Volless Edgars

Hipodroma blēži

Edgars Volless

Hipodroma blēži

Romāns

DĀRGAKMEŅU KONTRABANDISTI SLEPKAVĪBA UZ SKATUVES un citi Stāsti

Hipodroma blēži

...

1

—   Sasodīta nelaime!

Šie skaļie, skarbi izteiktie vārdi pārspēja sarunu troksni, kas valdīja ap lielo galdu, un spēlētāji uz mirkli pacēla galvas. Ikviens pēc sava temperamenta un noskaņojuma, ziņkārē vai īgnumā tie uzlūkoja vecīgo viru, kas bija piecēlies no savas vietas. Viņa atbaidošā seja ar sirmās bārdas rugājiem izskatījās pelēkbāla, un viņa skatiens nikni lūkojās visapkārt.

Viņš bija ģērbies stipri apvalkātā smokingā, kas krita acis šajā smalkajā sabiedrībā. Viņa baltais krekls bija saburzīts un ne visai tīrs, un, kad viņš atgāja no galda, kļuva redzami bikšu bārkstainie gali un bieži lāpītās lakkurpes.

Trīcošu roku viņš sakārtoja matus. Viņa seja raustījās, un visa izturēšanās liecināja, ka viņš lieto narkotiskus līdzekļus, lai apreibinātos.

—  Nolādētā Montekarlo! — viņš turpināja kliegt. — Nekad man nav laimējies šajā ellē! Un nu es došos uz Nicu — jā gan!

Ne viņa izturēšanās, ne āriene nesaderējās ar eleganto apkārtni. Džons Pentridžs bija pazudis cilvēks, bez kādiem līdzekļiem.

Viens no kazino ierēdņiem tuvojās viņam.

—  Vai monsieur nevēlētos mazliet atpūsties ārpus spēļu zāles sienām? — viņš klusu un pieklājīgi jautāja.

Pentridžs niknu skatienu pavērās viņā.

—  Es palikšu tepat! — viņš rēca. — Jūs jau atņēmāt man visu naudu — ko tad vēl jums vajag no manis?

—  Jūs traucējat citus spēlētājus, — ierēdnis mierīgi paskaidroja. Divi viņa kolēģi jau steidzās ierēdnim palīgā.

—      Es palikšu šeit. Kas jums nāk prātā! Vai laidīsiet vaļā manu roku?

, Bet vecīgo vīru jau cieši satvertu veda uz lielajām durvīm.

Viņš mēģināja pretoties, tomēr drīz vien atzina, ka pārspēks ir ierēdņu pusē.

—      Rīt es nākšu atkal, — viņš kliedza, pret paša gribu sekodams ierēdņiem ārā. — To es jums saku, nelieši: es nākšu atkal! Un tad man būs tik daudz naudas, ka varēšu uzpirkt visu jūsu ligzdu. Gan jūs vēl lēkāsiet pēc manas svilpes…

Viņi jau bija sasnieguši izeju. Te Pentridžs pēkšņi apklusa un satrūcies atrāvās atpakaļ.

Ierēdņiem šķita, ka viņš nodomājis izrādīt jaunu pretošanos, un tie gribēja ķerties pie bargākiem līdzekļiem.

—       Nē — ne tamdēļ, — vecais vīrs nomurmināja. — Redziet tur to dāmu — to es nedrīkstu satikt. Ļaujiet man iziet pa kādām citām durvīm.

Pēdējos vārdus viņš bija ātri izgrūdis franciski. Sekojot viņa skatienam, ierēdņi ieraudzīja kādu dāmu, kas pašreiz tiem tuvojās.

Tā bija neparasti skaista un eleganta, kaut gan neuzkrītoši ģērbusies: melnā tērpā un mazā, melnā cepurītē. Bija dīvaini redzēt šo pieticīgo tērpu grezno vakara tualešu vidū. Acīmredzot viņa nupat bija atbraukusi automobilī, jo pār roku tai bija pārmests tumšs putekļu mētelis. Viņu pavadīja slaiks, sirms kungs. Kā likās, viņš gribēja iet spēļu zālē.

—      Ātri vediet mani pa kādu citu ceļu! — sagūstītais trokšņotājs vaimanāja, un viņa sejā atspoguļojās šausmas un izbailes.

—      Pa labi! — viens no ierēdņiem komandēja, sajuzdams līdzjūtību pret veco vīru.

Viņi izveda nepatīkamo viesi kādā maza salonā un no turienes

—   kazino terasē.

—      Mesjē, — ierēdnis pieklājīgi sacīja, — direkcijas vārdā dodu jums padomu nekad vairs nerādīties kazino spēļu zālēs.

Džons Pentridžs noslaucīja pieri netīrā kabatas lakatiņā.

—      Kā viņa nokļuvusi šurp? — viņš jautāja sev, neveltot vērību pavadoņiem. — Tās ir beigas. Man vēl šodien jānokārto tā lieta.

—   Pēdējos vārdus viņš izteica angliski. — Tev jādzīvo kā sunim, ko dzen no vienas pilsētas otrā, no vienas valsts otrā…

Pēkšņi viņš atkal pievērsās kazino ierēdņiem.

—  Šovakar jūs tikāt no manis vaļā, — viņš ar izsmieklu sacīja,

—   bet rit es atkal atgriezīšos! Un tad es nopirkšu visu kazino līdz ar jūsu bandu!

Ar šiem draudiem viņš nedrošiem soliem atstāja terasi un, nokāpis lejā, iejaucās laužu drūzmā.

Bet viņš bija ticis novērots. Kāds tikpat slikti ģērbies cilvēks sekoja tam pa ielu.

Pentridžs nikni atskatījās, sajutis kādas rokas pieskaršanos savam elkonim.

—  Hallo, Pentij, — svešais sacīja laipnā, gandrīz pazemīgā balsī,

—  tu taču neatstāsi savu veco biedru? Vai tad nepazīsti vairs veco Čemmiju? Mēs taču esam divatā pastrādājuši dažu labu lietiņu.

Pentridžš īgni lūkojās viņā.

—  Ā, tas esi tu, — viņš nelaipni sacīja. — Ko tu gribi no manis?

—   Gribu dabūt savu dalu, Pentij.

Pentridža mazās ačeles naidīgi iekvēlojās.

—   Vai tad mēs jau gadiem ilgi neesam strādājuši kopā? — svešais turpināja. — Vai mēs kopā neesam izstaigājuši visu pasauli? Pentij, vai atceries vēl senos laikus Melburnā? Es vēlētos, kaut mēs atkal būtu Austrālijā. Vai atceries, kā Karbins toreiz Flemingtonā uzvarēja lielajās sacīkstēs?

—  Klausies, Čemmij, — Pentridžs uzbudināts atbildēja. — Tamdēļ, ka mēs reiz nejauši esam bijuši kopā cietumā, es nebūt nejūtos spiests gādāt par tevi. Savu daļu tu vienmēr esi kārtīgi saņēmis.

—  Tikai ne no lielās lietas, — Čemmijs pretojās. — Es runāju par lielo izgudrojumu. Jau visus šos gadus esmu gaidījis, kad reiz

' varēsim pārvērst to naudā. Šeit, Montekarlo, ir kāds bagāts puisis, kāds rumānis. Viņš visur stāsta par jauno izgudrojumu, ko esot nodomājis atpirkt, — un tā arī es dabūju par šo lietu dzirdēt. Arī es esmu pūlējies šajā lietā, jo palīdzēju tev nočiept plānus. Un ja tu negribi ar mani dalīties, es vēl šovakar varu aiziet pie kādas jaunas dāmas, kas nupat ieradusies Montekarlo. — Viņa balss skanēja draudoši. — Pēc stundas viņa brauks atpakaļ uz Marselu. !a es to viņai pateikšu…

—  Turi muti! — Pentridžs šņāca. Viņš bija tik uztraukts, ka lūpas tam raustījās. — Nāc līdzi — pārrunāsim šo lietu mierīgi.

Tikai neej man blakus, bet seko mazliet atstatu — es negribu, ka mūs redz kopā.

• Viņš devās uz Montekarlo kluso dalu, kur atrodas bagātnieku lepnās vasarnīcas, un beidzot iegriezās kāda liela nama vārtos.

—    Kurp tu īsti ej? — Čemmijs aizdomīgi jautāja, apstādamies vārtos.

—   Nāc tikai — šeit dzīvo kāds mans draugs.

Čemmijs negribot sekoja viņam pa tumšo ceļu, ko apēnoja kupli koki.

Pentridžs sataustīja kabatā sitamo.

—   Ko es gribēju tev teikt… — Čemmijs iesāka, bet tālāk vairs netika, jo Pentridža roka vairākas reizes ātri pacēlās un nolaidās.

Divas minūtes vēlāk slepkava iznāca no tumšās alejas un ātriem soļiem devās prom. Kad viņš sasniedza piestātni, Nicas vilciens jau bija sācis kustēties, tomēr Pentridžam vēl palaimējās ielēkt tajā. Kādā tukšā kupejā viņš atslīga solā, priecādamies, ka neviens nav to redzējis kopā ar seno draugu. Kā likās, šajā ziņā viņam ari bija taisnība, jo, kad mirušais otra rītā tika atrasts, nepieteicās neviens, kas būtu varējis sniegt kādas ziņas attiecībā uz slepkavību. Montekarlo tamlīdzīgi noziegumi tiek turēti pēc iespējas slepenībā, lai neizbiedētu apmeklētājus. Tādēļ izmeklēšana tika izbeigta jau pirmajā dienā, un Čemmijs tika aprakts kādā klusā kapsētas stūrī, kur guļ daudz šādu nezināmu mirušo.

2

Siltajā pavasara naktī līksms, smejošs ļaužu pūlis pildīja Montekarlo ielas. Diena bija notikušas lielās zirgu skriešanās sacīkstes, un pilsētā bija daudz svešinieku, kas bija ieradušies no Nicas, Mentonas, Sanremo un citam piekrastes vietām. Svētku tērpos ģērbušies ļaudis mudžēja krāšņajos apstādījumos un pārpildīja kafejnīcas.

Divi kungi iznāca no Palasa viesnīcas un apstājas plašajā terase, vērodami raibo ļaužu pūli. Tie abi vēl bija jauni, un pēc viņu uzvalku elegantā griezuma no pirmā acu uzmetiena varēja atpazīt angļus.

Acīmredzot viņiem nebija jāsteidzas, jo tie labu bridi stāvēja terasē, priecādamies par reto ainavu. Lielākais no viņiem bija ap trīsdesmit gadu vecs; tam bija saulē iedegusi, gludi skūta seja, un viņš turējās tik taisni, ka to viegli varēja noturēt par atvaļinātu virsnieku, kaut īstenībā Miltons Sands bija piedalījies karā tikai kā brīvprātīgais Dienvidāfrikas jātnieku pulkos. No kuplo, tumšo uzacu apakšas laipni lūkojās pasaulē divas lielas, skaidras, pelēkas acis, un sejā atspoguļojās enerģija un spars. Sevišķi stingri veidotā mute un asais zods liecināja par stingru gribasspēku. Zināmu pretstatu radīja vienīgi daudzās smieklu grumbiņas ap acīm.

Ēriks Stentons, viņa pavadonis, atstāja smalka, labi audzināta angļa iespaidu. Arī viņa augums bija stalts un seja gludi noskūta, tomēr vaibstos atspoguļojās vairāk lēnības un maiguma. Veselīgā sejas krāsa liecināja, ka viņš daudz uzturas svaigā gaisā.

Viņš nokratīja cigaretei pelnus un tad pēkšņi pievērsās Miltonam Sandam.

—   Kurp dosimies?

Sands smaidīdams lūkojās viņā.

—   Es došos atkal uz grēcīgo Bābeli.

—   Uz kazino? Ceru, jums būs vairāk laimes nekā… — viņš gribēja teikt „manam draugam", bet tad apdomājās, — …nekā Viltonam. Nu, un kā jums pirmīt veicās?

Sands izpūta gaisā kuplu dūmu mākoni. Viņš priecājās par Tedija Viltona zaudējumiem spēle, jo šo cilvēku nevarēja ieredzēt.

—   Grūti pateikt, — viņš uzmanīgi atbildēja. — Savā ziņā man neklājas slikti. Tomēr arī savu mērķi neesmu sasniedzis. No Londonas es izbraucu ar samērā niecīgiem līdzekļiem, un līdz šim vēl neesmu ne zaudējis, ne vinnējis.

Ēriks Stentons iesmējās.

—   Jums katrā ziņā ir neizsīkstošs humors. Es bieži esmu domājis par to, vai ļaudis, kas apmeklē kazino, sedz savus izdevumus. Es nekad neesmu spēlējis naudas dēj. Es gan piedalos sacīkšu derībās, tomēr ruletē, bakarā un citās laimes spēlēs nekad vēl neesmu izmēģinājis savu laimi.

—  Tas jau, protams, ir teicami: bet es esmu šeit nevis tādēļ, lai pakavētu sev laiku, bet gan lai nopelnītu naudu. To es nebūt neslēpju. Montekarlo es ierados ar iepriekš sastādītu spēles sistēmu

un divsimt mārciņu lielu apgrozības kapitālu. Sistēma man arvien vēl paliek!

' — Vēlamās sekmes tā jums, šķiet, tomēr nav atnesusi.

—    Es nupat tikai izmēģinu to, bet rezultāts mani nebiedē. Ja vēlaties, varat dēvēt mani par laimes mednieku un avantūristu. Man ir liels prieks atņemt citiem ļaudīm naudu — sevišķi vēl, ja darīšana ar resnu franču krupjē. Bet katram gadījumam es esmu iekārtojies uzmanīgi, — Sands smaidīdams piebilda. — Viesnīcā es atstāju zināmu summu, lai varētu samaksāt rēķinu. Bez tam man kabatā ir biļete braucienam atpakaļ uz Londonu. Tātad man nav iemesla sevišķi raizēties. Un pārējo naudu, — viņš zīmīgi pamāja uz kazino, kas mirdzēja gaišās ugunīs, — es varu mierīgi paspēlēt. Tātad — uz priekšu!

Viņi nokāpa lejā un iejaucās drūzmā, kas nemitīgi plūda šurpu turpu.

Viesnīcas terasē pie maza galdiņa sēdēja trīs kungi vakara uzvalkos, dzēra kafiju un smēķēja cigaretes. Viņi ar interesi bija novērojuši abus aizgājušos.

—  Kādēļ jūs paslēpāties no sava drauga, Tedij? — sers Džordžs Frodmers garlaikodamies jautāja.

Tedijs Viltons uzmeta tam īgnu skatienu.

—    Lieciet mani mierā!

—   Kādēļ jūs dusmojaties par manu jautājumu? Tas taču nav nekāds apvainojums, ka dēvēju jūs par miljonāra draugu.

—   Jūs jau visu vakaru izsakāt piezīmes par mani, —t Viltons drūmi atbildēja. — Man apnikusi jūsu mūžīgā zobošanā!;. Ja jau tieši gribat zināt, kādēļ es lūkojos sāņus — varu jums to pateikt: negribēju, ka viņš redz mani jūsu sabiedrībā!

Sers Džordžs jautri iesmējās. Viņš nebija visai smalkjūtīgs, un apvainojums, kas izskanēja Viltona vārdos, to neaizskāra. Viņš tikai noglāstīja savas mazās ūsiņas un caur monokli vēlīgi nolūkojās Viltonā. Sers Džordžs Frodmers bija glīts vīrietis, svaigu sejas krāsu — tips, kādu mēdz zīmēt franču karikatūristi, ja grib attēlot raksturīgu angli.

—   Mīļais Tedij, — viņš labsirdīgi sacīja, — cilvēkam, kas grib nodzīvot savu mūžu hercogu, lordu un aristokrātijas locekļu vidū, gan vajadzētu būt mazliet pieklājīgākam pret baronesi. Es jau zinu,

ka jūsu draugam ir kādi principiāli iebildumi pret mani; tomēr viņš nekā nevar man pārmest, un ārēji es arvien vēl esmu īsts angļu aristokrāta paraugs. Taisnību sakot, šis Stentons ir gluži nevainojams puisis, — viņš domīgi turpināja. — Viņš izskatās loti līdzīgs savai mātei. To es vēl gluži labi atceros.

Pie šiem vārdiem viņš cieši uzlūkoja Viltonu, un Tedijs kļuva nemierīgs.

—   Tā bija skaista sieviete, — sers Džordžs piemiedza acis. — Tiešām žēl, ka viņai bija lemta tik skumja dzīve. Viņa taču toreiz aizbēga no vira?

—   Jā, — Tedijs īsi atbildēja un tūliņ nepacietīgi piebilda, ka nu jau būtu laiks iet.

—  Jūsu neveiklās pūles novērst sarunu uz citām lietām liecina, ka jūs esat vai nu loti pieticīgs un nemīlat runāt par sevi, vai ari jums nav tīra sirdsapziņa. Bet, tā kā pārāk lielu pieticību es nekad vēl neesmu jūsos manījis, tad atliek tikai otrā varbūtība. Viņa toreiz aizgāja no vecā Stentona, jo…

—    Jūs taču visu to zināt gluži labi, — Viltons viņu skarbi pārtrauca. — Viņa atstāja vīru tādēļ, ka tas nepatiesi apvainoja viņu, it kā tai būtu bijuši sakari ar lordu Čendersonu.

—   Un viņa paņēma līdzi arī savu mazo meitiņu, vai nav tiesa? Tas bija diezgan romantisks notikums. Un vēlāk par viņu nekas vairs nav dzirdēts.

—   Mans draugs Stentons iztērējis veselu bagātību, viņu meklējot… Bet tā ir nepatīkama lieta, un es vēlētos, kaut jūs nerunātu vairs par to.

—   Par viņu nekas vairs nav dzirdēts, — sers Džordžs atkārtoja, neveltot vērību Viltona piezīmei. — Ne par viņu, ne ari par tās meitu. Bet vecais Stentons vēlāk pārliecinājās, ka daži ļaudis viņu pievīluši. Viņa sievu bija apmelojis kāds nelietis, kas aiz atriebības bija viltojis visus pierādījumus pret nelaimīgo sievieti… Vai jūs ko teicāt, Tedij?

—   Nē, — Viltons bailīgi nomurmināja.

—   Kad Stentons bija atzinis savu netaisnību, viņš iztērēja lielas summas, lai atrastu savu sievu, — sers Džordžs turpināja. — Beidzot viņš pusi no saviem īpašumiem norakstīja sievai un meitai, kas tik loti cietušas viņa pārsteidzības dēj.

—    Tā bija nelaimīga apstākļu sagadīšanās, — Viltons nedroši ieminējās. — Viņas vīrs domāja, ka tai bijuši sakari ar Čendersonu. Viņš redzēja vēstules, ko lords it kā esot rakstījis tai, bet vēlāk izrādījās, ka šīs vēstules bija viltotas.

—   Jā, tā es arī dzirdēju.

Viņš izdzēra savu liķieri.

—   Un jūs bijāt vecā Stentona labākais draugs un beidzot pat saņēmāt pēc tā nāves nelielu mantojumu?

—    Bet kāda gan nozīme atcerēties visas šīs vecās lietas? — Tedijs nervozi piebilda. — Jūs zināt tikpat labi kā es, ka savā testamentā viņš nebija novēlējis man nekā. Tikai īsi pirms nāves viņš bija izteicis kādu piezīmi par mani, un viņa dēls pēc tās bija sapratis, ka vecais kungs gribējis man ko novēlēt.

—   Un tādēļ viņš arī izmaksāja jums zināmu summu. Jūs tiešām esat laimes luteklis, Tedij! Ja Ēriks Stentons pazītu jūs tikpat labi, kā es jūs pazīstu, — jūs vis nebūtu dabūjis tos desmit tūkstošus mārciņu.

Viltons neatbildēja, bet pievērsās Bedam Kitsonam, kas sēdēja tam līdzās un līdz šim nebija piedalījies sarunā. Beds nejutās visai labi abu šo kungu sabiedrībā. Savā slikti pašūtajā uzvalkā viņš neizskatījās visai pievilcīgs un nezināja, kur lai liek savas lielās rokas. Sarunā viņš nevarēja iejaukties arī tādēļ, ka nepiederēja pie sabiedrības, kurā apgrozījās viņa biedri. Laiku pa laikam viņš nervozi taustīja apkaklīti, it kā tā spiestu, un varēja redzēt, ka vakara uzvalkā tas jutās visai nemājīgi.

—   Kad tad atnāks tas zēns, kuru mēs gaidām? — viņš jautāja.

—   Jums vēl mazliet jāpaciešas, Bed, — sers Džordžs atbildēja. — Mūsu draugs Soltesku mīl iedzert, un jūs jau pats zināt, ka šādi ļaudis nemēdz visai steigties.

—     Kaut viņš atnāktu drīzāk, — Tedijs īgni norūca. — Viņš taču ir ārprātīgs, ja skraida apkārt pa Montekarlo ar sešdesmit tūkstošiem mārciņu kabata. Šejienes ielās taču klīst visi Eiropas noziedznieki!

—    Ne jau nu visi, — sers Džordžs atjokoja, — vismaz es zinu trīs, kas mierīgi sēž Palasa viesnīcas terasē. Bet es piekrītu jums, Tedij. Tiešām, būtu žēl, ja šī skaistā naudiņa nokļūtu citu rokās pēc tam, kad esam pielikuši tik daudz pūļu un sastādījuši tik lieliskus plānus! Pēc taisnības tā jau pieder mums.

—   Es nesaprotu šo lietu, — Beds Kitsons iejaucās sarunā. — Man likās, ka šis cilvēks ir viens no mūsējiem. Kas tad te īsti notiek?

Sers Džordžs smaidīdams uzlūkoja viņu.

—  Lieta briesmīgi vienkārša, — viņš laipni paskaidroja. — Mesjē Soltesku ir milzīgi bagāts; tam pieder lieli īpašumi un fabrikas Bukarestes tuvumā. Viņš jau ir finansējis dažus no mūsu interesantajiem pasākumiem, un pēdējā piedalījāties an jūs personīgi. Bet kaut viņš ari ir mūsu līdzdalībnieks, tomēr īstenībā ir un paliek liels muļķis. Jā gan — tā ir, neraugoties uz to, ka viņš skaitās pie Eiropas lielākajiem un bagātākajiem veikalniekiem un ka šodien vai rīt grib atpirkt kādu izgudrojumu, kas viņu padarīs par vienu no bagātākajiem ļaudīm visā pasaulē. To jūs laikam vēl neesat Bedam stāstījis?

Viltons pakratīja galvu. Viņš nebija turējis par vajadzīgu sniegt tik plašus paskaidrojumus cilvēkam, ko uzskatīja vienīgi par nepieciešamu darba riku.

—  Nu tad es pats jums to pateikšu, — sers Džordžs sacīja un, pieliecies Kitsonam mazliet tuvāk, nopietni turpināja: — Soltesku pieder lielākās stikla fabrikas visā Dienvideiropā. Jau kopš gadiem viņš nodarbojas ar mēģinājumiem izgatavot nelūstošo, lokano stiklu, ko var locīt kā papes gabalu, turklāt tas nesalūst.

Visas pasaules ķīmiķi jau gadu desmitiem strādā pie šis problēmas atrisināšanas, tomēr pilnīgi bez kādiem panākumiem. Bet Soltesku ir cieši pārliecināts, ka šāda stikla izgatavošana iespējama, un tādēļ ir izsludinājis divdesmit pieci tūkstoši mārciņu lielu atlīdzību šī uzdevuma atrisinātajam. Un nu viņš ir vienam šādam izgudrojumam uz pēdām. Nezinu, kas viņam to piedāvājis, — viņš paraustīja plecus. — Bet tas cilvēks dzīvo kaut kur tuvumā, un viņam jābūt diezgan nabagam. Soltesku jau ilgāku laiku risina sarunas ar to un ir jau saņēmis no tā ari jaunā stikla paraugus. Un nu viņš ieradies, lai noslēgtu līgumu. Vai nu jums šī lieta skaidra?

Beds Kitsons pamāja ar galvu.

—    Soltesku ir viens no tiem neuzmanīgajiem cilvēkiem, kas vienmēr nēsa klāt lielas naudas summas, — sers Džordžs turpināja. — Cik zinu, tad pašreiz viņam kabatā ir ap sešdesmit tūkstoši mārciņu, jo viņš grib samaksāt par izgudrojumu tūliņ skaidrā naudā. Protams, šim nolūkam viņš izdos tikai dalu no savas skaidrās naudas, tā ka arī pēc pirkuma tam vēl atliks glīta summiņa. Šāds ķēriens ik dienas vis ceļā negadās, un tādēļ man diezgan vienaldzīgi, vai viņš ir svešinieks vai arī veikala biedrs. Nauda paliek nauda, un tik izdevīgu gadījumu nedrīkst palaist garām neizmantotu, — viņš piebilda, paraustīdams plecus. — Turklāt Soltesku gandrīz pastāvīgi ir piedzēries, un es neredzu nekāda iemesla, kādēļ mēs nevarētu paņemt no viņa divkāršu peļņu.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — Beds klusu jautāja. — Vai mums slepeni jāuzbrūk un tūdaļ jāatņem tam nauda?

—    Nē, gluži tik mantkāri mēs taču neesam, — sers Džordžs smaidīdams atbildēja. — Lai viņš taču vispirms mierīgi nopērk savu izgudrojumu. Lai taču nabaga izgudrotājs dabū savu dalu — arī tad mums vēl atliks visai prāva summa.

Beds Kitsons pamāja ar galvu.

—    Saprotu, saprotu.

—    Tātad, lai jums viss būtu skaidrs, — sers Džordžs atsāka, bet, uztvēris Tedija Viltona brīdinošo skatienu, spēji aprāva teikumu.

Pa terases platajām marmora kāpnēm augšup kāpa kāds apmēram četrdesmit piecus gadus vecs kungs — platiem pleciem, kailu pakausi un melnu, smailu bārdiņu. Platmali viņš nesa rokā un ar kabatas lakatiņu slaucīja sviedrus no pieres. Viņš mazliet streipuļoja, un sers Džordžs tūliņ ievēroja, ka tas par daudz dzēris.

—   Ā, te jau jūs esat! — Soltesku angliski iesaucās. Šo valodu viņš pārvaldīja ļoti labi, jo bija Anglijā uzaudzis. — Loti priecājos jūs redzēt!

Viņš sniedza baronctam abas rokas un būtu to arī noskūpstījis, ja sers Džordžs nebūtu izvairījies.

—   Loti nožēloju, ka liku jums gaidīt, — rumānis turpināja. — Lūdzu piedošanu. Bet man bija jāpārvar daudz grūtību. Turklāt visas ielas šajā sasodītajā Montekarlo ir tik pilnas ļaužu, ka tikai ar pūlēm var tikt uz priekšu. Es jau visu ceļu pārmetu sev, ka nevarēju būt šeit norunātajā laikā.

Jo ilgāk viņš runāja, jo vairāk kļūdījās. Kā jau visi rumāņi, arī viņš savu brīvo laiku mīlēja pavadīt labāk Parīzē nekā nopietnajā Temzas pilsētā.

—   Bet man ir visai maz laika, jo vēl šovakar gribu doties uz Nicu, kur izgudrotājs mani jau gaida.

—   Jūs gan esat dūšīgs veikalnieks! — sers Džordžs atzinīgi piebilda. — Mēs, angli, varētu vēl daudz ko mācīties no jums.

Soltesku paraustīja plecus.

—   Tomēr daudzās lietās mums jāņem piemērs no angļiem, — viņš atbildēja ar galantu smaidu.

Varēja redzēt, ka viņš jau daudz dzēris; tomēr tas arvien vēl bija spējīgs skaidri un sakarīgi domāt.

—    Mēs jau bijām noraizējušies jūsu dēj, mesjē Soltesku, — Tedijs Viltons iztapīgi ieminējās.

—   Noraizējušies manis dēl? — rumānis izbrīnā atkārtoja.

—   Jā. Mēs spriedām, ka nav visai ieteicami šajā laikā staigāt pa Montekarlo ar tik lielu naudas summu kabatā, — sers Džordžs smaidīdams paskaidroja.

Mesjē Soltesku iesmējās, tad pasauca viesmīli un lika atnest pudeli saldā šampanieša. Sers Džordžs saviebās, iedomājoties, ka ari viņam varbūt nāksies izdzert kādu glāzi no tā.

—    Redzat, te ir mana nauda, — Soltesku izņēma no kabatas vēstuļu portfeli.

Sers Džordžs jau iepriekš bija ievērojis, cik uzpūtusies izskatījās viņa krūšu kabata, un atviegloti uzelpoja.

—    O, nē — savu naudu es nevienam neļaušu nozagt, — Soltesku lepni piebilda. — Šovakar es došos uz Nicu, kur notiks izšķirošā saruna. Viss jau sagatavots. Nu es beidzot reiz iegūšu ķīmiskās formulas un ražošanas procesa aprakstu. Es jums saku: pasaule brīnīsies! — viņš staroja priekā. — Un kāds pārsteigums tas būs speciālistiem! Tas ir viens no svarīgākajiem izgudrojumiem pēdējo gadu desmitu laikā, kas sacels revolūciju saimnieciskajā tirgū. Ceru, ka jūs saprotat, ko es esmu gribējis teikt. Mana angļu valoda nebūt nav tik nevainojama, kādai tai īstenībā vajadzētu būt, — sevišķi vēl, kad esmu iedzēris mazliet vairāk nekā parasti.

—   Jums nav ko atvainoties, mesjē Soltesku, — sers Džordžs laipni teica. — Man nebūtu ienācis ne prāta, ka jūs šovakar jau esat ko dzēris.

Rumānis smiedamies noglabāja vēstuļu somiņu atpakaļ kabata.

—       O, es pamatīgi iemetu! Esmu iztukšojis jau divas pudeles šampanieša, un jūtos visai labi. Bet nu apspriedīsim veikala darīšanas.

. Viņš pabīdīja savu krēslu tā, ka varēja ielūkoties visiem trim sejās.

—   Jūs esat sagatavojuši kādu lielu triku skriešanās sacīkstēm un domājat, ka tas ienesīs mums krietnu žūksni naudas. Es arī pats ieradīšos Anglijā uz derbiju. Man būs prieks pašam visu to novērot. Es nejautāju, — viņš turpināja, paceldams roku, — vai jūsu plāni ir saskaņā ar likumiem vai arī tie ir negodīgi. Man pietiek, ja es varu nopelnīt naudu. Jūs piederat pie Anglijas muižniecības labākajām aprindām, ser Džordž, un mani pilnīgi apmierina tas, ka jūs pats apņematies šo plānu realizēt. Es uzņemos finansēšanu. Cik liela summa jums vajadzīga?

—   Pieci tūkstoši mārciņu.

—   Pieci tūkstoši mārciņu, — Soltesku domīgi atkārtoja. — Un kādu drošību jūs varat man piedāvāt?

—   Jums jāapmierinās ar manu vārdu, — sers Džordžs ar uzsvaru atbildēja.

—   Ar to man arī pietiek. Rīt piesūtīšu jums šo summu, — viņš mirkli pārdomāja. — Nē, rīt vēl ne. Šovakar es braucu uz Parīzi. Es izdošu jums čeku uz Lionas kredītbankas nodaļu.

—     Bet kādēļ jūs negribat izmaksāt skaidrā naudā? — sers Dordžs smaidīdams jautāja. — Jums taču vairāk naudas klāt, nekā vajadzīgs.

—    Tas neiet, — rumānis pakratīja galvu. — Ir iespējams, ka man būs vajadzīga visa šī summa. Nevar zināt, kādi neparedzēti izdevumi var rasties sakarā ar jaunā izgudrojuma iegūšanu. Jūs taču saprotat mani? — viņš pievērsās Tedijam Viltonam.

—    Pilnīgi, — tas pieklājīgi atbildēja. īstenībā viņš gan nebija sapratis nekā, jo Soltesku runāja ļoti ātri un sajūsmā aizmirsa, visus angļu valodas likumus. Vienīgi ļaudis, kas jau sen to pazina, spēja izsekot viņa domu skrējienam.

—     Kā jau sacīju, šovakar es braukšu uz Parīzi, — rumānis atsāka. — Pulksten 12 un 43 minūtēs es atstāšu Nicu. Mana Parīzes adrese jums jau zināma.

Viņš mazliet nedroši piecēlās un ar vislielāko sirsnību atvadījās no pārējiem, kas klusēdami pavadīja to ar skatieniem, kamēr viņš nebija nozudis ļaužu pūli, kas arvien vel drūzmējās lejā.

—  Viņš brauc šovakar, — sers Džordžs beidzot pārtrauca iestājušos klusumu. — Vilton, steidzieties tūliņ uz piestātni un nopērciet Iris guļamvagona biļetes braucienam no Nicas līdz Parīzei. Papūlieties izdibināt, kāds numurs ir Soltesku guļamkupejai.

Tajā pašā vakarā Miltons Sands ap pulksten deviņiem izgāja kazino grezni dekorētajā vestibilā. Mutē viņam bija desmitfranku cigārs, bet kabatā — nepilni desmit franki naudā. Viss pārējais bija paspēlēts, taču viņš to nenožēloja un ari nekā nepārmeta sev. Dzīvi un tās pārmaiņas viņš uzņēma ar filozofisku mieru. Cik bēdīgi viņam nebija klājies Austrālija, kad tas bez ūdens un pārtikas bija klejojis vismežonīgākajos tuksnešos! Vienīgi nesatricināmā ticība, ka izdosies izkļūt no visām šim briesmām, toreiz viņam bija palīdzējusi tās pārciest. Zināms, viņš nebija cerējis atrast zemi, kur piens un medus tek, bet kādu apvidu, kur avotā varētu padzirdīt savu zirgu un nošaut kādu medījumu paša izsalkuma nomierināšanai. Viņš bija par smiekla naudu pārdevis savas zelta raktuves Kulgārdā, kas pircējam vēlāk bija atnesušas miljoniem mārciņu peļņas. No piedzīvojumiem viņš bija mācījies vienaldzīgi panest pat vissmagākos zaudējumus.

Atgriezies viesnīcā, viņš iegāja vestibilā un pamāja šveicaram:

—    Lieciet nonest manas lietas. Es vēl šovakar aizceļoju uz Parīzi.

Kalpotājs nomurmināja dažus nožēlošanas vārdus. Ari viņš savā darba bija iekrājis daudz piedzīvojumu. Misters Sands nebija pirmais viesis, kas ieradās Montekarlo uz ilgāku laiku, bet tad pēkšņi grozīja savu nodomu un ar pirmo ātrvilcienu steidzās atkal prom. Šeit tādi gadījumi atkārtojās ļoti bieži.

Miltons uzgāja savā istaba un pārģērbās. Iesaiņojis savas nedaudzās lietas, viņš lika kalpotājam nonest tās lejā.

—    Fransuā, lūdzu, palūkojieties, vai mesjē Ēriks Stentons ir viesnīcā, — viņš tam sacīja.

—   Jā gan, mesjē, — sulainis atbildēja un izgāja.

Mirkli vēlāk viņš atkal atgriezās.

—   Mesjē Stentons ir vestibilā.

Miltons Sands pamāja ar galvu un, nokāpis lejā, sastapa Ēriku Stentonu taisni tajā mirkli, kad tas gribēja kāpt liftā.

—   Es gribēju ar jums runāt, Stenton.

Viņi apsēdās kādā klusākā stūrīti.

—   Līdz šim jūs pazināt mani pavirši, kā jau cilvēku, ko pirmo reizi sastop Montekarlo, — Sands iesāka. — Bet es pazīstu jūs un gribu izlūgties no jums kādu laipnību. īsi sakot: gribu aizņemties no jums naudu. Bet lieta grozās tikai ap piecām mārciņām.

—    Varat dabūt arī piecdesmit, ja vien vēlaties, — Stentons smaidīdams atbildēja.

Miltons Sands pakratīja galvu.

—    Nē, man vajag tikai tik daudz, lai varētu nokļūt atpakaļ Londonā. Tur mani gaida dažādi čeki, ko varu tūliņ iekasēt.

—  Vai tad jūs arī domājat braukt jau šodien ar nakts vilcienu?

—   Jā — un jūs arī?

—     Es nupat saņēmu telegrammu, kas aicina mani mājup. Turklāt Montekarlo man krīt uz nerviem. Es jau sāku šeit garlaikoties.

—  Tā man ir patīkama ziņa. Vai nevēlaties, lai aizeju uz piestātni un pasūtu vēl vienu vietu guļamvagonā?

—  Tas būtu loti laipni. Bet bez naudas jūs taču nevarat nopirkt biļeti, — viņš piebilda, redzot, ka Miltons jau grib steigties prom.

Smaidīdams viņš pasniedza tam dažas naudas zīmes.

—  Tā, te jums būs tūkstoš franku. Ņemiet vien — nauda jums ceļā noderēs. Ja jau nu tiešām negribat ņemt no manis vairāk nekā piecas mārciņas, tad varēsiet vēlāk pārējo atdot atpakaļ.

—   Ar piecām mārciņām man pietiks, — Miltons īsi atteica.

Viņam nenācās grūti iegūt vēl vienu vietu guļamvagonā, jo tik

vēlā stundā maz laužu atstāj Montekarlo. Smalkā sabiedrība dod priekšroku luksusvilcieniem, kas atiet dienā.

Kad viņš atgriezās viesnīcā, Ēriks Stentons jau bija visu sagatavojis aizceļošanai un samaksājis savu rēķinu. Arī Sands nokārtoja savu rēķinu, turklāt viņam atlika vēl mazliet arī no tās naudas, ko viņš jau iepriekš bija deponējis viesnīcā.

Nesteigdamies viņi devās uz piestātni, jo laika vēl bija diezgan.

—    Ko jūs īsti esat nodomājis turpmāk iesākt? — Stentons pēkšņi jautāja.

—    Es nekad nesastādu plānu ilgākam laikam uz priekšu, jo nemīlu saistīt savu brīvību, labprātīgi uzņemoties pienākumus.

—  īstenībā man ari nebija tiesības jums to jautāt, — Ēriks sacīja. — Bet varbūt es nepareizi izteicos. Es gribēju zināt, vai jums ir kāda pastāvīga nodarbošanās.

—  Es jau pirmīt jums teicu, ka esmu laimes mednieks. Noteikta amata man nav — es pelnu naudu kā avantūrists. Un nekad nekalu nākotnes plānus, jo vienmēr izšķiros pašā pēdējā mirkli. Tā esmu rīkojies visu mūžu, un tā tas paliks arī turpmāk.

Brīdi viņi soļoja klusēdami.

—  Man tomēr jāatzīstas, — Miltons beidzot sacīja, — ka pašreiz esmu spiests padomāt ari par nākotni. Esmu zaudējis daudz laika, izstrādājot savu spēles sistēmu, jo biju cieši pārliecināts, ka tā ienesis man daudz naudas. Tā ir viena no tām sistēmām, kuru īstenošanai vajadzīgs miljons mārciņu. Tādēļ es jokojot nokrustīju to par miljonmārciņu sistēmu. Bet nu es zinu, ka cilvēkiem, kam pieder tik liela summa, vairs nav nekādas vajadzības spēlēt.

Ērikam Stentonam patika šis jauneklis, ko nespēja satriekt nekādi likteņa sitieni un kas dēkas uzskatīja vienīgi par dzīves vienmuļības patīkamu pārtraukumu.

—  Man ir sakari ar dažām lielām firmām, — viņš vilcinādamies sacīja. — Varbūt es varētu jums palīdzēt dabūt kādu vietu.

M'ltons smiedamies uzsita Stentonam uz pleca.

—  Mīļais draugs, — viņš vaļsirdīgi sacīja, — ja jūs ieliktu mani kādā atbildīgā vietā, tad var gadīties, ka es jau pēc nedēļas aizlaižos lapās ar prāvāku naudas summu. Nē, tas nav priekš manis. Man ir pavisam citi nodomi. Katrā ziņā esmu jums loti pateicīgs, ka tik laipni gribējāt man palīdzēt. Bet es esmu spēlētājs, un tāds ari palikšu līdz mūža galam… ja vien neatradīšu kādu darbu, kur manas spējas varētu tikt izmantotas lietderīgāk.

—   Es tomēr iedošu jums savu adresi, un, ja vien varu būt jums kādā ziņā noderīgs, meklējiet mani katrā laikā.

Miltons paņēma Ērika pasniegto vizītkarti.

—   Reti gadās sastapt tādus cilvēkus kā jūs, — viņš sacīja. — Dažādi klaidoņi un krāpnieki jau tiktāl samaitajuši bagātos ļaudis, ka tie nekam vairs netic. Varbūt es kādreiz būšu spējīgs atmaksāt jūsu laipnību. Bet pagaidām papūlēsimies izklaidēt ceļojuma garlaiclbu, mēģinot atrast man kādu piemērotu nodarbošanos. Kaut kas man tomēr jāiesāk, — viņš runāja, pa pusei jokojot, pa pusei nopietni. — Rit man jau jābūt skaidrībā par to. Galu galā man vienalga, vai eju uz skatuves, vai iestājos kādā restorānā par viesmīli. Esmu dzirdējis, ka dažās vietās viesmīli saņemot labas dzeramnaudas, tā ka šis arods šķiet pats izdevīgākais. Bet varbūt es varētu uzņemties nēsāt pa Londonu plakātus. Būšu jums loti pateicīgs, ja palīdzēsiet man izšķirties, kurš no šiem darbiem būtu man vairāk piemērots.

3

Nicā ir nomales, par kurām parasti nekas nav zināms lepnajiem iebraucējiem, kas pastaigājas saulainajās alejās un priecājas par mimozām un skaistajām palmām.

Mesjē Soltesku lika apturēt auto kādā mazā šķērsieliņā. Šoferis bija loti pārsteigts, dzirdot, ka elegantais kungs grib apmeklēt vienu no nabadzīgākajām ielām.

Nams Nr. 27 bija viena no visdrūmākajām ēkām visā apkārtnē, bet mesjē Soltesku šādi dzīvokli nebija sveši. Katrā ziņā tie vēl bija labāki par viņa fabriku strādnieku mitekļiem. Viņš nebija sentimentāls, un līdzcilvēku ciešanas to neskumdināja.

—  Jūs meklējat mesjē Pentridžu? — šveicars jautāja, jo arī pat šim namam bija savs šveicars, kura darbs gan aprobežojās vienīgi ar naudas iekasēšanu no īrniekiem. — Jā gan, mesjē Pentridžs ir mājās. Ceturtā stāvā, pirmās durvis pa kreisi.

Soltesku uzkāpa augšā un, atradis norādītās durvis, pieklauvēja. Sākumā neviens neatsaucās, un tikai uz atkārtotu klauvēšanu viņš saņēma atbildi.

—    Iekšā! — aiz durvīm atskanēja rupja, nepatīkama balss.

Rumānis atvēra durvis un iegāja mazā, slikti mēbelētā istabiņā.

Atskaitot vecu lauku gultu istabas kaktā, tur bija vēl galds, salūzis krēsls un neliels sienas skapītis. Telpu vāji apgaismoja netīra petrolejas spuldze.

Džons Pentridžs sēdēja uz gultas malas. Viņš bija ģērbies vecās biksēs un netīrā kreklā, kura krūšu izgriezumā rēgojās viņa spalvām apaugusi miesa. Gultā bija nomests apdilis smokings, ko viņš nupat bija noģērbis.

Viņš niknu skatienu lūkojās svešiniekā un pat nepapūlējās piecelties, lai ar to sasveicinātos. Soltesku šķita, ka viņš nekad vēl nav redzējis cilvēku ar tik atbaidošu ārieni.

—   Jūs esat mesjē Soltesku?

Pentridžs uzdeva šo jautājumu angliski, un rumānis apstiprinoši pamāja ar galvu. Nesagaidījis uzaicinājumu, viņš piebīdīja vienīgo krēslu tuvāk gultai un apsēdās.

—   Mister Pentridž, esmu gatavs tūliņ noslēgt ar jums svarīgo darījumu. Vēl šovakar man jādodas tālāk uz Parīzi, kur mani sagaida apspriedes. Tātad jūs sapratīsiet, ka man nav laika liekām sarunām.

—   Pilnīgi saprotu, — Pentridžs nelaipni norūca. — Vai naudu atnesāt?

—   Par to runāsim vēlāk, — Soltesku diplomātiski atbildēja. — Vispirms parādiet man savas ķīmiskās formulas, — viņš runāja mazliet aizsmakušā balsi, jo ceļā bija vēl dzēris. — Jums jāzina, ka esmu stikla fabrikants. Kā lietpratējs tūliņ varēšu pateikt, vai jūsu formulas derīgas vai ne.

—   Bet jūs taču dabūjāt stikla paraugus, — Pentridžs aizrādīja, naidīgi lūkodamies viņā. — Vai tad tas vēl nav pietiekams pierādījums?

—  Paraugus es redzēju; tie ir labi un nevainojami — to negribu noliegt. Bet mani visvairāk interesē formulas.

Pentridžs smagi piecēlās un,'piegājis pie mazā sienas skapīša, izņēma no tā biezu aploksni.

—    Bet vispirms man vēl kas sakāms. Jums var rasties lielas nepatikšanas, ja kļūtu zināms, no kā jūs esat šos dokumentus ieguvis. Es nesaku, ka formulas būtu nokļuvušas manās rokās tieši negodīgā ceļā. Jau kopš trīsdesmit gadiem tās atrodas pie manis, un stikla paraugus es pats izgatavoju. Tas jums šķiet neticami? Bet neaizmirstiet, ka man bija labs skolotājs. Vai esat kādreiz dzirdējis Grenforda Tērnera vardu?

—    Grenfords Tērners? Tas taču bija ievērojams izgudrotājs!

Pirms piecdesmit gadiem viņa vārds bieži tika minēts. Es vēl atceros viņa dzīves traģēdiju.

•Pentridžs pamāja ar galvu.

—   Viņš bija nošāvis savu sievu un tika par to izsūtīts uz visu mūžu uz Austrāliju. Un tur es satikos ar viņu. Tas ir viens no lielākajiem izgudrotājiem, kādi vien pasaulē bijuši. Nu viņš jau sen miris, — Pentridžs steidzīgi piebilda.

—  Kādos apstākļos tad jums gadījās ar viņu tikties? — Soltesku ieinteresēts jautāja.

—   Tas nav svarīgi, — Pentridžs izvairīdamies atbildēja. — Te ir formulas un ražošanas procesa sīks apraksts.

—   Tātad ar pašu izgudrotāju es nevaru runāt?

—    Es taču jau teicu, ka viņš miris, — Pentridžs nepacietīgi atbildēja. — Ar to jums pietiek. Šos dokumentus es neesmu izlaidis no rokām. Protams, es zināju, ka tie reiz atnesis man veselu bagātību. Būtu varējis pārdot tos ari agrāk, bet… — viņš apklusa, jo negribēja ielaisties tuvākos paskaidrojumos par to iegūšanas veidu. Tāpat viņš negribēja atzīties, ka līdz šim nav pārdevis izgudrojumu vienīgi tādēļ, ka baidījies pievērst sev īpašnieka uzmanību.

—   Parādiet, — Soltesku sacīja.

Pentridžs vilcinādamies pasniedza tam dokumentus.

Pievilcis savu krēslu tuvāk galdam, rumānis vērīgi izlasīja sīki aprakstītās papīra lapas, kur bija sniegti izsmeļoši paskaidrojumi par izgatavošanas procesu. Laiku pa laikam viņš norūca kādu atzinīgu piezīmi.

—  Jā, tas ir īstais ceļš! Neviens no mums līdz šim nav nācis uz domām atrisināt problēmu šādā veidā!

Priecīgais uztraukums bija gandrīz pilnīgi izkliedējis viņa reibumu. Neviens nevarēja labāk par viņu novērtēt šī izgudrojuma milzīgo nozīmi. Tomēr viņš gribēja iegūt vēl neapšaubāmākus pierādījumus.

Pentridžs ievēroja rumāņa meklējošo skatienu un tūliņ saprata, ko tas gribēja sacīt. Viņš piegāja pie skapīša un izņēma no tā dažus mazus sainīšus, spirta lampiņu, plānu stikla rūti un divas kārbiņas ar baltu un sarkanīgu pulveri.

—    Saturs sajaukts tieši pēc receptes, — viņš paskaidroja. — Jums nemaz nav jāpūlas ar formulu atrisināšanu.

Turpmākās pusstundas laikā Soltesku sēdēja līdzās Pentridžam, nenovērzdams skatienu no zilās liesmiņas un sasmalcinātā stikla. Pentridžs iebēra trauciņā mazliet baltā, tad nedaudz iesārtā pulvera. Sakausēto šķidrumu viņš izlēja tērauda formā un lāva tam atdzist. Mēģinājums bija izdevies spīdoši. Iegūtais stikla gabaliņš pēc izskata ne ar ko neatšķīrās no parastā stikla. Starpība bija tikai tā, ka tas viegli lāvās locīties, turklāt tūliņ atkal ieņēma iepriekšējo stāvokli, neuzrādot ne vismazāko plaisājuma pazīmju.

—  Šo stiklu varēs plaši izmantot. Tas ir ne vien lokans, bet ari elastīgs, — Soltesku apmierināts teica. Tad viņš izņēma kabatas portfeli. — Cik jūs prasāt par šo izgudrojumu?

Pentridžs mirkli vilcinājās.

—  Sākumā es gribēju pārdot to par divdesmit tūkstošiem mārciņu, bet tā vērtība ir daudz lielāka. Bez piecdesmit tūkstošiem es to neatdošu.

Viņš tomēr bija maldījies, ja domāja, ka ar Soltesku var kaulēties. Rumānis bija cieši apņēmies nemaksāt ne šiliņa vairāk par norunāto summu.

—    Mīļais draugs, — viņš smaidīdams sacīja, — jūs laikam domājat, ka esmu par daudz iedzēris? Savā ziņā jums taisnība. Bet es tomēr vēl apzinos, ko daru. Mēs bijām vienojušies par divdesmit tūkstošiem mārciņu. Šo summu esmu mierā jums izmaksāt, pat nejautājot, kam jūs esat šos dokumentus nozadzis. Ja varat pārdot šo izgudrojumu kādam citam, kas maksā vairāk — lūdzu, dariet to. Tātad: vai nu saņemsiet divdesmit tūkstošus, un tad šī lieta ir izbeigta, vai ari man vairs nav nekādas intereses par to. Vilciens uz Parīzi atiet visai drīz, un man nav laika ilgāk kavēties.

—   Labi, dodiet divdesmit tūkstošus, — Pentridžs īgni norūca.

Viņš kāri izstiepa roku, un Soltesku rūpīgi noskaitīja naudu.

—   Ko jūs domājat iesākt ar šo naudu? — rumānis jautāja.

Pentridža acis iemirdzējās.

—   Redziet, — viņš dedzīgi sacīja, — jūs esat bagāts cilvēks, un jums nekad naudas nav trūcis. Turpretī es esmu nabaga velns, ko visu mūžu dzenājuši no vienas vietas uz otru. Jūs varat baudīt dzīvi, bet es kļūstu vecs, un visus šos gadus esmu dzīvojis nabadzībā. Savu niecīgo pelņu vienmēr esmu pazaudējis kazino. Bet nu es reiz spēlēšu lielo spēli, par kuru esmu sapņojis visu mūžu. Vai saprotat, ko es domāju?

•Viņš kvēlošu skatienu lūkojās uz Soltesku, it kā gaidītu no tā atzinību un piekrišanu.

—    Man vairs nav atlicis ilgi dzīvot, un jau rīt es iegādāšos visskaistākos uzvalkus. Prom šīs riebīgās lupatas! — viņš iekliedzās, nomezdams uz grīdas veco smokingu. — Rīt es iegriezīšos Montekarlo un būšu tāds pats kā visi tie elegantie kungi, ko tik bieži esmu apskaudis. Jaunajās drēbēs neviens mani vairs nepazīs. Un es spēlēšu uz vislielākajām likmēm. Tas ir vienīgais prātīgais veids, kā vinnēt daudz naudas.

—   Gribu teikt jums tikai vienu, mīļais, — Soltesku draudzīgi atbildēja, noglabādams aploksni ar dokumentiem kabatā. — Ja man būtu vairāk laika, es labprāt spēlētu ar jums uz to naudu, ko nupat izmaksāju jums. Un es vinnētu, jo man šī nauda nav vajadzīga, bet jūs paspēlētu, jo jums tā nepieciešama dzīvei. Jūs tiešām esat nelabojams nelga.

Soltesku vislabākajā garastāvoklī atvadījās no Pentridža un, nokāpis lejā, iesēdās savā automašīnā. Viņš bija cieši pārliecināts, ka nekad vēl savā mūžā nebija noslēdzis nevienu tik ienesīgu darījumu.

4

—    Es jau baidījos, ka jūsu meklēšanai nebūs panākumu, mis Prezidente, — lords Čendersons sacīja, soļodams līdzās jaunai eleganti ģērbtai dāmai, ko tas bija atnācis pavadīt Marselas piestātnē.

Viņa pacietīgi pasmaidīja.

—   Esmu jau pieradusi, ka šie ceļojumi neved pie vēlamā mērķa, — viņa atbildēja. — Bet mēs taču nedrīkstam atstāt nepārbaudītu nevienu norādījumu. Tas taču nemaz nav iespējams, ka man reiz palaimētos atrast cilvēku, ko mans vectēvs meklē jau tik ilgus gadus. Kamēr esmu jauna un vesela, varu palīdzēt viņam meklēt. Viņš gan vēl ir spirgts un stiprs, tomēr ceļošana viņu pārak nogurdina. Bet tas tiešām bija pārāk egoistiski no manas puses, ka es jūs tik loti apgrūtināju.

Viņš smaidīdams pakratīja galvu.

—    Lūdzu, nesāciet taču taisnoties, mis Prezidente. Jūs taču zināt, ka es reti aizeju gulēt pirms diviem nakti. Esmu loti priecīgs, ka varēju jūs pavadīt. Tiešām priecājos, ka nejauši gadījos Marselā un varēju jums pakalpot.

Viņa uzmeta tam pateicīgu skatienu.

—   Ari man tas sagādāja lielu prieku. Tas tiešām nav jaunai dāmai īsti piemērots uzdevums: meklēt svešā pilsētā kādu vīrieti, kas policijai pazīstams kā noziedznieks. Bez jūsu palīdzības man būtu nācies loti grūti ievākt Marselā kādas ziņas. Tāpat viena es nekad nebūtu iedrošinājusies braukt uz Montekarlo.

