu bija turienes kinoteātri. Nē, tas nav Donovens! Viņam galva tā nestrādā. Vienīgi Džons Fleks, kas prot cienīt dramatismu, varēja inscenēt šo mazo komēdiju, kas gandrīz būtu pārvērtusies drāmā.

—    Jūs esot gribējuši nonāvēt, Rider, kā man stāstīja, — resnais Bils teica.

Riders papurināja galvu.

—     Par šo sevišķo bēdu lugu es netiku domājis. Patiesībā man bija nodoms pirms augšā kāpšanas uzlauzt virtuves durvis. Ja es to būtu darījis, tad, man šķiet, būtu varējis nošaut misteru Fleku, un ar to mūsu pārdomām un raizēm reiz būtu gals.

Simpsons pārbaudīja dažus papīrus, kas atradās viņa priekšā uz galda.

—     Ja Fleks atkal tīko pēc zelta stieņiem, tad viņam maz izredžu. Vienīgais lielais zelta transports ir simt divdesmit tūkstoš sovrinu liels, un rit to no Anglijas Bankas pārvedīs uz Tilberiju, un ir pilnīgi izslēgts, ka Fleks tik īsā laikā varēs sagatavoties tā nolaupīšanai.

Riders pēkšņi kļuva pavisam žirgts un dzīvi sāka interesēties par pieminēto tematu.

—     Simt divdesmit tūkstoš sovrinu, — viņš norūca un paberzēja zodu. — Desmit tonnas. Pa dzelzceļu?

—     Nē, ar smago auto un desmit apbruņotiem pavadoņiem — uz katras tonnas pa vienam, — Simpsons jokoja. — Man šķiet, par to jums nav ko galvu lauzīt.

Ridera lūpas savilkās kā uz svilpšanu. Tad viņš teica:

—    Fleks senāk bija ķīmiķis. Nedomāju, ka visā Anglijā būs kāds labāks ķīmiķis nekā noziedznieks misters Fleks.

—     Kādēļ jūs to pieminat? — Simpsons, pieri saraukdams, jautāja.

Riders paraustīja plecus.

—    Man ir tāds kā sestais prāts, un es aizvien savienoju katru sastaptu vīrieti vai sievieti ar sevišķu īpašību. Ja es, piemēram, domāju par jums, mister Simpson, tad neviļus nāk prātā kāda boksa cīņa, kurā man bija tas prieks jūs pirmo reizi redzēt.

Simpsons, kas bija smagsvara amatieris, saprotoši nosmīnēja.

—     Un, ja es savās domās darbojos ap misteru Fleku, tad redzu viņu tikai kā laboratorijā eksperimentējošu ķīmiķi. Ja runājam par pagājušās nakts mazo afēru, tad es uz to biju sagatavojies, bet es domāju, ka man būs izlikti slazdi — vārda patiesā nozīmē… hm… slazdi. Reiz… hm… kāds ar ļaunprātīgām tieksmēm mēģināja izdarīt ar mani līdzīgu triku — viņš bija pārzāģējis kāpņu pakāpienus, tā ka man vajadzēja krist uz asām, garām naglām. Pirmais, ko darīju, iegājis tai namā, sāku meklēt zāģskaidu pēdas un, kad tās neatradu, biju sagatavojies uz paššāvēju.

—    Bet kā jūs vispār nācāt uz domām, ka kaut kas tiek gatavots pret jums? — resnais Bils ziņkārīgi jautāja.

—    Man ir noziedzīgas tieksmes, — Riders smaidīdams noteica un ardievojās.

Viņš devās uz savu dzīvokli Benetstritā, un viņa domas nodarbināja gan Margarete Belmane, kas Saseksā bija drošībā, gan smagā automobiļa iespējas transportēt simt divdesmit tūkstoš sovrinu. Šādi sīkumi misteru Rideru loti interesēja. Gandrīz pirmais, ko viņš darīja, nonācis savā dzīvoklī, bija piezvanīt kādam transporta uzņēmējam un izdibināt, vai šādi smagie automobili tiek lietoti. Viņam bija tāda pārliecība — ja Fleks un viņa banda tīko pēc zelta transporta uz Austrāliju, zeltu vedīs tikai vienā pašā mašīnā. Pat Riders pats nevarēja saprast, kādēļ viņš tā domā. Bet, kā jau Riders mēdza teikt, viņam bija noziedzīgas tieksmes.

Pēcpusdienā viņš nodarbojās ar kādu viņam jaunu un ne nepatīkamu uzdevumu. Vēstule — pirmā vēstule Margaretei Belmanei un vispār rets pasākums viņa dzīvē.

"Mana mīlā mis Belmane! Ceru, ka Jūs neņemsiet Jaunā, ka es Jums rakstu, bet daži atgadījumi, kas varbūt met ēnu uz mūsu šķiršanos un varbūt sagādājuši Jums mazliet sirdssāpju (es jau pazīstu Jūsu labo sirdi), liek man rakstīt Jums šo vēstuli…"

Riders pārtrauca rakstīšanu, lai atrastu vārdu, kā izteikt savu nožēlu, ka nevar viņu satikt, nenododot savas apslēptākās jūtas. Kad sulainis piecos ienesa tēju, viņš vēl aizvien sēdēja pie nepabeigtās vēstules. Riders paņēma tasi, nolika to uz sava rakstāmgalda un raudzījās tanī, it kā iedvesmu gaidīdams.

Un tad viņš pamanīja uz kūpošās tējas virsmas pavedienveidīgu putu kārtu ar īpatnēju metālisku virsmu. Viņš ar rādītājpirkstu paņēma mazliet putu un tad ar mēli tās uzmanīgi nogaršoja.

—    Hm… hm!.. — Riders teica un pazvanīja.

Sulainis ieradās tūlīt.

—    Vai ko vēlaties, ser?

Ridera atbilde lika ilgi uz sevi gaidīt.

—    Piens, protams! — viņš teica.

—    Piens, ser? — sulainis izbrīnījies jautāja. — Piens ir gluži svaigs, ser, šai pēcpusdienā nests.

—    Jūs, protams, to pats nesaņēmāt no piena vīra. Tas stāvēja pudelē pie durvīm, vai ne?

—    Jā, ser.

—     Labi! — Riders gandrīz priecīgi teica. — Turpmāk iekārtojieties tā, lai saņemtu pienu tieši no piegādātāja. Jūs vēl neesat to dzēris, kā redzu.

—    Nē, kungs. Es nekad nedzeru tēju ar pienu, — sulainis atteica, un Riders tam uzdāvināja vienu no saviem retajiem smaidiem.

—       Tas, lūk, ir iemesls, Pīter, — viņš teica, — ka jūs vēl dzīvs un vesels. Atnesiet man atlikušo pienu un citu tasi tējas! Arī es turpmāk atteikšos… hm… no piena.

—    Vai jums piens negaršo? — sulainis pārsteigts jautāja.

—    O, es pienu dzeru loti labprāt, — Riders laipni teica, — bet es dodu priekšroku pienam bez… strihnīna. Man šķiet, Pīter, ka nākamā nedēļa būs visai interesanta. Vai jums ir kādi piederīgie?

—     Man ir veca māte, ser, — sulainis, aizvien mazāk saprazdams, atteica.

—   Tad jau jums ir labāk nekā man. Jā, jā… man šķiet, ka nākamā nedēļa mums būs ļoti interesanta.

Un šis paredzējums drīz piepildījās.

10

Londona dabūja zināt par Fleka izbēgšanu un atkarībā no temperamenta uzņēma to vai nu ar bailēm, vai sašutumu. Mierīgajam pilsonim tā nebija nekāda patīkamā sajūta. Un šī vēsts bija jau veselu nedēļu veca! Kādēļ Skotlendjards jau agrāk nebija to ziņojis atklātībai? Kas bija atbildīgs, ka tik svarīgs ziņojums tika novilcināts? Sensāciju laikrakstos šis jautājums bija nodrukāts trekniem burtiem pašā ievadrakstā. Ziņojums par notikumu Benetstrītā bija kļuvis par publisku īpašumu, un, par nepatiku Rideram, viņš drīz vien atradās sabiedrības intereses degpunktā.

Riders sēdēja mazajā virsprokurora nodaļas birojā un stundām ilgi bezcerīgi raudzījās sūcekla neaptraipītajā baltumā.

Par ko gan Riders šobrīd domāja? Vai par pasakainām bagātībām un to izlietošanu, vai par kādu skaistu sārtvaidzi jaunavu? Bet varbūt viņš vispār nedomāja neko? Policijas ierēdnis, kurš ienākdams pārtrauca viņa nomoda sapņus un redzēja viņu satrūkstamies kā vainas apziņā, to lāgā nevarēja saprast.

Bet patiesībā šai mirklī Ridera domas pilnīgi nodarbināja viņa jaunākais un vienlaikus ari vecākais ienaidnieks.

Sākumā Fleka bandā viņi bija trīs— Džons, Džordžs un Augusts, un viņi bija iesākuši savu darbību tai laikā, kad likās mazliet neticami, ka var izdedzināt naudas skapja slēdzeni.

Ja ari tagad pārējā Fleka ģimenes dala bija mirusi vai cietumā, pati organizācija tomēr bija stiprāka nekā jebkad, jo, kaut kur noslēpušās, darbojās šīs neaprēķināmās smadzenes.

Tāds bija pašreizējais stāvoklis, kad Riders lietu pārņēma savās rokās. To uzticēja Rideram nevis tādēļ, ka Londonas policija būtu bezspēcīga, bet gan tādēļ, ka virsprokurors bija sapratis — Fleka bandas iznīcināšana ir ilgstošs uzdevums un tur vajadzīga viena cilvēka nedalīta uzmanība.

Arestēt bandas sīkākos gariņus nebija grūti.

Tad policija Somersā apcietināja kādu cilvēku, turklāt ar visai prozaisku apsūdzību — viņš esot atklāti pārmācījis savu sievu… Kad viņu izkratīja, atrada no vēstules noplēstu gabalu, kuru tūlīt nosūtīja Rideram un kura saturs bija šāds:

"Kādu nakti pulksten vienpadsmitos Vaitholas avēnijā. Riders ir vidēja auguma, smilšu pelēkiem matiem, diezgan paprāva vaigubārda, vienmēr nēsā līdzi lietussargu. Ieteicu Tev kādu dzelzs sitamo. Tu viegli izdibināsi, kas viņš tāds un kā viņš izskatās. Nogaidi īsto mirkli… piecdesmit kā avansu… pārējo pēc darba pabeigšanas."

Tas Rideram bija pirmais aizrādījums, ka viņš noslēpumainajam Džonam Flekam sevišķi ir kā dadzis acīs.

Pēkšņi spalgi ieskanējies telefona zvans Rideru iztraucēja no pārdomām. Tālsarunu centrāles ierēdnis paziņoja, ka kāds no Horsšemas vēlas ar viņu runāt. Riders paņēma piezīmju bloku un gaidīja. Un tad viņš izdzirda balsi, un, tiklīdz pirmais vārds bija izteikts, viņš jau pazina runātāju.

Riders vienmēr pazina kādreiz dzirdētu balsi.

—    Jūs tas esat, Rider?… Vai zināt, kas esmu?

Tā pati sīkā, saspīlētā balss, kas no Oldbeilijas apsūdzēto sola bija izteikusi viņam draudus, tie paši ņirdzīgie smiekli, kas skanēja starp atsevišķiem vārdiem.

Riders nospieda kādu zvana pogu un steidzīgi sāka kaut ko rakstīt piezīmju blokā.

Ienāca ziņnesis, Riders norāva lapu un iedeva to* viņām.

—    Vai jūs tas esat, mister FIek? — viņš laipni jautāja.

—    Vai misters Fleks, jūs vecais liekuli?… — balss atcirta. — Vai paciņu saņēmāt?… Ko jūs par to domājat?… Jā, jā, es esmu ārprātīgais vecais Džons Fleks… Jūs mani šeit, zemes virsū, novedāt ellē, un es jums to atmaksāšu vēl vairāk nekā tam nolādētajam itāl…

Balss pēkšņi pārtrūka. Telefonā atskanēja noliktās klausules troksnis. Riders vēl ilgi klausījās, bet nekas vairs nebija sadzirdams. Tad viņš atkal nospieda zvana pogu un ienāca ziņnesis.

—     Jā, ser, es tūlīt dabūju savienojumu ar Horsšemas policijas iecirkni. Inspektors nosūtīšot uz pasta kantori trīs cilvēkus automobilī.

Ridera skatiens urbās griestos.

—     Tad viņš būs tos nosūtījis par vēlu, — tas teica.

—     Cienījamais bandīta kungs tad jau būs aiz deviņiem kalniem.

Pēc stundas ceturkšņa pienāca viņa vārdu apliecinājums. Kad policija ieradās pasta kantorī, putns jau bija aizlaidies. Ierēdnis neatcerējās, ka kāds vecs, mežonīga izskata vīrietis būtu pieprasījis tālsarunu, un pieņēma, ka nav zvanīts no paša pasta kantora, kas bija arī telefona centrāle, bet no kādas citas tālsarunu vietas.

Riders devās uz virsprokurora biroju, lai ziņotu par notikušo, bet neatrada ne viņu, ne viņa asistentu. Viņš piezvanīja Skotlendjardam un pastāstīja notikušo Simpsonam.

—    Es padevīgi atļaujos izteikt jums priekšlikumu sazināties ar franču policiju un noskaidrot Ravini uzturēšanās vietu. Varbūt viņš nemaz nav Parīzē.

—    Kur tad viņš, pēc jūsu domām, atrodas? — Simpsons jautāja.

—     Tas ir jautājums, — Riders klusinātā balsī atteica,

—    par kuru vēl pats neesmu pilnīgā skaidrībā. Negribētu apgalvot, ka viņš atrastos debesīs, jo nevaru tur lāgā iedomāties Džordžio Ravini ar viņa laimes akmeņiem…

—    Vai domājat, ka viņš beigts? — Simpsons ātri jautāja.

—    Tas ir loti ticami — tiešām, tas ir pat vairāk nekā ticami.

Viņā vada galā iestājās ilgs klusums.

—    Vai paciņu jau saņēmāt?

—    To es gaidu ar lielāko sasprindzinājumu.

Paciņa pienāca trijos pēcpusdienā, kad Riders bija atgriezies no brokastīm.

Paciņa bija loti maza, apmēram trīs collas kvadrātā, ierakstīta un nodota Londonā. Riders to rūpīgi pašūpoja rokās, pakratīja un klausījās, bet paciņas vieglais svars izslēdza katru iespējamību, ka papīrā varētu būt ietīts kaut kas līdzīgs elles mašīnai. Viņš pārgrieza auklu, attina papīru un atrada mazu papes kastīti, kādas lieto juvelieri. Viņš noņēma vāku. Mazs vates kumšķis… un tā vidū trīs zelta gredzeni, katrs ar trim dzirkstošiem briljantiem… Riders tos nolika uz dzēšlapas un ilgi noraudzījās tajos.

Tie bija Džordžio Ravini laimes akmeņi…

Desmit garas minūtes Riders nosēdēja dziļās pārdomās. Viņš zināja, ka Džordžio Ravini ir beigts, un nemaz nevajadzēja lasīt pie gredzeniem pielikto karti, lai zinātu, kas par to atbildīgs. Izpletušies "D. F." bija Fleka rokraksts, un tie trīs vārdi — "nākamais esat jūs" bija loti zīmīgi.

Pusstundu vēlāk Riders Skotlendjardā sastapa Simpsonu. Tas pamatīgi apskatīja gredzenus un norādīja uz kādu mazu, tumšbrūnu plankumu viena laimes akmens malā.

—     Es nešaubos, ka Ravini ir beigts, — viņš teica. — Vispirms mums jādabū zināt, kur viņš patiesībā aizbraucis, sacīdams, ka dodas uz Parīzi.

Tas izrādījās vieglāk, nekā Simpsons bija domājis. Viņš atcerējās Leo Stinu un tā saistību ar itāli, un ar telefonisku pieprasījumu dažādos policijas iecirkņos vioi jau pēc piecām minūtēm zināja Leo dzīvesvietu.

—    Atvediet to ar taksi! — Simpsons teica un uzkāra klausuli. — Tagad jautājums: kas Džonam Flekam padomā? Vai slepkavība en gros vai tikai romantiska laupīšana?

—      Domāju, ka pēdējā, — Riders domīgi noteica.

—   Misteram Flekam slepkavība ir tikai… blakusparādība… hm… daudz svarīgākā darbā iegūt naudu. Vai jūs, lūdzu, neapvaicātos Anglijas Bankā, vai nauda uz Austrāliju jau nosūtīta? — Riders pēkšņi iejautājās.

Simpsons pievilka aparātu tuvāk, pieprasīja kādu numuru, piecas minūtes lauzās cauri dažādām nodalām, līdz beidzot sadabūja kādu svarīgāku personu.

—    Nosūtīšanai vajadzējis notikt jau šodien, bet "Olenika" aizbraukšana novilcinājusies… ostas strādnieki streikojuši… tas atiešot tikai rīt no rīta, — viņš paziņoja.

—    Zeltu nogādās uz Tilberiju smagajā automobilī stingrā apsardzībā. Tilberijā to tūlīt novietos "Olenika" tēraudkamerā, kura ir vismodernākās un jaunākās sistēmas. Nevaru iedomāties, ka Džons tur sāks darboties.

—     Kādēļ ne? — Ridera balss skanēja gandrīz glaimojoši, viņa seja savilkās it kā smaidā. — Gluži otrādi! Kā jau iepriekš teicu, tieši šis ir tas sūtījums, kuru, pēc manām domām, Džons Fleks tīko iegūt.

Viņš vēl aizvien runāja par Fleku un viņa kaislību uz skaidru zeltu, kad iecirkņa detektīva pavadībā ieradās Leo Stins. Nav neviena noziedznieka, lai tas būtu nezin cik piedzīvojis, kurš nejustos nedrošs, ienākdams Skotlendjarda drūmajās ejās, un Leo mēģinājums izrādīt vienaldzību gandrīz izraisīja līdzjūtību.

—    Ko tas nozīmē, mister Simpson? — viņš aizvainots jautāja. — Es neko neesmu nodarījis.

Leo drūmi palūkojās uz Rideru, kurš, kā viņš pareizi nojauta, bija atbildīgs par ceļojumu uz šo ienīsto vietu.

Simpsons uzdeva tam kādu jautājumu, uz ko Leo Stins paraustīja plecus.

—    Vai tad jūs, Simpson, domājat, ka es esmu Ravini sargs? Es neko nezinu par šo itāļu bandu un Ravini pazīstu visai pavirši.

—    Pagājušās ceturtdienas vakarā jūs bijāt kopā ar viņu veselas divas stundas.

—    Atzīstos, man ar viņu bija jānokārto mazas veikala darīšanas, — Leo teica. — Par kādu māju, ko man vajadzēja noīrēt…

Leo nemierīgie skatieni pēkšņi sastinga, vaļēju muti viņš noraudzījās trijos gredzenos uz galda. Riders redzēja, ka tas sarauc pieri.

—    Kas tad tas? — Leo aizsmacis jautāja. — Tie taču nav Džordžio laimes akmeņi?

Simpsons pamāja un pastūma tam balto dzēšlapū, už kuras atradās gredzeni.

—    Vai jūs tos pazīstat? — viņš jautāja.

Leo paņēma vienu gredzenu un apskatīja no visām pusēm.

—      Ko tas nozīmē? — viņš aizdomu pilns jautāja. — Ravini pats man stāstīja, ka nevarot tos nomaukt.

Un tad, kad viņam pamazām kļuva skaidrs, ko nozīmē gredzenu atrašanās šai vietā, viņš aizžņaugti iesaucās:

—     Kas ar viņu noticis?… Vai viņš …

—   Baidos, — Riders mierīgi teica, — ka Džordžio vairs nav starp dzīvajiem.

—    Beigts? — Leo gandrīz izkliedza šo vārdu, un viņa dzeltenīgā seja kļuva krita bāla. — Kur?… Kas to izdarījis?

—     Tieši to jau mēs vēlētos zināt, — Simpsons teica. — Tātad, Leo, runājiet! Kur ir Ravini? Es zinu, viņš solījās braukt uz Parīzi. Bet kur viņš patiesībā aizbrauca?

Avantūrista acis aizklīda pie Ridera.

—   Viņš dzinās pakaļ "putniņam", tas ir viss, ko es zinu, — viņš saīdzis noteica.

—    Kādam putniņam? — Simpsons jautāja, bet Rideram tuvāka paskaidrojuma vairs nevajadzēja.

—    Viņš tīkoja pēc… mis Belmanes?

—    Jā, kāda meitene, ko viņš pazina… viņa aizbraukusi uz laukiem, lai strādātu par viesnīcas vadītāju vai ko tamlīdzīgu… Redzēju viņu aizbraucam. Ravini gribēja ar viņu mazliet labāk iepazīties un aizbrauca uz to pašu viesnīcu.

Kamēr viņi vēl runāja, Riders jau bija paņēmis klausuli un pateicis kādu norunātu zīmi, kas bija pavēle atbrīvot līniju.

Atbildēja kāda spiedzīga balss.

—    Šeit misters Devers, īpašnieks… Mis Belmani? Viņa pašlaik ir izgājusi… Viņa pēc pāris minūtēm atgriezīsies. Kas tur runā?

Riders loti atturīgi atbildēja, ka viņš loti vēlētos runāt ar misteru Ravini, un ļāva runīgajam Deveram veselas divas minūtes izteikt savu sašutumu.

—    Jā, viņš kopš šī rīta nozudis, nesamaksādams savu rēķinu…

—    Es aizbraukšu un to samaksāšu, — Riders teica.

11

—     Visā šai lietā mūs interesē vienīgi tas, — misters Devers teica, — vienīgi tas… un es pieņemu, ka jūs man piekrītat… ka misters Ravini aizgājis, nesamaksājot savu rēķinu. Tieši to es teicu kādam viņa draugam, kas man šodien piezvanīja pa telefonu. Vislielākā viņa nozušanas mīkla man ir viņa aiziešana, nesamaksājot rēķinu!

Viņš atlaidās savā sēdeklī un uzsmaidīja jaunavai kā cilvēks, kas noskaidrojis neatrisināmu problēmu.

—     Tas, ka viņš atstājis pidžamu, kam nav nekādas vērtības, tikai pierāda, ka viņš aizgājis lielā steigā. Jūs taču man piekrītat?… Es par to biju pārliecināts… Kādēļ viņam tā bija jāsteidzas, to es nesaprotu. Jūs sakāt, ka viņš esot avantūrists… Iespējams — viņš saņēmis ziņu, ka viņa uzturēšanās vieta atrasta. 5

—    Kamēr viņš bija šeit, neviens viņarti nav nē telefonējis, ne vēstules atrakstījis, — Margarete noteica.

Devers pakratīja galvu.

—    Tas neko nepierāda. Tādam cilvēkam ir biedri, kas tam palīdz. Man loti žēl, ka viņš ir prom. Es cerēju, ka man būs izdevība šāda veida cilvēkus papētīt. Turklāt atceros, ka kaut ko esmu dabūjis zināt par Fleku — slaveno Džonu Fleku. Vai zinājāt, ka viņš no ārprātīgo cietuma izbēdzis? No jūsu pārsteiguma redzu, ka neesat to zinājusi. Es esmu loti labs novērotājs, mis Belmane. Gadiem ilgi šī saistošā temata studēšana manī attīstījusi sesto prātu — novērošanas spēju, kas caurmēra cilvēkiem palikusi neattīstīta.

Devers izņēma no kādas atvilktnes garu aploksni un no tās — veselu žūksni avīžu izgriezumu. Viņš tos sakārtoja uz galda un atpleta kādu avīzi, kurā atradās vecāka vīrieša ģīmetne, un nolika to Margaretei priekšā.

—     Fleks, — viņš īsi noteica.

Margarete bija pārsteigta par šī cilvēka vecumu — kalsnā seja, pelēkā bārda, dziļās, inteliģentās acis lika noturēt šo cilvēku par visu ko citu, tikai ne par bīstamu noziedznieku.

—    Mans laikrakstu izgriezumu birojs man to piegādāja, — viņš teica. — Un šeit vēl ir kāda cita ģīmetne, kas jūs varbūt interesēs, un daļēji šīs fotogrāfijas atsūtīšana ir dīvaina nejaušība. Jūs man piekritīsiet, ja pateikšu, kādēļ tas tā. Tā ir kāda zināma cilvēka Ridera ģīmetne.

Devers nepacēla galvu, citādi būtu ieraudzījis jaunavu nosarkstam.

—   Vecs, gudrs pauris. Viņš atrodas virsprokurora birojā un…

—   Viņš nemaz nav tik vecs, — Margarete ledaini noteica.

—     Bet viņš tāds izskatās, — Devers sacīja, un Margaretei bija jāatzīst, ka ģīmetne laikrakstā nebija sevišķi glaimojoša.

—       Tas ir cilvēks, kura dēl patiesībā Fleku apcietināja, un savāda nejaušība… ko domājat, kāda? Viņš šodien ieradīsies pie mums!

Margaretei mute pavērās aiz izbrīna.

—    Šopēcpusdien es saņēmu no viņa telegrammu, kurā tas paziņo par savu ierašanos šovakar un vaicā, vai es varētu viņu uzņemt. Ja man nejauši šī lieta neinteresētu, tad es viņa vārdu nezinātu un man nebūtu ne mazākās jausmas, kas viņš tāds ir. Ļoti iespējams, ka nebūtu viņu pieņēmis.

Viņš pēkšņi pacēla acis.

—    Jūs teicāt, ka viņš nemaz nav tik vecs. Vai tad jūs viņu pazīstat? Д, redzu, ka jūs viņu pazīstat… Es ar nepacietību gaidu viņa ierašanos, lai varētu parunāties par savu mīļāko tematu. Tā tik būs īsta garīga bauda!

—     Šaubos, vai misters Riders diskutēs par noziegumiem, — Margarete teica. — Šai ziņā viņš ir ļoti atturīgs.

—    Nogaidīsim, — Devers teica, un Margarete pēc viņa izturēšanās noprata, ka viņam nav ne mazāko šaubu, ka ierēdnis no virsprokuratūras uzreiz neielaidīsies sarunās ar saprātīgu klausītāju.

Riders ieradās īsi pirms septiņiem un, viņai par pārsteigumu, bija atteicies no sava ielas uzvalka un dīvainās platmales. Viņam līdzi bija divas lielas un smagas ceļasomas.

Viņu sastapšanās bija mazliet mulsa.

—   Ceru, mis Margaret, ka neturēsiet mani par uzbāzīgu. Bet, patiesību sakot… man vajag mazliet pārmaiņu.

Spriežot pēc viņa izskata, atpūta tam tagad likās vismazāk vajadzīga. Salīdzinot ar to Rideru, ko viņa pazina, šis cilvēks atstāja ļoti dzīvu iespaidu.

—    Ienāciet, lūdzu, manā birojā! — viņa mazliet nedroši iesāka.

—     Esmu loti nejēdzīgi pret jums izturējusies, — viņa tad teica. — Man vajadzēja jums rakstīt… visa tā lieta taču bija loti smieklīga… mūsu strīds, es domāju.

—    Mūsu domstarpības, — Riders pārlaboja. — Atzīstos, esmu loti vecmodīgs, bet vecam vīram…

—     Četrdesmit astoņi gadi vēl nav nekāds vecums, — viņa jokodamās teica. — Un kādēļ lai jūs nevalkātu vaigubārdu?… Tas bija nepiedodami no manas puses… sievietes ziņkāre… Es tikai gribēju zināt, kāds jūs izskatītos bez bārdas.

Riders atvairīdams pacēla roku, viņa balss izklausījās gandrīz jautra.

—    Vainīgs jau nu biju es pats, mis Margarete. Es nu reiz esmu vecmodīgs. Jūs taču nedomājat, ka… hm… mans apciemojums Larmskipā ir nepieklājīgs?

Viņš paskatījās uz durvīm un apslāpēja savu balsi.

—    Kad Ravini aizgāja?

Viņa izbrīnījusies palūkojās uz Rideru.

—    Vai tādēļ ieradāties?

Viņš lēni pamāja.

—    Dabūju zināt, ka viņš te bijis, kāds man to teica.

Margarete tam īsumā pastāstīja savu nakts piedzīvojumu.

—     Un iepriekš? Vai varat atcerēties, kas tad notika? Vai vēl redzējāt viņu aizbraukšanas priekšvakarā?

—   Jā, viņš pastaigājās pa parku ar mis Krū un atgriezās diezgan vēlu…

—    Ar mis Krū? — Riders iekrita starpā. — Mis Krū?

Vai tā ir interesantā dāma, kuru redzēju spēlējam kroketu ar kādu garīdznieku, kad nācu pa zālienu? Es izkāpu no ratiem jau pakalnā, — Riders steidzīgi paskaidroja.

—     Manā vecumā fiziska kustēšanās jau kļūst nepieciešama. Parks ir ļoti jauks. Jaunā dāma mazliet bāla, tumšām acīm… hm!

Margarete turpināja stāstīt par Ravini uztraukumu un par to, ka atradusi Olgu Krū raudam.