—   Es vienmēr esmu gatavs pakalpot jūsu vectēvam. Tikai rets cilvēks atstājis uz mani tik dziļu iespaidu kā viņš.

—  Arī viņš jūs loti ciena un pilnīgi uzticas jums, — viņa viltīgi pasmaidīja. — Nekad nebūtu domājusi, ka žokejkluba priekšsēdētājs tik ļoti interesēsies par mūsu darīšanām.

Lords Čendersons iesmējās. Tas bija jau vecīgs kungs, klasiski skaistu profilu un simpātiskiem vaibstiem. Anglijā viņš bija plaši pazīstama personība.

—  Jūsu vectēvs ir viens no tiem nelielo stallu īpašniekiem, ko mēs augsti cienām, — viņš sacīja. — Jūs jau zināt, ar kādu uzmanību mēs pieņemam visus jaunos.

—  Vai domājat, ka tiem nevar uzticēties vai ka viņi ir negodīgi?

Viņš paraustīja plecus.

—   To es tieši negribētu apgalvot. Bet šolaiku ļaudis rīkojas visādiem līdzekļiem, un zirgu skriešanās šādi likumi nedrīkst iespiesties. Tiešām jābrīnās, kā jūsu vectēvs ar vienu vienīgu zirgu…

—   Jūs gribējāt teikt — diviem, — viņa to pārtrauca.

—   Diviem? — viņš izbrīnā atkārtoja. — Es domāju, ka viņam ir tikai viens.

—   Jūs piemirstat to zirgu, ko esam nodomājuši laist derbija sacīkstēs, — viņa nopietni sacīja. — Vectēvs liek loti lielas cerības uz Donavenu.

—   Nekad vēl neesmu par tādu dzirdējis, — lords Čendersons smiedamies atbildēja. — Acīmredzot ari žokejkluba priekšsēdētājs pulksten divos nakti vēl var ko mācīties, turklāt pat Marselas piestātnē… Bet nu jums laiks atgriezties kupejā — pēc četrām minūtēm vilcienam jāatiet.

. Kāds konduktors gāja viņiem garām.

— Lūdzu iekāpt! — viņš sauca.

Cieši paspiedusi lorda Čendersona roku, mis Prezidente iekāpa. Nolaidusi logu, viņa vēl bridi sarunājās ar savu pavadoni, kamēr vilciens sāka kustēties. Tad viņi vēlreiz atvadījās un izšķīrās.

Lords Čendersons bija viens no tiem angļu sportistiem, ko viņa dievināja. Viņa pazina daudzus, kas interesējās par skriešanās sportu, bet ne visi viņai bija simpātiski.

Lords Čendersons piederēja pie vecās paaudzes un bija džentlmenis no galvas līdz kājām — cilvēks ar plašu izglītību un smalku takta izjūtu. Tā tiešām bija laimīga nejaušība, ka viņš bija gadījies Marselā. Viņas vectēvs bija saņēmis ziņas, ka cilvēks, ko tas meklē, redzēts Marselas tuvumā. Tomēr atrast cilvēku, no kura uzglabājusies vienīgi kāda divdesmit gadu veca ģīmetne — tas bija diezgan grūts uzdevums. Viņas brauciens bija izrādījies veltīgs, un tomēr viņa aizveda no Marselas patīkamas atmiņas par lorda Čendersona laipno gādību, ar kādu tas bija pret viņu izturējies. Džonu Prezidentu un lordu Čendersonu saistīja cieša draudzība, kas pastāvēja viņu starpā jau kopš tā laika, kad jaunās meitenes vectēvs bija atgriezies Anglijā.

Aizslēgusi kupejas durvis, Mērija Prezidente sāka izģērbties. Tomēr drīz vien viņai bija jāatzīst, ka priekšāstāvošā nakts nebūs visai mierīga, jo kungs, kas brauca blakus kupejā, bija stipri iereibis. Viņš skali dziedāja un dedzīgi sarunājās pats ar sevi kadā svešā valodā, ko Mērija nesaprata. Acīmredzot viņš bija loti līksms, jo bieži smējās. Viņa dzirdēja, kā kāds pasažieris piegāja pie nemierīgā kaimiņa durvīm un uzaicināja to uzvesties klusāk.

Tomēr tas neko nelīdzēja, jo piedzērušais atbildēja rupjiem smiekliem un jautāja, kā gan svešais iedrošinoties klauvēt pie viņa kupejas durvīm.

Mērija pielika visas pūles, lai aizmigtu. Viņa sāka domāt par sava ceļojuma mērķi, tomēr tas viņu nenomierināja. Viņa bija meklējusi Džonu Pentridžu Marsejā tikpat nesekmīgi kā viņas vectēvs jau gadiem ilgi. Kāds paziņa bija redzējis Pentridžu Marselas ielās un tūliņ ziņojis par to Merijas vectēvam. Šis nebija pirmais ceļojums, ko viņa bija uzņēmusies šādā nolūkā. Viņa jau bija apmeklējusi gandrīz visas Eiropas lielākās pilsētas, cerēdama atrast cilvēku, kas bija nozadzis Džona Prezidenta izgudrojumu.

Beidzot viņa tomēr bija aizmigusi. Bet tad pēkšņi atkal pamodās tieši tajā mirklī, kad kāds no ārpuses pūlējās atslēgt viņas kupejas durvis. Pulkstenis rādīja četri. Tātad viņa bija gulējusi ne vairāk kā stundas ceturksni. Durvis lēnām atvērās, un tajās parādījās kāds plecīgs stāvs.

—  Kas tur ir? — Mērija iesaucās, sniegdamās pēc slēdža. Bet, pirms vēl viņa bija paguvusi to pagriezt, svešais atlēca atpakaļ koridorā un ar troksni aizcirta aiz sevis durvis.

Viņa piecēlās un piezvanīja konduktoram, kas brītiņu vēlāk samiegojies ienāca kupejā.

Nē, viņš neesot bijis koridora, un durvju atslēgas nevienam citam neesot.

—  Jaunkundze droši vien sapņojusi, — viņš sacīja ar pieklājīgu smaidu, bet sevī lādēdamies, jo arī pat vislaipnākais guļamvagona konduktors nemīl, ka traucē tā miegu.

—  Es nebūt neesmu sapņojusi, — viņa nopietni atbildēja. Tomēr viņa vairs neturpināja šo sarunu, jo saprata, ka tai nebūtu nekādas nozīmes.

Ari nemierīgais kaimiņš pa to laiku bija iemidzis, jo viņa kupejā valdīja klusums. Mērija atkal apgūlās, tomēr miegs bija iztraucēts. Viņa no jauna izslēdza gaismu. Vilciens mierīgā gaitā joņoja caur Ronas ieleju. Mērija ar ilgošanos gaidīja rītu, kad tā atkal varēs justies drošībā. Līdz gaismai atlika vēl pusotras stundas. Kāda nojauta viņai teica, ka svešā vīrieša iebrukums nav noticis aiz pārpratuma, ka tai draud nopietnas briesmas. Pēdējā laikā taču tik bieži bija dzirdēts par zādzībām dzelzceļa vilcienos. Viņa pūlējās sevi nomierināt, tomēr uztrauktie nervi neļāva no jauna iemigt.

Iebrucējs viņu vairs netraucēja. Bet nu to sagaidīja kāds cits uztraucošs gadījums. Pēkšņi atskanēja lokomotīves skarbais svilpiens. Vilciens strauji samazināja ātrumu un tad pēkšņi apstājās, tā ka viņa tikko neizkrita no gultas. Laimīgā kārtā elektriskā apgaismošanas ierīce bija palikusi nebojāta. Viņa uzdedza gaismu. Rija dzirdams, kā tika atrautas kupejas durvis un koridorā atskaneja uztraukto pasažieru pārbiedētās balsis. Steigā uzmetusi rīta svārkus, ari Mērija atvēra savas kupejas durvis.

Acīmredzot bija notikusi kāda nelaime, tomēr vagons vēl stāvēja uz sliedēm. Tajā pašā acumirkli, kad Mērija izgāja koridorā, tika atrautas arī blakuskupejas durvis, un pa tām iznāca kāds plecīgs kungs. Viņa asinīm pieplūdušās acis mulsi lūkojās visapkārt. Padusē tas turēja biezu, melnas ādas portfeli. Viņš vērsās pie Mērijas ar kādu jautājumu svešā valodā, ko tā nesaprata. Viņa tikai pakratīja galvu, jo ari pati nezināja vilciena pēkšņās apstāšanās iemeslu. Svešais kungs izsteidzās no vagona, bet tūliņ atkal atgriezās. Uztraukumā viņš paspēra kādu neveiklu soli un gandrīz paklupa. Portfelis izslīdēja tam no paduses. Viņš noliecās un pacēla to, bet šajā mirklī no kabatas viņam izkrita kāda aploksne, ko tas nepamanīja. Mērija, kas bija sekojusi svešā kustībām, pacēla aploksni, lai atdotu to īpašniekam. Te nejauši viņas skatiens krita uz izbalējušo uzrakstu, un viņa tūliņ pazina sava vectēva īpatnējo rokrakstu:

„Lokanais stikls.

Tā izgatavošanas paņēmiens.

Džona Prezidenta izgudrojums."

Viņa turēja rokā dokumentus, ko tās vectēvs jau kopš trīsdesmit gadiem bija velti meklējis!

Pirms vēl viņa bija paguvusi aptvert sava atraduma nozīmi, mesjē Soltesku straujam kustībām izrāva tai aploksni no pirkstiem. Norūcis dažus pateicības vārdus, viņš ātri nozuda savā kupejā.

Divi kungi gulamtērpos tuvojās pa koridoru. Bez šaubām tie bija angli. Viens no viņiem smaidīdams apstājās Mērijas priekšā.

— Vai varu jums kā pakalpot? — viņš pieklājīgi jautāja.

Vai vispār kāds varēja viņai palīdzēt? Vai bija iespējams īsos vārdos izteikt visu, ko viņa nupat bija piedzīvojusi? Vai tā varēja pierādīt savas tiesības uz aploksni, kas atradās svešā kunga īpašumā? Nē, tas bija neiespējami. Viņai vajadzēja atrast kādu citu ceļu, kā atgūt dokumentus.

Viņa tikai pakratīja galvu, jo bija pārāk uztraukta, lai varētu atbildēt.

—   Tas man sagādātu vislielāko prieku…

Viņš vēl nebija izteicis šos vārdus, kad pēkšņi notika sadursme. Atskanēja skaļš brīkšķis, un gaisma nodzisa. Kāds cits vilciens bija uzbraucis virsū ātrvilcienam, un vagonā izcēlās panika. Šausmu kliedzieni, palīgā saucieni un nikni lāsti — viss jaucās cits caur citu.

Mērija redzēja uzliesmojam kabatas laterniņu un izdzirdēja vaidus, it kā kāds ciestu lielas sāpes. Kāds vīrietis aizsteidzās viņai garām, un viņa instinktīvi sajuta, ka tas bija tas pats, kas nesen bija mēģinājis ielauzties viņas kupejā. Trīs minūtes vēlāk viņa, pie visām miesām trīcot, izkāpa no vagona, lai redzētu, kas īsti noticis.

Visvairāk bija cietis vilciena pakaļgals. Divi vagoni bija ietriekti viens otrā. Viens pasažieris bija nonāvēts un vairāki smagi ievainoti. Mērija palika uz dzelzceļa uzbēruma, kamēr pārliecinājās, ka nekādas briesmas vairs nedraud. Vilciens nebija aizdedzies, un ari citādi nebija sagaidāmi nekādi tālāki sarežģījumi. Viņas vagons, kas atradās vidū, nemaz nebija cietis. Mērija atkal iekāpa un uzmeklēja savu kupeju. Tajā pašā mirkli atkal iedegās elektrība. Konduktors bija atradis vada bojāto vietu un izlabojis to. Nu tas staigāja no vienām durvīm pie otrām un mierināja uztrauktos pasažierus. Visas briesmas esot pāri, un tie varot mierīgi apģērbties.

Mērija Prezidente nebija gaidījusi šo uzaicinājumu. Kad konduktors pieklauvēja pie viņas durvīm, tā jau bija saģērbusies. Mirkli vēlāk viņa atkal stāvēja uz uzbēruma pārējo pasažieru vidū. Mesjē Soltesku skali lamājās un dedzīgi mētājās rokām.

—    Es esmu aplaupīts! — viņš kliedza. — Es esmu nekrietnā kārtā apzagts!

—    Nomierinieties taču, mesjē, — kāds ierēdnis pūlējās viņu pārliecināt. — Jūs atradīsiet savā kupejā visu pilnīgā kārtībā.

—    Es jau biju tur un pārmeklēju visus kaktiņus, bet mans melnais portfelis ir pazudis! Un tam bija milzīga vērtība — vismaz trīs miljoni franku!

Mērija Prezidente dziļi ievilka elpu. Vel nupat viņā bija pamodusies vēlēšanās iekļūt šī cilvēka kupeja un uzmeklēt zināmo aploksni. Viņa bija gribējusi izdarīt zādzību, un nu klusībā priecājās, ka bailes bija to atturējušas no šī pārdrošā soja.

Kāds kungs pašreiz tuvojās rumānim.

—   Ko, jas esat pazaudējis savu portfeli? — viņš angliski jautāja. — ,Tas taču nemaz nav iespējams, Soltesku!

—   Tomēr tas ir nozudis. Tas ir neatsverams zaudējums, — rumānis sūdzējās. — Es atstāju to kupejā, un nu tā vairs nav.

Konduktora pavadībā viņš atgriezās vagonā. Mērija caur logu redzēja, cik rūpīgi viņi pārmeklēja visu kupeju. Viņai aiz muguras divi kungi sarunājās angliski, un tas atstāja uz viņu nomierinošu iespaidu. Vajadzības gadījumā viņa varētu vērsties pie tiem, un šī apziņa deva tai jaunu drosmi.

—   Ja nemaldos, tas ir mūsu vecais draugs Soltesku, — viens no viņiem sacīja.

—   Protams. Viņa deļ mēs visu nakti nevarējām gulēt. Es gandrīz teiktu, ka viņš saņēmis pēc nopelniem.

Mērija pagrieza galvu un pazina kungu, kas to bija uzrunājis īsi pirms sadursmes.

—   To es negribētu teikt, — Miltons Sands atbildēja. — Nevar zināt, kāda iemesla dēl cilvēks nododas dzeršanai. Bet, tā kā naudas viņam netrūkst, tad šis iemesls man tomēr nav gluži saprotams.

Rumānis atkal iznāca no vagona. Nostājies uz ārējās paltformas, viņš uztraukti uzrunāja apkārtstāvošos:

—   Godātie draugi, es esmu apzagts. Kas to izdarījis — nezinu, tomēr gribu pateikt jums vienu. Naudas, kas atradās portfeli, man nebūt nav žēl; bet tur bija daži dokumenti, kam priekš manis ir vislielākā vērtība. Ikvienam, kas atdos man portfeli, es apņemos izmaksāt augstu atlīdzību.

Tomēr neviens neatsaucās uz šo vilinošo piedāvājumu.

5

Sers Džordžs Frodmers Parīzē bija apmeties MonsiņI viesnīcā. Viņš uztraukts soļoja savā istabā šurp un turp. Viņa abiem biedriem jau sen būtu vajadzējis atgriezties. Viņi bija pavadījuši nakti dažādās viesnīcās, lai nepievērstu sev uzmanību. Jā, savā apdomībā viņi bija gājuši pat tik tālu, ka pēc dzelzceļa katastrofas bija atgriezušies Parīzē katrs savā vilcienā.

Beidzot viņi tomēr ieradās, un sers Džordžs rūpīgi noslēdza aiz tiem durvis.

, — Runāsim reiz klaji, — viņš skarbā balsī sacīja. — Kurš paņēma naudu?

—    Pārmeklējiet mani, — Kitsons īgni atbildēja, aizdomīgu skatienu vērodams baronetu.

—   Jūs laikam gribēsiet man iestāstīt, ka portfeļa jums nemaz nav? — sers Džordžs neticīgi jautāja.

—   Kas man lai būtu?

—   Portfelis!

—   Man nav nekā, — Kitsons cieši noteica. — Bet es nojaušu, ka nauda ir pie jums.

Sers Džordžs piemiedza acis.

—   Neesmu to pat redzējis, — viņš īgni atbildēja. — Nesāksim taču jokot. Mēs pārāk cieši esam saistīti kopējiem pasākumiem, lai sāktu cits citu apkrāpt. Kas jums zināms, Vilton?

—   Man? — Tedijs nikni iesaucās. — Kā jūs iedrošināties uzdot man tik nekaunīgu jautājumu? Jūs taču neapvainosiet mani zādzībā? Tas ir taisni nedzirdēti! Es tikai zinu, — viņš mazliet mierīgākā balsī turpināja, — ka jūs esat ko nodomājis. Līdz šim uzskatīju šo lielu par joku. Man pat sapni nebūtu rādījies, ka gribat paturēt šo naudu viens pats.

Sers Džordžs nicīgi iesmējās.

—    Jūs brūkējat pārāk lielu muti, Tedij Vilton. Bet mani tas neuztrauc. Jūs taču pats labi zināt, ka mēs visi metam acis uz šo naudu. Jūsu vārdos klausoties, jāsāk ticēt, ka jūs nekad vēl neesat sajaucis nevienu avotiņu. Es turpretim gribētu jautāt: vai jūs maz vispār kādreiz esat piedalījies kaut vienā godīgā pasākumā? Aizdomas krīt arī uz jums. Nemaz nesaviebiet šādu svētdienas skolas audzēkņa seju. Es neciešu izlikšanos. Tātad sakiet īsi un skaidri: vai jums ir šī nauda vai ari jums tās nav?

—   Nē, man tās nav, — Viltons drūmi atbildēja.

Mirkli viņi klusēdami stāvēja viens otram pretī, neuzticības pilniem skatieniem vērojot cits citu. Ikvienam bija aizdomas pret abiem pārējiem, ka tie ir sazvērējušies cits pret citu.

—        Bet pie kāda tai taču vajag būt! — sers Džordžs beidzot nepacietīgi atsāka.

. — Esmu cieši pārliecināts, ka tā ir pie jums, — Beds Kitsons atbildēja.

Sers Džordžs strauji pievērsās tam.

—   Ko, jūs iedrošinieties turēt mani aizdomās, sasodītais suns?

—   viņš iekliedzās.

—        Esmu dzirdējis, ka Eiropā dažreiz notiekot visdīvainākās lietas, — amerikānis mierīgi paskaidroja. — Un es nemaz nebūtu pārsteigts, ja dabūtu zināt, ka jūs esat paņēmis naudu.

Stāvoklis bija visai saspīlēts, un sers Džordžs labi zināja, ka tas viegli var k]ūt bīstams. Viņš redzēja, ka šādā ceļā nekas nav panākams.

—       Varbūt Soltesku nemaz nav pazaudējis portfeli, — viņš vienaldzīgā oaisī ieminējās.

—        Zināms, ka viņš to pazaudēja! — Kitsons iesaucās. — Par to nevar būt ne vismazāko šaubu. Es vēl īsi pirms tam redzēju to viņa rokās. Koridorā tas vēl izslīdēja viņam no paduses, un kāda jauna dāma no blakus kupejas palīdzēja viņam to pacelt.

—    Kas tā bija par dāmu? — sers Džordžs apjautājās.

Amerikānis pakratīja galvu.

—       Nezinu, — viņš īsi atbildēja. — Es taču nevaru pazīt visas skuķes, kas brauc no Nicas uz Parīzi!

—   Tā bija kāda mis Prezidente, — Tedijs Viltons paskaidroja,

—   vecā Prezidenta mazmeita.

Sers Džordžs sarauca pieri.

—   Tā paša, kuram pieder sacīkšu zirgi?

-Jā.

Seram Dordžam neatlika laika pārdomāt šo atgadījumu. Viņš bija norunājis priekšpusdienā satikties ar Soltesku, un nu tas ik bridi varēja ierasties, bet baronetam vēl bija jādod saviem biedriem noteikti norādījumi, kā izturēties pret rumāni sakarā ar pagājušās nakts notikumiem. Tad viņš īsos vārdos paskaidroja tiem savu turpmāko plānu.

—        Šaubos, vai pēc visa notikušā viņš maz vairs gribēs piedalīties, — Tedijs Viltons ieminējās.

—   Nē, tā nav, — sers Džordžs pārliecinoši atbildēja. — Viņam

ir bezgala daudz naudas, un pat desmitkārt lielāks zaudējums tam neko nenozīmētu.

Jums nav ne jausmas, cik bagāts ir šis cilvēks. Gan redzēsiet, ka viņš nemaz nebūs atdzisis pret kopējo lietu.

—  Es brīnos, ka viņš jums uzticas, — Viltons piegāja pie kamīna un paņēma cigāru no kastītes, kas stāvēja uz tā dzegas.

—  Viņam ir pilnīgs iemesls man uzticēties, — baronets, viltīgi smaidīdams, atbildēja. — Pagājušajā gadā es reiz izrādīju viņam visu Londonu. Ja nebūtu manis, viņš toreiz būtu pazaudējis divpadsmit tūkstošus marku.

Viltons uzmeta tam neticīgu skatienu.

—  Tā jau domāju, ka tas jūs pārsteigs, — sers Džordžs ironiski turpināja. — Tas viss notika Milingtona vainas dēļ. Viņš bija pratis ievilināt Soltesku savā namā, un toreiz tur tika spēlēts uz augstām summām. Liekas tīri neticami, ka kāds varētu apspēlēt tik veiklu puisi, kāds ir Soltesku. Tomēr šoreiz viņš bija uzķēries uz makšķeres. Redzot, ap ko lieta grozās, es paaicināju Milingtonu sāņus un tieši noprasīju, cik procentu viņš man maksās. Bet tas cilvēks bija neprātīgs; viņš negribēja pat runāt par to un vēl zobojās par mani.

—   Un tad jūs, protams, aizgājāt kopā ar Soltesku? — Viltons jautāja, piekrītoši pamādams ar galvu.

—   Gluži pareizi.

—   Bet kā jūs varat apgalvot, ka esat izglābis viņam tieši divpadsmit tūkstošus?

—  Tik daudz viņam tovakar bija kabatā, un es pazīstu Milingtona ļaudis. Tie būtu izģērbuši viņu līdz kreklam.

Pie durvīm klauvēja, un sulainis pieteica mesjē Soltesku. Rumānis izskatījās mazliet bāls un noguris, bet citādi smagais zaudējums nebija atstājis uz viņu nekādu iespaidu.

Savā ziņā šo cilvēku varēja apbrīnot. Viņš prata lieliski valdīt pār sevi, un viņa drosme bija plaši izdaudzināta. Viņš finansēja gandrīz visus šaubīgos pasākumus Eiropā, un, ja dažādo zemju valdības arī izturējās noraidoši pret viņa darbību, tomēr tā vārds baudīja lielu cieņu starptautisko avantūristu vidū, kurus viņš atalgoja par to pakalpojumiem.

Savu zaudējumu viņš pieminēja tikai dažiem vārdiem:

2 «37

—        Tas ir nelaimīgs gadījums. Bet es izsolīju tik augstu atalgojumu, ka gandrīz droši varu rēķināties ar portfeļa atgūšanu.

,— Cik tad īsti naudas bija portfeli?

—   Četrdesmit tūkstoši mārciņu, — Soltesku nevērīgi atbildēja.

—   Bet es neskumstu naudas dēļ. Mani vissmagāk nomāc dokumentu zaudējums. — Šorīt viņš runāja angliski pareizi un raiti.

—         Bet jūs taču esat lietpratējs un, kā pats teicāt, esat lasījis formulas un ražošanas procesa aprakstu? Vai tad ar to nepietiek? Vai nevarat rekonstruēt formulas pēc atmiņas? — sers Džordžs jautāja.

Soltesku smaidīdams pakratīja galvu.

—       Nē, es vakar nebiju gluži skaidrā, — viņš atzinās. — Un es jau esmu pieradis nepūlēties paturēt atmiņā lietas, kas notikušas šādā stāvokli, jo citādi man dažu labu reizi būtu jānosarkst sevis dēl.

—   Vai atlīdzības summu esat izsludinājis ari atklātībā?

—       Jā. Protams, avīzēs es nevarēju izklāstīt visus sīkumus. Papīrus es biju izņēmis no aploksnes, bet pēdējo saplēsis, jo uz tās bija rakstīti daži vārdi, kas man bija nepatīkami:

„Lokanais stikls.

Tā izgatavošanas paņēmiens.

Džona Prezidenta izgudrojums."

—        Džona Prezidenta? — sers Džordžs pārsteigts atkārtoja. — Sasodīts! Man šķiet, es zinu, kam ir jūsu portfelis.

Soltesku nesaprašanā pavērās viņā.

—    Kā tad jūs to varat zināt? — viņš neticīgi jautāja.

—       Esmu par to cieši pārliecināts. Cik lielu atlīdzību jūs izsolījāt atradējam?

Rumānis jokodams padraudēja seram Džordžam ar pirkstu.

—         Draugs, jūs tiešām esat veikls un attapīgs, — viņš apbrīnodams sacīja. — Es izsolīju četrdesmit tūkstošu mārciņu lielu atalgojumu — divreiz vairāk, nekā samaksāju par dokumentiem.

—        Četrdesmit tūkstošus! — sers Džordžs atkārtoja. — Vai jūs arī zināt, kas gulēja kupejā līdzās jūsējai?

—   Neesmu par to painteresējies, — Soltesku ironiski atbildēja.

—   Es nemēdzu izdalīt savas vizītkartes guļamvagona kaimiņiem.

—   Nu tad es jums to pateikšu. Tur bija Džona Prezidenta mazmeita, — sers Džordžs ar uzsvaru sacīja. — Ja esat pircis šos papīrus no viņa paša…

—   Es atpirku tos no kāda cilvēka, kas viņus nozadzis izgudrotājam. Tātad tā bijusi Džona Prezidenta mazmeita? — Viņš pūlējās atsaukt atmiņā pagājušās nakts notikumus. — Es tikai gribētu zināt… Jā, tā tam vajag būt, — viņš uztraukts turpināja. — Nu es atceros skaidri. Man nokrita uz grīdas portfelis, un izslīdēja no kabatas arī aploksne ar dokumentiem. Viņa pacēla to… Jā gan, tā būs bijusi viņa!

Viņš uztraukts skraidīja pa istabu no viena gala uz otru.

—   Kur viņa pašreiz ir? — viņš pēc brītiņa jautāja. — Parīzē vai Londonā?

—   Es atbraucu uz Parīzi reizē ar viņu. Tā ir loti glīta meitene, tumšiem matiem un brūnām acīm, labi noaugusi — taisni manā gaumē. Tomēr neticu, ka viņa vēl ir šeit. Viņa būs aizbraukusi tālāk uz Londonu. Bet to mēs tūliņ izdibināsim. Es telefonēšu savam sulainim Londonā, lai viņš ievāc ziņas, vai tā jau pārbraukusi.

—   Es tūliņ griezīšos policijā un pieprasīšu, lai viņu apcietina, — Soltesku uztraukts iesaucās.

—   Tas būtu pats muļķīgākais, ko jūs varētu izdarīt, — sers Džordžs mierīgi aizrādīja. — Ko jūs domājat par šo lietu, Tedij?

Viltons klusēdams bija noklausījies sarunā. Viņš bija speciālists zirgu skriešanās lietās un tādēļ neuzskatīja par vajadzīgu izteikt savas domas par šo gadījumu.

Arī Beds Kitsons klusēja, tomēr ar vislielāko interesi sekoja sarunai. Nu tam šķita pienācis īstais bridis izteikt ari savus uzskatus.

—  Atņemt jaunajai dāmai portfeli viegli varētu arī bez policijas līdzdalības.

—  Tā katrā ziņā ir laba ideja, — sers Džordžs uzlūkoja amerikāni piemiegtām acīm. — Vai jums šķiet, ka jūs varētu to izdarīt?

—   Ja portfelis tiešām ir pie viņas es apņemos to atdabūt.

—   Ko jūs sakat par to, Soltesku?

Rumānis paraustīja plecus.

—   Man no svara ir tikai atdabūt dokumentus — vienalga, kādā

ceļā. Esmu gatavs izmaksāt par tiem lielu summu. Naudu, kas atrodas portfeli, varat paturēt sev.

. Beda Kitsona acis iegailējās.

—            Pats par sevi saprotams, naudu mēs kārtīgi izdalīsim starp mums trijiem, ja vien plāns izdosies, — sers Džordžs iemeta starpā.

Amerikānis saprotoši pasmīnēja.

—            Gan jau sadalīsim, — viņš paļāvīgi atteica, kaut viņa ieskati šajā jautājumā bija pilnīgi pretēji baroneta nodomiem.

—             Bet nu apspriedlsimies arī par otro lietu, — sers Džordžs sacīja.

Mirkli vēlāk viņi jau sēdēja ap galdu un pārrunāja lielo mahināciju, kam vajadzēja pārspēt visas līdzšinējās.

Mesjē Soltesku bija pazīstams visā Eiropā. Savām fabrikām viņš īstenībā veltīja diezgan maz vērības. Viņu interesēja vienīgi keramikas un stikla nozares, kurās tas ieņēma pašu redzamāko vietu visā Dienvideiropā. Šīs fabrikas bija radījušas viņa labklājību un arvien vēl turpināja nest tam milzīgu pelņu.

Bet īstenībā viņš bija avantūrists, kas spekulēja visdažādākajos starptautiskajos uzņēmumos. Un ja vien lieta solīja labu pelņu, viņš bija gatavs kaitēt arī pats savai Tēvijai.

Miltons Sands pazina Eiropā gandrīz visus ļaudis, kas tika turēti aizdomās, un ceļā no Doveras uz Londonu tas sniedza Ērikam Stentonam īsu Soltesku raksturojumu. Stentons klausījās viņā ieinteresēts un uzjautrināts.

—             Bet mēs arvien vēl neesam atraduši jums nevienu nodarbošanos, — viņš beidzot sacīja, kad vilciens jau bija pabraucis garām Tonbridžai.

—            Esmu jau pieņēmis lēmumu arī bez jūsu padoma, — Miltons smaidīdams atbildēja. — Zādzība vilcienā iedvesa man kādu labu ideju: es kļūšu detektīvs.

Ēriks Stentons pārsteigts uzlūkoja to.

—   Kā jūs nācāt uz šādām domām?

—            Tas ir īstais darbs priekš manis, — Sands ar pārliecību sacīja. — Ar tā palīdzību es godīgā, patīkamā ceļā pelnīšu savu maizi. Man šķiet, es esmu sevišķi piemērots šim darbam. Veikls, dēku

kārs jauneklis var daudz ko sasniegt. Redzat, Soltesku izsolīja portfeļa atradējam četrdesmit tūkstošu mārciņu lielu atlīdzību. Tā taču ir pietiekama summa, lai ierosinātu cilvēku drudžainai darbībai. Un kas gan cits es arī varētu kļūt? Es varētu uzņemties vienīgi satiksmes kārtībnieka vai arī kabatas zagja pienākumus. Iedomājieties tikai — četrdesmit tūkstošu mārciņu. Šī lieta atmaksājas.

—  Vai tad jūs jau kādreiz esat darbojies kā detektīvs? — Ēriks uzjautrināts jautāja.

—   Savā ziņā — jā, — Miltons nopietni atbildēja. — Es nodienēju dažus gadus Austrālijas jātnieku policijā. Zināms, tur nu gan maz kopēja ar detektīva darbu, bet tomēr šo to esmu mācījies.

Vilciens jau joņoja caur Londonas ārpilsētām.

—  Vai tiešām jūs visā nopietnībā esat nodomājis kļūt par detektīvu? — Ēriks pēc brītiņa jautāja.

Sands izbrīnā uzlūkoja to.

—   Ja, protams. Vai jums ir ko iebilst?

—   Nē. Man tikai kas ienāca prātā. Ja jūs tiešām ķertos pie šī darba, es varbūt varētu jums mazliet palīdzēt. Jūs man patīkat, Sand, un es apbrīnoju jūsu drosmi, atjautību un pašpaļāvību. Es jau visu šo laiku vēroju jūs un esmu nācis pie pārliecības, ka jūs, neraugoties uz visu izrunāšanos, īstenībā tomēr esat godīgs cilvēks, uz ko var paļauties. Tās ir īpašības, kas mūsu laikos reti sastopamas.

Miltons Sands mazliet pietvīka.

—   Es protu cienīt jūsu vārdus, — viņš sacīja. — Jā, uz to jūs tiešām varat paļauties — pret saviem draugiem es vienmēr esmu uzticams.

Ēriks pamāja ar galvu.

—  To es zinu un tamdēļ gribu dot jums jūsu pirmo uzdevumu. Nezinu, kas jūs pamudinājis izvēlēties detektīva arodu, tomēr esmu pārliecināts, ka jūs tiešām derat šim darbam un ka jums būs panākumi.

—   Vienu mirkli, — Miltons viņu pārtrauca. — Es vēl neesmu izteicis visu. Es nedomāju kļūt par detektīvu šī vārda parastajā nozīmē, bet gribu specializēties zirgu sacīkstēs. Zirgu skriešanās sports Anglijā līdz šim vienmēr ir stāvējis pāri katrām šaubām, bet pēdējā laikā ari tur sāk iespiesties tumši elementi. Viņu apkarošanai es tad arī esmu nodomājis veltīt savu darbību. Protams, es varu uzņemties ari citus uzdevumus, tomēr hipodroms būs mans galvenais darbības lauks.

—   Tam uzdevumam, ko es gribu jums uzticēt, katrā ziņā nav nekā kopēja ar zirgu skriešanos, — Ēriks smaidīdams sacīja. — Protams, par savām pūlēm jūs saņemsiet pieklājīgu atalgojumu.

—   Esmu mierā, — Miltons bez apdomāšanās piekrita. — Un nu paskaidrojiet man tuvāk lietas apstākļus.

Viņš paņēma Ērika piedāvāto cigāru un aizsmēķēja to.

—   Jūs laikam vēl nezināt, ka mani vecāki nonāca smagā konfliktā, kad es vēl biju mazs. Mans tēvs bija loti straujš un nepatiesi apvainoja māti. Vēlāk viņš to loti nožēloja, — Stentons mirkli vilcinājās. — Man šķiet, es varu būt atklāts pret jums kā pret draugu?

Sands pamāja ar galvu.

—   Varat man pilnīgi uzticēties. Šī saruna paliks vienīgi mūsu starpā.

Stentons rezignēti pasmaidīja.

—   Diemžēl lieta jau nonākusi tiktāl, ka būtu lieki uzstādīt jums šādu prasību. Mūsu ģimenes dzīve jau tiek apspriesta atklātībā, un tikai ar jums man vēl nebija gadījies par to runāt. Apvainojums, ko tēvs cēla pret māti, bija vērsts pret tās godu. Viņš pat apgalvoja, ka mana jaunākā māsa nevarot būt viņa bērns. Tas ir vissmagākais pārmetums, ko var izteikt jūtīgai, augsti attīstītai sievietei. Māte atstāja tēva namu, paņemot līdzi arī mazo meitenīti. Kopš tās dienas viņa vairs nav redzēta, — Ērika balss viegli trīcēja. — Mēs zinām vienīgi to, ka māte pirms dažiem gadiem mirusi — ilgi vēl pēc tēva nāves. Bet mana māsa vēl dzīva. Acīmredzot viņa saņēmusi no mātes stingras instrukcijas neatsaukties uz sludinājumiem, ko es laiku pa laikam ievietoju laikrakstos. Un nu es gribu jums uzdot izdibināt manas māsas dzīves vietu.

—   Vai jūsu tēvs vēl pārliecinājās, ka viņa celtie apvainojumi bijuši nedibināti?

—  Jā, — Stentons klusu atbildēja. — Jūs droši vien esat dzirdējis par lordu Čendersonu? Tas ir viens no redzamākajiem sporta ļaudīm, Žokejkluba priekšsēdētājs un cilvēks ar nevainojamu raksturu. Katrā ziņā viņš bija manas mātes tuvs draugs. Kādā Parīzes viesnīcā, kur mana māte reiz bija apmetusies, viesu sarakstā bija ar! lorda Čendersona vārds, it kā ari viņš tajā pašā laikā būtu tur dzīvojis. Šis apstāklis tad ari bija samulsinājis tēvu un novedis to pie pārsteidzīgā sola. Māte tiešām bija dzīvojusi minētajā viesnīcā, bet lords Čendersons, kā vēlāk izrādījās, tajā laikā uzturējies Berlīnē, kur ieņēmis sūtniecības atašeja vietu. Tātad kāds cits bija viltojis viņa vārdu viesu sarakstā.

—   Kādus vēl atbalsta punktus jūs varētu man sniegt?

—  īstenībā vairāk nekādus. Esmu jau tik daudz ļaudīm uzdevis atrisināt šo miklu un uzmeklēt manu māsu. Uz daudzajiem sludinājumiem laikrakstos neviens nav atsaucies. Par mātes nāvi es izlasīju avīzē. Lietu izmeklējot, izrādījās, ka redakcija saņēmusi sludinājuma tekstu un naudu ierakstītā aploksnē, turklāt pavadraksts bija apzīmēts ar divus gadus vecu datumu. No tā es spriežu, ka māte sagatavojusi šo vēstuli vēl ilgi pirms savas nāves. Es negribu tiesāt savu tēvu un nekad neesmu tam pārmetis, jo viņš jau tā Joti cieta. Tā ir briesmīga traģēdija, kas apēno visu manu dzīvi.

—  Jūsu norādījumi katrā ziņā ir loti trūcīgi, — Miltons domīgi sacīja. — Ja jums nekas nav pretim, es apmeklēšu jūs Londonā. Tad varēsim apspriest arī lietas veikalniecisko pusi.

Piestātnē šķiroties, viņi cieši paspieda viens otram roku. Ērika auto to sagaidīja, bet Sands noraidīja viņa priekšlikumu braukt līdzi uz Stentona dzīvokli. Iekāpis taksometrā, Miltons lika braukt uz savu vienkāršo dzīvoklīti pilsētas rietumu daļā.

6

—   Dlns uzvar! — laužu drūzmā atskanēja skali saucieni. Trīs zirgi aulekšoja pa skriešanās ceļu, cits citam par auguma

tiesu priekšā. Bet vispārējo ievērību saistīja ceturtais zirgs, kura kuplās, sarkanbrūnās krēpes plivinājās vējā. Tas bija Dlns.

Viņš skrēja gluži viens ārējā malā, arvien vairāk panākdams visus citus.

—   Dīns uzvar!

Mērķis nāca tuvāk un tuvāk. Slavenais žokejs Masons pamanījis draudošās briesmas, iespieda Betling-Džerijam piešus sānos.

Vienu, divas reizes gaisā nosvilpa pātaga, tomēr zirgs vairs nespēja skriet ātrāk.

Divdesmit metru atstatumā no mērķa Betling-Džerijs sagrīļojās un paklupa. Mašons gan uzrāva to atkal kājās, bet bija jau par vēlu. Dlns bija pirmais sasniedzis mērķi.

Ēriks Stentons noslaucīja pieri.

—    Šis sasodītais Dīns! — Viltons, kas stāvēja viņam līdzās, norūca.

—    Kā tā?

—   Es domāju, ka Džerijs uzvarēs, — Tedijs Viltons īgni atteica. Citkārt viņš bija nemaldīga autoritāte zirgu sporta lietās, bet šodien bija pazaudējis daudz naudas.

—   Es nebūt nebiju pārliecināts par Džerija uzvaru, — Stentons domīgi sacīja. — Galu galā, man arī nav nekas pretim, ka vecais Dīns uzvar.

Viltons to izbrīnā uzlūkoja. Stentons bija Betling-Džerija īpašnieks.

—  Ja jau jūs tā domājat, tad par šo lietu nav vairs ko runāt. Es tikai nožēloju, ka liku uz Džeriju.

Viltons nozuda drūzmā, un Ēriks Stentons devās pie sava zirga. Viņa treneris Klēvs pašreiz uzraudzīja tā nosedlošanu.

—   Mēs gandrīz būtu uzvarējuši, — viņš sacīja. — Bet pēdējos piecdesmit metros Džerijs vairs nekā nespēja iesākt pret Dīnu. Arī Mašons to zināja. Bet arī Džerijs nepalika gluži kaunā, jo sasniedza mērķi kā otrais tūliņ aiz Dīna.

—    Mašonam es pilnīgi uzticos, — Ēriks atbildēja. — Lai kā, tās tomēr bija lieliskas sacīkstes. — Viņš palūkojās apkārt. — Kur tad misters Prezidents?

Klēvs pasmaidīja.

—   Tas ir tiešām fantastiski, kā vecais kungs trenē savu Dīnu. Šis zirgs taču ir jau desmit gadu vecs!

—  Austrālieši pazīst zirgus. Bet es nedomāju jums ko pārmest, Klēv, — Ēriks laipni piebilda.

—    Saprotu, — Klēvs mierīgi atbildēja. — Bet vecā mistera Prezidenta priekšā tiešām jānoņem platmale. Ar savu Dīnu viņš veic taisni brīnumus.

Šajā mirkli Ēriks ieraudzīja veco kungu, par kuru tie nupat bija runājuši, un smaidīdams tuvojās tam.

Džons Prezidents stāvēja mazliet sāņus no visiem. Neraugoties uz saviem astoņdesmit gadiem, viņš arvien vēl turējās stingri kā kareivis.

Viņam bija maza, īsi apcirpta bārdiņa, un no pelēkā cilindra apakšas spraucās ārā sniegbalti mati. Viņa grumbainā seja bija saulē iedegusi un veselīga. Ieraugot Ēriku, viņš tam draudzīgi uzsmaidīja. Viņa kustības vēl bija jauneklīgi vingras.

—  Ā, mister Stenton! — viņš sacīja dzijā, melodiskā balsī. — Mēs tomēr sakāvām jūs ar skriešanos! No vienas puses, es tiešām nožēloju to, bet, no otras, protams, esmu loti priecīgs.

Ēriks cieši paspieda viņa roku.

—   Katrā ziņā tās bija lieliskas sacensības. Tas ir tiešām pārsteidzoši, cik priekšzīmīgi jūs protat trenēt veco Dinu. Un turklāt jums taču ir tikai šis viens zirgs.

—   Nē, tur jūs maldāties — man pieder divi zirgi, — misters Prezidents smaidīdams paskaidroja. — Bet Dīns ir tik liels, ka viņam vienam vajag atsevišķu stalli. Ieaudis parasti nezina, ko domāt par mani, — viņš turpināja, pamādams ar galvu uz pūla pusi. — Dažiem šķiet, ka tā esot valsts nodevība, ja kāds vecs austrālietis ar desmitgadīgu zirgu Askotā vienmēr nolaupa citiem pirmo godalgu. Dīna izskats gan nav sevišķi pievilcīgs, tomēr hipodromā viņš zina savu vietu.

—    Katrā ziņā viņš ir pierādījis, ka tam nav iemesla kaunēties Askotas pārējo zirgu starpā.

—    Viņš ir mana trešā cerība, — misters Prezidents mazliet mīklaini sacīja. — Es paļaujos uz to — un arī uz abām pārējām. Kādu dienu mana sirsnīgākā vēlēšanās tomēr vēl piepildīsies.

Ēriks viņu pārsteigts uzlūkoja, nesaprazdams šo noslēpumaino vārdu nozīmi. Kas gan varētu būt šī vecā vīra sirsnīgākā vēlēšanās? Cilvēkam viņa gados parasti taču nav vairs nekādu vēlēšanos. Tomēr Ēriks nesagaidīja nekādu tuvāku paskaidrojumu.

Vēl brīdi parunājies ar misteru Prezidentu, viņš šķirās no tā, lai atgrieztos pie saviem viesiem.

Bija jauka pavasara diena, un publika neparasti kuplā skaitā bija ieradusies nolūkoties zirgu skriešanās sacīkstēs.

Kad Stentons sasniedza tējas paviljonu, tur gandrīz visas vietas jau bija aizņemtas. Beidzot viņš tomēr atrada kādu galdiņu, pie kura viens krēsls vēl bija brīvs. Viņam pretim sēdēja kāda jauna dāma, kas šķita esam šeit bez pavadoņa. Viņas lielās, tumšās acis un maigā sejas krāsa atstāja loti pievilcīgu iespaidu. Viņai bija smalki veidota seja, taisns deguns un svaigas, sārtas lūpas. Ērikam likās, it kā viņš jau agrāk reiz būtu to redzējis, un tad viņš pēkšņi atcerējās.

—   Piedodiet, vai man gods redzēt mis Prezidenti?

Viņa smaidīdama pamāja ar galvu.

—    Mēs taču redzējāmies dzelzceļa katastrofas laikā Dienvidfrancijā?

—   Pareizi. Es vēl skaidri atceros jūsu balsi. Jūs stāvējāt man aiz muguras, kad mesjē Soltesku sūdzējās par savu zaudējumu.

Viņas seja uz mirkli apmācās, tomēr Ērikam nebija ne jausmas, kāds tam varētu būt cēlonis. Viņi sāka sarunāties, un brītiņu vēlāk tiem šķita, it kā viņi jau sen būtu pazīstami. Stentona laipnība un atklātība Mērijai tūliņ iepatikās, un ari viņš sajuta pret to simpātijas.

Viņi tā bija iegrimuši sarunā, ka nemaz neievēroja, ka tējas paviljons pamazām kļuva arvien tukšāks. Tikai tad, kad atskanēja zvans, viņi saprata, ka ir nokavējuši sacīkšu sākumu.

—   Ļoti nožēloju, ja esmu jūs aizkavējusi, — viņa smaidīdama sacīja.

—    Nē, nē, nebūt. Man tikpat nav visai lielas intereses par šīsdienas pārējām sacensībām. Vai drīkstu jūs pavadīt?

Viņa pamāja ar galvu un piecēlās.

—    Es gribu satikt vectēvu, — viņa sacīja, ar izbrīnu konstatēdama, cik patīkami jutusies šī jaunā cilvēka sabiedrībā.

Durvis viņi satikās ar kādu kungu. Tas godbijīgi sveicināja, bet Mērija tikai vēsi atņēma viņa sveicienu.

—   Vai tad arī jūs pazīstat seru Džordžu Frodmeru? — Ēriks jautāja.

—   Viņš ir mums pazīstams, — Mērija vienaldzīgi atbildēja. — Pēdējā laikā viņš loti bieži apmeklē vectēvu, bet man viņš nepatīk. Cerams, viņš nav jūsu draugs?

Ēriks iesmējās.

—   Nē, viņš nebūt nav mans draugs. Un viņš ari zina, ka es to ne visai cienu.

Mērija smaidīdama pavērās viņā.

—   Un kādas ir jūsu domas par misteru Viltonu, kas vienmēr redzams viņa sabiedrībā? Vai to jūs labi pazīstat? Es pirmīt redzēju jūs kopā stāvam tribīnē.

Viņa mazliet nosarka un saknieba lūpas, jo tā nebija gribējusi izrādīt Ērikam savu interesi par to.

Miltons Sands, kas bija tos abus novērojis, saprotoši pasmaidīja.

—  Palūkojieties turp, mis Saimonda, — viņš sacīja savai pavadonei.

Viņam līdzās soļoja jauna, slaida dāma. Viņas acis mirdzēja priekā, un tā ar visdzīvāko interesi vēroja visu, kas notiek apkārt. Pretēji greznajām tualetēm, kas bija redzamas visapkārt, tā bija ģērbusies vienkārši, jo viņai nebija daudz naudas. Tomēr visa viņas āriene un izturēšanās atstāja īstas dāmas iespaidu.

—   Kurp? — viņa dedzīgi jautāja. Viņa pirmo reizi bija zirgu skriešanās sacīkstēs, un viss tai šķita jauns un brīnišķīgs.

—   Redzat, tur — kungs un dāma.

Viņa pamāja ar galvu un jautri iesmējās.

—   Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik loti es priecājos. Cik laipni, ka paņēmāt mani līdzi. Šeit viss ir tik skaists — un es tik labprāt eju kopā ar jums. Jūs esat pavisam citāds…

—   Jā gan — ari es pats ar to lepojos.

—   Es tiešām nejokoju. Jūs esat pavisam citāds nekā visi līdzšinējies šefi, pie kuriem esmu strādājusi, — viņas lielās acis ar apbrīnu vērās Miltonā. — Jūs vienmēr esat tik labs pret mani, bet es senāk domāju, ka kolonijās visi ļaudis ir rupji un šausmīgi.

—  Jums vēl nav vajadzīgās dzīves pieredzes. Vai tad es neatbrīvoju jūs no briesmīgā advokāta biroja, kur jūs par savām pūlēm saņēmāt divdesmit piecus šiliņus nedēlā? Vai neesmu padarījis jūs par visslavenākā detektīva privātsekretāri? — Bet pēkšņi viņš ieraudzīja tās acīs asaras un samulsa. — Kas jums ienācis prātā, mans bērns? Es taču jokoju.

—   Man likās, ka jūs runājat nopietni. Bet, lūdzu, nesmejieties par mani.

—       Lai nu viens cilvēks tiek gudrs ar šīm sievietēm! Jūs taču nekad nedrīkstat piemirst, ka esat liela detektīva Sanda kompanjons! Galvu augšā, jaunā dāma!

i— Vai jums būs ari jāparģerbjas un jāpieliek lieka barda, lai tad šādā izskatā skraidītu apkārt pa hipodromu? — vina ķircinādamās jautāja.

—  Tas mums pagaidām vēl nav vajadzīgs. Bet nu iedomāsimies, ka esam izslāpuši, un iesim tējas paviljonā.

—   Jā, tā ir laba ideja.

Bija pagājuši jau divi gadi kopš tā laika, kad Miltons Sands bija aizstāvējis kādu biklu, jaunu meiteni pret tās saimnieces niknajiem uzbrukumiem. Miltonam toreiz nebija veicies, un viņš gandrīz visu savu naudu bija zaudējis Askotas skriešanās sacīkstēs. Tādēļ viņam bija nācies šķirties no lepnā numura Imperiāla viesnīcā un pāriet mēbelētā istabā, par kuru tomēr nācās maksāt samērā augstu īres naudu:^ astoņi šiliņi nedēlā. Pie tās pašas saimnieces bija dzīvojusi ari Žanete Saimonda. Toreiz viņa vēl tikko bija sākusi apmeklēt mašīnrakstīšanas un stenogrāfijas stundas.

Mātes testamenta izpildītājs izmaksāja tai nelielu pabalstu — desmit šiliņus nedēlā. Protams, ar to nepietika dzīvei, un tādēļ tai bija iekrājies lielāks īres parāds. Reiz Sandam bija gadījies kļūt par liecinieku pārmetumu plūdiem, ar kādiem saimniece bija apbērusi jauno meiteni nenokārtotās īres maksas dēļ. Miltons bez kādas apdomāšanās bija ieaicinājis saimnieci savā istabā un samaksājis tai visu mis Saimondas parādu.

Kopš šis dienas bija sākusies viņu draudzība. Miltons ari vēlāk bija turpinājis rūpēties par Žanetes likteni un sagādājis tai vietu pie „briesmīgā advokāta", kas īstenībā gan nebūt nebija tik briesmīgs. Kad Sandam beidzot radās iespēja atkal atgriezties savā agrakajā dzīvokli Imperiāla viesnīcā un atvērt savu detektīva biroju, ari mis Saimondai pienāca labākas dienas. Redžentstrltā viņš bija noīrējis skaistas, grezni iekārtotas telpas ar pelēka samta priekškariem un dārgām grīdsegām. Ari sekretāres mazais birojs bija grezni iekārtots.

—   Bet nu jums jāpalīdz man atrast mistera Stentona māsu — Miltons sacīja, kad viņi vakara brauca atpakaļ uz pilsētu. — Esmu pārliecināts, ka jums būs vieglāk ievākt vajadzīgas ziņas nekā man pašam.

— Es darīšu visu, kas ir manos speķos, — viņa bez apdomāšanās atbildēja.

7

Detektīvu aģentūras birojam bija maz klientu, jo Miltons nesludinājās laikrakstos.

—   Ja ļaudis zinātu, kā mēs šeit pavadām savas pēcpusdienas!

—   Sands smiedamies sacīja un izņēma no galda atvilktnes kārtis.

—   Ko spēlēsim — piketu vai sešdesmit seši?

—   Piketu, — Žanete īsi noteica, izņemdama no citas atvilktnes saldumu kārbu.

—   Desmit mārciņu par simts punktiem, — Miltons lika priekšā.

—   Nē, šiliņu par tūkstoti, — viņa pārlaboja.

Bet, kolīdz tie bija sākuši spēlēt, viņus iztraucēja. Pie biroja durvīm kāds klauvēja. Miltons veikli paslēpa kārtis, bet Žanete steidzās pie rakstāmmašīnas. Viņi abi bija nogrimuši darbā, kad mesjē Soltesku ienāca istabā.

—   Vai 'jūs esat misters Sands? — viņš jautāja.

—   Jā. Lūdzu, sēdieties, mesjē Soltesku.

—    Kā jūs mani pazīstat? Jūs taču nekad vēl neesat mani redzējis? — rumānis pārsteigts jautāja, juzdamies glaimots.

—  Detektīvam jāpazīst visi ļaudis — vismaz paši ievērojamākie no tiem, — Miltons nopietni paskaidroja. — Katrā ziņā jūs es pazīstu. Jūsu vārdu esmu jau daudzkārt dzirdējis. Avīzes taču rakstīja par ieroču piegādāšanu Filipīnu salām, un, ja nemaldos, jūs bijāt ari viens no Ķīnas pēdējās revolūcijas finansētājiem. Vai jūs nebijāt iejaukts ari galma dārgakmeņu nolaupīšanā?

Mesjē Soltesku iesmējās.

—   Neticiet visām ļaunām tenkām — tās pa lielākai daļai mēdz būt no gaisa grābtas. Ļaudis aprunā mani aiz skaudības, bet es neveltu tiem ne vismazāko vērību. Man būtu pilnas rokas darba, ja es gribētu iesūdzēt visus tos, kas izteikušies par mani apvainojoši.

Viņš apsēdās Miltonam pretim pie rakstāmgalda.

—  Pirms apmēram trim nedēļām es lasīju jūsu sludinājumu kādā laikrakstā, — Sands sacīja. — Sakarā ar to es ari rakstīju jums. Es gan vēl tikai nesen darbojos kā privātdetektīvs, tomēr diezgan labi pazīstu noziedznieku bandas, kas strādā Rivjeras vilcienos.

—   Par tām šajā gadījumā nevar būt runas, — Soltesku paskaidroja. — Esmu pārliecināts, ka manu portfeli piesavinājies kāds gadījuma zaglis, un man pat ir noteiktas aizdomas.

Miltons viņu cieši uzlūkoja.

—   Ari man tā šķiet, — viņš mierīgi atbildēja. — Bet pasakiet man, lūdzu, ko īsti jūs turat aizdomās?

Solesku vilcinājās.

—    Nezinu, vai varu jums to atklāt, — viņš beidzot sacīja.

Miltons ironiski iesmējās.

—     Dariet, ko uzskatiet par labāku. Jums jau nemaz nav jāpieņem mans priekšlikums. Tomēr varu jums aizrādīt, ka Anglijā nav neviena cilvēka, kas varētu jums būt tik noderīgs kā es.

Pēdējos vārdus viņš izteica tik pārliecinoši, ka tie atstāja uz rumāni redzamu iespaidu.

—   Nu, mēs jau varam pamēģināt, — Soltesku pēc īsas klusēšanas piekrita.

—  Vispirms man, protams, jāzina visi apstākli, — Miltons turpināja. — Izstāstiet man sīki, ko īsti esat pazaudējis un kādēļ jūsu aizdomas vēršas tieši pret kādu zināmu personu. Pirmām kārtām aprakstiet man portfeļa izskatu.

Viņš paņēma papīru un zīmuli.

—   Tas bija melnas ādas, četrām atsevišķām nodalām, atlokā iespiesta mana monogramma.

Miltons īsumā atzīmēja portfeļa pazīmes.

—   Portfeli atradās nepilni četrdesmit tūkstoši mārciņu Anglijas naudas zīmēs un nedaudz Francijas papīrnaudas. Bet nauda man nav svarīga. Mani visvairāk interesē dokumenti. Dokumenti bija sasprausti kopa, un tajos bija aprakstīts kāds ārkārtīgi svarīgs izgudrojums — lokana stikla izgatavošanas paņēmiens. Sakumā šīs sešas lapiņas atradās kādā aploksnē. Vilcieniem saduroties, portfelis man izslīdēja no paduses un nokrita uz grīdas, un kāda jauna dāma man palīdzēja to pacelt, — viņš runāja lēnam, uzsverot katru vārdu. — Un šo dāmu es turu aizdomās, ka viņa portfeli piesavinājusies. Kolīdz viņa man bija aploksni atdevusi, es iegāju atpakaļ savā kupejā. Te man ienāca prātā, ka aploksnes uzraksts zināmos apstākļos var sagādāt man liekas nepatikšanas. Tādel izņēmu no tās dokumentus un ieliku tos portfeli.

—    Kāds uzraksts tad bija aploksnei?

Soltesku pakratīja galvu. Uz šo jautājumu viņš negribēja atbildēt, jo Džona Prezidenta vārda minēšana acumirkli būtu varējusi padarīt viņa stāvokli tikai vēl ļaunāku — sevišķi tagad, kad viņš zināja, ka Džons Prezidents vēl dzīvs un ka dokumentu pārdevējs tos viņam droši vien nozadzis.

—  Varu pateikt jums vienīgi jaunās dāmas vārdu. Tā bija kāda Mērija Prezidente, un man ir pilnīgs pamats domāt, ka dokumenti pašreiz atrodas pie viņas.

Sands mirkli pārlika.

—   Man liekas, jūs šajā ziņā maldāties. Bet, ja gribat nodot šo lietu manās rokās, es mēģināšu to visu noskaidrot. Jūs taču vēlaties, lai es notveru zagli?

Soltesku smaidīja.

—    Zagļa notiesāšana mani maz interesē. Mana galvenā vēlēšanās — atgūt dokumentus.

Miltons domīgi rotaļājās ar zīmuli.

—    Esmu jau painteresējies par šo lietu. Cik zinu, tad vilcienā atradušās vairākas aizdomīgas personas: Beds Kitsons, sers Džordžs Frodmers, misters Terijs Viltons, tad vēl Toms Senčs, pazīstams Austrālijas banku aplaupītājs, un Bleks Boids — Ņujorkas krāpnieks.

—   Kā tad jūs visu to izdibinājāt? — Soltesku pārsteigts jautāja.

Miltons viltīgi pasmaidīja, tomēr tuvāk neko nepaskaidroja. Viņš

taču pats bija redzējis šos ļaudis vilcienā.

Rumānis piecēlās.

—  Jūsu seja man liekas dīvaini pazīstama, — viņš pēkšņi sacīja.

—    Tas ir ļoti viegli izskaidrojams, — Sands mierīgi atbildēja. — Pirms desmit gadiem es kā diezgan bagāts jauneklis ierados no Austrālijas Nicā un spēlēju kādā privātklubā. Man bija pavisam četrdesmit tūkstošu mārciņu. Cauru nakti es spēlēju ar kādu interesantu rumāni un viņa draugiem, bet, kad otrā rītā izgāju no kluba, man kabatā bija vairs tikai daži franki.

Soltesku skali iesmējās.

—       Pareizi — nu es atceros! Tomēr vienu varu apgalvot: spēle toreiz bija pilnīgi godīga.

.— Es taču nemaz neesmu pūlējies pierādīt pretējo, — Miltons atbildēja, pavadīdams apmeklētāju līdz liftam.

—      Tā, tas nu būtu vēl viens uzdevums vairāk, — viņš sacīja, mirkli vēlāk atgriezdamies birojā. — Lai kādi arī būtu mani pienākumi, es tomēr nevaru sūdzēties par darba trūkumu.

8

—    Loti dīvaini, — Miltons sacīja, paceldams galvu no avīzes.

Žanete sēdēja viņam aiz muguras pie maza galdiņa un līmēja

grāmatā laikrakstu izgriezumus.

—    Kas tad nu atkal tik dīvains?

Šodien viņš jau bija nācis pie viena brīnišķīga atklājuma: kāda no Portlendas izbēguša noziedznieka ģīmetne bija izrādījusies pārsteidzoši līdzīga Bedam Kitsonam.

—    Klausieties, — viņš sacīja un sāka skali lasīt:

„Alvaresa ķēvnlcas apmeklētāju starpā pēdējās nedēļās bieži bija redzams arī sers Džordžs Frodmers, ievērojamākais angļu sportists. Mēs noskaidrojām, ka viņš nopircis tur dažus sacīkšu zirgus, to starpā arī E1 Reju. Mūsu lasītāji droši vien vēl atceras sensacionālo uzvaru, ko šis zirgs guva pēdējo sacīkšu laikā Riodežaneiro. Sers Džordžs Frodmers nopircis E1 Reju kāda pazīstama rumāņu sportista uzdevumā. Zirgs tūliņ tiks nosūtīts uz Eiropu, kur to paredzēts novietot kādā ķēvnīcā Bukarestes tuvumā."

—       Tas tiešām ir loti dīvaini, — Miltons atsāka, purinādams galvu. — Acīmredzot Frodmers no Londonas devies tieši uz Brazīliju. Esmu pārliecināts, ka nu viņš jau ir atceļā. Un ziņojumā minētais rumānis, protams, ir neviens cits kā Soltesku.

Uz Miltona rakstamgalda atradas vairākas biezas grāmatas. Viņš paņēma vienu no tām, kur bija aprakstīta Dienvidamerikas sporta dzīve, un uzšķīra satura rādītāju.

—       Redziet, tepat jau ir, — viņš turpināja. — E1 Rejs no Monatas, trīsgadīgs ērzelis. Tas nozīmē, ka nu viņš ir jau četrus gadus

vecs, — Miltons piebilda. — Piedalījies astoņās sacīkstēs, no kurām sešās guvis uzvaru. Es tikai gribētu zināt, ko Soltesku atkal nodomājis. Tas taču būtu neprāts — atraut E1 Reju sacīkstēm un novietot kēvnīcā. Es pat neticu, ka viņam būtu kāda lielāka ķēvnīca.

Viņš nolika grāmatu atpakaļ pie citām. Visu priekšpusdienu viņš palika loti domīgs un bieži šķirstīja dažādas sporta grāmatas. Ziņojumu viņš bija izlasījis kādā mazā Brazīlijas avīzītē.

Pēcpusdienā Miltons apvaicājās vairākās Brazīlijas aģentūrās, tomēr nedabūja nekādu noteiktu ziņu par šo mīklaino pirkumu.

Kādā Rio avīzē viņš atrada tikai īsu ziņojumu, ka sers Džordžs Frodmers ieradies Brazīlijā uz īsu laiciņu un jau ar nākamo tvaikoni esot nodomājis atgriezties Eiropā.

—    Šajās dienās viņam vajag ierasties, — Miltons sacīja, atgriezies savā birojā. Viņš piegāja pie telefona un lika savienot sevi ar Laplatas tvaikoņu sabiedrību. — Vai varat man pateikt, kad jūsu pirmais tvaikonis pienāks Anglijā? Otrdien? — Viņš jau gribēja izbeigt sarunu, bet tad tam vēl kas ienāca prātā. — Sakiet, lūdzu, vai sers Džordžs Frodmers atrodas šī tvaikoņa pasažieru vidū?

—   Sers Džordžs nebrauc šis līnijas tvaikoņos, — viņš paskaidroja Žanetei, nolikdams klausuli. — Bet viņi vedot tam dažus zirgus, to starpā droši vien arī E1 Reju. Tvaikonis otrdien pienāks Tilberijā. Tas ir labi, jo man taisni ir darīšanas tajā apvidū.

—   Tas gan jums laikam tikai nupat ienāca prātā? — Žanete smaidīdama jautāja.

—   Nē, tas ir ciešā sakarā ar Ērika Stentona uzdevumu. Šajā ziņā man ir diezgan netīra sirdsapziņa. Es vienmēr ņemu no viņa naudu, bet neesmu viņa lietā guvis vēl nekādus panākumus. īstenība es nemaz nebiju domājis atvērt detektīvu aģentūru.

Viņa sarauktu pieri pavērās tajā.

—   Kā jūs to domājat? — viņa lēnām jautāja. — Vai zināt, ka arī mani jau sen moka sirdsapziņas pārmetumi? Galu galā jūs esat atvēris šo biroju tikai tādēļ, lai sagādatu man patīkamu nodarbošanos?

Viņš smiedamies pakratīja galvu.

—   Nē, jūs esat pārāk iedomīga. Bet pats ļaunākais Stentona uzdevumā ir tas, ka man nav pat jaunās dāmas ģīmetnes. Nav arī nekādu tuvāku norādījumu, un man vienkārši jagaida, kamēr notiek kāds brīnums. Un par to es saņemu no Ērika divpadsmit mārciņu nedēlā.

—   Vai tad nav iespējams iegūt kādus norādījumus?

—   To varbūt varētu gan. Līdz šim esmu noskaidrojis vienīgi to, ka reizē ar Stentona māti namu atstājusi arī kāda kalpone. Acīmredzot viņa pavadījusi savu kundzi. Man palaimējās atrast šīs kalpones piederīgos, un ceru, ka ar viņu palīdzību uzmeklēšu arī viņu pašu. Un tad jau noskaidrosies, kas tālāk darāms. Bet pašreiz mani gaida arī citi darbi. Vispirms man jāizdibina, kādēļ sers Džordžs nopircis šo zirgu Soltesku. Cik zinu, tad šim rumānim nemaz nav ķēvnīcas, un to pašu apgalvo arī viņa tautieši, ko esmu Londonā saticis.

—  Bez tam jums ir vēl kāds liels uzdevums, ko jūs taču nebūsiet aizmirsis?

—   Ā, jūs runājat par Soltesku dokumentu atrašanu? Par to es domāju bez pārtraukuma. Man tiešām palaimējies, ka varu apstrādāt trīs tik ievērojamus gadījumus reizē. Es nebūtu visai pārsteigts, ja man izdotos atrisināt tos visus vienā dienā. Jā, es tiešām varu teikt, ka man laimējas, — viņš iesmējās. — Un nu nāciet līdzi dzert tēju, bet pēc tam varēsiet iet mājup.

Viņa piecēlās un apģērba mēteli.

—   Nepūlieties palīdzēt — nav vajadzīgs.

—    Loti nožēloju, ka aizmirsu savu pienākumu, — Miltons atvainojās, strauji pieceldamies. — Pēdējā laikā es tiešām esmu kļuvis pārāk izklaidīgs.

—   Jūs par daudz domājat.

—   Par ko tad?

—   Par mis Prezidenti, — viņa vēsi atbildēja.

Sands izbrīnā uzlūkoja to, tad atkal pasmaidīja.

—   Kā tā — par mis Prezidenti? — viņš jautāja, it kā nebūtu īsti sapratis.

—    Pēdējā laikā jūs saņemat daudz vēstuļu no viņas vai par viņu.

Balss, kādā viņa to sacīja, Miltonam nemaz nepatika, kaut gan Žanete bija konstatējusi tikai patiesu faktu.

—       Es jau nedomāju jums to pārmest, — viņa turpināja, mīklaini smaidīdama. — Viņa ir ļoti skaista un pievilcīga. Bet tādēļ jums taču nevajag aizmirst savu darbu.

—  Bet Dieva dēļ! Šis vēstules man taču rakstīja Ēriks Stentons! Bez tam — es nemaz daudz nedomāju par viņu.

—  Tā jums šķiet, — viņa atteica, purinādama galvu. — Bet es skaidri zinu, ka jūs visu laiku domājat vienīgi par viņu un turklāt tik intensīvi, ka es pat jūtu jūsu domas.

—   Tur jūs lieliski maldāties. Es visu laiku domāju par kādu citu, — viņš mierīgi atbildēja. — Un ja darba stundās man ari stāv prātā kāda sieviete, tad tā nekādā ziņā nav mis Prezidente.

—    Būtu labāk, ja jūs nepūlētos pievilt pats sevi, — viņa ar apbrīnojamu pārliecību piebilda.

—    Bet jūs taču dzirdējāt… — Miltons iesāka.

—    Neuztraucieties — es taču vēlu jums tikai labu. Jūs bijāt loti laipns pret mani, un es esmu jums loti pateicīga par to, mister Sand.

—  Jūs taču neesat nodomājusi pasniegt man pateicības rakstu? — viņš jokoja.

—   Lūdzu, nekļūstiet ironisks, — viņa atbildēja, tumši pietvīkdama. — Tas ir nekrietni, ka jūs tā izturaties pret mani, mister Sand. Es eju mājup.

—   Jūs dzersiet kopā ar mani tēju.

—   Es jau teicu jums, ka eju mājup, — viņa cieši noteica.

—  Bet tikai pēc tam, kad būsim padzēruši tēju, — viņš neatlaidās. — Pēc tam varēsiet iet, bet līdz pulksten sešiem jums ir darba laiks — tātad vēl pusstunda.

—   Tad es palikšu tik ilgi birojā.

Viņa atkal noģērba mēteli.

—   Jūs tiešām esat nepanesami īgna jauna dāma, — Miltons nopūtās. — Kaut kas tamlīdzīgs man nekad vēl nav gadījies, Žanete.

—   Lūdzu, nesauciet mani priekšvārda, — viņa vīzdegunīgi atcirta, piesēzdamās pie rakstāmmašīnas.

Viņi bridi klusēja.

—   Jūs esat greizsirdīga uz mis Prezidenti! — Miltons pēkšņi iesaucās.

Žanete uzmeta viņam niknu skatienu.

—    Kā jūs iedrošinieties to sacīt? — viņa sašutusi jautāja.

—    Es taču esmu detektīvs, — viņš atjokoja. — Un detektīvi drīkst atļauties visu, ja vien tiem labi maksā par to.

—    Jūs ļoti labi zināt, ka es neesmu greizsirdīga uz Mēriju Prezidenti. Un kādēļ lai es ari būtu greizsirdīga? Jums taču var būt tik daudz draudzeņu, cik pats vēlaties.

—   Tur jums taisnība. Bet šajā gadījumā man tomēr liekas, ka jūs neieredzat Mēriju Prezidenti.

—   Nē, jūs loti maldāties. Jūs domājat, ka esmu tik maziska, lai jūsu dēj būtu greizsirdīga? Nē, jūs pārāk daudz iedomājaties. Es pilnīgi nemaz neinteresējos par jūsu sirdslietām.

—   Tas nu gan nevarētu būt, jo… — viņš iesāka.

—    Ja jums nav iebildumu, es nu iešu mājup, — viņa pieceldamās pārtrauca to.

Šoreiz Miltons pasteidzās pasniegt tai mēteli. Gribot negribot viņai bija jāpieņem tā pakalpojums.

Pie durvīm viņa apstājās.

—  Vai drīkstu lūgt atbrīvot mani rit no darba? Es gribu meklēt sev citu vietu.

—   Tādā gadījuma es jūs tūliņ iesūdzēšu tiesā, jo jūs neesat man iepriekš uzteikuši, — viņš draudzīgi pamirkšķināja tai ar aci. — Jūs izturaties loti nepateicīgi pret mani. Ja jūs atcerētos, ka es…

—    Nu, ko jūs gribējāt teikt? Sakiet vien mierīgi.

—   Es gribēju teikt, ka mīlu jūs, — viņš vaļsirdīgi atbildēja. — Es domāju vienīgi par jums, un es vēlētos padarīt jūs laimīgu un neatkarīgu. Tā, nu jūs zināt.

Viņa stāvēja pie durvīm mazliet bāla un mulsa. Bet viņas acis kvēloja. Lēnām viņa piegāja pie Miltona un uzlika abas rokas tam uz pleciem.

—    Es eju jums līdzi dzert tēju, — viņa klusu izdvesa.

Tad viņa gulēja Sanda rokās, un viņš to skūpstīja.

Izejot no koridora, viņi satika kāpnēs telegrammu iznēsātāju, kas pasniedza Miltonam dzeltena papīra lapiņu.

Sands atplēsa telegrammu un, ielūkojies tajā, pasniedza to Žanetei.

—    Tavas ļaunākās nojautas piepildās, — viņš smaidīdams pieteica.

Žanete lasīja:

„Lūdzu apmeklējiet mani trešdien manā pilsētas dzīvokli. Misters Stentons ieteica man vērsties pie jums. Mērija Prezidente." Viņa smaidīdama pavērās Sandā.

—  Nu tam vairs nav nekādas nozīmes, — viņa maigi sacīja. — Es tiešām biju greizsirdīga, — atzīstos; bet nu vairs neesmu tāda. Milton…

—   Sauc mani labāk par Bilu — Miltons ir tik šausmīgs vārds, — viņš atbildēja.

9

Soltesku vispār necienīja angļu paradumus, un visvairāk viņš neatzina agru celšanos. Bet kādā aprīļa rītā tomēr kopā ar seru Džordžu un misteru Viltonu stāvēja Tilberijas ostas malā un vēroja tvaikoņa „City of Incas" pienākšanu. Balti krāsotais kuģis pēc garā ceļojuma izskatījās pelēks un netīrs un bija pārklāts lieliem, brūniem rūsas plankumiem.

Kolīdz bija piestiprinātas kuģa laipas, sers Džordžs uzsita mēteļa apkakli un uzkāpa uz klāja. Pārējie tam sekoja.

Tvaikoņa kasieri viņi atrada tā kajītē pie brokastu galda.

—    Pareizi — mēs vedam dažus zirgus misteram Soltesku, — viņš sacīja.

—   Te ir tas kungs, — sers Džordžs paskaidroja. — Rit zirgiem jātiek nosūtītiem uz Rumāniju. Kā E1 Rejs pārcieta ceļojumu?

—   Viņš ir spirgts un jautrs, — kasieris sajūsmināts atbildēja.

—    Tiešām brīnišķīgs zirgs! Nekad vēl neesmu redzējis otru tik lielisku skrējēju. īstenībā es biju mazliet nobažījies viņa dē|, bet viņš pārcieta ceļojumu bez kādām grūtībām. Man šķiet, ka jūs jau drīz vien varēsiet atkal laist viņu sacīkstēs.

—  Viņš vairs nepiedalīsies sacīkstēs, — sers Džordžs īsi noteica.

—    Viņš tūliņ tiks nosūtīts tālāk uz Rumāniju un ievietots mesjē Soltesku ķevnīcā.

Kasieris, kas šo to saprata no zirgiem, nosodoši papurināja galvu.

—« Žēl, — viņš sacīja. — Lopiņš ir tikai četrus gadus vecs un labākajā formā. Tas varētu uzvarēt vēl dažās labās sacīkstēs. Bet galu galā tā ir jūsu lieta, un man gar to nav daļas.

Seram Džordžam kā Soltesku aģentam vēl bija jāparaksta daži dokumenti.

—   Kad jūs atkal dosieties ceļā? — viņš starp citu iejautājās.

—   Tieši dienu pirms derbija. Es bezgalīgi nožēloju, ka nevaru nolūkoties sacīkstēs.

Sers Džordžš atvieglots uzelpoja. Kasiera klābūtne zirgu sacīkstēs būtu loti nevēlama.

Pusstundu vēlāk žokejs noveda brazīliešu rikšotāju no kuģa Tilberijas rajona mazajās ieliņās. Visi trīs biedri tam sekoja.

—    Kurp mēs viņu vedīsim? — misters Viltons jautāja.

—   Gan jau redzēsiet, — sers Džordžs īgni atbildēja. — Neuzdodiet taču vienmēr tik muļķīgus jautājumus, Tedij.

Misters Viltons apklusa, juzdamies aizskarts.

Viņiem bija tāls ceļš priekšā, un viņš nemīlēja iet kājām. Divu jūdžu atstatumā no pilsētas viņus sagaidīja zirgu transportam iekārtots smagais auto, un E1 Rejs tika novietots tajā.

Trīs draugi sasēdās kādā citā automašīnā un devās Londonas virzienā.

Šeidvelā atrodas daudz mazu stallu, kur sakņu tirgotāji naktīs novieto savus zirgus. Tie izskatās loti nolaisti un netīri. Šeit sers Džordžs lika šoferim apturēt un pateica tam kādu vietu, kur automašīnai gaidīt. Viņš pats atslēdza kāda pagalma vārtus un veda savus pavadoņus uz stallu ēku, kas atradās pagalma viņā galā. Atverot durvis, tumsā nekas nebija saskatāms, tomēr ķēžu žvadzēšana liecināja, ka stallis aizņemts. Šis pagalms atradās mazas, klusas ieliņas galā, un tādēļ vieta bija labi piemērota sera Džordža nolūkiem. Šeit viņš varēja būt drošs, ka neviens neredzēs to, kam bija lemts norisināties pagalmā.

—    Palieciet pie vārtiem, Tedij, — sers Džordžs sacīja, — un uzmaniet transporta automašīnas ierašanos. Kolīdz tā iegriežas ap stūri, atveriet vārtiem abas puses. Bet neaizmirstiet vārtus atkal noslēgt, kad auto būs iebraucis pagalmā.

Tas gan nebija elegantajam misteram Viltonam visai piemērots darbs, tomēr viņš necēla iebildumus. Ilgi viņam ari nebija jāgaida, jo ieliņā drīz vien parādījās lielā mašīna.

—  Nu, aplūkosim reiz jauno zirgu, — sers Džordžs sacīja, kad E1 Rejs bijs novests no auto platformas un atbrīvots no segām.

Tas bija nevainojams sirmis ar brīnišķīgi veidotu stāvu. Savam vecumam viņš bija mazliet pamazs, tomēr vislabākajā formā.

—  Tas uzvarēs, — sers Džordžs pārliecinoši noteica. — Un kā tad izskatās otrais lopiņš?

Viņš plaši atvēra stalla durvis. Zirgs, kas stāvēja vienā stūri, pagrieza galvu pret ienācēju. Ari tas bija sirms, bet loti nekopts un līdz pēdējam novājējis, tā ka bija redzamas visas viņa ribas. Neviens nebūtu pazinis viņā Portoniusu, kas kā divgadīgs rikšotājs bija piedalījies jau dažās labās sacensībās ārpus kārtas. Un vēl mazāk kādam būtu varējis ienākt prātā, ka šis pats Portoniuss pieteikts derbijam un ka bukmeikeri noslēdz par to derības ar divdesmit pret vienu. Kā likās, sers Džordžs domāja tieši par to, jo viņa sejā atplaiksnljās sarkastisks smīns.

—   Ko gan teiktu bukmeikeri, ja redzētu viņu šādā stāvokli?

—   Viņi bez apdomāšanās pieņemtu par to derības ar tūkstoti pret vienu, — Tedijs atbildēja.

Slikti barotais zirgs žēli nolūkojās savā kungā, un, ja seram Džordžam būtu pazīstama kaut vismazākā līdzcietība, viņš droši vien nebūtu palicis vienaldzīgs pret šo pārmetošo skatienu. Bet katra sentimentalitāte viņam bija sveša.

—   Ievediet E1 Reju otrajā stallī.

Žokejs izpildīja rīkojumu.

—    Rīt viņš tiks nosūtīts uz Kornvelu, — sers Džordžs sacīja. — Bet ko mēs nu darīsim ar Portoniusu? — viņš pievērsās žokejam.

—   Vislabāk ielaidīsim tam lodi galvā, — Benčers atbildēja.

Sers Džordžs pakratīja galvu.

—  Tad kāds vēl var dabūt par to zināt. Mums vajadzētu aicināt zirgu miesnieku, un tas taču tūliņ pazītu viņā tīrasiņu rikšotāju. Nē, to mēs nedrīkstam darīt. Bet man ir kāds cits padoms. Kā sauc to vīru, kas jums dažreiz šeit palīdz?

—       Visi viņu saukā par Flikeju, un to vienmēr var atrast kādā no tuvējiem krogiem. Par glāzi alus viņš izdara visu, ko vien no tā prasa.

—   Vai jūs reiz nestāstījāt man, ka viņš esot nonācis konfliktā ar policiju par to, ka sūtījis uz Antverpeni vecus, nokalpojušus zirgus?

Benčers smīnēdams pamāja ar galvu.

—   A, nu es saprotu, ko jūs gribat, — viņš sacīja.

—  Jā, tas būtu labākais, — sers Džordžs atbildēja. — Uzmeklējiet Flikeju, lai tas vēl šovakar aizved šo ādaini. Lai nebūtu pārpratumu, varat pateikt viņam, ka nauda par viņu jau samaksāta un ka tas tikai jānogādā tvaikoņa piestātnē. Pēc dažām dienām Portoniuss jau būs Antverpenē, un mēs nekad vairs to neredzēsim, ne ari par viņu ko dzirdēsim. Tas ir vienīgais drošais ceļš. Vecu zirgu uzpircēji nemīl, ka par viņiem runā, un tādēļ ari paši turiet muti. Un jo mazāk ļaudis par šo lietu runā — jo labāk.

Tad viņš pievērsās rumānim:

—  Jūs redzat — tā lieta nokārtota, mesjē Soltesku. Man šķiet, mums nu vairs nevajadzēs jūs apgrūtināt. Vai esat ko dzirdējis par savu pazudušo portfeli?

Soltesku pakratīja galvu.

—   Bīstos, ka nekad vairs nedabūsiet redzēt svarīgo dokumentu.

—  Jā, šī lieta droši vien ir kādu miljonu vērta? — sers Džordžs minēja.

—    Kas jums nāk prātā! — Soltesku rūgti iesmējās. — Vienu miljonu? Nē, vismaz trīs, piecus miljonus! Vai zināt, ka nākamā mēneša beigās Francijā tiks sarīkota stikla ražojumu izstāde, kurā tiks piepriesta tūkstošu mārciņu liela prēmija tam, kas būs atradis lokanā stikla izgatavošanas veidu?

—   Tad jau jādomā, ka ari vecais Prezidents mēģinās iegūt šo godalgu? — sers Džordžs sarauca pieri.

—    Neticu vis, — Soltesku atbildēja. — Stikla ražošanas process ir loti sarežģīts. Droši vien, viņš jau agrāk būs pūlējies rekonstruēt šīs formulas, bet tas, kā redzams, viņam nav izdevies. Jādomā, ka dokumenti tam nozagti viņa smagās slimības laikā.

—   Kā tad jūs to zināt? — sers Džordžs izbrīnā jautāja.

—  To man pateica cilvēks, no kura es nopirku šo noslēpumu. Drīzumā arī viņš pats ieradīsies Londonā.

—   Vai tad arī viņš nevar atjaunot pazudušās formulas pēc atmiņas?

Soltesku savilka skumju seju.

—  Es jau runāju ar viņu par to. Protams, šo to viņš vēl atceras, tomēr pašu galveno arī viņš ir aizmirsis. Mēs jau izdarījām dažus mēģinājumus, bet nekā nesasniedzām.

—   Vai arī es pazīstu šo cilvēku? — sers Džordžs ieinteresēts jautāja.

Sarunājoties viņi jau bija atstājuši nelielo pagalmu un nu soļoja pa vienu no Šeidvellas dubļainajām ielām.

—  Jūs droši vien esat par viņu dzirdējis, — Soltesku iesmējās. — Tas ir kāds grāfs…

—  Ā, tas ir viņš? — barons pārsteigts uzlūkoja rumāni. — Viņš taču esot iztukšojis Montekarlo kasi?

—  Jā, gluži pareizi. Pēc tam viņš devās uz Parīzi, kur dzīvo bez rūpēm. Nu, kad viņam netrūkst naudas, tas arī vairs nebīstas no Džona Prezidenta un ir nodomājis apmeklēt Londonu.

—   Grāfs Kolini, — sers Džordžs nomurmināja.

—    Šo vārdu viņš pieņēmis tikai pēc lielajiem panākumiem Montekarlo, — rumānis smiedamies piebilda.

—    Es labprāt gribētu iepazīties ar šo cilvēku tuvāk, — baronets sacīja. — Šāds bagātnieks vienmēr var noderēt.

Viņu skatieni uz mirkli sastapās, un tie pilnīgi sapratās savā starpā.

—   Viņš nebūs jums tik noderīgs kā es, — Soltesku apgalvoja.

Viņi bija sasnieguši auto. īsi atvadījies no abiem pavadoņiem,

rumānis iekāpa mašīnā un aizbrauca.

Tās pašas dienas vakarā ap pulksten pusdeviņiem misters Flikejs mazliet nedrošiem soliem tuvojās staļļiem, ko sers Džordžs bija noīrējis Šeidvellā. Tur Benčers sniedza viņam vēl pēdējos norādījumus:

—  Ja kāds jūs aptur un jautā, kurp vediet zirgu, sakiet, ka pie lopu ārsta Kemdentaunā.

—   Ļaujiet tikai man rīkoties, — Flikejs pašapzinīgi noteica. — Vai domājiet, ka velti esmu lielāko mūža dalu pavadījis cietumos?

Tur cilvēks iemācās visu ko. Vai savu atalgojumu saņemšu, zirgu nododot?

—   Nē, par to neraizējieties. Te būs jūsu desmit šiliņi. Jums tikai jānodod šis dzīvnieks ļaudīm, kas pavada uz Antverpeni sūtāmo zirgu transportu. Par visu citu jums nav nekādas daļas.

—   Labi — tos ļaudis es pazīstu.

—   Un nu taisieties, ka tiekat prom, — Benčers nelaipni norūca.

Flikejs izveda zirgu no pagalma. Bridi vēlāk viņš iegriezās

Komerciālrodā. Viņš nejutās visai omulīgi šajā platajā ielā, kur bija tik daudz policistu, ar kuriem satikties tas nebūt nevēlējās. Stundas ceturksni vēlāk viņš nogriezās kādā klusākā ielā, kur nācās iet gar pazīstamu dzertuvi. Spilgti apgaismotie logi izskatījās tik pievilcīgi, ka Flikejs nespēja pretoties kārdinājumam. Viņš apstājās un palūkojās visapkārt. Tuvumā nebija neviena cilvēka, atskaitot kādu noskrandušu klaidoni, kas, rokas bikšu kabatās sabāzis, savā nodabā soļoja pa trotuāru. Misters Flikejs juta, ka pienācis mirklis, kad viņam katrā ziņā kas jāiedzer. Bez tam vēl tuvojās krogu slēgšanas laiks. Viņš pamāja klaidonim ar roku.

—   Hallo, Bil!

Viņš gan nezināja, vai tāds maz bija šī cilvēka vārds; tomēr tā viņam likās vispiemērotākā uzruna cilvēkam, no kura tas gribēja lūgt kādu pakalpojumu.

—  Pieturiet manu zirgu piecas minūtes, — Flikejs turpināja. — Kad iznākšu — dabūsiet dzeramnaudu.

—    Lai notiek! — klaidonis bez vilcināšanās piekrita. — No kurienes šis zirgs? — viņš apjautājās, ziņkāri vērodams dzīvnieku.

—   Tā nav jūsu darīšana, — Flikejs atcirta. — Neuzdodiet muļķīgus jautājumus, tad jums nebūs jādzird nepareizas atbildes. Nevar taču ikvienam pretimnācējam visu stāstīt.

—    Neņemiet ļaunā, — svešais atvainojās, saņemdams zirga pavadu.

—   Bet jums es varu pateikt, — Flikejs žēlīgi turpināja. — Tas nolemts kaulu maltuvei. Man uzdots nogādāt viņu kādam draugam, kas aizvedis to kuģi.

—   Ā, sapratu.

—   Pēc piecām minūtēm būšu atpakaļ, — Flikejs piebilda, nozuzdams dzertuves durvis.

Bet zālē bija patīkami silts, un kabatā viņam bija nauda, tā ka tas varēja bez rūpēm dzesēt savas slāpes.

Piecu minūšu vietā jau bija pagājušas desmit, piecpadsmit; un beidzot Flikejs vēl sāka sarunāties ar kādu viru, kam bija gluži pretēji ieskati politikā. Bija pagājusi jau gandrīz stunda, kad viņam ienāca prātā, ka to vēl gaida kāds neizpildīts uzdevums.

—   Bet nu man jāiet, — viņš sacīja, ielūkodamies lielajā pulksteni, kas karājās virs krogus galda.

Streipuļodams viņš devās uz durvīm.

—   Sasodīts, esmu diezgan smagi piemeties. Ka tik nu neieraugu viena zirga vietā divus, — viņš murmināja, iziedams uz ielas.

Tomēr šis bažas izrādījās veltas, jo dzertuves priekšā tas neredzēja vairs neviena zirga. Tas bija nozudis līdz ar visu sargu.

Flikejs palūkojās visapkārt; tad aizgāja līdz tuvējās ielas stūrim un atkal pameta skatienu uz visām pusēm, bet arī tur nebija ne pēdu no zirga. Viņš pat pavēra krogus „smalkās" istabas durvis, jo viņam pēkšņi bija ienācis prātā, ka zirgs ar sargu varbūt apmetušies tur. Negaidītais zaudējums viņu sākumā samulsināja, bet drīz tas atkal nomierinājās. Savu algu viņš taču bija saņēmis jau iepriekš, un tādēļ viņa sirdsapziņa bija tīra.

—    Nu, manis dēj, lai viņš apprec to kaulu maisu, — viņš noteica un, aizstreipuļojis mājās, smagi iekrita gultā.

Otrā rītā pamodies, viņš jau bija aizmirsis visu vakar notikušo, un, kad Benčers vēlāk apjautājās, vai viņš zirgu nodevis pēc piederības, tas ne mirkli nevilcinājās ar atbildi.

—   Jā gan, es nodevu viņu tam vīram, par kuru jūs stāstījāt, un viņš vēl sirsnīgi pateicas man par atvešanu, — viņš ar mierīgu sirdi paskaidroja.

10

Prezidentu pilsētas dzīvokļa mazā, bet glītā viesistaba bija pilna puķu, un Mērija pašreiz kārtoja pēdējo buķeti vāzē, kad pie durvīm kāds klauvēja.

Ienāca Miltons Sands un smaidīdams sniedza viņai roku.

—    Es izmantoju gadījumu, kamēr vectēvs dzīvo uz laukiem, un ataicināju jūs šurp. Misters Stentons man iedeva jūsu adresi. Esmu loti uztraukta, jo mūsu dzīvokli izdarīta ielaušanās.

—   Vai tādā gadījumā nebūtu labāk vērsties policijā?

—   Parastos apstākļos — protams, bet šeit runa ir par pavisam neikdienišķu lietu.

Apsēdies piedāvātajā krēslā, Miltons vērīgi noklausījās jaunās meitenes ziņojumā. Vispirms viņa pastāstīja, ka jau ceļā no Nicas uz Parīzi kāds mēģinājis ieķlūt viņas kupejā.

—   Pirms nedējas, — viņa turpināja, — es atkal reiz pamodos naktī ar tādu sajūtu, it kā manā istabā būtu kāds svešinieks. Tomēr izturējos klusu, jo negribēju uzmodināt misteru Prezidentu, kas gulēja otrajā istabā. Pirmais, ko ieraudzīju, bija kāds tumšs stāvs, kas ar kabatas laterniņu rokā pārmeklēja rakstāmgalda atvilktnes. Es izlēcu no gultas un redzēju, kā iebrucējs ātri izsteidzās pa durvīm. Esmu pārliecināta, ka tas bija tas pats cilvēks, kas toreiz ielauzās manā kupejā.

—   Saprotu, — Miltons teica, un tiešām — viņš bija sapratis šī iebrukuma nozīmi. Soltesku taču domāja, ka svarīgās formulas atrodas mis Prezidentes rokās.

—    Kur atrodas jūsu vectēvs?

—   Saseksā. Tur mums ir neliels lauku īpašums, kur Donavans tiek sagatavots sacīkstēm. Es atbraucu šurp tikai tādēļ, lai varētu apspriesties ar jums.

—   Vai varat vel šovakar atgriezties Saseksā?

Viņa pārsteigta to uzlūkoja.

—   Protams, iespējams tas būtu. Bet es esmu nodomājusi palikt dažas dienas pilsētā.

Viņš mirkli pārlika.

—    Lūdzu, brauciet mājup jau rīt, — viņš tad sacīja. — Jūsu vectēvs droši vien vēl ilgāku laiku pavadīs uz laukiem?

—   Jā, līdz Epsomas sacīkstēm. Viņš pieteicis derbijam Donavanu.

—   Lieliska sagadīšanās, — Miltons apmierināts noteica. — Un nu noīrēsim seifu.

Viņa atkal izbrīnā pavērās tam sejā.

—   Jā, noīrēsim seifu, — viņš atkārtoja, — un es atsūtīšu to uz jūsu dzīvokli. Es zinu kādu labu firmu, kur to var lēti dabūt.

—   Bet man taču šeit nav nekā tāda, ko vajadzētu glabāt seifā!

—    Bet jūs taču atļautu novietot seifu savā istabā, ja tas būtu vajadzīgs?

—   Bet tā taču būtu velta naudas izsviešana, — Mērija smaidīdama iebilda.

—   Jūs aizmirstat, ka es esmu detektīvs, mis Prezidente. Varat ticēt, ka es negribu īrēt seifu vienīgi tādēļ, ka man būtu sevišķa dziņa uz to. Ikvienam modernam detektīvam ir savi noslēpumi, un jums jāļauj man rīkoties, ja vēlaties, lai gūstu panākumus.

Viņa iesmējās.

—   Labi, es darīšu, kā vēlaties.

—    Bet man ir vēl viens lūgums. Vai jūs uzticētu man sava dzīvokļa atslēgas un nama pārvaldīšanas tiesības jūsu prombūtnes laikā?

—   Protams, ar prieku.

—   Es rūpēšos par visu. Un nelauziet vairs galvu par iebrucēju.

—   Bet pēdējā laikā notiek tik daudz noziegumu — visas avīzes raksta par tiem, — Mērija nervozi sacīja. — Esmu lasījusi ari, ka nesen esot izbēdzis kāds liels noziedznieks.

—    Tas viss nemaz nav tik bīstami. Gan jau redzēsim, kādu virzienu lieta ņems nākotnē. Un kas attiecas uz izbēgušo cietumnieku… — viņš pēkšņi apklusa. — Tā taču lieliska ideja! — viņš iesaucās, tomēr neturpināja vairs šo sarunu, bet apjautājās par Ēriku Stentonu.

Mērija atbildēja uz viņa jautājumu visai atturīgi, un no šis izvairīšanās Miltons saprata visu, ko bija gribējis zināt.

No Mērijas viņš devās tieši uz kadu firmu, kas nodarbojās ar seifu izīrēšanu, un pieprasīja sev pašu lielāko no tiem. Veikala īpašnieks nevarēja piekrist šādai izvēlei.

—   Tā ir pavisam viegla konstrukcija, — viņš sacīja, ar pirkstu klauvēdams pie skapja sienas. — Šī kaste nav ne uguns, ne arī zagļu droša. Praktiskai lietošanai tā nekādā ziņā nav piemērota.

—   Bet tas ir taisni tāds seifs, kādu es vēlos, — Miltons atbildēja. — Glīts un viegls. Nosūtiet man to vēl šodien — te būs adrese.

Otrā rītā viņš atkal apmeklēja mis Prezidenti. Viņa smiedamās atzinās, ka jūtoties vīlusies.

— •Jūsu seifs aizņem šausmīgi daudz vietas, un manā guļamistabā tas nemaz neiederas.

—   Vai drīkstu palūkoties, kur tas novietots?

Kalpone uzveda viņu Merijas istabā. Skapis tiešām bija pārāk liels. Tas aizņēma gandrīz visu telpu.

—    Lieliski! — Miltons apmierināts iesaucās, tad pievērsās kalponei: — Jūs esat amerikāniete?

Viņa mazliet samulsa.

—  Jā, bet kādēļ jūs tā jautājat? Es tikai pirms trim mēnešiem ierados no Savienotajām Valstīm.

—   Vai agrāk esat bijusi Eiropā?

—   Nē.

—   Ari Francijā neesat dzīvojusi?

—    Nē, — viņa droši abildēja.

Kāpjot lejā, Miltons turpināja sarunāties ar kalponi.

—   Šis seifs maksā tūkstoš dolāru. Vai zināt, cik tas ir Anglijas naudā?

—   Četrdesmit mārciņu, — viņa bez apdomāšanās atbildēja.

—   Uzkrītoši pāreizi!

Viņš bija izdibinājis visu, ko tam vajadzēja zināt. Amerikāniete, kas dolāru vietā rēķina frankos un tomēr neesot bijusi Francijā, viņu loti ieinteresēja.

—  Viņa ir pie manis tikai kopš četrpadsmit dienām, — Mērija atbildēja uz viņa jautājumu, kad tie atkal bija palikuši divatā. — Man viņu ieteica sers Džordžs Frodmers.

—   Tātad jūs viņu labi pazīstat?

—  Tikai pavirši, — viņa mazliet sarauca pieri. — Tas viss notika gluži nejauši. Mana kalpone negaidot aizgāja, un viņš tik silti ieteica man šo meiteni, ka es jutos spiesta to pieņemt. Mana līdzšinējā kalpone bija atradusi sev citu, daudz labāku vietu.

—   Varbūt jums zināms, kurp viņa aizgāja?

—   Jā, viņa atstāja man savu jauno adresi vēstuļu nosūtīšanai. Es mēģināšu to sameklēt.

Viņa izgāja no istabas un mirkli vēlāk atgriezās ar piezīmju grāmatiņu rokā.

—   Te būs. Viņa tagad strādā pie misis Gordonas Tompsones.

Miltons pasmaidīja. Misis Gordona Tompsone bija sera Džordža

māsa; tā bija vecīga dāma, kas mīlēja sabiedrību un kaisli nodevās bridža spēlei. Ļaudis zināja daudz stāstīt par to, cik nelabprāt viņa maksā savus kāršu parādus.

Lieta bija skaidra. Frodmeram bija nepieciešams uzticams cilvēks Prezidentu namā, un tādēļ viņš bija pierunājis māsu aizvilināt Mērijas līdzšinējo kalponi, bet tās vietā ieteicis šo meiteni. Miltons bija pazinis to jau no pirmā acu uzmetiena. Viņš jau vairākkārt bija to redzējis Montekarlo, turklāt vienmēr Beda Kitsona sabiedrībā. Tur viņa bija uzdevusies par šī amerikāņa sievu.

—   Kad jūs brauksiet prom, mis Prezidente?

—   Šodien pēcpusdienā.

—   Vai kalponi ņemsiet līdzi?

Mērija sarauca pieri.

—   Tas man vēl jāapdomā. Sākumā es nemaz nebiju domājusi tik drīz atstāt Londonu.

—   Vai drīkstu dot jums vienu padomu? Dodiet šai meitenei atvaļinājumu uz visu nākamo nedēlu, izmaksājot tai pilnu algu.

—   Bet viņai tas varbūt ir neērti?

—   Nedomāju vis, — Miltons sausi atbildēja. — Ar kādu vilcienu jūs brauksiet?

—   Pulksten piecos un divdesmit piecās minūtēs.

—  Es ieradīšos piestātnē atvadīties no jums. Vai ārdurvju atslēgu varat iedot man jau tūliņ?

Viņa izņēma to no rokassomiņas.

—   Ceru, ka pēc atgriešanās Londonā neviens vairs nemēģinās jūs traucēt, — Miltons piebilda.

—    Es gribēju jums vēl ko jautāt, — Mērija sacīja, kad Sands jau tuvojās durvīm. — Ko tad īsti lai es glabāju jaunajā seifā?

—    Neko, — viņš mirkli pārdomāja. — Ja vēlaties, variet novietot tajā dažus nevajadzīgus dokumentus. Bet neaizmirstiet labi rūpīgi noslēgt durvis. Jā gan, tiešām būtu vēl interesantāk, ja jūs noglabātu seifā kādus dokumentus — varbūt vecus rēķinus. Tad vēl piekodiniet kalponei, lai viņa pirms aiziešanas no,dzīvokļa rūpīgi noslēdz visus logus un durvis un paziņo policijai, ka jūs esat izbraukusi.

—   To es varētu izdarīt pati ceļā uz piestātni.

—   Nē, šo uzdevumu katrā ziņā uzticiet kalponei. Kādēļ lai jūs

velti' apgrūtinātu sevi?

***

Pulksten pusvienpadsmitos vakarā Beds Kitsons izkāpa no taksometra un, samaksājis šoferim, drošiem soliem tuvojās Džona Prezidenta namam. Bez mazākās vilcināšanās viņš atslēdza durvis un iegāja vestibilā. Apgaismodams ceļu ar elektrisku laterniņu, viņš nokļuva ēdamistabā. Plats smaids iegūlās viņa sejā, ieraugot uz galda glāzi, viskija karafi un sodas pudeli. Droši vien sieva bija to visu sagādājusi viņa apmeklējumam. Sajaucis glāzi dzēriena, viņš izdzēra to vienā malkā. Tad viņš mierīgi devās augšup pa kāpnēm. Viņš labi zināja ceļu, jo nebija šajā namā pirmo reizi. Šodien viņš droši varēja cerēt uz panākumiem. Pazudušajiem dokumentiem vajadzēja atrasties šeit — par to viņš bija cieši pārliecināts. Vislabākais pierādījums tam bija jauniegādātais seifs, citādi jau viņam nebūtu ienācis prātā atkārtot mēģinājumu. Nu viņš noteikti zināja, kur dokumenti meklējami. Uzmetis skatienu jaunajam seifam, viņš nicīgi pasmaidīja. Tā bija novecojusi konstrukcija, ko varēja atlauzt gandrīz ar kabatas nazi. Piemērojis atslēgu, viņš sāka rīkoties, un mirkli vēlāk tērauda durvis jau stāvēja vaļā.

Tomēr Bedam neatlika laika ielūkoties skapja iekšienē, jo istaba pēkšņi pielija ar spilgtu gaismu. Viņš ātri apsviedās apkārt.

—    Rokas augšā! — Miltons Sands uzsauca, turēdams sava revolvera stobru pavērstu pret iebrucēju.

—   Hallo! — Beds mierīgi atbildēja. — Kā klājas, mister Sand?

—    Samērā labi, — Miltons apmierināts noteica. — Panāciet mazliet tuvāk, lai varu jūs pārmeklēt.

Bet tas izrādījās velts darbs, jo Beds Kitsons pat nebija papūlējies apbruņoties.

—   Sēdieties tur, — Miltons turpināja, pamādams uz kādu krēslu, bet tad piebilda: — Nē, labāk iesim lejā — tur jūs varēsiet vismaz smēķēt. Dodiet šurp savu laternu.

Beds paklausīja bez pretošanās, un Miltons sekoja tam lejup pa kāpnēm. Viņi iegāja ēdamistabā.

—   Uzgrieziet gaismu. Dariet to gluži mierīgi, jo es pagaidām dzīvoju šeit.

—   Ko tad jūs īsti esat nodomājis, mister Sand? — Beds bija loti nemierā ar savu neveiksmi.

—   Neesmu vēl izšķiries, ko darīšu. Katrā ziņā tā ir loti interesanta rotaļa. Kā klājas Meisijai? — viņš draudzīgi apjautājās.

Kitsons iesmējās.

' » l — Es jau domāju, ka jūs sapratīsiet visu, kolīdz ieraudzīsiet šeit Meisiju.

—   To es zināju jau iepriekš. Bet pasakiet man, ko īsti jums vajag šajā namā? Vai meklējiet Soltesku pazudušos dokumentus?

—   No manis jūs neko nedabūsiet zināt, — Kitsons noraidoši atbildēja.

—   To mēs vēl redzēsim. Esmu pat pārliecināts, ka jūs pastāstīsiet man visu, ko vien es gribēšu zināt. Ja tas tomēr nenotiks, es nodošu jūs policijai, un tad visi jūsu biedri briesmīgi lādēs jūs, ka jūsu dēl tiem būs jāstājas tiesas priekšā un jāzvēr nepatiesība par savām attiecībām ar jums. Bet vienu varu jums pateikt, Bed. Meklējot Soltesku dokumentus šeit, jūs tikai velti izšķiežat savu laiku. Tad jums jāgriežas pavisam citā vietā. Un ja jūs pats nevarat uzminēt, kas dokumentus tonakt nozadzis — nu, tad ari es neko nevaru jums palīdzēt.

—   Jūs domājat, ka portfelis ir pie sera Džordža? — Kitsons ātri iejautājās.

—   Negribu saukt nevienu vārdā, — Miltons diplomātiski izvairījās.

Beds pēkšņi sajuta dīvainu nogurumu. Viņš pūlējās to nokratīt, bet nespēja. Ko tas varēja nozīmēt? Te viņa skatiens krita uz viskija karafi, un viņš pamazām sāka nojaust patiesību. Viņš gribēja piecelties.

—  Sēdiet vien mierīgi, — Miltons pavēlēja. — Pirmīt jūs jautājāt, ko es esmu nodomājis. Diemžēl nevaru jums to pateikt; bet ticiet man: turpmāk mēs vēl dažu labu reizi tiksimies.

Beda galva noslīga uz krūtīm. Viņš gribēja vēl ko teikt, bet tad samaņa to atstāja, un viņš nokrita no krēsla.

Sands iznesa viskija karafi un glāzi virtuvē un, izlējis atlikušo

3 637

dzērienu, rūpīgi izskaloja abus traukus. Tad viņš atgriezās ēdamistabā un no jauna piepildīja karafi.

— Nu es esmu kļuvis īsts detektīvs, — viņš dziļā pašapbrlnošanā sacīja, uzlūkodams nemaņā gulošo Kitsonu. — Un nu, mīļais Bed, jūs sagaida dīvaina dēka.

Smaidīdams viņš sāka atraisīt drēbju saini, ko jau pirms dažām stundām bija atnesis.

11

Sers Džordžs Frodmers bija loti naudaskārs cilvēks. Sevišķi viņš interesējās par lielām naudas summām un to īpašniekiem.

Viņam piederēja muiža Kornvelsā. Par lielā kungu nama uzturēšanu priekšzīmīgā kārtībā rūpējās pārvaldnieks Žilespjē ar veselu kalpotāju štābu. Tas bija krietns, uzticams virs, kas jau sen atradās ģimenes dienestā. Diemžēl sera Džordža naudas apstākli nelāva tam dzīvot savam stāvoklim piemērotu dzīvi. Viņa vienīgie ieņēmumi bija nelielās īres, ko maksāja rentnieki, un ar šiem līdzekļiem dzīvei nepietika. Viņa tēvs gan bija pratis nodzīvot savu mūžu bez parādiem, jo tas bija taupīgs un apdomīgs cilvēks. Turpretī sers Džordžs mīlēja greznību un eleganci un necieta lauku dzīves vienmuļību. Tādēļ viņš tagad jo vairāk apsveica grāfa Kolini nodomu — paviesoties Londonā.

Viens no viņa uzticības vīriem bija paziņojis to viņam rakstiski:

„Es iedevu Kolini jūsu ieteikuma vēstuli. Viņš gan dēvē sevi par grāfu, bet, spriežot pēc visa, ir Londonas austrumu nomales bērns. Var ari būt, ka tas dzimis Melburnā. Lai kā ari būtu, viņš tomēr norāvis Montekarlo banku un vēl bez tam vinnējis daudz naudas vakarā spēlē. Ari es esmu mazliet nopelnījis no viņa, ne daudz, jo viņš pēc dabas ir ļoti aizdomīgs. Ceru, ka jums labāk izdosies nolaist tam asinis. Viņš ir nodomājis aplūkot Londonu. Ja jums veicas ar viņu — neaizmirstiet atsūtīt ari man kādu mazu dāvanu. Starp citu: viņš vienmēr runā par kādu Džonu Prezidentu, un var redzēt, ka viņš, neraugoties uz visu lielību, tomēr bīstas no šī cilvēka. Varbūt varat izsist kādu pelņu no šī apstākļa."

Sers Džordžs negribēja atstāt savu muižu Penvaringu, pirms nebūs saņēmis ziņas par Beda Kitsona panākumiem. Bet, kad grāfs Kolini paziņoja viņam par savu ierašanos un apmešanos Savojas viesnīcā, baronets vairs nevilcinājās, bet tūliņ devās ceļā uz Londonu.

Grāfu viņš atrada tā istabā, kur tas, izmeties kreklā un zeķēm kājās, pacietīgi vēra kurpēs jaunas aukliņas.

—    Kalpotājiem nevar uzticēt pat visniecīgākās lietas, — viņš paskaidroja, nolikdams kurpi uz grīdas, un, noslaucījis roku pie bikšu liela, sniedza to viesim.