—   Vina raudāja… hm! — Riders noglāstīja savu degunu.

—   Viņa gan laikam otrā rītā piecēlās ļoti vēlu, varbūt pat ar galvas sāpēm, — viņš teica, un Margaretes acis iepletās no izbrīna.

—    Jā. Kā tad jūs to zināt?

Bet Riders nebija runīgā noskaņojumā.

—    Kāds ir jūsu istabas numurs?

—    Ceturtais. Mis Krū istabai ir 5. numurs.

Riders pamāja.

—    Un Ravini bija 7. numurs un tātad divas durvis tālāk. — Tad viņš spēji ievaicājās: — Un kur jūs mani novietojāt?

Viņa vilcinājās.

—     7. numurā. Misters Devers tā lika. Tā ir viena no labākajām istabām visā namā. Bet es jūs brīdinu: īpašnieks ir ļoti dedzīgs kriminologs un vislabprātāk sarunājas par savu iemīļoto tematu.

—   Ļoti patīkami, — Riders nomurmināja, bet viņa domas bija kur citur. — Vai varētu parunāt ar misteru Deveru?

Margarete aizveda Rideru uz biroju jaunbūvē.

Vienu mirkli viņi pētoši noraudzījās viens otrā: detektlvs un mazais īpašnieks ar rūķa seju. Tad misters Devers ar majestātisku žestu lūdza viesi apsēsties.

—     Esmu ļoti lepns, Rider, ar jums iepazīties, — viņš teica un dziļi palocījās. — Esmu priecīgs, ka atbraucāt. Jūsu ierašanās man tiešām ir liels atvieglojums. Visu laiku kopš vakarrīta es pārdomāju, vai man nevajadzētu telefonēt šai brīnišķīgajai iestādei — Skotlendjardam — un palūgt man atsūtīt kādu ierēdni, lai atrisinātu šo dīvaino un varbūt arī drausmīgo mīklu.

Devers apklusa, lai viņa vārdi iegūtu lielāku iespaidu.

—   Tomēr es nevēlos, ka Larmskipu iepin kādā skandālā, — viņš teica, — un es taču drīkstu cerēt uz jūsu klusēšanu. Vienīgais, kas mani pārsteidz, ir tas, ka Ravini aizgājis, nesamaksājot savu rēķinu. Tas varbūt ir ļoti nesvarīgs fakts šai neparastajā gadījumā. Vai saprotat manu viedokli?

Viņš apklusa, un tagad Riders sāka runāt.

—   Bez ceturkšņa piecos, — viņš domīgi noteica, it kā sarunādamies pats ar sevi, — bija stipra krēsla, vai ne?

—     Ļoti iespējams, ka virs jūras tikko ausa rīts, — Devers poētiski atteica.

—    Viņš gāja uz Siltberiju?… Ar koferi?

Devers pamāja.

—    Vai drīkstu apskatīt viņa istabu?

—    Es šo vēlēšanos gaidīju. Lūdzu, nāciet man līdzi!

Riders sekoja viņam cauri lielajai hallei, kur atradās

vienīgi kareiviska izskata kungs, kuram detektīvs garāmejot uzmeta ātru, paviršu skatienu. Kāpjot pa kāpnēm, Riders apstājās un nolūkojās uz kāpņu sānu sienu. Viņa interesi saistīja liels naudasskapis — lielāks, nekā viņš bija radis redzēt privātā uzņēmumā. Tas bija sešas pēdas augsts un uz pusi tik plats un ierīkots zem pirmajiem kāpņu pakāpieniem.

Devera seja savilkās smaidā, kad viņš pamanīja, kas saistījis detektīva uzmanību.

—    A… mans naudasskapis! Man liels daudzums retu un ārkārtīgi vērtīgu dokumentu, kurus es šeit uzglabāju. Franču modelis, kā redzat… Jūs gribat teikt: par daudz liels manam vienkāršajam namam?… Bet dažreiz tomēr mums šeit ir ļoti bagāti viesi… Dārglietas un tamlīdzīgas lietas… vajag būt veiklam kramplauzim, lai atvērtu šo skapi, un tomēr ar mazu atslēdziņu es varu…

Viņš izvilka atslēgu saišķi no kabatas, iebāza vienu no tām slēdzenē, pagrieza kloķi, un smagās durvis lēni atnāca vaļā.

Riders tajā iemeta ziņkārīgu skatienu. Divos tērauda plauktos pie skapja dibensienas stāvēja trīs skārda kastītes — citādi skapis bija tukšs. Durvis bija ļoti stipras un iekšpusē pilnīgi gludas, tikai ar vienu pašu tērauda stieni, kam acīmredzot bija jānostiprina slēdzene. To visu viņš ieraudzīja vienā pašā mirklī, bet viņš pamanīja arī ko citu. Skapja baltā emaljas grīda bija mazliet gaišāka nekā sienas. Vienīgi cilvēks ar tik izkoptām novērošanas spējām kā Riders varēja pamanīt šo faktu. Un tērauda stienis slēdzenes otrā pusē?… Riders par naudasskapjiem zināja daudz.

Kāpnes uzveda platā gaitenī. Devers apstājās 7. numura priekšā un atslēdza durvis.

—    Tā arī būs jūsu istaba, — viņš paskaidroja.

Riders sekoja nama īpašniekam lielajā istabā. Tā bija no griestiem līdz grīdai izlikta koka plāksnēm un pārsteidza ar savu ārkārtīgo greznumu. Tur bija maz mēbeļu, bet ikviena no tām bija apbrīnas vērta. Lielā baldahīna gulta bija no Jēkaba valdīšanas laikmeta, tāpat tualetes galds ar sēdekli, bet četrstūrainais tepiķis bija īsts teherānietis.

—    Vai tā bija viņa gulta, uz kuras atrada pidžamu?

Devers dramatiski norādīja uz gultu. Bet Riders aplūkoja logu, kura viena puse bija atvērta.

Viņš izliecās laukā, palūkojās lejā un iepazinās ar apkārtni. Kāpu ēnā viņš ieraudzīja iedegamies Siltberijas ugunis; skatu uz Siltberijas ceļu daļēji aizsedza priežu vainags. Pa kreisi viņš varēja redzēt ceļu, pa kuru bija atbraucis.

Riders atstāja istabu un lāva skatienam aizslīdēt pa gaiteni.

—    Jums ir lieliska māja, mister Dever, — viņš teica.

—    Jums tā patīk? Tā jau es domāju! — Devers sajūsmināts atteica. — Jā, tas ir loti skaists īpašums. Varbūt mūsu jaunā draudzene jums jau būs paskaidrojusi, ka tā man ir patikas lieta. Es ienīstu vientulību. Varu izvēlēties sev viesus, kādi vien man tīk.

—    Vai jums kādreiz nav bijis kāds viesis, vārdā Holdens? — Riders pēkšņi jautāja.

Devers noliedza.

—   Vai kāds viesis, vārdā Vilingtons?… Divi mani draugi, kas apmēram pirms astoņiem gadiem bijuši šeit?

—   Nē, — Devers bez vilcināšanās atteica. — Es vārdus nekad neaizmirstu. Varbūt viņi kāda iemesla pēc… — Devera apjukums bija tiešām uzjautrinošs, — būtu ieradušies pie mums ar pieņemtu vārdu?… Nē,, es jau redzu, ka tas tā nav bijis.

Viņam tā runājot, otrā gaiteņa galā kādas durvis bija pavērušās un atkal aizvērušās. Riders, kam nekas nepalika nepamanīts, ieraudzīja kāda cilvēka ēnu, iekams durvis aizvērās.

—     Kā istaba tā ir? — viņš jautāja.

Devers šoreiz tiešām likās apjucis.

—     Tās ir manas istabas, — viņš, nervozi iekrekšķinādamies, noteica. — Tā bija misis Bertone, mana saimniecības vadītāja, — mierīga, mazliet skumja dvēsele, kurai savā dzīvē nācies pārciest daudz bēdu.

—     Dzīve ir bēdu un rūpju pilna, — Riders nodrāzti atbildēja, un Devers ar skumju galvas mājienu tam piekrita.

Bet Rideram bija ass skatiens, un, ja arī viņš saimniecības vadītāju līdz šim nebija redzējis, tad tomēr bija pilnīgi drošs, ka šī skaistā seja, ko tas uz mirkli bija ieraudzījis, nepiederēja "skumjai dvēselei", kas jau daudz bēdu piedzīvojusi. Kad Riders pārģērbās pusdienām, viņš brīnījās, kādēļ Olga Krū neparko negrib, ka viņu redz. Bez šaubām, saprotama un pareiza atturība; un atturība bija tāda īpašība, ko Riders katrā sievietē cienīja visvairāk.

Viņš pašlaik nopūlējās ar savu kaklasaiti, kad Devers pieklauvēja pie durvīm un jautāja, vai drīkst ienākt. Rokā tam bija avīžu izgriezumu žūksnis.

—     Jūs minējāt divus kungus — misteru Vilingtonu un misteru Holdenu. — Viņš pavicināja avīžu izgriezumus. — Es viņu vārdus esmu lasījis šeit.

—    Šeit? — Riders mehāniski atkartoja un paņēma īpašnieka pasniegtos izgriezumus.

—    Kā jau jūs varbūt zināt, mister Rider, es esmu Lombrozo un citu lielo kriminologu pazemīgs skolēns un, tāpat kā vini, nododos noziegumu studijām. Pavisam nejauši mis Belmane vērsa manas domas uz Fleka bandu, un es šo abu pēdējo dienu laikā savācu dažādus sīkumus par šiem noziedzniekiem. Tajos tiek minēti ari vārdi Holdens un Vilingtons. Tie bija divi detektīvi, kas aizgāja meklēt Fleku, bet vairs neatgriezās. Tur bija ari vēl kāds trešais, kas arīdzan nozuda bez vēsts.

Riders piekrītoši pamāja.

—    A, jūs atceraties? — Devers triumfēdams iesaucās.

—    Tas bija kāds Bigertorps, advokāts, kuru vienā jaukā dienā kaut kāda iemesla dēļ aizsauca no viņa biroja un kurš pēc tam vairs netika redzēts.

—       Gribēju teikt, — Devers turpināja, un viņa balss izklausījās savādi saspīlēta, — ka, pēc manām domām, Fleks pats ari dzīvojis šai namā. Reiz vakarā ap desmitiem šeit ieradās kāds sirmbārdains vīrs ar diezgan kalsenu seju un pieprasīja istabu. Viņam bija loti daudz naudas, bet las neatstāja uz mani nekādu iespaidu. Citos apstākļos es būtu aizrādījis, ka viņam vispirms rakstiski jāpieprasa sev telpas, bet bija jau vēls, loti auksts un sniga sniegs, un es nevarēju tik vecu vīru izraidīt pa durvīm.

—    Cik ilgi viņš šeit palika? Un kādēļ domājat, ka tas bija Fleks?

—    Tādēļ, — Devera balss pārvērtās spokainā dvesmā,

—    tādēļ, ka viņš pazuda tieši tāpat kā Ravini — agri no rīta, nesamaksājis savu rēķinu un atstādams savu pidžamu…

Šai mirklī atskanēja zvans.

Parasti Margarete Belmane ēda vienā laikā ar pārējiem viesiem, bet pie atsevišķa galda. Viņa nosarka un jutās vēl vairāk samulsusi, kad Riders pienāca pie viņas galda, pievilka kādu krēslu un lika viņam padot ēdienu šeit. Pārējie trīs viesi pusdienoja pie atsevišķiem galdiem.

—    Nedraudzīga tauta šeit, — Riders teica, atlocīdams salveti un palūkodamies zālē.

—    Vai Ravini lietā kaut ko atrisinājāt?

Riders papurināja galvu.

—    Es runāju ar durvju sargu, tas liekas godīgs un atklāts cilvēks. Viņš man stāstīja, ka Ravini nozušanas rītā priekšdurvis bijušas neaizbultētas un neaizslēgtas. Tam cilvēkam ir novērošanas spējas. Kas ir misis Bertone? — viņš it kā nejauši ieprasījās.

—    Saimniecības vadītāja. — Margarete pasmaidīja un papurināja galvu. — Tā ir diezgan bēdīga dāma, kas lielāko dalu laika pavada, pieminēdama labus laikus, kas viņai vēl tagad būtu, ja viņa nebūtu šeit "dzīva aprakta" — tie ir viņas pašas vārdi.

Pēc ēšanas Riders aizsūtīja vienu no apkalpotājiem pie Devera un palūdza viņam rakstāmlietas un rakstāmgaldu savai istabai. Margarete brīnījās, kādēļ Riders to nebija prasījis viņai, bet nosprieda, ka detektīvs nezina, ka ari šīs lietas atrodas viņas pārziņā.

—     Jūs esat liels rakstnieks, mister Rider! — Devers ienākdams iesāka.

—   Es rakstu katru vakaru, — Riders teica un palūkojās pulkstenī, — no šī laika bez pārtraukuma līdz diviem. Tas man jau gadiem ilgs ieradums. No deviņiem līdz diviem ir manas darba stundas, kad izsmēķēju cigareti, izdzeru glāzi piena. Vai jūs nebūtu tik laipns un neliktu tūlīt atnest uz manu istabu glāzi piena? Un no diviem es bez pārtraukuma gulu līdz deviņiem.

Margarete ieinteresēta un pārsteigta noklausījās viņa izteicienos par saviem privātajiem paradumiem. Tas bija neparasti, ka Riders runāja par sevi pašu, vēl vairāk — par savu darbu.

Riders pašlaik cīnījās ar savu mājas kamzoli, kad ienesa pienu.

Viņš izņēma sievietei paplāti no rokām un nolika to uz galda.

—     Jums te jauka dzīvošana, misis Bertone, — viņš uzmundrinoši iesāka. — ŠI ir lieliska māja. Vai jau ilgi esat šeit?

—    Dažus gadus, — viņa atteica.

Viņa pagriezās uz iešanu, bet pie durvīm vēl vilcinājās. Riders šo pazīmi zināja. Ja arī viņa prata klusēt, tad tomēr bija pļāpa, kura ilgojas pēc izrunāšanās ar kādu cilvēku, lai apmainītos tām banalitātēm, par kurām viņa vispār ir spējīga runāt.

—    Nē, ser, mums nekad nav daudz viesu. Devers vislabprātāk izvēlas savus viesus.

—    Tas ir loti gudri. Bet kura, patiesību sakot, ir viņa istaba?

Viņa izgāja pa durvīm un norādīja uz gaiteņa viņu galu.

—   Ak jā, atceros. Viņš man to teica. Es šovakar redzēju jūs no turienes iznākam.

—   Tad jūs maldāties — es nekad neeju viņa istabā! — sieviete asi atcirta. — Varbūt… — viņa aprāvās, — ka redzējāt kādu citu. Vai strādāsiet loti ilgi, ser?

Riders visos sīkumos atkārtoja savus nakts plānus.

Viņš brītiņu pagaidīja, kamēr misis Bertone noiet pa kāpnēm, un aizslēdza durvis.

Riders aizvilka vaļējiem logiem priekšā smagos aizkarus, piestūma rakstāmgaldu pie aizkariem, lai neļautu tiem plandīties, atvēra abas grāmatas un nolika uz galda tā, ka tās izveidoja aizsargu un gaisma netika līdz gultai. Kad viņš to bija izdarījis, tad ātri apvilka mājastērpu, nolikās gultā, pārvilka segu pār galvu un pēc piecām minūtēm jau bija iemidzis.

Margarete bija nodomājusi īsi pirms vienpadsmitiem kādu nosūtīt pie Ridera apjautāties, vai viņam kaut kas nav vajadzīgs, bet, par laimi, mainīja savu nodomu — par laimi, jo Riders gribēja piecas stundas pagulēt, pirms uzsākt nama pārmeklēšanu vai arī pirms pienāk tas mirklis, kurā jābūt modram.

Tieši pulksten divos Riders atmodās, nosēdās uz gultas. Tad viņš atvēra vienu koferi, izņēma filca tupeles ar stiprām zolēm un uzāva tās kājās. Savā koferī viņš atrada īsu gumijas sitamo, kas veikla cilvēka rokās bija tikpat nāvīgs ierocis kā nazis, un iebāza to krūšu kabatā.

Spēcīgo brauniņu, kas Rideram pagadījās pa rokai, viņš apskatīja ar lielu nepatiku, jo karsto ieroču vērtība, izņemot loti nopietnus gadījumus, viņam likās visai apšaubāma.

Pēdējais, ko Riders izņēma, bija bambusniedre, kurā bija vēl otra un kura patiesībā bija makšķere, kādu tas reiz bija vēlējies. Tievākās niedres galā bija maza stieples cilpiņa, kurā Riders nostiprināja elektrisko kabatas spuldzi un tad saskrūvēja abas niedres kopā. Rūpīgi viņš izvilka tievās stieples caur makšķeres riņķīšiem un savienoja tās ar mazu podziņu pie roktura. Riders pamēģināja ieslēgt kabatas spuldzi, redzēja, ka tā darbojas apmierinoši, vēl pēdējo reizi paskatījās apkārt istabā un tad nodzēsa uguni.

Riders tā nosēdēja vairāk nekā pusstundu un svaidīja makšķeri uz vienu un uz otru pusi. Pēkšņi viņš sajuta no durvju puses saltu gaisa strāvu. Viņš nebija dzirdējis nevienu skaņu, ne vismazāko slēdzenes troksnīti, bet viņš zināja, ka durvis ir plaši atvērtas.

Bez trokšņa Riders ievilka makšķeri atpakaļ, līdz tā bija ārpus gultas stabu robežām, pagrieza to uz durvju pusi un izstiepa tik tālu, kamēr tā bija dažus jardus nost no viņa vietas. Vienu kāju Riders bija uzlicis uz grīdas un bija gatavs uzlēkt vai nomesties zemē — pēc vajadzības.

Makšķeres gals nekur neatdūrās. Riders aizturēja elpu un ausījās. Gaitenis bija izklāts bieziem tepiķiem. Viņš necerēja sadzirdēt solus. Bet cilvēkiem taču jāelpo, Riders domāja, un ir loti grūti elpot bez trokšņa. Viņš apzinājās, ka ari pats ir mazliet par klusu, ja kāds domā, ka viņš gul, un Riders imitēja krākšanu un šņākāšanu, kāda raksturīga vecākam vīrietim pirmajā nomiedzī.

Kaut kas aizskāra makšķeres galu un pastūma to sānis. Riders parāva stiepli, un no kabatas spuldzes izšāvās apžilbinošs gaismas stars un riņķveidīgi apgaismoja gaiteņa pretējo sienu.

Durvis bija vajā, bet nekas vēl nebija redzams.

Un tad, kaut ari Rideram bija stipri nervi, viņam mati sacēlās stāvus un pār kauliem pārskrēja šermuli…

12

Tur kāds bija… slēpās… gaidīja cilvēku ar makšķeri, domādams, ka tas iznāks laukā.

Riders izstiepa roku visā garumā un izstūma makšķeri pa durvīm ārā.

Knakt!

Kaut kas trāpīja pa makšķeri un to salauza. Spuldze nokrita uz grīdas ar lēcu uz augšu un apgaismoja gaiteņa griestus. Nākamajā mirklī Riders bija laukā no gultas un metās pie vaļējām durvīm. No turienes pavisam maz varēja saskatīt, kas notiek gaitenī.

Nāves klusums… Lejā kāpņu telpā apdomīgi tikšķēja pulkstenis, nočerkstēja un nosita bez ceturkšņa trīs. Bet nekas nekustējās, nekas nebija redzams augšup vērstās spuldzes gaismas ielokā, nekas… līdz…

Kā zibens viņu pārsteidza kāda vīzija. Kalsena, bāla seja, spalvām apaugušas lūpas, saviebtas ņirdzīgā smīnā, mežonīgi, netīri, balti mati, kails galvvidus, izspūrusi, balta bārda, ķetnveidīga roka, kas tvēra pēc spuldzes…

Brauniņu vai gumijas sitamo?

Riders izšķīrās par pēdējo. Kad roka jau aptvēra spuldzi, viņš izlēca no aizdurves un sita. Detektīvs dzirdēja kaut ko līdzīgu meža zvēra šņācienam, tad lampa apdzisa.

Gaitenis bija tumsā. Riders sita vēlreiz, bet netrāpīja. Sitiena trieciens bija tik spēcīgs, ka viņš zaudēja līdzsvaru un nokrita uz viena ceļa un gumijas sitamais ar lielu loku nokrita uz grīdas. Riders pastiepa roku uz priekšu, satvēra kādu rokas dilbu, ar spēju rāvienu ievilka savu gūstekni istabā un ieslēdza uguni.

Apaļīga, mīksta roka zīda piedurknē.

Kad iedegās spuldzes, Riders plaši ieplestām acīm raudzījās Olgā Krū.

Vienu mirkli viņi skatījās viens otram sejā — viņa apjukusi, viņš pārsteigts. Olga Krū!

Tad Riders atjēdzās, ka vēl aizvien cieši tur viņas roku, un palaida to vaļā.

—     Man loti žēl, — Riders teica. — Kā jūs šeit nokļuvāt?

Olgas lūpas drebēja, viņa mēģināja runāt, bet ne skaņa nenāca pār lūpām. Tad viņa pārvarēja savu acumirklīgo apstulbumu un sāka raudāt— ar mokām, saraustīti.

—    Es… dzirdēju… koridorā… troksni… un… es… iznācu… ārā… Ļoti… nobijos.

Olga mehāniski berzēja savu roku, un Riders ieraudzīja sārto iespiedumu, ko bija atstājusi viņa roka. Brīnums, kā viņš to nebija salauzis!

—    Vai… kaut kas… noticis?

Katru vārdu viņa izteica ar mokām un uzsvērti. Likās, it kā katrs vārds tai vispirms jāizveido, pirms viņas mēle to var izrunāt.

—    Kur ir gaiteņa elektrības slēdzis? — Riders jautāja.

Tā bija vairāk praktiska lieta, un viņam zuda interese

aplūkot Olgas roku.

—     Pretim manai istabai.

—    Uzgrieziet uguni! — Riders teica, un viņa padevīgi paklausīja.

Tikai kad gaitenis bija apgaismots, Riders iznāca no savas istabas, un brauniņš detektīva rokā liecināja, ka viņš vēl nejūtas pavisam drošs.

—    Vai kas noticis? — Olga atkal jautāja.

Viņas bālajā sejā atkal bija iesities sārtums, bet acis, šķiet, vēl aizvien redzēja šausmīgas vīzijas.

—   Vai jūs gaitenī kaut ko redzējāt? — detektīvs vaicāja.

—   Nē, es neko neredzēju, it neko. Es izdzirdēju troksni un iznācu ārā.

Olga I<rū meloja. Riders nemaz nepūlējās to apšaubīt. Viņai bija pietiekami daudz laika, lai apvilktu vieglās ritakurpes un apliktu ap pleciem rītasvārkus, un cīņa bija ilgusi pāris sekundes. Turklāt Riders nebija dzirdējis atveramies viņas durvis. Tātad tās visu laiku bija vaļā, un viņa visu notikušo bija redzējusi vai dzirdējusi.

Riders pagāja gabaliņu pa koridoru, pacēla savu gumijas sitamo un atkal atgriezās pie Olgas Krū. Viņa stāvēja, atslējusies pret durvju stenderi, un raudzījās Rideram garām tā, ka viņš paskatījās visapkārt, lai gan nekas nebija redzams.

—    Jūs man nodarījāt sāpes, — viņa beidzot teica.

—    Tiešām?… Man loti žēl!

Saspiedums uz baltās ādas bija nokrāsojies zils, un Riders pēc dabas bija loti līdzjūtīgs cilvēks. Bet, patiesību sakot, šai mirklī viņš nejuta ne mazāko žēlumu. Nožēlu gan… jā. Bet šai nožēlošanai nebija nekādas saistības ar viņas ievainošanu.

—    Domāju, ka būs labāk, ja tagad iesiet gulēt, jaunkundz. Lietuvēns mani vairs nemocīs. Ceru, ka arī jūs drīz no tā atsvabināsieties, lai gan es būtu pārsteigts, ja tas tiešām tik drīz notiktu. Manējais ilga tikai vienu mirkli, jūsējais, ja nemaldos, ilgs visu mūžu.

Olgas Krū tumšās, neizdibināmās acis nenovērsās no Ridera sejas, kamēr viņš runāja.

—     Man šķiet, tas būs bijis lietuvēns… — viņa teica. — Tas ilgs visu manu mūžu?… Baidos, ka jums taisnība.

Olga pamāja, pagriezās uz iešanu, un drīz vien viņš izdzirdēja, ka viņas durvis aizveras un atslēga pagriežas.

Riders aizgāja otrpus gultai, pievilka kādu krēslu un apsēdās. Kamēr gaitenis bija apgaismots un viņa istaba tumša, tik ilgi viņam nebija jābaidās no taustāmā un ļaunā sapņa atkārtošanās.

Gumijas sitamais bija liela kļūda — to Riders ar nožēlu atzina un vēlējās, kaut tam nebūtu tāds pretīgums pret trokšņainiem ieročiem. Viņš nolika brauniņu uz gultas segas sasniedzamā attālumā. Ja ļaunais sapnis vēlreiz atgrieztos…

Balsis!

Čukstus sarunas troksnis un niknas, šņācošas skaņas, kas pārskanēja pārējās. Ne gaitenī, nē… lejā, kāpņu telpā. Viņš uz pirkstgaliem pielīda pie durvīm un klausījās.

Kāds apslāpēti iesmējās, svešādi, aprauti noņirgājās, tā ka asinis stinga dzīslās. Tad Riders dzirdēja, ka pagriežas kāda atslēga, ka atveras kādas durvis, un kāda balss teica:

—    Vai tur kāds ir?

Tā bija Margarete. Riders atcerējās, ka viņas istaba atrodas tieši pretim kāpnēm. Detektīvs iebāza ieroci kabatā, apskrēja ap gultas kājgaļu un iznāca koridorā. Margarete stāvēja pie margām un nolūkojās lejup tumsā. Čuksti bija apklusuši.

—    Kas noticis, mister Rider?… Kas ieslēdza uguni?… Es dzirēju kādu runājam lejā… kāpņu telpā…

—    Tas biju es.

Parastos apstākļos viņa smaids to būtu nomierinājis, bet tagad Margarete bija izbijusies.

—    Kaut kas šeit ir noticis, — viņa teica, — es gulēju gultā un klausījos… un man nebija drosmes piecelties. Man tik ļoti bail, mister Rider…

Viņš ar mājienu pasauca Margareti pie sevis, un, kad viņa izbrīnījusies paklausīja, Riders paslīdēja garām un ieņēma viņas vietu pie margām.

Margarete dzirdēja, ka Riders pārliecas pāri, un viņa kabatas spuldzes gaisma pārmeklēja telpu.

—    Tur neviena nav, — viņš nevērīgi noteica.

Margarete bija bālāka nekā jebkad.

—    Bet tur kāds bija, — viņa neatlaidās, — es dzirdēju viņa soļus uz akmens plāksnēm, kad jūs iededzāt spuldzi.

—     Laikam misis Bertone, — Riders noteica. — Man likās, ka dzirdu viņas balsi.

Un tagad uz skatuves parādījās kāds trešais. Gaiteņa viņā galā iznira Devers, viņš bija ģērbies puķainā zīda naktsmētelī, kas bija aizpogāts līdz pat kaklam.

—     Kas tad nu noticis, mis Belmane? — viņš jautāja. — Nesakiet tikai, ka viņš mēģinājis iekāpt pa jūsu logu!… Baidos, ka jūs man stāstīsiet tieši to! Tu mīļais Dievs, kāpēc tam tā vajadzēja notikt!

—    Kas tad īsti noticis? — Riders jautāja.

—    Nezinu, bet man tāda nepatīkama sajūta, ka kāds mēģinājis ielauzties, — Devers teica.

Viņš bija ļoti uztraukts, jaunava gandrīz dzirdēja viņa zobus klabam.

—       Dzirdēju, ka kāds grabinās ap logu veramo, un paskatījos laukā. Varētu gandrīz zvērēt, ka es… kaut ko redzēju. Cik šausmīgi, ka tam tā vajadzēja atgadīties! Es vislabprātāk pasauktu policiju.

—    Lieliska ideja! — Riders nomurmināja, atkal atguvis savu parasto noskaņu. — Jūs taču gulējāt, kad izdzirdējāt troksni?

—     Patiesībā es negulēju, — viņš teica. — Tā starp miegu un nomodu. Nezinu kāpēc, bet šonakt biju loti nemierīgs.

Devers ar roku pieķēra pie kakla, jo viņa naktssvārki uz bridi pavērās… bet viņš tomēr nebija pietiekami izveicīgs.

—     Jūs droši vien tādēļ bijāt tik nemierīgs, — Riders laipni teica, — ka bijāt piemirsis noņemt apkaklīti un kaklasaiti. Es nevaru iedomāties vēl ko neērtāku.

Devers sataisīja nopietnu grimasi un atcirta:

—    Es loti steidzīgi ģērbos!

—     Labāk būs, ja jūs loti steidzīgi atkal izģērbtos, — Riders zobojoši viņu norāja. — Vai zināt, ļaudis, kas ar stīvinātu apkaklīti iet gulēt, nejauši var nožņaugties. Un tad piekrāptā bendes namā valda lielas skumjas. Ļoti iespējams, ka iebrucējs izglābis jums dzīvību.

Devers, kā likās, vēl ko gribēja atbildēt, bet aizgāja atkal atpakaļ un aizcirta aiz sevis durvis.

Margarete bailīgi paskatījās uz Rideru.

—     Kas tā par noslēpumainību… Vai tas tiešām bija iebrucējs?… Lūdzu, saldēt taču man taisnību!

—     Patiesība, — Riders teica un pamirkšķināja, — ir apmēram tāda, kā šis dīvainais vecais kungs stāstīja, — kāds šeit bija, kāds, kam nebija nekādu tiesību šeit būt.

Bet man šķiet, viņš ir prom, un jūs tagad atkal varat mierīgi likties gultā.

Margarete uzlūkoja Rideru mazliet neticīgi.

—    Vai jūs arī iesiet atkal gulēt?

—    Pēc dažām sekundēm, — Riders rosīgi atteica.

Viņa impulsīvi pastiepa roku, un viņš to satvēra abām

rokām.

—    Tādu kā jūs es iedomājos savu sargeņģeli, — viņa asarām acīs pasmaidīja.

—    Par sargeņģeļiem ar vaigubārdām, — Riders jokoja, — es vēl savā mūžā neesmu dzirdējis.

Viņš nevarēja atturēties no šīs mazās zobgalības un vēlreiz par to nopriecājās, kad, savā istabā atgriezies, to atkārtoja.

Riders vēl nekad nebija redzējis tik klusi darbojošos slēdzenes mehānismu un tik viegli pastumjamu bultu. Abas bija nesen ieeļļotas. Viņš rūpīgi pārmeklēja durvju iekšpusi un atrada gluži vienkāršu notikušā atrisinājumu.

Durvis bija taisītas no astoņām izgrieztām plāksnēm, un plāksne tieši virs slēdzenes viegli pakustējās, kad viņš to pagrūda. Pagāja labs laiks, iekams viņš atrada mazo atsperīti, kas saturēja šo plāksni, tad tā atvērās kā mazas durtiņas. Pa šo atveri gluži ērti varēja iebāzt roku un atgrūst bultu.

Tas nemaz nebija sevišķi neparasti vai noslēpumaini.

Riders ļoti labi zināja, ka daudzās viesnīcās un pansijās ir ierīces, kā atvērt durvis no ārpuses. Viņš gribēja pārliecināties, vai Margaretes guļamistabas durvīs neatradīs līdzīgu "drošības plāksni".

13

Bija jau skaidra diena, kad Riders beidza kratīšanu. Viņš uzvilka aizkarus, pielika krēslu pie loga un aplūkoja visu apkārtni, cik vien tālu to spēja saredzēt.

Divas vai trīs lietas tam nebija pilnīgi skaidras. Ja Larmskipa tiešām ir Fleka bandas galvenā nometne, tad kādam nolūkam uz šejieni atvesta Olga Krū? Riders lēsa viņas vecumu tā ap divdesmit četri gadi. Pēdējo desmit gadu laikā viņa bija Larmskipas pastāvīgs viesis, un noziedznieku pasaules ieražas Rideram bija diezgan pazīstamas — bērnus viņi nenodarbināja.

Tā kā detektīvs bija pārliecināts, ka līdz tumsai nekas vairs nenotiks, viņš likās gultā, apsedzās ar segu un nogulēja, līdz apkalpotāja ienesa rīta tēju.

—    Nu, nu, ser, jūs jau nemaz neesat bijis izģērbies! — viņa teica.

—     Es reti izģērbjos, — Riders atteica, piecēlās un paņēma no viņas tēju. — Tā taču ir veltīga laika šķiešana. Tftko tu, cilvēks, esi izģērbies, tūlīt jau atkal jāģērbjas ciet.

Apkalpotāja asi uzlūkoja Rideru.

—    Jūs esat detektīvs, vai ne? Visa māja zina, kas jūs esat. Kādēļ atbraucāt?

—    Man neklājas, mīļā jaunkundz, runāt par jūsu darba devēja darīšanām.

—    Viņš jūs atsauca? Nu, tas nu mazliet par daudz!

Riders pielika rādītājpirkstu pie lūpām.

—    Lukturu dēļ?

Viņš pamāja.

—    Vai viņš vēl aizvien domā, ka kāds no mājiniekiem tos paņēmis?

Viņa nosarka kā biete, un acis šķila dzirkstis. Tā Rideram atklājās viens no mazajiem mājas skandāliem.

Un tas nebija neinteresants atklājums. Ja kāda cilvēka sejā varēja lasīt "vainīgs", tad nu šīs meitas sejā tas bija ļoti spilgti redzams. Kas tie par lukturiem un kā tie nozuduši, to Riders loti labi varēja iedomāties. Mazas zādzībiņas iet visas vienā virzienā.

Turklāt detektīvam bija loti svarīgi kaut ko uzzināt par šo māju, un viņš domāja, ka šī niknā meita, kas kā viesulis izdrāzās pa durvīm un aizcirta tās, pastāstīs viņam visu vajadzīgo. Rideram ne sapņos nebūtu rādījies, ka viņa savās raupjajās rokās glabā Larmskipas noslēpumu.

Tiklīdz Riders nonāca lejā, viņš nolēma ieiet Devera birojā, jo gribēja kaut ko dzirdēt par nozudušajiem lukturiem. Riders jau bija pacēlis roku, lai pieklauvētu, kad durvis tika atvērtas un viņš izdzirda dusmīgu sievietes balsi.

—    Jūs esat apgājies ar mani loti nekrietni. Tas ir viss, ko varu jums teikt, mister Dever! Piecus ilgus gadus esmu strādājusi jūsu labā un nekad neko neesmu stāstījusi par jūsu darīšanām! Un tagad jūs ataicināt detektīvu, lai tas te visas malas izokšķerētu! Es nejaušu ar sevi apieties kā ar zagli! Es aiziešu vēl šovakar, nemaz nebaidieties!

Durvis tika atrautas, un apmēram divdesmit piecus gadus vecā meita sasarkusi izdrāzās laukā un garām detektīvam, ko tā savā niknumā nemaz nepamanīja. Acīmredzot Devers bija tikpat sliktā garastāvoklī kā kalpone.

Kad Riders iznāca laukā, viņš no visiem cilvēkiem bija visjautrākais un nemaz neizskatījās noguris. Viņš satika garīdznieku misteru Dinu un pulkvedi, kas nesa golfa nūjas, un abi tam novēlēja labrītu. Detektīvam šķita, ka pulkvedis izskatās mazliet saguris; garīdznieks apsveica viņu ar drūmu skatienu.

Kad Riders pagriezās ap stūri, tad nonāca pie neliela zāliena, kas atradās tieši pretim viņa paša logam. Aiz tā auga biezi rododendru krūmi, kas pie gadījuma varēja būt noderīgi, bet ari loti bīstami.

Tieši zem viņa loga atradās viens salona stūris, un tas Rideram loti patika. Detektīvs no saviem piedzīvojumiem zināja, ka ir dažas priekšrocības guļamistabai, kas atrodas virs koplietošanas telpas.

Riders atgriezās pa to pašu ceļu un nonāca ēkas pretējā galā. Viņš prātoja, kas gan varētu atrasties šai telpā bez gaismas un durvīm.

Kad viņš atgriezās mājas priekšā, tad sastapa Margareti Belmani. Viņa stāvēja pie durvīm, roku aizlikusi acīm priekšā, un, vairīdamās no saules, kaut ko meklēja parkā. Ieraudzījusi Rideru, viņa steigšus pienāca tam klāt.

—    Te jūs esat! Es jau brīnījos, kas ar jums noticis — jūs nemaz nenonācāt brokastīs.

Margarete šķita mazliet sagurusi.

—    Kopš mēs šonakt šķīrāmies, es vairs ne aci nevarēju aizdarīt, — viņa atbildēja uz neizteikto jautājumu. — Kas īsti noticis, Rider? Vai tiešām kāds mēģinājis ielauzties?…

—     Mēģinājis ir un, kā man šķiet, ar panākumiem, — Riders uzmanīgi atbildēja. — Ielaušanās notiek pat… hm… viesnīcās. Vai misters Devers jau policijai ziņojis?

—       Nezinu. Viņš visu ritu telefonēja vienā telefonēšanā — es gāju uz viņa istabu, durvis bija aizslēgtas, bet es dzirdēju viņa balsi… Un kādēļ jūs man neko nestāstījāt par briesmīgo notikumu? Tai pašā naktī, kad aizceļoju. Es to šorīt izlasīju avīzē.

—    Briesmīgs notikums?

Riders nesaprata, jo viņš jau gandrīz bija piemirsis atgadījumu ar paššāvēju.

—    A, jūs domājat to mazo joku?

—    Joks! — viņa sašutusi iesaucās.

—    Noziedzniekiem ir ačgārna humora izpratne, — Riders viegli noteica. — Visa tā lieta bija… hm… rūpīgi sagatavots joks, lai mani iebiedētu. Bet es jau tādas lietas biju paredzējis. Tie, lūk, tādi uzdevumi, kurus laiku pa laikam uzdod, lai pārbaudītu inteliģenci.

—    Bet kas bija vainīgais?

Ridera acis izklaidīgi maldījās pa parku. Margaretei šķita— Rideru garlaiko tas, ka jāatceras tik ikdienišķs notikums.

—    Mūsu jaunā draudzene, — viņš pēkšņi teica.

Margarete sekoja viņa skatienam un ieraudzīja Olgu Krū.

Viņa bija ģērbusies tumšpelēkā adītā kleitā un galvā

uzlikusi lielu, melnu cepuri, kas aizēnoja viņas seju. Ne mazākais apjukums nebija manāms pussmaidā, ar ko viņa abus apsveica.

—     Labrīt, mister Rider! Man šķiet, mēs jau pirms šī rīta tikāmies, — viņa smaidīdama paberzēja savu roku.

—    Nekad nebūtu domājusi, ka jūs tik stiprs! Lūk! — Olga Krū atrotīja piedurkni un parādīja tam lielu, zilmelnu plankumu uz rokas dilba. — Es patiesībā domāju, ka šorīt sastapšu jūs peldvietā.

—     Nemaz nezināju, ka šeit tāda ir, — Riders atteica.

—   Tiešām, pēc šausmīgā pagājušās nakts piedzīvojuma šī… hm… brīnumskaistā māja ieguvusi tik drūmu izskatu, ka patiesībā es gaidu izpeldēšanos dramatiskākā vielā, proti… hm… asinīs.

Tas, likās, Olgu neuzjautrināja. Riders redzēja, ka jaunavas acis aizveras un viņa mazliet dreb.

—    Cik šausmīgi! Nāciet, mis Belmane!

Iekšēji Margarete noskaitās par šo toni, kas izklausījās pēc pavēles, bet tomēr gāja līdzi. Kad viņi bija mazliet tālāk no mājas, Olga apstājās.

—    Jums jāredz aka. Vai vecas ierīces jūs interesē? — Olga jautāja, iedama krūmājā pa priekšu.

—   Es vairāk interesējos par jaunākām lietām. Un jaunas pazīšanās mani valdzina.

Atkal pie viņa atlidoja otrs izbijies smaids.

—      Tad jums patiesi šeit ir interesantāk nekā jebkad, mister Rider, — viņa teica, — jo šeit jūs sastopaties ar Jļaudīm, kurus vēl nekad iepriekš neesat redzējis.

—    Jā, šai mājā ir divi cilvēki, kurus vēl neesmu sastapis, — viņš atbildēja.

—   Tikai divi? Jūs taču arī mani nekad iepriekš neesat redzējis?

—     Redzējis jūs esmu, — viņš atbildēja, — bet es vēl nebiju jūs sastapis.

Pa to laiku viņi bija pienākuši pie akas.

—     Tā jau kopš gadiem aizslēgta, — jaunava teica.

—     Labāk neaizskariet to! — viņa steigšus piebilda, kad Riders pieliecās, — un viens dēlis kā lūka atkrita atpakaļ un atsedza taisnstūrainu šahtu.

Laka nečīkstēja, kad viņš to vēra vaļā un ciet, eņģes bija labi ieeļļotas, šķirbā nemaz nebija putekļu. Detektīvs nometās ceļos un, uz rokām atspiedies, lūkojās lejup tumšajā caurumā.

—    Cik daudz vezumu smilšu un akmeņu tika izlietots, lai aku aizbērtu? — viņš jautāja.

Margarete izlasīja tam priekšā uzrakstu uz dēlīša.

—    Hmmm! — Riders norūca, pameklēja pa kabatām, izvilka divšiliņu gabalu, rūpīgi pasvēra to rokās un iesvieda dziļumā.

Ilgi, ilgi viņš klausījās, tad beidzot sadzirdēja vāju, metālisku troksni.

—   Deviņas sekundes! — Riders uzlūkoja Olgu. — Atņemiet no krītoša ķermeņa ātruma skaņas izplatīšanās ilgumu un tad pasakiet man, cik aka dziļa!

Viņš piecēlās, nokratīja putekļus no ceļgaliem un rūpīgi nolaida lūku.

—    Klintis apakšā varētu būt, — detektīvs teica, — bet ne ūdens. Man būs jārēķina, cik vezumu vajag, lai aku pilnīgi aizbērtu… Tā būs diezgan interesanta rīta nodarbošanās kādam, kas savā jaunībā bijis tāds kā matemātikas ģēnijs.

Kad viņi iznāca klajumā, Olga teica Margaretei:

—    Man šķiet, ka tiešām būs labāk, ja pārējās aplūkojamās vietas misteram Rideram parādīsiet jūs. Esmu mazliet nogurusi.

Viņa īsi pamāja ar galvu un aizgāja uz mājas pusi. Riders nolūkojās viņai pakal ar tādu skatienu, kurā gandrīz bija jaušama apbrīna.

—       Smiņķis, protams, rada viltīgu atšķirību, bet balsi pārvērst… loti grūti. Pat vislabākie aktieri šai ziņā ir nespējīgi.

Margarete paskatījās viņā.

—    Vai jūs runājat ar mani?

—    Ar sevi! — Riders pazemīgi atteica. — Slikts ieradums, un baidos, ka tas saistīts ar manu vecumu.

—    Bet mis Krū taču nekad nekrāsojas!

—    Kas tad to dara… laukos? — Riders atteica un ar spieķi norādīja uz mūri gar klints nogāzi. — Kas tad tur, otrā pusē?

—    Ātra nāve! — Margarete smiedamās sacīja.

Veselu stundas ceturksni viņi nostāvēja, uz vaļņa atspiedušies, un nolūkojās lejā uz šauro krastmalu. Rideru interesēja mazais kanāls, kas veda uz alu.

—    Tas izklausās tik romantiski: apakšzemes alas! Un kanāls ir dziļāks, nekā parasti tādi mēdz būt. Man šķiet, ka man šo alu vajadzēs labi izpētīt. Kā tur var nokļūt lejā?

Viņš paskatījās visapkārt. Krastmala atradās dziļā, mazā līcī, un no vienas puses to noslēdza stāvas klinšu nogāzes, no otras — šķautņainas klintis, kas sniedzās tālu jūrā. Riders norādīja uz apvārsni:

—    Sešdesmit jūdzes no šejienes atrodas Francija.

Atpakaļceļā detektīvam atkal iešāvās prātā peldvieta,

un viņš jautāja Margaretei, vai viņa nevarētu to parādīt.

—     Patiesībā es brīnos, ka Devers tajā vēl tur ūdeni. Tie taču ir milzīgi izdevumi. Es vakar pārlasīju ūdens norēķinus — pasakainas summas par svaiga ūdens uzpumpēšanu.

—    Kad šī peldvieta ierīkota?

—    Tā izbūvēta jau pirms divpadsmit gadiem, kad šai apvidū par privātām peldvietām vēl nekas nebija zināms.

Baseinam bija garena četrstūra veids. Viens gals bija segts ķieģeļiem un acīmredzot mākslīgi izveidots, bet otra mala bija dabīgas klintis. Kāda liela, torņveidīga klints atvietoja lecamo dēli. Riders apgāja baseinam apkārt un raudzījās skaidrajā ūdenī. Visdziļākā vieta bija klinšainajā galā, un šeit viņš nostāvēja labu laiku, sprīdi pa sprīdim pētīdams klinšaino klonu. Likās, ka tur, baseina dibenā, bija kāda sprauga — cik dziļa, to viņš nevarēja noteikt.

—     Ļoti interesanti, — Riders beidzot teica. — Es nu iešu un paņemšu savu peldkostīmu. Par laimi, atvedu to līdzi.

Viņš atgriezās savā istabā, izģērbās, uzvilka peldkostīmu un virs tā mēteli. Olga Krū un Devers bija devušies uz Siltberiju, un Riders apmierināts noskatījās, kā viesnīcas auto putekļu mākonī uzmanīgi nobrauc lejā no pakalna.

Kad detektīvs novilka savu mēteli, lai ienirtu ūdenī, viņš izskatījās komiski mežonīgs, jo ap gurniem viņam bija josta ar garu medību nazi makstī un pie tās vēl kūlājās ūdensnecaurlaidīgs maisiņš, kurā atradās viena no daudzajām mazajām kabatas spuldzēm, kas Rideram aizvien bija krājumā. Gar baseina dibenu viņš aizpeldēja līdz klints spraugai, ko bija pamanījis no augšas.

Tā bija apmēram divas pēdas augsta un astoņas pēdas gara, un Riders tajā ievilkās, pieturēdamies pie griestiem, lai ātrāk tiktu uz priekšu. Pēkšņi griesti izbeidzās, viņš sajuta virs sevis vienīgi ūdeni un iznira virspusē. Riders pieķērās pie kāda klints izciļņa, lai noturētos peldus, atraisīja ūdensnecaurlaidīgo maisiņu, nolika to uz klints malas un izņēma kabatas spuldzi.

Viņš atradās dabīgā klinšu kamerā, kurai bija plati, velvēti griesti. Akmens kameras tālākajā kaktā viņš pamanīja apmēram četras pēdas augstu un divas pēdas platu caurumu, acīmredzot kādas klints ejas sākumu, kas veda lejup. Viņš nogāja pa to apmēram piecdesmit jardus un atrada, ka šī dīvainā eja, ja arī dabas spēki to pirms gadu tūkstošiem izveidojuši (iespējams, kādreiz tā bijusi upes gultne, iekams zemes slāņu pārvietošanās pacēla virskārtu virs jūras līmeņa), kādu dalu savas telpas bija ieguvusi ar cilvēku palīdzību. Riders griezās atpakaļ un nonāca pie ūdens, dziļi ievilka elpu, ienira līdz pat dibenam, izlocījās cauri kanālam un ieslīdēja peldvietā. Kad viņš iznira virs ūdens, tad ieraudzīja Margaretes izbijušos seju.

—    Ak, mister Rider! — viņa elpoja grūdieniem. — Jūs… jūs mani tā nobiedējāt!… Kur tad jūs īsti bijāt? Tik ilgi jūs taču nebijāt zem ūdens!

—    Vai jūs, lūdzu, man nepasniegtu mēteli? — Riders samulsis lūdza un tad svinīgā tonī turpināja:

—     Es pārliecinājos, ka visi grāfistes noteikumi stingri ievēroti.

Margarete klausījās viņā gluži pārsteigta.

—    Visiem teātriem, mana mīlā mis… hm… Margarete, ir loti svarīgi, kā jau varbūt zināt, lai būtu papildu izejas. Šorīt es jau divas esmu atklājis, bet man rādās, ka svarīgākā no visām manai uzmanībai pasprukusi garām… Tas tik ir ziķeris! Ārprāts un ģēnijs tiešām radniecīgi!

***

Pulksten trijos pulkvedis, cienīgtēvs Dins un Olga KrQ izgāja pa galvenajiem vārtiem acīmredzot Siltberijas virzienā. Riders pazvanīja, un, viņam par apmierinājumu, ienāca aizvainotā istabene un uzklausīja prasību pēc tējas.

—     Šeit ir loti jauki, — Riders bezrūpīgi sacīja.

Meitas "jā" bija loti strups.

—     Man šķiet, — Riders domīgi noteica, lūkodamies laukā pa logu, — ka šī ir vieta, pēc kuras visi meitieši skrien vai galvu zaudēdami, bet tiem lūztu sirds, ja šo vietu nāktos atstāt.

Bet viņa acīmredzot nebija tādās domās.

—    Darbs augšā nav nemaz tik grūts, — istabene teica, — un ēdamistabā ari nav daudz darāmā. Bet man šeit par garlaicīgu.

Meita atzinās, ka pelņa jau esot visai laba, bet viņai esot lielas ilgas pēc tā grūti aprakstāmā stāvokļa, ko viņa sauca par dzīvi. Un istabene piebilda, ka viņai labāk patīkot vīriešu kārtas viesi.

—    Tā sauktā mis Krū rada vairāk rūpju nekā visi viesi kopā. Es netieku gudra no viņas. Vispirms viņa pieprasa vienu istabu, tad atkal grib citu. Kādēļ viņa nevar dzīvot kopā ar savu vīru, to nu es ari nevaru saprast.

—    Ar savu…? — Riders uzlūkoja istabeni sāpīgā pārsteigumā. — Varbūt viņi abi nesatiek?

—     Kādu laiku viss gāja diezgan labi. Ja viņi nebūtu precējušies, tad jau es visu to noslēpumainību varētu saprast, bet nu abi izliekas, ka viņi nav precējušies — viņš savā istabā, viņa savā, un, kad satiekas, tad izturas kā svešinieki. Ja nu reiz tāda krāpšana iesākusies, tad jau nav brīnums, ka dažādas lietas nozūd, — viņa pavisam nesakarīgi piebilda.

—     Cik ilgi… hm… tas jau tā velkas?

—   Tikai apmēram vienu nedēļu, — meita indīgi atteica. — Zinu, ka viņi precējušies, jo pati redzēju viņu laulības dokumentu… viņi jau sešus gadus precējušies… viņa to glabā savā tualetes somā.

—      Sešus gadus precējušies. Tu mīļo tētīt! — Riders teica.

Tad viņš pagriezās un cieši paskatījās viņai acis.

—     Vai gribat nopelnīt piecdesmit mārciņas? — viņš jautāja. — Veselas piecdesmit mārciņas es jums došu, ja dabūšu redzēt laulības dokumentu.

Meita nosarka.

—     Jūs gan gribat mani iegāzt! — viņa izsaucās, bet vilcinādamās tomēr piebilda: — Es negribētu sagādāt viņai nepatikšanas.

—      Esmu detektīvs, — Riders teica, — bet es strādāju virsreģistratora uzdevumā, un mēs šaubāmies, vai šī laulība Ir likumīga. Protams, es pats varētu pārmeklēt jaunās dāmas istabu un atrast šo dokumentu, bet, ja jūs varat man palīdzēt un ja piecdesmit mārciņas jums nav gluži liekas…

Istabene vilcinājās un teica, ka palūkošot. Pēc pusstundas viņa atgriezās zālē un paziņoja, ka meklēšana bijusi bez panākumiem. Viņa gan atradusi aploksni, bet pats dokuments esot nozudis.

Riders nejautāja vīra vārdu, jo bija diezgan drošs, ka to zina. Viņš uzdeva meitai kādu jautājumu un saņēma atbildi, kuru bija gaidījis.

—    Vēl es jums labprāt vēlētos jautāt: vai atceraties līgavas tēva vārdu?

—    Džons Krū, tirgotājs, — viņa tūlīt atteica. — Mātes vārds bija Hanna. Man vajadzēja viņam pie Bībeles zvērēt, ka nestāstīšu nevienam cilvēkam, ka viņi precējušies.

—    Vai vēl kāds to zina? Jūs teicāt "neviens", vai ne?

Meita vilcinājās.

—   Jā, misis Bertone arī to zina. Viņa vispār zina visu.

—    Liels paldies, — Riders teica un izvilka no kabatas portfeļa divas piecmārciņu zīmes. — Kāds amats tad līgavainim īsti ir? Vai vēl atceraties?

—    Sekretārs… kādēļ viņš saucas par sekretāru, to es arī nesaprotu. Viņš taču ir tāds neatkarīgs, smalks kungs!

—    Ļoti pateicos! — Riders vēlreiz atkārtoja.

14

Drīz pēc tam Riders telefonēja uz Siltberiju un pasūtīja taksi.

—    Vai jūs kaut kur dosieties? — Margarete jautāja, sastapdama viņu durvīs.

—   Gribu nopirkt dažas dāvanas saviem Londonas draugiem, — Riders stāstīja. — Pāris sviesta trauciņu ar atbilstošu uzrakstu, pēc manām domām, būs vispiemērotākie.

Auto gan neveda viņu uz Siltberiju, bet brauca paralēli jūrmalai un beidzot nonāca uz kāda nejēdzīga, smilšaina ceļa, no kura veco mašīnu tikai ar mokām izdevās dabūt laukā.

—    Es jums jau uzreiz teicu, ka šis ceļš ne uz kurieni neved, — aizvainotais šoferis sūdzējās.

—   Tad jau mēs būsim nonākuši īstajā vietā, — Riders atteica un ar visu spēku līdzēja aizstumt auto uz cietāka pamata.

Londonas viesi nelabprāt brauca uz Siltberiju. Pilsētiņai bija akmeņaina jūrmala, bet ļaudīm patīk smilšains krasts.

—   Šeit visapkārt ir dažādas lieliskas smilšainas vietas, — šoferis stāstīja, — bet tām diemžēl nevar piekļūt.

Viņi bija nogriezušies pa kreisi no ceļa, kam beidzot vajadzēja novest pilsētā, un brauca jau apmēram stundas ceturksni, kad Riders, kas sēdēja blakus šoferim, norādīja pa labi uz kādu iedobumu kāpās.

—     Siltberijas akmeņlauztuves, — šoferis paskaidroja. — Tagad pamestas. Tur par daudz caurumu.

—    Caurumu?

—    Šis klintis ir viltīgas, — šoferis atteica. — Šais alās loti viegli nomaldīties. Vecais Rimpsons šīs akmeņraktuves izmantoja gadiem ilgi un dabūja tur galu. Tur ir kāda liela ala, kurā var iebraukt pat ar četrjūgu. Apmēram pirms divpadsmit gadiem trīs jauni puiši sataisījās šīs alas izpētīt un nekad vairs nav redzēti.

—    Kam tad šīs akmeņlauztuves pieder?

—     Tās tagad pieder Deveram. Viņš nopirka akmeņraktuves pēc tam, kad tajās bija nozuduši tie puiši, un tad lika ieeju aiztaisīt. Pēc dažiem mirkļiem varēsiet to apskatīt tuvāk.

Viņi uzbrauca pa lēzenu nogāzi. Kad viņi bija nonākuši augšā, šoferis norādīja uz kādu tīru braucamo ceļu, kura galā — varbūt divsimt jardu attālumā — Riders ieraudzīja akmeņlauztuvju sienā lielu, ovālu caurumu. To slēdza smagi koka vārti, virs kuriem bija vaļēja, nevienāda platuma sprauga.

—   No šejienes jūs to nevarat redzēt, bet tam caurumam priekšā novilktas dzeloņdrātis.

—    Vai tie ir vārti vai žogs, ko viņš aizlicis priekšā?

—     Vārti, ser. Viss zemes gabals no šejienes līdz pat jūrai pieder Deveram. Senāk viņš lika apstrādāt dažus simtus akru kāpās, bet augsne par daudz nabadzīga. Toreiz viņš šai alā novietoja savus ratus.

—     Kad viņš izbeidza zemes apstrādāšanu? — Riders ieinteresēts jautāja.

—     Pirms apmēram sešiem gadiem, — skanēja atbilde, un tā bija tieši tāda, kādu Riders gaidīja. — Senāk es Deveru redzēju loti bieži, — šoferis turpināja. — Man toreiz bija zirgs, un es allaž Deveru vadāju.

Riders izkāpa no auto un pārrāpās pār žogu, kas noslēdza privāto ceļu. Zeme bija kaļķaina un ceļš — vēl nesen labots. Viņš to pateica ari šoferim, un tas stāstīja, ka Deveram esot divi cilvēki, kas vienmēr turot šo ceļu kārtībā, bet, kādam nolūkam, to viņš nezinot.

—    Kur jūs tagad vēlētos braukt, ser?

—    Uz kādu mierīgu vietu, no kurienes es varētu telefonēt.

Tādi, lūk, bija viņa brauciena rezultāti, un tiem bija loti liela nozīme. Sešu gadu laikā Devera dzīvesveids bija ievērojami mainījies. Trenkātais veikalnieks bija kļuvis bagāts cilvēks, kas dzīvoja, kā vien tam patika. Velvju mīkla vairs nebija mīkla. Riders lika pasaukt pie telefona Simpsonu un tam īsumā pastāstīja savus atklājumus.

—     Turklāt, — Simpsons beigās teica, — zelts uz Austrāliju vēl nav nosūtīts. Ostā bija strādnieku nemieri. Jūs taču nedomājat nopietni, ka Fleks gatavo jaunu uzbrukumu?