—   Priecājos ar jums satikties, grāf, — sers Džordžs sacīja.

—   Es gribētu runāt ar jums kādu vārdu visā atklātībā, — Kolini viņu pārtrauca. — Jums nevajag titulēt mani par grāfu. Mans īstais vārds ir Džons Pentridžs. Droši vien jūs jau būsiet par mani dzirdējis.

Sers Džordžs tiešām bija par viņu dzirdējis, bet viņam nebija ienācis prātā, ka cilvēks, no kura Soltesku atpircis izgudrojumu, un laimīgais, kas iztukšojis kazino kasi, ir viena un tā pati persona. Par pēdējo notikumu savā laikā bija rakstījušas visas Anglijas avīzes.

—    Montekarlo cilvēks var mierīgi dēvēt sevi par grāfu, — Pentridžs turpināja. — Man šis tituls bija nepieciešams, jo pirms tam es biju izraidīts no spēļu telpām. Arī tagad es varētu atļauties sev šo prieku, jo man pieder vairāk nekā divsimt tūkstošu mārciņu.

—   Bet es tomēr neredzu iemesla, kura dēļ jums Londonā būtu jāatgriežas pie sava senākā vārda. Grāfs Kolini — tas taču izklausās daudz labāk, — sers Džordžs vēlīgi uzlūkoja viņu. — Sakiet, lūdzu, ar ko es varētu būt jums noderīgs.

—  Jūs varētu izrādīt man Londonu — protams, par visu maksāšu es. Stāstiet vien mierīgi visiem, ka pazīstat mani jau sen. Tas būtu sevišķi labi gadījumā, ja mums nāktos satikties ar Džonu Prezidentu. Jūs taču saprotat, ko es domāju?

Sers Džordžs pamāja ar galvu.

—    Un tad es ari labprāt gribētu spēlēt — kādā mazā, klusā kompānijā, kur nevar pārāk daudz zaudēt.

—    To es labprāt izdarīšu. Bet jums jādzīvo pie manis Penvaringā. Tur es iepazīstināšu jūs ar maniem draugiem. Viens no tiem pašreiz arī uzturas Londonā, — viņš piebilda, atcerēdamies Tediju.

—    Es gribēju vēl šodien apmeklēt zirgu skriešanās sacīkstes Sendaunā.

—    Lieliska sagadīšanās. Mans draugs jūs pavadīs turp. Viņš labi pārzina turienes apstākļus un varēs sniegt jums vērtīgus norādījumus. Es tūliņ sazināšos ar viņu pa telefonu.

Seram Džordžam palaimējās, jo Tedijs bija mājās. Misters Viltons kārtoja savu ceļasomu, lai dotos uz Kornvelu. To viņš darīja visā slepenībā, lai neapvainotu savu labdari Ēriku Stentonu, kas pastāvīgi pārmeta tam draudzību ar seru Džordžu. Un Tedijs nedrīkstēja aizkaitināt Stentonu — ne vien tādēļ, ka tas pēc sava tēva nāves bija izmaksājis Viltonam prāvāku mantojuma summu, bet ari tādēļ, ka Ēriks vienmēr uzticēja tam naudu iemaksām sacīkšu derībās. Tedijs tomēr ne vienmēr izpildīja šo uzdevumu burtiski, jo viņš bija daudz labāk informēts par katra zirga izredzēm. Daža laba summa, ko Ēriks gribēja iemaksāt bukmeikeram par saviem zirgiem, tādā veidā nenokļuva tālāk par Tedija Viltona bankas kontu.

Paklausot drauga aicinājumam, Tedijs tūliņ sēdās taksometrā un brauca uz Savojas viesnīcu.

Grāfs Kolini un Tedijs Viltons sapratās lieliski; Pentridžs pat sajuta vislielāko uzticību pret Viltonu, un ceļā uz Sendaunu pēdējais dabūja dzirdēt daudz tāda, ko tas līdz šim vēl nebija zinājis — sevišķi attiecībā uz Džonu Prezidentu.

12

Miltons Sands staigāja šurp un turp pa Sendaunas skriešanās ceļu. Negaidot viņš satika Mēriju Prezidenti Ērika Stentona pavadībā un pārsteigts apsveica jauno meiteni.

—   Es domāju, ka jūs esat Saseksā?

Viņa mazliet samulsa, bet Ēriks tūliņ steidzās palīgā.

—  Es gribēju dzirdēt mis Prezidentes atsauksmi par manu Džeriju.

Viņi vēl brītiņu sarunājās, tad Miltons atvadījās. Vēlāk viņš redzēja Mēriju vienu ejam uz stallu pusi. Pēkšņi tai ceļā aizstājās misters Viltons. Viņš tikko pacēla platmali meitenes priekšā, jo šajā mirkli jutās nesalīdzināmi pārāks par to.

—   Hallo, mis Prezidente! Vai jūs šeit esat viena pati?

—   Acumirkli esmu viena, — viņa pieklājīgi atbildēja.

—   Es jau sen gribēju izrunāties ar jums.

Viņa to zināja, jo Viltons jau vienmēr bija pievērsis tai savu uzmanību. Viņš bieži bija pavadījis seru Džordžu, kad tas bija apmeklējis Mērijas vectēvu. Misters Viltons viņai bija loti nesimpātisks, tā ka viņai ik reizes vajadzēja savaldīties, lai spētu būt pret to pieklājīga.

Šodien viņš bija vēl neciešamāks.

—   Kā klājas vecajam kungam? — viņš jautāja.

—   Manam vectēvam klājas labi, — Mērija īsi atteica.

—  Jūs tiešām izskatāties apburoša! — Tedijs apbrīnodams jūsmoja. — Kā rozes pumpurs, kas pašreiz raisās vaļā.

—   Es vēlētos, kaut jūs tā nerunātu, — viņa teica, sašutumā pietvīkdama.

—   Kādēļ gan jūs negribat to dzirdēt? Tā ir tīra patiesība. Bez tam man kā jūsu draugam taču ir tiesības to teikt. Un man šķiet, ka visdrīzākā nākotnē jums loti noderēs draugu aizsardzība.

—   Ko tas nozīmē?

Viņš pavērās atpakaļ, acīm meklēdams savu pavadoni.

—   Vai pazīstat tur to kungu?

Mērija ieraudzīja Pentridžu, kas stāvēja dažus soļus no viņas. Viņš bija eleganti ģērbies pēc jaunākās modes, dzelteniem cimdiem rokās un nevainojamu cilindru galvā.

—   Vai esat jau pazīstama ar grāfu Kolini?

Viņa nepacietīgi pakratīja galvu. Un tomēr viņu interesēja šis kungs, kas pašapzinīgi lūkojās apkārt, smēķēdams lielu cigāru.

—   Tas ir grāfs Kolini, kas Montekarlo iztukšojis banku, —

Viltons lepni paskaidroja — Nevar teikt, ka viņš būtu liels Džona Prezidenta draugs.

Mērija cieši pavērās Viltona sejā.

—    Ko tas nozīmē?

Redzot viņas uztraukumu, Tedijs gribēja to nomierināt.

—   Jums nemaz nav ko uztraukties, — viņš augstprātīgi sacīja. — Tas nevienam citam nav jāzina.

Šajā acumirkli Pentridžs bija ieraudzījis savu pavadoni un tuvojās tam. Viņš izskatījās vecāks par Mērijas vectēvu, un viņa sejas panti tai šķita pazīstami; tomēr viņa nevarēja atcerēties, kur būtu to redzējusi.

—   Hallo, ko jūs šeit darāt, Vilton? — Pentridžs jautri jautāja.

—   Mis Prezidente, vai drīkstu jūs iepazīstināt ar grāfu Kolini?

Pentridžs nebūt nesamulsa no meitenes skatiena.

—    Kā klājas, bērns? Tātad jūs esat Džona Prezidenta mazmeita?

Mērija tumši pietvīka un gribēja aiziet, bet Viltons satvēra to aiz rokas.

—    Nedariet taču tā, — viņš nekaunīgi sacīja.

Šajā mirkli viņa ievēroja, ka Viltons ir pārāk daudz dzēris. Tedijs bija ēdis pusdienas kopā ar Pentridžu, turklāt abi bija lietojuši daudz alkohola. Aptvērusi stāvokli, Mērija uzreiz kļuva pilnīgi mierīga.

—   Es nevaru ilgāk palikt, — viņa vēsi sacīja.

Viltons neizlaida tās roku no savējās.

—   Pakavējieties taču vēl kādu mirkli.

Miltons Sands, kas visu laiku notālēm bija vērojis notiekošo, ātriem soliem tuvojās mazajai sabiedrībai. Ne vārda neteicis, viņš satvēra Tediju pie apkakles un atsvieda to sāņus.

Tā vēl neviens nebija apgājies ar Viltonu, un šāda izturēšanās to smagi apvainoja. Bet tad tas ātri atguva pašsavaldīšanos.

—   Kas jums ienācis prātā? — viņš sašutis iesaucās.

Trīs citi kungi, kas arī bija novērojuši viņa nekaunīgo izturēšanos, pienāca tuvāk un palika stāvam. Tedijs pēkšņi ieraudzīja sevi ieslēgtu no visām pusēm.

Mērija nobālusi gāja pretim savam vectēvam, kas draudoši tuvojās Tedijam.

—   Kā jūs iedrošinājāties? — Tedijs bruka virsū Sandam.

—  Tas vel nav nekas, salīdzinot ar to, ko jums nāksies pārdzīvot, ja vēlreiz mēģināsiet kļūt tik nekaunīgs, — Miltons mierīgi paskaidroja.

—   Kas noticis, Sand? — Ēriks Stentons jautāja, šajā acumirkli pienākdams.

—   Kas noticis? — Tedijs atkliedza. — Es nupat runāju ar kādu jaunu meiteni, kuras vectēvs senāk sēdējis cietumā!

—    Ko jūs teicāt? — Ēriks aizžņaugtā balsi jautāja.

—  Jā, gan, viņš ir bijis cietumnieks, — Tedijs uzvaroši atkārtoja, tad pievērsās Pentridžam, kas jau bija pazinis Džonu Prezidentu:

—   Vai pareizi, grāf Kolini?

—  Pilnīgi pareizi, mans draugs, — tas skali un izaicinoši apstiprināja.

—   Tas esat jūs? — Džons Prezidents jautāja, pasperdams soli uz viņa pusi. Pentridžs tomēr jutās mazliet neomulīgi un pacēla roku, it kā izvairoties no sitiena. Mērija iečukstēja vectēvam kaut ko ausi.

—   Tas esat jūs? — sirmgalvis atkārtoja.

—   Jā, tas esmu es, — Pentridžs spītīgi atcirta, — jūsu vecais biedrs Džons Pentridžs! Tā mani iesauca tādēļ, ka es divdesmit gadu nosēdēju Pentridžas cietumā. Un jūs esat Džons Prezidents, kas savā laikā tika notiesāts ar mūža ieslodzījumu cietumā. Pirms daudziem gadiem jūs tikāt nosūtīts uz Austrāliju par slepkavību

—   jūs bijāt greizsirdībā nošāvis savu sievu!

Prezidents aizsedza rokām seju.

—  Jā, tā ir, — viņš sacīja, smagi elsodams. — Tas notika pirms piecdesmit pieciem gadiem, un es esmu smagi cietis par savu noziegumu.

—  Vai dzirdējāt, ko viņš teica? — Tedijs iesaucās, vērzdamies pie apkārtstāvošajiem. — Un šādi ļaudis iedrošinās nesodīti rādīties godīgā sabiedrībā! Te nu var redzēt, cik tālu mēs esam nonākuši!

—   Jūs jau nu gan esat pats pēdējais, kas drīkstētu tā runāt!

Viltons strauji apsviedās apkārt. Viņam aiz muguras stāvēja

lords Čendersons, uzlūkodams to ar caururbjošu skatienu.

—    Es jūs nesaprotu, — Tedijs mazliet nedrošā balsi sacīja.

Viņam bija loti nepatīkami, ka lords kļuvis par notikuma liecinieku.

. — Es sacīju, ka jūs esat pēdējais, kas drīkstētu par to sūdzēties. Ari jūsu dzīve nav gluži nevainojama. Mister Stenton, vai šis cilvēks ir jūsu draugs?

—   Mēs satiekam gluži labi, — Ēriks mierīgi atbildēja.

—   Man liekas, būs labāk, ja ari jūs dabūsiet zināt to, kas man jau sen zināms. Misters Viltons ir tas pats cilvēks, kas viltojis manu vārdu Parīzes viesnīcas sarakstā. Un viņš bija ari tas, kurš viltoja zināmās vēstules, ko atrada jūsu tēvs. Sākumā viņš mēģināja tuvoties jūsu mātei, bet kad tā viņu noraidīja, viņš apņēmās tai atriebties. Bez tam viņa nolūks bija ari izspiest jūsu tēvam naudu.

—   Tie ir nekrietni meli! — Tedijs trakās dusmās iekliedzās.

—  Jūsu tēvs atklāja 'šo viltību īsi pirms savas nāves, un gribēja pastāstīt jums par to, — lords Čendersons turpināja. — Bet Viltons prata izmantot savā labā to faktu, ka jūsu tēvs mirstot minējis viņa vārdu. Viņš iegrozīja lietu tā, it kā jūsu tēvs būtu gribējis izteikt vēlēšanos rūpēties par viņu.

Nekrietns smīns savieba Viltona seju.

—  Jums ir visai dzīva fantāzija, milord. Jūs taču nevarat zināt, ko mirējs bija gribējis sacīt!

Lords Čendersons pamāja ar galvu.

—  Tomēr, es to zinu. Misters Stentons bija uzticējis visu žēlsirdīgajai māsai, kas viņu kopa slimības laikā. Vēlāk jūs piekukuļojāt šo sievieti, lai viņa liecinātu jums par labu. Bet man ir dokuments, kur šī sieviete zem zvēresta apliecinājusi visu patiesību, kā ari to naudaszīmju numuru saraksts, ko jūs bijāt tai izmaksājis.

Izmantojot gadījumu, kad visu klātesošo vērība bija veltīta Tedijam, Pentridžs bija pasteidzies nepamanīts pazust. Pat Džons Prezidents, kas bija meklējis savu ienaidnieku pa visu pasauli, jutās tik stipri ieinteresēts par lorda atklājumiem, ka aizmirsa savas personīgās lietas.

Ērika Stentona seja bija kļuvusi bāla un skarba.

—  Tas viss ir tiesa, Vilton, — viņš stingri sacīja. — To es lasu jūsu sejā.

—   Es… es darīju tikai to… ko atzinu par labu, — Tedijs mulsi stomījās.

— Lūdzu, atstājiet mani uz mirkli vienatnē ar šo cilvēku, — Ēriks lūdza.

Par ko viņi sarunājās, to neviens nedabūja zināt. Miltons Sands, kas notālēm vēroja viņu kustības, tikai redzēja, kā Stentons pēkšņi satvēra Tediju pie apkakles un no visa spēka atsvieda to no sevis.

13

„Sporta žurnāla" reportieris savā ziņojumā rakstīja:

„Derlbu slēgšana gaidāmajām sacīkstēm pieņēmusi visai īpatnēju virzienu. Dīvainākais ir tas, ka abi zirgi, kam visvairāk izredžu uzvarēt, līdz šim vēl gandrīz nemaz nav publiski pazīstami. Sers Džordžs Frodmers pieteicis derbijai Portoniusu. Šis sirmis pagājušajā gadā pirmo reizi piedalījies sacīkstēs. Turpretim Donavans nemaz vēl nav redzēts skriešanās ceļā. Tādēļ liekas dīvaini, ka tieši šie divi zirgi tiek minēti kā visticamākie uzvarētāji. Par Portoniusu jau iemaksātas loti augstas summas. Šis zirgs tiek sagatavots sacīkstēm sera Džordža muižā Penvaringā, kur neviena sveša acs nedabū to redzēt. Cik mums zināms, tad zirgs esot vislabākajā formā. Donavans pieder misteram Džonam Prezidentam, kas to pirmo reizi laidīs sacīkstēs favorīta Dīna vietā. Ari šis ērzelis ir labā formā. Viņa trenēšana notiek atklātībā, un interesenti to var novērot Saseksas Daunā, kur tas ik dienas vingrinās skrējienos kopā ar Dinu."

—   Ko tas puisis īsti domājis ar izteicienu „…kur neviena acs to nedabū redzēt?" — sers Džordžs norūca, kopā ar Tediju sēdēdams pie brokastgalda.

—  Kā lai es to zinu? — Viltons īgni atcirta. — Jūs runājat tā, it kā es būtu šo rakstu sastādījis.

—  Vai tad ļaudis tiešām tik loti interesējas par Portoniusu? — sers Džordžs domīgi jautāja.

Tedijs pakratīja galvu.

—   Nē, protams, dažiem liekas dīvaini tas, ka Portoniuss tiek sagatavots tik lielā slepenībā, un klubā brīnās, ka viņa trenēšanai

uzaicināts tieši Benčers. Bet tas jau bija sagaidāms — jūs taču I zināt, kāda šim cilvēkam slava.

. — Bet toties viņš ir nepārspējams savā arodā, — sers Džordžs 1 aizrādīja. — Un pret mani viņš nekad neiedrošināsies nostāties, ļ jo es zinu par viņu tik daudz, ka katrā acumirkli varu nogādāt to cietumā. Benčers būtu pārākais treneris visā Anglijā, ja nebūtu tik ļoti padevies dzeršanai. Es pieņēmu viņu savā aizsardzībā, kad policija to vajāja par naudas viltošanu. Toreiz viņš bija līdz pēdējam nobijies, bet es palīdzēju tam izkļūt no visām briesmām. Es pats uzstājos tiesā un apliecināju, ka viltotās naudas izplatīšanās laikā Benčers atradies manā dienestā un visu laiku pavadījis mājās.

—  Viņš tiešām jums ir parādā lielu pateicību, — Tedijs piekrita.

—   Es nekad nepametu savus biedrus nelaimē, — sers Džordžs uzpūtīgi atteica. — Vienalga, vai tas būtu zirgu puisis, vai ministrs — sevišķi, ja viņš man var noderēt.

Viņš vēlreiz pārlasīja rakstu, kas to bija uztraucis.

—   Ja šie ļaudis domā, ka es uzaicināšu viņus aplūkot manu zirgu darbā, tie loti maldās, — viņš dusmīgi noteica, nomezdams avīzi uz galda. — Bet nu pastāstiet savas jaunās ziņas.

Tedijs tikai iepriekšējās dienas vakarā bija ieradies no Londonas.

—   Es tik daudz esmu ieguldījis par Portoniusu, ka viņa uzvaras gadījumā jūs vinnēsiet divdesmit četri tūkstoši mārciņu, — Viltons sacīja, izņemdams no kabatas piezīmju grāmatiņu. — Vēl arvien var noslēgt derības ar seši pret vienu.

—    Kā tad īsti ir ar Donavanu?

Tedijs īgni saviebās.

—   Sasodītais vecis — kaut es varētu viņam to atmaksāt!

—  Toreizējā sadursmē jūs pats bijāt vainīgs. Cilvēks jūsu gados un jūsu izskatā nedrīkst lakstoties ap jaunām dāmām. Stentonā jūs nu esat pazaudējis labu draugu.

—    Runāsim labāk par ko citu, — Tedijs īsi noteica. — Vai jums nevajadzētu nodrošināt savu naudu, noslēdzot derības ari par Donavanu?

Sers Džordžs nicīgi iesmējās.

—  Nekļūsties taču smieklīgs. Tas ir pilnīgi izslēgts, ka Donavans varētu uzvarēt Portoniusu.

—  To vēl nevar zināt, — Viltons uzmanīgi atbildēja. — Sacīkstēs dažreiz notiek visdīvainākās lietas.

—  Ak, nerunājiet taču niekus! — sers Džordžs to brutāli pārtrauca, tad mierīgākā balsi jautāja: — No kā bija tā vēstule, ko jūs saņēmāt ar rīta pastu?

—   No kādas dāmas, — Viltons atbildēja, zīmīgi smaidīdams.

—   Ko, jau atkal kāda dāma?

—   Jā, vēstule bija no misis Kitsonas.

—   Ko tad viņa raksta? — sers Džordžs ieinteresēts jautāja.

—  Mans vārds bija rakstīts tikai uz aploksnes, — Tedijs atzinās. — Pati vēstule bija domāta viņas vīram.

Sers Džordžs pārsteigts pacēla galvu.

—   Bet Beds taču ir Londonā. Vakar es visu dienu gaidīju no viņa kādas ziņas. Mis Prezidente taču aizbraukusi atpakaļ pie vectēva uz Saseksu.

—  Vakar viņa vēl bija Sendaunā, — Viltons sausi atbildēja. — Varbūt Beds to zināja un gribēja nogaidīt, kamēr tā būs aizbraukusi.

Sers Džordžs pakratīja galvu.

—   Kādēļ tad viņa sieva būtu rakstījusi šurp? Ja viņas virs būtu Londonā, viņa taču to zinātu. Es īsti nesaprotu šo lietu. Vilton, kurš no mums trim galu galā tad pievācis naudu un dokumentus, ja ari Džonam Prezidentam to nav?

Tedijs jutās apvainots.

—  Es tikai vēlētos, kaut jūs vienmēr neatkārtotu šādas piezīmes.

—    Bet viens no mums taču ir paņēmis portfeli! Es tas katrā ziņā neesmu, — sers Džordžs atbildēja, izstiepdams pagaldē savas garās kājas.

—    Un es varu apzvērēt, ka neesmu to ņēmis, — Tedijs ātri piebilda. — Protams, ari Beds apgalvos to pašu. Soltesku nodevis šis lietas noskaidrošanu detektīvam Sandam. Es tomēr neticu, ka ari tam izdosies ko panākt. Privātdetektīva darbam viņš nemaz

nav piemērots.

***

Epsomas derbija diena nāca arvien tuvāk, un visa pasaule sprieda par to, kurš zirgs uzvarēs. Sportistu interese bija vēl lielāka, jo abi zirgi, kam bija vislabākās izredzes gūt uzvaru, bija sveši.

Par Portoniusu tika ieguldītas lielas naudas summas. Sera Džordža aģenti to sīki informēja par lietu stāvokli. Tomēr lielāka piekrišana bija Donavanam, par kura sasniegumiem ziņas ik dienas parādījās laikrakstos.

Lietpratēji ar lielu interesi sekoja zirga trenēšanai, ko Džons Prezidents veica pilnīgi atklāti. Donavana izredzes ar katru dienu tika atzītas vienprātīgāk.

Art Ēriks Stentons pilnīgi nostājās Donavana pusē. Viņš tomēr atturējās no derībām, nevēlēdamies mazināt Džona Prezidenta paredzamā vinnesta summu.

Pat Soltesku pēdējā laikā bija sācis interesēties par sacīkstēm. Viņš cerēja atgūt kaut dalu no sava milzīgā zaudējuma.

Sers Džordžs bija nikns, kad tam kādu dienu ziņoja, ka Portoniusa kvota nokritusi no desmit uz seši. Vēlāk lieta tomēr noskaidrojās, jo izrādījās, ka kvotu tik lielā mērā bija nosituši Soltesku milzīgie ieguldījumi par Portoniusu.

—   Nesaprotu, kādēļ jūs to darījāt, — viņš drūmi sacīja. — Jūs taču būtu varējis izsist no šis lietas vēl daudz vairāk naudas, ja būtu rīkojies bez pārsteigšanās. Nu jūs vienkārši samaitājāt visu tirgu.

Soltesku tikai smējās. Viņš šorīt bija daudz dzēris.

—   Sakiet labāk, vai jums ir kādas jaunas ziņas priekš manis?

—   Es vēlētos, kaut varētu sniegt jums to labi daudz. Kas noticis ar Kitsonu — nezinu. Vakar es telegrafēju viņa sievai, un tā garā vēstulē paskaidroja man, ka viņas virs jau pirms divām dienām izgājis no mājām un pazudis bez vēsts.

—  Vai domājiet, ka viņš būtu atradis dokumentus un nu gribētu tos piesavināties? — rumānis nobijies jautāja.

Sers Džordžs smaididmas pakratīja galvu.

—    Nē, to es no viņa negaidu.

Viņš zināja, ka Bedam tikpat nebūtu iespējams dokumentus pārdot tālāk.

Tedijs necieta Soltesku, sevišķi vēl, ja tas bija dzēris. Tādēļ viņš atvainojās un aizgāja savā istabā.

Viltons tagad pastāvīgi dzīvoja Penvaringā, kur sers Džordžs bija nodevis tā rīcībā trīs istabas plašajā kungu namā. Senāk viņš, bīdamies aizkaitināt Ēriku Stentonu, tikai laiku pa laikam bija viesojies lorda Dordža muižā. Nu, kad šī draudzība bija tik negaidot iziruši, viņš varēja rīkoties daudz brīvāk.

Plašās telpas bija izšķērdīgi iekārtotas, jo Tedijs mīlēja greznību vairāk par visu. Viņš bija atvedis no pilsētas šurp visas savas mantas, pat lielās tērauda kasetes no bankas noliktavas, jo jutās pilnīgi drošs lauku vientulībā. Londonā viņam bija daudz ienaidnieku. Ari Ēriks Stentons nu piederēja pie tiem, un Tedijs bija pārliecināts, ka tas neapmierināsies, kamēr nebūs izdibinājis visu patiesību. Tādēļ viņš bija nodomājis pārbaudīt savus papīrus un sadedzināt visu, kas varētu kaut kādā ziņā liecināt pret viņu. Ar atvieglojuma sajūtu viņš bija nolūkojies, kā smagās tērauda kasetes tika novietotas lielajā skapi, kas stāvēja tā istabā. Šorīt viņš gribēja atvērt un pārbaudīt to saturu. Bet, kolīdz viņš bija nolauzis pirmo spiedogu un izņēmis no kabatas atslēgas, viņu aicināja lejup.

14

Sers Džordžs saniknots stāvēja pie lielā ēdamgalda. Soltesku sēdēja atzveltnes krēslā, rokas kabatās sabāzis un, kā likās, priecājās par jauno sarežģījumu. Kā trešais istabā vēl atradās policijas inspektors Greisins. Tedijs pazina viņu jau no Londonas un zināja, ka tas ir loti spēcīgs ierēdnis. Viņu ieraugot, Viltons kļuva mazliet nemierīgs.

—   Vai esat jau dzirdējis pašas jaunākās ziņas? — sers Dordžs sašutis jautāja.

—   Nē.

—   Kitsons atrodas Portlendas cietumā!

Tedijs vēl vairāk nobāla.

—   Kā viņš tur nokļuvis? — tas nedroši iejautājās.

—   Pastāstiet viņam, inspektor, — sers Džordžs sacīja, nervozi skraidīdams pa istabu šurp un turp.

—   Tas ir brīnišķīgs gadījums, — ierēdnis iesāka, zīmīgi smaidīdams. — Jūsu draugs pirms trim dienām Londonā apcietināts. Varbūt jūs lasījāt avīzēs, ka pirms dažām nedēļām no Portlendas cietuma izbēdzis kāds bīstams noziedznieks, ko policijai līdz šim vēl nav izdevies notvert. Pagājušās otrdienas rītā kāds policists, apstaigājot savu rajonu, atradis kādos vārtos nemaņā guļošu vīrieti. Domādams, ka tas ir piedzēries, viņš sācis to modināt. Kad tas nav līdzējis, policists pasaucis auto un nogādājis svešo iecirkni. Tur izrādījies, ka nepazīstamais zem mēteļa bijis ģērbies arestanta drēbēs. Viss saskanējis uz mata, pat cietuma numurs bijis tāds pats kā izbēgušajam noziedzniekam. Policija tūliņ stājusies sakaros ar Portlendas cietuma administrāciju. Otrā rītā svešais atguvis samaņu un visiem spēkiem pūlējies pierādīt savu nevainību. Viņš paskaidrojis, ka iepriekšējās dienas vakarā kāds nepazīstams cilvēks esot to apreibinājis un pēc tam pārģērbis cietumnieka drēbēs. Neraugoties uz viņa liegšanos, cietumsargi tomēr pazinuši viņā izbēgušo noziedznieku, kādēļ tas tūliņ nogādāts atpakaļ cietumā. Vēlāk viņu nopratinājuši ari cietuma direktors un ārsts, bet viņš tomēr arvien vēl stūrgalvīgi tiepies, ka neesot bēglis. Pārmeklējot viņu rūpīgāk, beidzot tiešām pierādījies, ka noticis pārpratums. Visa šī lieta tomēr ir ļoti mīklaina. Es ierados no Londonas, lai ielūgtu seru Džordžu un jūs pavadīt mani uz Portlendu, lai tur galīgi noskaidrotu šī cilvēka personību, kas uzdodas par Bedu Kitsonu.

—    Es esmu cieši pārliecināts, ka tas ir viņš, — sers Džordžs sacīja. — Es pats redzēju avīzē izbēgušā noziedznieka ģīmetni, un es tūliņ ievēroju pārsteidzošo līdzību. Vai mana personiskā klātbūtne tiešām nepieciešama?

—    Pilnīgi nepieciešama, — inspektors atbildēja.

—    Vai nepietiktu, ja jūs pavadītu misters Viltons? Bez tam mesjē Soltesku gribēja jau ar nākamo vilcienu atgriezties pilsētā.

—   Tomēr būtu labāk, ja jūs visi brauktu.

—    Tas ir ļoti nepatīkami, — sers Džordžs pēc īsas pauzes piebilda. — Es esmu ieaicinājis kādu pie sevis un, protams, gribētu to arī sagaidīt. Bet tā ir blakuslieta. Vispirms mums jāparūpējas, lai šis nelaimīgais cilvēks tiek ārā no cietuma. Cik tālu ir līdz Portlendai?

—   Tas nav visai tālu — turp var viegli nokļūt ar auto.

—   Nu, tad nekas cits neatliek, — sers Džordžs rezignēti noteica. — Mums jābrauc, Tedij. Paņemiet savu mēteli, es likšu piebraukt auto. Pa ceļam mēs varam nogādāt piestātnē arī Soltesku. Vai jūs pavadīsiet mūs, inspektor?

Ierēdnis pamāja ar galvu.

—  Ja vēlaties. Pretējā gadījumā es varu braukt art pa dzelzceļu; bet tad es nokļūšu Portlendā par dažām stundām vēlāk, un jums būtu tur jāgaida, kamēr es ierodos.

Sers Džordžs tiešām bija pikts, jo nu izjuka visi viņa plāni. Kopš tā laika, kad bija sākusies Portoniusa trenēšana, viņš vēl ne reizes nebija atstājis muižu. Bet tur nekas nebija grozāms. Kitsons nedrīkstēja palikt cietumā, citādi tas vēl varēja sākt stāstīt lietas, kas varētu k]Qt liktenīgas visiem.

Pirms aizbraukšanas sers Džordžs vēl sarunājās ar savu nama pārvaldnieku.

—   Es gaidu no pilsētas kādu kungu — Žilespjē. Esat sevišķi laipns pret viņu. Nododiet viņa rīcībā visas telpas, lai tas jūtas šeit kā mājās. Visvēlākais rtt agri es būšu atpakaļ.

—   Jā, ser. Un kā ar Portoniusu?

—    O, tas cilvēks drīkst viņu redzēt. Parūpējieties, lai viņam šeit patīk. Nevar teikt, ka tas būtu īsts džentlmenis, — viņš vilcinādamies piebilda, — bet jums tomēr jāizturas pret viņu kā pret tādu.

—   Kā vēlaties, ser.

Bridi vēlāk sera Džordža lielais, zilais auto izbrauca no muižas un devās uz austrumiem, lai atbrīvotu Bedu Kitsonu no visai nepatīkamā stāvokļa, kādā tas pašreiz atradās.

***

Pusstundu pēc sera Džordža aizbraukšanas kāds cits auto apstājās Penvaringas kungu nama ieejas priekšā.

Pārvaldnieks steidzās apsveikt gaidīto viesi.

—   Sers Džordžs ļoti nožēloja, ka nevar jūs sagaidīt personīgi, bet viņam negaidot bija jāizbrauc. Viņš lūdza jūs justies viņa namā kā savās mājās.

Slaidais kungs, kas pašreiz izkāpa no auto, pamāja ar galvu. Redzēdams, ka pārvaldnieks lūkojas pēc viņa bagāžas, tas paskaidroja:

—  Man nav līdzi nekādu mantu, jo nepalikšu šeit ilgi. Kad sers Džordžs atgriezīsies?

—   Ne vēlāk kā rit no ilta.

—   Labi, es viņu pagaidīšu.

Svešais kungs atlaida šoferi ar mēmu galvas mājienu, jo jau iepriekš bija devis tam sīkas instrukcijas. Auto atstāja parku.

Apmeklētājam laika bija diezgan, bet viņš tomēr izmantoja katru mirkli. Žilespjē par lielu pārsteigumu viņa izturēšanās un valoda bija nevainojama un nekādā ziņā nesaskanēja ar sera Džordža sniegto aprakstu. Viņš tikai bija loti ziņkārīgs, pastāvīgi uzdeva dažādus jautājumus un lika pārvaldniekam izrādīt visu namu. Viņa paša istaba atradās līdzās Tedija Viltona telpām.

Kad viņš pēc pusdienas paziņoja, ka gribot mazliet atpūsties, nomocītais pārvaldnieks atvieglots uzelpoja.

—   Vai nevēlaties aplūkot zirgu? — viņš vēl iejautājās.

—   Pamodiniet mani pulksten trijos. Tad aplūkosim ari Portoniusu, par kuru jau tik daudz esmu dzirdējis.

Pulksten pusdivos viņš iegāja savā istabā.

Tur viņš izturējās mazliet neparasti. Aizslēdzis durvis, viņš ķērās pie starpdurvju atmūķēšanas, kas savienoja viņa istabu ar Tedija Viltona dzīvokli. Kamēr Žilespjē lejā stāstīja citiem kalpotājiem par dīvaino viesi, tas rūpīgi pārmeklēja Viltona istabu. Kad pārvaldnieks pulksten trijos ieradās viņu modināt, tas jau bija savu darbu beidzis.

Misters Benčers bija loti aizdomīgs, un viņš lādējās par sava kunga vieglprātību, ka tas atļāvis svešam cilvēkam aplūkot no visiem slepenībā turēto zirgu. Viņš pat nelāva viesim ieiet stalli, bet tikai atvērt durvju augšējo dalu.

—   Tiešām skaists zirgs, — svešais atzinīgi noteica un klusu iesvilpās.

Portoniuss pagriezās un nāca tam klāt. Kā likās, šis kungs labi prata apieties ar zirgiem. Viņš pastiepa roku, un zirgs sāka berzēt pret to purnu.

—   Ko jūs darāt? — Benčers pēkšņi iesaucās.

Apmeklētājs izbrīnā uzlūkoja to.

—   Nesaprotu, kā jūs to domājat.

—   Jūs taustāt viņa zobus!

—    Kādēļ lai es taustītu viņa zobus? — svešais smaidīdams jautāja. — Es taču neesmu zobārsts!

—  Sers Džordžs nevēlas, ka citi pieskaras šim zirgam, — Benčers rupji atteica, aizcirzdams staļļa durvis.

Viesim nekas cits neatlika, kā atgriezties namā un posties atpakaļbraucienam. Iegājis savā istabā, viņš paņēma dažus papīrus, ko bija atradis Tedija dzīvokli. Tad viņšizliecās pa logu un, izņēmis no kabatas svilpīti, skarbi iesvilpās. Šo svilpienu pārvaldnieks un Benčers dzirdēja tikpat labi kā šoferis.

Trīs minūtes vēlāk auto jau stāvēja durvju priekšā. Pārvaldnieks izteica sirsnīgu nožēlu, ka svešais kungs aizbrauc, nesagaidījis seru Džordžu. Šis skumjas mazliet remdināja vienīgi lielā dzeramnauda, ko viesis iespieda tam saujā.

—   Pasakiet seram Džordžam, ka es ļoti nožēloju…

Tālāk viņš netika, jo šajā acumirkli parkā iejoņoja vēl otrs auto un apstājās tieši aiz viesa mašīnas. Sers Džordžs izlēca no auto un, ieraudzījis viesi, aiz dusmām nobāla. Bedu Kitsonu viņš bija saticis ceļā; jo tas jau iepriekš bija ticis atbrīvots uz iekšlietu ministra rīkojuma pamata.

—    Jūs laikam esat Miltons Sands? — sers Džordžs skarbi jautāja.

—   Jā, tā mani sauc, — detektīvs atbildēja.

—   Un ari stalli?

—   Jā, ser.

Baronets nikni pievērsās Miltonam.

—  Tad tāds bija jūsu nolūks! Tad tādēļ jūs aizvilinājāt mūs no mājām! Varbūt ari Greisons ir sazvērestībā ar jums?

—   Varat domāt, kā gribat, — Miltons mierīgi atbildēja. — Lai kā, es tomēr esmu jūs apmeklējis, un ar to man pietiek. Vai nu drīkstu atvadīties?

Viņš pacēla platmali un gribēja doties lejup pa kāpnēm, bet baronets aizstājās tam ceļā.

—  Jūs neaiziesiet, iekams es nezināšu visu, ko esat šeit darījis! Varbūt jūs vēl paņēmāt ko līdzi! Cilvēks, kas ar viltību iekļūst svešā namā, nedrīkst ļaunoties, ja viņu aizejot pārmeklē.

—   Jūs nepārmeklēsiet mani, — Miltons smaidīdams atbildēja.

Sers Džordžs satvēra viņu aiz rokas. Bet tajā pašā acumirkli

Miltons deva tam tādu triecienu zem zoda, ka baronets atmuguriski nostreipuļoja pa kāpnēm.

—   Turiet viņu, Bed! — viņš ierēcās.

—    To es neatļaušu, —pavērsis revolvera stobru pret abiem kalpotājiem, Miltons veikli ielēca mašīnā. — Šajās īsajās stundās es esmu izdibinājis pietiekami daudz, — viņš turpināja, izliecies pa logu. — Tas ir tik daudz, ka par to varētu sarakstīt veselu grāmatu, ser Džordž, ne vien par to, ko redzēju jūsu stalli, bet ari par jūsu draugu Tediju!

Viltons, kas stāvēja līdzās seram Džordžam, šausmās nobāla.

Auto sāka kustēties, un Miltons Sands atvadoties pamāja palicējiem ar roku.

15

Mērija Prezidente piecēlās agri un izgāja mazajā dārziņā, kas mirdzēja tūkstoš krāsās. Bridi papriecājusies par spožo sauli un jauko pavasara ritu, jaunā meitene iegāja virtuvē, lai uzvārītu tēju. Bet tad viņa nosprieda vēl mazliet nogaidīt, jo pulkstenis vēl nebija septiņi un vectēvs nemēdza tik agri celties.

Viņa nopūtās, iedomājoties Ēriku Stentonu. Ko gan viņš nu domāja par visu to? Kā viņš tagad lūkosies uz Džonu Prezidentu?

Domās nogrimusi, viņa sēdēja pie vienkāršā virtuves galda. Pa vaļējo logu ieplūda dārza reibinošās smaržas. Visapkārt valdīja dziļš klusums.

Pēkšņi Mērija pacēla galvu un tikai ar pūlēm savaldīja pārsteiguma un prieka kliedzienu: durvis stāvēja Ēriks Stentons, par kuru tā visu laiku bija domājusi.

—   Labrīt, — viņa sacīja un tumši pietvīka.

—   Vai drīkstu ieiet?

—   Lūdzu, nāciet vien.

Viņš iegāja virtuvē un nolika pātagu, platmali un cimdus uz kāda krēsla.

—   Brokastis es nevaru jūs aicināt, bet tasi tējas piedāvāt varu, — jaunā meitene turpināja, pamazām atgūdama pašsavaldīšanos.

—   Ar to pilnīgi pietiek, — viņš atbildēja, piebīdīdams krēslu pie galda.

—   Bet mums jāizturas loti klusu, jo vectēvs vēl gul, — viņa brīdināja.

Ēriks apbrīnodams skatījās viņā. Cik skaista tā šorīt izskatījās!

—   Cik graudu cukura jūs vēlaties? — viņa pēkšņi jautāja.

—   Sešus, — viņš izklaidīgi atbildēja, bet tad noteikti pārlaboja:

—   Es gribēju teikt — septiņus. Es vienmēr dzeru tēju ar septiņiem graudiem cukura, — viņš vēl apgalvoja, lai noslēptu savu mulsumu.

—   Es došu jums vienu graudu — ar to pietiek. Ja vēlaties vairāk

—   ņemiet pats.

—  Es ierados šurp mistera Prezidenta aicināts, — Ēriks stāstīja, dzerdams tēju. — Ari man šeit tuvumā ir neliels īpašums.

—  Vai jūs nedomājat slikti par manu vectēvu? — Mērija klusu jautāja.

—   Nē, nebūt. Kamdēļ lai es domātu par viņu slikti? Viņš ir viens no viskrietnākajiem cilvēkiem, kādus vien es pazīstu.

Viņa uzmeta tam pateicīgu skatienu.

—   Jūs tiešām esat ļoti labs.

—   Ceru, ka turpmāk varēšu biežāk apmeklēt jūs. Es nodevu mistera Prezidenta rīcībā vienu no maniem zirgiem, lai tas varētu vingrināties kopā ar Donavanu. Cik skaisti ir tā agrā rītā izjāt! — viņš pasteidzās novirzīt sarunu uz citām lietām, ieraudzījis meitenes acis asaras. — Pēc šāda jājiena es jūtos tik jauns un spirgts.

Viņas pateicīgais skatiens atkal noglāstīja tā seju.

—   Iesim dārzā, — viņa pēkšņi sacīja un piecēlās.

Ēriks stāvēja starp viņu un durvīm. Lai nokļūtu dārzā, viņai vajadzēja paiet tam garām. Kaut kāda neizprotama iemesla dēl viņa tomēr baidījās tam tuvoties.

—   Lūdzu, ejiet pa priekšu.

Bet Ēriks nekustējās no vietas. Viņa skatiens tik cieši vērās tās sejā, ka Mērija no jauna samulsa un pietvīka. Viņš ātri piegāja tai klāt un ieslēdza to savās rokās. Mērija nepretojās. Laimes pārņemta, viņa pieglauda galvu Ērika krūtīm.

***

—   Mērija!

Viņa strauji atbrīvojās no Ērika skāvieniem un steigā sakārtoja matus.

—   Tas ir vectēvs! — viņa nobijusies čukstēja. — Es aizmirsu uznest viņam tēju. Viņš ir dārzā, un es pat nedzirdēju to nokāpjam!

—   Par to es nebūt nebrīnos, — Ēriks jautri atbildēja. — Jau nākot, es satiku viņu dārzā, un tādēļ biju loti pārsteigts, kad tu sacīji, ka viņš vēl guļot.

Uzmetusi viņam dusmīgu skatienu, Mērija izskrēja dārzā. Bet, garām ejot, tā vēl paguva noglāstīt viņam galvu.

—    Vai esi redzējusi misteru Stentonu? — Džons Prezidents jautāja. — Es taču sūtīju viņu pie tevis… Ā, tur jau viņš ir! — Džons Prezidents laipni uzsmaidīja Ērikam, kas iznāca no virtuves. — Tu laikam brīnies, redzot mani šeit, — viņš turpināja, glāstīdams meitenes vaigu. — Kur tu tik stipri pietvīki, Mērij? — viņš izbrīnā jautāja. — It kā visu rītu būtu stāvējusi pie pavarda.

—   Ak, nē… — viņa vēl vairāk samulsa. — Mēs dzērām tēju…

Džons Prezidents papurināja galvu.

—    Kas tad nu rūpēsies par mani?

Viņš zīmīgi uzlūkoja Ēriku, tad saņēma to pie rokas un aizveda dziļāk dārzā.

—    Jums ir tiesības zināt visu patiesību par manu dzīvi, — Džons Prezidents pēc ilgākas klusēšanas iesāka. — Jūs jau dzirdējāt, ko Viltons teica par mani. Noklausieties nu arī manos paskaidrojumos. Tas viss ir tiesa. Ātrās dusmās es nošāvu savu sievu. Bet vienīgais, ko nezina neviens, ir tas, ka es šāvu viņas brālim, un tikai nejauši lode ķēra viņu. Toreiz es vēl biju jauns un straujš un ātri uztraucos. Tiesa atrada manā noziegumā vainu mīkstinošus apstākļus. Man nepiesprieda nāvessodu, bet nosūtīja uz Austrāliju. Toreiz es stāvēju ievērojamas karjeras priekšā, — vecā vira balss viegli trīcēja. — Mani uzskatīja par lielu zinātnieku, kura izgudrojumi var atnest daudz labuma. Sievu es biju pazaudējis — paša vainas dēļ. Arī mani divi bērni bija atšķirti no manis. Austrālija toreiz vēl bija mežonīga zeme. Nevienā cietumā es nepaliku ilgāku laiku, jo biju loti nemierīgs elements un vienmēr centos sagādāt priekšniecībai nepatikšanas. Par to mani beidzot nosūtīja uz tvaikoni Prezidents. Sešus gadus man nācās izturēt šajā nožēlojamā kastē. Es biju tuvu izmisumam, bet tad saņēmu vēstuli no kāda veca drauga Anglijā, kas ziņoja man, ka ir pieņēmis savā audzināšanā manus bērnus, un solījās arī turpmāk rūpēties par tiem. Vēlāk viņš rakstīja, ka bērni ar ilgošanos gaidot dienu, kad varēs doties pie manis uz Austrāliju. Tas atdeva man dzīvesprieku. Es griezos pie gūstekņu nometnes priekšnieka un teicu tam, ka gribu laboties. Viņš noticēja un palīdzēja man. Pateicoties šī krietnā cilvēka gādībai, es nokļuvu kādā zinātniskā institūtā, kur varēju nodarboties laboratorijā. Tur es veicu dažus svarīgus atklājumus, kas vēlāk palīdzēja man atrast lokanā stikla izgatavošanas paņēmienu. Kad biju jau darbā pierādījis savas spējas, es nokļuvu valdības laboratorijā, kur strādāju jaunā doktora Lebeka vadībā. Ap to pašu laiku es iepazinos ar kādu Džonu Ketenu, kas tagad dēvē sevi par Džonu Pentridžu. Mēs abi strādājām vienā laboratorijā, kur viņam bija jāpilda visi smagie darbi. Drīz mēs kļuvām draugi. Viņš bija tik apdāvināts cilvēks, ka it viegli saprata manu mēģinājumu nozīmi un vērtību. Toreiz es strādāju ar drudžainu enerģiju, jo gribēju nopelnīt daudz naudas, lai pēc soda izciešanas varētu ar saviem bērniem dzīvot labos apstākļos. Draugi Anglijā rūpējās par mani, un beidzot es tiku atbrīvots vienā dienā ar Džonu Pentridžu. Mēs apmetāmies kādā mazā viesnīciņā Melburnā un vēlāk atradām darbu vienā fabrikā. Vakaros, pārnākuši no darba, mēs kopīgi izdarījām dažādus zinātniskus eksperimentus. Es atradu jaunu paņēmienu aitu vilnas krāsošanai, un nu man vairs nebija jāstrādā fabrikā. Mani ienākumi vairojās, un es varēju mierīgi nodoties saviem eksperimentiem. Mani bērni atbrauca pie manis uz Austrāliju. Mēs dzīvojām laimīgi, un gadi aizritēja nemanot. Bērni pieauga, un meita apprecējās. Mērija ir viņas bērns. Mans dēls krita koloniju karos Āfrikā. Toreiz es tikko biju izgudrojis lokanā stikla fabricēšanas metodi. Bet tad es aiz pārpūlēšanās smagi saslimu. Baidīdamies, ka varētu nomirt, es sīki aprakstīju uz papīra visu, kas attiecas uz manu izgudrojumu. Pēc tam mani sagrāba drudzis, un es ilgi nogulēju karsoni. Tikai trīs nedēļas vēlāk es atkal atguvu samaņu, kaut gan arvien vēl biju loti vājš un slims. Manā slimības laikā Džons Pentridžs bija pazudis no Austrālijas, paņemdams līdzi ari manus dokumentus. Tads īsumā mans dzīvesstāsts.

Ēriks visu laiku bija klausījies klusēdams. Viņš sajuta dziļu līdzcietību pret šo veco vīru, kas tik daudz bija pārcietis savā mūžā.

—    Desmit gadus es bez paguruma meklēju Džonu Pentridžu Austrālijā, — Džons Prezidents turpināja. — Nu esmu to beidzot atradis, bet jūtu, ka tam vairs nav nozīmes.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — Ēriks pārsteigts jautāja.

—    Dokumenti vairs nav viņa rokās. To es sapratu tūliņ, kad viņš Sendaunā tik nekaunīgā kārtā nostājās manā priekšā. Viņš droši vien pārdevis tos kādam citam.

—   Bet jūs taču varat piespiest pateikt, kur tas licis šos dokumentus!

—   Tad jūs slikti pazīstat Džonu Pentridžu, — sirmgalvis rūgti atbildēja. — Bet nu iesim pie zirgiem, — viņš pārmainīja sarunas tematu, jo pagātnes atmiņas to pārāk smagi nospieda.

Brīdi vēlāk viņi soļoja klusēdami.

—   Man šķiet, es esmu kļuvis par vecu, lai spētu ienīst, — viņš beidzot atsāka. — Esmu algojis detektīvus, lai tie viņu uzmeklētu, un nu, kad esmu to atradis, es vairs nezinu, ko ar viņu lai iesāku.

—   Kādēļ jūs neuzdodat kādam atgūt jūsu zudušos dokumentus?

Ēriks bija labsirdīgs cilvēks, kas vienmēr bija gatavs palīdzēt

citiem; un pēc viņa domām, šis atkal bija Miltona Sanda cienīgs

uzdevums.

***

Džons Pentridžs bija saņēmis uzaicinājumu apmeklēt Penvaringu, bet viņš tomēr vilcinājās izmantot sera Džordža viesmīlību. Kopš sastapšanās ar Džonu Prezidentu viņa stāvoklis un izturēšanās bija pilnīgi pārvērtusies. Viņš nemierīgi skraidīja pa savu istabu viesnīcā, rokas bikšu kabatās sabāzis un galvu nokāris, un pārdomāja, vai nebūtu labāk atgriezties Francijā. Šādā drūmā noskaņojumā viņu atrada Miltons Sands, kad tas bez pieteikuma iegāja pie viņa.

Pentridžs strauji pavērsās pret ienācēju.

—   Kas jūs esat? — viņš jautāja. — Kā jūs iedrošināties traucēt mani manā istabā?

—   Nomierinieties, Pent, — Sands jautri atbildēja.

Pentridžs pēkšņi pazina viņā hipodroma starpgadījuma liecinieku, un viņu sagrāba spējas izbailes. Varbūt šim apmeklējumam bija kāda dziļāka nozīme?

—  Jūs velti esat nācis mani iztaujāt, — viņš dusmīgi sacīja. — No manis jūs neko nedzirdēsiet.

—   Jā, to es zinu, — Miltons atteica, apsēzdamies krēslā. — Bet uz dažiem jautājumiem jūs man tomēr atbildēsiet. Jūs taču esat tas cilvēks, kas pārdeva Soltesku lokanā stikla izgatavošanas formulas?

—   Es atsakos atbildēt, — Pentridžs spītīgi atkārtoja.

—  Bet mani sūtīja šurp Soltesku, — Miltons smaidīdams turpināja. — Ja vēlaties, varu parādīt viņa vēstuli, kurā tas mani lūdz risināt sarunas ar jums.

Viņš izņēma no kabatas kādu papīra lapiņu. Pentridžs aizdomīgi aplūkoja to.

—   Kā lai zinu, ka vēstuli tiešām rakstījis Soltesku?

—   Jūs taču pazīstat vina rokrakstu, — Sands aizrādīja.

Pentridžs vēlreiz pārlasīja vēstuli.

—    Kā liekas, viss kārtībā, — viņš beidzot norūca. — Ko jūs gribat zināt?

—   Kādā ceļā jūs ieguvāt dokumentus, ko vēlāk pārdevāt Soltesku?

—   Es dabūju tos no kāda drauga, — Pentridžs izvairīdamies atbildēja.

—    Es drīzāk domāju, ka jūs esat tos nozadzis šim draugam. Bet es gribētu zināt, kas bijis šis draugs un kādos apstākļos tas viss noticis? Lionas izstādes komiteja izsolījusi simts tūkstoš mārciņu lielu godalgu tam, kas būs atradis lokanā stikla pagatavošanas metodi. Lai lieta nesarežģītos, Soltesku jāzina izgudrotāja vārds, kā ari daži citi sīkumi.

Pentridžs uztraukts staigāja šurp un turp, drūmu skatienu lūkodamies uz priekšu.

—    Pēc kāda laika zādzība skaitās noilgusi? — viņš pēkšņi jautāja.

Miltons tūliņ saprata, ko viņš domā.

—   Noilgums var iestāties vienīgi prokurora ierosinājumam, bet ne apzagtā sūdzībai un zaudējumu atlīdzības prasībai, — viņš paskaidroja. — Tomēr varu jums apsolīt, ka sūdzība pret jums netiks ierosināta.

—       Tad esmu mierā pastāstīt, kā tas viss notika, — Pentridžs piekāpās. — Man reiz bija draugs — īsts izgudrotājs. Tas bija pats gudrākais cilvēks, kādu jebkad esmu sastapis. Mēs iepazināmies Penfridžas cietumā, kur viņš izcieta sodu par savas sievas nošaušanu. Mēs strādājām abi vienā laboratorijā, un ari pēc soda izciešanas palikām kopā, es palīdzēju viņam darbā, — viņš mirkli vilcinājās. — Šis cilvēks tad ari izgudroja lokano stiklu. Bet tad viņš smagi saslima. Es domāju, ka viņš mirs, un…

—    Un tad jūs aizbēgāt no viņa ar visiem jaunā izgudrojuma aprakstiem!

—  Es neaizbēgu, bet tikai aizbraucu no Austrālijas, — Pentridžs pārlaboja. — Redzat, tas ir viss.

—   Un kas bija cilvēks, kuru jūs apzagāt?

—    To es jums neteikšu, — Pentridžs atbildēja. — Tas jums pašam jāizdibina. Šis cilvēks jau sen miris. — Pie šiem vārdiem viņš pētoši pavērās Sandā.