Riders, kas par zelta transportu nemaz nebija domājis, atbildēja uzmanīgi un izvairīgi.

Kad viņš atkal ieradās Larmskipā, pārējie viesi jau bija atgriezušies. Durvju sargs stāstīja, ka tuvākajās dienās gaidāma "sabiedrība", bet, tā kā viņš to arī iepriekš tā bija teicis, Riders tam nepievērsa nekādu uzmanību. Detektīvs pieņēma, ka šis cilvēks runā patiesību un ka tam nav ne mazākā nolūka maldināt, bet viņš neredzēja nekādu rosību, un turklāt šai mājā taču varēja uzņemt vienīgi ierobežotu skaitu viesu.

Riders raudzījās pēc "niknās" istabenes, bet nekur nevarēja viņu atrast un pēc uzmanīgas apvaicāšanās dabūja zināt, ka viņa jau pēcpusdienā aizgājusi no darba.

Riders devās uz savu istabu, aizslēdza durvis un iedziļinājās abās biezajās avīžu izgriezumu grāmatās. Tie bija oficiālie ziņojumi par Fleku un viņa bandu, kurus tas vēlreiz izskatīja.

Nolicis grāmatas aiz atslēgas, Riders nogāja lejā, lai apmeklētu Margareti Belmani. Izšķirošais brīdis bija loti tuvu, un viņa dvēseles mieram bija nepieciešams, lai jaunava cik vien iespējams drīz atstātu Larmskipu.

Uz kāpnēm viņš satika Deveru, un šai mirklī viņam iešāvās prātā kāda doma.

—  Tieši jūs es meklēju, — viņš teica. — Es jums gribētu kaut ko palūgt.

Devera krunkainā seja savilkās smaidā.

—      Mans mīļais Rider! — viņš sajūsmināts iesaucās. — Ko vien vēlaties! Jums tikai atliek pavēlēt.

—     Es pārdomāju iepriekšējās nakts dīvainos piedzīvojumus.

—     Jūs domājat par iebrucēju? — otrs viņu ātri pārtrauca.

—     Par iebrucēju, jā gan, — Riders piekrita. — Viņš mani loti uztraucis, un man nav ne mazākā prieka šo lietu tā vienkārši pamest. Par laimi, esmu atradis uz durvju plāksnes pirksta nospiedumu.

Viņš redzēja, ka Devers nobāl.

—   Ja es saku, ka esmu atradis pirksta nospiedumu, tad es ar to domāju kaut ko, kas līdzinās pirksta nospiedumam. Taču pilnīgu skaidrību par to varu iegūt vienīgi ar daktiloskopa palīdzību. Es, protams, nevarēju iedomāties, ka man tāds instruments būs vajadzīgs, un es labprāt gribētu zināt, vai jūs nevarētu kādu aizsūtīt uz Londonu, lai šis cilvēks man to atvestu.

—     Bet ar lielāko prieku! — Devers teica, lai gan viņa tonis nebūt neliecināja par "lielāko prieku". — Kāds no maniem ļaudīm…

—     Es domāju par mis Belmani, — Riders viņu pārtrauca. — Viņa man ir laba paziņa un ar šo loti jutīgo instrumentu apietos sevišķi rūpīgi.

Devers uz mirkli apklusa, šos vārdus pārdomādams.

—     Vai nebūtu labāk, ja kāds vīrietis… Un pēdējais vilciens uz pilsētu…

—    Viņa varētu braukt ar auto. Es vajadzīgo sagādāšu. Varbūt būtu vēl labāk, ja es atsauktu dažus cilvēkus no Jarda.

—     Nē, nē! — Devers steidzīgi noteica. — Jūs varat aizsūtīt mis Belmani. Man absolūti nekas nav pretim. Es viņai to tūlīt pateikšu.

—    Nākamais vilciens iet astoņos četrdesmit piecās un, ja nemaldos, ir pēdējais. Jaunajai dāmai vēl būs tik daudz laika, lai paēstu pirms braukšanas.

Riders pats to paziņoja mis Belmanei, kas, protams, bija ļoti izbrīnījusies.

15

Riders atradās savā istabā, kad pie viņa durvīm kāds pieklauvēja.

—    Lūdzu! — viņš sacīja.

Durvīs parādījās Devera mazā galva, un viņa savādajā sejā bija redzams nemiers un atvainošanās.

—    Vai traucēju? — viņš jautāja.

Riders bija pati laipnība.

—     Lūdzu, nāciet tik iekšā, ser! Es pašlaik taisījos iet gulēt. Esmu loti noguris, un jūras gaiss…

Viesnīcas īpašnieka sejā parādījās vilšanās.

—     Tad, mister Rider, es diemžēl būšu atnācis par vēlu. Patiesību sakot, — Devers ielavījās istabā un rūpīgi aizvēra aiz sevis durvis, — mani trīs viesi labprāt vēlētos spēlēt bridžu un lika man pajautāt, vai jums arī nebūtu patika spēlēt.

—     Bet ar lielāko prieku! — Riders laipni teica. — Es gan esmu loti viduvējs spēlētājs, bet tas nav svarīgi, es pēc pāris minūtēm būšu lejā.

Devers nozuda, nomurminādams kaut ko par pateicību un atvainošanos. Tikko durvis aiz viņa aizvērās, Riders pagrieza atslēgu. Tad viņš noliecās pār savu koferi, atvēra to un izņēma garas, vieglas virvju trepes, izkāra tās pa logu tumsā un vienu galu piestiprināja pie smagās baldahīna gultas kājas. Viņš izliecās pa logu, klusinātā balsī kaut ko teica un tad visiem spēkiem atspērās pret gultu, lai noturētu tā cilvēka smagumu, kurš veikli rāpās augšā pa trepēm un iekāpa pa logu istabā. Tikko tas bija noticis, Riders trepes atkal ievilka atpakaļ, ielika koferī un to rūpīgi aizslēdza. Tad viņš aizgāja istabas kaktā un piespieda pie kādas sienas plāksnes. Tā atvērās. Tas bija dziļais sienasskapis, ko Devers tam bija parādījis.

—    Šī vieta ir ļoti laba, Bril. Man ļoti žēl, ka man jūs uz divām stundām jāatstāj vienu, bet es nedomāju, ka jūs kāds šeit traucēs. Es atstāšu spuldzi degam, tā būs pietiekama gaisma.

—    Ļoti labi, ser, — Skotlendjarda ierēdnis teica un iekārtojās skapī.

Piecas minūtes vēlāk Riders aizslēdza savas istabas durvis un nogāja lejā, kur mazā sabiedrība viņu gaidīja.

Viņi sēdēja lielajā zālē. Klusējošs, ar savām domām nodarbināts trio, kas tikai pēc Ridera ierašanās ar piespiešanos uzsāka it kā bezrūpīgu sarunu. Lai gan tur, kad viņš ienāca, bija ari vēl ceturtā persona — sieviete melnā, ar bālu seju — , kura, detektīvam ienākot, nozuda un kura, kā viņš pieņēma, bija melanholiskā misis Bertone. Abi kungi piecēlās, kad Riders pienāca tiem klāt, un pēc parastajām pieklājības frāzēm par spēlētāju pāru izvēli Riders atradās pretim militārā izskata pulkvedim Hotlingam. Pa kreisi sēdēja bālā jaunava, pa labi no viņa cienīgtēvs Dins ar savu akmenscieto seju.

—    Uz ko spēlēsim? — pulkvedis norūca, nobraucīja ūsas un tēraudzilām acīm palūkojās uz Rideru.

—    Ceru, ka ne uz visai augstām summām, — tas lūdzās. — Esmu loti vājš spēlētājs.

—   Sešus pensus uz simt acīm, — garīdznieks lika priekšā. — Vairāk es, nabaga mācītājs, nevaru atļauties.

—   Un nabaga pensionēts karavīrs arī ne, — pulkvedis norūca, un visi vienojās par sešiem pensiem.

Divas partijas nospēlēja diezgan nerunīgi. Riders pilnīgi apzinājās atmosfēru, bet neko nedarīja, lai to kliedētu. Viņa partneris bija pārāk nervozs, kaut gan, kā sarunā pats teica, savu mūžu pavadījis karadienestā.

—    Ļoti skaista dzīve, — Riders laipni noteica.

Pāris reižu viņš pamanīja, ka Olgas Krū roka, kas turēja kārtis, viegli nodreb. Vienīgi garīdznieks bija vēss un mierīgs un spēlēja pilnīgi bez kļūdām.

Bet, kad viņa partneris atkal kļūdījās, Riders pastūma savu krēslu atpakaļ.

—    Cik savāda ir dzīve! — viņš nozīmīgi teica. — Kā kāršu spēle!

Kas Rideru pazina, tas zināja, ka viņš ir visbīstamākais tad, kad sāk filozofēt. Tās trīs personas, kas sēdēja pie galda, dzirdēja tikai garlaicīgu, nodrāztu frāzi, kas pilnīgi saskanēja ar viņu domām par šo muļķīgā izskata cilvēku.

—    Ir ļaudis, — Riders turpināja un domīgi palūkojās augstajos griestos, — kas nekad nav laimīgi, ja viņiem nav visi trumpji rokā. Es turpretim esmu vislaimīgākais, kad man visi kalpi rokā.

—    Jūs spēlējat lieliski, Rider!

Tā bija jaunava, kas teica šos vārdus, un viņas balss bija aizsmakusi, gausa, it kā vina pati sevi piespiestu runāt.

—     Jā, dažas spēles protu loti labi, — Riders teica. — Man šķiet, tas varbūt ir tāpēc, ka man ir lieliska atmiņa — es nekad neaizmirstu… kalpus.

Klusums. Šoreiz aizrādījums bija pārāk skaidrs, lai to pārprastu.

Pulkvedis sēdēja kā mietu norijis, neviens muskulis viņa sejā nepakustējās.

Cienīgtēvs misters Dins piecēlās, iebāza roku kabatā un izvilka drusku naudas.

—    Roberu jūs pazaudējāt, bet pēc acīm esat vinnējis, — viņš teica. — Cik es jums esmu parādā?

—   Tik daudz, cik jūs man nekad nespēsiet samaksāt, — Riders atteica.

Garīdznieks sašķobīja seju un paraustīja plecus, tad pasmaidīja un aizklenderēja prom. Riders novēroja viņu, šķielēdams sānis, un redzēja to nozūdam vestibilā.

—    Vai visi jūsu "kalpi" ir vīriešu kārtas? — Olga Krū jautāja.

Riders loti nopietni pamāja ar galvu.

—     Es tā ceru, mis Krū.

Viņas acis bija izaicinošas.

—     Citiem vārdiem: jūs mani nepazīstat, — viņa asi noteica… un tad negaidīti iesaucās: — Nudien es vēlētos, kaut jūs mani pazītu! Nudien es to vēlētos!

Viņa apgriezās un gandrīz skriešus izskrēja no zāles.

Riders stāvēja tai pašā vietā, kur viņa to bija atstājusi, viņa acis šaudījās pa kreisi un pa labi. Ieejas ēnā, ko vēl vairāk aptumšoja smagie priekškari, viņš ieraudzīja kāda stāva izplūdušās kontūras. Tikai vienu acumirkli, tad tas nozuda. Riders pieņēma, ka tā bijusi saimniecības vadītāja misis Bertone.

Bija laiks atgriezties savā istabā. Tikko viņš bija paspēris divus solus nost no galda, zālē izdzisa visas lampas. Šādos mirkļos Riders bija ārkārtīgi veikls. Viņš metās apkārt un pieskrēja pie sienas.

—     Pie velna, kas to uguni nodzēsis? Kur jūs esat, Rider?

Tā bija Devera raudulīgā balss.

—     Šeit! — Riders teica un veikli noslīdēja uz grīdas. Ne acumirkli par agru: viņš juta kaut ko pašalcam garām un dzirdēja, ka tas ar vieglu triecienu atsitas pret koka sienu virs viņa galvas.

Riders dobji ievaidējās un ātri, bez trokšņa aizlīda pa grīdu.

—    Kas tad nu atkal?… Vai kas noticis, mister Rider?

Detektīvs neatbildēja. Viņš līda aizvien tuvāk un tuvāk,

līdz sasniedza to vietu, kur stāvēja Devers. Un tad tikpat negaidīti, kā bija nodzisusi, atkal iedegās gaisma. Riders stāvēja pie ejas priekškariem, un viesnīcas īpašnieka sejā bija redzama rūgta vilšanās, kad ieraudzīja Rideru pieceļamies viņam pie pašām kājām.

Devers satrūkās, viņa lielie, baltie zobi atņirdzās drausmīgā smīnā, viņa acis bija plaši ieplestas. Devers mēģināja runāt, bet nespēja izdabūt pār lūpām ne skaņu. Viņa skatiens aizslīdēja no Ridera uz koka sienu, kur rēgojās iecirstais duncis.

—    Ļaujiet man bridi padomāt! — Riders teica. — Vai tas bija pulkvedis vai viltus baznīcas kalps?

Viņš piegāja pie sienas un ar pūlēm izvilka garo un plato nazi.

Devers atkal atguva valodu.

—    Vai to svieda uz jums, Rider? — viņš dobji ievaicājās. — Tas taču šausmīgi!

Riders drūmi paskatījās uz viņu.

—    Jūsu ideja? — viņš jautāja, bet Devers vairs nebija spējīgs atbildēt.

Riders pameta drebošo vīru atzveltnes krēslā un pa tepiķiem izklātām kāpnēm uzgāja augšā.

Viņš apstājās savu durvju priekšā, atslēdza tās un atrāva plaši vajā. Spuldze pie gultas vēl aizvien dega. Riders iededza ari sienas spuldzes.

Tad viņš, aizslēdzis durvis, piegāja pie sienas skapja.

—   Jūs varat iznākt, Bril! — viņš teica. — Pieņemu, ka neviens šeit nav bijis.

Klusums. Viņš ātri atvēra skapja durvis.

Skapis bija tukšs.

—   Lieliski! — Riders norūca, bet patiesībā tas nozīmēja, ka nu ir pavisam muļķīgi.

Nekas neliecināja, ka detektīvs Brils nebūtu brīvprātīgi iznācis laukā un labprātīgi atstājis istabu pa vēl tagad vajā esošo logu.

Riders izslēdza uguni un nolikās gultā. Bet tad klusi uzcēlās, uzmanīgi pielīda pie loga un paraudzījās laukā. Nakts bija melna kā piķis. Nekas nebija redzams.

Detektīvs tobrīd slēdza vaļā savu koferi, kad izdzirda smalku ietinkšķēšanos, it kā tērauds pret tēraudu atsistos.

Kāds slēdzenē iebāza atslēgu… Riders pastiepa brauniņu uz durvju pusi un gaidīja. Vairāk nekas nenotika. No ārpuses bija iebāzta atslēga un pagriezta, tā ka durvis no iekšas vairs nebija iespējams atvērt.

— Esmu priecīgs, — Riders nodomāja, — ka mis… hm… Margarete atrodas ceļā uz Londonu!

Vai vioš nebūtu priecīgs, ja arī pats šai mirklī atrastos ceļā uz Londonu? Par to Riders vēl nebija skaidrībā.

Bet vienu Riders zināja: Fleki viņu taupīs vēl tikai īsu laiciņu, un to tad nu vajadzēja pēc iespējas labāk izmantot.

Riders izņēma virvju trepes, pameklēja kofera dibenā un beidzot atrada garu, baltu papes cilindru. Viņš palīda zem loga, uzmanīgi pacēla roku un iebāza cilindru kādā uz palodzes stāvošā puku vāzē, ko, Brilu ielaižot, bija pastūmis sānis. Tad Riders uzrāva sērkociņu un pielika pie degļa, kas atradās cilindra brīvajā galā. Viņš tikko paguva atvilkt roku, kad kaut kas nosvilpa tam garām, ielidoja istabā un atsitās pret sienu. Šāviena troksnis nebija dzirdams. Tātad šāvējs bija lietojis gaisa pistoli. Atkal un atkal ar īsiem pārtraukumiem nosvilpa lodes, bet tagad cilindrs jau dega un nākamajā mirklī pārplūdināja visu apkārtni ar apžilbinošu gaismu, kura atsedza katru sīkumu un kuru, kā viņš zināja, varēja redzēt jūdzēm tālu.

Riders dzirdēja bēgošu kāju troksni, bet neuzdrošinājās palūkoties laukā. Kad pirmais detektīvu auto iebrauca parkā un uzsāka kratīšanu, visa apkārtne jau bija tukša. Larmskipā bez kalpotājiem bija vairs tikai divas personas: Devers un misis Bertone. Pulkvedis Hotlings un cienīgtēvs Dins bija kā akā iekrituši.

Resnais Bils Gordons pratināja īpašnieku.

—    Šeit ir Fleka galvenā mītne, un to jūs itin labi zināt. Tādēļ glābiet savu ādu un sakiet, ko zināt!

—    Bet es to cilvēku nemaz nepazīstu! Nekad neesmu viņu redzējis! — Devers vaimanāja. — Visā savā mūžā neesmu neko tik šausmīgu piedzīvojis! Vai jūs varat saukt mani pie atbildības par manu viesu pārkāpumiem?… Jūs taču esat prātīgs cilvēks!… Redzu, ka tāds esat!… Ja šie ļaudis tiešām ir Fleka draugi, tad man par to ne jausmas nebija… Varat pārmeklēt visu manu māju un, ja atradīsiet ko aizdomīgu, varat mani apcietināt… Es to prasu sava paša interesēs… Vai godīgs cilvēks var vēl ko vairāk teikt?… Redzu, ka esmu jūs pārliecinājis.

Ne viņš, ne misis Bertone, ne kalpotāji, ko šai naktī nopratināja, nespēja neko tuvāk paskaidrot. Mis Krū braukusi uz Larmskipu kārtīgi katru gadu un palikusi četrus vai piecus mēnešus. Hotlings bijis jauns viesis tāpat kā garīdznieks. Apjautāšanās Siltberijas policijā apstiprināja Devera izteicienus — viņš jau divdesmit piecus gadus bija Larmskipas īpašnieks un viņa pagātne bija neaptraipīta. Devers pats parādīja visus savus papīrus un naudasskapja triju kastīšu saturs apliecināja viņa nevainību.

Resnais Bils ar Rideru šo lietu pārrunāja pulksten trijos no rīta pie kafijas tases lielajā zālē.

—   Tur nav ne mazāko šaubu, ka viņi visi bijuši Fleka bandas dalībnieki. Droši vien tie bija pieņemti jau pirms Fleka izbēgšanas no Brodmūras. Velns zina kā viņi izbēguši! Tumsai iestājoties, es uz ielas norīkoju sešus policistus. Bet ne šī sieviete, ne vīrieši nav manīti.

—    Vai Brilu redzējāt? — Riders, nozudušo detektīvu atcerēdamies, jautāja.

—     Brilu? — otrs brīnījās. — Viņš taču ir pie jums!… Jūs taču man likāt viņu nosūtīt zem jūsu loga…

Dažos vārdos Riders pastāstīja Bilam visu notikušo, un abi aizgāja uz 7. istabu. Sienas skapī tie neatrada neko, kas norādītu Brila atrašanās vietu. Viņi pārmeklēja visas sienas, bet slepenās durvis neatrada.

Diviem policistiem uzdeva pārmeklēt visu apkārtni un uzmeklēt pazudušo detektīvu, kamēr Riders un policijas šefs beidza dzert savu kafiju.

—     Līdz šim jūsu aizdomas apstiprinājušās, bet mēs neesam atraduši neko, kas liecinātu, ka ari Devers iejaukts šai lietā.

—    Devers iestidzis tajā līdz pat ausīm, — Riders atteica. — Naža sviedējs viņš nebija: viņa uzdevums bija konstatēt manu atrašanās vietu, lai atvieglotu pulkvedim dunča mešanu. Bet Devers, gatavodamies Džeka izbēgšanai no cietuma, atvedis uz šejieni mis Belmani.

Bils pamāja.

—    Viņai bija jābūt par ķīlu. — Viņš īgni pakasīja pakausi. — Nu, to jau tikai Džons varēja izdomāt!… Bet kādēļ viņš neapmierinājās ar to, ka viņa rokās atradās mis Belmane?

Riders nespēja tam tūlīt atbildēt. Viņiem bija darīšana ar ārprātīgo, un no tā taču konsekvence nebija gaidāma.

—    Tas viss ir loti mīklaini, — viņš teica. — Labākais būs iet gulēt.

Skotlendjarda modrā detektīva apsardzībā viņš nogulēja ciešā un bezsapņu miegā, līdz resnais Bils iedrāzās istabā un iesaucās:

—    Celieties, Rider!

—     Kas noticis? — tas uztraukts jautāja.

—      Kas noticis?… Zelta transports uz Tilberiju šorīt pulksten piecos atstājis Anglijas Banku un kopš tā laika vairs nav redzēts.

16

Pēdējā brīdī bankas vadība bija mainījusi savu nodomu un naktī nosūtījusi uz kuģi 53 000 mārciņu zeltā. Tam nolūkam no Vilvičas bija izsaukts smagais auto.

Smago automašīnu pavadīja astoņi detektīvi, kas bija tāpat apbruņojušies kā kareivis šoferis. Viņi bija iebraukuši Tilberijā pusdivpadsmitos naktī, un spēcīgais auto jau divos no rīta atkal bija atpakaļ Londonā un tur, bankas pagalmā, atkal no jauna pielādēts virsnieka, seržanta un divu sargu uzraudzībā. Otrajā braucienā automobili pavadīja jauna Skotlendjarda policistu nodala brauniņiem rokā. Šoreiz zelta transporta vērtība bija 73 000 sterliņu mārciņu. Uz Komeršialroudas garāmbraucošo auto bija redzējis kāds policists velosipēdists un kāds kriminālinspektors.

Lielceļš uz Tilberiju iet kādu pārsimt jardu attālumā no mazās Renhemas pilsētiņas, un šeit — tikai dažas jūdzes no Tilberijas— auto bija nozudis. Divi policisti ar motocikliem bija izbraukuši automobilim pretim, kad no Riplas bija saņēmuši telefonisku ziņojumu, ka transports tur pabraucis garām. Tad viņi bija kļuvuši nemierīgi un telefonējuši uz Tilberiju.

Bija kluss rīts, gaisā nebija manāma ne vēsmiņa. Ceļa zemākajās vietās gulēja migla, īpaši upes tuvumā ceļu klāja bieza, balta migla, ko tikai ap astoņiem rītā izkliedēja viegls dienvidaustrumu vējš. Migla jau gandrīz bija izgaisusi, kad Tilberijas policistu nodala savos meklējumos uzdūrās vecam Forda automobilim, kas bija nobraucis no ceļa, dīvainā kārtā saudzējis telegrāfa stabu un iebraucis grāvī. Mašīna nebija apgāzusies, likās pilnīgi neaizskarta, bet cilvēks pie stūres bija nedzīvs. Tūlītējā medicīniskā izmeklēšana konstatēja, ka šim cilvēkam — kādam Renhemas sīksaimniekam — nekādu ievainojumu nav. Likās, ka tas ceļā uz pilsētu miris no sirdstriekas.

Tieši aiz tās vietas, kur viņu atrada, ceļš nolaidās sevišķi zemā ielejā, kas bija pazīstama ar nosaukumu Kolsholo, un pār tās visdziļāko vietu bija uzcelts šaurs tiltiņš, kas savienoja abas īpašuma puses, caur kurām gāja šoseja. Mirušais šoferis un viņa auto jau bija aizgādāti prom, kad notikuma vietā ieradās Riders un Skotlendjarda galvenais inspektors. Par smago auto nekādas Citas ziņas vairs nebija pienākušas, bet vietējā policija, kas sekoja riteņu pēdām, bija izdarījusi divus atklājumus. Pēc visām pazīmēm spriežot, smagais auto, iebraukdams ielejā, bija aizķēris otru, jo mālainajā zemē bija palicis dziļš iedobums.

—    Vai no šejienes sekojāt arī smagā auto riteņu grambām? — Riders jautāja.

—     Viņi, kā izskatās, aizbraukuši uz ziemeļiem, Bekontrijas virzienā, — policists teica. — Kāds Bekontrijas kārtībnieks stāstīja, ka miglā izniris liels smagais auto un pabraucis viņam garām, bet tas bijis pārsiets ar brezentu un aizbraucis Londonas virzienā. Tas bijis armijas auto, un šofera vietā sēdējis kāds kareivis.

Riders bija aizdedzinājis sev cigareti un domīgi aplūkoja sērkociņu.

Varēja redzēt, ka detektīvam radusies kāda ideja, jo viņš sāka meklēties pa zemi, dedzinādams sērkociņu pēc sērkociņa.

—   Vai jums vēl nav gaišs diezgan? — Simpsons, mazliet sapīcis, iejautājās.

Detektīvs piecēlās un pasmaidīja.

—     Nabaga puisis! — viņš klusi noteica. — Nabaga puisis!

—    Par ko jūs runājat? — Simpsons jautāja, bet atbildi nedabūja.

Riders norādīja uz tiltu, kura vidū stāvēja veci, sarūsējuši spridzināmie rati. Viņš uzrāpās augšā un pārmeklēja dzelzs tanku, nocēla vāku un, aizdedzinādams sērkociņus, pārbaudīja tā iekšieni.

—    Vai tukšs? — Simpsons jautāja.

—     Baidos, ka… jā, — Riders atbildēja un pārbaudīja nolietoto šļūteni, kas nokārās no dzelzs rituļa.

Pavisam melanholisks viņš beidzot nokāpa lejā.

—   Vai kādreiz esat padomājis, cik vienkārši ir pārveidot armijas smagos automobiļus? — viņš jautāja. — Ko seržants teica: brezents… un ceļā uz Londonu?

—    Vai tad jūs domājat, ka tas bija zelta transports?

Riders pamāja.

—    Es par to esmu pārliecināts.

—     Kur tam uzbruka?

Riders norādīja uz grambām ceļmalā.

—     Šeit! — viņš vienkārši noteica.

Simpsons nepacietīgi norūca:

—    Muļķības! Neviens ne šāviena nav dzirdējis. Vai jūs domājat, ka mūsu ļaudis bez pretošanās ļaus sevi sagūstīt?… Viņi būtu varējuši noturēties pat pret pieckārtīgu uzbrucēju skaitu, bet šāds pūlis uz šosejas nav redzēts.

—    Un tomēr viņiem šai vietā uzbruka, — Riders noteica. — Man šķiet, jums vajadzētu likt pameklēt ar brezentu nosegto auto un tāpēc vispirms sazināties ar Bekontrijas kārtībnieku, lai dabūtu sīkāku automobiļa aprakstu.

Pēc tam Simpsons telefonēja uz policijas iecirkni Bārkingā, kur bija redzējuši armijas automobili. Bet šādas armijas mašīnas doku tuvumā nebija nekas neparasts, un vai nu šis, vai kāds līdzīgs bija redzēts pie Blekvolas tuneļa ieejas. Griničas policijai, kas atradās upes dienvidpusē, to nebija izdevies konstatēt, un no šī brīža visas pēdas bija izzudušas.

—     Mēs laikam dzenamies pakal ēnai, — Simpsons noteica. — Ja jūsu domas ir pareizas, Rider… bet tas nevar būt!… Viņi taču nevarēja tik negaidīti pārsteigt mūsu ļaudis, ka neviens nepaspēja ne izšaut, un mēs taču neesam atraduši nekādas šaušanas pazīmes.

—    Nav jau ari nemaz šauts, — Riders atteica.

—    Bet kur tad mūsējie palikuši? — Simpsons jautāja.

Skotlendjardā Riders neticīgā un iztrūcinātā policijas

šefa klātbūtnē izklāstīja nozieguma norisi.

—     Fleks ir ķīmiķis, un man šķiet, ka to jau diezgan bieži esmu atgādinājis. Vai pamanījāt, Simpson, ka uz tilta stāvēja veci spridzināmie rati? Jūs droši vien zināt, ka rati nepieder lauksaimniekam, kura īpašumā tos atrada, un ka viņš tos ari iepriekš nav redzējis. Nebūs laikam ari grūti uzzināt, kur šie rati pirkti. Es "Times" lasīju šādas izpārdošanas sludinājumu. Vai jūs varat iedomāties, cik viegli būtu tajā zem spiediena uzglabāt vai pat izgatavot lielu daudzumu nāvējošas gāzes, kuras galvenā sastāvdaļa, piemēram, ir ogļskābe?… Pieņemiet, ka tur tikusi uzglabāta nāvējošā gāze… Vai varat iedomāties, cik viegli būtu kādā mierīgā, klusā ritā nolaist no tilta šļūteni un piepildīt ar gāzi visu ceļa aizu?… Nu un tas, pēc manām domām, ari noticis. Kāda gāze tikusi izlietota, to pagaidām nezinu, bet ogļskābe vēl tagad klāj ceļa virsmu. Kad nosviedu sērkociņu, tas nodzisa, un ikviens sērkociņš, ko zemes tuvumā aizdedzināju, tūlīt izdzisa. Ja auto būtu ātri izbraucis caur šo aizu un uzbraucis atkal augšā, tad iekšā sēdētāji varbūt vēl būtu palikuši dzīvi. Bet šoferis šai brīdī ierija gāzi, apdulla, zaudēja spēju vadīt mašīnu, un auto iedrāzās ceļmalas valnī un apstājās. Ļoti iespējams, ka viņi visi jau bija beigti, pirms Fleks un viņa palīgi gāzmaskās nolēca lejā, iesvieda šoferi automobiļa iekšienē un aizbrauca.