—   Vai esat par to pārliecināts?

—   Vai jūs ar to gribat teikt, ka es meloju? — Pentridžs izaicinoši jautāja.

—   Tas mani nebūt nepārsteigtu, — Miltons mierīgi atbildēja.

—   Mesjē Soltesku var jums pateikt, kas bija šis cilvēks. Viņa vārds bija rakstīts uz aploksnes.

—   Nelaimīgā kārtā Soltesku ir iznicinājis aploksni, un nu vairs nespēj atcerēties izgudrotāja vārdu.

Pentridžš atviegloti uzelpoja.

—    Bet es nevaru jums to sacīt, — viņš īsi atteica.

—   Tad mums vēl kas būtu pārrunājams, — Sands atsāka. — Jums bija kāds vecs draugs, ar kuru jūs senāk esat redzēts kopā. Reizē ar viņu jūs ari atbraucāt šurp no Austrālijas. Pirms kāda laika šis cilvēks tika atrasts Montekarlo noslepkavots.

—   Noslepkavots? — Pentridžs iesaucās; viņa seja bija nobālusi, rokas trīcēja. — Ko jūs gribat ar to teikt?

—   Neko sevišķu. Viņš tika atrasts kādas tukšas viesnīcas dārzā ar ielauztu galvaskausu. Un šī slepkavība notika tieši tajā vakarā, kad jūs aizbraucāt no Montekarlo.

—   Tovakar es nemaz neesmu bijis Montekarlo, — Pentridžs ātri iemeta starpā.

—   Protams, jūs bijāt tur. Jūs spēlējāt pie tā paša galda kur es, un vēlāk jūs par trokšņošanu izraidīja no kazino.

—   Es neko nezinu par to, — Pentridžs stūrgalvīgi liedzās. — Katrā ziņā man nebija ne jausmas, ka tas virs ir Montekarlo.

—    Cik noprotu, tad viņš palīdzējis jums ari nozagt zināmos dokumentus. Vai varbūt pats bija izgudrojuma īpašnieks?

—   Nē, — Pentridžs pikti atcirta.

—   Varbūt jūs nojaušat, kādēļ šis cilvēks ticis nogalināts?

Pentridžs klusēja.

—   Varbūt zināt, kas bija slepkava?

Atkal nekādas atbildes.

—   Vai tiešām jums bija nopietns iemesls to nonāvēt?

Pentridžs palika stāvam.

—   Kas tad saka, ka es esmu to izdarījis?

—   Es tikai pieļauju šādu varbūtību, — Miltons laipni paskaidroja, pieceldamies un aizpogādams cimdus. — Kā redzu, tad no jums tiešām nedabūšu vēlamās ziņas.

—    Kurp jūs iesiet? — Pentridžs jautāja.

—   Turpināšu izmeklēšanu citā virzienā.

Sands izgāja uz ielas un iekāpa automašīnā, kas to gaidīja viesnīcas priekšā. Viņš saprata, ka no Pentridža tam vairāk nekā neizdosies izvilkt. Kas gan varēja būt dokumentu īpašnieks? Atrisinot šo jautājumu, viņš būtu spēris lielu soli uz priekšu. Varbūt tomēr visai šai lietai bija kāds sakars ar Mēriju Prezidenti, kā to bija apgalvojis Soltesku? Atgriezies savā birojā un sasveicinājies ar Žaneti,-kas cītīgi studēja rīta laikrakstus, viņš tūliņ apsēdās pie rakstāmgalda un izņēma no tā atvilktnes dažus telegrammu formulārus.

—   Es izbraukšu uz laukiem, jo man jārunā ar mis Prezidenti.

—   Cik ilgi tu paliksi prom?

—   Ne vairāk kā divas dienas.

Viņi bridi klusēja.

—    Kā veicas tavi darbi? — Žanete beidzot jautāja. — Vai mistera Stentona māsu esi atradis?

—   Nē, līdz šim vēl neesmu nācis tai uz pēdām.

Žanete domīgi lūkojās viņā.

—    Man ienāca prātā kāda ideja, — viņa vilcinādamās sacīja.

— Pirms daudziem gadiem es reiz iepazinos ar sera Džordža māsu. Viņa bija pazīstama ar manu māti.

—    Ari es esmu par viņu dzirdējis, — Miltons smaidīdams piebilda. — Tā ir dāma, kas vieglprātīgi mēdz ieteikt kalpotājus, ja viņas brālis to vēlas.

—    Es tikai zinu, ka viņa loti mīl tenkas. Man šķiet, pēdējo divdesmit gadu laikā Londonā nav bijis neviena notikuma, par ko viņa nebūtu sīki informēta. Varbūt viņa varētu sniegt tev kādus norādījumus, kas palīdzētu atrast nozudušo meiteni.

—  Tā tiešām ir laba ideja, — Miltons domīgi sacīja. — Es viņu apmeklēšu, kolīdz būšu atgriezies no ceļojuma.

Pulksten divos viņš izbrauca uz Saseksu, tomēr nepalika tur nodomātās divas dienas, bet jau tās pašas dienas vakarā atgriezās Londonā. Ievāktās ziņas to bija padarījušas loti domīgu. Kad austošā rīta krēsla iespiedās pa logu viņa guļamistabā, tas vēl sēdēja pie galda, čakli rakstīdams.

16

Kad Sands ieradās pie misis Gordonas Tompsones, bija jau pēcpusdiena, bet viņa vēl sēdēja rīta tērpā un lika pasjansu. Neraugoties uz to, viņa tūliņ lika aicināt Miltonu savā istabā.

—  Kā klājas? — viņa jautāja, apsveikdama to ar galvas mājienu un turpinādama jaukt kārtis. — Lūdzu, sēdieties. Mēs taču esam jau kādreiz tikušies?

—   Jā, pirms kāda laika Endžinā.

—   O, es atceros. Toreiz jums loti laimējās kāršu spēlē, — viņa nolika kārtis un vērīgi ielūkojās apmeklētāja sejā. — Ar ko varu būt jums noderīga, mister Sand?

—    O, jūs varētu man loti daudz palīdzēt, — Miltons laipni sacīja, pūlēdamies iemantot viņas labvēlību. — Vismaz tā domā mana draudzene Žanete Saimonda.

—   Ā, mazā Žanete! — misis Tompsone ieinteresēta iesaucās. — Ko viņa tagad dara?

—   Viņa ir mana sekretāre.

—   Un ar ko īsti jūs nodarbojaties?

—   Esmu privātdetektīvs.

—    Kādā specializācijā? — misis Tompsone kļuva redzami ziņkārīga.

—   Es meklēju nozudušus ļaudis, un mis Saimonda ir pārliecināta, ka jūs varētu man šajā ziņā daudz palīdzēt. Viņa saka, ka jūs… — viņš vilcinādamies apklusa.

—  … ka es zinot visu, kas notiek Londonā? — misis Tompsone smiedamās papildināja. — Jā, tur mazajai Žanetei pa daļai taisnība.

Miltons dažos vārdos atstāstīja tai lietas būtību.

—   Jūs meklējat Ērika Stentona māsu? — viņa domīgi sacīja.

—  Tad jūs katrā ziņā esat uzņēmies grūtu uzdevumu. Es zinu loti maz. Misis Stentone pēc šķiršanās no vira īsu laiciņu dzīvoja kopā ar savu mazo meitiņu un kalponi kādā pansijā Beisvoterā. Personīgi es nekad neesmu viņu satikusi. Stāsta, ka vēlāk viņa esot aizbraukusi uz Beļģiju. Šajā lietā varu dot jums tikai vienu vienīgu norādījumu. Misis Stentones kalpone apprecēja kādu zirgu puisi

—    nekrietnu, paklīdušu cilvēku. Viņa vārdu es acumirkli vairs neatceros. Kādu nepatikšanu dēj tas bija spiests pazust no Londonas. Senāk viņš kalpoja pie mana brāļa.

Miltonam kas ienāca prātā.

—   Vai viņa vārds nebija Benčers? — viņš jautāja.

Viņa pārsteigta uzlūkoja to.

—   Jā, pareizi — vai jūs pazīstat šo cilvēku?

—  Esmu par viņu dzirdējis, — Miltons vienaldzīgi atbildēja. — Vai jums šķiet, ka viņš zina, kur bērns palicis?

Viņa pakratīja gdvu.

—  Par to es loti šaubos. Viņa sieva tikai īsu laiku atradās misis Stentones dienestā. Bet var jau būt, ka viņš tiešām ko zina.

—   Katrā ziņā esmu jums loti pateicīgs par šo norādījumu, — Miltons sacīja.

—   Ja būtu dzīva Žanetes māte, viņa gan varētu jums daudz palīdzēt. Es iepazinos ar šo sievieti caur misis Stentones ieteikuma vēstuli. Toreiz arī es pati dzīvoju loti bēdīgos apstākļos, bet tomēr darīju nabaga sievietes labā visu, kas bija manos spēkos, — viņa paskaidroja. — Vai tad par meitenes atrašanu izsolīta kāda atlīdzība? — viņa jautāja.

-Jā.

—   Tad neaizmirstiet, ka arī es esmu pelnījusi dalu no tās, — misis Tompsone piezīmēja ar apbrīnojamu vaļsirdību, un no jauna ķērās pie kārtīm…

—   Tur jūs ļoti maldāties.

—   Nedomāju vis. Kā jums šķiet, kurš zirgs uzvarēs derbijā? — viņa piebilda, kad Miltons jau stāvēja durvis.

Miltons neatbildēja un aizvēra aiz sevis durvis.

Vienu norādījumu viņš nu bija ieguvis, tomēr grūti bija to pārbaudīt, jo Penvaringā viņš vairs nedrīkstēja rādīties. Sera Džordža namā pavadītās stundas viņš bija pavadījis loti lietderīgi. Vismaz nu viņš zināja, kādu nekrietnu lomu Tedijs Viltons spēlējis Stentonu ģimenes traģēdijā. Bet šī lieta acumirkli nebija tik svarīga, jo lords Čendersons jau pietiekami bija atmaskojis Tedija rīcību.

Sands bija cerējis atrast Viltona papīros kādus norādījumus par Stentona māsas atrašanās vietu. Bet šajā ziņā viņš bija maldījies: Tedijam nebija ne jausmas, kur tā pašreiz varētu būt.

Sands bija norunājis satikties ar Ēriku Stentonu tā klubā un kopā paēst pusdienas. Pretēji Miltonam Stentons bija Joti līksms.

—   Jūs jau izskatāties tā, it kā jums būtu nodīrātas visas ādas, — viņš smiedamies sacīja.

—   Nevaru teikt, ka es būtu noskumis, — Miltons atbildēja. — Bet esmu dabūjis zināt daudz tāda, kas rūpīgi jāpārdomā.

—   Arī man klājas tāpat. Bet pagaidām gan es jūs lūgtu veltīt visu vērību nozudušo dokumentu meklēšanai. Šorīt man bija garāka saruna ar misteru Prezidentu. Jūs taču zināt, ka Lionas izstādes komiteja izsolījusi lielu prēmiju izgudrotājam, kas būs atradis lokanā stikla izgatavošanas paņēmienu?

Miltons pamāja ar galvu, un Ēriks turpināja:

—   Pēc nedēļas beidzas atrisinājumu iesūtīšanai noteiktais laiks. Ja jums izdotos dokumentus atrast — misteram Prezidentam tas būtu liels ieguvums. Vēl šorīt viņš nožēloja, ka nevar iesūtīt komitejai savu darbu. Taisni aizkustinoši redzēt, cik loti viņš pieķēries savam atradumam.

—   Vai viņš ir bagāts?

Ēriks pakratīja galvu.

—       Viņam ir ietaupīti daži tūkstoši mārciņu, bet gandrīz visi ienākumi aiziet par zirgu uzturēšanu. Vienīgais, kas mani vēl apmierina, ir cerība, ka viņa Donavans uzvarēs derbijā.

—   Arī es esmu pārliecināts, ka Donavans gandrīz uzvarēs, — Sands piebilda.

—    Kādēļ lai viņš neuzvarētu? Un kas gan cits tādā gadījumā varētu iegūt pirmo vietu?

Miltons pasmaidīja.

—   Sera Džordža zirgs.

—   Vai tiešām jūs domājat, ka Portoniuss uzvarēs?

—    Es tikai sacīju, ka uzvarēs sera Džordža zirgs. Kas notiks pēc tam — tā ir cita lieta, — Sands mīklaini atbildēja.

—   Jūs šodien esat briesmīgi noslēpumains, — Stentons neapmierināts piebilda. — Vai nevarat mazliet pacelt šo plīvuru?

—   Tad jums jānogaida sacīkšu diena.

Viņi piecēlās un izgāja no kluba. Uz ielas Miltons atvadījās.

—  Jūsu māsas atrašanas lietā es esmu ticis solīti uz priekšu, — viņš sacīja. — Nu man ir vismaz norādījums, kādā virzienā turpināt meklēšanu. Un gan jau gadīsies padoms arī mistera Prezidenta dokumentu lietā. Kad Lionā tiks pasludināti sacensību rezultāti?

—   Dīvaina sagadīšanās: tieši derbija dienā.

Miltons pamāja ar galvu.

—    Tad jau var gadīties, ka misters Prezidents iegūst divas uzvaras vienā dienā. Ja negadīsies sastapties agrāk, tad Epsomas sacīkstēs mēs katrā ziņā redzēsimies.

Viņi izšķīrās.

***

Mazais namiņš, kurā dzīvoja sera Džordža zirgu treneris, stāvēja atstatu no visām citām muižas ēkām.

Vakaros misters Benčers mīlēja aiziet līdz tuvējā ciema krogam. Viņa sieva atvieglota nopūtās, kad durvis aizkrita un vīra soļi apklusa tālumā. Septiņpadsmit gadu ilgās laulības dzīves laikā viņa bija pārcietusi daudz bēdu un raižu, kas bija saliekušas viņas augumu un izvagojušas seju grumbām.

Pēkšņi pie durvīm kāds klauvēja. Viņa satrūkās un steidzās atvērt, domādama, ka atgriezies vīrs. Bet ārā stāvēja kāds svešs, eleganti ģērbies kungs.

—   Vai jūs esat misis Benčere? — viņš laipni jautāja. -Jā.

—Es gribu runāt ar jums kādā loti svarīgā lietā.

Viņa mirkli vilcinājās, bet tad atvēra plašāk durvis.

—   Lūdzu, ienāciet.

Ievedusi apmeklētāju dzīvojamā istabā, viņa piedāvāja tam krēslu.

—  Es neaizkavēšu jūs ilgi, — Miltons sacīja. Viņš ar nolūku bija nogaidījis, kamēr misters Benčers aizies no mājām. — Jūs taču senāk dienējāt pie misis Stentones? — Saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš turpināja: — Jūs sekojāt viņai, kad tā ar savu bērnu aizgāja no vira?

—   Jā. Misis Stentone vienmēr bija laba pret mani, bet viņas virs bija nekrietns cilvēks… — viņa gribēja sākt plaši stāstīt, bet Miltons to pārtrauca:

—    Cik ilgi jūs vēl palikāt pie misis Stentones pēc tam, kad viņa aizgāja no vīra?

Misis Benčere mirkli apdomājās.

—    Divus gadus. Vienu gadu mēs dzīvojām Anglijā, otru — Bridžā. Tad atgriezāmies atpakaļ Londonā, kur mums nācās izšķirties, jo misis Stentonei vairs nebija tik daudz naudas, lai turētu kalponi.

—  Jūs taču zināt, ka misters Stentons izsolījis atlīdzību par viņa māsas atrašanu?

Sieviete pamāja ar galvu.

—   Esmu par to dzirdējusi. Bet es jau pati nezinu nekā noteikta.

—   Kur misis Stentone dzīvoja pēc atgriešanās Londonā?

—   Hernsijā — kādā pansijā.

Miltons atzīmēja adresi.

—  Vai bērnam nebija kādas sevišķas pazīšanās zīmes, pēc kurām to varbūt varētu atrast?

Misis Benčere atkal apdomājās.

—   Ap kreisās kājas celi viņam bija dzeltena dzimumzīme, kas izskatījās kā saritinājusies čūska. Mēs vēl bieži runājām par to, jo… — viņa mulsi apklusa.

—   Turpiniet vien, — Miltons lūdza.

—    Es negribu teikt nekā ļauna par misteru Viltonu — viņš pašreiz dzīvo mūsu kunga namā —, bet misis Stentone ienīda to… un mēs vienmēr dēvējām viņu par čūsku.

—   Pateicos, — Miltons smaidīdams sacīja.

Viņš gribēja vel ko jautāt, bet šajā acumirkli pie durvīm atskanēja skala klauvēšana, un misis Benčere izbailēs pietrūkās kājās.

—   Mister Benčer! — aiz durvīm atskanēja sera Džordža balss.

—    Nesakiet seram Džordžam, ka esmu šeit. Kur es varētu paslēpties? — Miltons jautāja.

—   Ejiet virtuvē, — viņa čukstēja.

Kad Miltons bija izgājis, viņa piegāja pie durvīm un atvēra tās.

—   Kur jūsu virs? — sers Džordžs jautāja.

—   Viņš aizgāja uz ciemu.

—   Tūliņ ejiet un atvediet viņu šurp.

Sers Džordžs stāvēja durvis, nepacietīgi rotaļādamies ar jājamo pātagu.

Nabaga sieviete neiedrošinājās pretoties. Viņa aizsteidzās cerēdama, ka svešais kungs pats pratis noslēpt savu klātbūtni.

—    Vai jūs esat pārliecināts par to? — sers Džordžs jautāja Viltonam, kas to pavadīja.

—   Pilnīgi. Es nevarēju kļūdīties.

—   Bet viņš taču teica, ka tam vēl pirms sacīkšu dienas jāatstāj Anglijā?

—   Varbūt viņš dabūjis atvaļinājumu vai ari nozīmēts uz cita kuģa.

—   Tā būtu visai kļūmīga sagadīšanās.

Viņi apstājās netālu no virtuves loga.

—    Slikti jau ir tas, ka šis sasodītais kuģa kasieris vispār interesējas par sacīkstēm; ka viņš būs klāt pie skriešanās — tas ir vēl sliktāk; bet pats ļaunākais ir tas, ka viņš ieradies šeit. Vai esat pārliecināts, ka viņš redzējis zirgu darbā?

—    Pilnīgi pārliecināts, — Tedijs atbildēja. — Es jau sākumā teicu, ka zirga trenēšana pēcpusdienās ir neprāts. Kad Benčers jau veda zirgu stalli, es nejauši palūkojos atpakaļ un ieraudzīju viņu. Viņš sēdēja uz žoga mūra un turēja rokā tālskati.

Sers Džordžs sarauca pieri.

—   Viņš jau sen tur mūs aizdomās. Vai atceraties, ko viņš sacīja toreiz, kad ieradāmies saņemt zirgu? Viņš jau tad izteicās, ka E1 Reju būtu žēl ievietot ķēvnīcā un ka to vajadzētu laist sacīkstēs. Un nu viņš ir ieradies, lai pārliecinātos par savu aizdomu pareizību. Ko jūs darījāt, kad ieraudzījāt viņu?

Tedijs izsleja krūtis.

—    Es vis nepazaudēju galvu, — viņš lepni paziņoja. — Es vienkārši piegāju pie viņa, padevu labdienu un izteicu dažas piezīmes attiecībā uz zirgu. Tad es jautāju, vai viņš nevēlētos vēlāk apmeklēt mūsu stalli un aplūkot zirgu tuvumā. Viņš ar pateicību pieņēma manu aicinājumu.

Sers Džordžs atzinīgi pamāja ar galvu.

—    Mums jārīkojas ātri un noteikti, — viņš sacīja. — Visdrīzākajā laikā man nepieciešama lielāka summa naudas. Ja mūsu plāns izjūk, tad es vairs nezinu, ko iesākt. Vispirms mums jāizdibina, cik daudz šis kasieris zina un cik daudz tas nojauš. Bet viens jau tagad ir skaidrs: mums katrā ziņā jāaizbāž tam mute.

Tedijs pamāja ar galvu. Ari viņa nauda bija apdraudēta.

—   Tur jau viņš ir, — sers Džordžs klusu sacīja.

Kasieris ieradās reizē ar Benčeru un tā sievu. Pēdējā garāmejot uzmeta nedrošu skatienu virtuves logam, klusībā lūgdama Dievu, kaut svešais kungs būtu izmantojis pirmo izdevīgo gadījumu un atstājis savu bīstamo paslēptuvi.

—   Vai kungi ienāks dzīvojamā istabā? — viņa bikli jautāja.

—    Nē, mēs runāsim tepat ārā, — sers Džordžs atbildēja, un sieviete pasteidzās nozust namā. — A, te jau ir misters Delans, — viņš laipni sacīja, pievērsdamies tvaikoņa kasierim. — Man stāstīja, ka jūs interesējoties par manu zirgu un pat esot noskatījies viņa skrējienā. Nu, ko jūs sakāt par to?

—   Viņš ir loti labā formā, — kasieris uzmanīgi atbildēja.

—   Vai jums nešķiet, ka viņš uzvarēs derbijā?

Delans pamāja ar galvu.

—   Katrā ziņā, — viņš pārliecinoši noteica.

Sers Džordžs mirkli klusēja.

—   Vai neienāksiet pie manis? — viņš beidzot sacīja.

Kasieris pasmaidīja.

—    Diemžēl tas nav iespējams, ser Džordž. Man vēl šovakar jābūt atpakaļ Londonā. Bet mēs vēl redzēsimies Epsomā.

Baronets uzmeta tam aizdomīgu skatienu.

—  Jūs taču teicāt, ka jūsu kuģis atstās Angliju jau pirms sacīkstēm? — viņš atgādināja.

—        Sākumā tā ari bija nolemts. Bet tad tvaikoņu sabiedrība nozīmēja mani uz cita kuģa un pagaidām piešķīra man atvaļinājumu.

Bridi atkal valdīja nepatīkams klusums.

—   Vai esat kādreiz bijis Bukarestē? — sers Džordžs negaidot jautāja.

—   Nē, — Delans izbrīnā atbildēja. — Kādēļ jūs tā jautājat?

—    Es nupat domāju, vai jūs nebūtu mierā uzņemties kādu uzdevumu. Tuvākā nākotnē es sagaidu svarīgus ziņojumus, kuru pārsūtīšanai man nepieciešams uzticams pārstāvis Bukarestē. Man šķiet, jūs būtu piemērots šim postenim. Komandējums ilgtu apmēram sešas nedējas, un es maksātu jums loti pieklājīgu algu. Tādā veidā jūs visai izdevīgi izmantotu savu atvaļinājuma laiku…

—   … un sacīkšu dienā atrastos tālu prom no Anglijas! Nē, ser Džordž, jūsu priekšlikums man nav pieņemams.

—    Esmu mierā maksāt jums divsimt mārciņu nedēlā — tas tiešām ir loti pieklājīgs atalgojums.

Kasieris kļuva domīgs. Viņš nebija bagāts, un galu galā — sera Džordža piedāvājumā taču nebija nekā negodīga. Turklāt viņš pat nebija pārliecināts, vai šeit tiešām maz notika krāpšana ar sacīkstēm nozīmēta zirga aizvietošanu.

Sers Džordžs redzēja, ka Delans jau sāka šaubīties. Lai to galīgi dabūtu savā pusē, viņš gāja vēl soli tālāk.

—   Bukarestē jums atliks daudz brīva laika. Starp citu, varēsiet apmeklēt ari Soltesku ķēvnlcu, kur satiksiet vecu paziņu — El Reju, — viņš runāja tik vienaldzīgā balsi, it kā Delana atbilde tam būtu visai maznozīmīga. Bet ar šo piezīmi viņš bija pilnīgi nomierinājis kasiera sirdsapziņu.

—   Esmu mierā, — tas beidzot izšķīrās.

—  Tādā gadījumā nāciet man līdzi namā, lai tūliņ varam noslēgt līgumu, jo jums vēl šovakar jādodas ceļā, — sers Džordžs sacīja.

Ejot viņš runāja ar Delanu par visādām lietām, bet ne ar vārdu vairs nepieminēja zirgu skriešanos.

Viltons un Benčers pievienojās gājienam, par ko Miltons Sands bija loti priecīgs, jo nu tas beidzot reiz varēja atstāt savu paslēptuvi un neviena nepamanīts pazust.

17

.Bija pagājusi nedēļa, ko Miltons Sands bija pavadījis intensīvā darbā.

Ari Džons Prezidents ik dienas no rīta līdz vakaram bija kājās, sagatavojot savu zirgu sacīkstēm. Viņš bija cieši pārliecināts par Donavana uzvaru.

Nu Miltons Sands atpūzdamies viesojās pie Ērika, kam piederēja lielāks lauku īpašums. Abi draugi sarunādamies jāja pa zaļo līdzenumu, kas tālu izpletās uz visām pusēm.

—            Vecais Prezidents tik stipri tic Donavana uzvarai, ka es ar bažām gaidu sacīkšu dienu, — Stentons sacīja. — Nabaga vīrs droši vien nepārciestu, ja kāds cits zirgs iegūtu pirmo vietu. Un man ir sevišķs iemesls vēlēties, lai viņš tieši tagad justos laimīgs un apmierināts.

Miltons saprotoši pamāja ar galvu.

—            To es varu gan iedomāties, — viņš piebilda. — Man tomēr šķiet, ka tam, kas notiks Epsomā, nav izšķirošas nozīmes.

—    Kā jūs to domājat? — Ēriks izbrīnā jautāja.

—           Taisni tā, kā saku. Atļaujiet man neizpaust visus savus noslēpumus, jo es taču esmu detektīvs. Pašreiz es galveno vērību esmu pievērsis jūsu lietai, un man ir cerība, ka jau drīz varēšu ko noskaidrot.

—            Vai tiešām jūs cerat atrast manu māsu? — Ēriks ātri iejautājās.

—            Jā, pat stipri ceru. Man jau izdevās izsekot jūsu mātes un māsas pēdām līdz kādai pansijai vienā no Londonas priekšpilsētām. Tur es varbūt iegūšu tālākus norādījumus.

Ēriks pamāja ar gavu.

—            Jūs nezināt, ko tas nozīmē. Man ir tāda sajūta, it kā es būtu apkrāpis māsu. Es dzīvoju šeit pilnībā un greznībā, kamēr vina varbūt cīnās ar trūkumu.

Miltons uzsita viņam uz pleca.

—            Es pārāk neskumtu par to, — viņš draudzīgi sacīja. — Nākamajā nedēļā mēs piedzīvosim dažas labas vēlēšanās piepildījumu.

Pēcpusdienā Sands uzmeklēja sievieti, kuras pansijā misis Stentone reiz bija dzīvojusi.

Misis Berforde skaidri atcerējās misis Stentoni un zināja pastāstīt par to daudz sīkumu, kas Miltonam vēl nebija zināmi. No Hernsijas viņa bija pārgājusi dzīvot kādā pansijā Blumsberijā. Misis Berforde pat iedeva Sandam šis pansijas adresi. Tad viņa smaidīdama piebilda:

—   Jūs esat jau otrais, kas ievāc pie manis ziņas par misis Stentoni.

—   Un kas tad bija pirmais? — Miltons ātri jautāja.

—   Kāda misis Tompsone.

Sands tikai ar pūlēm savaldīja lāstu. Viņš saprata, ka nu vairs nedrīkst vilcināties, ja grib pirmais sasniegt mērķi.

Viņa aizdomas bija pilnīgi dibinātas, jo misis Tompsone pēdējās dienās bija kļuvusi visai rosīga. Un viņa bija ievākuši daudz svarīgu ziņu.

Sakarā ar to sers Džordžs Frodmers saņēma no viņas īsu, bet noteiktu telegrammu:

„Ieradlšos vienpadsmitos četrpadsmit. Atsūti piestātnē auto. Džordžina."

—   Pie velna, ko tad viņa nu atkal grib? — baronets īgni norūca.

Māsas un brāļa starpā nevaldīja visai sirsnīgas attiecības. Viņi

nebija tieši ienaidnieki, tomēr sers Džordžs turējās pēc iespējas tālāk no māsas, jo baidījās no tās asās mēles. Reizēm viņš pat izmantoja tās pakalpojumus, bet nekad neaicināja to savā muižā.

—   Atteikt viņai es vairs nevaru, — viņš vērsās pie Tedija. — Aizbrauciet jūs uz piestātni viņu sagaidīt. Man pašam rit jābūt pilsētā. Pa to laiku jūs varat pakavēt māsai laiku.

Tedijam šāds uzdevums nemaz nebija patīkams; tomēr atteikties nevarēja, un viņš sagaidīja misis Tompsoni piestātnē.

—    Mes loti priecājamies par jūsu apciemojumu, — viņš to apsveica.

—  Nemelojiet, Tedij, — viņa skarbi' atbildēja. — Džordžs droši vien ir ļoti nikns par manu ierašanos, bet divas dienas viņam nu būs jāpacieš mana klātbūtne, jo es atbraucu vienīgi viņa paša labā.

Ceļā Tedijs vēl vairākkārt mēģināja uzsākt sarunu, bet beidzot ari apklusa un sabozies atlaidās auto sēdekli.

Kad auto beidzot apstājās kungu nama priekšā, viņš atvieglots

uzelpoja. Sers Džordžs sagaidīja māsu terase, un viņa apsveikums izskanēja diezgan salti.

. — Hallo, — viņš nelaipni sacīja, — ko tad tu šeit meklē?

—            Es tikai rūpējos par tavu nākotni un labklājību, Džordž, — viņa īsi atbildēja.

Sers Džordžs ieveda māsu bibliotēkā.

—            Jums te nav ko gaidīt, Tedij, — viņa skarbi noteica, aizsmēķēdama cigareti.

Viltons aizgāja.

—             Nu, Džordžina, kas tevi atveda šurp? — sers Džordžs rupji jautāja.

—             Man šķiet, ka tev jau būtu laiks precēties, — viņa ķērās tieši pie lietas.

—              Kā tad tu pēkšņi esi nākusi pie šādas atziņas? — viņš ironiski jautāja.

—            Vienīgi, apprecot bagātu sievu, tu vēl vari glābt savu stāvokli, kas pašreiz nebūt nav tik spīdošs, kā tu to iztēlo, — misis Tompsone nopietni turpināja. — Un es zinu kādu dāmu ar pusmiljonu mārciņu pūrā. Ko tu par to saki?

—             Tas izklausās diezgan jocīgi. Es taču neesmu vairs gluži jauneklis. Jāatzīstas, ka visus pēdējos divdesmit gadus es esmu meklējis šādu dāmu, bet neesmu to atradis.

Viņa atlaidās dīvāna stūrī.

—            Klausies manu priekšlikumu. Esmu atradusi tieši šādu dāmu, un tu droši vien varētu viņu tūliņ precēt. Pašlaik viņa dzīvo visai trūcīgos apstākļos, un tev tikai jāpapūlas būt laipnam un augstsirdīgam pret to. Viņa gan nav muižniece, bet toties jo vieglāk tev būs sagrozīt tai galvu.

Sers Džordžs cieši uzlūkoja māsu.

—    Un kāds tev tur būtu labums? — viņš mierīgi jautāja.

—            Es saņemšu par starpniecību desmit procentu no viņas īpašuma, — misis Tompsone lietišķi paskaidroja. — Acumirkli viņa vēl nezina, ka to sagaida milzīgs mantojums. Tātad tev atliek papilnam laika savaldzināt viņu un nodrošināt sev brīvu rīcību pār viņas naudu.

—    Saprotu. Un kas ir šī dāma?

Misis Tompsone smaidīdama pavērās viņā.

—  Vai tiešām tu domā, ka es jau tūliņ tev to pateikšu? Mīļais Džordž, vai tad es maz izskatos pēc tādas vientiesltes? Nē, vispirms mēs rakstiski noslēgsim savstarpēju līgumu, ko sastādīs mans advokāts. Pirms šī līguma parakstīšanas es nepakustināšu ne pirksta šajā lietā.

Sers Džordžs domīgi lūkojās māsas sejā.

—   Ideja nav slikta, — viņš sacīja balsi, kas pēkšņi bija kļuvusi laipna un draudzīga. — Tavs plāns man šķiet pilnīgi iespējams. Ķersimies tūliņ pie tā. Mans advokāts sastādīs līgumu. Es tūliņ telegrafēšu viņam, lai tas bez kavēšanās ierodas.

—•" Tad nosūti pie viena telegrammu arī manam advokātam.

—   Tas taču nemaz nav vajadzīgs.

—  Tas ir pilnīgi nepieciešams darīšanās ar tevi. Es esmu kļuvusi

loti apdomīga, jo pazīstu tevi pārāk labi, Džordž.

***

Otrā rītā sers Džordžs neaizbrauca uz Londonu, kā sākumā bija nodomājis. Viņa vietā aizceļoja Tedijs Viltons, kas jutās patīkami pārsteigts par drauga noskaņojuma pārmaiņu. Pēdējā laikā par Donavanu bija noslēgts tik daudz derību, ka Portoniuss bija gandrīz noslīdējis otrajā vietā, un šo laimīgo izdevību Tedijs negribēja palaist garām neizmantotu. Viņš savāca kopā savas pēdējās naudas rezerves, lai ieguldītu tās uz Portoniusu, un bija loti mierā ar sevi un savu stāvokli. Pēdējā laikā Portoniuss bija sasniedzis tādus panākumus, ka par viņa uzvaru vairs nevarēja būt ne vismazāko šaubu.

Tedijs tieši no piestātnes devās pie sava derību aģenta.

—   Kā klājas jūsu zirgam? — bukmeikers jautāja, piedāvādams apmeklētājam cigāru.

—   Lieliski, — Tedijs atbildēja. — Bet tas taču dīvaini, ka uz Donavanu tiek ieguldīts tik daudz naudas.

Misters Gerslijs pamāja ar galvu.

—  Jūs taču droši vien zināt, ka kāds iegulda pret jums? Varat likt uz Portoniusu viens pret seši tik daudz naudas, cik vien pats vēlaties. Vēl vakar man tika piedāvātas derības ar seši tūkstoši pret tūkstoti, vai trīsdesmit pret pieci tūkstoši.

—   Vai cilvēkam, kas to piedāvā, ir arī pietiekams segums? — Tedijs dzīvi iejautājās.

.— Tajā ziņā varat būt pilnīgi mierīgs. Priekšlikums nenāk no viņa paša — viņš rīkojas kāda cita uzdevumā. Ja vēlaties, varat vēl šodien noslēgt derības.

Tedijs pamāja ar galvu..

—   Labi, es lieku pieci tūkstoši pret trīsdesmit uz Portoniusu.

Bukmeikers atzīmēja savā grāmatā dažus vārdus.

—   Jūs un jūsu draugi esat ieguldījuši uz Portoniusu milzīgas naudas summas, — viņš ieminējās.

—   Cik mums būtu jāmaksā, ja Portoniuss zaudētu? — Tedijs painteresējās.

—   Apmēram divdesmit tūkstošu mārciņu. Un līdz šim esmu saņēmis no jums tikai desmit tūkstošus.

Tedijs pasmaidīja.

—    Vai tad likums paredz, ka visa nauda iemaksājama jau iepriekš? — viņš jautāja.

—   Nē, likums to nenosaka. Bet es nevaru noslēgt derības, pirms neesmu saņēmis pilnu summu, jo šādās lietās cilvēks nekad nevar būt pietiekami uzmanīgs. Līdz rītdienai naudai jau jābūt iemaksātai manā bankas kontā.

—   Būs izdarīts, — Tedijs atbildēja.

Viņš devās tieši uz Soltesku viesnīcu. Rumānis bija labā omā, un stundas ceturksni vēlāk Tedijs jau bija sasniedzis visu, ko vēlējās.

18

Pienāca derbija diena. Hipodroms bija loti labi apmeklēts. Tribīnēs un ap staļļiem drūzmējās publika. Visas vietas bija aizņemtas.

Ēriks Stentons sēdēja savā ložā līksmā sabiedrībā. Viņam līdzās sēdēja Mērija Prezidente ar savu vectēvu, bet otrā pusē — Miltons Sands un Žanete Saimonda.

— Vai tu tiešām domā, ka Donavans uzvarēs? — Mērija vērsās pie Ērika.

Stentons pamāja ar galvu.

—  Esmu pilnīgi pārliecināts par to, kaut Miltonam Sandam šajā lietā ir citādi uzskati. — Viņš pievērsās tam: — Vai tā nav?

Miltons pakratīja galvu.

—    Nē, tā nav. Es neteicu, ka Donavans neuzvarēs, bet tikai sacīju, ka viņš tiks pārspēts.

—  Tik smalkas atšķirības es nesaprotu. Šie detektīvi tiešām mīl būt pārāk apdomīgi un noslēpumaini.

Miltons neklausījās viņā. Viņš bija saskatījis pūli seru Džordžu un tā draugus, kas nopietni sarunājās savā starpā. Pašreiz tiem tuvojās arī Soltesku. Miltons jautāja sev, cik naudas šis cilvēks šodien pazaudēs, ja sacīkstes nenorisināsies tieši tā, kā viņš cerēja.

Līdzīgas domas nodarbināja arī seru Džordžu. Viņš pašreiz sarunājās par šo tematu ar Viltonu.

—  Nezinu, kā viss vēl beigsies, Tedij, — viņš nervozi sacīja. — Kāda tumša nojauta man saka, ka viss nav gluži tā, kā vajadzētu būt.

—   Bet bukmeikeri domā pavisam citādi, — Viltons atbildēja. — Viņi pieņem derības uz Portoniusu ar pieci pret divi.

— Ja es šodien zaudēju, — sers Džordžs domīgi sacīja, — tad man atliek vairs tikai viena izeja: precēties.

—   Kā jūs nācāt uz šādām domām? — Tedijs izbrīnā jautāja.

—    Kāda laba veikala draudzene uzvedināja mani uz tām, — sers Džordžs smaidīdams atbildēja.

—   Vai esat jau saņēmis jaunās dāmas piekrišanu? — Tedijs ziņkāri jautāja.

Baronets pakratīja galvu.

—    Diemžēl viņai ir citādi ieskati. Kā liekas, viņas sirds jau aizņemta. Tādēļ šeit būs jārīkojas citādiem līdzekļiem. Un ja mūsu plāns izjūk, tad es esmu spiests spert šo soli.

—    Nesaprotu, kā šādas domas vispār var ienākt jums prātā. Tur nekas nevar izjukt, — Tedijs uztraukts apgalvoja. — Kas tad īsti noticis? Vai zirgam gadījusies kāda nelaime?

—  Nē, viņš ir loti labā formā, un es esmu cieši pārliecināts, ka viņš uzvarēs. Bet es tomēr sagatavojos ikvienai varbūtībai.

—   Vai jūs noteikti zināt, ka īstais Portoniuss tiešām aizvests uz Beļģiju? — Tedijs pēkšņi jautāja.

—    Kādēļ jūs tā jautājat? — sers Džordžs jutās nepatīkami aizskarts. — Es nekad neesmu par to šaubījies.

—   Nav jau ari nekāda iemesla šaubīties, — Tedijs atbildēja. —'; Man tikai tāpat ienāca prātā.

—   Tad labāk paturiet šādus muļķīgus jautājumus pie sevis, — baronets īgni norūca. — Man jau tā ir diezgan raižu.

Viņš drūmi lūkojās savā priekšā. Ja krāpšana ar Portoniusu nāktu gaismā, viņu izslēgtu no skriešanās sporta savienības, un tad būtu beigas visam.

No drūmajām pārdomām viņu iztraucēja saucieni:

—   Viņi nāk!

Milzīgais laužu pūlis sakustējās, kad garām pagāja sacīkšu dalībnieku rinda. Žokeju spilgtās krāsas bija labi saskatāmas pat lielā attālumā.

Starterim bija pilnas rokas darba. Portoniuss krasi atšķīrās pārējo zirgu vidū ar savu gaišo krāsu. Viņš ieņēma vietu rindas ārējā malā un izturējās diezgan mierīgi. Turpretim Donavans nervozi mīņājās no vienas kājas uz otru, it kā pūla sasprindzinātās gaidas būtu aizrāvušas līdzi ari viņu.

Beidzot baltā lente uzšāvās gaisā, un zirgi devās uz priekšu.

Pūla kliedzieni bija tik skali, ka Mērijai Prezidentei aizkrita ausis. Viņas sirds strauji sita, rokas trīcēja, un viņa bija kļuvusi gluži bāla. Ēriks uztraukumā bija piecēlies kājās, un Miltons Sands bija dīvainā kārtā nozudis.

Pirmajā pusceļā veda Samborino. Tam sekoja Mangla, Teksters un Portoniuss. Cieši aiz viņa skrēja Donavans.

—    Donavans skrien labi, — Džons Prezidents sacīja, nenovērsdams tālskati no sava zirga.

Pusceļā nāca bīstams pagrieziens, aiz kura ceļš veda lejup. Šeit iepriekšējā aina pilnīgi pārvērtās. Mangla jau bija zaudējusi. Teksteram bija izdevies panākt Samborino, kura spēki jau bija galā. Nu vadību pārņēma Teksters, bet tūliņ aiz viņa cieši līdzās viens otram sekoja Portoniuss un Donavans.

Skrējiens jau tuvojās mērķim, kad Teksters pēkšņi kļuva nedrošs un palika nopakaļ. Nu sacensībās piedalījās vairs tikai Portoniuss un Donavans. Vēl tikai daži metri tos šķīra no mērķa. Abi žokeji,

it kā sarunājuši, reizē pacēla pātagas, un, pirms vēl viņi bija paguvuši tās nolaist, zirgi reizē aizšāvās garām stabiem.

—   Neizšķirts! — Ēriks Stentons sacīja, aiz uztraukuma nobālis.

Mirkli valdīja pilnīgs klusums. Tiesnešu ložā lēnām uzvijās gaisā

numurs.

Portoniuss bija sasniedzis mērķi par galvas tiesu agrāk!

Ēriks strauji pievērsās misteram Prezidentam. Vecā vira seja palika nekustīga, bet šajos nedaudzajos acumirkļos tas šķita kļuvis stipri vecāks.

Miltons Sands ienāca ložā un saņēma viņu aiz rokas.

—   Man ar jums jārunā.

Kā likās, viņa balss atstāja uz sirmgalvi dzīvinošu iespaidu. Pat smaids atplaiksnīja viņa sejā.

Mērija saudzīgi pieskārās vectēva rokai.

—   Es esmu tik noskumusi, — viņa klusu čukstēja.

Džons Prezidents maigi noglāstīja tās vaigu.

—   Tu vēl piedzīvosi brīnišķas lietas, — viņš gandrīz jautri atbildēja.

Pūlis drūzmējās ap svariem, un policija tikai ar pūlēm spēja ieturēt kārtību. Sers Džordžs pats veda savu Portoniusu, un pūlis skali uzgavilēja tam.

Ļaudis dzīvi pārrunāja notikušo. Reportieri steidzās pie telefoniem, lai paziņotu visai pasaulei svarīgo vēsti: Portoniuss uzvarējis!

Priekšsēdētājs jau gribēja pasludināt sacīkstes par izšķirtām, kad tiesnešu ložā pēkšņi ienāca Miltons Sands un pasniedza priekšsēdētājam kādu papīru. Pārlaidis ātru skatienu tā saturam, priekšsēdētājs skalā balsī nolasīja to tiesnešiem:

„Iesniedzu protestu pret Portoniusu, jo patiesībā tas ir četrus gadus vecais E1 Rejs, kas nesen atvests no Brazīlijas."

Šis raksts atstāja uz klātesošajiem pēkšņi nomestas bumbas iespaidu, un ziņa par to mirkli vēlāk jau izplatījās arī ārpusē.

—   Protests! Protests!

Bridi vēlāk uzvijās gaisā ari plakāts ar to pašu uzrakstu.

Pūlī valdīja uztraukums. Kas gan varēja būt noticis? Daži vērsās pēc paskaidrojumiem pie Tedija Viltona, beUtas stāvēja bāls un samulsis un tikai nesaprašanā purināja galvu.

—   Nesaprotu, par ko īsti iesniegts protests, — lords Čendersons izbrīnā sacīja Ērikam. — Sacīkstes taču noritēja nevainojamā kārtībā no sākuma līdz pat galam.

—   Ari es nekā šaubīga neesmu manījis, — Ēriks atbildēja. — Bet misters Prezidents taču nekādā ziņā neprotestētu, ja viņam nebūtu pamatota iemesla.

Sers Džordžs uzlūkoja Miltonu Sandu, kas bija ierosinājis pret viņu tik smagu apvainojumu. Ārēji viņš izskatījās pilnīgi mierīgs un drošs.

—    Bet tas jums jāpierāda. Varat paļauties, ka es prasīšu no jums gandarījumu.

Sarunā iejaucās kāds no skriešanās kluba locekļiem.

—   Ser Džordž, es nupat liku zvērinātam ārstam izmeklēt jūsu zirgu. Spriežot pēc visa, tas tiešām ir četrus gadus vecs.

—   Ari tas vēl nav pierādījums, — sers Džordžs nevērīgi atbildēja. — Ar aizdomām vien vēl nepietiek — tās jāpierāda. Un kas tad īsti cel šo apvainojumu pret mani? Misters Sands acīmredzot rīkojas Prezidenta uzdevumā. Skaists pāris: viens — bijis cietumnieks, otrs — nez no kurienes atklīdis dēku meklētājs!

—    Man ir visi pierādījumi, — Miltons sacīja, neveltīdams baroneta vārdiem ne vismazākās vērības. — Pirmkārt, man ir tā kasiera liecība, kura kuģī E1 Rejs atvests šurp no Brazīlijas. Šis cilvēks ar zvērestu apliecinās, ka par Portoniusu uzdotais zirgs ir E1 Rejs un ka jūs esat piedāvājis viņam divsimt mārciņu lielu algu nedēlā, lai varētu aizkomandēt to no Anglijas līdz tam laikam, kamēr būs beigušās sacīkstes. Misters Delans ari tiešām gribēja doties ceļā uz Bukaresti, bet es viņu atrunāju no šī ceļa. Naudu, ko jūs tam bijāt izmaksājis, viņš deponēja kādā bankā.

—   Sacīkšu tiesneši savos lēmumos taču nevar vadīties pēc kāda tur kasiera izteicieniem, — sers Džordžs atbildēja. Viņš cīnījās visiem spēkiem, lai iegūtu laiku. Ja tam izdotos tikai acumirklī panākt protesta noraidīšanu — gan tad viņš prastu izgrozīties no visām nepatikšanām. — Un kur tad ir īstais Portoniuss, ja šis zirgs nav viņš?

—   Arī uz šo jautājumu varu jums atbildēt, — Miltons mierīgi paziņoja. ,

Pārmijis dažus vārdus ar priekšsēdētāju, viņš aicināja visus klātesošos sev līdzi ārā. Uzvarētāja vietu pa to laiku bija ieņēmis kāds cits zirgs.

—  Te jūs redzat īsto Portoniusu, — Miltons mierīgi paskaidroja.

Zirgu puisis noņēma segu, ar ko dzīvnieks bija pārklāts.

Sera Džordža acis pārsteigumā izpletās. Nevarēja būt ne vismazāko šaubu — tas tiešām bija Portoniuss. Bet viņu tikai ar pūlēm varēja pazīt — tik loti tas bija atspirdzis rūpīgajā kopšanā, ko Miltons Sands tam bija sagādājis.

—   Lieta pilnīgi skaidra, — priekšsēdētājs sacīja. — Es vēl labi atceros šo zirgu, un tādēļ jau pirmīt mani pamodās šaubas par šīsdienas uzvarētāju. — Viņš vēlreiz aplūkoja dzīvnieku no visām pusēm. — Šis tiešām ir īstais Portoniuss. Kas jums vēl būtu sakāms, ser Džordž?

Baronets paraustīja plecus.

—    Ja jūs negribat atzīt manu uzvaru — man atliek vienīgi griezties pēc taisnības tiesā, — to sacījis, viņš pagriezās un ātriem soliem aizgāja.

Tūkstošiem binokļu bija vērsti pret signālmastu, kurā tika uzvikts liels plakāts:

„Protests pret Portoniusu apzināti nepatiesu datu iesniegšanas dēļ pieņemts. Pirmā godalga piešķirta Donavanam."

19

—    Vai tas nav brīnišķīgi? — Mērija Prezidente iesaucās, un viņas acis uztraukumā mirdzēja. — Mēs tiešām esam uzvarējuši!

—   Apsveicu, — Ēriks sacīja, uzmezdams tai maigu skatienu.

Viņa cieši saspieda tā roku.

—    Es tikai gribēju zināt, kā jūs nācāt šai blēdībai uz pēdām, — Ēriks pievērsās Sandam, kas atkal bija apsēdies savā vietā.

—   Tā bija samērā vienkārša lieta, — Miltons atbildēja. — Izlasījis kādā Dienvidamerikas avīzē ziņojumu par E1 Reja pardošanu, es ierados Tilberijā to sagaidīt. Sekojot seram Džordžam un tā draugiem, es atradu arī stalli, kur jaunais zirgs tika ievietots. No kāda blakusnama jumta es varēju novērot visu, kas notiek pagalmā.

Draugi nodeva Portoniusu kādam klaidonim nogādāšanai kuģu piestātnē, bet ceļā man izdevās dabūt dzīvnieku savās rokās. Viss pārējais tad bija viegli izdarāms.

—   Interesanti, kas nu notiks ar seru Džordžu, — Ēriks teica. — No kluba viņš katrā ziņā tiks izslēgts.

Miltons pamāja ar galvu.

Šajā acumirkli ložā ienāca kāds telegrammu iznēsātājs un pasniedza Sandam telegrammu.

—   Jums laikam briesmīgi daudz darba, ja jau pat hipodromā saņemat telegrammas! — Ēriks pārsteigts iesaucās.

—   Labs detektīvs vienmēr atradis darbu, — Miltons lepni atteica.

Izlasījis telegrammu, viņš apmierināts pasmaidīja un noglabāja papīra lapiņu kabatā.

—   Lūdzu, atvainojiet mani uz mirkli.

—   Miltonam šodien lielā diena, — Ēriks sacīja Mērijai, kad Sands bija aizgājis.

Viņa uzsmaidīja tam.

—   Art man šī diena bija brīnišķa.

Ložā ienāca viens no hipodroma kalpotājiem.

—   Vai šeit ir mis Saimonda? — viņš jautāja.

Žanete piecēlās.

—   Jā. Ko vēlaties?

—   Jūs gaida, — kalpotājs īsi atbildēja.

Žanete pietvīka. Miltons šodien tik maz bija viņu ievērojis. Bet nu tas tomēr atkal atcerējies viņu. Un viņa sekoja kalpotājam.

—  Kas jautāja pēc manis? — viņa vēl ieminējās, kaut tai nebija ne mazāko šaubu, ka aicinātājs varēja būt vienīgi Miltons.

—   Kāds kungs. Viņš uzdeva man aizvest jūs pie viņa.

Viņš gāja tieši uz auto, kas stāvēja pie ieejas.

—   Kur tad viņš palicis? — Žanete jautāja, nesaprašanā lūkodamās visapkārt.

—  Viss kārtībā, mis, — šoferis atbildēja. Tas bija Benčers, bet Žanete viņu, protams, nepazina. — Viņš gaida jūs mazliet tālāk uz ceļa.

Meitene bez vilcināšanās iekāpa automašīnā. Acīmredzot Miltonam bija gadījusies vajadzība steidzami atgriezties pilsētā, un viņš bija uzskatījis par labāku aizbraukt no hipodroma, ne no viena neatvadoties.

Automašīna lēnām virzījās uz priekšu; bet tad, sasniegusi klajo šoseju, tā sāka joņot arvien ātrāk un ātrāk.

Žanete sāka uztraukties. Viņa pieklauvēja pie priekšējā lodziņa, bet šoferis turpināja braukt, neveltot tai nekādas vērības.

Viņa atvēra logu un izliecās ārā.

—   Kurp jūs mani vedat? — viņa skarbi jautāja.

Benčers norūca kaut ko nesaprotamu.

Nebija nekādas nozīmes turpināt sarunu ar viņu. Jaunā meitene nu sāka nopietni uztraukties, kaut bija pārliecināta, ka nekas ļauns tai nevar notikt.

Acīmredzot te bija noticis pārpratums vai ari Miltonam bija ievajadzējies viņas palīdzības kāda plāna īstenošanai. Varbūt šoferim bija aizliegts ko izpaust.

Viņa apņēmās mierīgi nogaidīt brauciena beigās. Tomēr nemiers viņā pieauga un izvērtās īstās šausmās, kad šoferis iegrieza auto Londonas ceļā.

Sers Džordžs tajā pašā laikā gāja uz savu auto, ko tas bija licis piebraukt pie kādas klusākas izejas. Viņam neatlika laika gaidīt Tediju Viltonu. Šodien viņš bija ticis pazudināts ne vien sabiedriskā, bet arī finansiālā ziņā.

Nu vajadzēja atrast kādu izeju — lai tas maksātu, ko maksādams. Atpakaļceļa vairs nebija.

Pēkšņi viņš izdzirda saucam savu vārdu un, galvu pagriezis, ieraudzīja Sandu. Sers Džordžs apstājās.

—   Ko vēlaties? — viņš skarbi jautāja.

—   Man vēl jārunā ar jums. Man ir kāda jauna ziņa, kas droši vien interesē jūs un jūsu draugu Soltesku.

—   Un tas būtu? Man tomēr jāaizrāda, ka esmu loti nevaļīgs, jo Londonā mani gaida steidzamas darīšanas.

—   Es runāšu īsi, — Miltons smaidīdams sacīja. — Dokumenti par Džona Prezidenta izgudrotā lokanā stikla izgatavošanu beidzot atradušies.

—  Tas taču ir neiespējami! — sers Džordžs pārsteigts iesaucās.

—   Cilvēks, kas bija šos dokumentus nozadzis, atdeva tos man atpakaļ, un viņi jau iesūtīti Lionas izstādes komitejai.

-rUn kas tad bija viņus piesavinājies?

—   To es nedrīkstu jums teikt. Varbūt jūs jau pats nojaušat.

—   Vai Kitsons? — sers Džordžs ātri jautāja.

Miltons pakratīja galvu.

—   Vairāk neko nevaru jums teikt. Bet nu jūs zināt pietiekami daudz, lai varētu iedzīt Soltesku lielas bailes. Tas viņam būs smags trieciens.

—    Biju aizmirsis, ka jūs taču esat privātdetektīvs. Cik zinu, tad jūs esat saņēmis jau veselu kaudzi uzdevumu.

—    Un līdz šim esmu tos ari samērā labi veicis — tas gan jums jāatzīst. Esmu atklājis vislielāko blēdību, kāda jebkad notikusi zirgu skriešanās sacīkstēs, un esmu atguvis misteram Prezidentam nozagtos dokumentus. Bet vēl man jāatrisina kāds uzdevums.

—  Jā, jums vēl jāizdibina mis Stentones atrašanās vieta, — sers Džordžs smaidīdams atbildēja.

Miltons izbrīnā uzlūkoja viņu. Šis cilvēks taču bija galīgi satriekts — un tomēr viņa acis uzvaroši smaidīja. Vajadzēja būt notikušam kam sevišķam, ja viņš pat šajā kritiskajā bridi varēja tik stipri paļauties uz sevi.

—    Nu, vēlu jums daudz sekmju, — sers Džordžs izbeidza sarunu un, iekāpis savā automašīnā, aizbrauca.

20

Miltons domīgs atgriezās pie saviem draugiem. Žanetes prombūtni viņš tūliņ ievēroja un apjautājās pēc tās.

— Gan jau nepazudis, — Mērija Prezidente smiedamās atbildēja. — droši vien viņa drīz atnāks. .

Un viņa atkal pievērsās skriešanās laukumam, ko policija pūlējās atbrīvot no publikas, lai varētu turpināt sacīkstes. Tomēr pūla uztraukums par derbija neparasto iznākumu vēl nebija norimis, un ļaudis arvien dzīvi sarunājās un sasaucās savā starpā.

Džons Prezidents bija aizgājis parūpēties par Donavana apkopšanu un novietošanu.

—  Varbūt Žanete ir pie mana vectēva, — Mērija pēkšņi sacīja. — Tūliņ pēc jūsu aiziešanas viņa tika aizsaukta.

Miltons pamāja ar galvu. Nebija taču ne vismazākā iemesla bažām.

Pie ložas durvīm kāds nedroši pieklauvēja. Sands sarauca pieri, redzot ienākam Viltonu. Tedijs izskatījās bāls un nelaimīgs.

—   Vai atjauts ieiet? — viņš pieklājīgi jautāja, palikdams pie durvīm stāvam.

—   Varat ienākt, — Miltons vēsi atbildēja.

—   Man jāatvainojas, ka traucēju, — Tedijs iesāka. Viņš izskatījās tik sagrauzts, ka Mērijai kļuva tā žēl. — Es nebiju paredzējis šādu iznākumu, mister Stenton. Ticiet man: es nekā nezināju par šo blēdību. Man tā bija tikpat liels pārsteigums kā visiem citiem.

Ēriks neatbildēja.

—  Tas bija šausmīgi, — Viltons turpināja, slaucīdams pieri zīda lakatiņā. — Nekad nebūtu ticējis, ka sers Džordžs ir spējīgs uz šādu nekrietnību. Protams, es vairs nespēju labot notikušo; tomēr gribu vismaz aizkavēt seru Džordžu izdarīt vēl otru apkaunojošu darbu.

Viņš palūkojās visapkārt, it kā meklēdams atzinību. Ēriks ledainu skatienu vērās viņā, un tikai Sands nedroši pamāja ar galvu.

—   Man bija īsa saruna ar Benčeru, — Tedijs turpināja. — Viņš domāja, ka sers Džordžs dāvā man pilnīgu uzticību, un tādēļ ari bez kautrēšanās atklāja man tā nelietīgo plānu.

—   Kas tas par plānu? — Miltons jautāja, domādams, ka lieta grozās ap kādiem nupat jau atklātās krāpšanas sīkumiem.

Tedijs paraustīja plecus.

—   Sers Džordžs šorīt jau izteicās man, ka viņš būšot spiests apprecēties. Bet es taču nevarēju iedomāties, ka…

—   Ko, viņš grib precēties? — Miltons pārsteigts iesaucās. — Tas tiešām ir kas jauns! Un kas tad ir viņa izredzētā?

Tedijs bija tik samulsis, ka tikko vēl spēja sakarīgi runāt. Viņ^. lūdzoši uzlūkoja Ēriku.

-— Nezinu, kādā kārtā seram Džordžam izdevies izdibināt šis dāmas īsto personību. Bet tas droši vien ir viņa māsas darbs. Nesen tā bija ari jūsu birojā…

—    Stāstiet taču beidzot, kas tad īsti noticis, — Miltons viņu nepacietīgi pārtrauca. — Misis Tompsone tiešām bija atnākusi uz manu biroju un piestāstījusi mis Saimondai pilnu galvu visādu muļķību par detektīva darbu.

—  Viņa runājusi arī vēl par citām lietām, — Tedijs piebilda. — Viņa jautājusi jūsu sekretārei, vai tai neesot dzimumzlmlte uz kreisās kājas ceļa, un jaunā dāma apstiprinājusi, ka tai tiešām esot dzeltena, čūskveidlga dzimumzīme.

Miltons pēkšņi pietrūkās kājās.

—   Kas? — viņš iekliedzās. — Sakiet tūliņ visu, ko par to zināt! — Viņš satvēra Tediju aiz pleciem un to stipri sakratīja. — Vai tā ir dāma, ko viņš nodomājis apprecēt?

Tedijs varēja tikai mēmi pamāt ar galvu.

—   Un kad jānotiek laulāšanai? — Sands uztraukts jautāja.

—   Tūliņ. Nupat viņš licis Benčeram aizvest jauno dāmu.

—   Ko tas viss nozīmē? — Ēriks jautāja, izbrīnā vērodams drīz vienu, drīz otru.

—  Tas nozīmē, ka Žanete Saimonda ir jūsu māsa, un, ja Viltons runā taisnību, tad šajā acumirkli viņa jau ir sera Džordža varā!

Izskrējis no ložas, viņš uzmeklēja savu šoferi, kas sarunājās ar dažiem kolēģiem.

—   Tūliņ piebrauciet automobili. Vai neesat redzējis mis Saimondu?

Šoferis pamāja ar galvu.

—    Pirms kādām desmit minūtēm viņa pabrauca šeit garām.

—   Vai viņu kāds pavadīja?

—   Cik varēju redzēt, viņa viena pati sēdēja slēgtajā automobili.

Auto aprakstam pašreiz nevarēja būt nozīmes, jo satiksme šodien bija tik dzīva, ka policija tikpat nespētu kontrolēt visus automobiļus.

Miltons atgriezās ložā, kur Ēriks Stentons to jau nepacietīgi gaidīja. Ari Tedijs Viltons vēl bija turpat.

e — Jūs esat vienīgais, kas vēl varētu sniegt man kādas ziņas, — Miltons tam sacīja. — Nosauciet man visas vietas, kurp sers Džordžs varētu būt aizvedis jauno dāmu.

Viltons sāka uzskaitīt dažādas vietas, tomēr Sands tikai kratīja galvu.

—  Tādā gadījumā atliktu vēl tikai viena vieta, kaut gan neticu, ka sers Džordžs mēģinātu vinu tur noslēpt.

—   Paskaidrojiet taču, par ko jūs runāat.

—   Par viņa jahtu Temzā. Bet tā jau ir loti veca un vairs neder tālākiem braucieniem. Viņa stāv dažas jūdzes uz austrumiem no Rīdingas.

Pēc Miltona vēlēšanās viņš sīki aprakstīja vietu, kur jahta bija noenkurota.

—   Bet es tiešām neticu, ka jūs atradīsiet jauno dāmu tur. Jahtas telpas gan ir loti plašas, bet tajās nav nekādu mēbeļu. Turklāt tā ir stipri veca un laiž cauri ūdeni, Meitona firma par tās izlabošanu un apmēbelēšanu prasīja trīssimt mārciņu.

—   Kad viņš griezās šajā firmā?

—  Es redzēju Meitona vēstuli tikai aizvakar. Varbūt tā jau bija kādu nedēļu stāvējusi — datumu es neievēroju.

Miltons tūliņ sēdās auto un lika šoferim braukt uz pasta kantori. Tikai pēc ilgākas gaidīšanas viņš beidzot dabūja savienojumu, jo sakarā ar sacīkstēm telefonu satiksme starp Epsonu un Londonu bija ļoti apgrūtināta. Meitona firmā viņam paskaidroja, ka sers Džordžs tiešām uzdevis viņiem izlabot savu bojāto jahtu un to no jauna iekārtot un ka šis darbs ticis paveikts visīsākajā laikā.

—    Mums jābrauc turp, — Miltons īsi sacīja Ērikam, kas to pavadīja.

Divas stundas vēlāk viņi jau pilnā gaitā izjoņoja cauri Rldingai. Viltona aprakstītajā vietā tie tiešām ieraudzīja lielu, tauvām pie krasta nostiprinātu jahtu.

Ēriks pirmais izlēca no auto, un Miltons cieši tam sekoja. Viņi steidzās, lai drīzāk sasniegtu jahtas piestātni. Bet tur tos sagaidīja nepatīkams pārsteigums. Jahta bija aizņemta. Uz klāja atradās vairākas dāmas, bet krastā stāvēja kāds plecīgs, spēcīgi noaudzis kungs. Rokas bikšu kabatās sabāzis, viņš ziņkāri vēroja abus jaunekļus, kas tuvojās jahtai.

—  Jā gan, jums taisnība, — viņš atbildēja uz Miltona jautājumu. — ŠI tiešām ir sera Džordža Frodmera laiva. Bet es esmu to noīrējis no viņa uz veselu mēnesi.

Miltona cerības saplaka.

—   Tikai vēl šodien es ierados šurp ar visu ģimeni.

Sands cieši ielūkojās kunga sejā.

—   Es meklēju kādu jaunu dāmu, — viņš paskaidroja. — Viņas vārds ir Žanete Saimonda.

Svešais pakratīja galvu.

—    Mūsu laivā viņas nav, — viņš pieklājīgi atbildēja. — Ja vēlaties, varat pārliecināties personīgi.

Miltons zināja, ka tam nebūtu nozīmes.

—   Vai jūs gaidāt vēl kādu?

—   Nē, nevienu.

—   Tādā gadījumā lūdzu atvainot, ka jūs traucēju, — Miltons sacīja.

Abi draugi atgriezās pie sava automobiļa.

—   īstenībā es biju cieši pārliecināts, ka atradīsim viņu šeit, — Miltons skumji sacīja. — Nedomājiet, ka es cenšos jūsu izsludinātā atalgojuma dēj, — es nesen saderinājos ar Žaneti.

Stentons sniedza viņam roku, un Miltons to cieši paspieda.

—  Atgriezīsimies Rldingā un paēdīsim vakariņas; pēc tam varēsim turpināt meklēšanu atjaunotiem spēkiem.

Brīdi vēlāk viņi jau bija atraduši piemērotu viesnīcu, un tūliņ sāka darboties telegrāfs un telefoni. Skotlendjards tūliņ bija veicis visus iespējamos pasākumus, tomēr līdz šim vēl nebija pienācis neviens ziņojums attiecībā uz meklējamo auto. Uz Penvaringu bija nosūtīti detektīvi, kam bija uzdots rūpīgi novērot kungu namu un visas citas vietas, kur sers Džordžs varētu slēpties.

—   Būs labāk, ja nakti pavadīsim tepat, — Miltons sacīja draugam. — Rīdinga pašreiz ir mūsu nolūkam visnepiemērotākā vieta. Frodmera intereses galvenokārt taču koncentrējas Anglijas rietumu daļā.

Ēriks Stentons piekrita. Galu galā taču bija vienalga — palikt šeit vai atgriezties Londonā.

21

Austrumos no Rīdingas izplešas neinteresants, vienmuļš klajums, kas piekļaujas Temzai. Tās ir gandrīz vienīgi zemas pļavas, kas applūst ik reizes, kad upe iziet no krastiem. Sera Džordža laiva jau kopš ilga laika stāvēja nelietota, jo bija jābīstas, ka tā jau pirmā braucienā varētu nogrimt.

Žanete nesaprata, kādēļ auto, kurā tā sēdēja, netālu no Rīdingas nogriezās no ceļa un devās tieši pāri līdzenajiem laukiem uz upes pusi. Nu viņa vairs nešaubījās, ka ir sagūstīta. Arī Benčers bija licis viņai to saprast, kad mašīna ceļā bija apstājusies pie kāda benzīna tanka.

—  Jums jāizturas mierīgi un klusu, — viņš bija teicis. — Man uzdots nogādāt jūs pie mistera Sanda. Ja negribat tam ticēt — tā ir jūsu darīšana. Bet es nekādā ziņā necietīšu, ka jūs sagādājat man nepatikšanas.

Kad automobilis apstājās pie jahtas, viņš izrāva meiteni no auto. Žanete atkāpās atpakaļ, bet te pie viņas piesteidzās Beds Kitsons ar savu sievu un sāka to pārliecināt.

Viņi ieveda jauno meiteni plašajā salonā, kas bija spilgti apgaismots un labi iekārtots.

—    Kur tad misters Sands? — viņa jautāja, arvien vēl pieķerdamās šai ilūzijai.

—  Jums vēl mazliet jāuzgaida, — Kitsons nelaipni atbildēja. — Jūs neesat vienīgā, kas vēlas runāt ar misteru Sandu. Arī man viņam kas sakāms. Viņa vainas dēļ es nokļuvu cietumā. Trīs dienas nosēdēju Portlendā, kamēr beidzot noskaidrojās, ka misters Sands tikai izjokojis mani. Ticat man: es tikpat nepacietīgi vēlos satikties ar viņu kā jūs. Bet tam vēl laika diezgan.

—   Kas tad atveda mani šurp? — Žanete jautāja.

—   Gan jau dabūsiet zināt visu, — Kitsona sieva sacīja. — Ja būsiet prātīga, jūs drīz vien atkal varesiet šo jahtu atstāt. Tā pieder kādam kungam, kas neprātīgi iemīlējies jūsos. Es gan nesaprotu, kādēļ viņš tik daudz ceremonējas ar kādu tur stenogrāfisti, — viņa nicīgi piebilda. — Būtu labāk, ja jūs nu ietu savā kabīnē.

Viņa ieveda Žaneti kādā mazākā telpā, kas jau bija uzposta viņas uzņemšanai.

Durvis aiz viņas tika aizslēgtas. Kabīnes vienīgais lodziņš bija krasta pusē, un meitene tūliņ ievēroja, ka no malas to šķir tumša ūdens svītra. Viņa zināja, ka kliegšana šeit neko nelīdzētu, bet tikai padarītu viņas stāvokli vēl ļaunāku.

Neatlika nekas cits, kā mierīgi un pacietīgi nogaidīt, kas notiks tālāk. Tikai ap pusnakti viņa izdzirda kādu auto tuvojamies krastam. Automobilim apstājoties, kļuva dzirdamas vairāku vīriešu balsis, kas klusu sarunājās savā starpā. Viņa redzēja kādu liela auguma vīrieti uznākam pa laipām uz jahtas klāja. Brīdi vēlāk pie viņas durvīm atskanēja klauvēšana, un sievietes balss jautāja, vai viņa ir nomodā. Žanete nebija izģērbusies. Vilcinādamās viņa sekoja kalponei, kas to ieveda salonā.

Žanete no pirmā acu uzmetiena pazina kungu, kas sēdēja garā galda galā, kaut gan līdz šim bija tikai reizi to redzējusi. Sers Džordžs palocījās viņas priekšā, un uz viņa mājienu abi svešie vīrieši, ar ko tas bija sarunājies, atstāja telpu.

—    Kādēļ jūs likāt atvest mani šurp? — viņa mierīgā balsī jautāja.

Sers Džordžs to domīgi uzlūkoja. Viņa tiešām bija skaistāka, nekā viņš bija cerējis.

—   Godātā jaunā dāma, — viņš laipni iesāka, — es bezgalīgi nožēloju, ka biju spiests atvest jūs šurp. Bet jūs esat jauna un varbūt pat romantiski noskaņota, un tādēļ ceru, ka sapratīsiet manu stāvokli. Es pat gribu cerēt, ka jums netrūks vajadzīgās simpātijas pret mani, lai man palīdzētu.

Vina klusēja, jo nebija nekādas nozīmes to pārtraukt. Un pirmkārt tai vajadzēja izdibināt viņa nodomus.

—  Jūs laikam gan zināt, kas es esmu? — sers Džordžs jautāja.

-Jā.

Sers Džordžs pamaja ar galvu.

—   Bet jums nav zināmi mani ģimenes apstākli. Jūs taču droši vien nezināt, ka es esmu pusmiljona mārciņu lielas bagātības mantinieks? Bet testamentā ir kāds paragrāfs, kas nosaka, ka man ir tiesības uz šo mantojumu vienīgi tajā gadījumā, ja līdz zināmam laikam esmu apprecējies. Līdz šim es neatzinu par vajadzīgu saistīties ar kādu sievieti. Tas izklausās visai nepieklājīgi, bet jūs taču saprotat, ko es domāju?

Žanete pamāja ar galvu. Viņa jau diezgan bija dzirdējusi par sera Džordža privātdzīvi, lai spētu saprast viņa vārdu nozīmi.

—   Parīt es palikšu trīsdesmit astoņus gadus vecs, un līdz tam laikam man jāapprecas, — viņš turpināja. — Tikai tagad es skaidri apzinos, kādā stāvoklī esmu nokļuvis. Es nebiju sagatavojies, jo tikai vakar advokāts man atkal atgādināja nepieciešamību tūliņ apprecēties. Tādēļ esmu spiests nevilcināties ar izvēli. Tomēr ceru, ka tā būs laimīga, jo esmu izvēlējies jūs.

—   Mani jūs gribat apprecēt?

—  Jā, es zinu, ka jums bijis smagi jācīnās, lai dzīve ko sasniegtu. Un par to es jūs dziļi cienu. Jums piemīt visas tās īpašības, kas spēj padarīt mani laimīgu.

Viņai negribot bija jāpasmaida.

—  Bet tas taču ir vienkārši neiespējami, ser Džordž! Es taču tā uzreiz nevaru jūs apprecēt!

—   Man šķiet, jūs pārāk zemu novērtējat tās iespējas, ko jums sniegtu laulība ar mani. Man vajadzīga sieviete, ko es varētu atstāt tūliņ pēc salaulāšanās. Kā kāzu dāvanu esmu mierā izmaksāt jums simts tūkstošus mārciņu.

—   Bet ir taču simtiem citu meiteņu, kas ar vislielāko prieku pieņemtu jūsu priekšlikumu, ser Džordž, — viņa izbrīnā atbildēja.

Viņa nosarka, un sers Džordžs saprata, ka šajā acumirkli tā domā par Miltonu Sandu.

—  Jā, ir simtiem meiteņu, — viņš atkārtoja, — bet viņu starpā nav nevienas, kas būtu man piemērota, nevienas, kam es varētu uzticēties. Jūsu personā esmu atradis sievieti ar visām tām īpašībām, ko es cienu. Un es vēlreiz atkārtoju: pēc salaulāšanās jūs tūliņ atkal varēsiet mani atstāt. Un pirms tam jūs saņemsiet čeku par simts tūkstošiem mārciņu.

—   Liekas, jūs esat aizmirsis, ser Džordž, ka es kopš dažiem mēnešiem strādāju kopā ar misteru Sandu, — viņa aizrādīja.

—   Nesaprotu, kādā ziņā šis apstāklis varētu mani iespaidot.

—   Nu tad es jums to pateikšu. Pēdējā laikā misters Sands man daudz ko paskaidrojis, lai es varētu tam palīdzēt darbā, un tādā veidā es esmu dabūjusi zināt daudz tāda, par ko man senāk nebija ne jausmas. Jūsu izturēšanos pret mani es uzskatu par mēģinājumu mani piekrāpt. Tas, ko jūs nupat man stāstījāt, nemaz neatšķiras no pasaciņām, ko līdzīgos gadījumos stāsta arī citi krāpnieki.

Baronets aiz dusmām tumši pietvīka, jo viņas vārdi to bija smagi ievainojuši.

—   Vai gribat dāvāt man mazliet uzticības, mis Saimonda?

—    Godīgi sakot — nē.

—   Nu, gan jau jums būs man jātic. Divu dienu laikā mēs būsim salaulāti. Esmu jau parūpējies izņemt ari attiecīgo atļauju.

—   Un tomēr es neticu, — viņa atbildēja, smagi elpodama.

—   Jūs paļaujaties uz to, ka Miltons Sands steigsies jums palīgā un atbrīvos jūs no šīs situācijas, — sers Džordžs sacīja, ļauni smīnēdams. — Jūsu vietā es tik daudz necerētu uz viņu. Pieņemot manu priekšlikumu, jūs izdarītu lielu pakalpojumu ne vien man, bet ari savam draugam.

—   Es nevēlos vairs turpināt šo sarunu. Jūs taču nevarat apprecēt sievieti pret viņas gribu!

To sacījusi, viņa pagriezās un iegāja atpakaļ savā kabīnē.

Sers Džordžs vairs nepūlējās viņu pārliecināt. Stundu vēlāk misis Kitsone ienesa Žanetei paplāti ar ēdieniem.

—   Jums nav jābīstas — ēdiens nav sazāļots.

Žanete bija stipri izsalkusi. Ēdieni bija lieliski pagatavoti. Uz paplātes atradās arī porcelāna trauks ar šokolādi, un tieši stipra šokolāde ir loti piemērota morfija preparātu piejaukšanai.

Žanete iekrita smagā bezsapņu miegā; bet arī pat šajā stāvokli viņu neatstāja kāda mokoša sajūta. Beidzot viņas acu priekšā sāka griezties liels, spilgts gaismas loks. Viņa mēģināja atvairīt to rokām. Turklāt viņa pēkšņi nāca pie atziņas, ka pirkstā ir kaut kas, kā senāk tur nav bijis. Lēnām viņa atvēra acis un stingu skatienu pavērās šaurajā zelta gredzenā, kas rotāja tās labās rokas ceturto pirkstu. Pārsteigta un samulsusi viņa palūkojās visapkārt un ieraudzīja sevi salonā vairāku svešu cilvēku vidū. Arī sers Džordžs bija tur un lūkojās viņā dīvainu skatienu. Viņam līdzās stāvēja Kitsons ar sievu un kāds vidēja auguma vīrietis baltiem matiem un garīdznieka tērpā.

—    Ko tas nozīmē? — viņa, šausmas trīcēdama, iesaucās.

—    Vai jūs nejūtaties labi, lēdija Frodmera? — cilvēks talārā jautāja.

—   Lēdija Frodmera? — viņa dobjā balsī atkārtoja.

—   Tagad jūs esat lēdija Frodmera, mana sieva, — sers Džordžs paskaidroja.

—   Bet es taču neesmu jūs apprecējusi!

Garīdznieks pasmaidīja.

—    Redzu, ka jūs esat vēl mazliet samulsusi, milēdij. Es pats salaulāju jūs ar Džordžu Frodmeru, un tobrīd jūs bijāt pie pilnas samaņas.

—  Bet tas taču ir neiespējami! — viņa iesaucās. — Jūs nevarējāt mani salaulāt! Es neesmu atbildējusi!

Garīdznieks pakratīja galvu.

Pie visām miesām trīcēdama, Žanete atslīga krēslā. Ko šie ļaudis nu bija izdarījuši ar viņu? Saprāts viņai teica, ka tas viss nevar būt tiesa. Bet garīdznieks taču stāvēja viņas priekšā, un uz galda gulēja kāds dokuments — laulības apliecība! Viņa pietrūkās kājās un ielūkojās tajā. Melns uz balta tur stāvēja viņas pašas paraksts. Tas viņai bija par daudz. Iekliegdamās viņa izskrēja koridorā un, aizcirtusi savas kabīnes durvis, sakrāva tām no iekšpuses priekšā visas mēbelas, ko atrada telpā.

—  Tātad lieta nu būtu nokārtota, — sers Džordžs salonā sacīja.

—   Vai varu šonakt pārgulēt tepat? — garīdznieks jautāja.

—    Es gan ieteiktu jums aiziet no šejienes, Pentridž, — sers Džordžs atbildēja. — Jūsu klātbūtne varētu izlikties uzkrītoša.

Pentridžs novilka garīdznieka talāru un noraisīja balto apkakli.

—   Nu, kā es izpildīju ceremoniju? — viņš smiedamies jautāja.

—   Jūs bijāt taisni lielisks, — baronets atbildēja, atzinīgi uzsizdams tam uz pleca. — Jūsu personā pasaule zaudējusi krietnu aktieri, Pentij. Vai naudu atnesāt?

—   Jā. Te ir divi tūkstoši mārciņu.

—   Pateicos, pēc dažām dienām jūs visu dabūsiet atpakaļ, Pentridž, — sers Džordžs smaidīdams sacīja un noglabāja naudu kabatas portfeli. — Drīz mēs varēsim pierādīt, ka Sands melojis — un tad es peldēšos naudā!

—   Ceru, ka jums tas izdosies. Un ja jums tomēr nesekmētos…

—   Tad es tikpat tiktu pie bagātības ar šo laulību. Par savu pakalpojumu jūs dabūsiet pieklājīgu atlīdzību… Jā, gandrīz būtu piemirsis: dokumenti, ko jūs bijāt pārdevis Soltesku, beidzot atradušies.

Pentridžs uzmeta viņam ātru skatienu.

—   Vai tad viņš pats labprātīgi tos atdevis?

—   Par ko jūs īsti runājat? — sers Džordžs izbrīnā jautāja.

—   Protams, par Miltonu Sandu. Vai tad jūs jau pašā sākumā nesapratāt, ka dokumentus piesavinājies viņš?

—   Miltons Sands? — sers Džordžs neticīgi atkārtoja.

—  Jā! — Beds Kitsons svarīgi trieca dūri pret galdu. — Pareizi! Neviens cits nevarēja būt tos paņēmis! Nu man viss skaidrs. Viņš brauca uz Parīzi vilcienā ar mums. Montekarlo viņš bija paspēlējis visu naudu, un nu tam vajadzēja ko iesākt. Un, atgriežoties Londonā, viņš pēkšņi bija kļuvis tik bagāts, ka uzreiz varēja atvērt grezni iekārtotu detektīvu biroju…

—   Bet tādā gadījumā es gribētu tikai zināt, kādēļ viņam vispār vajadzēja vēl atvērt šo biroju?

—  Tā taču bija vienīgā iespēja iegūt Soltesku izsolīto atlīdzību par dokumentu atrašanu, nevēršot aizdomas pret sevi. Lieta pilnīgi skaidra un saprotama.

—  Tad tā tas viss norisinājies, — sers Džordžs domīgi piebilda, lēnām pamādams ar galvu. — Tad jau man būtu vēl viena izdevība izrēķināties ar Sandu, kaut gan pēc visa notikušā tas būtu loti grūti izdarāms.

—   Ari man vēl jārunā ar viņu kāds vārdiņš! — Kitsons iesaucās. — Es vis neļaušos par velti ieslodzīties Portlendas cietumā!

Sers Džordžs klusēdams uzlūkoja šo vīru, kura seja bija saviebta mežonīgās dusmās. Varbūt tas vēl varēja viņam noderēt.

Viņš draudzīgi atvadījās no Pentridža, kas devās atpakaļ uz pilsētu.

—  Vai logi noslēgti? Viņa taču nevar aizbēgt pa kabīnes lodziņu? — viņš jautāja Kitsonam.

—    Nē, tas ir pilnīgi izslēgts, — Beds atbildēja. — Es aizliku logam priekšā tērauda restes.

—    Loti labi, — sers Džordžs apmierināts noteica.

22

— Šī lieta jums smagi ķērusies pie sirds, — Ēriks Stentons sacīja.

Miltons sēdēja pie galda un stingu skatienu lūkojās tālumā. Cigārs, ko tas turēja pirkstos, jau sen bija izdzisis.

—   Jā, jums taisnība, — viņš nopūzdamies atbildēja. — Nekad vēl nekas nav mani tik sāpīgi satriecis.

—   Nāciet, pastaigāsimies pa pilsētu un mēģināsim izklaidēties.

Mājup nākot, viņi iegriezās parkā. Pagājuši garām dažām loteriju un mērķī šaušanas būdiņām, viņi beidzot apstājās kādas lielas, izkrāsotas telts priekšā. Kliedzoši izkrāsota izkārtne ziņoja, ka šeit kāda ceļojoša teātra trupa sniedz savas izrādes. Aktieri un aktrises stāvēja ārpusē uz dēlu paaugstinājuma, ģērbušies kostīmos, kādos vēlāk vajadzēja uzstāties izrādē.

—    Tur tas cilvēks man izliekas dīvaini pazīstams, — Ēriks sacīja, norādīdams uz kādu aktieri, kas skalā balsī aicināja publiku apmeklēt teātri.

—    Un arī šo sievieti es esmu kaut kur redzējis, — Miltons piebilda, pamādams uz kādu stipri nokrāsotu dāmu, kas sēdēja krēslā un dzīvi sarunājās ar kādu no saviem kolēģiem.

Sekojot kādai neizprotamai dziņai, viņš ievilka Ēriku telti, kur pašreiz sākās izrāde. Viņi sēdēja netālu no skatuves, un pirmais cēliens jau tuvojās beigām, kad Miltons pēkšņi izplēsa no piezīmju grāmatiņas lapu un uzrakstīja uz tās dažus vārdus. Kalpotājs, kas uzņēmās zīmīti nodot, brīdi vēlāk atnesa atbildi, ka aktieris esot mierā pēc izrādes runāt ar kungu.

—   Man ir kāda ideja, — Sands paskaidroja draugam. — Tikai nezinu vēl, vai neesmu maldījies.

Ēriks nosodoši papurināja galvu.

—   Nu jūs atkal kļūstat noslēpumains, un es vairs nesaprotu, ko esat nodomājis.

Izrāde beidzās tikai ap pulksten vienpadsmitiem, un aktieri pa vienam sāka atstāt telti. Kāds plecīgs virs tuvojās Miltonam.

Mirkli viņi vēroja viens otru, un Sands redzēja, kā svešais samulsa.

—    Man šķiet, mums jau bija gadījums iepazīties, — Miltons mierīgi sacīja.

— Nedomāju vis, — aktieris izvaindamies atbildēja.

—    Vai būsiet tik laipns un pavadīsiet mani uz viesnīcu? Es gribu uzdot jums dažus jautājumus.

—   Nē, no tā es noteikti atsakos.

—   Tādā gadījumā es pasaukšu policiju un likšu jūs apcietināt.

—   To jūs nevarat. Es vispār redzu jūs pirmo reizi.

—    Neniekojieties, — Miltons to nepacietīgi pārtrauca. — Es labprāt atlīdzināšu par jūsu pūlēm, ja sniegsiet man dažas ziņas.

Solījums bija pārāk kārdinošs, un aktieris sekoja abiem draugiem.

Viesnīcā viņi pasūtīja vīnu un apsēdās pie galda.

—    Kā tas gadījās, ka jūs šodien pēcpusdienā atradāties sera Džordža jahtā? — Miltons jautāja. — Un kādēļ jūs apgalvojāt, ka esot to noīrējis?

—  Par to es negribētu tuvāk izteikties, — aktieris atturīgi atbildēja.

Miltons izņēma no kabatas portfeļa piecas piecmārciņu naudas zīmes un nolika tās uz galda.

—  Ja jūsu informācija mani apmierinās, es izmaksāšu jums šo summu.

Aktieris kāri uzlūkoja naudu.

—   Tādā gadījumā pastāstīšu jums visu, ko vien vēlaties. Mēs neesam izdarījuši nekā ļauna; izpildījām tikai kādu uzdevumu, par ko mums samaksāja.

—   Kas jūs uzaicināja?

—   Kāds elegants kungs. Ja nemaldos, viņa vārds ir sers Džordžs Frodmers. Kopā ar viņu bija vēl ari misters Kitsons. Viņi stāstīja man, ka gaidot ierodamies kādu aktieri, ko pastāvīgi vajājot divi jaunekļi. Man ar dažiem kolēģiem vajadzēja tēlot uz jahtas klāja ģimenes idilli, lai maldinātu abus uzmācīgos kungus. Mums bija jāuzturas jahtā no rīta līdz pat vakara izrādei, un par to mēs saņēmām desmit mārciņu.

—   Nu es saprotu visu, — Miltons sacīja. — Te būs jūsu divdesmit piecas mārciņas. Es jūs ilgāk vairs neaizkavēšu.

Iegājis savā istabā, viņš izņēma no ceļa somas revolveri un, rūpīgi pārbaudījis, iebāza to kabatā. Tad tas atgriezās pie Ērika.

—   Mums vēlreiz jābrauc turp un rūpīgi jāpārmeklē jahta. Tā kā Kitsons ir tur, tad mums jābūt ļoti uzmanīgiem.

Torņa pulkstenis pašreiz nosita vienu, kad viņi sasniedza Temzas krastu.

Viņi izkāpa no auto un uzmanīgi tuvojās upei. Nakts bija tumša, un smidzināja sīks lietus.

—   Mēs esam nomaldījušies! — Ēriks pēkšņi iesaucās.

—   Kādēļ tā? — Miltons izbrīnā jautāja.

Bet tad viņš pēkšņi redzēja, ka jahtas vecajā vietā vairs nav. Tā bija pazudusi.

—   Cik pulkstenis? — sers Džordžs jautāja.

—   Pusviens, — Kitsons atbildēja.

—   Velkonim jau vajadzētu būt klāt.

—   Velkonim? — Beds izbrīnā atkārtoja.

Sers Džordžs pamāja ar galvu.

—  Te viņi neatstās mūs mierā, jo drīz vien sadzīs mūsu pēdas. Bet man vajag vairāk laika, lai sasniegtu mērķi. Tādēļ es noīrēju kādu velkoni, kas novedīs mūs vairāk uz leju. Tur es zinu kādu klusu, mierīgu līcīti, kur varēsim dzīvot nedēļām, nebīstoties no meklēšanas.

—  Bet vai vecā jahta izcietīs braucienu? — Kitsons šaubīdamies ieminējās.

Sers Džordžs pasmaidīja.

—   Velkonis peldēs mums cieši līdzās — tad jau nekas ļauns nevar gadīties. Es jau devu rīkojumu, ka viņam jāatraisās no mums tūliņ, kolīdz būsim sasnieguši līcīti. Pēc tam mums pašiem būs ar kārtīm un airiem jāaizdzen vecā kaste kādā vietā, kur ērtāk varēs piestāt malā.

Sers Džordžs nodzēsa salonā gaismu un atvēra vienu no logiem, kas izgāja uz upi.

—   Tur jau viņš nāk.

Upes vidū neskaidri bija redzams mazā tvaikonīša tumšais stāvs. Sarkanās un zaļās uguntiņas jautri mirkšķināja nakts tumsā.

Brīdi vēlāk jahta jau bija atraisīta no krasta un nostiprināta pie velkoņa sāniem. Viņi lēnām tuvojās upes vidum.

—    Vientuļais līcītis atrodas lorda Čendersona lauku muižas robežās, un tā ir laimīga sagadīšanās, ka viņš pats tieši šovakar aizceļo uz Franciju. Tur neviens nevarēs mūs novērot, un, ja laime novērsīsies no mums, mēs varēsim slēpties tur kaut trīs nedējas no vietas. Vai esat apgādājis jahtu ar nepieciešamo pārtiku, kā es jums teicu?

Kitsons pamāja ar galvu.

—   Un kas būs ar vinu?

Sers Džordžs pasmaidīja-,

—    Trijās nedēļās var daudz kas notikt — pat visiedomīgākā dāma var grozīt savus uzskatus. Acumirklī es tomēr esmu diezgan nepatīkamā stāvoklī, Kitson, — to jūs pats sapratīsiet. Mēs abi jau dažu labu reizi esam atradušies šādās situācijās.

—  To es negribētu apgalvot, — Beds vēsi atbildēja, tad negaidot sacīja: — Pentridžs taču iedeva jums divus tūkstošus mārciņu. Arī man pienākas dala no šīs naudas.

—   Pats par sevi saprotams, — sers Džordžs mierinoši atbildēja. — Mēs norēķināsimies, kad lieta būs galā. Jums nebūs jānožēlo, ka esat turējies pie manis. Drīzumā es būšu bagāts cilvēks, un, kā jūs jau zināt, arī tagad man pieder vērtīga muiža.

—  Ar to man nekas nav līdzēts. Jūsu muiža apkrauta parādiem un hipotēkām līdz pat jumtam. Pēc maniem ieskatiem, viss jūsu īpašums pašreiz sastāv no tiem diviem tūkstošiem mārciņu, kas atrodas jūsu kabatā. Un man kategoriski jāprasa, lai jūs tūliņ izmaksājat man manu dalu.

—     Par šo lietu runāsim tālāk pēc dažām dienām, — sers Džordžs cieši noteica.

—   Nē, mums tā jānokārto tūliņ, — Beds nepiekāpās. — Mūsu kopdarbība līdz šim vēl nav bijusi man visai ienesīga, un nu es beidzot prasu izmaksāt man reiz prāvāku summu.

Viņi stāvēja uz klāja un lūkojās tumšajā ūdenī, kamēr jahta lēnām peldēja lejup pa straumi.

—   Es tiešām neesmu redzējis pie jums liela labuma, — Kitsons turpināja. — Un tas tūkstotis mārciņu, ko jūs man tūliņ izmaksāsiet, nebūt vēl nav pietiekama atlīdzība par visām manām pūlēm.

Sers Džordžs iesmējās.

—   Lai es dotu jums tūkstoš mārciņu? Mīļais cilvēk, jums laikam galvā nav viss kārtībā! Šī nauda man vajadzīga pašam — bez tās es nevaru iztikt. Es taču jau teicu jums, ka jūs dabūsiet pieklājīgu atlīdzību, bet tikai tad, kad lieta būs laimīgi pabeigta.

—   Bet es jums saku, ka gribu saņemt savu pusi jau tagad, tūliņ! — Kitsons atcirta.

Sers Džordžs tumsā pavērsās pret viņu.

—  Tagad jūs nedabūsiet neko. Jums jāgaida, kamēr būs pienācis laiks — tad es pats jums samaksāšu.

—   Nu šis laiks ir pienācis, — Kitsons stūrgalvīgi tiepās.

Sers Džordžs pēkšņi piespieda revolvera stobru tam pie ribām,

un amerikānis automātiski pacēla rokas gaisā.

—   Jūs dabūsiet savu naudu, kad es pats jums to došu. Mani piespiest jūs nevarat.

—    Bet ja nu es izkāpšu malā un izstāstīšu policijai visu? — Beds piedraudēja.

—   Un ko jūs ar to iemantotu? Reiz jūs jau sēdējāt Portlendas cietumā; vai vēlaties atkal nokļūt tur? Ja jūs mēģinātu piepildīt savus draudus, gan tad ari es parūpētos, ka jūs nogādā turp.

—   Neticu, ka jums izdotos to panākt.

—  Jūsu ticēšanai vai neticēšanai nav nekādas nozīmes, — sers Džordžs smējās. — Es pazīstu jūsu pagātni loti labi. Montekarlo tika noslepkavots kāds cilvēks, bet jūs stāvējāt turpat līdzās un nepakustinājāt ne pirksta, lai nabaga velnu izglābtu. Kopš tā laika jūs izmantojat slepkavu, izspiežot no tā naudu par klusēšanu. Tas jau pats par sevi ir sodāms nodarījums, un bez tam jūs vēl esat šis slepkavības līdzdalībnieks.

—   Jūs zināt pārāk daudz, — Kitsons sacīja, un viņa balss skanēja dīvaini mierīgi.

Zibens ātrumā viņš izsita seram Džordžam revolveri no rokas, un ierocis ar troksni nokrita uz klāja.

—  Laidiet mani vaļā! — baronets iekliedzās, sajutis Beda pirkstus pie sava kakla.

Pēkšņi Kitsons atvēzējās un deva smagu triecienu viņam zem zoda. Sers Džordžs sabruka zeme un palika nemaņā guļam. Kitsons noliecās pār viņu un veikli sāka pārmeklēt tā kabatas. Atradis meklēto, viņš iebāza sera Džordža naudu un revolveri sev kabatā; tad aizvilka baronetu līdz klāja malai un iesvieda ūdenī. Bridi nogaidījis, viņš aizgāja klāja otrā malā un pasauca velkoņa kapteini.

—   Atraisiet virves un ļaujiet laivai peldēt pa straumi! — viņš pavēlēja.

Nošķindēja mašlntelegrāfs, likdams tvaikonim apstāties. Kapteinis atstāja savu vietu un pienāca tuvāk.

—. Vai kas noticis? — viņš jautāja.

—   Atraisiet laivu, — Beds atkārtoja.

—  Bet es taču nevaru pamest jahtu pašā upes vidū! — kapteinis pārsteigts atbildēja.

—   Nu tad aizvediet to pie krasta un atstājiet tur, — Kitsons sacīja.

—   Kur tad palika otrais kungs?

—   Viņš jau aizgāja savā kajītē un nolikās gulēt.

Kapteinis vilcinājās.

—   Un kas man samaksās?

Kitsons izņēma no kabatas naudas zīmi un, pārliecies pāri margām, pasniedza to kapteinim. Tas piegāja pie laternas un aplūkoja lielo naudas gabalu.

—   Es tūliņ izdošu jums atlikumu.

—   Varat paturēt to sev. Aizvediet tikai mani malā — tad varat braukt prom.

Kapteinis vairs nepretojās, un velkonis pagriezās pret krastu.

Kitsons nogaidīja, kamēr velkoņa ugunis bija nozudušas aiz upes likumā. Viņam nebija jāpūlas ar jahtas nostiprināšanu, jo tā bija nosēdusies smilšainā sēkli un nekustējās no vietas. Viņš nokāpa salonā, kur uz kāda dīvāna gulēja viņa sieva.

—  Sers Džordžs iekrita pār malu ūdeni, — viņš īsi paskaidroja, kad bija to uzmodinājis.

Viņi saskatījās un sapratās.

—    Saģērbies, lai varam iet. Mums jāpasteidzas.

—    Un kas notiks ar meiteni?

—   Tā var palikt tepat. Šis mazais starpgadījums taču nāk tai vienīgi par labu.

Drīz viss bija sakārtots. Kitsons pārmainīja savas vieglās kurpes pret stipriem zābakiem, tad pārmeklēja sera Džordža kabīni. Kādā rokassomā viņš atrada lielāku naudas summu.

Viņa sieva jau sagaidīja to salonā.

—   Vai nebūtu labāk, ja mēs pasauktu ari viņu?

—   Nē, tādām muļķībām mums neatliek laika, — Beds atbildēja. — Mums jādomā pašiem par sevi.

Viņi uzkāpa uz klāja, un Kitsons ar šausmām pamanīja, ka jahtu no krasta šķira plata ūdens josla. Laiva bija noslīdējusi no sēkla, un straume lēnām nesa to lejup. Kitsons atcerējās mazo glābšanas laiviņu, kas bija piesieta vienos sānos. Viņš palīdzēja nokāpt tajā sievai, tad iesēdās ari pats un ķērās pie airiem.

— Šī ir vislabākā izeja. Meiteni viņi rit atradis — tai nekas ļauns nevar notikt, — viņš sacīja.

23

Žanete uztrūkās no nemierīgā miega ar tumšu nojautu, ka viņai draud kādas nezināmas briesmas. Viņa ievēroja, ka jahta bija noliekusies uz vieniem sāniem. Pametot skatienu mazajā lodziņā, tā ievēroja, ka straume nes jahtu lejup pa upi.

Žanete steigā novāca mēbeles, ko bija sakrāvusi durvju priekšā, un izskrēja koridorā. Viņu pārsteidza klusums, kas valdīja visapkārt. Salonā dega gaisma, bet ari tur neviena nebija.

Pēkšņi viņa saprata bīstamo stāvokli, kādā tā atradās. Jahta grima!

Viņa sāka skali saukt seru Džordžu vārdā, bet neviens neatbildēja.

Tātad visi bija aizbēguši un atstājuši viņu vienu. Krakšķēdama un čīkstēdama, jahta grima arvien dziļāk un dziļāk. Žanete sāka meklēt kādu glābšanas riņķi, bet neko neatrada. Tik daudz spēka viņai nebija, lai varētu atplēst no klāja dažus dēlus, kas spētu to noturēt virs ūdens.

Pēkšņi tālumā iemirdzējās spoža uguntiņa, kas ātri tuvojās. Žanete izdzirda motora rūkoņu, un no visa spēka sāka saukt pēc palīdzības.

Ēriks, kas sēdēja motorlaivas priekšgalā, pirmais izdzirda kliedzienus un ieraudzīja jahtas melno siluetu, kas lēnām slīdēja lejup. Motors apklusa. Miltons, kas sēdēja pie stūres, veiklā pagriezienā novadīja motorlaivu tieši līdzās grimstošajai jahtai.

Nākamajā acumirkli viņš jau atradās uz tās klāja. Zem viņa smaguma jahta noliecās uz vieniem sāniem un nogrima viļņos. Bet

Miltons jau bija satvēris Žaneti savās spēcīgajās rokās. Pēc brītiņa, kas tam izlikās kā vesela mūžība, viņš atkal uzpeldēja virs ūdens un dziļi ievilka krūtis spirdzinošo nakts gaisu.

Ēriks palīdzēja abiem slīcējiem ierāpties laivā.

—    Žanete zaudējusi samaņu, — viņš sacīja.

Noģērbis mēteli, viņš saudzīgi uzsedza to meitenei, maigu skatienu lūkodamies tai sejā. Beidzot viņš bija atradis savu pazudušo māsu.

Otrā rītā saule jau stāvēja augstu pie debesīm, kad Žanete samiegojusies atvēra acis. Pirmais, ko tā ieraudzīja, bija Mērija Prezidente, kas ar grāmatu rokā sēdēja pie viņas gultas. Žanete vāji pasmaidīja un no jauna iegrima miegā. Kad tā atkal atmodās, Mērija Prezidente arvien vēl sēdēja turpat, bet grāmatas vietā tā turēja rokā avīzi. Un ari visa grīda bija piemētāta avīžu lapām.

—    Kā jūtaties? — Mērija jautāja.

—    Daudz labāk, — Žanete atbildēja, pieceldamās sēdus.

—   Vai jūtaties pietiekami spirgta, lai varētu aplūkot visus šos neskaitāmos Donavana uzņēmumus? — Mērija jautāja. — Viņš taču uzvarēja derbiļā.

—    Derbijā? — Žanete nesaprašanā atkārtoja.

—   Jā. Mēs taču vakar visi kopā bijām Epsomā — vai esat to pavisam aizmirsusi?

Žanete pakratīja galvu.

—   Vai tad tas bija tikai vakar? — viņa izbrīnā jautāja. — Man

liekas, it kā kopš tā laika būtu pagājis daudz gadu.

***

Mesjē Soltesku sēdēja savā viesnīcā Parīzē un lasīja avīzē ziņojumu par sera Džordža nāvi Temzas viļņos. Viņš lasīja arī, ka Bedu Kitsonu un tā sievu policija agrā rītā apcietinājusi netālu no Rīdingas.

—  Jā, tā jau iet, — mesjē Soltesku ar filozofisku mieru noteica un, izņēmis ķīmisko zīmuli, sāka turpat uz sniegbaltā galdauta aprēķināt zaudējumus, ko tas bija cietis šajā pasākumā.

Dārgakmeņu kontrabandisti

Inspektoram Biesingtonam finansu ministrijā bija draugs, ar kuru kopā tas savās brivajās dienās nereti sarīkoja tālus braucienus. Reizēm abi draugi kopa pavadīja arī nedēļas beigas. Tad viņi cauru dienu sēdēja plakandibena laiviņa ar makšķerēm, klusējot gaidīdami mēmas zivis.

Kāds vīrs, vārdā Marks Lings, kura galvenā nodarbošanās bija noziegumi un kuram netālu no Mārlovas piederēja maza villa, visvairāk mīlēja sapņot par to, ka mazā laiviņa kāda jauka dienā varētu apgāzties un inspektors noslīkt. Marks bija liela auguma, glīts, vienmēr staigāja labi ģērbies. Stundām viņš mēdza gulēt pļavā un, zālē ieslēpies, vērot abus nekustīgos stāvus, kas kā koka dieviņi stāvēja savā laivā. Tomēr liktenis nepiepildīja viņa vēlēšanos, kaut viņš pastāvīgi turēja sev līdzās garu kāsi, lai vajadzības brīdī varētu ar to noturēt misteru Blesingtonu pietiekami ilgi zem ūdens.

Reizēm arī misteram Lingām bija viesis — misters Stīns Lembs. Abiem bija dažādas, bet kopīgas intereses. Visvairāk viņi mīlēja sarunāties par veikala lietām. Iegrimuši nopietnās pārrunas par mūķīzeriem, laužamām dzelzīm un vislabākajiem paņēmieniem, kā izvairīties no policijas patruļām, viņi ilgi gulēja zālē un vēroja misteru Blesingtonu un viņa draugu.

"Es tikai gribētu zināt, kas ir tas otrais puisis," Marks Lings piebilda.

"Viņš nemaz neizskatās pēc policista," Stīns piebilda.

"Policisti jau nedraudzējas savā starpā," Marks nicīgi paskaidroja. "Viņi neuzticas viens otram, jo pārāk labi pazīst cits citu."

Markam bija arī pilsētas dzīvoklis Soho iecirknī. Viņš nepiederēja pie tiem noziedzniekiem, kas trīs mēnešus gadā pavada trūkumā un netīrībā, divas nedelas dzīvo pārpilnībā, bet visu pārējo laiku nosēž cietumā. Taisni otrādi — Marks Lings pastāvīgi pelnīja daudz naudas, savus plānus viņš darīja ar mazāku ļautiņu rokām, aiz kuru mugurām pats slēpās. Ari Stīns strādāja viņam, bet viņš bija pārāk ziņkārīgs.

"Kas nesen izstrādāja to lietu Leičesterā?" viņš kāda apmeklējuma laikā apjautājās.

Marks uzmeta viņam niknu skatienu. Leičesteras lieta bija nepatīkama. Gandrīz veselu gadu viņš bija pazaudējis, ievācot ziņas par Kuperu ģimenes slaveno jostas sprādzi, bet tad kāds cits bija aizsteidzies viņam priekšā un nočiepis vērtīgo priekšmetu gandrīz vai deguna priekšā. Sprādzē bija četrpadsmit briljantu. Katrs no tiem svēra četrpadsmit karātu. Visi juvelieri pazina šo reto lietiņu.

"Nezinu, bet man liekas, ka tas ir Birmingemas bandas darbs," Lings īgni atbildēja. "Esmu priecīgs, ka esmu ārpus šis lietas. Es tikai gribētu zināt, kā tie puiši domā dabūt akmeņus pāri robežai! Kas to grib mēģināt, tas pats bāž galvu cilpā!"

Nebija daudz cilvēku, kas nojauta Marka Linga īsto nodarbošanos. Viņš bija ne vien pārdrošs zaglis, bet ari visattapīgākais kontrabandists, ja vajadzēja dabūt laupījumu pāri robežām. Viņš pazina visus ievērojamākos zagto mantu uzpircējus Eiropā un vienmēr zināja, kur visdrošāk apslēpt nolaupīto. Viņš prata bez kādām pūlēm dažu dienu laikā tikt vaļā no zagtās Anglijas naudas, kaut arī numuri bija atzīmēti un izsludināti visās tuvējās valstīs.

Savu darbadeveju pilnīgu uzticību viņš tomēr nebaudīja, jo nereti gadījas, ka dārgumi, ko viņam vajadzēja nogādāt uz cietzemi, ceļā pazuda bez pēdām. Ārēji šie ļaudis izlikās apmierināmies ar viņa paskaidrojumiem, ka nācies piekukuļot cietzemes policiju, bet tomēr bija rezervēti un nelabprāt uzticēja Lingām turpmākos sūtījumus. Zināma mērā viņš tiem bija nepieciešams, jo pasta sūtījumi, kas gāja uz Briseli, Antverpeni un Amsterdamu, bieži tika atvērti muitā, un tādēļ daža laba zagta vērtslieta bija gājusi zudumā.

Markam darba torner netrūka, jo viņš pārvaldīja trīs valodas, prata ceļot un vieglāk par citiem tika galā ar muitas ierēdņiem.

Taču reiz viņš bija piekrāpis kādu mazu zagtu mantu uzpircēju Ņūkastlā, un tas šo gadījumu iegaumēja.

Skotlendjards pielika visas pūles, lai izdibinātu slavenās jostas sprādzes atrašanās vietu. Tomēr nevienam tas nebūtu ienācis prātā, redzot misteru Blesingtonu mierīgi makšķerējam zivis.

Stīns bija pamaza auguma vīrietis ar krunkainu, bakurētainu seju. Vēl viņam piemita arī divi netikumi: viņš pārāk daudz pļāpāja un bija ziņkārīgs. Vislielāko ziņkāri viņš izrādīja pret kādu nesen izdarītu ielaušanos, kad bija nolaupītas ārkārtīgi vērtīgas rotaslietas.

"Berovhilas lietā taču arī jūs esat piedalījies, mister Ling?"

Marks uzmeta viņam vēsu skatienu.

"Kas tad tādus niekus stāstījis?"

Stīns tūliņ atvainojās.

"Jūs taču zināt, cik daudz tiek runāts. Bet es labāk būšu patiess, mister Ling. Otrā rītā es redzēju jūs iznākam no Sv. Pankrasa piestātnes, tūdaļ iedomājos, ka tam ir kāds sakars ar šo lietu."

"Dīvaini, ka jūsu slēdzieni vienmēr ir aplami," Marks smaidīdams atbildēja. "Bet pārrunāsim labāk augļotāju lietu. Varu sagādāt jums rīkus un visu nepieciešamo, kā ari pateikt, kur jūs dabūsiet vāģi. Cik cilvēku jums vajag?"

Mirkli pārlicis, Stīns atbildēja, ka pietiktu ar trim.

Instrumentu un auto apgādāšanu Lings mēdza kārtot tādos pasākumos, kur personiska līdzdalība viņam šķita bīstama vai nevēlama.