—    Un auto atrastais laucinieks?… — policijas priekšnieks iebilda.

—    Droši vien nomira mazliet vēlāk, kad armijas auto jau bija aizbraucis. Ari viņš nobrauca šai nāves ielejā, bet viņa mašīna turpināja braukt uz priekšu, lai gan tās vadītājs jau bija beigts. Tagad uzmeklēšu mis Belmani un nomierināšu viņu, — Riders teica. — Vai aizvedāt viņu uz viesnīcu, Simpson, kā jums liku?

Simpsons aiz brīnumiem iepleta acis.

—       Mis Belmani? — viņš teica. — Es mis Belmani vispār neesmu redzējis. Automobilis atgriezās. Šoferis teica, ka esot saņēmis rīkojumu braukt atpakaļ uz Londonu. Es nodomāju, ka esat mainījis savus plānus. Jūs taču turpināt zelta transporta nozušanas izmeklēšanu, vai ne?

Riders nikni paraudzījās pār galdu, un Simpsons, kaut arī bija bezbailīgs, satrūkās.

—   Pie velna ar visu zelta transportu! — Riders nošņāca. Simpsons ieraudzīja īsto, neviltoto Rideru un bija mēms

no brīnumiem.

—   Es tūlīt braukšu atpakaļ un ņemšu šo mērkaķi priekšā. Lai tikai viņš piesargās! Kopš inkvizīcijas laikiem tāda nopratināšana nebūs pieredzēta.

Iekams Simpsons paspēja atbildēt, Riders jau bija ceļā uz Larmskipu.

17

Margarete Belmane bija galīgi apjukusi, kad iekāpa Larmskipas portāla priekšā stāvošajos ratos. Durtiņas tika aizcirstas, un rati tūlīt sāka braukt. Margarete pamanīja savu ceļabiedru — tas bija sarāvies pavisam maziņš visattālākajā kaktiņā un apsveica viņu ar vāju smaidu. Viņi nerunāja, iekams nebija nobraukuši jau labu gabalu ārpus mājas.

— Mans vārds ir Grejs. Rideram nebija iespējams mani ar jums iepazīstināt. Seržants Grejs, C. /. D.[1] Misters

Riders vēlas, lai jūs automobilī brauktu uz Londonu. Varbūt jūs kaut kur redzējāt Brilu?

—     Brilu? — Margarete jautāja. — Kas tas par Brilu?

Grejs paskaidroja, ka viņi abi ar Brilu bijuši parkā.

—    Bet kas gan īsti notiek?… Vai tur, Larmskipā, kaut kas nav kārtībā? — viņa jautāja.

—    Nezinu, mis, — Grejs diplomātiski atteica. — Zinu tikai, ka ieradies virsinspektors ar divpadsmit policistiem, un tas jau liekas nopietni. Domāju, ka Riders jūs grib nogādāt drošībā.

Kas tie par noslēpumiem Larmskipā?… Vai tas viss ir saistīts ar Ravini nozušanu?… Margarete pūlējās domāt mierīgi un loģiski, bet tas viņai neizdevās.

Vedējs pieturēja stacijas tuvumā, un Grejs izlēca laukā. Mazliet tālāk bija redzama šosejas malā stāvoša auto aizmugures spuldze.

—    Vai jums vēstule ir, mis?… Auto jūs aizvedīs tieši uz Skotlendjardu, un tur Simpsons parūpēsies par jums.

Grejs aizveda Margareti pie auto, atvēra durtiņas un skatījās nopakaļ mašīnai, kamēr tās aizmugures spuldze izgaisa ceļa līkumā.

Tas bija liels, elegants auto, un Margarete omulīgi ierīkojās vienā stūrī, apsedza kājas ar segu un sagatavojās divas stundas garajam braucienam uz Londonu. Gaiss nebija sevišķi labs, viņa mēģināja nolaist logu, tas neizdevās, arī otrs nebija pakustināms. Tie vispār nebija kustināmi!

Uztraukta viņa meklēja durtiņu iekšpusē kloķi. Tāda nemaz nebija!

Šoferis laikam bija sadzirdējis viņas uztrauktās kustības, jo atgrūda priekšējo stikla rūti un asā balsī noteica:

—      Sēdiet mierīgi un netrokšņojiet! Šis nav Ridera auto… to es aizsūtīju mājās!

Tad viņš sāka ņirgāties:

—   Tagad jūs nāksiet man līdzi… Jūs taču mani pazīstat, ko?… Riders raudās asiņainas asaras… Riders mani ļoti labi pazīst… Gribēju viņu šonakt notvert, bet arī jūs man esat pietiekami labs kumoss!

Stikla rūts aizvērās. Auto nogriezās no galvenās šosejas uz kāda sānceļa — laikam ar nodomu pēc iespējas izvairīties no ciemiem un pilsētām. Margarete izstiepa roku un aptaustīja auto sienas. Jumts bija no ādas, un to varēja noņemt. Ja viņai būtu nazis, tad varbūt varētu…

Margaretei gandrīz elpa aizrāvās no tādas domas. Viņa saņēma visus spēkus, atgrūda plakano krampi, kājām atspērās pret auto priekšējo sienu un mēģināja jumtu dabūt vaļā. Pēkšņi ieplūda svaiga gaisa strāva, jumts lēni sašļuka. Slēgtais auto tagad bija vaļā.

Margarete nedrīkstēja zaudēt ne minūti, lai gan auto drāzās uz priekšu ar trīsdesmit jūdžu ātrumu. Viņa pārrāpās pār pakaļējo jumta dalu un, turēdamās pie malas, pamazām noslīdēja uz ceļa.

Kaut gan viņa krietni nokūleņoja, tomēr brīnišķā kārtā tika cauri bez ievainojumiem, uzlēca kājās un, no bailēm drebēdama, lūkojās, kurp bēgt. Dzīvžogs pa kreisi bija augsts un necaurejams. Pa labi atradās zema koka sēta. Margarete jau gatavojās kāpt tai pāri, kad izdzirda bremžu iekaukšanos un ieraudzīja, ka auto apstājas.

—    Kur jūs esat?… Atpakaļ! Jūs nolādētā muļķe!

Balss skanēja tepat tuvumā. Tikko divpadsmit jardu attālumā Margarete redzēja kustamies kādu tumšu stāvu un tikai ar mokām apspieda kliedzienu. Viņa aizslēpās aiz krūma un gaidīja un tad, pagalam nobijusies, ieraudzīja iedegamies elektrisko spuldzi.

Meitenei šķita, ka izbēgt vairs nav iespējams. Viņa mežonīgi salēcās, lai izvairītos no vīrieša izstieptajām rokām, zaudēja pamatu zem kājām un krita… krita. Margarete atsitās pret kādu krūmu un no sāpēm un bailēm gandrīz paģība. Un viņa vēl aizvien krita — ripoja lejā pa stāvo nogāzi, velti tverdama gaisu ap sevi.

Bez elpas, sadauzīta līdz asinīm, viņa palika guļam. Viena kāja nokārās pār klintsmalu ar divsimt pēdu stāvu sienu. Par laimi, bija tumšs.

Tikai rītam austot, Margarete Belmane saprata, kādās nāves briesmās atradusies.

Dziļi apakšā bija jūra un mazs, šaurs dzeltenu smilšu laukumiņš. Margarete noraudzījās šaurajā līci, un, ciktāl to varēja pārredzēt, nekas neliecināja, ka tur atrastos cilvēki. Nu jā, malu taču varēja sasniegt vienīgi no jūras puses. Uz ziemeļiem, aiz klints, vajadzēja būt Siltberijai. Zem viņas bija kaļķu balta, stāva siena, virs viņas — šausmas iedvesoša augsta nogāze, pa kuru tā tomēr cerēja uzrāpties.

Lēzenums bija apmēram piecdesmit jardus garš, pusmēneša veidā un noaudzis asiem krūmiem. Margarete atrada daudz ligzdu, un tas liecināja, ka šo vietu neapmeklē pat visbezbailīgākie klinšu kāpēji. Tagad meitene saprata, kāpēc uzbūvēts ceļmalas zemais žogs, kas acīmredzot paralēli krastmalai sniedzās dažu jūdžu garumā uz rietumiem. Cik tālu viņa atradās no Larmskipas? Vai nebija smieklīgi domāt par to, ja viņai draud briesmas nomirt badā?

Tātad viņai vajadzēja tikt prom no šī augstā lēzenuma. Varēja jau gadīties, ka kāds no jūras puses viņu ierauga. Taču retās izbraucienu laivas no Siltberijas devās rietumu virzienā, bet zvejnieku flote pastāvīgi zēģelēja uz dienvidiem.

Margaretei nekas cits neatlika kā sīki pārmeklēt visu lēzenumu. Rietumpusē nebija nekādu uzkāpšanas vai nokāpšanas iespēju, bet austrumpusē meitene lejāk ieraudzīja krūmiem apaugušu nogāzi, kas, likās, izbeidzās mazliet mazākā lēzenumā nekā tas, uz kura viņa pašlaik atradās.

Slidināšanās lejup gāja diezgan viegli, bet jau grūtāk bija kontrolēt ātrumu, lai viņa neaizdrāztos līdzenumam garām.

Tikai tagad Margarete saprata pašu šausmīgāko. Nogāze vijās ap augstu klinti un tad asā leņķī iekrita jūrā. Iekams mēitene apzinājās draudošās briesmas, viņa aizvien ātrāk un ātrāk vēlās pa smiltīm un mālu, aizraudama sev līdzi varenus klinšu bluķus, kas gandrīz būtu saskaldījuši viņas galvu…

Un tad kaut kas Margareti pasvieda gaisā. Uz bridi meitenes acu priekšā pazibēja viļņojošs zaļums, un nākamajā mirklī viņa sajuta pārvejamies pāri vilni.

Visiem spēkiem Margarete izķepurojās virs ūdens. Par laimi, meitene bija laba peldētāja un, pilnīgi izmocīta, beidzot izkļuva malā un saļima.

Viss ķermenis sāpēja un dega kā ugunīs, rokas un kājas bija saplosītas. Viņa izdzirda avota tecēšanu, aizlīda un kāri dzesēja savas neizturamās slāpes.

Tad Margarete peldus devās uz krastmalu, ar mokām izvilkās jūrmalas smiltīs un atpūtās, kamēr mokošais bads to dzina pārvarēt nākamo redzamo šķērsli.

Bet bija vēl kāds neredzams šķērslis. Pēc stundas ceturkšņa ilga gājiena Margaretes ceļu pēkšņi aizšķērsoja jūras līcis, kas atradās zem klinšu pārkares. Viņa taču šo vietu jau agrāk bija redzējusi!… Bet kur? Un tad meitene no pārsteiguma iekliedzās — viņa bija atcerējusies.

Tā bija ala, par kuru Olga Krū bija stāstījusi, ala, kas sniedzās līdz pat Larmskipas pazemei!

Pēkšņi Margarete kaut ko pamanīja, un viņas sirds sāka stiprāk dauzīties. Dzijā, ūdens iegrauztā kanāla malā bija redzamas cilvēka pēdas. Tās bija pavisam svaigas. Margarete meklēja tālāk gar kanāla malu un atrada otras, kas veda uz alas ieeju. Varbūt kāds iegājis alā to apskatīt, meitene domāja. Drīz vien viņš iznāks, un tad viņa varēs izstāstīt savu nelādzīgo stāvokli, lai gan viņas āriene jau diezgan skaidri liecināja, ka tas ir neapskaužams.

Margarete paspēra vēl vienu soli dziļāk alā, un tad pēkšņi ap viņas kaklu apvijās kaila roka un plata plauksta aizspieda viņas muti. Izbijusies viņa pretojās kā ārprātīga. Bet vīrietis to turēja kā dzelzs spailēs. Margarete zaudēja samaņu un ieslīga viņa rokās.

18

Bija tieši stunda pēc brokastīm. Devers sēdēja pie rakstāmgalda, kad strauji atvērās durvis un istabā iedrāzās Riders. Devers uzreiz nepazina detektīvu, jo tas bija licis nocirpt savu vaigubārdu un tādējādi pavisam pārvērties. Un ar šī izgreznojuma nozušanu bija pārvērtusies visa Ridera personība. Bija nozudis degunkniebis, kas biedēja veselu noziedznieku paaudzi, un bija nozudis tas pazemīgais Riders, kurš vienmēr lūdza piedošanu.

—     Man ar jums jārunā, Dever!

—    Misters Riders! — Devers nomurmināja un nobāla.

Riders aizcirta durvis, paķēra krēslu un nosēdās pretim

viesnīcas īpašniekam.

—    Kur ir mis Belmane?

—     Mis Belmane?

Devera sejā parādījās izbrīns.

—   Ak Dievs, Rider, jūs taču to zināt!… Viņa aizbrauca uz Londonu pēc jūsu daktiloskopa— tā taču šo daiktu Slauc?… Gribēju palūgt jūs parādīt man šo instrumentu…

—    Kur— ir— mis— Belmane?… Ātrāk! Runājiet, Dever, un aiztaupiet sev liekas nepatikšanas!

—    Es jums zvēru, mans mīļais mister Rider…

Riders pārliecās pār galdu un pazvanīja.

—    Vai jūs ko vēlaties? — viesnīcas īpašnieks nomurmināja.

—     Gribu runāt ar misis Fleku… Jūs viņu saucat par misis Bertoni, bet man šķiet, ka misis Fleka skan labāk.

Devers kluva bāls kā līķis.

—       Esmu viens no nedaudzajiem, kas zina, ka Fleks ir precējies, — Riders teica, — viens no nedaudzajiem, kas zina, ka viņam ir meita! Vienīgais jautājums — vai Džons Fleks zina tikpat daudz, cik es?

Viņš drūmi nolūkojās uz sabrukušo vīrieti.

—    Vai Džons Fleks zina, ka pa to laiku, kamēr viņš sēdēja Brodmūrā, liekulīgais sekretārs nolēma iet Fleka pēdās, ka viņš savu ietekmi un zināšanas izlietoja, lai piespiestu ārprātīgā Džona Fleka nelaimīgo meitu viņu apprecēt?

—     Dieva dēl!… Nerunājiet tik skali!

Bet Riders turpināja:

—    Pirms Fleku aizveda uz cietumu, viņš uzticēja savai meitai ievērojamo noziegumu enciklopēdiju. Meita bija vienīgā, kam Fleks uzticējās. Viņa sieva bija bezgribas verdzene, ko tas aizvien bija nicinājis. Gadu pēc Fleka ieslodzīšanas Devers, viņa sekretārs, šīs grāmatas piesavinājās. Tad viņš noorganizēja savu bandu Fleka galvenajā mītnē. Kopš brīža, kad tie uzzināja, ka Fleks plāno izbēgšanu ar viņu palīdzību, banda dzīvoja pastāvīgās bailēs, ka tas atklās viņu dubulto spēli… Sakiet, ka es meloju, un es iedauzīšu jūsu nožēlojamo, dumjo pakausi… Kur ir Margarete Belmane?

—     Nezinu, — vecais norūca. — Fleks norīkoja kādu automobili, lai viņu sagaida, vairāk es nezinu.

Riders kļuva nikns. Viņš satvēra veco vīru pie apkakles un pārvilka pāri galdam. Brīdi Devers palika nekustīgs, tad tas pēkšņi atsvabinājās no Ridera rokām, izdrāzās no istabas un aizcirta durvis. Iekams Riders paspēja paspert ceļā esošo krēslu un atvērt durvis, Devers jau bija nozudis.

Kad Riders iegāja zālē, tā bija tukša. Viņš neatrada nevienu kalpotāju un vēlāk dabūja zināt, ka visiem bija uzteikts un izmaksāta mēneša alga un viņi aizbraukuši uz Londonu. Ari mājas otrā pusē meklēšana bija veltīga. Riders skriešus devās uz galveno ieeju, bet meklēto cilvēku neatrada. Kāds detektīvs, kas dežurēja mājas ārpusē, iedrāzās priekšnamā un ieraudzīja Rideru pašlaik nākam lejā pa kāpnēm.

—     Neviens nav iznācis, ser, — viņš teica, kad Riders paskaidroja, ko meklē.

—    Cik policistu šeit novietots? — Riders īsi ievaicājās.

—     Četri?… Pasauciet tos šurp… Noslēdziet visas durvis un atnesiet laužamo stieni… Es tagad uzsākšu mājas kratīšanu. Vai Brils nav manīts?

—     Nē, ser, — detektīvs atbildēja un skumji pakratīja galvu. — Nabaga vecais Brils!… Baidos, ka viņi būs to nonāvējuši… Jaunā dāma, cerams, ir bez kavēkļiem nokļuvusi Londonā?

Riders drūmi paskatījās uz viņu.

—    Jaunā dāma… Ko jūs par to zināt? — viņš asi iejautājās.

—    Es viņu aizvedu līdz automobilim, — detektīvs Grejs atteica.

Riders satvēra to pie uniformas un iestiepa priekšnamā.

—    Tagad ātri man pastāstiet, kas tas par auto?

—      To es nezinu, — detektīvs pārsteigts iesaucās.

—    Tas bija vienkāršs auto, vienīgi logu priekšā bija slēģi, bet es domāju, ka tāds bijis jūsu rīkojums.

Grejs izstāstīja visu, ko pavirši bija paspējis novērot. Kad Grejs atgriezās ar saviem biedriem un durvis aizvērās, Riders tos uzsauca augšā pirmajā stāvā. Jau no rīta policija bija izkratījusi visu namu, bet Devera istabas bija palikušas neaiztiktas. Tās atradās gaiteņa galā un bija aizslēgtas. Pēc divām minūtēm durvis jau bija uzlauztas. Devera dzīvoklī bija dzīvojamā, guļamā un mazgājamā istaba.

Riders pārmeklēja telpas un gandrīz jau gribēja tās atstāt, kad pēkšņi pamanīja, ka brūnais ādas dīvāns atrodas neparastā stāvoklī. Viņš atgriezās atpakaļ un mēģināja to atvilkt nost no sienas, bet tas laikam bija piestiprināts pie sienas vai ari pie grīdas. Viņš iespēra ar kāju pa dīvāna priekšpusi, kas bija apvilkta ar drēbi, un atskanēja tukša skaņa.

Pēc ilgas meklēšanas Grejs atrada paslēptu pogu, kuru piespiežot dīvāna virsējā daļa atvērās kā lādes vāks. Dīvāns bija tukšs.

Pēkšņi atskanēja spalgs kliedziens!

—     Palīgā!… Palīgā!… Rider, palīgā!

Šis sauciens nāca no nupat atstātās istabas, un Riders pazina Devera balsi.

—     Dievs Tēvs!…

Durvis aizcirtās. Riders lieliem lēcieniem uzdrāzās augšā pa trepēm, detektīvi metās nopakaļ. Viņš bija atstājis Devera istabas durvis pusvirus, bet tagad, šai īsajā laiciņā, kamēr viņš bija nogājis lejā, tās bija aizslēgtas un aizbultētas.

—     Laužamo stieni, ātrāk!

Devera istabā bija klusums. Riders atlauza durvis un iegāja iekšā.

Uz gultas segas gulēja Devers. Viņa apaļās, izbijušās acis urbās griestos. Riders zināja, ka viņš beigts, nevajadzēja nemaz skatīties uz viņa sānos iecirsto dunci ar brūno spalu.

Riders pielika ausi pie viņa sirds un aptaustīja pulsu vel siltajā rokas dilbā, bet zināja, ka tā ir veltīga laika šķiešana. Viņš ātri pārmeklēja mirušā kabatas un iekšējā vestes kabatā atrada lielu žūksni naudaszīmju.

—   Vienīgi tūkstošnieki, — Riders noteica, — un deviņdesmit pieci. Kas tur vēl?

Viņš atrada aploksni ar tvaikoņa biļeti no Sauthemptonas uz Ņujorku, kas bija izrakstīta uz Sterdžena vārda, un amerikāņu konsula vizētu pasi ar to pašu vārdu.

—     Viņš gatavojies laisties lapās, — Riders noteica.

—     Nabaga zēns!

—      Bet kā viņš šeit iekļuvis, ser, — Grejs jautāja.

—    Jūs taču viņu neatnesāt uz šejieni!…

—     Viņš pirms brīža vēl bija dzīvs, — Riders atteica.

—    Deveru nogalināja, kad dzirdējām viņa kliedzienu. Istabā ir kāda mums nezināma ieeja… Kas tas?

Atskanēja apslāpēts troksnis, it kā aizcirstos durvis. Troksnis, kā likās, skanēja šai pašā istabā. Riders izrāva detektīvam no rokām lauzni un apstrādāja koka sienu aiz "dīvāna. Zem tās bija pamatīgs mūris. Tad viņš atrāva kādu plāksni — tas pats. Viņš atkal atvēra dīvānu. Dibens bija pagatavots no plāniem koka dēlīšiem. Arī to viņš atlauza. Zem tā bija vienīgi akmens klons.

—    Noplēsiet to visu nost! — Riders pavēlēja, un, kad tas bija noticis, viņš iekāpa dīvānā un uzmanīgi to pārmeklēja.

—     Nekā nav! — viņš teica. — Noejiet lejā un visu notikušo pa telefonu paziņojiet Simpsonam.

Kad detektīvs bija aizgājis, Riders vēlreiz pārmeklēja nogalināto. Pēkšņi Riders sataustīja viņa bikšu kabatā paprāvu sainīti. Viņš izvilka nolietotu ādas portfeli ar sīkiem, aprakstītiem papīriņiem. Rokraksts bija nesalasāms un turklāt ar zīmuli rakstīts. Uz vienas zīmītes bija ķīmiska formula, uz citas nedaudzi vārdi:

"Māja pretim Rideram noīrējama. Atslēgas jādabū rokā. Ziņas parastā vietā."

Dažas piezīmes bija saprotamas, citas ne. Beidzot viņš ieraudzīja kādu zīmīti, kas tam sadzina asinis vaigos.

"Belmane nogāzās no klints sešas jūdzes uz rietumiem no Larmskipas. Nosūtīt ļaudis un pievākt ķermeni, pirms policija to uziet."

Riders lasīja, un istaba ap viņu sāka griezties.

19

Kad Margarete Belmane atkal nāca pie samaņas, viņa atradās svaigā gaisā un gulēja mazā klints nišā, kas no alas ieejas nebija redzama. Blakus viņai stāvēja kāds vīrietis saplosītā kreklā un biksēs. Kad Margarete atvēra acis, tā ieraudzīja, ka viņš pieliek pirkstu pie lūpām, it kā aicinādams klusēt. Viņa mati bija gludi sasukāti, un tajos vīdēja sarecējušas asinis. Un tomēr vīrieša seja bija laipna, kad viņš nometās ceļos pie meitenes un, pielicis rokas pie mutes, nočukstēja:

— Esiet mierīga! Man loti žēl, ka jūs sabaidīju, bet es domāju, ka kliegsiet, ja mani ieraudzīsiet… Man liekas, ka izskatos loti šausmīgs!

Viņa smaids bija nomierinošs.

—     Kas jūs esat? — Margarete tikpat klusu jautāja.

—    Mans vārds ir Brils, C. I. D.

—    Kā jūs šeit nokļuvāt? — viņa jautāja.

—    Es biju postenī Ridera istabā, un man likās, ka viņš pa logu mani sauc: lai es nākot labi ātri, šim manis vajagot. Tikko nonācu lejā zem loga… baukš! — Vīrietis uzmanīgi aptaustīja galvu un aiz sāpēm sarāvās. — Tas ir viss, ko atceros, un, kad atkal nācu pie samaņas, jutu, ka slīkstu. Man, protams, visu ritu bija jāpaliek alā. Paisuma laikā krastmala atrodas zem ūdens, un ala tad ir vienīgā vieta, kur uzturēties. Pagaidām tā man liekas mazliet par apdzīvotu.

—     Par apdzīvotu?… Ko tas nozīmē?

—     Klusu! — Brils brīdināja, kad tā nejauši ierunājās skaļāk.

Viņš klausījās.

—    Gribētos zināt, kā viņi te var nokļūt lejā — Devers un šis vecais nelietis.

Margarete kļuva bāla. *— Jūs domājat… Fleku?

Brils pamāja.

—    Fleks apmēram pirms stundas bija šeit. Dievs zina kā viņš šeit iekļuvis. Domāju, ka mūsējie viņu novēro.

—    Policija?… — viņa brīnījās.

—     Šeit taču ir Fleka galvenā mītne! Vai tad jūs to nezinājāt? Es domāju, ka Riders jums to stāstījis.

Policists bija pārāk runīgs.

—    Visu ritu es staigāju iekšā un ārā no alas. Viņi tur nostādījuši posteni, — viņš pamāja Siltberijas virzienā. — Tā tik ir banda! Brīnišķīgi organizēta! Šorīt viņi nolaupījuši zelta transportu un aizlaidušies lapās. Dzirdēju, ka vecais to stāstīja savai meitai. Un jocīgākais ir tas, ka viņš pats tur nemaz nav bijis klāt, bet uzbrukums izdevies lieliski. Viņš tam nolūkam salīdzis visveiklākos blēžus, un Ravini ir vienīgais, kas viņu nodevis.

—     Vai nezināt, kas noticis ar Ravini? — Margarete jautāja, un Brils papurināja galvu.

—    Man šķiet, ka viņš ir beigts. Šai alā ir lietas, kuras vēl neesmu redzējis, un dažas, kuras jau paspēju ieraudzīt… Viņiem, piemēram, šai alā ir motorlaiva… tik liela kā baznīca!… Klusu!

Viņš atkal piespiedās pie klints. Kaut kur aizvien tuvāk un tuvāk skanēja balsis.

—    Kaut kas nav kārtībā, nepavisam ari ne!… Kas tev kait, Olga?

—    Nekas, tēt.

Margarete pazina Olgas Krū balsi.

—     Tu esi bijusi loti paklausīga un pacietīga, mīlulīt. Nekad nebūtu bēdzis no cietuma, ja negribētu nodrošināt tavu nākotni. Tevis dēļ esmu loti godkārīgs, Olga. Tev jādabū vislabākais vīrs pasaulē. Tev jābūt visbagātākajai sievietei visā valstī, Olga… Es to visu esmu labi pārdomājis. Ik naktis tur, tai drausmīgajā cietumā, es sev teicu: "Man jātiek laukā, lai nodrošinātu Olgas nākotni." Tādēļ arī izbēgu. Visu mūžu esmu strādājis tevis dēļ.

—    Māte saka…

—    Ek, šī bezdomu sieviete! Ar saimniecības vadītājas jūtām… Tātad viņa ir rūpējusies par tevi?… Jā?… Jo labāk… Nekad viņai nepiedotu, ja viņa to nebūtu darījusi…

Un Devers?… Vai vioš izturējās pret tevi ar cienu? Vai viņš deva tev pietiekami daudz naudas?

—    Jā, tēt!

Margaretei likās, ka jaunavas balss it kā vilcinās.

—    Devers ir labs kalps. Es viņu padarīšu bagātu. Pēdējais ielas izdzimums… bet padevīgs. Es viņam pavēlēju tevi sargāt… esmu ar viņu apmierināts… Tikai pacieties vienu mazu, mazu drusciņu… Tu redzēsi, ka visi mani sapņi piepildīsies.

Ārprātīgā balss bija maiga un mīlas un lepnuma tā pārvērsta, ka šķita— tur runā pavisam cits cilvēks. Bet tad atkal ieskanējās parastais tonis.

—    Pulkvedis šonakt atgriezīsies. Viņš ir uzticams… arī Gregorijs. Es viņiem samaksāšu kā ministriem… Tikai pacieties vēl, Olga! Visas šīs nepatīkamās lietas drīz vien tiks izbeigtas. Arī Riders!.. Rīt paisuma laikā mēs aizbrauksim…

Balsis attālinājās aizvien vairāk un vairāk, līdz beidzot bija sadzirdama vienīgi neskaidra murmināšana. Brils pārgriezās pret Margareti un pasmaidīja.

—    Vai to var pārtrumpot? — viņš ar apbrīnu iesaucās. — Traks kas traks! Bet viņam ir vislabākās smadzenes Londonā, pat Riders to atzīst. Es pašlaik atdotu desmit gadu algu par vienu šaujamo.

—    Ko lai tagad darām? — Margarete pēc brīža iejautājās.

—   Mums jāpaliek līdz paisuma laikam šeit un tad jādodas uz labu laimi dziļāk alā.

***

Pagāja gandrīz vesela mūžība, kamēr sākās paisums. Lielāko dalu laika Margarete atradās viena savā slēptuvē, jo Brils ik pa bridim aizgāja līdz alas ieejai.

—     Līdz ūdens ieplūšanai jau būs satumsis, bet tad mums palīdzēs ūdens atspīdums.

—    Vai tad alā kāds ir?

—     Divi puiši ņemas ap kādu laivu. Pagaidām tā vēl atrodas sausumā, bet paisuma laikā tā gluži viegli var izpeldēt laukā.

Kad pirmās ūdens šaltis jau skaloja viņas kājas, Brils iznāca no alas un'pamāja.

—   Ejiet cieši gar klinti, — viņš čukstēja, — un turieties pie manas piedurknes!

Margarete paklausīgi gāja līdzi pa diezgan līdzenu eju. Pirms iešanas Brils vēl bija pateicis, ka nav brīv ne runāt, ne čukstēt, vienīgi aizliekot roku mutei priekšā un tad ari tikai tieši ausī.

Alā bija lieliska akustika un visniecīgākā skaņa tika pastiprināta.

Kādu laiku ceļš veda pa kreisi, un Margaretei likās, ka viņi iet pa kādu klints eju, tikai vēlāk viņa ieraudzīja, cik plaša ir šī ūdens radītā ala. Pēc brīža Brils pastiepa roku atpakaļ un pieskārās meitenes labajai rokai. Tā bija zīme, ka jānogriežas pa labi.

Ceļš sāka iet aizvien vairāk augšup. Pamazām Margarete sāka jau šo to saskatīt, lai gan ala arvien vēl bija tumša. Atkal roka pastiepās atpakaļ, un meitene juta, ka to ieved dziļā nišā, un roka viegli uzsita tai uz pleca, mudinādama apsēsties.

—    Vai paliksim šeit vai mēģināsim atrast kādu izeju?

—     Mēģināsim.

Viņš pamāja un klusi gāja pa priekšu. Šis ceļš acīmredzot bija cilvēku roku darbs. Pēc katriem divpadsmit jardiem ceļā gulēja aptēsts klinšu bluķis — pakāpiens. Vini gāja aizvien augstāk un augstāk.

Šeit iešana bija loti grūta, un Margarete jau bija diezgan nomocījusies, kad pēkšņi ieraudzīja savā priekšā zaļu gaismas plankumu. Šī dīvainā galerija laikam veda atpakaļ uz alas viņu galu, bet, iekams viņi bija tikuši līdz tās sākumam, Brils deva zīmi apstāties.

—   Labāk apsēdieties! — viņš čukstēja. — Tagad varam apaut kājas.

Zeķes un kurpes bija slapjas, bet viņi tomēr bija priecīgi, ka tās kaut drusku aizsargās kājas. Brils aizlīda līdz galerijas sākumam.

Ūdens, kas tagad klāja visu alas klonu, skalojās piecdesmit pēdu zem viņa. Dažus solus tālāk atradās kāpņ"veidīga klints, kas veda no tumsā neredzamās alas augšdaļas lejup ūdenī. Kāpieni bija apmēram divas pēdas plati un iecirsti kailā klintī, tur nebija pat margu, kur pieturēties.

Bet aiz šīm kāpnēm Brils ieraudzīja vēl kādu citu eju, pa kuru arīdzan cerēja izkļūt no alas, un nolēma vest Margareti pa šo ceļu. Visapkārt bija nāves klusums.

—   Vai ir vēl kāda cita izeja no šīs alas? — viņa jautāja.

Brils papurināja galvu.

—    Ja es to zinātu! Es šo alu dabūju papētīt tikai īsu laiciņu, bet liekas, ka pakaļējā galā atrodas tāds kā tunelis.

Neviena tagad tuvumā nav, tāpēc paskatīsimies, kas tur īsti notiek.

Pēc brīža viņi devās ceļā. Akmeņainā taka pamazām kļuva platāka.

Margarete Belmane nekad neaizmirsa šo drausmīgo gājienu. Pa kreisi bija pārkārušās klintis, pa labi — stāva siena līdz alas dibenam.

Viņi nebija pagājuši diez cik tālu, kad Brils ieraudzīja kaut ko tādu, ko agrāk nebija pamanījis. Ejas sienā vienādos atstatumos cita no citas atradās nišas. Lielākoties tās bija aizkrautas akmeņiem, bet beidzot viņš atrada kādu vaļēju. Tā bija četrstūraina, kamerveidīga telpa un tik noteiktas izbūves, ka likās cilvēka roku darināta.

—     Šie mūri nav velti celti! — Brils uztraukti teica.

Jo tālāk viņi gāja, jo eja kļuva tumšāka. Viņiem bija

jāvirzās uz priekšu, taustoties gar sienām, līdz sasniedza nākamo nišu. Ieejas priekšā bija sakrautas plakanas klinšu plāksnes, un Brils tikai ar pūlēm varēja nocelt augšējās. Margarete nespēja viņam palīdzēt. Viņa atspiedās pret sienu un iegrima nemierīgā paguruma snaudā. Ēstgriba gandrīz bija zudusi, toties slāpes bija mokošas. Viņa pamodās ar smagu galvu, kad Brils to sapurināja aiz pleciem.

—    Vīns! — viņa balss drebēja no satraukuma. — Salieciet plaukstas kopā!

Margarete mehāniski paklausīja, sajuta rokās kaut ko vēsu ielīstam, nolieca galvu un dzēra. Asā vīna smarža gandrīz aizsita elpu.

—      Šampanietis, — viņš čukstēja. — Nedzeriet par daudz, citādi sakāps galvā!

Meitene ievilka vēl vienu malku. Nekad viņai vīns nebija tik labi garšojis.

—   Tā jau īsta lieltirgotava — pārtikas pilnas kastes un simtiem vīna pudeļu! Arī konservēts piens, turklāt labs. Liekas, ka tas ir kuģa proviants, — Brils noteica, — bet pats labākais, ka esam tikuši pie luktura!

Galerija gāja līču loču, drīz augšā, drīz lejā, tad meta asu līkumu, tad atkal spēji pagriezās, bet acīmredzot neveda uz izeju.

Brils gāja pa priekšu un ar lukturi apgaismoja klonu. Pēkšņi viņš apstājās, noliecās zemē un kaut ko pacēla.

—    Brīnums, kā tad tas te nokļuvis?

Uz plaukstas tam paspīdēja divšiliņu gabals.

—    Te kāds ir bijis… — viņš iesāka, un tad Margarete pēkšņi iečukstējās:

—    Tas jau Ridera naudasgabals!

Viņa pastāstīja atgadījumu pie akas, kad Riders nosvieda naudasgabalu, lai izmērītu akas dziļumu. Brils Jāva -spuldzes gaismai aizslīdēt pret griestiem: pamatīga klints! Tad viņš gaismoja aizvien tālāk un tālāk, līdz beidzot atdūrās pret lielu, apaļu caurumu.

—    Šeit nu ir tā aka, kas nekad nav bijusi aka, — viņš nikni noteica.

Brils to apgaismoja un izbrīnīti noraudzījās uz tērauda stieņiem, kas šahtas vienā pusē bija piestiprināti dažu collu atstatumā cits no cita.

—    Kāpnes, — viņš lēni noteica. — Vai jums būs pietiekami daudz spēka uzkāpt augšā?

Margarete pakratīja galvu.

—    Baidos, ka nevarēšu. Rāpieties augšā viens pats! Es pagaidīšu šeit apakšā.

—      Turieties nostāk no šahtas! — Brils brīdināja. — Krist jau nu es nekritīšu, bet loti iespējams, ka rāpjoties izrauju kādu klints gabalu.

Margarete drīz vien redzēja, ka šis brīdinājums bija pamatots. Brilam rāpjoties augšā, lejā krita sīki un lielāki akmeņi. Ik pa brīdim viņš apstājās, lai atpūstos.

Laiku pa laikam Margarete palūkojās uz augšu un redzēja spuldzes atspīdumu aizvien samazināmies. Tagad, kad bija palikusi viena, viņa sāka nervozēt un, lai nomierinātos, iededzināja lukturi. Tikko meitene bija to izdarījusi, viņa izdzirda solus. Kāds nāca pa eju uz šo pusi!

Margarete nodzēsa uguni un klausījās… Vecā vīra balss!… Viņš runāja pats ar sevi. Murmināšana kļuva aizvien skaļāka. Un tad viņa tālumā ieraudzīja gaismas atspīdumu, jo tur eja gāja ar līkumu.

Margarete ātri novilka kurpes un aizskrēja tumsā, streipuļodama un slīdēdama uz nelīdzenā klona. Pēc brīža viņa savas paniskās bailes bija pārvarējusi, apstājās un sāka klausīties. Gaisma vairs nebija redzama, tumsā nebija dzirdama ne skaņa. Margarete vēl dažas minūtes klausījās, tad sadūšojās un devās atpakaļ. Viņa neuzdrošinājās iedegt lukturi, un tāpēc viņai nācās vienīgi minēt, kur atrodas šahtas gals, bet tumsā viņa paskrēja tam garām un drīz vien bija labu gabalu prom no tās vietas, kur Brils viņu bija atstājis.

Uz kurieni Fleks bija aizgājis?… Sāneju šeit nebija. Margarete stāvēja pie kādas nišas un ar roku atbalstījās pret sakrauto akmeņu sienu, kad tā pēkšņi no šī spiediena padevās. Margarete nobijās un tikko paguva atlēkt atpakaļ, kad uz pretējās klints sienas ieraudzīja gaismas atspīdumu, kas kļuva aizvien platāks un platāks, līdz atsedza kādu durvju ēnu.

—     Šonakt, bērns, šonakt… Tagad es došos augšā, lai parunātos ar Deveru… Devers man dara rūpes… Vai tu esi pārliecināta, ka nekas tāds nav noticis, kas varētu būt par iemeslu manām aizdomām?

—     Nekas, tēt. Kas tad lai būtu noticis?

Olgas Krū balss!… Viņa vēl kaut ko piebilda, bet Margarete nesaprata, un tad atskanēja vecā smiekli.

—    Riders?… Tam darīšanas Londonā! Bet viņš šonakt atgriezīsies… Ķermenis nav atrasts. Es jau tam meitēnam neko negribēju nodarīt, bet viņa man bija ļoti noderīga… mana labākā kārts… Ar viņu es būtu varējis Rideru noturēt… visu jau biju sagatavojis.

Atkal neskaidrs jautājums.

—     Domāju, ka jā! Ūdens līmenis bija augsts. Lai nu kā, es viņu redzēju nogāžamies…

Margarete tagad zināja, ka tie abi sarunājas par viņu, bet tas meiteni maz interesēja, vairāk gan tas, ko darīt, lai runātāji viņu neieraudzītu. Soli pa solim Margarete kāpās atpakaļ un meklēja kādu nišu, kurā paslēpties. Un pēc dažiem mirkļiem viņai uzsmaidīja laime.

Fleks bija iznācis ejā un pa atvērtām durvīm vēl noteica:

—    Labi, labi, atstāšu durvis vaļā… Iedomas! Šeit gaisa diezgan. Tāpēc jau ir akas šahta. Šovakar būšu atpakaļ.

Arī prātīgiem cilvēkiem piemīt ziņkārība, bet it īpaši sievietēm, un Margarete pat šajā drausmīgajā brīdī gribēja palūkoties Fleka ģimenes pazemes dzīvoklī. Telpa bija loti liela, bet vienkārša. Tur bija tikai parasts koka galds, uz kura dega lampa, divi pīti krēsli un saliekamā gulta. Olga stāvēja pie galda ar muguru pret durvīm un lūkojās avīzē.

Galda tuvumā bija trīs vai četras celalādes. Telpā atradās vēl kāda persona, kas sakumpusi sēdēja ēnā, — tā bija misis Bertone.

Margarete paspēra vēl soli uz priekšu, lai varētu labāk redzēt, un pēkšņi viņai paslīdēja kāja. Meitene pakrita pret durvīm, tā ka tās pa pusei aizvērās.

— Kas tur ir?… Vai tu, tēt?

Margaretei gandrīz sirds apstājās pukstēt, un brīdi viņa palika uz vietas kā triekas ķerta. Bet tad, kad tuvojās Olgas soji, Margarete apgriezās un aizbēga pa eju. Viņa izdzirda Olgas balsi, bet skrēja un skrēja aizvien tālāk.

Margarete dzirdēja aizmugurē ātrus solus un steidzās aizvien ātrāk. Un tagad viņa jau atradās krēslainajā alas daļā. Skaļš kliedziens. No laivas kāds bija viņu pamanījis. Margarete vēl stāvēja, sastingusi no bailēm, kad pēkšņi parādījās Džons Fleks, kas nāca pa to pašu eju, pa kuru Margarete ar Brilu nokļuva alas iekšienē. Brīdi Fleks noraudzījās Margarete kā spokā un tad pēkšņi ierēkdamies metās viņai virsū.

Ne par kādu naudu Margarete nebūtu atskatījusies, jo tad viņai sāktu reibt galva. Meitene elpoja grūdieniem, sirds tai dauzījās kā neprātīga. Pēkšņi viņa nezināja, kurp skriet— priekšā bija kaila siena un tajā šaura sprauga, uz kuru veda pieci pakāpieni. Brīdi Margarete apstājās, lai iedegtu lukturi. Viņa ieraudzīja tērauda durvis ar lielu dzelzs rokturi. Tās bija pusvirus.

Margarete atrāva durvis pavisam vajā, iegāja iekšā un aizvilka tās aiz sevis ciet… Durvis, viegli noklaudzēdamas, aizcirtās. Iekšpusē bija piestiprināts tāds kā tērauda kāsis… Kad durvis aizvērās, kāda kaste dārdēdama nokrita zemē. Priekšā bija vēl otras durvis, bet tās palika nekustīgas. Margarete atradās mazā, baltā telpā, kas atgādināja lielu kasti. Viņai nebija laika turpināt aplūkošanu, jo pie durvīm, pa kurām tā bija ienākusi, kāds sāka grabināties ap kloķi. Izmisumā Margarete pieķērās pie dzelzs plaukta un juta, ka tas mazliet padodas uz labo pusi. Viņa izdzirda nodžerkstam atslēgu un no bailēm saļima.

20

Riders nonāca lejā, un tie, kas viņu ieraudzīja, zināja, ka ne tikai nupat notikusi drāma bija par iemeslu viņa neparastajam bālumam.

Riders atrada Greju Devera birojā gaidām savienojumu ar Londonu. Rideram ienākot, telefons iezvanījās. Dažos vārdos viņš pastāstīja par Devera nāvi un tad turpināja:

— Man vajadzīga visa vietējā policija, Simpson, lai gan man labāk patiktu dabūt kareivju nodalu. Piecas jūdzes no šejienes atrodas garnizons. Katrs līcis un katra ala ir jāpārmeklē. Būtu loti labi, ja mēs dabūtu kādu torpēdlaivu vai ko tamlīdzīgu, lai varētu uzmanīt jūru pie Siltberijas. Es esmu gandrīz pārliecināts, ka Flekam ir motorlaiva, jo tur ir kāds pietiekami dziļš kanāls. Acīmredzot tur ir arī kāda ala, kas stiepjas tālu zem klints… Mis Belmane?… Nezinu. To jau es gribu izdibināt!

Pēc stundas ceturkšņa uzlauza slepeno eju, kas noveda četrstūrainā akmens kambarī, kurš bija palicis gandrīz tāds pats, kāds bija pirms sešsimt gadiem. Šauras, vaļējas durvis veda ejā, kas stiepās aiz Devera privātbiroja koka sienas. Tas, kurš šeit bija paslēpies, varēja noklausīties visu, ko istabā runāja. Tagad Riders saprata Devera uztraukto lūgumu runāt klusāk, kad viņš pieminēja laulības. Šeit ārprātīgais bija uzzinājis par savas meitas pazemošanu, un no tā mirkļa Devera nāve nebija novēršama.

Turpmākā meklēšana nebija ne sevišķi interesanta, ne uztraucoša. Atrada trīs ceļus, pa kuriem slepkavam bija iespējams izbēgt, un visi trīs veda atpakaļ namā.

—   Tur vajag būt vēl kādam citam ceļam, — Riders īsi noteica, — un to mēs vēl neesam atraduši.

Septiņos ar smago automobili piebrauca pirmā kareivju nodala. Vietējā policija jau bija ziņojusi, ka par Margaretes Belmanes atrašanās vietu vēl nekas neesot zināms.

Riders bija novietojis kareivju nodalu akmeņlauztuvēs un, atgriezies lielajā zālē, pārdomāja visu notikušo, kad pēkšņi iedrāzās Grejs.

—     Brils! — viņš iesaucās.

—    Brils? — Riders aizsmacis atkārtoja. — Kur viņš ir?

Pirmajā mirklī Brils nespēja atbildēt. Viņš norādīja uz

zemi un tad aizsmacis noteica:

—     No akas dibena… Mis Belmane vēl atrodas lejā.

Krietns brendija malks Brilu tiktāl atspirdzināja, ka

viņš kaut cik sakarīgi varēja pastāstīt notikušo. Riders aizsteidzās ar jaunpienākušo kareivju nodalu pie akas un lika pārbaudīt tās vilci.

—   Pusceļā uz leju ir vismaz četru pēdu liels tukšums, — Brils brīdināja. — Man kāpjot, izlūza akmens, un es gandrīz nogāzos lejā.

Riders bija uzkāris sev kaklā lukturi un lūkojās lejup šahtā.

Abi detektīvi klusēdami līda lejā.

Tie bija jau diezgan ilgi rāpušies, kad pēkšņi Grejs iečukstējās:

—     Man šķiet, mēs esam lejā!

Viņš apgaismoja klonu un nolēca. Riders viņam sekoja.

—     Margarete! — viņš čukstus iesaucās.

Atbildes nebija. Riders pagaismoja uz vienu pusi, uz otru, bet no Margaretes ne vēsts. Viņa cerības saplaka.

—    Jūs ejiet pa eju uz kreiso pusi, — Riders čukstēja, — un es iešu pretējā virzienā.

Riders devās uz priekšu pa galeriju, apgaismodams klonu. Drīz viņš izdzirda priekšā troksni, apstājās un nodzēsa spuldzi. Tad viņš uzmanīgi līda uz priekšu, nonāca galerijas līkumā un tālumā ieraudzīja it kā dienas gaismas atspīdumu. Viņš nosēdās, raudzījās tieši ejas virzienā un drīz vien pamanīja kādu stāvu, kas izcēlās pret šo mākslīgo horizontu. Turēdams rokā brauniņu šaušanas gatavībā, Riders līda šim stāvam aizvien tuvāk un tuvāk. Gluži negaidot viņš izdzirda:

—    Olga, kur tēvs aizgāja?

Misis Bertone! Riders ne visai priecīgi atņirdza zobus.

—     Laivā?… Viņš nekad netiks pāri… Es kuģus ciest nevaru, un tagad šī niecīgā laiva! Kādēļ viņš nevarēja aizbēgt ar mums, kad to atsvabināja no cietuma?… Es kaulējos un lūdzos… mēs jau tagad varējām būt Venēcijā un dzīvot uz to smalkāko.

Tālumā atskanēja ātri soļi.

—    Tas ir tēvs, — misis Bertone teica.

Riders attaisīja brauniņu un izņēma patronu. Labāk upurēt vienu patronu un iet droši.

Pēkšņi kāds nāca no pretējās puses— laikam Grejs. Vajadzēja ātri doties atpakaļ un viņu brīdināt. Riders uzmanīgi piecēlās un aizskrēja pa eju. Un tad notika tas, no kā viņš baidījās. Grejs laikam bija viņu pamanījis, jo skalā balsī iesaucās:

—    Otrā pusē nekā nav, Rider…

—    Klusu, jūs idiot! — Riders īgni norūca, bet nelaime jau bija notikusi.

Viņš pagriezās atpakaļ un paskatījās uz ejas viņu galu. Džons Fleks stāvēja tuneļa ieejā, pastiepis galvu uz priekšu. Vēl kāds bija izdzirdējis detektīva balsi! Ar izbaiļu kliedzienu misis Bertone kopā ar meitu izdrāzās ejā — revolvera lietošana tagad bija aizliegta, jo abas sievietes pilnīgi aizsedza Fleku.

Kad Riders beidzot sasniedza ejas galu, kas veda lielajā alā, abas sievietes un Fleks jau bija nozuduši.

Rideram bija lieliskas acis. Viņš tūlīt bija ieraudzījis peldošo laivu un drīz vien pamanīja arī visus trīs bēgļus. Viņi pa lielajām kāpnēm, kas veda lejā no griestiem, bija nokāpuši zemāk, līdz ūdens līmenim, un steidzās uz klinšaino platformu, kur bija laivas piestātne.

Kaut kas atsitās pret klinti virs viņa galvas. Putekļu un sašķembejotu akmeņu lietus — apdullinošās eksplozijas atbalss.

—    Viņi šauj no laivas, — Riders mierīgi teica. — Jūs darītu labi, Grej, ja noliktos garšļaukus… Man tiešām būtu žēl, ja tāds cilvēks kā jūs, kas tik labprāt trokšņo, būtu nosodīts ar piespiedu klusēšanu.

—     Man loti žēl, Rider, — detektīvs norūca. — Man nebija ne jausmas…

Paukš!… Paukš!… Kāda lode iecirtās sienā pa kreisi no Ridera, otra aizsvilpa garām starp viņu un Greju. Tas gulēja garšļaukus, un mazs klints izcilnis tam noderēja par aizsegu.

Laiva atstāja malu. Riders izdzirda motora dūkšanu, kad tās priekšgals pagriezās uz alas izeju. Un tad no tumstošās jūras ārpus alas Ridera acis apžilbināja spoža gaisma, kas spilgti apgaismoja klinti, uz kuras viņš bija izstiepies, un skaidri izcēla motorlaivas kontūras.

Torpēdlaiva!

^•Atskanēja skali šāvieni. Dārdošie, pērkonveidīgie grāvieni šai slēgtajā telpā bija tik apdullinoši, ka Riders dažus acumirkļus bija pilnīgi apdullis un nepamanīja, ka pa pusei aprakts klints gruvešos, līdz Grejs viņu atvilka atpakaļ tunelī.

—    Viņi šauj no lielgabala! — tas elsa.

Riders neatbildēja. Viņa acis kavējās pie ūdens alas vidū, kur notika kaut kas nesaprotams. Ūdens uzšļāca augstu gaisā. Riders aptvēra, kas notiek. Lieli klints gabali no alas griestiem krita uz klāja. Viņš redzēja, ka motorlaiva pagriežas pa labi un dodas uz alas izeju. Kad laiva atradās desmit jardus no alas ieejas, tā, briesmīgi dārdēdama, sabruka.

Ridera pirmā doma bija paglābties no draudošajām briesmām, bet kaut kur šai šausmīgajā haosā atradās divas sievietes. Viņš piekabināja lukturi un uzmanīgi aizlīda atpakaļ uz to vietu, no kurienes bija redzējis katastrofu.

Riders līda tālāk līdz platformas malai un mēģināja lejas tumsā kaut ko saskatīt. Visapkārt aizvien vēl skanēja dārdoņa un dobja vaidēšana, it kā pati zeme atrastos nāves agonijā.

No biezās putekļu miglas iznira kāds spokains sievietes stāvs un taustījās šurp. Olga Krū!

Viņa streipuļoja. Riders satvēra viņas roku un parāva ciešāk pie klints sienas.

—    Kur jūsu māte? — Riders iesaucās.

Olga papurināja galvu un izgrūda dažus vārdus. Viņš pielieca ausi pie viņas lūpām.

—    …laiva… liela klints… nogalināta…

—    Jūsu māte?

Olga pamāja. Riders satvēra viņu aiz rokas un vilkdams veda augšā pa kāpnēm. Tur viņš atrada gaidošo Greju. Riders paņēma Olgu Krū uz rokām un kā bērnu nesa uz tuneli.

—     Laidiet mani zemē, es mēģināšu iet pati, — Olga Krū teica.

Viņa bija loti vārga, bet ar abu vīriešu palīdzību varēja lēni paiet. Pie ieejas klints dzīvoklī viņi apstājās.

Malks vēsa avota ūdens dara brīnumus, arī Olga Krū atžirga.

—       Nezinu, kas īsti notika, kad alas ieeja sabruka, man šķiet, ka ūdens atdzina mūsu laivu atpakaļ pie piestātnes. Biju tik loti izbijusies, ka tūlīt metos glābties. Tikko atrados uz klints, atskanēja drausmīga dārdoņa. Man šķiet, ka dala klints sienas uzgāzās virsū laivai. Es kliedzu, pati savu balsi nesadzirdēdama šai rīboņā… lūk, sods… lūk, sods!… Zināju, ka tas nāks!… Zināju, zināju!

Olga paslēpa savu notraipīto seju rokās, un viņas pleci raustījās sāpju pārmērā.

—     Nav nozīmes raudāt! — Riders skarbā un stingrā balsī noteica. — Kur mis Belmane?

Olga pakratīja galvu.

—    Kur viņa aizgājusi?

—     Augšā pa kāpnēm… Tēvs teica, ka viņa aizbēgusi. Vai tad jūs viņu neredzējāt?

Riders piešķieba galvu un uzlūkoja to caururbjošām acīm.

—     Nē… Sakiet taisnību, Olga Fleka! Vai Margarete Belmane tiešām izbēgusi vai ari jūsu tēvs…?

Viņa atkal papurināja galvu, pirms Riders paspēja pabeigt teikumu.

—    Atstāsim labāk nopratināšanu uz vēlāku laiku, — Grejs sacīja.

Riders paņēma lampu no galda un devās uz tuneli. Tikko viņš bija izgājis pa durvīm, kad atskanēja jauna dārdoņa. Troksnis, kas nāca no alas, pēkšņi izklausījās apslāpētāks.

Riders steidzās pa priekšu uz alas šahtu, un viņa sejā parādījās prieks. Zemē atradās gabals virves, kas bija nolaista lejā no augšas, un tās galā bija piestiprināta glābšanas josta. Sākumā viņš nepamanīja tievo stiepli, bet tad atrada mazu telefonu, ko kareivji bija nolaiduši lejā. Uz viņa saucieniem tūlīt atbildēja.

—    Kā klājas lejā? Viss kārtībā?… Šeit augšā liekas, ka kaut kur notiktu zemestrīce.

Grejs aplika Olgai Krū jostu ap gurniem, rūpīgi to aizsprādzēja un teica:

—   Jūs nedrīkstat paģībt… saprotiet, mis Krū?… Jūs loti uzmanīgi vilks augšā, bet jums jāturas nost no sienas.

Virve savilkās, un jaunava pamazām nozuda augšā.

—    Tagad jūs! — Riders pavēlēja Grejam un ari pats, pieķerdamies pie kāpnēm, sāka rāpties augšā.

—     Kur ir mis Krū? — bija Ridera pirmais jautājums, kad viņš izkāpa no šahtas.

—     Viņu aiznesa uz namu, — resnais Bils atbildēja. — Rider, zelta transportu mēs atkal notvērām! Abi bandas vadoņi bija kāds zināms Hotlings un Dins. Tā jums ir liela lieta…

—    Pie velna ar jums un jūsu lielajām lietām! — Riders satraukts iesaucās. — Kādas "lielas lietas" es vēl varu vēlēties, ja vislielāko esmu pazaudējis?

Un resnais Bils darīja prātīgi, neko vairāk neteikdams.

Lielā banketzāle bija pilna policistiem, kad viņi tajā iegāja. Jaunava bija ienesta Devera birojā, un Riders viņu atrada triju policistu apsardzībā.

Olga Krū ilgi noraudzījās Riderā, it kā to nepazīdama, un tad jautāja:

—    Vai ir kādas ziņas par… tēvu?

—    Nekādas, — Riders gandrīz brutāli atbildēja. — Man šķiet, jums, jaunkundz, ir labāk, ja viņš beigts.

Olga pamāja.

—    Viņš ir beigts, — viņa pārliecināta noteica.

Tad viņa saņēmās, pūlējās piecelties sēdus un paskatījās uz sargiem. Riders saprata viņas skatienu un izsūtīja tos laukā.

—     Nezinu, ko jūs ar mani darīsiet, — viņa iesāka, — bet es pieņemu, ka jūs mani apcietināsiet… mani taču jāapcietina, es zināju visu, kas notiek, un mēģināju jūs ievilināt nāvē.

—    Benetstritā, protams, — Riders teica. — Kad jūs šeit ieraudzīju, es jūs tūlīt pazinu — jūs bijāt tā dāma ar nogrimēto seju.

Viņa pamāja un turpināja:

—    Pirms jūs mani nogādājat prom, es vēlētos lūgt atļauju paņemt līdzi dažus papīrus no naudasskapja. Tiem nav nekādas vērtības citiem, vienīgi man pašai.

Riders bija gana ziņkārīgs, lai pavaicātu, kas tie par papīriem.

—   Vēstules… lielā, plakanā, aizslēgtā kastē… Pat Devers neuzdrošinājās to atvērt. Redziet, Rider, — viņa sāka straujāk elpot, — pirms iepazinos ar savu… vīru, man bija mazs romāniņš… Vai mans vīrs apcietināts? — viņa pēkšņi iejautājās.

Riders brīdi klusēja. Agrāk vai vēlāk, reiz jau viņai tik un tā vajadzēs uzzināt patiesību, un viņš juta, ka drausmīgā patiesība nesagādās Olgai lielu izmisumu.