"Ceru, ka jūs neņemsit ļaunā, ko jums jau iepriekš teikšu," Stīns sacīja, labi apzinādamies stāvokļa nopietnību. "Jūs esat pazīstams virs, un es labprāt strādātu kopā ar jums. Turklāt arī jūs nekā nezaudētu, jo es pazīstu vairāk lietpratēju mūsu arodā nekā jūs. To starpā ir kāds mantu uzpircējs, par kuru jūs droši vien nekā vēl neesat dzirdējis. Esmu vienīgais, kas viņu atradis un izpētījis viņa darba paņēmienus."

"Ja man kādreiz vajadzēs jūsu padomu un zināšanas, es griezīšos pie jums."

"Es tikai gribēju vēl sacīt, ka nesen redzēju jūs vakarā…" Stīns iesāka.

"Jūs redzat sasodīti daudz," Marks norūca ar ļaunu smaidu.

***

Nedēlu vēlāk Stīns netālu no Sohoskvēra satikās ar diviem kolēģiem. No turienes katrs pa savu ce|u devās uz kāda augiotāja veikalu.

Bija sestdienas vakars, un birojs jau slēgts. Marks jau iepriekš bija visu noskaidrojis un sastādījis ielaušanās plānu. Stīns ar saviem draugiem satikās šķērsielinā, lai ielauztos namā no pagalma puses. Nepilnu divpadsmit so]u attālumā no viņiem stāvēja liels preču auto, uz kura milzīgiem burtiem bija uzrakstīts kādas veļas mazgatavas nosaukums. Bet vāģa iekšienē zem audekla sēdēja vienpadsmit ātrās reaģēšanas komandas policisti.

Mirkli vēlāk notika sadursme, kurā Stīna partija tomēr izrādījās vājāka.

"Tur nu nekas vairs nav darāms, mister Blesington," misters Lembs piebilda, tad lūdzošā balsī turpināja: "Bet mēs taču vēl nekā ļauna neesam nodarījuši, vai jūs nevarētu izvirzīt pret mums apsūdzību pēc jaunajiem noteikumiem?"

Inspektors bija labā garastāvoklī. Tiesā viņš uzsvēra, ka Stīns un tā biedri tikuši apcietināti, lai novērstu sagatavoto ielaušanos. Tādēļ visi apsūdzētie tika cauri ar samērā vieglu sodu.

Prāvas laikā Stīns visu laiku no apsūdzēto sola lūkojās publikā. Starp citiem paziņām viņš ieraudzīja arī Marku, kas atkal bija eleganti ģērbies un tiesas sedē ieradies kopā ar kādu draudzeni — skaistu, slaidu meiteni. Marks vienmēr prata iedraudzēties ar skaistām un jaunām dāmām. Viņš draudzīgi pamaja Stīnam ar roku, bet pēdējais izlikās sveicienu nepamanījis.

Viņš jau bija dzirdējis par mistera Linga jauno draudzeni, jo Marks labprat stāstīja par savām uzvarām mīlas frontē. Tātad šī bija tā jauna meitene, kuras tēvam piederēja juvelieru izstrādājumu veikals. Stīnu tas interesēja. Kad spriedums bija pasludināts, viņš vēl satikās ar inspektoru.

"Pasakiet taču, kas mani nodeva, mister Blesington?" viņš jautāja.

Inspektors tikai noraidoši pakratīja galvu.

"Varu derēt, ka tas bija glīts, elegants puisis, kurš vienmēr tēlo kavaliera lomu un skraida pakal skuķēm," Stīns turpināja. %

Stīns gandrīz vai izmisa, kad Blesingtons arvien vel neatbildēja ne vārda.

Londonas noziedznieku aprindās bija tikai viens "glīts un elcgants puisis" — Marks Lings. Blesingtons loti labi zināja, ka tieši Marks bija paziņojis policijai par nodomāto ielaušanos augļotāja birojā. Ja viņam vēl būtu kaut vismazākās aizdomas, ka Marks ir piedalījies Kuperu sprādzes zādzībā, viņš katrā ziņā būtu mēģinājis šo lietu izsekot. Bet Marka nevainība šai gadījumā bija neapšaubāma.

"Vai jums ir kas zināms par Kuperu briljantiem, Stln?"

"Nē. Un, ja es ari ko zinātu, es tomēr jums neko neteiktu," mazais vīrelis atbildēja. "Es neesmu nodevējs."

Bet tad viņš pēkšņi sāka tik skali un nevaldāmi smieties, ka inspektors jau sāka baiļoties, vai tikai notiesātajam nav uznākusi histērijas lēkme.

"Ir jau labi, mister Blesington," Stīns beidzot sacīja, slaucīdams asaras no acīm. "Tas bija tikai mazs joks. Pateicos jums par visu, ko esat manis labā darījis."

No tiesas zāles Marks Lings ar savu glīto pavadoni devās uz pilsētas rietumu dalu. Polīna bija plaši pazīstama juveliera Ederinga meita. Marks bija iepazinies ar viņu kādā kino zālē.

"Tomēr bija skumji vērot, kā šo nabaga vīru notiesāja," viņa piebilda.

Marks iesmējās.

"Tā nu ir jūsu pašas vaina — es nekad nebūtu ņēmis jūs līdzi. Bet jūs taču teicāt, ka nekad vēl neesat bijusi policijas tiesā un labprāt velētos noklausīties kādu prāvu."

Viņa smagi nopūtās.

"Man nekad nebūtu ienācis prāta iet, ja jūs nebūtu teicis, ka jūsu klātbūtne tur nepieciešama. Pati nesaprotu, kāds dīvains iespaids jums ir pār mani."

Reizēm viņa runāja kā kāda romāna varone, tomēr uz Marku viņas vārdi vienmēr atstāja lielu iespaidu.

"Kad brauksit uz ārzemēm?" jaunā meitene pēkšņi jautāja.

"Nākamo piektdien."

Patiesība viņš bija nodomājis atstāt Londonu jau ceturtdien, jo nejutās visai drošs Stīna dēļ. Turklāt viņu darīja nemierīgu ari fakts, ka viņa namu jau divas reizes bija apmeklējusi policija. Viņam nemaz nepatika, ka šie ļaudis tik sīki interesējas par viņa pašreizējo dzīvesvietu. Viņš pat bija nācis pie atziņas, ka nāksies šķirties no mazās villas Mārlovā.

Jaunā dāma atkal nopūtās.

"Es vēlētos, kaut jūs nebrauktu. Piektdien es viena pati būšu mājās un man būs jāguļ tieši virs šis šausmīgās tirgotavas. Mans tēvs dosies uz Mančestru, bet es briesmīgi bīstos vientulības. Kad iedomājos, ka namā varētu ielauzties kāds noziedznieks… Nupat tiesā mēs taču dzirdējām, kas var dzīvē gadīties. Tēva seifs nav visai drošs, to varētu uzlauzt ikviens. Kaut tēvs vismaz būtu pierunājams nodot tos smaragdus uzglabāšanā bankā. Tad es tomēr justos drošāk…"

Viņa pēkšņi aprāvās, it kā attapusies, ka ir par daudz pateikusi.

"Par smaragdiem man nevajadzēja jums stāstīt," viņa nožēlodama sacīja. "Bet tas taču tiešām ir smieklīgi, ka plāna skārda skapi gul akmeņi septiņpadsmit tūkstošu mārciņu vērtībā!"

Marks nekā nejautāja. Taisni otrādi — viņš izlikās pilnīgi vienaldzīgs.

"Katrā ziņā tā ir liela nauda, jūsu tēvs, liekas, ir diezgan bagāts," tas bija viss, ko viņš tai atbildēja.

"Bagāts!… Es šaubos, vai manam tēvam maz ir tūkstotis mārciņu paša naudas. Šos smaragdus viņam nodeva kāda krievu dāma, lai tēvs tos par jaunu iestrādātu rotās. Tas notika pirms diviem gadiem, un kopš tā laika mēs neko vairs par viņu neesam dzirdējuši. Tēvs domā, ka viņa ir atgriezusies Krievijā un tur kritusi čekas rokās."

Marks pavadīja jauno dāmu mājup un tur satika ari viņas tēvu. Tā bija viņa otrā tikšanās ar juvelieri. Misters Ederings bija vecīgs, mazliet salīcis vīrietis, kas likās neinteresējamies ne par savu meitu, ne arī par viņas jauno paziņu.

Veikals nebija liels, bet tirdzniecība ar lētām rotām veicās labi. Marks nu veltīja lielāku vērību naudas skapim. Šis veclaicīgais priekšmets tiešām bija tik vienkāršs, ka piedzīvojis iebrucējs būtu varējis uzlauzt to pat ar kabatas nazi.

"Veikals iet loti vāji," misters Ederings sacīja, kratīdams galvu, jo viņam vienmēr bija par ko sūdzēties. "Šodien esmu pārdevis tikai divus pārus laulājamo gredzenu."

"Es nupat stāstīju misteram Levisam" — ar šo vārdu Marks bija stādījies Polīnai priekšā — "par krievu dāmu ar smaragdiem, kurus tev iedeva," jaunā meitene paskaidroja tēvam, kad vini trijatā sēdēja pie tējas galda.

Juvelieris īgni paberzēja neskūto zodu.

"Es labprāt gribētu zināt, kāda īsti ir šis lietas juridiskā puse," viņš sacīja, saraukdams pieri un uzlūkodams Marku. "Daži darbabiedri man ieteic ievietot avīzēs sludinājumu, ka pēc zināma laika notecēšanas akmeņi tiks pārdoti, lai iegūtu man pienākošos atlīdzību par darbu. Tomēr man liekas, ka tas būtu pārāk bīstami, jo mana darba alga šajā gadījumā nepārsniedz divdesmit mārciņas."

"Man loti patīk smaragdi. Varbūt jūs varētu parādīt man šos akmeņus?" Marks vienaldzīgi ieminējās.

Misters Ederings uzmeta viņam bailīgu skatienu un pakratīja galvu.

"Tas nav iespējams, tie jau ir iesaiņoti, un es nedrīkstu vairs uzplēst aizzīmogotos sainīšus."

"Vai tad tie ir apdrošināti?"

Juvelieris viņu nicīgi uzlūkoja.

"Vai tad jūs mani uzskatāt par tādu muļķi, kas turētu šādus dārgumus neapdrošinātus?"

Drīz viņš aizgāja atpakaļ tirgotavā, atstādams abus jauniešus vienus.

"Reizēm man tiešām liekas, ka ar tēvu vairs nav viss kārtībā," Polīna klusi sacīja. "Palūkojieties turp."

Viņa norādīja caur logu uz mazo pagalmiņu, kas atradās aiz nama un ko iežogoja nepilnus divus metrus augsts mūris.

"Ikviens taču var bez pūlēm pārkāpt zemo žogu un pa logu ielīst tirgotavā. Viņš pat nav parūpējies ievilkt trauksmes zvanu. Reizēm es tiešām baiļojos līdz nāvei. Manam tēvam gan ir revolveris, tomēr neticu, vai viņš maz spētu to lietot, ja gadītos vajadzība."

"Viņam nevajadzētu atstāt jūs vienu," Marks sacīja, nosodoši šūpodams galvu. "Kas bez jums vēl gul šajā namā?"

Viņš dabūja zināt, ka kalponei esot sava istaba apakšstāvā, bet viņa esot tik bailīga, ka katru nakti ieslēdzoties. Pagrabā vēl dzīvojot vecītis šveicars.

"Protams, mums ir arī telefons, bet tas atrodas lejā. Ko gan lai es iesāku, ja naktī pamostos un dzirdu, ka veikalā ielauzušies noziedznieki?"

"Ļoti vienkārši — atveriet logu un kliedziet pēc palīdzības."

"Tik daudz drosmes man gan nebūtu," viņa trīcēdama atbildēja.

"Visdrīzāk es palīstu ar visu galvu zem segas un gaidītu, kamēr viņi aiziet."

Marks palika vēl kādu stundu. Atstājot namu, viņš ar nepatiku ieraudzīja ielas pretējā pusē stāvam kādu Skotlendjarda ierēdni. Tas bija viens no inspektora Blesingtona spējīgākajiem ļaudīm.

Dažus solus pagājis, Marks cerēja, ka vairs netiek novērots. Bet gabaliņu tālāk viņš gandrīz ieskrēja krūtīs kādam citam detektīvam, kas viņu pazina.

"Hallo, Mark," ierēdnis draudzīgi vaicāja. "Vai bijāt iepirkties?"

Draudzīgā uzruna aizskāra mistera Linga smalkjūtību.

Viņš nekad vēl nebija kritis policijas rokās, un, lai cik lielas arī būtu aizdomas pret viņu, tomēr kādam tur trešās šķiras detektīvam tādēļ vēl nebija tiesību uzrunāt viņu priekšvārdā. Tiešām pēdējais laiks pārcelties uz kādu citu valsti, kur policija pieklājīgāka. Ne vārda neatbildējis, viņš gāja tālāk.

Vakarā viņš aizbrauca uz Mārlovu un, savācis savas vērtīgākās mantas, atkal atgriezās Londonas dzīvoklī. Tur viņš piekravāja lielu čemodānu, ko ar nesēju nosūtīja uz dzelzceļa staciju uzglabāšanai.

Patiesībā viņš gan nebija domājis atstāt Angliju viens pats, bet mis Ederinga cieši turējās pie novecojušā ieskata, ka jaunai meitenei neklājas ceļot uz Beļģiju un Franciju gandrīz sveša kunga pavadībā. Varbūt tomēr būtu izdevies viņu pierunāt, bet tagad stāvoklis bija mainījies. Gadījumā, ja policija seko, Polīna viņu vienīgi traucētu.

Otrās dienas pēcpusdienā viņš atkal satika jauno meiteni, turklāt dziļi apmierināts pārliecinājās, ka nav vajadzības grozīt iepriekš sastādīto plānu. Misters Ederings bija nolēmis braukt uz Mančestru nevis piektdien, bet jau trešdien. Markam tas bija ļoti pa prātam, jo viņš jau bija pasūtījis kabīni ceturtdienai.

"Esmu nolēmusi ceturtdien nepalikt mājās," jaunā meitene sacīja. "Tūliņ pēc veikala slēgšanas aiziešu pie kādas draudzenes, kur pārgulēšu arī nakti."

"Cerams, ka jūsu tēvs taču būs parūpējies par īpašu sargu, kas uzraudzīs veikalu jūsu prombūtnes laikā?" Marks ieminējās.

Viņa pakratīja galvu.

"Viņš ir briesmīgi skops. Man nepatīkami, ka esmu spiesta to

teikt pati par savu tēvu. Viņš pilnīgi paļaujas uz veco, neizturīgo seifu…"

Vakarā ieskanējās Marka Linga dzīvokļa zvans, un viņš pats gāja ielaist apmeklētāju. Atvēris durvis, viņš ieraudzīja savā priekšā vienīgo cilvēku pasaulē, kuru vismazāk ilgojās satikt.

"Vai drīkstu ieiet?" Blesingtons jautāja.

Marks pavēra durvis plašāk un ielaida inspektoru. Viņam bija jāsaņem rokās viss gribasspēks, lai no mugurpuses neuzbruktu šim cilvēkam. Abi iegāja dzīvojamā istabā.

"Vai esat viens?" misters Blesingtons apjautājās.

Marks pamāja ar galvu.

"Es gribētu parunāt ar jums par Kuperu briljantiem."

"Jūs taču ļoti labi zināt, ka man nav nekā kopēja ar šo lietu," Marks smīnēdams atbildēja. "Es nekad nepiedalos šādos netīros pasākumos. Vispār nesaprotu, kā policija varējusi nakt uz domām, ka es esmu noziedznieks. Es taču nekad vēl neesmu bijis apcietināts…"

"Ļaudis, kas nonāk pie karātavām, gandrīz ik reizi ir no tiem, kas vēl nekad nav bijuši cietumā."

Marks iesmējās.

"Nu, nu, jūs taču negribēsit mani tūdaļ kārt!"

Misters Blesingtons nosēdās pie galda un sāka šķirstīt savu piezīmju grāmatiņu.

"Es skaidri zinu, ka nozieguma pastrādāšanas laikā jūs nebijāt Vidusanglijā, bet man tomēr ir nojauta, ka esat iejaukts šai lietā. % Pateikšu jums pilnīgi atklāti, kādēļ esmu atnācis. Man vajadzīgi nolaupītie akmeņi. Es pat esmu pilnvarots piedāvāt par to atdošanu ievērojamu naudas summu."

"Tādā gadījumā jums jāvēršas pie kāda cita," Marks atviegloti uzelpoja.

Šoreiz viņš tiešām varēja būt mierīgs, jo tas bija viens no nedaudzajiem gadījumiem, kad viņš tika turēts aizdomās nepamatoti.

"Man liekas, ka jūsu pašpārliecinātība ir mānīga. Jūs laikam iedomājieties, ka notveršanas gadījumā tiksit cauri ar vieglu sodu tādēļ, ka nekad vēl neesat bijis apcietināts?"

"Te nu atkal reiz redzams, cik aizspriedumu pilna ir mūsu policija," Marks ironiski piebilda. "Ja Kuperu briljantu dēj es saņemtu bargu sodu, tad jau es būtu apkaunojošas varmācības upuris."

Viņš tomēr uzelpoja brīvāk, kad inspektors aizgāja. Pēdējie priekšdarbi aizceļošanai bija jau paveikti. Ceturtdienas vakarā, tumsai iestājoties, viņš devās uz Ederinga juvelierdarbnīcu. Durvis bija noslēgtas un logu slēģi nolaisti. Visi augšstāva logi tumši.

Marks iegriezās mazajā škērsieliņā, kurai piekļāvās zemais žogs. Viņš vērīgi palūkojās visapkārt. Tuvumā nevienu nemanīja. Mirkli vēlāk viņš jau stāvēja pagalmā.

Logs pagalma pusē bija viegli atverams, un viņš bez pūlēm ielīda pa to ēdamistabā, kur vēl smaržoja pēc mistera Ederinga pīpes dūmiem.

Durvis uz tirgotavu bija aizbultētas, bet ne noslēgtas. Mirkli ieklausījies, Marks uzmanīgi nospieda rokturi. Tumsa viņu netraucēja, jo viņam bija līdzi kabatas spuldzīte, kuru tas uzkabināja uz svārku augšējās pogas. Izņēmis no kroņluktura vienu spuldzi, viņš ieskrūvēja tās vietā sava elektriskā urbja kontaktu, pēc tam vienā mierā stājās pie skapja durvju apstrādāšanas. Nepilnas stundas laikā atslēga bija atlauzta, un Marks atrāva durtiņas. Izņēmis no seifa dažas veikala grāmatas, viņš ieraudzīja aiz tām mazu atvilktnīti, kas nebija aizslēgta. Tajā viņš atrada plakanu, aizzīmogotu sainīti. Uz etiķetes bija rakstīts: "Kņazes Suvorinas jaunie kaltie smaragdi."

Iebāzis sainīti kabatā, viņš pārmeklēja arī skapja pārējos plauktus. Tomēr tur vairs nebija nekā, ko atmaksātos ņemt līdzi.

Aizvēris skapja durvis un izskrūvējis urbi, Marks atstāja namu pa to pašu ceļu, pa kuru bija tajā iekļuvis.

Pirms aiziešanas viņš rūpīgi pievēra no ārpuses ēdamistabas logu.

Iznācis atkal uz galvenās ielas, viņš ielūkojās pulkstenī. Tas rādīja bez divdesmit minūtēm desmit. Ar lielu uzmanību viņš bija izvēlējies aizbraukšanas laiku. Viņš bija pievienojies lielai ekskursantu grupai, kas devās ceļojumā uz Briseli un kuras rīcībā bija ne vien speciāls vilciens, bet arī atrs tvaikonis. Kad vilciens pulksten desmitos atstāja Viktorijas staciju, Marks sēdēja kopā ar citiem pasažieriem restorānvagonā, kur jau tika klāts vakariņu galds.

Pat lielajā sabiedrībā viņš izturējās pēc iespējas neuzkrītoši. Nonākot Doverā, viņš ieraudzīja nesēju, kas viņu parasti apkalpoja, un nodeva tam savu koferi. Izņēmis no kabatas plakano sainīti, viņš arī to pasniedza nesējam.

"Iebāziet to kabatā un atdodiet atkal man, kad būšu jau uz tvaikoņa."

Šī uzmanība izrādījās vietā, jo Marks bija viens no tiem trim pasažieriem, ko atšķīra no pārējās sabiedrības un sevišķi rūpīgi pārmeklēja.

"Ļoti nožēloju, ka biju spiests jūs apgrūtināt," ierēdnis, kas bija vadījis pārmeklēšanu, atvainojās. "Bet mums ir pienācis jauns rīkojums: no katra pasažieru simta sevišķi rūpīgi pārmeklēt pa vienam."

Marks labi zināja, ka tāda rīkojuma nav.

Uz apakšējā klāja viņš satika uztraukto nesēju.

"Iedomājieties tikai — viņi atvēra jūsu čemodānu!" tas sacīja. "Es nupat ienesu to jūsu kabīnē,"

Viņš atdeva Markam plakano sainīti. Marks stāvēja tieši līdzās vienai no tvaikoņa glābšanas laivām. Pastiepjot roku, viņš varēja aizsniegt tās augšējo malu. Uzmanīgi nolicis sainīti uz laivas soliņa, viņš iegāja savā kabīnē, kur to jau gaidīja kāds kungs. Tas bija ģērbies civilā, bet Marks jau pirmajā acu uzmetienā pazina kādu Skotlendjarda detektīvu.

"Atvainojiet, ka vēlreiz jūs traucēju. Mans kolēģis sacīja, ka esot piemirsis pārmeklēt jūsu mēteli."

Kolēģis viņam to, protams, nebija teicis, tomēr Marks smaidīdams atļāva sevi vēlreiz pārmeklēt.

Otrā rītā vēl pirms gaismas tvaikonis sasniedza Ostendi. Četru stundu ilgā brauciena laikā Marks bija izdomājis tālāko rīcības plānu un ievērojis kādu vecu kungu, kas bija sasirdzis ar jūrasslimību un veltīja apkārtnei maz uzmanības. Marks neuzkrītoši izlīdzēja viņam, un vecais kungs bija loti pateicīgs, kad ceļojuma beigās laipnais svešinieks palīdzēja tam savākt visas mantas.

Muitas nodaļā misteru Lingu atkal aizturēja. Šoreiz divi beļģu policisti ieveda to atsevišķā istabā, kur viņu atkal rūpīgi pārmeklēja. Bet sainītis mierīgi glabājas ar jūrasslimību sasirgušā pasažiera mēteļa kabatā, un vēlāk, palīdzot vecajam kungam iekāpt auto, Marks nemanot atkal pārvietoja to savā kabatā.

Nodevis koferi uzglabāšanā, viņš kājām devās uz kādu mazu viesnīciņu, kas atradās ostas ziemeļu galā. Marks jau griezās ap vientuļās ēkas stūri, kad kāds tam pēkšņi uzsauca:

"Rokas augšā!"

No tumsas iznāca kāds vīrietis, kura seja līdz pusei bija aizsieta ar kabatas lakatiņu. Rokā viņš turēja revolveri.

Marks paklausīja.

"Paņem sainīti, Ennija," svešais sacīja, un tajā pašā acumirklī kāda dāma tuvojās misteram Lingām.

Pienākusi pavisam klāt, viņa mierīgi iebāza roku viņa mēteļa kabatā.

Polīna Ederinga mēdza lietot visai īpatnējas smaržas. Marks uzreiz pazina šo smaržu un sastinga aiz pārsteiguma.

"Es jūs jau sen pazīstu, Mark Ling," cilvēks ar revolveri sacīja. "Toreiz, kad mans veikals vēl atradās Ņūkastlā, jūs piekrāpāt mani par trim tūkstošiem mārciņu. Šos akmeņus man vajadzēja nogādāt uz cietzemi, un jūs bijāt vispiemērotākais cilvēks, kam varēju šo uzdevumu uzticēt…"

Pēkšņi uzliesmoja daudzu kabatas spuldzīšu gaisma, un viņus no visām pusēm ielenca vesels bars bruņotu policistu.

Marks dzirdēja, cik strauji jaunā dāma pēkšņi sāka elpot, juta, ka sainītis, ko tā līdz pusei jau bija izvilkusi, no jauna ieslīd atpakaļ viņa kabatā. Pirms viņš vēl paguva to nomest, inspektors Blesingtons viņu uzrunāja:

"Ā, jums laikam ir klāt Kuperu briljanti, Mark?"

***

Pentonvilas cietumā Stīns strādāja par krāsotāju un tādēļ viņam bija iespēja un izdevība pēc sirds patikšanas izpļāpāties ar saviem biedriem.

"Redziet, tas ir viņš, ko pašreiz ieved kamerā. Rīt viņu nosūtīs uz Vormvudu. Vai esat kādreiz dzirdējuši par Marku Lingu? Tas ir veikls puisis. Un es būtu varējis šim sasodītajam sunim to visu aiztaupīt. Jau pirmajā acumirklī, kad redzeju viņu kopā ar to skuķi, es zināju, kas notiks. Ar viņas tēvu man jau senāk bija iznākušas veikala darīšanas. Un viņa ir tikpat veikla kā vecais… Markam piespriesti septiņi gadi… Loti žēl, ka ne septiņdesmit!"

Slepkavība uz skatuves

Džons Krevs, kam bija vairāk naudas nekā saprāta, bija nolēmis kļūt par teātra direktoru. Lieta tā, ka viņš bija iemīlējies Diānā Donaldā — kādā aktrisē, kas līdz šim tēloja vienīgi mazas lomas. Lielās viņa iestudēja tikai tādēļ, lai galvenās varones slimības gadījumā varētu to aizvietot. Tomēr šai ziņā viņai līdz šim vēl nebija laimējies.

Diāna izskatījās tik loti līdzīga slavenajai aktrisei Alanai Vēnai, ka bieži vien skatītāji abas sajauca. Viņai bija tādi paši mati, tāds pats augums, pat līdzīga balss. Un viņai bija loti skaistas kājiņas, kuras kritiķi ikreiz pieminēja recenzijās, par ko Džons Krevs nevarēja vien beigt dusmoties.

No otras puses, viņš tomēr bija loti prātīgs, pilnīgi atzina Diānas spējas un cieši ticēja tās panākumiem.

Viņš būtu varējis to tūliņ apprecēt, jo Džons bija samērā turīgs jauneklis. Bet Diāna gribēja vispirms pierādīt savu talantu, un tādēļ par laulībām pagaidām vēl nevarēja būt ne runas. Nu viņa jau bija tiktāl tikusi, ka galīgā uzvara vairs nebija ilgi jāgaida.

Alana mēdza visai noraidoši izteikties par Diānas varbūtējo laulību. Mis Donalda iepazinās ar viņu tajā laikā, kad Alana jau bija pāri savam ziedu laikam un ap viņas muti jau sāka iezīmēties asas rieviņas. Diānai viņa tomēr arvien vēl šķita skaistākā sieviete pasaulē, un arī publika domāja tāpat. Tajās dienās, kad Alana uzstājās, teātris vienmēr bija pārpildīts. Viņa bija viena no tām retajām dziedātājām, kas ir apveltītas ne vien ar burvīgu balsi, bet arī ar ievērojamām tēlošanas spējām.

"Laulība ir vislielākā muļķība, kādu skatuves māksliniece var izdarīt," Alana, rūgti smaidīdama, sacīja Diānai. "Tici man, Diāna, ka tu būsi daudz laimīgāka, ja paliksi neprecējusies un apmierināsies ar otrajām lomam, uzstādamās galvenajās vienīgi kā aizvietotāja."

"Mis Forsiana šovakar neuzstāsies," Diāna piebilda.

Alanai tas jau bija zināms.

"Jā,. Freds viņu šovakar ielūdzis vakariņās. Man gan viņš teica, ka būšot savā klubā, bet patiesībā viņam ir norunāta tikšanās ar Elzu."

Freds — Alanas vīrs — bija stalts un loti skaists vīrietis. Par viņa mīlas dēkām runāja visa Londona. Kad Alana to iepazina, viņš bija palīgrežisors kādā trešās šķiras teātrī. Alana iemīlējās viņā, un abi drīz apprecējās.

Pēc tam Freds atmeta darbam ar roku. Viņa vienīgā nodarbošanās tagad bija ielūgt pusdienās jaunas dāmas. Sākumā tās bija koristes, vēlāk arī aktrises un beidzot skaistā Elza.

Tas notika pirms izšķirošā lūzuma abu laulāto draugu starpā, turklāt Alana pierādīja apbrīnojamu smalkjūtību, palikdama uz skatuves, kamēr vien tika rādīta iestudētā luga. Pēdējā vakarā viņa smaidīdama runāja publikai savu atvadīšanās runu.

Tikai daži cilvēki zināja īsto iemeslu, kādēļ viņa šķīrās no skatuves. Alana bija bijusi šī teātra īpašniece, bet apprecoties savas tiesības atdāvinājusi Fredam. Vēl mazāk bija cilvēku, kas kaut ko nojauta par pēdējo sadursmi Alanas ģērbtuvē, kad Freds bija loti atklāts un brutāls.

"Ja gribi no manis šķirties — labi. Bet tas ir taisni bērnišķīgi, ja tu pieprasi no manis atpakaļ savas līdzdalībnieces tiesības."

"Tu esi mani piekrāpis!"

Viņš iesmējās.

"Bet, dārgumiņ, tu taču pati pārrakstīji savas tiesības uz manu vārdu. Nu tur nekas vairs nav grozāms. Ja gribi šķirties, esmu mierā maksāt tev zināmu summu, ja nevēlies, nu, tad es tur nekā nevaru līdzēt."

Alana tikai norādīja uz durvīm, jo bija pārāk uztraukta, lai spētu runāt.

Tā viņa atstāja teātri. Viņas vietu ieņēma Elza Forsiana. Sākuma viņa cieta pilnīgu neveiksmi, tad vēl vienu, un beidzot guva tikai niecīgus panākumus. Parasti smaidošais Freds kļuva domīgs. Dovels, virsrežisors, tikai ironiski smaidīja.

"Mums jaatgriežas pie tām operetēm, kas tika uzvestas Alanas laikā," Freds sacīja.

"Bet tad mums ir nepieciešama arī Alana," Dovels piebilda.

"Ko var Alana, to pašu Elza spēj veikt pat miegā," Freds runāja visai pārliecinoši, tomēr režisors šūpoja galvu.

"Ja viņa vēl sāks uz skatuves ari gulēt, tad jau publika nemaz vairs neaplaudēs. Turklāt agrāko operešu jauniestudējumiem vajag daudz naudas,"

Pēdējos vārdus viņš sevišķi uzsvēra, jo zināja, ka kopš Elzas neveiksmes kases stāvoklis vairs nav visai spīdošs.

"Rūpējieties tikai par ansambli un uzvedumu naudu gādāšu es!"

Neraugoties uz šķietamo pašpaļāvību, Freds tomēr nespēja noslāpēt iekšējās šaubas. Teātris jau bija kļuvis viņam par smagu nastu, jo abus pirmos uzvedumus viņš bija finansējis personīgi. Trešajam jau bija vajadzējis meklēt atbalstītāju. Nu arī šie līdzekli jau bija izlietoti. Bet pasaulē taču netrūkst cilvēku ar pavieglu prātu. Gandrīz ik minūti piedzimst pa vienam…

Freds ilgi meklēja, līdz kādu vakaru beidzot atrada šādu mulki kāda eleganta jaunekļa personā, kas pie skatuves izejas gaidīja iznākam kādu jaunu dāmu…

***

Operetes "Sirds liesmās" mēģinājumi palika kā mokošs murgs visu dalībnieku atmiņā. Teksts bija neticami slikts, mūziku bija sacerējis kāds jauns aristokrāts. Vecais cinikis Dovels ikvienam, kas vien gribēja klausīties, apgalvoja, ka Freds esot saņēmis no komponista prāvu naudas pabalstu, lai tikai viņa darbs parādītos uz skatuves.

Protams, arī šaja operetē Elza tēloja galveno lomu. Viņas izturēšanās bija taisni neciešama. Ar savu iedomību un bezspējību viņa noveda izmisumā gan režisoru, gan ari pārējos aktierus. Dažreiz viņa dienam no vietas neieradās mēģinājumos…

"Ar Elzas lomas iestudēšanu esmu galā," Diāna sacīja. Izmantojot starpbrīdi starp diviem mēģinājumiem, viņa kopā ar Džonu dzēra teju Karltona restorānā. "Pie mums tagad notiek šausmu lietas. Operete ir taisni briesmīga. Nabaga Dovels staigā apkārt drūmāks par nakti. Freds neliekas ne par ko zinis. Vel pagajušaja nedelā viņš bija ļoti noraizējies, bet tagad vairs neuzskata par vajadzīgu pat ierasties uz mēģinājumiem."

Džons nemierīgi grozījās sava krēsla.

"Tā?" viņš mulsi jautāja. "Pirmo reizi dzirdu. Viņš taču bija tik pārliecināts par sekmēm, kad mēs pagājušo pirmdien kopā ēdām pusdienas."

Viņa to izbrīnā uzlūkoja.

"Tu esi ēdis kopā ar Fredu pusdienas? Par to tu man nekā vēl neesi stāstījis!"

Džons vēl vairāk samulsa, jo pagaidām viņš vēl negribēja stāstīt Diānai, cik dārgi šīs pusdienas tam izmaksāja. Lieta tā, ka tieši viņš bija tas muļķis, ko Freds bija atradis.

"Ko tu šorīt darīji Bekerstrītā?" viņš jautāja, lai novirzītu sarunu uz citām lietām.

Viņa pārsteigta pacēla acis.

"Bekerstrītā? Neesmu tur bijusi. Kādēļ tu tā domā?"

"Bet es taču tevi tur redzēju!" Džons neizpratnē atbildēja. Gāju kopā ar Džo Karteru, kad tu automobilī pabrauci mums garām. Es vēl māju ar roku, un tu atmāji pretī."

Viņa pakratīja galvu.

"Dīvaini. Arī kāda koriste apgalvo, ka pagājušo svētdien esot mani redzējusi Haidparkā, kaut neesmu tur bijusi. Ja Alana būtu Anglijā, tad lieta būtu viegli izskaidrojama. Senāk mūs bieži mēdza jaukt."

"Kur tad viņa ir?"

"Čikāgā. Vēl pirms dažām dienām saņēmu no viņas vēstuli. Viņa lūdz, lai aizrakstu, kā klājas teātrī. Tu nevari iedomāties, cik loti Elza viņu ienīst. Viņa neatlaidīgi pieprasa laulības šķiršanu, lai pati varētu apprecēties ar Fredu. Es tomēr esmu pārliecināta, ka Alana nekad nedos savu piekrišanu. Avīzes vienmēr vēl raksta par viņu un viņas lielajiem panākumiem mūsu teātrī. Visi nožēlo, ka viņa vairs neuzstājas Londonā. Elza aiz dusmām zaudēja vai prātu, lasot pēdējo rakstu. Man liekas, ka nākamās kritikas par "Sirdi liesmās" padarīs stāvokli galīgi neciešamu."

Džons Krevs izskatījās galīgi noraizējies.

"Par to nekas, dārgais," Diāna viņu mierināja. "Ja jau operetei jāizgāžas — lai tas notiek. Es jau pamazām sāku atteikties no saviem sapņiem par skatuves karjeru, un tad mēs apprecēsimies."

Džons dziļi ievilka elpu.

"Jā," viņš sacīja, tomēr viņa balss neskanēja tik līksmi, kā Diāna bija gaidījusi…

Beidzot pienāca ari pēdējais mēģinājums.

Režisors salicis sēdēja savā krēslā un slaucīja sviedrus no pieres, kaut zāle nebija apsildīta.

Misters Dovels nikni sūca savu nodzisušo cigāru.

Beidzot viņš vairs neizturēja.

"Šausmīga tauta!" viņš uzrunāja aktierus. "Neviens no jums neprot neko izspiest no savas lomas! Tagad viss ir vēl sliktāk nekā sākumā. Neviens neklausās, ko es saku. Katrs dara uz skatuves, kas iepatīkas, un tad visi sāk ķērkt kā vārnu bars! Un šovakar taču pirmizrāde. Nu, labi, varat iet mājup! Bet šovakar jau pussešos visiem jābūt teātri. Lai Dievs stāv mums klāt!"

Aktieri trokšņodami atstāja skatuvi, bet režisors lika ataicināt savu palīgu.

"Taisni vai trakam jāpaliek! Ja ari šovakar pirmizrādē viss būs tāpat kā mēģinājumā, publika var mūs nomētāt ar tomātiem…"

Šai acumirkli viņam tuvojās divas dāmas. Elza Forsiana izturējās tā, it kā viņai piederētu viss teātris.

"Klausieties, Dovel," viņa uzpūtīgi iesāka, "es šovakar nevaru uzstāties! Esmu mazliet aizsmakusi, un ari nervi man galīgi beigti."

Diāna, kas kā dublante bija iestudējusi galveno lomu, labprāt būtu izvairījusies no šīs sarunas, bet viņai pavēlēja ierasties pie režisora.

Misters Dovels uzmeta primadonnai aukstu skatienu. Viņa bija nenoliedzami skaista. "Ka jūs esat nervoza, tam es labprāt ticu. Ka jūs baidāties no izgāšanās, tam arī. Droši vien jums zeķē jau ir ārsta izziņa, jo šovakar taču ir pirmizrāde!" viņš runāja mierīgi, bez emocijām. "Kāds tad nu būtu jūsu priekšlikums? Vai lai atliekam izrādi uz kādu mēnesi un visa banda braucam uz Montekarlo, kur jūs varētu atgūt savu balsi?"

"Neesiet tik rupjš, Dovel!" aktrise sadusmota iesaucās.

"Vai lai saku jums visu taisnību? Ja jūs būtu Alana, es aiz dusmām dabūtu krampjus. Bet jūsu dēl tas neatmaksājas. Jums šai gabalā ir sava loma, kuru jūs kaut kā nomullājat. Šī operete jau pati par sevi nekam neder, un jūs nekādā ziņā nespējat to glābt. Vienīgi Alanai tas būtu pa spēkam. Pievērsdams jums savu uzmanību, jūsu jaunais draugs līdz ar to ir pazaudējis vislabāko aktrisi, kāda vien pasaulē atrodama."

Elza vārījās aiz dusmām.

Dovels mierīgi Jāva viņai izkliegties. Diāna izmantoja šo gadījumu un nepamanīta nozuda.

"Es' jums neieteiktu tā kliegt, jums taču jāsaudzē balss. Jūs varētu to visu pateikt ari puķu valodā," Dovels ironiski piezīmēja.

Freds sagaidīja Elzu pie izejas uz skatuves. Viņš bija diezgan labā garastāvoklī un pacietīgi noklausījās savas mīļākās garajās sūdzībās.

"Viņš mani nāvīgi apvainoja, bet tu tai laikā sēdi savā ložā un krāc kā aptaukojusies cūka! Tu tūdaļ padzīsi šo nekaunīgo cilvēku, Fred!"

Viņai par lielu pārsteigumu, Freds sāka smieties.

"Tas vairs nav vajadzīgs! Ja šovakar visa šī būda sagrūs, tad arī viņu apraks drupas."

"Ko tas nozīmē?" viņa nesaprata.

"Tas nozīmē to, ka man vairs nav nekādas daļas gar teātri. Esmu to pārdevis kopā ar jauno opereti!"

Viņa runātāju pārsteigta uzlūkoja.

"Ko, tu esi šo gabalu pārdevis?"

"Jā, ar visu, kas tam piederas. Man šī lieta izmaksāja astoņus tūkstošus, bet šovakar man kabatā būs čeks par divpadsmit tūkstošiem. Mēs abi tad brauksim uz Montekarlo, bet iepriekš salaulāsimies."

Viņa uzmeta tam neticīgu skatienu.

"Kā — salaulāsimies? Vai tad Alana…?"

Freds bija ļoti mierā ar sevi.

"Toreiz es laulājos ar viņu Amerikā. Un tāpat arī Amerikā liku šķirt mūsu laulību. Šī lieta man maksāja divus tūkstošus dolāru, nu, bet viņa bija arī tā vērta. Es visu izkārtoju ar gudru ziņu. Tā kā Alanas adresi Amerikā es varēju arī nezināt, tad prāva tika iztiesāta bez viņas klātbūtnes, un šorīt es saņēmu sava advokāta telegrammu, ka mūsu laulība atzīta par šķirtu. Nu, vai es neesmu gudrs zēns?"

"Kad tā šķiršanās prāva iesākās?"

"Apmēram pirms mēneša."

Sieviete ciešāk piekļāvās Fredam un noglāstīja viņa roku.

Inspektors Blesingtons vakarā ieradās pirmizrādē, kaut gan šāda veida izpriecas viņš necienīja. Teātra vestibilā viņš satika Džonu Krevu, ar kuru bija pazīstams. Jauneklis izskatījās drūms, jo nevarēja sev piedot to, ka bija nopircis opereti.

Ievedis Blesingtonu direktora kabinetā, viņš īsumā paskaidroja tam lietas stāvokli. Misters Blesingtons, kas vienmēr turējās pie ieskata, ka nauda paliek nauda, pārsteigts noklausījās viņa stāstā.

"Jūs esat pamatīgi iegāzies," viņš beidzot sacīja. "Vai līgumu jau parakstījāt?"

Džons paskaidroja, ka līguma galīgai parakstīšanai jānotiek tūdaļ pēc šīvakara izrādes.

"Varbūt operete tomēr noturēsies," viņš piebilda, pats sevi mierinādams. "Diāna nesen saņēma no A-lanas telegrammu ar laimes novēlējumiem pirmizrādes dienā. Bet tas šķiet diezgan dīvaini."

Viņš izņēma no kabatas telegrammu un pasniedza to inspektoram.

"Vislabākās sekmes pirmizrādē! Nepiemirsti manu veco paņēmienu un atstāj durvis vaļā uz skatuves izeju. Tas atnes laimi."

"Kas tās par durvīm?" misters Blesingtons jautāja. Džons viņam paskaidroja, ka no primadonnas ģērbtuves vienas durvis ved tieši uz skatuves izeju. Alanai bijis paradums vienmēr atstāt šīs durvis neaizslēgtas, lai publikas atsaucības gadījumā varētu nepamanīti atstāt teātri.

"Protams, viņai nekad nenācās šīs durvis izmantot, tomēr es pilnīgi saprotu viņas rīcību," Džons nobeidza.

Inspektors nekā neatbildēja. Iegājis zālē, viņš izvēlējās krēslu rindas galā, jo arī viņš gribēja nodrošināt sev iespēju ātrāk atstāt teātri, ja operete izrādītos pārāk garlaicīga…

Diāna izmisusi sēdēja savā ģērbtuvē. Viņa jau veselu stundu kā bija apģērbusies un nogrimējusies pirmajam cēlienam. Bez vismazākajām cerībām. Viņa domāja tikai par nenovēršamo izgāšanos. Operete, mūzika, iestudejums — viss bija zem katras kritikas. Jā, ja viņai būtu droša iespēja uzstāties kāda krietna gabala galvenajā lomā, tad gan viņa varētu cerēt uz publikas atzinību, bet tagad…

Viņa pārlaida skatienu grezni iekārtotajai telpai, kas līdz šim bija atradusies Elzas rīcībā.

Operete varēja noturēties uz skatuves nedēlu, vislabākajā gadījumā mēnesi. Un Džonam nāksies par to samaksāt. Viņš gan bija pietiekami bagāts, lai pieciestu šo zaudējumu, tomēr tas viņam būs sāpīgs cirtiens.

Pēkšņi viņa atcerējās Alanas dīvaino padomu un piezvanīja garderobistei. Bet šovakar tiešām viss notika aplam. Tā sieviete, kas Diānu parasti apkalpoja, tieši šodien bija saslimusi. Viņas vietniecei bija tumša sejas krāsa, sirmi mati un viltīgas acis. Tomēr viņa labi prata savu darbu.

Iedevusi viņai atslēgu, Diāna lika atslēgt durvis, kas veda uz skatuves izeju. Izpildījusi pavēli, sieviete atgriezās un nolika atslēgas atpakaļ uz galda.

"Dīvaini, kādas tik ieražas mēdz būt aktrisēm," viņa sacīja. "Ak, jā, tur kāds atsūtījis jums pudeli šampanieša. Man liekas, tas ir mistera Kreva darbs. Viņš izteicās, ka jums derētu mazliet atspirdzināties, pirms izejat uz skatuves."

"Nē, es negribu dzert," Diāna gurdi atbildēja.

"Bet tas jums droši vien nāktu par labu. Arī misters Krevs to vēlas."

Nenogaidījusi Diānas piekrišanu, viņa attaisīja pudeli un piepildīja glāzi…

Pusstundu vēlāk inspicients pieklauvēja pie durvīm un aicināja Diānu uz skatuves. Viņa piecēlās un gāja, tomēr viņai likās neticami, ka tā ir viņa pati, kas tik viegliem un līksmiem soliem dodas uz skatuves uzeju…

Džons ieradās savā ložā tikai pulksten astoņos, īsi pirms priekškara pacelšanās. Viņš bija nepatīkami pārsteigts, ieraugot otrā ložā Elzu, kurai nebija pat tik daudz smalkjūtības, lai vismaz šovakar nerādītos teātri, jo uz visiem plakātiem taču bija uzlīmētas zīmītes, ka mis Elza Forsiana spiesta atteikties no uzstāšanās slimības dēl. Džons piecēlās un devās Freda ložā, lai vismaz glābtu to, kas vēl glābjams no bojā ejošā kuģa.

Misters Vens noklausījās viņā, piemiedzis acis.

"Ļoti nožēloju, bet, pārdodot jums šo gabalu, es taču neuzņemos atbildību par to, ka mis Forsiana paturēs tajā savu lomu. Un viņa tiešām nav īsti vesela. Bet jūs velti uztraucieties. Operete nebūt nav tik slikta, kā apgalvo vecais Dovels. Turklāt jūsu draudzenei nu ir lieliska iespēja parādīt savu talantu. Esmu pārliecināts, ka viņa šovakar gūs milzīgus panākumus.

Viņš draudzīgi uzsita Džonam uz pleca, un misteram Krevam bija jāsavaldās, lai neatbildētu ar to pašu, tikai vēl daudz sirsnīgāk.

Kad Džons atgriezās savā ložā, priekškars cēlās.

Uvertīra bija vāja. Pat vislabākais diriģents nekā nebūtu varējis iesākt ar jaunā aristokrāta mūziku. Publika kļuva nemierīga. Galerijā jau atskanēja klepošana un šķaudīšana. Diriģents slaucīja sviedrus no pieres. Viņa nedrošība, protams, tūdaļ iespaidoja orķestri.

Pirmais skats bija uzrakstīts bez jebkāda humora. Džons lauzīja rokas.

Beidzot, mūzikas apsveikta, uz skatuves parādījās Diāna.

Viņa tiešām izskatījās pārsteidzoši līdzīga Alanai. Par to liecināja arī pērkonam līdzīgie aplausi, ar kādiem publika viņu saņēma. Mulsi palocījusies, viņa sāka dziedāt.

Arī balss viņai bija apbrīnojami līdzīga Alanas burvīgajai balsij. Pirmajam skatam beidzoties, publikas sajūsma nemaz negribēja rimties.

Džons ielūkojās Freda ložā. Misters Vens sēdēja savā krēslā bāls kā krīts, pārsteigumā pavērtu muti. Kā uz burvja mājienu ari aktieri uzreiz bija saņēmušies. Galvenās lomas tēlotājas sajūsma bija aizrāvusi līdzi visu ansambli.

Trešais skats norisinājās kādas blokēkas iekšpusē, un Diāna iznāca uz skatuves kovboja apģērbā. Viņas un partnera starpā norisinājās kaisls dialogs, kad pēkšņi viņa izvilka aiz jostas aizbāztu garu pistoli. Viņai vajadzēja izšaut uz partneri, kuram lode it kā norautu platmali no galvas. Bet Diāna nemaz nelūkojās savā partnerī. Pievērsusi skatienu kādai ložai, viņa mirkli vilcinājās, bet tad pacēla pistoli un izšāva.

Nākamajā acumirklī zālē valdīja pilnīgs samulsums. Pirms vēl Džons bija paguvis sasniegt Freda ložu, priekškars krita.

Misters Vens gulēja savā ložā uz grīdas, tomēr Džons pirmajā acu uzmetienā pārliecinājās, ka viņa ievainojums nav bīstams.

Arī misters Blesingtons jau bija atsteidzies.

"Kā es varu nokļūt uz skatuves?" viņš ātri jautāja.

"Tas bijis tikai nejaušs gadījums," Džons sacīja. "Diāna bija nervoza…"

"Kā es varu nokļūt uz skatuves?" inspektors atkārtoja.

Krevs paradīja viņam ceļu. Aktieru vidū valdīja milzīgs uztraukums. Vienīgi virsrežisors nebija zaudējis galvu, un Blesingtons vērsās pie viņa.

"Mis Donalda iegāja savā ģērbtuvē un aizslēdza durvis," misters Dovels paskaidroja.

"Parādiet man ceļu," inspektors īsi pavēlēja.

Durvis tiešām izrādījās no iekšpuses aizslēgtas un arī aizbultētas. Uz klauvējieniem neviens neatsaucās.

Mirkli vēlāk ieradās teātra galdnieks ar kaltu. Uz mistera Blesingtona pavēli viņš izcirta durvīs caurumu, kurā inspektors iebāza roku un no iekšpuses durvis atdarīja.

Diānas ģērbtuve bija tukša. Uz galda līdzās tualetes piederumiem stāvēja šampanieša pudele un divas glāzes. Kostīms, kurā aktrise bija uzstājusies, gulēja uz grīdas. Bet Diāna pati nekur nebija ieraugāma.

Istabas vienā sienā bija neliela niša, ko aizsedza samta priekškars. Blesingtons to pavēra. Diāna gulēja uz grīdas ciešā miegā. Viņa bija rūpīgi apsegta, un zem galvas tai bija palikts spilvens. Viņa bija ģērbusies pirmās ainas kostīmā.

Inspektors piegāja pie galda un paostīja glāzes, kurās vēl bija palicis mazliet vīna.

"Viņa ir iemidzināta," viņš īsi sacīja. "Atsauciet ārstu. Kur ir garderobes apkalpotāja?"

Bet tā bija nozudusi.

Blesingtons vērīgi aplūkoja visu telpu, arī izeju uz ielas, kas izrādījās nenoslēgta. Āra nupat vēl bija snidzis, un sniegā varēja skaidri saskatīt kāda auto pēdas.

Kad viņš atgriezās ģērbtuvē, Diāna ar ārsta palīdzību jau bija atguvusi samaņu.

Freds pa to laiku bija nogādāts slimnīcā, un publika izklīdusi.

Džons nobijies sēdēja līdzās Diānai, kas izbiina un nesaprašanā lūkojas apkārt. Kad Blesingtons brīdi vēlāk piezvanīja pa telefonu uz slimnīcu, viņš saņēma visai apmierinošas ziņas no turienes par ievainotā stāvokli.

"Jūs taču neapcietināsit Diānu?" Džons bailīgi jautāja. "Tā taču bija tikai nejaušība…"

"Tā nebija nejaušība. Viņa tiešām gribēja Venu nošaut."

Džons viņu šausmās uzlūkoja.

"Bet, mister Blesington, tas taču ir nedzirdēts apvainojums! Diāna gandrīz nemaz nepazīst Venu…"

"Bet Alana viņu loti labi pazīst," Blesingtons smaidīdams atbildēja. "Vens tiešām izturējies pret viņu visai nepiedodami, ar blēdību panākot laulības šķiršanu. Bet nu viņš jau atkal ir tiktāl atspirdzis, ka var izsūdzēt savas ciešanas Elzai Forsianai."

"Bet kur tad palikusi garderobiste? Vai atradāt viņu?"

"Nē, mums ari nav vajadzības to meklēt. Alana tiešām ir apbrīnojama aktrise. Un viņa ir veikli strādājusi. Ceļojumam no Ņujorkas līdz Londonai viņai vajadzējis tikai četras stundas, ja vien telegrammu, ko jūs šodien saņēmāt, nav nosūtījis kāds viņas draugs. Un atpakaļ, jādomā, viņa aizbrauks divās stundās."

Diāna vēlāk sniedza ari savus paskaidrojumus. Tomēr viņa zināja visai maz. Viņa tikai atcerējās, ka bija izdzērusi glāzi vīna un pēc tam tūda] zaudējusi samaņu.

Džons pastāstīja viņai, ko bija dzirdējis no mistera Blesingtona.

"Un nu misters Blesingtons [auj tev pašai izvēlēties: vai nu ziņot par visu policijai un nodot Alanu, vai arī izskaidrot notikumu kā nejaušu nelaimes gadījumu."

Diāna viņu nopietni uzlūkoja.

"Nu, labi, tas bija nelaimes gadījums. Bet nu es esmu galā ar skatuvi."

Arī Džons jau bija galā ar teātri. Čeku par divpadsmit tūkstošiem mārciņu viņš jau bija saplēsis sīkos gabaliņos.

Valentīnas fenomenālā iedoma

Mis Valentīna Dekarona savas domas aizvien izteica atklāti — tā parasti rīkojas vai nu finansiāli neatkarīgi, vai veikalnieciski apdāvināti vīrieši, jo tikai bagāti, apdāvināti un skaisti cilvēki var sev atļauties šo privilēģiju.

Mis Dekarona šai ziņā bija laimes lutekle. Viņa bija neatkarīga un bagāta. Viņa bija gudra un — pāri visām lietām — loti skaista. Viņas spožās, lielās, pelēkās acis apēnoja biezas un garas skropstas. Seja — kā piens un asinis, taisns, skaists deguns, brīnišķīgi veidots zods un glīta mute.

Viņa dzīvoja kopā ar krustmāti. Tā gan nebija īsti apmierināta ar krustmeitu, savas mirušās māsas meitu. Valentīnas tēvs bija īsts amerikānis. Mirstot viņš meitai atstāja četrsimt tūkstošus dolāru, vasarnīcu un skaistu māju Temzas krastā.

Valentīna nedusmojās par mātesmāsas vecmeitīgajiem pārmetumiem. Viņa bija pārliecināta, ka krustmātes, vai nu tās būtu amerikānietes vai anglietes, visas ir vienādas un vienmēr spēlē aizstāvja lomu. Visas krustmātes uzmana savas krustmeitas un ir ar tām neapmierinātas, un mis Tenijvorte nebija nekāds izņēmums. Būtu gan jāņem vērā, ka viņas jaunībā meičas nenēsāja pidžamas, nesmēķēja, nejaja kungu seglos, nelietoja puiciskus izsaucienus un nesatikās ar jauniem vīriešiem bez vecākas dāmas klātbūtnes. Mis Tenijvortes jaunībai vienkārši bija lemts iekrist britu vēstures slikta periodā.

Valentīna, tļūdama darbīga, bojāja tantes nervus. Tieši tolaik izcēlās lielais Eiropas karš. Tas izraisīja daudzas pārmaiņas dzīvē. Tūkstoši tapa bagāti, bet miljoni pazaudēja savu mantu. Karš bija daudzu interesantu un ievērojamu jauninājumu cēlonis, sākot ar nāvējošām gāzēm un beidzot ar vientuļo kareivi.

Valentīna kara laikā sarakstījās ar desmit tādiem vientuļiem, bet tad iejaucās iestādes un aizliedza attiecīgos sludinājumus, jo dažreiz aiz tiem slēpās spiegošana.

Valentīnas sarakstīšanās saruka, un beigu beigās viņai atlika viens vienīgs, ar ko apmainīties vēstulēm. Viņam bija traģisks liktenis un pārdroši, briesmu pilni piedzīvojumi. Viņš bija pieklājīgs un prata aizgrābjoši tēlot. Ortogrāfija gan bija ne visai… Šis vīrietis lāva Valentīnai ieskatīties pavisam jaunā pasaulē — pasaulē, kuru apdzīvoja mežonīgas, šausmīgas kanibālu ciltis, tur bija tumši meži, saulainas straumes — vesela zeme, pilna noslēpumu. Tur, izņemot pašu rakstītāju, vēl neviens baltais cilvēks nebija spēris savu kāju. Tā bija vieta, kur plosījās briesmīgas vētras, plauka brīnišķīgas puķes un lidinājās raibi putni.

Kādā rītā Valentīna sēdēja savā istabā, no kuras pavērās skaists skats uz nopļauto mauriņu. Viņas klēpi atradās vēstule. Viņa bija jau saģērbusies, lai pavizinātos pa upi. Mis Tenijvorte nelabprāt to gribēja pavadīt.

Jaunava, saraukusi lūpas un savilkusi uzacis, vēlreiz pārlasīja vēstuli:

"Mīlā, nepazīstamā draudzene, pēc visiem uztraukumiem, kuri sekoja kādam notikumam (kurš gandrīz izdzēsa manu jauno dzīvību), ķēros pie spalvas, lai sūtītu Jums pāri jūrai dažas rindiņas. Jūs nezināt, mīlā mis, kāds prieks mani pārņem, kad varu rakstīt savai nepazīstamajai draudzenei. Kad pirms deviņiem mēnešiem es ieliku laikrakstā sludinājumu, ka meklēju līdzjūtīgu un saprotošu sirdi (kā teic mūsu vecais Šekspīrs), nekad necerēju uz tādu laimi. Iedomājieties mani, kā es Jums rakstu no džungļu biezokņiem. Un, kamēr es mērcu spalvu tintē, šurp pie manis lien tīģeri, mana labā šautene vienmēr ir man blakus. Mežs ir pilns ar plēsīgiem zvēriem, upē dzīvo krokodili."

Viņa pacēla acis no vēstules un paskatījās uz upi. Daudz jaunu, smaidošu meiču un jaunu virsnieku sēdēja motorlaivā. Laiva lēni peldēja pret straumi. Viņa nopūtās. Viņai likās briesmīgi, ka var smieties un justies laimīgs…

"Es Jūs varbūt kādā jaukā dienā redzēšu, ja vien atgriezīšos dzīvs. Tas gan ir loti apšaubāmi (pēdējais teikums pasvītrots). Ceru, ka Jums sagādā prieku tas, ka ir cilvēks, kurš par Jums domā un kurš labprāt nēsātu Jūs uz rokām, kurš būvētu Jums lielu māju ar logiem uz jūru un celtu Jūs par ķēniņieni daudziem miljoniem

jauku kanibālu (cilvēkēdāju). Ziniet, šie kanibāli mani sauc "par aci, kura nekad negul", bet es esmu pārliecināts, ka nepelnu šo iesauku."

Mis Dekarona salocīja vēstuli un ielika savā rokassomiņā. Viņa bridi pārdomāja, tad piecēlās, stingri un noteikti teikdama krustmātei: "Nebraukšu vizināties pa upi, braukšu uz Londonu."

Zandija kungs parasti pastu izdalīja pēc brokastīm. Pasta tvaikonis pienāca īsi pēc saullēkta. Visus pasta sūtījumus vispirms atnesa uz Zandija biroju, tur atšķīra privāto korespondenci no iestāžu sarakstes. Brokastis šajā mazajā kolonijā bija priecīgi saviesīga satikšanās, un tādēļ Zandijs bija cieši piekodinājis atlikt pasta izdalīšanu līdz brokastu beigām. Jo, ja trīs cilvēki saka "lūdzu atvainot" un, savas vēstules lasīdami, neskatīdamies tver pēc kafijas tasēm, ceturtais, kurš nesaņem vēstuli, jūtas kā izstumts.

Zandijs saņēma maz vēstuļu no mājām. Viņam gan bija labi draugi, bet viņš ar tiem nesarakstījās.

Kādā oktobra rītā atkal atveda lielu, smagu pasta maisu. Ienaidnieku darbības dēļ pasta tvaikonis tikai pēc trijām nedēļām bija varējis atklūt šurp. Zandijam bija daudz ko šķirot un dalīt.

Brokastis bija paēstas. Hamiltons kā parasti saņēma divas vēstules — vienu no drauga Francijā, otru no kādas noslēpumainas personas. Hamiltona māsa Patrīcija to šad un tad pieminēja. Zandijs nekad neko nejautāja. Bet zobgalis Boness vienmēr atļāvās vairāk, arī tagad viņš ieprasījās: "Kā klājas labajai, mīļajai Verai?"

Hamiltons viņu uzskatīja ledainu skatienu. Boness paraustīja plecus un sāka lasīt pats savas vēstules.

Patrīcijai bija vairākas vēstules, bet lauvas tiesa tika Bonesam — vismaz piecdesmit procentu pienākušo vēstuļu bija viņam, arī grāmatas, brošūras, cirkulāri, piemēram, "Kā uzlabot atmiņu" vai "Kā nopelnīt 1500 dolārus gadā no piecu dolāru kapitāla?". Boness lasīja visus sludinājumus žurnālos un visas labi domātās afēras, turklāt viņam vienmēr pienāca vēl kāds ducis vēstuju, kuras tas nelasīja citu klātbūtnē. Tās viņš noslēpa krūšu kabatā un ņēma līdzi savā būdā. Pārējie rēķināja, ka Boness gandrīz pusi algas izgaisina pastmarkās un maksās par pašmācības vēstulēm. Tādā veidā viņš divpadsmit vēstulēs bija studējis tieslietas, caur rakstisku pamācību kļuvis par lidotāju, divdesmit četrās vēstulēs apguvis elektroinženiera profesiju. Vina būdā karājās ierāmētas neskaitāmu skolu beigšanas liecības. Tās rādīja, cik daudzpusīgs un nesamaitāts optimists ir šis jaunais virsnieks Boness.

Boness šķiroja savu vēstuļu paku. Pa labi — privātvēstules, pa kreisi — prospektus un visu pārējo. Hamiltons slepus paskatījās un privāto vēstuļu starpā ieraudzīja pazīstamo mālkrāsas aploksni. Viņš nevainīgi iejautājās: "Vai mājās visi veseli, Bones?"

"Pateicos, mīļais, vecais karabiedr," Boness jautri atbildēja, "visiem iet zaļi!"

"Un kas teikts mālkrāsas vēstulē?" Hamiltons zobgalīgi taujāja tālāk.

Boness paņēma vēstuli, nosarka un iebāza to kabatā.

"Džentlmeņu starpā, mans kungs," viņš mazliet vēsi atbildēja, "šādus jautājumus parasti neuzdod."

"Nemāciet mani!" dusmīgi atteica Hamiltons, jo viņš uzskatīja, ka viņu izzobo ar Veru. Hamiltons pagriezās uz Patricijas pusi: "Ik nedēlu viņam pienāk vismaz pusducis vēstuļu un katra no citas meičas. Manuprāt, Boness dabū vairāk, nekā pienākas."

Boness smējās un skatījās no Patricijas uz Zandiju.

"Kas viņa tāda ir, Bones?" jautāja Patricija. "Arī es esmu ievērojusi šīs mālkrāsas aploksnes."

Boness nokrekšķināja:

"Patiesību sakot, mana mīlā, labā mis Hamiltone," viņš teica, "man ir viena īpatnēja krustmāte."

"Nu, nu, Bones," Patricija draudēja ar pirkstu, "nemelojiet. Jūs man esat stāstījis par visiem radiem. Par māti, par krustmāti ar • jocīgo balsi. Es zinu pat visas meičas, kurām jūs rakstāt. Greiva, Midoka, Etele, Baijmora," viņa skaitīja uz pirkstiem, "Kivenija, Mildreda, Agnese."

"Ida," Boness pašapmierināti piezīmēja.

"Ida, Gvenija, Magda, Irēne — tas taču ir vesels bataljons, vai ne?"

. "Bilija Karsone, Mērija Meva, Magda Brodveja un Kirija Ferfaka,"-ātri skaitīja Boness, "Gertija Bojeda, Filisa Martinburna."

"Oho!" izsaucās Hamiltons un piecēlās. Pirmo reizi mūžā viņš paraudzījās uz Bonesu ar zināmu apbrīnu un cienību.

"Bet es vēl arvien nepazīstu mis Mālkrāsu!" Patricija neatlaidās.

"Nu labi!" Boness teica un steidzīgi izdzēra savu kafiju. "Dzīvo un mācies, mīlā, labā mis!"

Boness ne tūlīt atvēra savu vēstuli. Viņš mēdza to nēsāt pie sevis, atlikdams lasīšanu, līdz būs patīkams garastāvoklis.

Pēcpusdienā tāda oma radās. Boness sēdēja zemā niedru sēdekli savas būdiņas pavēni un lasīja: "Zauls Zure no slepenā dienesta"; roka cieši turēja mazo sējumiņu, bija redzams, cik loti tā saturs saistīja un aizrāva.

Bonesam bija brīnišķīga iztēles spēja. Viņš nolaida.roku ar grāmatiņu un zagšus paskatījās apkārt. Viņa iedomas atdzīvojās, viņš redzēja noslēpumainus vīriešus, tie satikās šaubīgās vietās un apmainījās dokumentiem, dažreiz tie bija maskās, citureiz iemiesojās sulaini. Tas stāvēja aiz sveša spiega sēdekļa un jautāja: "Balto vīnu vai burgundieti, mans kungs?" Tad viņš pārliecās un uzlika ļaundarim rokudzelžus.

Vēl viņš savās vīzijās redzēja pusnaktlgus kapsētu apmeklējumus. Viņš sastapa nepatiesi apvainotas nabaga nevainīgas meitenes, tās pateicās par savu dzīvību un brīvību svešajam, skaistajam detektīvam. Boness nekad nebija tikai vienkāršs policijas ierēdnis.

Viņš beidza lasīt un izvilka no kabatas vēstuli. Tā bija romantikas apdvesta, rakstīta plašā rokrakstā uz mālkrāsas papīra. Vēstule mazliet smaržoja pēc rozēm.

Kā Valentīnai Dekaronai, tā leitnantam Augustam Tibetijam (saukts Boness) nebija pārāk skaists rokraksts. Pēc Bonesa ieskatiem, abi stāvēja pāri jebkurai ortogrāfijai. Jaunā mis rakstīja pilnīgi pareizi, bet Boness to neatzina.

Dažbrīd viņš paņēma spalvu, gribēja rakstīt un izbeigt šo dīvaino draudzību. Bet šai sarakstē bija arī neizsakāma bauda. No katras rindiņas plūda svaigums un savdabīgi uzskati, tas viņu arvien no jauna pievilka un saistīja.

Jau divdesmito reizi viņš nolika grāmatu un izvilka vēstuli.

"Mans saldais, mazais dabas bērns," viņš čukstēja, atvērdams vēstuli. Tā bija izsūtīta pirms sešām nedēlam.

"Mīļais draugs, es vienkārši nevaru vairāk izturēt, kad par Jums domāju. Pārāk skaidri redzu Jūs savu acu priekšā. Mani nomāc doma, ka Jūs esat tik vientuļš zem zvaigznēm, atstāts noziedzīgu elementu un visu citu ļaundaru varā! Tāpēc es Jūs gribu pārsteigt…"

Boness smaidīja.

"Tante domā, ka esmu jukusi, bet es gatavojos jau sen un savu plānu realizēšu!!!"

"Dedzīgs raksturs," Boness noteica un pašķira vēstules nākamo lapu.

"Kad Jūs šis rindiņas saņemsiet, būšu jau ceļā pie Jums…"

Boness piepeši pārstāja smaidīt.

"Rakstu Jums, lai ātrāk darītu zināmu, ka Tilburiju atstāšu rīt agri no rīta."

Mazs, glīts putniņš spīdošām, zilām spalvām nolaidās pie Bonesa kājām. Nolieca galvu uz vienu, tad uz otru pusi un paskatījās uz Bonesu.

"… Tilburiju atstāšu rit agri no rīta," Boness vēlreiz lēni lasīja.

"Č-ivitt, č-ivitt!" iečirkstējās mazais putniņš.

Boness vēlreiz pārlasīja vēstuli, tad nemierīgi piecēlās.

"Hallo, Bones, vai jūs neesat slims?" Hamiltons, kāpjot lejā pa trepēm, uzrunāja savu apakšnieku. Balss liecināja, ka viņš ir nopietni norūpējies.

Boness pakratīja galvu, aizstreipuļoja līdz savam sēdeklim un sabruka tajā.

"Ceru, ka nebūsiet saņēmis sliktas ziņas?"

Boness bēdīgi pamāja.

"Vai kāds saslimis? Klājiet vaļā, Bones, izrunājieties!"

Boness nokāra galvu, tad atkal to pacēla, paskatījās uz Patrīciju, tad uz viņas brāli, savilka pieri krunkās un dziļi nopūtās.

"Mani mīļie, labie draugi," viņš iesāka, "šajā vecajā, jaukajā pasaulē cilvēks reizēm izdara nevajadzīgas, ļaunas lietas. Katrs to reizēm dara, Hams (saīsinājums no Hamiltons) arī ir to darījis."

"Jā, ja jums paliek labāk, raidot pasaulei nepatiesus apvainojumus, tad, lūdzu, turpiniet," teica Hamiltons. "Kas noticis, Bones, runājiet beidzot!"

"Zināms, ka tā rīkoties neklājas virsniekam un džentlmenim. Man būs jāiesniedz atlūgums no dienesta — mana spīdošā dzīves ceļa sākumā."

Viņš žļtkal nokāra galvu.

"Bet mans mīļais, labais Ham, man nebija ne mazākā nodoma spēlēties ar meitenes maigajām jūtām."

"Ak tā, precību solījuma laušana," izkliedza Hamiltons. "Ak jūs, izpriecu kārais kucen!"

"Vai jūs gribat teikt," iejautājās Patricija, "ka ielikāt laikrakstā sludinājumu kā vientuļš virsnieks un lūdzāt, lai jums raksta daiļas meičas?"

Boness nokāra galvu.

"Tas jau nemaz nav tik traki, ja tikai neesat viņai atzinies mīlestībā!"

Jaunais cilvēks iespieda vēstuli Patrlcijai saujā.

"Lasiet," viņš drebošā balsi teica. "Tur nav nekādu noslēpumu."

Patricija lasīja un brīnījās.

"Ko, viņa brauc šurp pie jums?"

Tikai Hamiltons palika pilnīgi mierīgs, kad sprāga šī bumba.

Viņš tūlīt pasauca ziņnesi, lai gan zināja, ka ciemiņš ieradīsies tikai nākamajā dienā.

"Abibu," viņš teica, "uzliec vēl vienam ēdājam traukus un pieliec vēl vienu krēslu ēdamgaldam!"

Pēc pusdienām noturēja ģimenes apspriedi.

"Viņa ir no loti ievērojamas puses," teica Patricija, "es pazīstu Rivervadmāju."

"Tad viņa tur būs kāda friziere vai istabene," Boness nopūtās, "ak Dievs, ak Dievs!"

"Kāpēc jūs tā domājat?" iejautājās Hamiltons.

"Paskatieties uz rokrakstu, mīļais, labais kungs, un tad vēl tā pareizrakstība!"

"Es pieļauju, ka viņa ir mazliet īpatnēja," Hamiltons zobgalīgi teica, "bet rokraksts un ortogrāfija jau vēl nav viss, Bones. Otrs jautājums, ko mēs ar viņu lai iesākam?"

Zandijs centās apspiest smieklus un taisīja nopietnu seju. Viņš visu laiku bija tikai klusēdams klausījies. Bet, kad nu visi kā pēc komandas paskatījās uz viņu tā, it kā no viņa būtu atkarīgs atrisinājums, viņš teica:

"Tas taču ir skaidrs, ka viņa nedrīkst sastapt Bonesu te, patīkamos, greznos apstākļos. Mēs nedrīkstam tik traki mānīt nabaga meiču. Boness jau šovakar dosies ceļā pie Lejasiziziem. Tur stāvoklis uz mata tāds, kādu viņš to attēlo. Ja mēs netiksim no jaunās dāmas vaļā ar pārrunām, tad sūtīsim viņu tur meklēt."

"Tas man ir skaidrs kā diena," teica Boness, un vina seja noskaidrojās. "Vai man ņemt "Zaizi" vai "Vigli?""

"Jūs brauksiet ar četriem airētājiem mazajā kanoe," atteica Zandijs, "un ņemsiet līdzi ložmetēju, munīciju, dažas bundžas gaļas konservu un drēbes, kuras nelaiž cauri ūdeni. Lietus laiks ir iesācies, un es ticu, ka jaunā dāma atradīs jūs tādā stāvoklī, kas pārspēs viņas baigākās nojautas. Tas ir, ja viņa gribēs braukt jūs meklēt."

"Vai es nevarētu dabūt vismaz vienu telti?"

"Viens pats zem zvaigznēm, pakļauts noziedzīgu elementu varai," nodeklamēja Hamiltons.

Boness bija nospiestā garastāvoklī, kad otrā rītā izbrauca ar saviem airētājiem. Lija smalks miglas lietutiņš. Rīta vējš pūta īsiem, aprautiem grūdieniem, it kā to vien gaidīdams, lai Bonesa lietusmētelis pavērtos, un tad nokļūtu braucējam aiz kakla. Upe viļņoja, un kanoe jau bija pusē ar ūdeni, pirms Boness tur vispār bija paguvis iekāpt. Tā bija stacijas vecākā un sliktākā laiva, un Hamiltons tikai ar lielām pūlēm bija sameklējis airētājus.

Viņam nedeva līdzi pat sulaini, angliski protošo Ali. Resnais puisietis palika, sēžot krastā un drebot par savu kungu.

"Laimīgi, Bones!" teica Hamiltons, kad Boness izbrauca. "Nošaujiet man pāris tīģeru, es krāju ilkņus!"

Boness nebija spējīgs kaut ko atbildēt.

Četros pēcpusdienā pienāca pasažieru tvaikonis. Tas apstājās un signalizēja: "Izsūtiet laivu." Zandijs, Hamiltons un Patrīcija gaidīja viešņu krastā.

"Es ceru, ka viņa nebūs pārāk briesmīga," teica mis Hamiltona, "es sagaidu mazu, skaistu Londonas skuķi. Viņa lietos Bonesa uniformas pogu kā cepures adatu."

"Neticu, ka jums būs jānopūlas," smaidīja Zandijs. "Istabenes nedzīvo tādos apstākļos, lai varētu ceļot. Tā lieta var izrādīties daudz briesmīgāka. Tā būs dūšīga, zināma vecuma meiča ar papagaili un persiešu kaķi, kas godalgots visās vietējās izstādēs."

"Tas būtu amizanti," smaidīja Hamiltons, "bet man liekas, ka mēs ieraudzīsim druknu atraitni, kurai ap kaklu būs medaljons ar viņas nelaiķa ģīmetni."

Krastmalas laiviņa dejoja viļņos un pamazām tuvojās krastam. Beidzot tā piestāja malā. Viens no airētājiem izcēla jaunu dāmu un iznesa to malā: tā bija slaida, eleganta un ģērbusies baltās drēbēs.

"Bonesam ir laime!" čukstēja Hamiltons. "Viņa jau ir skaista kā glezna!"

"Un dāma, kā es redzu!" teica Patricija. Zandijs pagāja pretim apsveikt viešņu. Viņa palocīja galvu un laipni viņam uzsmaidīja.

"Jūs esat pulkvedis Zandijs, vai ne?"

"Jā, tāds ir mans vārds," viņš saņēma tās izstiepto roku.

"Es esmu mis Dekarona," viņa teica. "Jums laikam ziņoja par manu ierašanos."

Zandijs viņu iepazīstināja ar citiem. Un drīz abas jaunās meitenes bija sadraudzējušās. Visi devās augšup pa krastu uz rezidenci.

"Baidos, ka jūs nesākat domāt, ka esmu briesmīgi emancipēta," iesaucās Valentīna un pārstāja smaidīt. "Atvainojiet, es iedomājos par savu tanti. Izdarīju, ko biju ieņēmusi galvā, nemaz nepadomādama, cik šausmīgi nepieklājīgs ir mans nodoms. Vai mistera Tibeta šeit nav?"

Viņai šķita tik dabiski, ka visi zina viņas ceļojuma nolūku, tāpat ari tas, ka Boness tik skaistā apkārtnē nevar atrasties.

"O, nē," atteica Hamiltons. "Boness ir zemes vidienē."

"Boness?"

"Mēs viņu tā saucam," paskaidroja Hamiltons, "jo, hm, jo tas ir labs saīsinājums no vārda Tibets."

Viņa apskatīja skaisto rezidences dārzu, tad pievērsās baltajai mājai ar tumšsārto, ēnaino verandu.

"Nē, te viņš neuzturas," viņa turpināja.

Viņa tomēr bija jauka meitene, — Hamiltons bija gatavs ņemt savu pārmetumu atpakaļ. Meitene bija loti kustīga un mīlēja humoru, un tādēļ arī Patrīcija viņai piedeva. Bet, kas attiecas uz Zandiju, viņš mīlēja tikai tās, kas runājot skatījās acīs un teica, ko domāja.

"Redzat," pie vakariņām viņa paskaidroja, "es jau jutu, ja tas būs neparasti, ka es kā no debesim nokritīšu pie jums, ja ieradīšos pie virsnieka, ar kuru tikai sarakstos, kaut arī viņš ir tik vientuļš un pavada laiku visattālākajā nometnē."

"Jā, tā tas ir," teica Zandijs. "Man tūkstoškārt jānožēlo, ka neesat satikušies. Man liekas, jūs ar nākamo tvaikoni brauksiet mājup?"

Viņa stingri uz to paskatījās.

"Jā, ja tikai es varētu redzēt misteru Tibetu, pirms atiet nākamais tvaikonis."

Viņa attaisīja mazu muarē somiņu un izņēma četrkārtīgi salocītu zilu aploksni. Kara iestāžu konverts bija locīts un spaidīts, lai ietilptu dāmas rokassomiņā, tāpēc neizskatījās pārāk glīts. Tas bija adresēts Zandijam ar rīkojumu sargāt un uzmanīt mis Valentīnu Dekaronu un būt viņai izpalīdzīgam.

"Ko jūs esat nodomājusi?" viņš jautāja.

"Es gribētu doties zemes vidienē un uzmeklēt misteru Bonesu Tibetu," viņa žigli izlaboja, "jo… vai jūs domājat… ka esmu veltīgi-"

"Dodieties droši pie viņa," Zandijs uzmundrināja.

"Jūs uz to raugāties pavisam citādi, mister Zandij. Jūs te esat iekārtojies ar zināmu komfortu un nezināt, kā klājas cilvēkam tur… tur…"

"Mežā," papildināja pulkvedis.

"Nu jā, un ja jūs vēl padomātu, kā ir tad, kad dienu un nakti tik daudz briesmu, turklāt visdažādākā veidā, mežonīgu cilšu vidū un starp plēsīgiem zvēriem. Un sirds ir pilna kliedzošu ilgu pēc kādas līdzjūtīgas būtnes! Vai viņš kādreiz arī ierodas te?"

"Jā, dažreiz," nopietni atteica Zandijs.

"Kā tad šis nabaga puisis priecājas, no tumsas nokļūdams gaismā!" Valentīna teica asarām acīs. "Es gribu viņa dzīvē ienest nedaudz prieka. Nav glīti, ka es jums visu to stāstu. Es zinu, ka virsniekiem jādien arī tādās vietās, negribu nevienu apvainot, gribu tikai paskaidrot savu dīvaino rīcību."

Zandijs papliķēja viņai pa roku. (Patrīcija skatījās ārā pa logu.)

"Mana mīlā jaunkundz," viņš teica, "krietna sirds to visu attaisno. Rit dosimies meklēt Bonesu un atsvabināsim viņu no briesmām."

"Jūs smejaties par mani," viešņa uzmeta lūpu.

"Tā jūs loti labi izskatāties," Zandijs teica.

"Mēs pārsteigsim Bonesu pie upes," viņš paskaidroja, kad jaunā dāma bija pazudusi savā istabā. "Viņam jāizskatās nekārtīgam, nesukātam, lai būtu tāds, kā viņa iedomājas."

Hamiltonam tai dienā bija daudz darba, bija jāsagatavo viss ceļam: jācep vistas, jātaisa salāti un citi ēdieni un pēc tam jānoliek aukstumā.

Vēl nekad "Zaire" nebija braukusi pret straumi ar tik jautriem pasažieriem. Viņi uzsāka braucienu stundu pēc saullēkta un, kad iestājās tumsa, izmeta enkuru.

Par Bonesu bija maz ziņu. Viņi gan atrada to vietu, kur viņš bijis dienu iepriekš. Lielie lieti bija pārpludinājuši upi, un "Zaire" nevarēja tikt tik ātri uz priekšu kā Boness savā kanoe laiviņā: viņš brauca pa seklumu gar krastu.

Vakariņot nācās bez Bonesa. Valentīna uz to arī necerēja. Viņa likās apmierināta ar jauno apkārtni.

Abas ar Patrīciju viņas bija iekārtojušās labākajā kajītē. Bija norunāts, ka dāmas pasauks tikai tad, kad tvaikonis jau labu laiku būs ceļā. Patrīcija paskatījās pulkstenī: bija jau astoņi. Viņa uzcēlās un žigli apģērbās. Otra gulētāja sakustējās:

"Vai kas noticis?" jautāja Valentīna.

"Varbūt nevar pabraukt pret straumi. Es paskatīšos un atnākšu jums pateikt."

Viņa atrada savu brāli, Zandiju un vienu iedzimto nopietni sarunājamies. Spriežot pēc viņu izskata, varēja saprast, ka noticis kas ārkārtējs.

"Loti nepatīkama lieta," teica Hamiltons. "Panāc šurp!"

Viņš pieveda Patrīciju pie kuģa malas un rādīja uz ūdeni. Upe te bija apmēram jūdzi plata, krastmalā auga zāle un krūmāji. Bet nu bija redzama tikai brūna zeme un tālāk līdzenumā— koki.

"Ņem manu tālskati," teica Hamiltons, "un skaties pa kreisi uz lielo gumijas koku. Vai tu tur kaut ko redzi?"

"Tur kustas kaut kādi stāvi," viņa teica.

"Vai daudz?" prasīja Hamiltons.

"Varbūt kāds ducis," atteica Patrīcija, "kas tie tādi ir?"

"Skaties vērīgāk," Hamiltons teica, "un tu redzēsi nevis duci, bet divus līdz trīs simtus."

"Ai," iesaucās meiča, "tie taču ir ziloņi! Es viņus nekad brīvībā neesmu redzējusi. Vai jūs tos medīsiet?"

"Pie tiem būs ļoti grūti un riskanti piekļūt. Lauks izskatās līdzens, bet īstenībā tas tā nav, un mēs esam pa vējam. Un tālāk, pa kreisi — vai tu redzi tur to lielo koku?"

"Jā, liels putns vai kaut kas līdzīgs sēž augšējos zaros!"

"Tas ir Boness," Hamiltons teica. "Cik es saprotu, tad ziloņi ir uzklupuši ciemam, nominuši laukus un dārzus. Boness tieši tobrīd ieradies šeit, iedzīvotāji saukuši viņu palīgā, un viņš ar ložmetēju gājis malā un uzbrucis baram. Šis virs nupat mums stāstīja, ka ziloņi to triekuši piecas jūdzes, līdz viņš atradis koku, kuru tie nespēj apgāzt."

"Kāpēc viņš neskrēja mežā?" jautāja Patrīcija. "Vai tur viņš vieglāk nevarētu paslēpties?"

"Tu darītu labāk, ja modinātu mis Dekaronu. Desmit minūtēs mēs aizbrauksim un mēģināsim palīdzēt…" teica Zandijs.

Valentīna uznāca uz kuģa klāja. Viņai pastāstīja par notikušo, loti slavējot Bonesu. Visi slavēja. Valentīna saprata, ka viņš triecis ziloņus un tagad uzkāpis kokā noskatīties, kā tie izklīst, bet tieši šajā bridi ziloņi bija saņēmuši jaunu papildinājumu.

Viņa nobālēja.

"Cik šausmīgi!" viņa izsaucās. "Vai jūs nevarat izsūtīt ļaudis tos nošaut?"

"Es domāju, ka ziloņi tūlīt attrieks ļaudis atpakaļ," Zandijs pieklājīgi teica. "Jūs jau redzat, tie nav dresēti zvēri. Mēs varam palīdzēt tikai tā, ja šaujam ar šrapneliem uz visu baru. Un dodam Bonesam izdevību bēgt."

Nākamajā ceturtdaļstundā Valentīna bija dīvainas cīņas lieciniece. Šāvieni ar šausmīgu troksni sprāga ziloņu pūlī, virs tā klīda balti mākonīši.

"Viņi aiziet," teica Hamiltons. Viņš bez pārtraukuma skatījās tālskati. "Tagad tie nogriežas pa labi." Viņš pavērsa tālskati pret koku. "Boness jau ir uz zemes. Ja tie viņu neierauga un ja mēs tos varam aizkavēt, tad viņš var izbēgt. Uguņo tālāk, Ahmet!"

Šāvieni apdullinoši grandīja, un milzīgo kustoņu pelēkās masas lēnām kustējās uz ziemeļiem. Bet Boness vairs nebija redzams. Ziloņu pūlis piepeši apstājās.

"Viņi to tomēr saoduši," teica Hamiltons. "Šauj ķīli starp leitnantu Tibetiju un ziloņiem, Ahmet!"

Šrapnelu troksnis kļuva vēl skaļāks. Lai gan starp baru un Bonesu krita šāvieni, tomēr kādi desmit ziloņu tēviņi nošķīrās no pārējiem, lai saniknoti uzbruktu vajātājiem. Viņi sacēla snuķus, un caur šāviņu troksni bija dzirdama taurēšana. Viņi nāca tuvāk un tuvāk.

"Viņš dodas šurp uz krastu," teica Hamiltons. "Lūk, tur viņš ir!"

Priekšējais zilonis bija tikai metrus piecdesmit aiz Bonesa, un atstatums starp viņiem aizvien samazinājās. Izskatījās, ka abi krastu sasniegs reizē. Boness lēca. Dzīvnieka snuķa sitiens mazliet novēlojās… Boness tūlīt ienira ūdeni.

"Tagad viņš ir drošībā," Hamiltons nodomāja.

"Bet kas tas?" iesaucās izbiedētā meiča.

"Tas?" pārjautāja Hamiltons. "Tas ir ūdens virpulis. Tas…"

Hamiltona tuvumā stāvēja šautenes, viņš sagrāba vienu, pielādēja, pielika pie pleca un izšāva.

"Krokodils!" kliedza Hamiltons.

Valentīna redzēja, kā krokodila galva rēgojas virs ūdens, kā tas tuvojas, atpleš rīkli. Tad viņa paslēpa seju pie Patricijas krūtīm.

Lode trāpīja nezvēra galvu, noplaiksnīja ugunis, un sašķaidītais krokodila galvaskauss nogrima. Tajā vietā noburbuloja ūdens.

Dažas minūtes vēlāk Bonesu uznesa uz kuģa klāja. Viņam nebija vienas kurpes un bikšu stara bija norauta līdz celim. Svārkus tas bija novilcis un aizmetis projām. Krekls karājās saplosītās lupatās un bija netīrs kā zeme. Valentīna Dekarona skatījās Bonesā ar godbijību un apbrīnu.

"Tas ir misters Tibetijs, mūsu vientuļais virsnieks," Hamiltons nopietnu sejas izteiksmi viņus iepazīstināja.

"Priecājos," teica Valentīna vai bez elpas un spieda vientuļā virsnieka slapjo roku.

"Priecājos par iespēju iepazīties," atbildēja laimīgais Boness. "Ceru, ka neesat pārāk uztraukusies. Tādi mazi notikumi kā šis ir parasta parādība mūsu omulīgajā dzīvē!"

"Vai tādi atgadās katru dienu?"

"Katru dienu, izņemot sestdienas!" atbildēja Boness.

Kurš ir Vilkatis jeb Mistera Gilda noziegums

Pastāvīgam laikrakstu lasītājam Misko Gilda vārds saistījās ar trakulīgiem un dažkārt humoristiskiem notikumiem. Pēdējais viņa veikums bija drāšanās ar auto pa Rengenta ielu, divu nelaimīgu gājēju sabraukšana un beidzot— saskriešanās ar tramvaja stabu, ko viņš izdarīja ar 90 jūdžu ātrumu stundā. Rezultāts — auto pārvērtās par lūžņu kaudzi.

Apgalvojumam, ka viņš būtu bijis piedzēries, nebija pamata, jo viņš bija absolūti skaidrā prātā, kad to sveiku un veselu izvilka no auto atliekām. Lai gan ekspertu slēdzieni bija visai pretrunīgi, Misko Gilds krita par upuri nesimpātiskam tiesnesim un tika notiesāts; tikai pateicoties labāko advokātu pūlēm, viņš izglābās no soda izciešanas.

Teatrālu aprindās Mr. Gilda pazina kā devīgu cilvēku, kas neskopojās ar dārgām dāvanām, un tādēļ viņu cienīja, lai gan pastāvēja dibināts uzskats, ka Mr. Gilds reprezentē to sabiedrības dalu, kas ir gan bagāta, bet par kuru nemēdz daudz runāt.

Tikai pateicoties franču policijas lielajai pretimnākšanai, Parīzē bija nodots aizmirstībai kāds lielāks pārkāpums.

Gandrīz visi zināja mazās baletdejotājas nāves gadījumu; viou atrada uz ielas, izkritušu no kāda hoteļa piektā stāva. Gadījumu nevarēja noklusēt, bet policija paskaidroja, ka jaunava nelaimīgā kārtā savas guļamistabas logu noturējusi par durvīm. Ar to gan nebija atrisināts jautājums, kā viņa nokļuva pāri balkona margām. Mr. Gilds bagātīgi atlīdzināja Parīzes policijas ierēdņiem par nepatikšanām un pūliņiem, ko viņš tiem bija sagādājis, un atgriezās Londonā. Tas, ka daudzi viņa aprindās no viņa centās izvairīties, viņu pārāk neuztrauca, jo viņš bija cilvēks ar visai brīviem uzskatiem par aizliegto un atļauto un turklāt vairākkārtējs miljonārs, kas, lai izvairītos no nepatikšanām, ar vieglu sirdi varēja samaksāt advokātiem vien divus vai trīs miljonus.

Vienīgais, kas par visu šo lietu vēl varēja interesēties, bija kāds Henrijs Miltons, kurš kļūmīgā notikuma dienā atradies tai pašā * hotelī.. Bet tas bija pazudis bez vēsts…

Kādā saulainā oktobra dienā, Mr. Gildam gultā brokastojot, sulainis pasniedza vēstuli ar Parīzes pasta zīmogu.

Misko atbīdīja matus no pieres un nesteigdamies atplēsa aploksni.

Ar rakstāmmašīnu rakstītajā vēstulē bija šāds teksts:

"13. oktobra vakarā Jūs Parīzē pavadījāt laiku divatā ar mazo baletdejotāju Lulū Žakē, kurai nebija ne jausmas par Jūsu īsto dabu. Lai glābtos no Jūsu uzmācības, tā devās pašnāvībā. Es, Henrijs Miltons, t.i., Vilkatis (sīkāk par mani Jūs informēs Skotlendjardā) dodu Jums nedaudz laika, lai varat nokārtot testamentu, tad ieradīšos Londonā un Jūs nogalināšu."

Mr. Gilds izlasīja, apskatīja vēstules otru pusi, tad pārlasīja vēlreiz.

"Pie velna, kas tas Vilkatis ir?" viņš noburkšķēja.

—   Nosūtiet to uz Skotlendjardu, — viņš atdeva vēstuli sekretāram.

Šis starpgadījums viņam būtu piemirsies, ja, mājās pārnācis, viņš priekšā neatrastu Mr. Blisu, Skotlendjarda virsinspektoru.

—   Vēstules dēj? Vai lieta tik nopietna?

—   Es šo gadījumu uzskatu par tik nopietnu, ka pāris mēnešus jūs apsargās divi mani labākie cilvēki.

Misko pavērās viņā ar neticīgu skatienu:

—   Jūs šo lietu uztverat pārāk nopietni. Sulainis man apgalvoja, ka šis Vilkatis esot bīstams tikai parīziešiem, Londonā ierasties viņš neiedrošināsies.

Inspektors Bliss pasmaidīja:

—   Ja viņš gribēs, viņš ieradīsies pašā Skotlendjardā. Un jūsu lieta ir no tām, kas viņu sevišķi interese.

Dažos vārdos inspektors aprakstīja Vilkati, un Mr. Gilds tūlīt zaudēja savu mierīgumu un nosvērtību.

—     Nedzirdēti… Slepkava, un jūs to nevarat notvert! To es dzirdu pirmo reizi mūžā! Turklāt šis Parīzes notikums vienkārši bija nelaimes gadījums. Mazā noturēja logu par durvīm un…

—   Tas viss, Mr. Gild, man ir zināms, — sausi atteica Bliss. —

Es domāju, ka tomēr būs labāk, ja mēs par to nerunāsim. Vienīgais, ko varu jums teikt: es loti labi pazīstu Vilkati, viņš darīs visu, lai turētu savu vārdu. Mūsu uzdevums — jūs aizsargāt. Vilkatis prot tik veikli mainīt savu ārieni, ka gandrīz vai nav notverams. Mums pat nav viņa fotogrāfijas, un es esmu vienīgais, kas viņu redzējis tādu, kāds viņš patiesībā izskatās, tādēj es jums iesaku neatstāt Londonu. Ja jūs atstāsiet Angliju, es par jūsu dzīvību neuzņemos nekādu atbildību.

Mr. Gilds nobālēja.

Sākumā viņš šo lietu bija uztvēris kā joku, bet pagāja nedēla, pagāja mēnesis, un Misko kļuva nemierīgs. Lai ko viņš ari darīja, kur vien viņš gāja — visur viņu kā ēna pavadīja slepenpolicists. Un tad kādu vakaru ieradās Bliss ar pārsteidzošu ziņu: Vilkatis ir Anglijā!

Misko nodrebēja.

—    Ko, ko? Kā jūs to zināt? — viņš skali iesaucās.

Bet Bliss nedomāja sniegt sīkākus paskaidrojumus ne par Valliju, sauktu Okšķeris, ne arī par sarkanbārdainā vira dīvaino izturēšanos.

Kad Okšķeris bija spiests uzturēties zināmās Notingdēlas ielās, viņš to vislabprātāk darīja dienas laikā un jutās priecīgs, ja tuvumā varēja manīt policistu. Ne jau nu gluži tādēļ, ka kādam šī apvidus iedzīvotājam varētu ienākt prātā izspēlēt ar Okšķeri nelāgu joku, ak nē. "Viņš taču nebija nevienam sariebis" — tā viņš to mēdza nevainīgā balsi paskaidrot, — bet drošs paliek drošs!

Viņš bija noīrējis mazu istabeli Klūsona ielā pie mēmas vecenītes, kas savās noskretušajās drēbēs izskatījās vēl netīrāka par pašu Valliju.

Kādu nakti viņš ieradās pie inspektora Stauerbridža, kas bija viņu izsaucis.

—    Rīt notiks ielaušanās un maza zādzība Lana zeltlietu veikalā īslingtenā, mister Stauerbridž, sava dalība tur būs arī dažiem Notingdēlas puišiem. Vai jūs par to gribējāt ar mani parunāt?

Viņa apsarkušās acis raustījās, nosmulētajās rokās viņš uztraukti grozīja platmali, un viņa skrandainais mētelis nokarājās līdz pat zemei. Inspektors savā mūžā bija redzējis ne vienu vien dīvainu putnu, bet tādu kā Valliju — vēl nekad.

Inspektors labu brīdi vilcinājās, tad iegāja blakus telpā, noslēgdams aiz sevis durvis.

Virsinspektors Bliss sēdēja pie galda un šķirstīja biezu aktu grāmatu.

—    Cilvēks, par kuru jums jau stāstīju,— Okšķeris — ir šeit. Tas ir labākais, kāds vispār man ir bijis. Tikai — mazliet bailīgs.

Bliss domīgi glaudīja bārdu.

—   Vai viņš zina, kādēļ mēs to izsaucām?

Stauerbridžs iesmējās:

—   Nē, es viņam liku kaut ko uzzināt par ielaušanos zeltkaļa veikalā, bet mēs to visu jau zinājām agrāk.

—   Sauciet viņu iekšā.

Vallijs tika iesaukts Blisa kabinetā. Ienācis viņš, muļķīgi smaidīdams, nolūkojās te vienā, te otrā inspektorā.

—    Šis kungs ir misters Bliss no Skotlendjarda, — norādīja Stauerbridžs.

Vallijs paklanījās.

—   Esmu jau šo to dzirdējis par jums, ser, — viņš atteica spiedzošā balsī. — Jūs esat tas, kas notvērāt Vilk…

—  Būs pareizāk, — Bliss to skarbi pārtrauca, — ja teiksim, ka es tas neesmu. Bet jūs, jūs gan tas vēl varat būt!

—    Es, ser? — pārsteigts iesaucās Vallijs un palika stāvot ar neizpratnē atvērtu muti. — Es negribu ielaisties nekādās darīšanās ar Vilkati, ser. Lielais paldies! Ja jums būtu kas cits pie rokas — ar lielāko prieku. Tādas lietas man patīk. Vispār man jau sen vajadzēja kārtīgi iestāties policijas dienestā. Mančestrā jums par mani pastāstītu tādas 'lietas, ka vai nu! Es esmu tas, kas atrada Spisiju Braunu!

—  Tādēļ arī laikam jums tur sametās par karstu, vai ne, Vallij? — iesmējās Stauerbridžs.

Vallijs apjucis sāka mīņāties.

—  Tiesa, ar Mančestras puišiem kļuva grūti sadzīvot, tādēļ arī es pārnācu uz Londonu. Bet, ko lai daru, ja okšķerēšana man jau iedzimta?

—   Tagad jums būs jāpaokšķerē priekš manis, — Bliss to pārtrauca.

Un no šī brīža sarkanbārdainā vīra gaitas uzmanīja jauns un drošs spiegs, uz kuru pilnīgi varēja paļauties.

Šis virs bija ieradies Londonā ar Indijas līnijas tvaikoni, kas pa ceļam pieturēja Marselā, kur, kāpjot uz kuģa, viņš uzrādīja pasi uz elektroinženiera Teneta vārda. Neskatoties uz saviem materiālajiem apstākļiem, kas acīmredzot nebija pārāk spīdoši, jo viņš brauca trešajā klasē, Londonā viņš tomēr noīrēja mazu, bet greznu dzīvokli Kensigtenā.

Bliss viņu sāka uzmanīt jau no tā vakara, kad viņš negaidot ieradās pie Mr. Gilda ar kaut kādiem ūdensvada projektiem, bet jo sevišķi no brīža, kad redzēja, ka svešinieks pārāk uzkrītoši no ielas novēro Gilda namu.

Parastos apstākļos svešinieku varētu vienkārši aizturēt līdz personības noskaidrošanai. Bet nesen bija notikuši pāris skandālu, jo Skotlendjards bija apcietinājis divus pilnīgi nevainīgus cilvēkus, un vajadzēja uzmanīties, lai tas vairs neatkārtotos.

Ko Skotlendjards nevarēja dabūt cauri atklāti, to varēja veikt "mājas kārtībā," un to tas ari darīja. Vallijs ar katru dienu kļuva nemierīgāks.

— Ja tas ir viņš, tad nebūs labi, — viņš domīgi noteica. — Es negribu ielaisties nekādās darīšanās ar Vilkati.

—   Ak, nerunājiet muļķības, — Bliss to apsauca. — Pamēģiniet par viņu uzzināt ko sīkāk, varbūt iekļūt viņa dzīvoklī un sameklēt iemeslus apcietināšanai. Es domāju, ja jūs…

Vallijs saprotoši pamāja ar galvu.

Pēc trim dienām viņš ieradās pie slepenpolicista ar svarīgu ziņojumu: sarkanbārdainais vīrs bija nolīdzis Kroidonas lidostā vienvietīgu lidmašīnu, lai dotos uz kontinentu.

Bliss lūdza padomu vienam no augstākajiem policijas inspektoriem.

—    Apcietiniet viņu, — tas atteica. — Es jums izdošu viņa dzīvokļa kratīšanas orderi.

—  Tas jau izdarīts, — atteica Bliss. — Bet mēs tur neatradām nekā aizdomīga.

Tai pašā dienā Bliss apmeklēja Mr. Gildu un atrada to pavisam sagrauztu: pēdējie trīs mēneši dzīvespriecīgo jaunekli bija mainījuši līdz nepazīšanai.

—       Kas jauns? — viņš uztraukti jautāja Blisam. — Vai šis nejēdzlgais putnubiedēklis ir ko izdibinājis? Ak Dievs! Tas ir gluži tāds pats lapsa kā jūs visi pārējie. Pagājušo nakti man ar viņu bija ņeliela saruna. Viņš stāvēja sardzē pie manas mājas kopā ar kādu jūsu viru… Klausieties, Blis, man šķiet, ka būs labāk, ja atklāšu jums patiesību par šo Parīzes notikumu.

—   Man būtu patīkamāk, ja jūs to nedarītu, — atteica Bliss un novērsās.

Bliss tikko kā bija atstājis Mr. Gilda namu, kad pie tā piebrauca auto, no kura aizelsies izlēca Vallijs.

—   Kur Bliss? — viņš jautāja dežurējošam slepenpolicistam. — Sarkanbārdis nodzinis bārdu un aizlaidies lapās! Es viņu nepazinu. Kad es pēc viņa taujāju, bija jau par vēlu…

—  Virsinspektors tikko kā aizgāja, — slepenpolicists atteica un pats steigšus devās pie telefona.

Vallijs iegāja hallē. Tur viņu gaidīja pats Mr. Gilds.

—   Hallo! Kas jauns? — viņš loti uztraukti jautāja.

Vallijs uzmanīgi paskatījās apkārt.

—   Nupat telefonē Blisam, — viņš klusu atteica.

Tad viņš iegāja Mr. Gildam līdzi viņa kabinetā, un tur viņam pastāstīja to, ko Mr. Gildam vairs nebija lemts atstāstīt citiem.

Vallijs bija atkal hallē, kad tur ienāca slepenpolicists.

—    Viss kārtībā, — tas ziņoja. — Sarkanbārdis pēdējā brīdī notverts, jo tam sekojis ari vēl kāds cits slepenpolicists.

Vallijs bija pavisam sašutis:

—   Kādēļ tad jūs pieņēmāt mani, ja jums jau bija cits okšķeris?

—   Par to jūs varat aprunāties ar priekšnieku, — atteica slepenpolicists.

Vallijs pazuda tumsā.

Pa to laiku bijušais Sarkanbārdis sēdēja inspektora Blisa birojā un lāva vaļu vislielākajam sašutumam.

—   Kur gan būtu tāds likums, kas man aizliegtu nodzīt bārdu? — viņš pukojās. — Es patlaban taisījos doties uz Holandi, lai tur noslēgtu izdevīgu līgumu, un nu jūs man to būsiet izjaukuši…

Bliss viņu strupi pārtrauca:

—  Kad jūs ieradāties Anglijā, mister Tenet, jums nebija ne graša kabatā, bet nokļuvis Londonā, jūs noīrējāt greznu un dārgu dzīvokli, iegādājāties jaunu uzvalku, un tagad jums piepeši radies pat pietiekami daudz naudas, lai ar lidmašīnu dotos uz Holandi. Vai jūs varat man to izskaidrot?

Tenets pasmīnēja:

—   Labi, es jums pateikšu taisnību. Kad es ierados Londonā, man patiesi nebija ne graša kabatā, bet stacijā man gadījās sastapties ar kādu vīru, kas sevišķi interesējās par tehniskām lietām. Es viņam parādīju savus plānus par ūdens enerģijas izmantošanu. Viņš gan neizskatījās pēc tāda, kam būtu nauda, un tomēr viņš tūlīt iedeva man 200 mārciņas paskaidrodams, kas man īsti jādara. Tā bija viņa iedoma, lai es noīrēju šo grezno dzīvokli. Tāpat viņš man noteica, kas man jādara nākamajās dienās. Beidzot viņam ienāca prātā, lai es nodzenu bārdu un dodos uz Holandi… Par to es saņēmu 300 mārciņas.

Bliss pameta uz viņu neticīgu skatienu.

—  Jā. Man jums jāsaka, ka tas viss man likās nedaudz aizdomīgi, mister Blis, šis virs bija pavisam dīvains putns — uz priekšu

izvirzītiem zobiem, apsarkušām acīm un…

***

Bliss uzlēca kājās un bez valodas vērās Stauerbridžā.

—   Vallijs! — viņš beidzot iesaucās.

Viņš pasauca auto un lika braukt, cik ātri vien iespējams, uz Gilda namu.

—   Kur ir misters Gilds? — viņš uzsauca slepenpolicistam.

—   Savā kabinetā, ser.

Bliss steigšus devās uz Gilda kabinetu. Mr. Gilds visā garumā gulēja uz grīdas pie kamīna. Kad Bliss piegāja tam klāt, viņš varēja tikai konstatēt, ka mazās baletdejotājas "pašnāvības" noslēpums bija aprakts uz mūžu.

SATURS

Hipodroma blēži…………………………………………………….. 3

Dārgakmeņu kontrabandisti……………………………………. 129

Slepkavība uz skatuves………………………………………….. 143

Valentīnas fenomenālā iedoma………………………………… 157

Kurš ir Vilkatis jeb Mistera Gilda noziegums………………. 173

Vai tiešām Jūsu grāmatplauktā vēl nav angļu krimināUiteratūras klasiķa

Edgara VOLLESA

grāmatu?

Izdevniecība Tapals

jau izdevusi šādus rakstnieka darbus:

A Ceturtais mēris Nāves melodija

A Cilvēks, kas zina visu Kerijs pērk Londonu

Pie 3 ozoliem Stāsti

A Trīs taisnīgi vīri Pastarā diena

Londonas tumšās acis N"6 rīkojas

X Spoku nams

Noslēpumainā sieva

X Noslēpumainais testaments Bandīti briesmās

A Savādā grāfiene Slepkavas mīļākā

Zaļais strēlnieks

Bongindas karalis

X. Dvēseļu kapteinis

Četrstūrainais smaragds

X Kaislību upuri Četru tiesa

X Pazudušais miljons Mērijas Ferēras sistēma

X Miljonārā kaimiņš

Dižciltīgais klaidonis

Hipodroma blēži

Šausmu un mīlas templis

Sagatavošanā: ^ Nodēvēju vārti ^ Šausmu eņģelis

Sēriju izteiksmīgi noformējis mākslinieks Edgars FOLKS.

Pirmo reizi Latvijā franču rakstnieka SIMENONA RAKSTI

Izdevniecība Tkipals izsludina parakstīšanos uz Ž. Simenona Rakstiem 15 sējumos augstvērtīgā poligrāfiskā noformējumā. Mākslinieks Juris Utāns. Rakstos ietverti agrāk nepublicēti romānu tulkojumi gan no populārā Megrē cikla, gan t.s. "smagie" sociālpsiholoģiskie darbi. Pir mā grāmata nāks klajā divus mēnešus pēc parakstīšanās izsludināšanas. Plānots izdot vienu grāmatu mēnesī. Abonenta iemaksa 0,50 Ls.

Pirmo piecu grāmatu saturs:

Pēteris Latvietis ^ Pitāru ģimene -jķ Manu draugu trīs noziegumi -)ķr Donadjē testaments ^45° ēnā

Jaunkundzes un Konkarno Nēģeru kvartāls ?$c Fimas birģermeistars ^r Patiesiba par Bebē Donžu Trīs istabas Manhatanā

rpmāk:

Feršo vecākais Ruē ģimenes loks Pedigrī

Megrē Ņujorkā Malū dzimtas liktenis Megrē un mirušais Megrē brīvdienas Netīrais sniegs Megrē pie koronera Megrē atmiņas Megrē pie ministra Lielais Bobs Melnā bumba Megrē izliek slazdus Prezidents

Megrē zvērināto tiesā Vilciens

Megrē un spoks Kaķis

Ogista nāve

Megrē un mesjē Šarls

rakstīšanos pieņem Rīgā v/u Antikvariāts (Brīvības bulv. 46) Lanatex (Stabu ielā 15) SIAĀgenskalns (M. Nometņu ielā 32), arī lauku rajonu grāmatveikalos.

Content

Volless Edgars Hipodroma blēži

Hipodroma blēži

1

2

3

4

5

6

8

9

10

11

12

13

14

15

16

18

19

20

21

22

23

Dārgakmeņu kontrabandisti

Slepkavība uz skatuves

Valentīnas fenomenālā iedoma

Kurš ir Vilkatis jeb Mistera Gilda noziegums

SATURS

Izdevniecība Tapals

Pirmo reizi Latvijā franču rakstnieka SIMENONA RAKSTI