—    Jūsu vīrs ir miris, — Riders teica.

Olgas acis plati iepletās.

—    Vai mans tēvs…

—    Jūsu tēvs viņu nogalināja… es tā domāju.

—       Tagad es saprotu, — viņa nomurmināja. — Protams, tēvs viņu nonāvējis… es zināju, ka tas notiks, tiklīdz viņš uzzinās patiesību. Tomēr esmu par to priecīga… Esmu atsvabināta. Vai jūs man atnesīsiet kasti?

Viņa izvilka no blūzes zelta ķēdīti ar divām atslēgām.

—     Pirmā ir naudasskapja atslēga. Ja vēlaties vēstules redzēt, es jums tās parādīšu, bet labāk gan ne.

Pēkšņi durvis tika atrautas, un iekšā ienāca jauns virsnieks.

—      Lūdzu, atvainojiet, ser, — viņš steigšus iesaucās, — bet kapteinis Merimens liek teikt, ka steigšus jāizvācas no nama. Viss personāls jau prom un atrodas ceļā uz Siltberiju.

Riders palīdzēja jaunavai piecelties.

—    Paņemiet šo jauno dāmu līdzi, — viņš teica. — Es atnesīšu jūsu kasti.

Riders pagaidīja, līdz jaunais virsnieks bija atstājis istabu, un tad piebilda:

—     Tieši tagad… man ir mazliet maigākas jūtas… pret jauniem mīlētājiem.

Ridera balss skanēja aizsmakusi un viņa sejā bija tāda izteiksme, ka Olgai saskrēja asaras acīs.

—   Vai tā nebija… Margarete Belmane? — viņa pavisam klusi iejautājās un, pirms Riders paspēja atbildēt, zināja, ka pareizi uzminējusi.

—    Ejiet, mans bērns, — viņš teica. — Darīšu jūsu labā visu, kas būs manos spēkos… varbūt varēšu jums aiztaupīt daudz nepatikšanu.

Riders pagaidīja, līdz Olga aiziet, un tad lēni devās zālē.

Pēkšņi grīda zem viņa kājām sāka līgoties, un abas lampas izdzisa. Viņš saprata, ka zemestrīce pārrāvusi vadus. Riders izteidzās priekšnamā un gandrīz jau bija pa durvīm laukā, kad tam iešāvās prātā Olgas lūgums.

Lukturis vēl karājās viņam kaklā. Riders to aizdedzināja, atgriezās pie naudasskapja un iebāza atslēgu slēdzenē. Pa to laiku viss nams sāka ļodzīties kā piedzēries. Stiklu šķindoņa, krītošu skapju troksnis mudināja steigties. Vai atstāt Olgas Krū lūgumu neizpildītu?… Riders mirkli vilcinājās. Bet solījums bija solījums. Viņš no jauna iebāza atslēgu slēdzenē, pagrieza to, atvilka durvis, un… viņa rokās iekrita Margarete Belmane.

Riders saņēma jaunavu rokās un caur priekšnamu izskrēja laukā. Tālumā kāds sauca viņa vārdu, un Riders skrēja turp.

Aiz viņa, dobji dārdēdamas, sagāzās nama sienas, atskanēja drausmīga rīboņa un šņākoņa, kaut kur sagruva klintis, lūza un brīkšķēja, bet Riders dzirdēja vienīgi sava nesamā elpu, juta vienīgi viņas vājos sirdspukstus blakus savējiem.

— Tur jau jūs esat!

Kāds izņēma Margareti Belmani no viņa rokām. Kāds kareivis iestūma Rideru ratos, kur viņš bez elpas nokrita blakus tai sievietei, ko mīlēja. Sanitārrati kā viesulis drāzās lejā pa pakalnu. Aiz viņiem tumsā sagāzās asaru nams — pirms vairākiem gadsimtiem celtā ēka, un tās vietā rēgojās vairs tikai klinšu haoss.

21

Olgas Flekas stāsts policijai un ari oficiālie ziņojumi avīzēs nemaz nesaskanēja ar to, ko viņa kādā pēcpusdienā pastāstīja Rideram, kad, viņa uzaicināta, bija atnākusi uz Benetstritu.

—    Jā, man šķiet, ka Ravini ticis nogalināts, — viņa teica, — bet jūsu aizdomas, ka es pēc tēva pavēles būtu viņu ievilinājusi savā istabā, nav pareizas. Ravini bija cilvēks ar gaišu prātu, un viņš mani pazina. Viņš bija aizbraucis uz Larmskipu, — viņa bridi vilcinājās, — jo bija mazliet iemīlējies mis Belmanē. Viņš man to stāstīja, un es smējos. Toreiz es vēl nezināju viņa vārdu, bet mans vīrs to zināja, un man ne prātā nenāca, ka Ravini saistīts ar mana tēva apcietināšanu. Tad viņš man pateica savu vārdu, un es domāju, ka kaut kas manā uzvedībā vai runā tam atgādināja to skolas meiteni, ko viņš pazina pirms daudziem gadiem. Tai mirklī, kad viņš uzzināja, ka esmu Džona Fleka meita, viņš saprata, ka Larmskipa ir mana tēva galvenā mītne.

—    Kādēļ Ravini ieradās jūsu istabā? — Riders jautāja. — Atvainojiet, lūdzu, šo… hm… netaktisko jautājumu, bet es gribētu…

—    Es lāgā neprotu melot, vai ne? — viņa driz sarka, drīz bālēja. — Nu, es jums pastāstīšu. Es iepazinos ar Ravini, vēl gandrīz bērns būdama. Viņš man bija viss, bet es viņam — droši vien nekas. Viņš bieži brauca uz laukiem, kur es gāju skolā… Visbriesmīgākais bija tas, ka viņš mani vairs nepazina, kad atbrauca uz Larmskipu. Es pilnīgi biju izzudusi no vioa atmiņas, līdz tai nakti dārzā es viņam to pateicu.

—    Vai viņš ir beigts? — Riders jautāja.

—  Jā, — viņa atbildēja. — Viņi to nosita manas istabas priekšā… Nezinu, ko viņi pēc tam ar to izdarīja. Domāju, ka tie iznesa viņu caur naudasskapi un… — Viņa nodrebēja.

Riders maigi noglāstīja viņas roku.

Kādā drūmā, pelēkā pēcpusdienā Riders noīrēja auto un, svinīgi sēdēdams blakus Margaretei Belmanei, brauca pa Klārenslenu, laikam vissliktāko Londonas ielu, uz Ričmondparku.

—    Kādēļ tieši Ričmondparkā? — Margarete jautāja.

Riders nokāsējās.

—    Mani… hm… ar Ričmondparku saista romantiskas atmiņas, — viņš teica. — Atceros, ka te es pirmoreiz apcietināju kādu likumpārkāpēju…

—    Neesiet taču tik nejauks! — Margarete to brīdināja. — Es apcietināšanā neko romantisku neredzu. Labāk pastāstiet kaut ko jaukāku.

—   Tad mēs varētu runāt par jums, — Riders jau drošāk noteica, — un tieši tādēļ, mana mīļā… hm… mis… hm… Margarete, es jūs atvedu uz šejieni.

Uzmanīgi kā trauslu lietiņu Riders saņēma jaunavas roku.

—    Patiesību sakot, mana mīlā…

—    Dieva dēļ, nesakiet "mis"! — viņa to pārtrauca.

—   Mīļā Margarete… — Riders ar lielām mokām izteica.

— Esmu nācis pie pārliecības, ka dzīve ir pārāk īsa… hm… lai atliktu to, ko esmu nodomājis darīt, proti… — Viņš apjuka un nomurmināja veselu virkni "hm".

Margarete pagriezās pret Rideru, ielūkojās viņam acīs, uzlika rokas uz pleciem.

—    Jūs, mīļais, — viņa teica, — jūs domājat precēties, un jūs vēlaties, ka kāds jūs apprec. Bet jūs baidāties, ka esat par vecu, lai aplaimotu jaunu sievieti.

Viņš klusēdams palocīja galvu.

—    Vai tā esmu es? Ja tas attiecas uz mani…

—    Jā, jā, tas attiecas uz jums! — Ridera balss kļuva drošāka.

—    Tad, lūdzu, dariet mani laimīgu! — Margarete Belmane teica.

Un pirmo reizi mūžā Riders, kam bijuši tik daudzi un galvenokārt nepatīkami piedzīvojumi, sajuta sievietes maigo lūpu pieskārienu savējām.

Tikai nezaudēt savaldību!

Sešpadsmit gadu vecumā Antonijs Ņūtons jau bija kareivis pasaules karā, bet divdesmit sešu gadu vecumā viņš vēl bija nabadzīgs, no citu žēlastības atkarīgs puisis. Pacietīgi viņš gaidīja neskaitāmos birojos, atbildēdams uz jautājumiem, kas gandrīz visur bija vieni un tie paši. "Kāda ir jūsu līdzšinējā prakse?" "Uz cik lielu algu jūs pretendējat" Turklāt viņam bija jāatbild uz daudziem citiem jautājumiem, kas lika saprast, ka ar augstskolas izglītību un nevainojamu dienesta atsauksmi nebūt vēl nepietiek, lai atrastu darbu, kas lautu dzīvot. Arī ar šādiem priekšnoteikumiem tikai tad varēja cerēt kaut ko sasniegt, ja cilvēkam piederēja prāvāka naudas summa, kas deva tam iespēju iegādāties līdzdalībnieka tiesības, kādu sekretāra posteni vai ienesīgu pārstāvniecību.

Ik uz sola Antonijs dzirdēja vienu un to pašu atbildi: "Diemžēl šobrīd mums nav nekāda darba jums, mister Nūton. Bet atstājiet savu adresi, mēs paziņosim, kolīdz gadīsies kaut kas piemērots."

Nu jau astoņus gadus Antonijs Ņūtons bija izmēģinājis visdažādākās lietas. No armijas saņemto atlīdzību viņš bija ieguldījis kādā putnkopības fermā. Uz papīra un teorētiski tas bija visvieglākais naudas pelnīšanas veids, tomēr īstenība mēdz izrādīties pavisam citāda. Pēc astoņiem neveiksmju pilniem gadiem viņš apspriedās pats ar sevi un beidzot nolēma uzsākt kaut ko līdzīgu laupītāja dzīvei, bet tā, lai likums viņu skartu iespējami maz. Antoniju jau sen bija nodarbinājušas šādas domas, un kādu rītu viņš beidzot apņēmās tās īstenot.

Antonija saimniece misis Krenbila nupat bija pasniegusi viņam rēķinu un uzteikuši istabu— gadījumam, ja viņš tūliņ nesamaksātu. Pie šādiem rēķiniem viņš jau bija pieradis, bet uzteikšana tam bija kas jauns. Viņš gan bija to gaidījis, bet nu, kad tas bija noticis, jutās mazliet samulsis.

Turpretim misis Krenbila — plecīga, spēcīga sieviete ar asu sejas izteiksmi un enerģisku zodu — bija pilnīgi pārliecināta par savu taisnību.

Antonijs nopūtās, un viņa skatiens, pārslīdējis istabas pieticīgajai iekārtai, apstājās pie misis Krenbilas sejas.

—    Jūs taču nevarat gribēt, lai es vēl ilgāk ļauju jums šeit dzīvot, mister Ņūton, — viņa teica. Tā nebija pirmā reize, kad viņš dzirdēja šos vārdus.

—     Klusu! — Antonijs īgni norūca. — Es domāju!

Misis Krenbila paraustīja plecus.

—     Man vajadzēja smagi strādāt, lai tiktu pie tā, kas man tagad ir, — viņa turpināja, — un jums, jaunam, veselam cilvēkam, gan vajadzētu kaunēties izmantot nabaga atraitni, kas nezina, ko rīt ēdis…

—    Jums bankā ir septiņsimt piecdesmit mārciņu kara aizņēmuma obligācijās, divsimt piecdesmit mārciņu akcijās un apmēram piecsimt mārciņu skaidrā naudā bankā, — Antonijs mierīgi atbildēja.

Misis Krenbila izbrīnā sastinga.

—     Bet kā… kas… — viņa stostījās.

—      Es nesen pārbaudīju jūsu bankas grāmatiņu, — Antonijs bez mazākās kautrēšanās paskaidroja. — Jūs to bijāt piemirsusi dzīvojamā istabā uz galda, un man radās gluži patīkams laika kavēklis.

—     Bet tā taču ir nekaunība! — saimniece sašutusi iesaucās. — Jau šodien jūs atbrīvosiet istabu!

—     Kā vēlaties. Es pameklēšu citu dzīvokli un vēlāk atsūtīšu kādu pēc savas ceļasomas.

—    Tikai neaizmirstiet iedot viņam naudu sešu nedēlu īres maksai, — misis Krenbila piekodināja, — citādi nemaz nepūlieties sūtīt pēc savām lietām. Ja jums šķiet, ka es ļaušu visādiem kāršu spēlmaņiem un sliņķiem…

Antonijs noraidoši pamāja ar roku.

—    Neaizmirstiet, ka jūs runājat ar cilvēku, kas cīnījies jūsu tēvijas labā un pārcietis visas kara grūtības! — viņš lepni sacīja. — Jūs šeit mierīgi gulējāt, kamēr mēs dienas un naktis pavadījām ierakumos sniegā un lietū, vētrā un negaisā. Neaizmirstiet to, misis Krenbila! Jūs nekad nespēsiet pienācīgi pateikties tādiem ļaudīm, kāds esmu es. — Viņš uzmeta tai asu skatienu. — Kur gan jūs tagad būtu, ja vācieši būtu uzvarējuši?

Misis Krenbilai bija pārgājusi vēlēšanās lamāties. Tagad viņa gribēja pamācīt, kā jādzīvo, bet Antonijs aizsteidzās priekšā.

—    Jūs tikko teicāt, ka es spēlēju. Nu jā, es mazliet pazaudēju zirgu skriešanās derībās. Bet to jūs zināt tikai tādēļ, ka esat rakņājusies manos papīros. Jūsu ziņkāre jūs reiz pazudinās!

Viņš palūkojās pa logu, tad paņēma platmali. Saimniecei vairs nebija ko teikt— jaunekļa caururbjošais skatiens bija padarījis viņu nemierīgu.

—     Jūs vismaz varētu izdarīt man vēl vienu pakalpojumu, misis Krenbila! Aizdodiet man desmit šiliņus — pēc stundas es jums tos atdošu!

Nu viņa atkal atguva valodu.

—     No manis jūs nedabūsiet ne penija!

—      Un tā ir pateicība par tēvijas aizstāvēšanu! — Antonijs nomurmināja. — Tādi cietsirdīgi cilvēki padara mūs, bijušos kareivjus, par anarhistiem.

—     Ja jūs man draudēsiet, es izsaukšu policiju! — misis Krenbila kliedza.

Antonijs piegāja pie spoguļa, rūpīgi sakārtoja matus un uzlika platmali galvā.

—      Pēcpusdienā es atsūtīšu pēc savām mantām, — viņš īsi noteica.

Lejup kāpdams, viņš vēl dzirdēja saimnieces lamāšanos. Antonijs saprata, ka viņa dzīvē nu ir iestājusies krīze.

Tomēr viņu nesatrauca tas, ka cīņu par uzturu vajadzēja sākt ar trim penijiem kabatā. Jautrs un apmierināts viņš izgāja priekšpilsētas saulainajās ielās, it kā tam nebūtu nekādu rūpju.

Karā viņš bija sasniedzis leitnanta pakāpi ložmetēju daļā; pēc miera noslēgšanas kāda liela firma bija pieņēmusi viņu par sekretāru. Tomēr Antonijs neturēja ļaunu prātu uz šefu, kas viņu bija atlaidis no šīs vietas. Viņš zināja, ka šobrīd nav nekādu cerību atrast darbu. Neskaitāmie atvaļināto virsnieku bari, kas pārpildīja galvaspilsētu, visneiedomājamākajā veidā pelnīdami sev uzturu, apliecināja, ka augstskolas diploms un militāra karjera nebūt vēl nedod tiesības uz darbu.

Antonijs iekāpa tramvajā, un, kad bija nopircis biļeti, viņam atlika vēl tikai viens penijs. Tajā mirklī vairāk nekā jebkad viņš bija pārliecināts par savas līdzšinējās dzīves bezmērķību.

Viņš iegriezās Nacionālajā galerijā, kur tam jau dažu labu reizi bija ienākušas prātā labas idejas, bet, ap pusdienas laiku iznākdams uz ielas, viņš arvien vēl nebija neko izdomājis. Antonijs jutās izsalcis, jo brokastīs bija apēdis tikai divas cietas, plāni apsmērētas sviestmaizes un izdzēris tasi tējas.

Kāds policists, ieraudzīdams viņu domīgi stāvam Trafalgarskvēra stūri un nedroši lūkojamies apkārt, noturēja viņu par svešinieku, kas iebraucis no laukiem vai provinces un nezina ceļu. Antonijs vienmēr valkāja platu, pelēku platmali un pievērsa lielu uzmanību savam apģērbam.

—     Vai varu jums palīdzēt, ser? — policists jautāja.

—      Es gribētu zināt, kur šeit var paēst labas pusdienas, — Antonijs vaļsirdīgi sacīja.

—    Tad jums jāiet uz "Palaterium". Vakar kāds kungs man teica, ka tas esot vislabākais lokāls Londonā.

—      Ļoti pateicos, — Antonijs laipni atbildēja. Viņu vairāk sāpināja tas, ka nevar iedot policistam bagātīgu dzeramnaudu, nekā apziņa, ka viņam nav līdzekļu, lai pasūtītu pusdienas.

Tomēr viņš devās uz "Palaterium", cerēdams uz laimīgu nejaušību. Bezrūpīgi viņš iegāja lielajā vestibilā, kas bija laužu pilns, lielākā daļa no tiem gaidīja savus paziņas. Antonijs apsēdās mīkstā atzveltnes krēslā un ērti izstiepa kājas. No restorāna durvīm nāca patīkama cepešu un gardu ēdienu smarža. Viņš vērīgi aplūkoja viesus, bet starp tiem nebija neviena pazīstama.

Tobrīd ienāca divi korpulenti kungi un divas dāmas. Tie bija loti eleganti ģērbušies, un viņiem droši vien nebija jādomā, no kā tie rit dzīvos. Antonijs nolūkojās viņiem pakal, kamēr tie nozuda ēdamzālē, un nopūtās.

—     Kaut taču man… — viņš iesāka, bet tad pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda laba doma.

Antonijs nogaidīja vēl desmit minūtes, tad nodeva garderobē platmali un iegāja lokālā. Abi kungi ar savām dāmām sēdēja pie galda zāles viņā galā. Turpat līdzās bija vēl kāds brīvs galdiņš. Pēkšņi vecākais no kungiem pacēla galvu un ieraudzīja savā priekšā stāvam slaida auguma labi ģērbtu kungu.

—     Lūdzu, ar ko varu jums pakalpot?

Antonijs noliecās pie viņa un sacīja klusā balsī, tomēr tā, lai arī pārējie varētu dzirdēt:

—     Lords Rotšilds lūdz atvainot, ka nevar ierasties. Viņš liek jautāt, vai jūs negribētu paēst kopā ar viņu Berklejskvērā?

—    Kā jūs to domājat? — svešais kungs izbrīnīts jautāja.

—    Vai tad jūs neesat misters Steiners? — Antonijs izlikās, it kā tikai nupat būtu aptvēris savu kļūdu.

—       Nē, — korpulentais kungs atbildēja. — Mans vārds ir Goldheims, — viņš smaidīdams piebilda. — Jūs laikam esat pārskatījies.

—    Piedodiet, es nekad neesmu redzējis misteru Steineru. Viņš bija solījies šeit gaidīt, un es esmu sūtīts, lai… — Antonijs samulsis apklusa.

—   Nekas, tam nav nekādas nozīmes, — korpulentais kungs glaimots sacīja. — Diemžēl es nepazīstu misteru Steineru, citādi labprāt būtu jums viņu parādījis.

Viņš pievērsās saviem galdabiedriem:

—    Šis kungs noturējis mani par lorda Rotšilda draugu.

Varēja redzēt, cik patīkami tas viņam bija.

—    Tad man jāgaida, kamēr viņš ieradīsies, — Antonijs atvainodamies teica. — Man loti žēl, ka iztraucēju jūs.

Viņš nosēdās pie blakusgaldiņa.

—     Es pagaidām vēl negribu neko pasūtīt, jo gaidu kādu kungu, — viņš paskaidroja viesmīlim.

Pie blakusgalda turpināja ēst. Antonijs brīdi nepacietīgi vēroja durvis. Pēkšņi viens no līdzās sēdošajiem kungiem vērsās pie viņa.

—    Misters Steiners laikam vēl nav ieradies? — viņš gluži lieki apjautājās.

Antonijs pakratīja galvu.

—    Es viņu gaidu, bet šī kavēšanās ir nepatīkama — tā es novēlošu savas pusdienas.

—    Varbūt jūs vēlētos apsēsties pie mūsu galda, mister…?

—    Mans vārds ir Ņūtons, — Antonijs sacīja. — Bet es negribētu jūs apgrūtināt.

Tomēr viņš pieņēma uzaicinājumu un piecas minūtes vēlāk jau bija nogaršojis lielisku Reinas vīnu.

—    Jūs laikam esat lorda Rotšilda sekretārs?

—     Nē, viņa sekretārs gan es neesmu, — Antonijs atbildēja ar tādu smaidu, kas lika domāt, ka viņam ir daudz augstāks sabiedriskais stāvoklis.

Abas vecīgās dāmas savos gados vēl izskatījās loti labi, un Antonijs prata tās lieliski uzjautrināt ar savām asprātībām, kuru tam nekad netrūka. Kad pasniedza kafiju, Antonijs jau bija pilnīgi iekarojis savu vietu šajā kompānijā. Ar īsta lietpratēja seju viņš smēķēja vienu no Goldheima visdārgākajiem cigāriem.

—    Cik dīvaini dažreiz gadās iepazīties ar vislaipnāko sabiedrību, — viņš domīgi sacīja. — Es nekad neaizmirsīšu, kā man gadījās pirmo reizi ēst kopā ar Mainfordas hercogu. Arī ar viņu es satikos pilnīgi nejauši.

Šoreiz Antonijs runāja patiesību, jo ar hercogu viņš tiešām bija iepazinies kādā granātas bedrē pie Sommas, kur viņi kopā bija apēduši dažus sausiņus un mazliet šokolādes.

—    Vai jūs strādājat Sitijā, mister Nūton?

—     Ari tur, — Antonijs atbildēja, neielaizdamies tuvākos paskaidrojumos. — Es tikai nesen atbraucu no aizjūras.

Misters Goldheims viltīgi pasmaidīja.

—    Tur gan jūs laikam nopelnījāt daudz naudas, ko?

—     O, jā! Nevaru sūdzēties.

—     Vai jūs bijāt Dienvidāfrikā?

Nu bija Antonija kārta pasmaidīt, un to viņš darīja tik noslēpumaini, ka tikpat labi tas varēja nozīmēt Argentīnu, Čikāgu vai Klondaiku.

—     Patiesībā es vēl diezgan maz pazīstu Londonu, — viņš atzinās.

Visu laiku Antonijs prātoja, kas gan varētu būt tie trīs kungi, kuri sēdēja pie blakusgalda. Viņi runāja maz, bet vērīgi sekoja kaimiņu sarunām. Pirmo reizi tos uzlūkojot, Antonijs saprata, ka tie dzirdējuši ikvienu viņa vārdu, un kādu mirkli jutās diezgan neomulīgi. Bet viņš varēja arī kļūdīties. Kungs ar veselīgo, sārto sejas krāsu likās pilnīgi nodevies ēšanai. Tie visi izskatījās pēc bagātiem lauciniekiem, kas pavada dienu Londonā, kārtodami savas darīšanas.

Drīz pēc tam misters Goldheims pamāja viesmīlim un pieprasīja rēķinu. Dzeramnaudu viņš iedeva tik lielu, ka Antonijam bija jāsavaldās, lai nepaķertu piecšiliņu gabalu sev. Tad viņi visi izgāja vestibilā.

Antonijs pasteidzās pirmais iedot savu garderobes numuru, un garderobiste nodomāja, ka misters Goldheims maksā dzeramnaudu par visu kompāniju.

—     Vai varam jūs kaut kur aizvest?

4;, — Vai jūs būtu tik laipns un aizvestu mani līdz "Riča Karltonam"? — Antonijs vilcinādamies sacīja. — Protams, tikai tādā gadījumā, ja tas jums ir pa ceļam.

Antonijs vēl mirkli pastāvēja greznās viesnīcas ieejā, laipni mādams saviem jaunajiem draugiem, un tad iegāja vestibilā.

—     Es vēlētos guļamistabu un dzīvojamo istabu.

Līdz šim viņam nebija ienācis prātā apmesties "Riča

Karltonā" vai kādā citā viesnīcā, bet tagad viņš pēkšņi bija sapratis, ka tas ir vispiemērotākais miteklis afēristam, kas pieteicis karu visai sabiedrībai.

—   Manas lietas tiks atsūtītas vēlāk. Istabai jābūt ielas pusē.

—    Vai drīkstu lūgt jūsu vārdu, ser?

Antonijs ierakstīja savu vārdu grāmatā un, pirms vēl šveicars paguva aizrādīt, ka no viesiem, kas ierodas bez bagāžas, tiek pieprasīta iemaksa, jau apjautājās, kur atrodas Ņujorkas Hārdnera tresta bankas tuvākā depozītu kase.

—   Tūliņ pa labi, ser, tad jums vēlreiz jānogriežas pa labi— un turpat jau tā būs. Bet pie mums ir parasts, ka…

Šajā mirklī Antonijam nāca palīgā necerēts gadījums.

Kāds pēkšņi uzsita viņam uz pleca. Viņš pagrieza galvu un ieraudzīja sev līdzās liela auguma, labsirdīga izskata kungu, kura tumšā sejas krāsa liecināja, ka tas radis pavadīt daudz laika svaigā gaisā.

—    Jūs taču esat misters Ņūtons? — svešinieks jautāja.

Antonijs soli atkāpās un sniedza viņam roku.

—   Tiešām nevaru atcerēties jūsu vārdu, bet jūsu seja man ir pazīstama.

—    Džons Frenšens no firmas "Frenšens un Kārters". Vai jūs atceraties mūsu veikalu Kapštatē?

—    Protams! — Antonijs sajūsmināts atbildēja, spēcīgi kratīdams svešā kunga roku. — Kā gan es varēju to aizmirst! Jūsu vārds taču senāk man bija tikpat pazīstams kā mans paša!

Viņš aizgriezās prom no galda, un viesnīcas kalpotājs neiedrošinājās traucēt kungu sarunu. Mehāniski viņš ierakstīja kādu istabas numuru līdzās Ņūtona vārdam, bet savā sarakstā atzīmēja — "Bez bagāžas" un pielika lielu jautājuma zīmi, uz ko viņam arī bija pilnīgas tiesības.

Antonija jaunais draugs ieveda to palmu dārzā, kur dāmas un kungi dzēra kafiju. Kāds viesmīlis piebīdīja krēslus arī viņiem.

—   Jūs jau pusdienojāt, bet vai drīkstu piedāvāt jums tasi kafijas? — misters Frenšens jautāja. — Ar kuru tvaikoni jūs atbraucāt?

—    Ar "Balmoral Castle", — Antonijs atbildēja.

Senāk viņam bieži bija jāpēta tvaikoņu saraksti, tā

ka viņš ne vien labi pārzināja visus "Castle Line" tvaikoņus, bet pēc nosaukuma pazina arī firmu "Frenšens un Kārters", Kapštates ievērojamāko lauksaimniecības mašīnu importētāju. Par "Balmoral Castle" pienākšanu viņš nejauši bija izlasījis avīzē.

—      Es jūs pazinu jau "Palalerium", — Frenšens turpināja.

—    Kā? — Antonijs izbrīnījies jautāja un pēkšņi atcerējās, ka šis kungs ir viens no trim nepazīstamajiem, kas bija sēdējuši pie blakusgalda. — Nu protams, arī es jūs tūliņ pazinu, tikai nevarēju atcerēties jūsu vārdu.

—     Jūs laikam esat Dienvidāfrikā sapelnījis daudz naudas? — misters Frenšens vienaldzīgi iejautājās. — Tas taču ir tik viegli — nopelnīt naudu. Man tomēr jāsaka, ka es jutos daudz laimīgāks toreiz, kad pelnīju tikai mārciņu nedēlā. Jā, nauda nespēj darīt cilvēku laimīgu!

Antonijs, kam nekad vēl nebija piederējis tik daudz naudas, lai varētu nodoties šādām pārdomām, mazliet samulsa.

—    Jā, es tur nopelnīju ap divdesmit tūkstoš mārciņām. — Viņš paraustīja plecus, lai liktu saprast, ka šādu summu patiesībā vēl neuzskata par naudu. — Bet es Āfrikā nebiju ilgi.

Misters Frenšens uzlūkoja viņu ar jaunu interesi.

—    Vai jūs labi pazīstat Goldheimus? Es redzēju, ka jūs ēdat pie viena galda.

—      Nevaru apgalvot, ka pazīstu viņus loti labi, — Antonijs atbildēja, atzīdams, ka šajā gadījumā nebūtu ieteicams melot. — Patiesībā es iepazinos ar viņiem nejauši.

—    Spējīgs veikalnieks šis Goldheims. — Misters Frenšens domīgi vēroja savu cigāru. — Viņš nodarbojas ar petrolejas biznesu. Tas cilvēks ir miljona vērts, varbūt pat divu.

Lai būtu ko atbildēt un reizē vēlēdamies arī ievākt kādas noderīgas ziņas, Antonijs jautāja:

—    Vai esat nodomājis palikt Londonā ilgāku laiku?

—     Kādus trīs vai četrus mēnešus. — Pēkšņi misters Frenšens izskatījās loti neapmierināts. — Es vispār nebūtu šurp braucis, ja nenomirtu mans nabaga trakais brālis.

Antonijs lāgā nevarēja saprast, kas patiesībā bija mistera Frenšena īgnuma cēlonis — viņa brāļa nabadzība vai aprobežotība. Viena no tām Frenšenu droši vien kaitināja, jo viņa seja izskatījās pavisam drūma.

—     Cilvēkam nav nekādu tiesību savā labdarībā kļūt muļķīgam, — misters Frenšens pēkšņi eksplodēja. — Ja kāds raksta testamentu, tad viņam jārīkojas tā, lai ar to savus piederīgos nepadarītu smieklīgus. Viņš var tos neieredzēt, bet ne izturēties nicinoši.

Antonijs viņam pilnīgi piekrita.

Misters Frenšens izskatījās sadusmots — šajā brīdī parastā laipnība bija izzudusi no viņa sejas.

—     Nevienam nebūtu ko iebilst, ja viņš atstātu tūkstoš mārciņu bāriņu patversmei, tūkstoš mārciņu kādai slimnīcai un varbūt vēl desmit tūkstošus nabagu pabalstīšanai, jo es nebūt netīkoju pēc brāļa naudas, tāpat arī mana ģimene ne.

No šī paskaidrojuma Antonijs nāca pie secinājuma, ka mirušais brālis misteram Frenšenam acīmredzot vispār neko nav novēlējis.

—     Pie kādas ticības jūs piederat, mister Nūton? — Frenšens negaidot jautāja.

Antonijs samulsa.

—    Pie vecmetodistiem, — viņš beidzot attapās, atcerēdamies, ka bērnībā viņu ik svētdienas veda uz šo baznīcu.

Iespaids, kādu šie vārdi atstāja uz misteru Frenšenu, bija pārsteidzošs. Viņš atlaidās pret krēsla atzveltni un plaši ieplestām acīm uzlūkoja jaunekli.

—     Kāda brīnišķīga sagadīšanās! — viņš beidzot lēnām sacīja. — Jūs esat pirmais vecmetodists, ko es satieku šajā zemē.

Antonijs bija loti pārsteigts. Viņš nekad nebija domājis, ka sektai, pie kuras viņš senāk bija piederējis, varētu būt tik milzīga nozīme. Tagad viņš ar pateicību atcerējās mazo kapelu, ko bērnībā bija tik bieži apmeklējis.

Misters Frenšens tūliņ arī paskaidroja, kādēļ šī ziņa viņu tik loti uztraukuši.

—      Mans brālis Valters bija savāds cilvēks. Ar to es negribu teikt, ka vecmetodisms būtu dīvaina reliģija, bet mans brālis šajā ziņā gāja par tālu. Savā uzņēmumā viņš nodarbināja divus tūkstošus cilvēku, un tie visi bija vecmetodisti. Bez šaubām, tā ir laba reliģija, bet mans brālis bija tik pārliecināts metodists, ka nicināja visas citas atziņas. Mister Ņūton, jūs, būdams cilvēks, kas pazīst pasauli, taču piekritīsiet man, ka tas ir visai augstprātīgi!

Antonijs pilnīgi piekrita.

—     Un, pateicoties šai viņa pārliecībai, es esmu nokļuvis loti nepatīkamā situācijā, — misters Frenšens sarūgtināts turpināja. — Es jau teicu savam advokātam: vai tad tiešām man tagad gadiem jāpaliek Londonā un jārūpējas par trūcīgiem metodistiem tikai tādēļ, lai izpildītu brāļa testamentu? Tas būtu nepļ-āts, ja es to darītu! ': . n ^

Misters Frenšens bija ļoti uztraukts, bet-viņa acis visu laiku pētoši vēroja jaunekļa seju, un tas Antoniju mazliet mulsināja.

—    Vai dzersiet vēl glāzīti liķiera? — misters Frenšens pēkšņi jautāja.

Antonijs pamāja ar galvu.

—     Es vēlos, lai jūs iepazītos ar manu advokātu, — Frenšens turpināja. — Tas ir cilvēks, kas jums droši vien patiks. Gudrs vīrs, zina savu vietu pasaulē. Mazliet neuzticīgs, bet tas jau laikam piederas viņa amatam. Varbūt jūs esat dzirdējis par firmu "Vaiplvaits un Sommers"?

Antonijs atkal pamāja ar galvu. Viņš gan nebija par tādu firmu dzirdējis, tomēr tie bija īsti advokātiski uzvārdi.

Misters Frenšens ielūkojās pulkstenī.

—    Man šķiet, mēs šobrīd varētu viņu satikt. Jūs nenožēlosiet, ja iepazīsieties ar šo cilvēku. Viņš ir īsts skots, bet ar zelta sirdi. Katrā cilvēkā viņš redz iespējamu noziedznieku. — Misters Frenšens smaidīdams papurināja galvu.

—     Tāds ir arī mans advokāts, — Antonijs mierīgi piebilda. — Juristi vispār ir uzmanīgi ļaudis, un uzmanības pirmās sekas arvien ir neuzticība.

Misters Frenšens piecēlās.

—      Nāciet līdzi! Pamēģināsim, varbūt varam viņu satikt. Visdrīzāk mēs atradīsim to tiesā. Man ir loti svarīgi, lai jūs iepazītos ar viņu.

Ejot cauri vestibilam, Antonijs uztvēra šveicara skatienu, kas izteiksmīgi vērās viņā, tomēr viņš izlikās, it v kā nebūtu to ievērojis. Viņš varbūt nevēlējās, ka runa par naudu norisinātos viņa jaunā, bagātā drauga klātbūtnē! Misters Frenšens apturēja kādu taksometru, un brīdi vēlāk viņi jau apstājās Centrāltiesas ēkas priekšā.

—      Redziet, tur jau viņš stāv! — misters Frenšens sacīja. — Tas ir necerēti laimīgs gadījums.

Uz platajām kāpnēm stāvēja kalsns, bāls cilvēks ar īgnu seju un domīgi lūkojās uz priekšu. Ieraudzījis misteru Frenšenu, viņš īsi pamāja tam ar galvu. No pirmā acu uzmetiena bija redzams, ka šis cilvēks iedomājas, ka visa pasaule ir pilna ar noziedzniekiem. Viņš vēroja garāmgājējus ar atlaista bendes skatienu.

—      Iepazīstieties ar manu draugu misteru Ņūtonu, Vaiplvait, — Frenšens sacīja, un advokāts pasniedza jauneklim savu auksto roku. — Vai varat nākt mums līdzi? Man ar jums jārunā.

Advokāts pakratīja galvu.

—     Ļoti žēl, bet tas nav iespējams, — viņš strupi atbildēja. — Pēc pusstundas man jāuzstājas tiesā.

—      Blēņas! — Frenšens iesaucās. — Jums taču ir vietnieks. Nāciet!

Misters Vaiplvaits vēl vilcinājās.

—    Piecas minūtes varu jums ziedot, — viņš beidzot piekāpās, ielūkojies pulkstenī. — Bet mēs nedrīkstam aiziet tālu no šejienes.

—     Iegriezīsimies kādā no tuvējiem restorāniem, un tase tējas nenāks par ļaunu arī jums, mister Nūton.

Bridi vēlāk viņi jau sēdēja mazā, patumšā restorānā.

—     Šo kungu es ļoti labi pazīstu jau kopš Dienvidāfrikas laikiem. Tas ir misters Ņūtons, par kuru jau daudzkārt esmu jums stāstījis.

Antonijs bija loti pārsteigts. Acīmredzot viņš tika jaukts ar kādu citu, tomēr nemēģināja protestēt. Beidzot viņš veiksmīgi bija ticis pie labām pusdienām, un viņam bija izredzes arī uz bagātīgām vakariņām, kaut pašlaik nejuta ne mazāko izsalkumu. Taču viens Antonijam bija skaidrs: viņam vajadzētu aiznest līdzi uz viesnīcu veselu kaudzi ceļasomu, lai šveicars tomēr iedotu viņam numura atslēgu. Tas bija neapšaubāms fakts. Bet tikpat skaidrs bija arī tas, ka pazīšanās ar misteru Frenšenu varēja kļūt par svarīgu faktoru visai viņa nākotnei.

—       Mister Frenšen, es esmu aprēķinājis visu jūsu brāļa atstāto mantojumu. Tas ir tieši pieci simti divpadsmit mārciņu liels.

Frenšens tikai papurināja galvu.

—      Es vēlētos, kaut tas būtu tikai pieci šiliņi, — viņš Jauni noteica.

Advokāts kļuva nepacietīgs.

—    Es zinu, ka jūs uzskatāt mani par nelgu, — misters Frenšens turpināja. — Bet Valters un es — mēs bijām labi draugi, un, lai cik neprātīga ir viņa pēdējā vēlēšanās, es tomēr gribu to izpildīt.

—     Bet kādēļ tad jūs nenododat naudu baznīcai un neļaujat tai rīkoties pēc saviem ieskatiem? — misters Vaiplvaits jautāja. — Tā jūs aiztaupītu sev daudz nepatikšanu.

—    Tas nesaskanētu ar brāļa testamentā izteikto gribu. Tur taču skaidri rakstīts: "Ik gadus 1. janvārī nodot piekto dalu no visiem maniem īpašumiem kādai uzticības cienīgai personai, lai tā izdalītu naudu vecmetodistu draudzes trūcīgajiem.

—     Jūs citējāt mazliet nepareizi, mister Frenšen, — advokāts viņu pārlaboja. — Tur teikts: "Pirmo piektdaļu izdalīt tūliņ pēc manas nāves."

—    Protams. Un nākamo piektdaļu 1. janvārī — tā jau es arī domāju, — Frenšens paskaidroja.

Misters Vaiplvaits atlaidās krēslā un domīgi lūkojās tālē.

—     Es tikai gribētu zināt, kur jūs atradīsiet godīgu, pilnīgi uzticamu cilvēku, kam varētu nodot šādu summu, — viņš lēnām sacīja. — Kā jūs zināsiet, vai nauda nenonāk kāda krāpnieka rokās? — Viņš noraidoši pamāja ar roku. — Jūs gribat teikt, ka es būšu šeit un varēšu uzmanīt, lai nauda tiktu kārtīgi izlietota. Bet jūs taču pats saprotat, ka es esmu pārāk noslogots, lai varētu uzņemties pilnīgu atbildību par jūsu brāļa naudas izdalīšanu vecmetodistiem. To taču nevar no manis prasīt! Jums vajadzīgs cilvēks, kam varētu pilnīgi uzticēties un kam arī pašam būtu savs īpašums. Ja jums izdotos tādu atrast, es mierīgi teiktu: nododiet visu šo lietu viņa rokās un brauciet atpakaļ uz Dienvidāfriku! Ja jums tāda cilvēka nav, tad jums pašam piecus gadus jāpaliek Anglijā, vai nu tas jums patīk vai ne. Tas taču jums jāsaprot! Tādā gadījumā jums pašam jāuzrauga naudas izdalīšana.

—    Tas ir pilnīgi izslēgts, — misters Frenšens noteikti atbildēja. — Turklāt es taču neesmu vecmetodists! — Viņš uzlūkoja Antoniju. — Bet redziet — šeit ir viens šīs draudzes loceklis.

—    Vai jūs gribat teikt, ka domājat uzticēt šo darbu jauneklim, kas pats vēl tikko iesācis dzīvi? Varbūt viņš pat nevēlas uzņemties šo smago un atbildīgo pienākumu.

Antonijs klusēdams klausījās un pamazām sāka visu saprast.

—     Mister Vaiplvait, — Frenšens skarbi sacīja, — es nevaru pieļaut, ka jūs apvainojoši izsakāties par misteru Ņūtonu. Jūs pazīstat mani jau daudzus gadus un zināt, ka es nekad neesmu kļūdījies savos spriedumos par cilvēkiem. Es pazīstu mistera Ņūtona raksturu tikpat labi kā jūsējo.

—       Nevaru noliegt, ka jūs tiešām protat novērtēt cilvēkus, — advokāts vilcinādamies piebilda. — Bet šeit ir runa par fantastisku testamentu, kura noteikumus spētu izpildīt vienīgi…

—     Vai jūs gribat teikt, ka to izpildīšanai vajadzīgs godīgs cilvēks? — misters Frenšens viņu pārtrauca.

Advokāts pakratīja galvu.

—       Godīgums ir laba lieta, — viņš īgni norūca.

—      Tomēr pats galvenais ir nauda. Ja šis kungs var mums pierādīt, ka viņam pieder vismaz desmit tūkstoši mārciņu…

Antonijs nemaz nebija iedrošinājies sapņot par tik laimīgu gadījumu. Viņa balss skanēja mazliet aizsmakusi, kad viņš iejaucās sarunā.

—    Ja jūs papūlētos atnākt man līdzi uz manu banku… — viņš vilcinādamies iesāka, tad turpināja:

—    Nezinu, vai maz drīkstu to uzņemties, bet, ja jums ir kādas šaubas par manu turību, tad pavadiet mani līdz Anglijas bankai un apjautājieties kādam no direktoriem! Esmu pārliecināts, ka šajā ziņā būsiet apmierināts.

—     Nu, ko es teicu? — misters Frenšens gavilēdams iesaucās.

—      Šobrīd man nav laika jūs pavadīt, — advokāts atbildēja, neveltīdams uzmanību Frenšena vārdiem.

—     Man tūliņ jāatgriežas tiesā. — Viņš piecēlās. — Bet, ja misters Ņūtons spēj pierādīt, ka viņam pieder pieci tūkstoši mārciņu, es bez vilcināšanās piekritīšu jūsu izvēlei.

—    Jūs esat šausmīgi sīkumains! Es negribu savu draugu apgrūtināt.

—    Tas nav nekas, — Antonijs mierīgi sacīja. — Mistera Vaiplvaita iebildums ir pilnīgi pamatots, un es labprāt esmu ar mieru izpildīt viņa prasību, bet naudu es varu jums tikai uzrādīt, nevis ieguldīt kā drošības ķīlu.

—      Pats par sevi saprotams, — advokāts piekrita. — Man pietiks, ja redzēšu šo summu jūsu rokās.

Antonijs dziji ievilka elpu.

—      Es tūlīt iešu uz banku! Kur mēs varētu satikties?

—    Atnāciet pulksten pusastoņos uz Kembrija restorānu Redžentstrītā. Vai jums šis laiks ir izdevīgs, mister Frenšen?

—      Īstenībā es protestēju pret šīm liekajām formalitātēm, — misters Frenšens atbildēja. — Bet, ja misters Ņūtons tomēr ir tik laipns un pieņem jūsu priekšlikumu, tad man galu galā nav ko iebilst pret to.

Antonijs pasteidzās atstāt kafejnīcu. Labprāt viņš būtu savu jauno draugu acu priekšā pasaucis taksometru un licis šoferim braukt uz Anglijas banku, bet viņam nebija naudas pat braucienam autobusā. Tādēļ viņš kājām devās caur parku, ceļā uzlasīdams publikas nosviestās avīzes. Tad viņš nosēdās kādā vientuļā vietā uz soliņa un sāka ar kabatas nazi sagriezt papīru vienāda lieluma strēmelēs, kuras rūpīgi ievietoja savā papīrnaudas makā, kas manāmi piebrieda.

Viņš tā bija nogrimis šajā darbā, ka nepamanīja cilvēku, kas pienācis ieinteresēts nolūkojās viņa darbā.

—     Jūs laikam vācat laikrakstu izgriezumus?

Pacēlis acis, Antonijs tūliņ saprata, kāda ir svešinieka

nodarbošanās. Viņš izskatījās pēc civilā ģērbta gvardes

feldfēbeļa vai Skotlendjarda detektīvu seržanta ikdienas tērpā.

Antonijs pamāja ar galvu.

—     Jūs uzminējāt.

—      Ko jūs gribat ar tiem darīt? — svešais mazliet oficiālāk jautāja.

—     Katrs no šiem papīriņiem ir simtmārciņu banknote, — Antonijs paskaidroja.

Detektīvs nosēdās viņam līdzās.

—      Man šķiet, ka mums derētu tuvāk iepazīties, — viņš sacīja.

—    Tas ir ļoti iespējams. Jūs esat Skotlendjarda ierēdnis, vai ne?

—    Nezinu, kā jūs nācāt pie tāda secinājuma, bet jums tomēr ir taisnība.

—     Vai Londonā pašlaik ir daudz ļaužu, kas nodarbojas ar drošības naudas izkrāpšanu?

—     Cik zinu, tad četras bandas. Vai jums ir darīšana ar kādu no tām?

Antonijs pamāja ar galvu.

—     Tad gan mums jāņem jūs savā apsardzībā, — detektīvs domīgi noteica.

—    Dieva dēļ, tikai ne to! — Antonijs izbijies iesaucās. — Labāk pastāstiet, kā šie ļaudis mēdz rīkoties.

—     Tie visi strādā pēc vienas metodes. Parasti viņi grib izdalīt naudu slimniekiem un trūkumcietējiem. Šim nolūkam viņi uzmeklē kādu turīgu, ne visai gudru cilvēku, uzaicinādami to uzņemties naudas sadalīšanu.

—     Tas ir visai neoriģināli, — Antonijs smaidīdams piebilda.

—    Jā, neoriģināli un savtīgi. Šie ļaudis izmanto savu līdzcilvēku zemiskumu un mantkārību. Vai arī jūs kāds grib apstrādāt ar šo pašu paņēmienu?

Antonijs atkal pamāja ar galvu.

—     Es nesen atgriezos no Dienvidāfrikas, kur esmu sapelnījis mazliet naudas, — viņš vienkārši sacīja. — Šovakar man jāuzrāda viņiem pieci tūkstoši mārciņu skaidrā naudā, lai pierādītu, ka tiešām esmu viņu uzticības cienīgs.

Detektīvs smaidīdams aplūkoja vēstuļu maku.

—     Ā, nu es saprotu, — viņš sacīja, pagriezdamies uz iešanu. — Katram gadījumam es atstāšu jums savu vizītkarti — tā jums var noderēt, ja stāvoklis kļūtu nepatīkams.

Norunātajā laikā Antonijs ieradās satikšanās vietā. Advokāts jau gaidīja. Viņš bija iegrimis kādas avīzes lasīšanā, uz galda stāvēja glāze absinta.

—    Tas ir bīstams dzēriens, mister Nūton, — viņš sacīja. — Bet atstāj loti labvēlīgu iespaidu uz gremošanu. Vai esat saticis misteru Frenšenu?

Antonijs papurināja galvu.

—    Dīvains cilvēks, bet loti godīgs un uzticas citiem, — advokāts turpināja. — Dievs vien zina, kā viņam vēl līdz šim laimējies izsargāties no zaudējumiem. Viņš uzticas gandrīz vai pirmajam pretimnācējam uz ielas. Ceru, ka jūs neļaunosieties par to uz mani, mister Ņūton, bet advokātam vienmēr jātur acis vaļā.

—    To es pilnīgi saprotu, — Antonijs sirsnīgi piekrita.

Šajā mirklī ienāca misters Frenšens. Sākumā viņi sarunājās par nenozīmīgiem dienas notikumiem. Tad misters Frenšens pēkšņi nopūtās.

—     Un nu ķersimies pie lietas, lai drīzāk tiekam ar to galā.

Viņš izvilka no kabatas biezu papīrnaudas maku un izņēma no tā krietnu žūksni banknošu.

—    Ko tad jūs darīsiet ar šo naudu? — advokāts izbrīnīts jautāja.

—    Nesaprotu, kādēļ gan misters Ņūtons lai uzticētos mums, ja mēs neuzticamies viņam, — Frenšens atbildēja. — Es gan pilnīgi uzticos misteram Ņūtonam.

—     Nerunājiet tik skaļi! — advokāts viņu apsauca. — Nav taču nekāda iemesla uztraukties.

—     Esmu pārliecināts, ka arī misters Ņūtons tāpat uzticas man, — Frenšens mazliet mierīgāk turpināja.

—    Vai atnesāt naudu? — advokāts lietišķi pievērsās Antonijam.

Misters Ņūtons izņēma naudasmaku un nolika to sev priekšā uz galda.

*" — Ko es jums teicu? — Frenšens iesaucās. — Tas ir īsts džentlmenis, Vaiplvait! Vai izdarīsiet man vienu pakalpojumu? — Viņš pār galdu pieliecās tuvāk Antonijam.

—     Protams!

Misters Frenšens iemeta viņam klēpī savu maku.

—     Paņemiet to, izejiet no restorāna un pēc piecām minūtēm ienāciet atpakaļ!

—     Bet kādēļ? — Antonijs izbrīnā sarauca uzacis.

—     Ar to es gribu pierādīt, ka pilnīgi uzticos jums. Ceru, ka arī jūs parādīsiet man tādu pašu uzticību.

—      Bez šaubām, — Antonijs atbildēja, paņemdams Frenšena vēstuļu maku. — Bet šeit ir daudz naudas — saskaitiet to!

—    Tas nav vajadzīgs, — Frenšens pārliecinoši sacīja. Tomēr viņš paņēma maku un, izņēmis no tā naudu, pagrieza abas ārpusē esošās banknotes otrādi. Antonijs redzēja, ka tās tiešām ir simtmārciņu banknotes. Viņš nojauta, ka pārējās varbūt izrādīsies viltotas, bet abas virsējās katrā ziņā bija īstas.

—     Es daru to loti nelabprāt, — Antonijs teica, saņēmis maku atpakaļ. — Jūs taču pārāk maz pazīstat mani.

—   Tomēr būtu labi, ja jūs pieņemtu mistera Frenšena priekšlikumu, — advokāts piebilda.

Iebāzis Frenšena maku kabatā, Antonijs izgāja no restorāna. Tobrīd garām brauca kāds taksometrs.

—     Nepieturiet! — Antonijs uzsauca šoferim, uzlēkdams uz kāpšļa. — Brauciet uz Viktorijas piestātni!

Braucot caur satumsušajām ielām, viņš izņēma no kabatas maku un pārbaudīja tā saturu. Abas simtmārciņu zīmes tiešām izrādījās īstas.

Restorānā misters Vaiplvaits un misters Frenšens gaidīja Antonija atgriešanos.

—     Gudrs vientiesītis! — misters Frenšens noteica.

—     Tādi jau viņi visi, — advokāts nicīgi atbildēja. — Tikai tādus vēl var noķert!

Pēkšņi viņš satrūcies pacēla galvu un ieraudzīja savā priekšā militāra izskata kungu.

—     Nu, vai gaidāt savu upuri?

—     Nezinu, ko jūs vēlaties, seržant, — misters Frenšens atbildēja. — Mēs gaidām kādu draugu.

—    Tad jums ilgi būs jāgaida, — Skotlendjarda detektīvs smaidīdams sacīja. — Es jau visu pēcpusdienu sekoju tam jauneklim.

Viņš iesmējās, priecādamies par abu draugu pārsteigumu un mulsumu.

—    Šādā gadījumā, mīļie kungi, visi kādreizējie policisti debesīs pamostas un dzied aleluja!

SATURS

Džons Fleks………………………………………………………… 3

Tikai nezaudēt savaldību!………………………………… 159

Formāts 60 x 84/16. Avīžu papīrs. Ofseta iespiedums. SIA «Tapals». Reģ. apl. Nr. 2-0115. Iespiesta a/s «Preses nams», pas. Nr. 1338. Vāki iespiesti r/a «Latvijas karte». Iesieta RPT 1. cehā.

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēse|u kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnigi viri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis ) Hipodroma blēži I Nodevēju vārti I Šausmu eņģelis I Sidraba trīsstūris I Tetovētās rokas

Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons Fleks

SAGATAVOŠANĀ:

# Cilvēks no Marokas # Baigais cilvēks

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnīcās, preses kioskos un lauku pasta nodaļas. Izdevniecības tālrunis: 1-7280728

IZDEVNIECĪBA

TAPALS

IEPAZĪSTINA AR DETEKTĪVROMĀNU RAKSTNIEKU KARTERU BRAUNU

Kārters Brauns ir pasaulē grandiozu popularitāti ieguvušā rakstnieka Alana Džefrija Jeitsa pseidonīms. Viņš ir dzimis Londonā 1923. gadā, savus 293 romānus sarakstījis 1953.—81. g., dzīvojot Austrālijā, bet viņa varoņi braši "plivinās" pa Ziemeļameriku. Kas īpaši aizrauj Kārtera Brauna detektīvromānos :

—  mūsdienīgas amerikāniskā dzīvesveida detaļas,

—  vieglprātīgi avantūristiska galveno varoņu dzīves izjūta un rīcība,

—  izklaidējošs fons ar krietnu seksa un citu "nenopietnu" nodarbību piedevu,

—  varoņu veiksmīgo rīcību pavada asprātības, slengs, zobgalības, nereti — pašironija,

—  romāna notikumi risinās zibenīgā ātrumā, situācijas ir raksturotas lakoniski un precīzi.

Kartera Brauna romāni pastāvīgi saistījuši Holivudas uzmanību, tie bieži ekranizēti. Arī lasot šķiet, ka skatāmies filmu, kurā intriģē elegantā nevērība pret ierastām morāles normām, lērums līķu un tikpat daudz daiļu dāmu, kas bez liekas kavēšanās nododas pikantām mīlas rotaļām. Un kāds detektīvs ir tik neatvairāms un čakls seksa lauciņā, ka šķiet, maizes darbu viņš veic starp citu — kā rotaļādamies! Jau izdotas divas K. Brauna grāmatas: "Dāma", kurā lasāmi romāni "Dāma" un "Pelītes miljons" un "Cietsirdīgā Salome", kur otrs romāns ir "Saniknotās amazones". Abām grāmatām ir drastiski E. Folka vāka zīmējumi, kuros asprātīgi savienoti romānu sižeta motīvi.

Kārters Brauns sak uzvaras gājienu Latvija!

IZDEVNIECĪBA

TAPALS '95

Iznācis Žorža Simenona rakstu 7. sējums. Tajā ir divi romāni: 'Malū dzimtas liktenis" un "Megrē un mironis".

Viens no romāna "Malū dzimtas liktenis"(1947) varoņiem ir Eižens Malū, klaidoņa dēls, kas, pateicoties savai gribai un talantam, pratis izkļūt no dzīves padibenēm un atrast vietu augstākajā sabiedrībā. Bagātības vairošanai viņš ne vienmēr izvēlējies godīgākos ceļus. Dziļi sevī viņam nācies slēpt arī mīlestību uz jaunāko dēlu Alēnu.

Biznesa aprindas, savu kapitālu palielināšanai veiksmīgi izmantojušas Eiženu Malū, noved viņu līdz bankrotam. Septiņpadsmitgadīgais Alēns kļūst par tēva ilgās agonijas un pašnāvības liecinieku un sāk domāt par to, kas īsti par cilvēku bijis viņa tēvs un kāda ir sabiedrība, kurā viņi dzīvojuši.

Romāns "Megrē un mironis" (1947) attiecināms uz "Megrē" cikla otro periodu (sākot no 1938. g.), un saistoša tajā ir policijas komisāra Megrē morālā atbildība par to cilvēku likteņiem, ar kuriem viņu saistījis darbs.

Uz policijas iecirkni nepārtraukti zvana līdz izmisumam novests cilvēks, ko vajā slepkavas. Megrē neizdodas izsekot nelaimīgā zvanītāja gaitām, un drīz vien tiek atrasts mironis, kura noslēpumu spēj atrisināt vienīgi Megrē…

Ievērojiet! "TAPALA" izdotie Simenona Raksti neatkārto citu apgādu izdotos romānus. Šajos 15 sējumos būs apkopoti Simenona daiļrades visu periodu labākie darbi.

"Lauku Avīzes" pielikums

VALSTS, CILVĒKS, DROŠĪBA

Lasiet avīzi "likuma Varda"

Mūsu laikrakstā jūs izlasīsiet to, ko nepublicē

neviena cita avīze! Katru otro cetrtdienu 16 lappušu apjomā Abonēšanas indekss 68204

Tālrunis 208424, 208437 Stabu ielā 89, Rīgā LV 1050

[1] c. /. d. — criminal investigation departament (angļu vai) — Kriminālpolicija.

Content

Volless Edgars Džons Fleks. Tikai nezaudēt savaldību!

Džons Fleks

Ievads

1

2

3

5

7

9

10

11

14

15

16

17

19

20

21

Tikai nezaudēt savaldību!

SATURS

IZDEVNIECĪBA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS: