Volless Edgars

Indiešu lakats

Edgars Volless

INDIEŠU LAKATS

Romāns

.

1

Amerikāņu kalpotājs ir pretrunīgs pēc būtības. Tas bija jāatzīst pat Bruksam, kaut arī tādējādi viņš noliedza savas eksistences tiesības. Bruksa lielo, spēcīgo augumu īpaši izcēla glītā livreja; mati viņam bija pelēki un paplāni. No vestes kabatas aizvien spraucās ārā aizsākta košļājamās gumijas paciņa.

Arī viņa kolēģis Gilders neiederējās Marka klostera pils kalpotāju pulkā. Abi savu amatu ne sevišķi labi prata, bet, šķiet, neko mācīties arī necentās. Tomēr viņi bija jauki cilvēki un pret pārējiem pils kalpotājiem vienmēr izturējās loti pieklājīgi.

Vispār pilī viņus ieredzēja, kaut gan no Gildera mazliet arī baidījās. Vaigi viņam bija iekrituši, seja grumbu izvagota; viņš likās visai drūms, turklāt viņam piemita neparasts fizisks spēks.

Džons Tillings, viens no parka sargiem, to dabūja arī sajust. Viņš bija stalts vīrs rudiem matiem un nevaldāmu temperamentu. Viņu mocīja mežonīga greizsirdība, jo viņa jaunā un skaistā sieva labprāt staigāja savus ce|us.

Tillinga kundze, piemēram, bija iepazinusies ar kādu ciema zirgu puisi. Šim cilvēkam bija sarkana, raupja seja, viņš oda

pēc stalla un alus un visai neveikli izrādīja viņai savu mīlestību. Taču sievietes iztēlē viņš izvērtās par apburtu princi, bet viņa pati par izglābtu princesi. Tas gan bija sens skandāls. Vēlāk kundzei radās vairāk godkāres, viņa sāka ielaisties ar augstāku aprindu ļaudīm; viņas vīrs, protams, neko par to nezināja.

Kādudien, kad Gilders atgriezās no klostera lauka, parka sargs viņam aizšķērsoja ceļu.

-   Atvainojiet! Tillings pieklājīgi teica, taču viņa balsī varēja saklausīt draudīgu pieskaņu. Pēdējā laikā jūs vairākkārt esat iegriezies manās mājās, kamēr es pats biju ceļā uz Horšemu.

Tas nebija jautājums, Tillings konstatēja faktu.

-  Jā gan, amerikānis rāmi atbildēja. Milēdija man bija likusi apjautāties par pēdējo viņas rēķinā ierakstīto olu sūtījumu. Jūs toreiz nebijāt mājās, tāpēc es nākamajā dienā aizgāju vēlreiz.

-   Un atkal manis nebija mājās, Tillings teica, un seja viņam piesarka.

Gilders tikai pasmaidīja. Viņam nebija ne jausmas par Tillinga kundzes mīlas dēkām, jo par to, ko baumoja ciemā, viņš neinteresējās.

-  Tieši tā. Jūs bijāt kaut kur mežā.

-  Taču mana sieva bija mājās un jūs abi tur dzērāt tēju!

Gilders apskaitās. Smaids no viņa sejas bija nozudis,

skatiens kļuva bargs.

-   Ko jūs ar to domājat?

Pēkšņi parka sargs sagrāba viņa žaketes atloku.

-  Neiedomājieties vēlreiz tuvoties manai mājai…

Tālāk Tillings netika, jo amerikānis uzmanīgi saņēma

viņa plaukstas locītavu, pagrieza roku un atbrīvojās.

Tillings, gluži kā kusls bērns, nespēja Gildera tvērienam pretoties.

-  Lai kaut kas tāds vairs neatkārtotos! Jā, es tikos ar jūsu sievu un mēs kopā dzērām tēju. Varbūt jums vina šķiet skaista, taču ne man. Paturiet to prātā!

Un ar džiudžitsa paņēmienu viņš viegli atlieca Tillingam roku uz muguras.

Aizstreipuļojis atpakaļ, parka sargs tikai ar lielām pūlēm noturējās stāvus. Domas viņam darbojās lēnām, tāpēc viņš nespēja vienlaikus tikt galā ar diviem jūtu uzplūdiem. Tobrīd viņš jutās tikai izbrīnījies.

-  Jūs savu sievu pazīstat labāk nekā es, Gilders sacīja, kamēr Tillings atguvās. Ir loti iespējams, ka spriežat par vinu pareizi, bet, ja turat mani aizdomas, tad gan rūgti maldāties.

Kad Gilders atgriezās no ciema aptiekas, viņš ieraudzīja Tillingu gandrīz tai pašā vietā, kur bija to atstājis.

Parka sargs Gilderam naidīgumu vairs neizrādīja, neko nepārmeta, savā ziņā viņš pat mēģināja amerikānim pielabināties. Par Gilderu klīda runas, ka viņam uz pils īpašnieci esot liela ietekme.

-  Gilder, būtu loti labi, ja jūs pacenstos šo notikumu aizmirst. Mēs ar sievu sastrīdējāmies, tāpēc esmu tik satraukts. Manās mājās apgrozās daudzi, taču es ticu, ka jūs kā precējies cilvēks…

-  Jūs jau atkal runājat muļķības. Precējies neesmu, bet man patīk mājas miers. Un nu beigsim šo sarunu!

Vēlāk viņš par starpgadījumu stāstīja Bruksam, un korpulentais vīrs mierīgi viņā klausījās, nepārtraukti gremodams košļājamo gumiju.

-  Gilder, vai kādreiz esat dzirdējis par Mesalīnu? beidzot viņš pajautāja. Viņa bijusi itāliete, Jūlija Cēzara sieva vai kaut kas tamlīdzīgs.

Brukss daudz lasīja un loti labi atcerējās vārdus.

2

Marka klosteris bija dibināts jau sakšu laikos, bet tā rietumu tornis bija vēl vecāks. Celtnes piebūves bija radušās vēlāk. Marka klostera īpašniekam Villijam Lebanonam pils nebija pa prātam, kaut gan uzturēšanās tur viņu zināmā mērā nomierināja. Ārsts Emeršems to uzskatīja par cietumu, kurā viņam uzdots veikt netīkamu pienākumu, vienīgi lēdija Lebanona šai pilī jutās kā savas senās dzimtas pastāvīgajā dzīvesvietā.

Lēdija Lebanona bija slaida, augumā neliela, bet viņas nevainojamā figūra nevienu neatstāja vienaldzīgu. Biezie, melnie mati, kas daiļā puslokā ietvēra smalko seju, bija vidu pāršķirti ar celiņu. Reižu reizēm viņas tumšās acis iegailējās un tādējādi atklāja fanātisku raksturu, kaut gan parasti viņa bija noteikta un vēsa. Lēdija likās vienmēr apzināmies, ka viņai kā aristokrātei ir pienākums pārstāvēt savu seno dzimtu; jaunlaiku gars viņu nebija skāris. Viņa bija apprecējusies ar kādu no saviem brālēniem un augstu vērtēja senās Lebanonu dzimtas nozīmi.

Viņas dēlam Villijam dzīve Marka klosterī sagādāja maz prieka, viņš tur garlaikojās. Būdams diezgan slimīgs, viņš tomēr sekmīgi bija studējis Sendhērstas kara akadēmijā. Pēc akadēmijas beigšanas Villijs leitnanta pakāpē divus gadus tika dienējis Indijā, un turienes apstākli labvēlīgi bija ietekmējuši jaunā cilvēka veselību. Beigu beigās viņam tomēr bija uznākusi stipra drudža lēkme un padarījusi viņu nervozu un nemierīgu. To lēdija Lebanona stāstīja saviem viesiem, sīkāk neko nepaskaidrodama. Objektīvāki vērotāji varbūt gan būtu atraduši lorda nervozitātei citu cēloni.

Villijs patlaban lēnām kāpa lejup pa pils apaļā torņa vītņu kāpnēm, kas veda uz lielo zāli. Viņš bija stingri apņēmies beidzot noskaidrot attiecības ar māti. To viņš bija izlēmis jau sen, taču, lai nodomu īstenotu, līdz šim viņam bija pietrūcis drosmes.

Milēdija sēdēja pie rakstāmgalda un lasīja vēstules. Kad Villijs ienāca zālē, māte viņu ilgi un cieši nopētīja, ar to vien jau likdama viņam samulst.

-   Labrīt, Villij!

Mātes balss skanēja patīkami, bet tajā bija jaušams arī zināms spīvums, kas jaunajam lordam radīja nelāgu iespaidu.

-  Vai varu ar tevi parunāt? viņš pēdīgi ievaicājās.

Jaunais lords pūlējās atcerēties, ko bija gribējis teikt.

Viņš ir ģimenes galva… viņš ir Saseksas grāfistes Marka klostera īpašnieks… viņš ir kungs un pavēlnieks!

-  Jā, Villij, ko tu vēlies?

Milēdija atlaidās atzveltnes krēslā un sakrustoja savas skaistās rokas.

-   Es atlaidu Gilderu, Villijs nedroši bilda. Viņš izturas gluži bezkaunīgi… un vispār ir smieklīgi pilī paciest amerikāņus, kam nav ne jausmas par pieklājību. Netrūkst taču angļu kalpotāju, kurus tu varētu pieņemt darbā. Arī Brukss nav necik labāks.

Te nu Villijam drosme beidzās, taču māte izrādīja lielu pacietību. Kaut viņa botu ko teikusi vai vismaz sadusmojusies! Kungs šais mājās tik tiešām ir viņš! Jābrīnās, ka viņš pat nedrīkst atlaist kalpotāju! Viņš, kas bija komandējis veselu eskadronu, nūja, gan tikai aizstādams atvaļinājumā esošo rotmistru. Taču pulka komandieris toreiz viņu uzslavēja, sacīdams, ka, par spīti savai jaunībai, Villijs teicami esot veicis uzdevumu un ticis galā ar pakļautajiem.

Jaunais lords ieklepojās.

-  Tas mani padara smieklīgu visu acīs, viņš turpināja. Es domāju situāciju, kādā šeit atrodos. Krogā par to runā zemnieki, un esmu dzirdējis, ka ciemā par mani tenkojot.

-  Kas tev to teica?

Māte runāja asi, un, izdzirdis viņas balsī metālisku skanu, Villijs sarāvās.

-  Nu, ļaudis melo, ka es uzvedoties kā mazs puišelis, kas ieķēries mammai brunčos, vai ko tamlīdzīgu.

-  Kas tev to teica? vina pārjautāja. Varbūt Stāds?

Villijs nosarka, jo māte bija uzminējusi. Taču viņam bija

jātur šoferim dotais vārds, viņš nedrīkstēja Stādu nodot.

-  Stāds? Dieva dēl, nē! Tādas lietas es taču nepārrunātu ar kalpotāju. Nē, to es dzirdēju kur citur un drošības dēļ atlaidu Gilderu.

-  Diemžēl es bez Gildera nevaru iztikt. Turklāt šeit nav pieņemts kalpotājus atlaist, iepriekš ar mani neapspriežoties.

Villijs pievilka otru krēslu pie rakstāmgalda un apsēdās mātei pretī. Tad sadūšojies mēģināja ielūkoties milēdijas acis, taču viņa skatiens aizvirzījās iesāņus, kur vienādā augstumā ar mātes galvu atradās sudraba svečturis.

-  To, kā tie abi izturas, ir ievērojuši visi, viņš stūrgalvīgi turpināja. Tiem ne prātā nenāk saukt mani par milordu. Protams, tas man neko daudz nenozīmē, jo mēs taču dzīvojam demokrātijas laikā. Taču viņi slaistās bez darba, viņi ir pavisam lieki un tikai traucē citus. Māt, vai man nav taisnība?

Milēdija mazliet paliecās uz priekšu.

-  Nav gan, Villij! Šie abi man te ir vajadzīgi, un tev nav iemesla būt pret viņiem neobjektīvam tikai tāpēc, ka viņi ir amerikāņi.

-  Man pret viņiem nav nekādu aizspriedumu.

-   Mīļo zēn, lūdzu, nepārtrauc mani! Tev nav jāklausās, ko stāsta Stāds. Tavs šoferis ir jauks un laipns, bet es šaubos, vai viņš īsti iederas šai namā.

-  Tu taču netaisies viņu atlaist? Villijs protestēja. Pie velna, man ir bijuši trīs labi kambarsulaiņi, un ikreiz tu teici, ka tie man neesot īstie, kaut gan es ar vitļiem sadzīvoju lieliski. Jaunais lords sasparojās. Manuprāt, viņi nepatika vienīgi Emcršemam!

Lēdija atmeta galvu.

-  Es nekad nejautāju Emcršemam, kāds ir vina viedoklis, es neprasu viņam padomu un nelaujos vina ietekmei, māte atcirta.

Villijam bija loti jāpiepūlas, lai izturētu viņas skatienu.

-  Ko vispār ārsts šeit dara? jaunais lords jautāja. Viņš dzīvo pilī, kaut gan es nevaru viņu ciest. Ja es tev pastāstītu, ko tikai par viņu nerunā…

Pēkšņi Villijs apklusa, jo sārtie plankumi uz mātes vaigiem vēstīja par vētras tuvošanos, to viņš zināja labi.

Villijam par lielu atvieglojumu zālē ienāca Aila Kreina. Viņai rokā bija vairākas vēstules, bet, ieraudzījusi māti un dēlu sarunājamies, viņa apstājās. Pēc tam Aila gribēja ātri doties atpakaļ, taču lēdija Lebanona pasauca viņu pie sevis.

Aila bija divdesmit četrus gadus veca. Viņai bija tumši mati, tumšas acis un smuidrs, graciozs augums.

Villijs Lebanons viņu sveicināja uzsmaidīdams, jo Aila viņam patika. Reiz viņš par Aiļu bija runājis ar māti, un pārsteigts konstatējis, ka māte viņam neko nepārmet. Aila Villijam bija attāla māsīca un strādāja pie lēdijas Lebanonas par sekretāri. Arī uz ārstu Emeršemu viņa bija atstājusi dziļu iespaidu. Taču to lēdija Lebanona nezināja.

Aila nolika vēstules uz rakstāmgalda un nopriecājās, ka milēdija necenšas viņu aizturēt.

-  Vai tev nešķiet, ka viņa ir ļoti skaista? lēdija Lebanona jautāja dēlam, kad Aila bija aizgājusi.

Dīvains jautājums, ņemot vērā to, ka lēdija reti kādu uzlielīja. Villijs nosprieda, ka māte vēlas sarunu ievirzīt citā gultnē, un tas jaunajam lordam bija pa prātam, jo viņa drosme un apņēmība bija izsīkušas.

-  Jā, viņa ir burvīga, Villijs atbildēja bez sevišķas sajūsmas, ar interesi gaidīdams, kas nu sekos.

-  Es vēlos, lai tu viņu apprecētu, lēdija mierīgi paziņoja.

Villijs stingi raudzījās mātē.

-  Kāpēc tad man Aila būtu jāprec? viņš apjucis vaicāja.

-   Viņa ir mūsu ģimenes locekle. Viņas vecvectēvs bija tava vecvectēva jaunākais brālis.

-  Bet es nemaz negribu precēties…

-   Nerunā muļķības, Villij! Tev jāprecas, un Aila visādā ziņā ir laba partija. Naudas viņai gan nav, bet vai nu tam kāda nozīme! Viņa ir no labas ģimenes, un tas ir galvenais.

Villijs vēl aizvien blenza mātē izbija pārņemts.

-  Precēties? Nekad par to neesmu domājis. Nē, šī doma manī vieš šausmas. Viņa ir loti jauka, bet…

-  Es vēlos, lai tu pats vadītu savu saimniecību.

Viņš nodomāja, ka būtu darījis to jau sen, ja vien viņam būtu ļauts.

-  Turklāt, ja ļaudis runā, ka tu turoties mātei brunčos, tad šim priekšlikumam vajadzētu būt tev pieņemamam. Es netaisos tevis dēl visu mūžu pavadīt Marka klosterī.

Tās katrā ziņā bija vilinošas izredzes. Villijs Lebanons dziļi ievilka elpu un tad piecēlās.

-  Protams, reiz man būs jāprecas, taču tas ir tik šausmīgi grūti… Brīdi vilcinājies, viņš turpināja sarunu. Kā māte uztvers viņa atzīšanos? Esmu mēģinājis ar viņu iedraudzēties, pirms kādām četrām nedējām es viņu pat noskūpstīju, bet viņa bija sasodīti tiepīga!

-  Gluži vienkārši meiteni ņemt un skūpstīt jau arī nebija prāta darbs!

Parādījās Gilders, un Villijs jutās priecīgs par to, ka saruna pārtrūkst.

Gildera livreju bija šūdinājis labs Londonas drēbnieks, taču amerikānim augums nebija nekāds izcilais.

Lorda Lebanona pieredze lika gaidīt, ka māte tagad apbērs kalpotāju ar pārmetumiem, bet viņa par Gildera nevīžīgo izskatu neteica ne vārda un pat neapjautājās, kā viņš uzdrošinājies neaicināts traucēt.

-  Milēdij, vai jūs ko vēlaties? Gilders apjautājās.

Kad viņa bija papurinājusi galvu, amerikānis lēnām izgāja no zāles.

-  Kāpēc tu pat nepajautāji, ko viņš, pie joda, te īsti meklē…

-  Apsver to, ko tev teicu par Aiļu, māte Villiju pārtrauca, nepievērsdama uzmanību dēla satraukumam. Meitene ir brīnišķīga, un viņa nāk no mūsu dzimtas. Es darīšu viņai zināmu, ka vēlos, lai jūs apprecētos!

Viņš kā apstulbis raudzījās mātē.

-  Vai tad viņa to nezina?

-  Bet attiecībā uz Stādu… Milēdija sarauca pieri.

-  Tu taču netaisies viņu atlaist? Stāds tiešām ir krietns puisis, un neko viņš nav man stāstījis.

Vēlāk lords Lebanons satika šoferi garāžā.

-  Baidos, ka nebūšu jums izdarījis nekādu labo pakalpojumu, Villijs, juzdamies vainīgs, sacīja. Šodien pateicu mātei, ka [audis par mani tenko…

Stāds pavīpsnājis izslējās.

-Ak, milord, tas mani neuztrauc.

Šis aptuveni trīsdesmit piecus gadus vecais vīrietis izskatījās jauns un veselīgs. Agrāk viņš, kareivis būdams, bija dienējis Indijā.

-   Man negribētos iet prom no šā darba, bet šaubos, vai vēl ilgi es varētu te palikt. Attiecībā uz milēdiju man nav nekādu iebildumu, viņa pret mani vienmēr izturas pieklājīgi un laipni. Pret jums gan viņa izturas kā pret vergu. Es aiziešu tikai tā nelieša dēl.

Lords Lebanons nopūtās. Viņam pat nevajadzēja vaicāt, kurš būtu tas nelietis.

-  Ja inilēdija par viņu zinātu tikpat daudz, cik es, Stāds noslēpumaini teica, tad aizliegtu viņam nākt savā mājā!

-  Ko tad jūs zināt? Lebanons ziņkārīgi pajautāja.

Šo jautājumu viņš Stadam bija uzdevis jau agrāk, taču nekad nebija saņēmis skaidru atbildi.

-   Kad būs pienācis īstais laiks, es visu pateikšu. Viņš taču ir bijis Indijā?

-   Nu kā tad! Viņš devās uz Indiju, lai pārvestu mani mājās, bet agrāk bija tur strādājis par ārstu. Vai jums kaut kas ir zināms par viņu proti, par viņa afērām Indijā?

-   īstajā brīdī es pieteikšos un klāšu vaļā, ko par viņu domāju, Stāds drūmi norūca.

Šoferis norādīja uz garāžas piebūvi. Tajā atradās jauns automobilis, ko Villijs vēl nebija redzējis.

-   Šis vāģis pieder viņam. Kur gan viņš rauj naudu, lai varētu iegādāties tādu mašīnu? Ta noteikti maksā kādus divus tūkstošus mārciņu. Bet toreiz, kad es viņu tur pazinu, viņam nebija ne graša pie dvēseles. Gribētos zināt, kur viņš ņem tik daudz naudas!

Villijs Lebanons šo jautājumu nereti bija uzdevis mātei, bet atbildi netika dabūjis.

Jaunais lords ienīda doktoru Emeršemu; visi, izņemot viņa māti un abus amerikāņu kalpotājus, ienīda šo enerģisko vīreli, kas ģērbās pārāk uzkrītoši un lietoja pārāk stipras smaržas. Emeršems visur centās iedvest pret sevi cieņu un, ja varēja ticēt ciema tenkām, viņš bija ari brunču mednieks. Neizskaidrojamu iemeslu dēļ ārstam pēkšņi radās arvien vairāk naudas; viņam piederēja lepns dzīvoklis Londonā, Devonšīras ielā, trīs sacīkšu zirgi, un viņš dzīvoja ar plašu vērienu. Visai bieži Emeršems parādījās Marka klosterī, uz šejieni no Londonas viņš varēja atbraukt jebkurā laikā. Un, tikko ārsts bija ieradies, sāka likties, ka pavēlnieks pilī ir viņš.

Emeršems nokāpa lejā pa kāpnēm, uz kurām viņš jau kādu laiku bija stāvējis un klausījies. Līdzko Villijs bija aizgājis, ārsts piestūma krēslu pie rakstāmgalda un apsēdās lēdijai Lebanonai pretī. Tad izņēma no zelta etvijas cigareti un, atļauju nepalūdzis, aizsmēķēja to.

Emeršems izpūta dūmu gredzenu un palūkojās uz lēdiju Lebanonu.

-   Kas tā par jaunu iedomu, ka Villijam jāprec Aila?

-  Jūs laikam uz kāpnēm to noklausījāties?

-  Jā gan. Tā kā man neko nestāsta, esmu spiests pats visu izdibināt. Tātad Ailai jāprec jūsu dēls?

-  Un kāpēc ne? lēdija asi atvaicāja.

Doktoram acis bija apsārtušas un iekaisušas, roka ar cigareti trīcēja. Iepriekšējā vakarā viņš bija rīkojis viesības un naktī maz gulējis.

-  Vai tādēļ jūs mani ataicinājāt? Es labprāt būtu palicis mājās. Man bija bezmiega nakts, kads pacients…

-  Nekāda pacienta nebija, lēdija mierīgā tonī viņu pārtrauca. Es loti šaubos, vai visā Londonā kāds ir tik nesaprātīgs, lai izvēlētos jūs par ārstu!

Viņš pasmaidīja.

-Jūs taču mani izvēlējāties, un arto pilnīgi pietiek. Otru tik labu pacienti drīz vis neatradīšu.

Ārsts pasmējās par savu joku, bet lēdijai sejas izteiksme nemainījās.

-  Jūsu šoferis nudien nekur neder. Viņš ir visai nekaunīgs; šis puisis atļāvās man pajautāt, kāpēc neesmu paņēmis līdzi savu šoferi! Turklāt viņam ir pārāk draudzīgas attiecības ar Villiju!

-   Kas jums to teica? lēdija aši ievaicājās.

-   Netrūkst jau tādu, kuri dara man zināmu, kas šeit notiek. Viņš apmierināts pasmīkņāja, jo Marka klosteri viņam tiešām bija divi loti labi draugi, turklāt vēl glītā

Tillinga kundze. No otras puses, parka sarga sieva luncinājās arī ap šoferi Stādu to Emeršems bija atklājis sev par lielu nepatiku.

-  Un ko par šīm precībām saka Aila?

-  Ar viņu vēl neesmu runājusi.

-  Doma nav slikta. Dīvainā kārtā man nekas tāds nebija ienācis prātā. Aila… jā, ārkārtīgi laba doma.

Kaut ari lēdiju šie ārsta vārdi bija pārsteiguši, viņa to neizrādīja.

-  Turklāt viņa ir Lebanonu asinsradiniece. Vai jūsu ģimenes vēsturē reiz jau nav bijis tāds gadījums, ka līdzīgos apstākļos būtu apprecējušies brālēns ar māsīcu? Viņš paraudzījās uz tumšajām gleznām, kas rotāja zāles sienas. Man ir lieliska atmiņa, Lebanonu dzimtas vēsturi es pārzinu gandrīz tikpat labi kā jūs. Emeršems lēnām izņēma pulksteni no kabatas. Es gribētu drīz vien braukt atpakaļ uz Londonu…

-   Bet es gribētu, lai jūs paliekat, viņa īsi noskaldīja.

-   Šopēcpusdien man jāpiedalās konferencē…

-  Un tomēr palieciet! Esmu likusi jums sagatavot istabu. Stāds, protams, jāatlaiž, viņš Villijam ir stāstījis ciema tenkas.

Emeršems izslējās. Varbūt galu galā arī Tillinga kundze ir kaut ko pateikusi?

-  Vai tās skar mani? ārsts žigli noprasīja.

-   Kas gan ciema ļaudīm par jums būtu klāstāms?

Viņš mazliet mulsi iesmējās.

Lēdija zināja, ka šī jautrība ir uzspēlēta, taču neko neteica.

Doktors Emeršems padevās. Vairs nespēdams atrast nekādu atrunu, viņš tikai vēl kaut ko nomurmināja.

Ārsts nemaz arī nebija domājis atgriezties pilsētā; viņš bija gribējis nakti pavadīt tepat netālu nelielā mājiņā, ko viņam bija iekārtojis kāds jauns Londonas interjerists. Tur Lmeršemam bija norunāta tikšanās. Bet par to lēdijai Lebanonai, protams, nebija ne jausmas.

-  Starp citu, vai jūs ar Stādu sastapāties Indijā? viņa negaidīti iejautājās, kad ārsts jau dzīrās doties projām. Viņš ir dienējis Punā.

Emeršems strauji apsviedās, sejas izteiksme viņam bija pilnīgi mainījusies.

-  Punā? viņš skarbi jautāja. Kad tas bija?

-  To es nezinu. Taču citiem viņš ir stāstījis, ka pazīstot jūs kopš tā laika. Tas būtu vēl viens iegansts uzteikt viņam darbu.

Ārstam bija arī kāds īpašs iemesls dabūt Stādu prom no Marka klostera, taču to viņš, pats par sevi saprotams, noklusēja.

3

Marka klostera virssulainis Kelvers vakaros mēdza kādu stundu pavadīt netālu no sānieejas pilī, vērojot apkārtni. Kā jau daudzkārt, arī šoreiz virssulainis tur prātoja, vai viņa godu neaizskar tas, ka jau deviņos vakarā viņu atstumj no kungiem. Tieši šai stundā lēdija slēdza ciet lielās ozolkoka durvis, kas pils ziemeļaustrumu spārnu norobežoja no pārējām telpām.

Pils kalpotāju dzīvokļi bija plaši un ērti, turklāt ar Kelvera atļauju kalpotāji varēja iet un nākt, kad vien vēlējās. Viņi tad gāja pa taku, kas gar mežmalu veda lejup uz ciemu. Taču Kelvers, kas bija kalpojis sevišķi dižciltīgu ļaužu mājās, uzskatīja par necieņu, gandrīz vai par apvainojumu to, ka arī viņu, tāpat kā citus kalpotājus, nošķir no kungu nama.

Durvis, pie kurām viņš stāvēja, atradās pils ziemeļaustrumu spārnā un zināmā mērā bija viņa privātieeja. Pārējie kalpotāji, kā arī tirgotāji un preču piegādātāji, izmantoja citu, nelielu ieeju.

Reizēm Kelvers šo to pārrunāja ar Stādu, kaut gan īsti neuzticējās pat šim pieklājīgajam un daudz pieredzējušajam cilvēkam.

Tieši tobrīd šoferis, iedams uz garāžu, pagriezās gar vienu no lielajiem torņiem, kas bija izbūvēti pils stūros, un, Kelveru ieraudzījis, apstājās. Tā kā Stāds izskatījās satvīcis, virssulainim sākumā šķita, ka viņš ir pavairāk iedzēris.

-   Beidzot es tam Emeršemam pateicu visu, ko par viņu domāju, Stāds sacīja, norādīdams ar īkšķi pār plecu. Viņš iztaisās par lielu kungu un doktoru! Ja milēdija zinātu to, ko zinu es, šis vīrs te nepaliktu ilgāk par piecām minūtēm! Viņš bija Indijas armijā! Ja vien kāds man pajautātu, es varētu pastāstīt jaukas lietiņas!

-  Par ko īsti ir runa? Kelvers pieklājīgi apvaicājās. Viņš allaž izlikās, ka tenkas viņu neinteresē, bet patiesībā loti gribēja uzzināt ko jaunu.

-   Savādi gan. Ciemā es satiku kādu jocīgu cilvēku, kas arī teicās agrāk bijis Indijā. Tad es uzaicināju viņu krogū iedzert glāzi alus. Mūsu sarunas laikā pats neko daudz neteicu, vairāk klausījos viņā, taču man ir pilnīgi skaidrs, ka viņš Indijā tik tiešām ir bijis.

Kelvers izslēja sirmo galvu un paraudzījās uz sīkuli Stādu no augšas.

-  Vai Emeršems par kaut ko sūdzējās? virssulainis jautāja.

Tas Stadam lika atkal iesvilties dusmās.

-   Kaut kas bija noticis ar viņa vāģi, un man vajadzēja to piecās minūtēs salabot. Taču tādam remontam ir nepieciešamas vismaz divas dienas. Emeršems te jūtas kā noteicējs, bet mēs taču labi zinām, ka ne jau viņš ir pils īpašnieks. Vai jums tā nešķiet?

Kelvers noslēpumaini pasmaidīja.

-  Pasaulē ir visvisādi cilvēki, viņš atbildēja.

-   Nezinu, vai ar tik nenoteiktu viedokli var tālu tikt, šoferis mazliet nedroši sacīja. Šī pils pieder lordam Lebanonam to gan jūs neapstrīdēsiet? Viņš pacēla roku un sāka skaitīt uz pirkstiem. Nu tad paklausieties, kam šeit ir kāda teikšana. Pirmkārt, tam stulbenim Emeršemam, kas visu grib kontrolēt. Otrkārt, lēdijai Lebanonai. Treškārt, viņš brīdi vilcinājās, nu, kaut vai Kreina jaunkundzei. Pret viņu man nav ne mazāko iebildumu. Un pēdējā vietā ir lords Lebanons!

-  Milords vēl ir pārāk jauns, Kelvers pieklājīgi bilda.

Viņš domāja tāpat kā Stāds, taču amats uzlika viņam

zināmus pienākumus. Kelvers bija kalpojis pie Kolbrukas hercoga, un viņa priekšteči jau vairākās paaudzēs bija aprūpējuši augstus kungus. Tāpēc viņš loti labi zināja, ka nepieklājas kritizēt darba devējus.

Piepeši abi vīrieši izdzirdēja uz grantētā celiņa atskanam steidzīgus solus, un tūliņ arī parādījās Emeršems.

-   Nu, Stad, vai manu automobili esat salabojis?

Ārstam bija spalga, netīkama balss, un visa viņa izturēšanās izaicināja uz strīdu.

-   Nē, šoferis pikti atbildēja. Un nemaz netaisos to darīt, es šovakar iešu izklaidēties!

Emeršems aiz dusmām nobālēja.

-   Kas jums to atļāva?

-   Vienīgais, kurš man šai namā var ko atļaut, Stāds skali pateica. Pats lords Lebanons.

-Tādā gadījumā varat meklēt sev citu darbavietu, ārsts nikni iesaucās.

-  Āk tā, man jāmeklē cita darbavieta? Stāds pārskaities iesaucās. Varbūt jūs domājat, ka man vajadzētu viltot parakstus uz čekiem? Emeršems pēkšņi šķita izbijies. Ja es arī meklēšu citu vietu, tad nodarbošanās tur katrā zinā būs godīga! Savu draugu neapzagšu nekādā gadījumā paturiet to prātā, dakter! Lai ko es darītu, mani nemeklēs un neapcietinās, es nenonākšu tiesas priekšā, un arī no armijas mani nepadzīs!

Stāds runāja draudīgā balsī, Emeršems nespēja izturēt vina skatienu. Ārsts gribēja šoferim skarbi iebilst, bet vina teiktais nekādā zinā nebija atbilde uz smago apsūdzību.

-  Jūs zināt pārāk daudz!

Ātri apgriezies, Emeršems devās prom.

Kelvers gan dzirdēja šofera sacīto, taču nesaprata, par ko ir runa. Viņš bija satriekts par Stada izturēšanos un jautāja sev, vai nebūtu vajadzējis iejaukties. Taču virssulainim gandrīz vai likās, ka Emeršems viņu nemaz nav pamanījis.

-   Tam nu es kārtīgi sadevu, Stāds triumfēja. Vai redzējāt, cik bāls viņš k|uva? Bet šis vīrelis vēl draud mani atlaist!

-  Stad, tādā tonī es tomēr ar viņu nebūtu runājis, virssulaiņa balsī varēja jaust pārmetumu.

Taču šoferis bija pārlieku iekarsis, lai Kelverā klausītos.

-  Tagad viņam vismaz ir skaidrs, ka esmu pazinis viņu jau senāk. Ak, es viņam būtu varējis atgādināt arī vēl daudz ko citu!

Vakarā ar kādu labdarīgu nolūku ciemā tika rīkota masku balle, un, kad jau bija sabiezējusi krēsla, no pils pagalma turp devās automobilis ar Pjēro, Pjeretu, čigānieti un indieti. Raibo indieša kostīmu sev bija izvēlējis Stāds, kam īsi pirms prombraukšanas Kelvers deva tēvišķīgu padomu:

-  Jūsu vietā es rīt no rīta aprunātos ar Emeršema kungu un lūgtu viņam piedošanu. Ja jums ir taisnība, tādējādi varat izrādīt cēlsirdību, bet pretējā gadījumā atvainošanās būtu pati par sevi saprotama.

Pēc tam Kelvers iegāja zālē un vēl pēdējoreiz apstaigāja telpas, iekams atgriezās tajā pils daļā, kuru apdzīvoja kalpotāji. Šur tur viņš uzbužināja kādu spilvenu; paņēma līdzi arī tukšo glāzi, ko uz milēdijas rakstāmgalda acīmredzot bija atstājis Emeršems.

Vēlāk virssulainis ārstu pamanīja kopā ar amerikāņiem Bruksu un Gilderu kādā no galvenā gaiteņa logu nišām. Galvu pieliekuši, viņi klusu sarunājās. Taču šo trijotni redzēja ne vien Kelvers, bet arī lords Lebanons, kas bija atbalstījies pret savas istabas vaļējām durvim. Kad virssulainis gāja lordam garām, tas novēlēja viņam labu nakti, taču pēc īsa brīža aicināja viņu atpakaļ.

-  Vai tur lejā nestāv doktors? lords jautāja, jo bija tuvredzīgs.

-  Jā, milord. Viņš tērzē ar Gilderu un Bruksu.

-  Velns parāvis, kas viņiem tur tik daudz būtu runājams? Kelver, vai arī jums nešķiet, ka šī ir dīvaina pils?

Virssulainis bija pārāk pieklājīgs un pārāk labi apzinājās savu stāvokli, lai atļautos atbildēt apstiprinoši. Patiesībā viņam viss pilī likās diezgan dīvains un jo īpaši abi amerikāņu kalpotāji. Jau pašā sākumā Kelveram bija paskaidrots, ka tie jāliek mierā. Turklāt amerikāņiem arī pēc pulksten deviņiem nebija jāatstāj kungu telpas, viņi varēja brīvi staigāt pa visu pili.

-  Es vienmēr esmu teicis, ka pasaulē ir visvisādi cilvēki.

Villijs Lebanons pasmaidīja.

-   Taisnība gan, Kelver, laipni atbildējis, viņš uzsita vecajam vīram uz pleca.

Virssulainis jutās mazliet samulsis, jo tik draudzīgi lords pret viņu vēl nekad nebija izturējies.

4

Kāds Zibriskis bija piesavinājies mazliet skanīgāko Monmoransī vārdu. Vispār gan cilvēki, kuru īpašumā pēkšņi bija nonākušas minētā afērista slepenā iespiestuvē drukātās naudaszīmes, devēja viņu nelāgākā vārdā. Bet, tā kā naudaszīmes bija atdarinātas loti labi, pat meistarīgi, viņa uzņēmums plauka.

Zibriskis pats viltoto naudu neizplatīja, viņš uzņēmumu tikai pārzināja. Viņa uzdevumā darbojās vairākas icspiestuves gan Luksemburgā, gan nelielas Ostendes viesnīcas piebūvē.

Viens no Zibriska aģentiem Brigss jau vairākkārt bija tiesāts, taču viņš turējās pie pārliecības, ka tikai ar nelikumīgiem darījumiem var nodrošināt sev bezrūpīgu dzīvi. Pirms nedējas viņš bija apmeties Marka Torntona ciema viesnīcā, kur gaidīja Zibriski atbraucam elegantā automobilī, lai šis vīrs nodotu viņam četras banknošu paciņas. Brigss par to maksāja skaidrā naudā un pēc tam izdalīja viltotās naudaszīmes citiem, tādējādi nopelnīdams vairāk nekā simt procentu. Ja Brigsam botu pieticis drosmes pašam izplatīt viltoto naudu, viņa peļņa botu četrkāršojusies.

Tajā pašā laikā kaimiņu ciemā ieradās divi neuzkrītoša izskata svešinieki, kurus mazāk interesēja Brigss, vairāk Zibriskis.

-   Es viņam sekoju līdz pat Marka Torntonai, detektīvseržants Totijs ziņoja. Taču, pēc manām domām, tur nekas nenotiks.

-   Jūsu domas, atbildēja galvenais inspektors Tanners, ir tik nenozīmīgas, ka es tajās gandrīz vai neklausos. Turklāt jūs atkārtojat to, ko jau pats esmu teicis.

-  Kāpēc mēs neapcietinām Brigsu?

Totijs bija pamaza auguma, bet augstās domās par sevi un tik tiešām drošsirdīgs un lietpratīgs. Tanners, neparasti stalts garkājis, palūkojās uz savu asistentu un nopūtās.

-  Par ko tad mēs lai viņu apsūdzētu? inspektors jautāja. Mēs nevaram viņu arestēt pat uz tā likuma pamata, kas paredz izsargāties no nozieguma. Turklāt Brigss man nemaz nav svarīgs, es gribu apcietināt Zibriski. Tiklīdz ieraugu avīzēs fotogrāfijas, kurās redzams, ka viņš skaistām sievietēm Nicā dāvina rozes, man sāk sāpēt vēders. Vai visas pasaules policijas priekšnieki zina, ka Zibriskis ir viens no lielākajiem viltotas naudas tirgoņiem, un tomēr viņš ne reizes nav notiesāts. Šovakar, Totij, mēs ievāksim ziņas.

-  Marka Torntona ir itin jauks ciems. Gandriz jau gribēju turienes viesnīcā noīrēt istabu. Un tuvumā atrodas liela, sena pils.

Tanners pamāja ar galvu.

-  Tā ir Marka klostera pils, un tajā dzīvo lords Lebanons.

-   Izskatās ļoti veclaicīga.

-  Tur nav ko brīnīties.

Ievākt ziņas detektīviem neizdevās. Nevienā no viņu apmeklētajiem ciemiem Zibriskis nebija manīts. Šis vīrs neparādījās ne nākamajā, ne arī aiznākamajā dienā, un nedēļas beigās galvenais inspektors atgriezās Londonā. Saņēmis informāciju par dažiem noziedzniekiem, viņš uzzināja, ka sakarā ar abu detektīvu atrašanos uz laukiem Zibriskis savu iepriekšējo nodomu esot mainījis. Taču šī ziņa nebija patiesa.

Tieši masku balles vakarā Zibriskis ieradās Marka Torntonā pie sava aģenta. īsā laikā darījums tika noslēgts. Brigss salika viltoto naudu koferī un tad izgāja pastaigāties.

Aģentam bija stāstīts par gaidāmajiem dejas priekiem, un nu viņš jau dzirdēja mūziku. Brigss uzkāpa pakalnā, apsēdās pie žogā atstātās ejas, piebāza pīpi un sāka tīksmigi apcerēt, kā viņš rīkosies ar banknotēm. Zibriska naudaszīmes bija pieprasīta prece.

Pēkšņi viņš ieraudzīja nākam augšā kādu cilvēku platā halātā, ar turbānu galvā. Bija jau uzlēcis mēness. Brigss piecēlās kājās un sāka ziņkārīgi vērot nācēju. Indietis! Ko gan tas te darīja? Bet tad Brigss atcerējās masku balli.

Brigsu pasveicinājis, svešinieks aizgāja pa taciņu, kas pār lauku veda uz pili. Brigss atkal apsēdās.

Pēc brīža aģents izdzirda drausmīgu kliedzienu, bet tūliņ tas apslāpa. Pārbijies viņš pagriezās atpakaļ un mēģināja pustumsā kaut ko saskatīt, taču nekas nebija redzams. Satraukts viņš izņēma kabatlakatiņu un noslaucīja miklo pieri.

Drīz vien kāds steigšus tuvojās, un blāvajā mēnessgaismā Brigss samanīja cilvēku ar brūnu kīlbārdu.

-  Kas jūs esat? aģents aizsmacis jautāja.

-   Viss ir kārtībā! Esmu doktors Emeršems, bārdainis attrauca.

-  Kas nupat kliedza?

-  Neviens, nu varbūt kāda pūce.

Ārsts pagriezās un nozuda tumsā.

Brigss gan bija baiļu pārņemts, tomēr viņam gribējās zināt, kas noticis. Ziņkāre dzina viņu uz priekšu. Viņš devās pa lauka taciņu, apgaismodams sev ceļu ar kabatas lukturi.

Brigss jau grasījās griezties atpakaļ, kad piepeši ievēroja takas malā kaut ko vīdam. Mazliet pavilcinājies, viņš sakoda zobus un soļoja tālāk.

Brigss ieraudzīja indiešu kostīmā tērpto vīrieti, kas nesen bija pagājis viņam garām. Tagad svešinieks rāmi gulēja zemē un ap kaklu viņam bija sarkans zīda lakats… Viņš bija miris… nožņaugts!

Kaut gan mirušajam seja bija saviebta baisā grimasē, Brigss vinā pazina pirms neilga laika krogā satikto šoferi no pils.

Aģents pataustīja guļošajam pulsu un tad uzlika viņam roku uz sirds. Pēc tam pielēca kājās un aizsteidzās projām. Netālu no viesnīcas viņš palēnināja soļus un centās nomierināties. Šim notikumam ar viņu nebija nekāda sakara. Lai policija papūlas to noskaidrot, viņš negribēja tikt tur iejaukts. Brigsam bija nopietns iemesls būt uzmanīgam.

Nākamajā rītā viņš agri atstāja ciemu; pēc stundas tika atrasts Stāds.

5

Izkāpis no vilciena Londonā, Viktorijas stacijā, Brigss jutās diezgan drošs un cerēja pazust pūlī. Taču, kad viņš bija ticis garām barjerai, viņam tuvojās četri vīri. Brigss zināja, ko tas nozīmē.

Viņu aizveda uz Bova ielas policijas iecirkni, un tur tika atvērts viņa koferis. Neviens neklausījās Brigsa apgalvojumos, ka šis koferis piederot nevis viņam, bet kādam nepazīstamam Smita kungam, un ka viņam tas bijis tikai jāatved uz Londonu. Policisti, protams, atrada tajā viltotu banknošu paciņas.

-  Tās es neesmu redzējis, Brigss zvērēja.

Vēlāk viņu pratināja galvenais inspektors Tanners.

-  Viltotā nauda, ko mēs pie jums atradām, vēl nav pats ļaunākais, Tanners teica. Pagājušajā naktī jūs bijāt Marka Torntona ciemā, kur tika izdarīta slepkavība. Kas jums par to ir zināms?

Brigss apgalvoja, ka par to viņam neesot zināms nekas. Viņš pat pauda izbrīnu, ka tik mierpilnā vietā kādu var nogalināt, un apjautājās, vai esot atrasts arī ierocis.

-Vai tikai jūs nezināt, ka šis cilvēks ticis nožņaugts?

Galvenais inspektors nemaz nešaubījās, ka Brigss slepkavībā nav bijis iesaistīts. Dokumenti liecināja, ka viņš noņemas tikai ar viltotu naudu. Turklāt Brigsam, kā jau bijušajam cietumniekam, raksturu noteikt varēja diezgan precīzi.

Tanneram, protams, nebija ne jausmas, ka Brigss noslepkavoto šoferi ir redzējis pats savām acīm, tāpēc pratināšanā šim virzienam viņš pārāk lielu vērību neveltīja. Taču bailēs no aizdomām par slepkavību Brigss atzinās visā, kas attiecās uz viltoto naudu un Zibriski. Tāpēc afērists tika apcietināts jau tai pašā vakarā, kad viņš taisījās kāpt uz kuģa, lai nokļūtu Havrā.

Tanners atgriezās Skotlendjardā, uzmeklēja savu priekšnieku un apjautājās, vai neesot saņemtas kādas jaunas ziņas slepkavības lietā.

Nē, Marka Torntona ciema policija nav lūgusi mūsu palīdzību. Parasti jau mūs aicina tad, kad visas pēdas ir sajauktas tā, ka neko vairs nevar atrast. Taču man tas šķiet diezgan parasts noziegums, policija to uzskata par atriebības aktu. Stāds acīmredzot bija sapazinies ar kādiem sliktiem cilvēkiem, īstu ienaidnieku viņam neesot bijis. Vakara gaitā galvenais inspektors uzzināja vēl dažus sīkumus, bet tie viņu īpaši neieinteresēja. Stadam esot iznācis strīds ar greizsirdīgo parka sargu Tillingu, taču šīs aizdomas drīz vien tika atmestas kā nepamatotas.

Ārsta Emeršema vārdu nepieminēja neviens; tas neparādījās arī Skotlendjardam piesūtītajos ziņojumos. Tikai pēc nedēļas, kad vietējā policija nolēma lūgt palīgā Skotlendjardu, pirmoreiz tika pieminēts arī šis ārsts. Tanners un Totijs aizbrauca uz Marka Torntonu sīkāk izmeklēt lietas apstākļus.

Galvenais inspektors ieradās arī pilī, taču tika uzņemts vēsi un negribīgi. Lēdijai Lebanonai viņš starp citu ieminējās par Emeršemu.

-  Doktors reizēm atbrauc šurp, viņa sacīja, taču tai nelaimīgajā vakarā necik ilgi te neuzkavējās. Cik man zināms, viņš aizbrauca pulksten desmitos.

Tik īsa ielūkošanās Marka klostera dzīvē Tanneram neko nedeva. Lielā priekšējā zāle patlaban tika remontēta, pie sienām bija uzslietas sastatnes, un Kelvers viņam parādīja dažas akmens plāksnes, kurās bija iekalti Lebanonu un viņu laulāto draudzeņu dzimtu ģerboņi.

-    Milēdija ir heraldikas speciāliste, virssulainis paskaidroja. Vina spēj izlasīt ģerboņa nozīmi kā grāmatas lapu. Šai jomā viņas zināšanas tiešām ir apbrīnas vērtas. Kā varbūt būsiet dzirdējis, Lebanonu ciltskoks sakņojas senos laikos. Pirmo Lebanonu muižnieku kārtā iecēla karalis Ričards I.

-   Interesanti gan, galvenais inspektors noteica, jo arī viņam heraldika nebija sveša. Bet ko jūs man varētu pastāstīt par Stādu?

Kelvers tikai nogrozīja galvu.

-   Šā nozieguma dēļ es vairākas naktis neesmu gulējis. Stāds bija patiesi laipns un jauks cilvēks.

Ja varēja ticēt Kelvera vārdiem, viņš neko nebija ne redzējis, ne dzirdējis; par šofera nāvi bija uzzinājis tikai tad, kad pilī ar šo ziņu ieradies policists. Virssulainis slavēja Stādu kā mācēdams un teica, ka šim cilvēkam nevarēja būt neviena ienaidnieka.

Seržants Totijs pa to laiku bija izklaušinājis citus kalpotājus un arī no viņiem dzirdējis apmēram to pašu, ko Tanners no Kelvera.

Kopš slepkavības bija pagājušas sešas dienas, un bija grūti atrast jaunus pieturas punktus.

Tanners ilgi aplūkoja Stada fotogrāfiju, pēc tam pētīja sarkano zīda lakatu, ar ko šoferis bija nožņaugts, un vēlāk paņēma to līdzi uz Skotlendjardu. Vienā lakata stūrī bija iestrādāta maza alvas plāksnīte ar dažiem vārdiem hindi valodā. Izrādījās, ka tur ir lasāms fabrikas īpašnieka vārds.

Galvenais inspektors runāja ar jauno lordu un uzdeva viņam vairākus jautājumus, taču arī Villijs nevarēja neko pastāstīt. Viņam Stāds bija paticis, un viņš ar šoferi bija labi sapratics, bet to Tanners jau bija dzirdējis no virssulaiņa. Šofera nāve Villijam bija ļoti ķērusies pie sirds.

Trešo svarīgo personu Tanners satika, kad viņš, šķērsodams laukus, devās uz ciemu un pa taciņu ašiem soļiem viņam pretī nāca Aila Kreina. Ja galvenais inspektors nebūtu Aiļu apturējis, meitene būtu aizsteigusies viņam garām.

-    Atvainojiet, jūs taču esat Kreinas jaunkundze? Es esmu galvenais inspektors Tanners no Skotlendjarda.

Viņam par lielu pārsteigumu, meitene nobālēja un vērās viņā ar šausmām. Tannera praksē tā jau bieži bija gadījies. Negaidot nonākuši saskarē ar policiju, cilvēki izturas dīvaini gan tie, kas ir noziegušies, gan tie, kas nav vainīgi. Taču viņš nebija gaidījis, ka liks tik ļoti satraukties šai jaunajai, dižciltīgajai dāmai.

-   Ak jā, man jau teica, ka jūs esot no policijas. Jūs izmeklējat Stada slepkavības lietu? Nabaga cilvēks, man tiešām viņa ir žēl.

-   Par slepkavību jūs laikam neko nezināt?

-   Nē.

-  Vai varat man kā citādi palīdzēt?

Viņa papurināja galvu, iekams Tanners bija beidzis savu sakāmo, un aiztraucās projām.

Seržants Totijs vēroja Aiļu un, kad viņa bija izzudusi no redzesloka, pievērsās savam priekšniekam.

-   Savādi, vai ne?

-   Man tā vis nešķiet. Esmu jau redzējis daudz tādu cilvēku, kas šādās situācijās izturas līdzīgi. Viņas aprindu ļaudīm pēkšņa saskare ar slepkavību nozīmē lielu satricinājumu.

Un tomēr Tanners kļuva domīgs.

Uz terases pie galvenās ieejas pilī Aila ieraudzīja Gilderu, kas sēdēja krēslā un lasīja avīzi.

Meitenei tuvojoties, Gilders piecēlās un jautājoši viņu uzlūkoja.

-  Vai redzējāt policistu? viņš stingri noprasīja.

-  Jūs domājat to detektīvu?

-  Jā. Vai viņš jūs iztaujāja?

Sākumā viņa nesaprata, ko Gilders grib.

-  Jaunkundz, vai viņš jums uzdeva kādus jautājumus?

Viņa dobjā balss darīja Aiļu nemierīgu.

-  Jā, viņš jautāja, vai es kaut ko nezinot par slepkavību. Tas arī bija viss.

Viņa apcirtās un iegāja pilī. Lēdija Lebanona sēdēja lielajā zālē pie rakstāmgalda. Augas dienas viņa pavadīja, studēdama senus heraldiskus uzrakstus. Latīņu valoda milēdijai nesagādāja nekādas grūtības, arī senanglu valodu viņa prata perfekti.

Ailai ienākot, viņa aizvēra grāmatu, ko tikko bija lasījusi.

-   Kas noticis? lēdija Lebanona jautāja.

Aila viscaur trīcēja, viņa nespēja parunāt.

-   Viņš man šo to jautāja, beidzot meitene izmocīja dažus vārdus pār lūpām. Proti, Tannera kungs.

-  Ak tā, tas policists. Nu un tad? Vai viņš jautāja arī par Emeršemu?

Aila papurināja galvu.

-  Kas šai pilī īsti notiek?

-  Aila, reizēm es tevi nudien nesaprotu, lēdija Lebanona diezgan skarbi atbildēja. Kas lai šeit notiktu?

-  Ja nu viņi to izdibina?

Lēdija Lebanona saslējās savā krēslā.

-  Aila, man tiešām grūti ir izprast tavu domu gaitu. Ko tas nozīmē: "Ja nu viņi to izdibina?" Es vēlos, lai tu neraizētos par lietām, kas uz tevi neattiecas.

Tovakar Aila Kreina agri devās pie miera. Viņa gulēja lielā, greznā telpā, kas tika saukta par "vecā lorda istabu". Tā bija plaša, padrūma, ar milzīgu baldahīngultu.

-  Pie joda, kāpēc viņa tik agri aizgājusi gulēt?

-  Villij, netaisi tādu traci! māte aizrādīja. Ko gan citu lai viņa būtu darījusi? Neko. Lēdija palūkojās savā briljantiem rotātajā rokas pulkstenī. Arī tev, dārgumiņ, būtu laiks likties gultā. Vai esi ar Aiļu runājis?

-  Nē, kopš tās dienas, kad notika drausmīgā slepkavība, man vel nav bijis ne mazākās izdevības to darīt. Villijs piešķieba galvu un ieklausījās. Kāds brauc šurp. Vai tas ir Emeršems?

-Jā.

-  Arī tai liktenīgaja naktī viņš bija te.

Lēdija uzmeta dēlam ašu skatienu.

-   Nē, tovakar viņš aizbrauca diezgan agri, ap pulksten desmitiem.

Villijs pasmaidīja.

-   Bet, māt, es taču redzēju, ka viņš savā automobilī dodas prom septiņos no rīta. Tieši tobrīd es paskatījos pa logu. Man vēl kāds apgalvoja, ka viņš esot aizbraucis jau vakarā.

-  Vai tu tam cilvēkam pateici, ka tā nav taisnība? lēdija asi noprasīja.

-  Nē, kāpēc man būtu vajadzējis to darīt? Paraudzījies zāles velvētajos griestos, viņš nopūtās. Šī ir sasodīti drūma pils. Man top baigi iedomājoties, ka būs te jāpavada viss mūžs. Emeršemu es negribu redzēt, tāpēc došos uz savu istabu.

Durvis atvērās, pa tām ienāca nevis Emeršems, bet gan Gilders, nesdams paplāti ar viskija pudeli, šifonu un glāzi. Viņš ielēja glāzē nedaudz viskija, pēc tam sodas ūdeni, bet lords aizdomu pilns vinā noraudzījās.

Tad Villijs paņēma glāzi un izdzēra to. Taču tikai tad, kad tā bija tukša, viņš sajuta mutē rūgtu garšu.

Dīvains viskijs, jaunais lords noteica.

Tā bija pēdējā piezīme, kuru viņš atcerējās. Pēc četrām stundām Villijs pamodās ar sāpošu galvu un, iededzis gaismu, konstatēja, ka atrodas savā istabā. Mugurā viņam bija pidžama, un viņš gulēja gultā. Kunkstēdams viņš mēģināja uzslieties sēdus, bet taču viss ap viņu sāka griezties. Gilders viņa viskijam bija pievienojis pārāk lielu devu miega zāju.

6

Lords Lebanons uzcēlās, nedrošiem soļiem piegāja pie durvīm un gribēja tās atvērt, taču izrādījās, ka durvis ir aizslēgtas. Viņš meklēja atslēgu, bet nevarēja to atrast. Tikai ar pūlēm viņam izdevās sakārtot domas. Kaut cik atguvies, lords nospieda zvana pogu, kas atradās blakus gultai, un sāka gaidīt. Pagāja krietns brīdis, iekams Gilders atslēdza durvis un ienāca istabā.

Ar amerikāni laikam bija kaut kas atgadījies. Zem vienas acs viņam bija zilums, viņa žaketes apkakle bija atrauta nost un veste saplēsta. Gilders sadrūmis skatījās Villijā.

-  Vai milords ko vēlas? beidzot viņš iejautājās.

Villijs aptvēra, ka Gilderam nav viegli viņu tik pieklājīgi

uzrunāt.

-   Kas aizslēdza manas istabas durvis?

-  Es, Gilders dzedri un mierīgi atbildēja. Vakar kāds svešinieks, iekļuvis pilī, uzsāka kautiņu, un es gribēju jūs no tā visa pasargāt.

Lords Lebanons raudzījās viņā platām acīm.

-  Kas tad tas bija?

-  Jūs, milord, viņu nepazīstat, Gilders strupi atteica. Vai varu jums kā pakalpot?

-  Atnesiet man kādu vēsu dzērienu, kas dzesētu slāpes. Vakarējais viskijs nekur nederēja.

Ja Gilders arī manīja lorda aizdomas, viņš neko neizrādīja.

-To man ir teicis vēl kāds. Manuprāt, šejienes viskijs vispār nav necik labs. Es palūgšu, lai milēdija liek atvest dažas pudeles no pilsētas.

-   Kur ir mana māte? Villijs satraukts iejautājās. Vai viņa bija klāt, kad…

-  Nē, viņa bija savā istabā.

-   Kas īsti vakar notika? jaunais lords neatlaidās.

Gilders viņu uzlūkoja, grīni smīnēdams.

-  Varbūt vēlaties pats visu apskatīt?

Lords Lebanons, iekāpis rītakurpēs, sekoja Gildcram pa gaiteni, pēc tam pa platajām kāpnēm lejup līdz zālei.

Lejā viņš ieraudzīja Bruksu, kas, izmeties kreklā, acīmredzot pūlējās tur atkal ieviest kārtību. Bija apgāzts kāds galds, ampīra stila sofai nolauzts viens stūris, sašķaidītā porcelāna pulksteņa lauskas mētājās pa grīdu, četras elektriskās sveces lielajā kroņlukturī bija sabojātas, noliecot tās uz sāniem. Villijs izbrīnījies vēroja postažu.

-  Kas to izdarīja? viņš jautāja, cenzdamies ieņemt pils saimnieka stāju.

-   Kāds Emeršema draugs, Gilders nicīgi atbildēja, bet Villijs tam nepievērsa uzmanību.

Visur bija redzamas stikla šķembas; laikam ari viskija pudele bija saplēsta, triecot pret grīdu. Sadauzīts bija pat viens no cietajiem ozolkoka paneļiem.

-  Izskatās tā, it kā te būtu ārdījies kāds vājprātīgais. Gilders sarāvās, šie vārdi viņu bija izbiedējuši.

-  Jā, tas cilvēks Emeršema draugs tik tiešām tā uzvedās. Pulkstenis bija pusčetri, un austrumos jau sāka svīst

gaisma, kad lords atkal apgūlās.

Villijs zināja, ka viskijam bija piejauktas miega zāles, taču jutās tik noguris, ka nespēja Gilderu vēl ilgāk iztaujāt.

7

Kaut gan galvenais inspektors Tanners darbā domāja un rīkojās prātīgi un lietišķi, viņš tomēr nebija zaudējis romantiskas izjūtas.

Pašlaik viņš Skotlendjarda reģistratūrā nodarbojās ar kartotēkas pārskatīšanu. Visi parastie noziedznieki un speciālisti savu darba paņēmienu ziņā bija diezgan līdzīgi, tāpēc tos varēja aptvert ar vienu indeksu. Tagad Tanners meklēja to cilvēku vārdus, kuri kopš šīs indeksācijas ieviešanas bija kādu nožņauguši vai vismaz pieķerti mēģinājumā to darīt. Lielākā da|a šo noziedznieku jau bija sodīti ar nāvi pakarot. Citi, kam savu nodomu nebija izdevies pilnīgi īstenot, vēl sēdēja cietumos. Taču Tanners nevarēja atrast nevienu noziegumu, kas līdzinātos Marka klosteri izdarītajam. Netrūka tādu vīriešu un arī sieviešu, kas savus upurus bija mēģinājuši nožņaugt ar virvi vai auklu, bet, lai cik uzmanīgi viņš katru no tiem pētīja, nebija atrodams neviens, ko varētu kaut kā saistīt ar noziegumu Marka klosterī.

Atgriezies savā birojā, Tanners ieraudzīja seržantu Totiju ērti sēžam priekšnieka krēslā.

Lai vajadzības gadījumā parādītu savus varoņdarbus pareizā gaismā, Totijs spēja ģeniāli melot, turklāt viņam bija aizspriedums pret izglītotiem priekšniekiem, kas arī no pakļautajiem prasīja attiecīgas zināšanas, iekams ļāva tiem pakāpties augstāk pa karjeras kāpnēm.

Totijs piegāja pie loga un paraudzījās uz ļaužu pilno Temzas krastmalu. Pēdējā nedēļā nekādu lielu pārmaiņu darbā nebija bijis.

-  Ko jūs zināt par Emeršemu? -Tanners pēkšņi ievaicājās.

-   Ko, lūdzu? Totijs pārsteigts attrauca. Emeršema ir kāda pilsēta Kentā.

-  Emeršema, inspektors Tanners pacietīgi skaidroja, ir pilsēta Bakingemšīrā, bet es runāju nevis par pilsētu, bet gan par doktoru Emeršemu.

Totijs savilka lūpas.

-  Ak jūs domājat to cilvēku no Marka klostera? Viņš ir ārsts.

-  Arī tas nav droši zināms. Viņš gan sauc sevi par doktoru, bet man nav skaidrs, vai viņš ir medicīnas vai filozofijas zinātņu doktors.

Tanners izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un sāka to šķirstīt, līdz atrada meklēto.

-    Doktoram Emeršemam ir dzīvoklis Devonšīras ielā kādā daudzdzīvokļu namā. Šis rajons ir ļoti dārgs un doktoram pārāk smalks, turklāt viņam pieder arī divi sacīkšu zirgi. Emeršems ir bijis Indijā, tāpēc pieņemu, ka viņš ir medicīnas zinātņu doktors. Es labprāt uzzinātu, ko viņš dara Marka klosterī un kas viņu saista ar Lebanonu ģimeni.

-  Vai viņš nevarētu būt slepkava?

-Tikpat labi šo slepkavību varētu būt izdarījis jūs vai vēl kādi citi.

-   Man jums jādara zināms, ko vēl esmu pierakstījis, būdams pilī. Tagad Totijs runāja oficiāli, un galvenais inspektors sāka viņā uzmanīgi klausīties. Tur ir parka sargs, kāds Tillings, kas vienmēr izskatās dusmīgs vai vismaz īgns. Es viņu sastapu viesnīcā. Viņš bija uzlicis rokas uz letes; tik lielas un stiegrainas rokas vēl nebiju redzējis nevienam cilvēkam. Es par viņu aprunājos ar viesnīcnieku, un tas man pastāstīja, ka reiz Tillings plikām rokām esot nožņaudzis suni.

-  Velns parāvis, tas ir ko vērts!

Totijs pasmaidīja un nopriecājās par savu vārdu radīto iespaidu.

-   Jā, es vienmēr turu ausis vaļā. Jums varbūt reizēm šķiet, ka neesmu necik spējīgs, bet ja kaut kas ir noticis…

-  Jūs tātad teicāt, ka šis vīrs esot nožņaudzis suni? Kāpēc jūs man to neziņojāt agrāk?

-   Man tas diemžēl neienāca prātā. Viņam ir arī sieva, turklāt tā esot loti skaista. Ciemā runā, ka viņa metot acis uz jauniem cilvēkiem. Divas vai trīs viņas mīlas dēkas nevienam neesot noslēpums. Ak, atminējos: arī Stāds ^bijis viņas mīļākais.

-  Un ko vēl jūs dzirdējāt? Starp citu, Tillingu es pats redzēju. Viņš ir liela auguma, drūms vīrs, atceros viņu loti labi.

Totijs paskatījās griestos, it kā cerētu tur kaut ko ieraudzīt. Tas ir viss, kas man zināms. Vēl tikai viens fakts: Tillings slepkavības naktī bija Londonā. Kopā ar viesnīcnieka dēlu. Tāpēc es viņam vairs nepievērsu uzmanību un necentos neko sīkāk noskaidrot.

-   Tas ir viegli pārbaudāms. Aizbraukšu uz Torntonu un mazliet aprunāšos ar viņa sievu. Taču vispirms es tomēr gribētu satikt doktoru Emeršemu.

Viņš paraudzījās pulkstenī bija puspieci.

-  Vai man vajadzētu jūs pavadīt? Totijs jautāja,

-  Domāju, ka tas nav nepieciešams. Palieciet mierīgi šeit un pagudrojiet, ko vēl esat aizmirsis man pateikt. Jūs taču noteikti zināt, kurp devās Tillings kopā ar viesnīcnieka dēlu, kad vini bija iebraukuši Londonā?

Totijs viegli piesita ar pirkstu pie pieres un pasmaidīja.

-   Zinu gan. Tas viss man ir galvā. Manas smadzenes ir tikpat kā kartotēka, es nekad neko neaizmirstu! Abi apciemoja viesnīcnieka brāli, kam pieder viesnīca Londonā. Viņš svinēja dzimšanas dienu vai ko citu. Brāļadēls Toms un Tillings aizbrauca uz pilsētu un pārnakšņoja tur.

-  Pārbaudiet, vai tiešām tā ir bijis, -Tanners īsi noteica.

Pēc pusstundas viņš aizbrauca uz rajonu, kur dzīvoja doktors Emeršems. Viņa dzīvoklis atradās lielā, modernā ēkā.

-   Vai doktors Emeršems ir mājās? inspektors jautāja durvju sargam.

-  Jā, doktors ir savā dzīvoklī. Vai viņš jūs gaida?

-  Domājams, ka ne, Tanners smaidīdams atbildēja.

Tikko inspektors bija iekāpis liftā, pa ārdurvīm iedrāzās

kāds vīrietis un steidzās uz liftu. Viņš bija ģērbies kā garīdznieks, un viņam bija bāla seja, kas liecināja par intensīvām studijām. Viņš vēlīgi uzsmaidīja durvju sargam un ar galvas mājienu pieklājīgi pasveicināja Bilu 'lanneru.

Abi vīrieši uzbrauca ceturtajā stāvā, un, kad lifta durvis bija atvērušās, Tanners sekoja garīdzniekam pa gaiteni. Tur viņš redzēja, ka šis cilvēks dodas uz 16. dzīvokli, kas bija vajadzīgs arī Tanneram.

Durvis atvēra gados jauns kalpotājs. Pēc visa spriežot, garīdznieku te pazina. Kalpotājs nosprieda, ka Tanners ir atnācis kopā ar viņu.

-   Heistingsa kungs, es pateikšu, ka esat ieradies, viņš sacīja un atstāja abus vīriešus priekšnamā.

-  Es īpaši nesteidzos, garīdznieks laipni teica. Esmu Pītersfīldas vikārs. Ja jūs neuzkavēsieties pārāk ilgi, es labprāt pagaidīšu mans vārds ir Džons Heistingss. Vai esat bijis Pītersfīldā?

-  Esmu par to tikai dzirdējis, -Tanners atbildēja.

Vikārs pieliecās Tanneram tuvāk un uzsāka vaļsirdīgu

sarunu.

-  Baidos, ka drīz sākšu krist mūsu draugam Emeršemam uz nerviem. Šoreiz gribu ar viņu runāt par mūsu jaunceļamo draudzes namu. Man tas liekas briesmīgi, ka mēs jau septiņus gadus to būvējam un nekādi nevaram dabūt gatavu. Doktors bija tik laipns…

Viņš ieklepojās, jo durvis atvērās un pa tām iznāca doktors Emeršems. Smaids, ar ko tika sveikts vikārs, pazuda, tiklīdz viņš bija ieraudzījis galveno inspektoru.

-  Labvakar, Tannera kungs! Tā taču jūs laikam sauc?

-  Tas tiešām ir mans vārds. Jums ir laba atmiņa.

-  Jā, pat lieliska, Heistingss piebalsoja. Es par to pārliecinājos, kad doktors reiz bija atbraucis uz Pītersfīldu, lai nokārtotu, ja drīkstu tā teikt, kādu svarīgu jautājumu…

-  Tannera kungs, varu jums veltīt piecpadsmit minūtes. Lūdzu, nāciet dzīvojamā istabā!

Garīdznieku Emeršems bija rupji pārtraucis.

-  Atvainojiet mani uz mirkli! pēc tam viņš pateica.

Tad mājastēvs ātri iegāja dzīvojamā istabā un, kad ari

galvenais inspektors bija tur ienācis, aizvēra durvis.

-   Nu, Tannera kungs, vai šai nepatīkamajā lietā ir izdevies atklāt ko jaunu?

-   Ir gan, bet tas nav nekas svarīgs. Es gribēju apjautāties, vai jūs man nevarētu kaut kā palīdzēt.

Doktors Emeršems domīgi viņa palūkojās, tad sašķobīja muti un papurināja galvu.

-   Neliekas gan, ka jūs no manis varētu kaut ko uzzināt. Tas bija briesmīgs pārdzīvojums man un arī lēdijai Lebanonai tīrās šausmas! Turklāt Stāds nebūt nebija sevišķi patīkams cilvēks. Man ar viņu ir iznākušās domstarpības, jo viņš izturējās loti nekaunīgi. Viņš nebija arī necik labs šoferis.

Patiesībā Stāds bija teicams šoferis, taču Emeršems nespēja nociesties nepateicis par vinu ko sliktu.

-  Vai viņš nebija arī brunču mednieks?

Doktors Tannerā cieši paraudzījās.

-   Nezinu, ko jūs ar to domājat. Par viņa privāto dzīvi man ir zināms pavisam maz. Varbūt tur bija iejaukta kāda sieviete?

Tanners iesmējās un papurināja galvu.

-   Es nezinu daudz vairāk kā jūs, bet esmu dzirdējis, ka viņam esot bijis sakars ar parka sarga sievu… Inspektors apklusa, izlikdamies, ka pūlas atcerēties viņas uzvārdu. Kādu Tillinga kundzi, vai tā varētu būt?

Doktors atmeta galvu. Šis mājiens aizskāra viņa patmīlību.

-  Tas nav iespējams! viņš attrauca. Tillinga kundze ir visnotaļ kārtīga sieviete. Tas, ka viņai būtu bijis sakars ar Stādu, izklausās taisni smieklīgi!

-  Viņa esot loti skaista?

-  Jā, laikam gan, Emeršems strupi atbildēja. Taču, ja jums šķiet, ka Stadam ir bijis sakars ar Tillinga kundzi, tad jūs maldāties. Viņa ir ļoti atturīga. Kas jums stāstīja tādas pasakas?

Inspektors tikai paraustīja platos plecus.

-   Ja tādas runas gadās dzirdēt, tās paliek prātā, viņš apmierināts teica. Cik man zināms, viņas vīrs esot ļoti greizsirdīgs. Vai arī jūs to zināt?

-   Viņas vīrs ir neciešams cilvēks, Emeršems dusmīgi sacīja. Nesaprātīgs un brutāls. Jau bieži viņš sievai ir draudējis.

Doktors juta, ka Tanners viņu ar interesi vēro.

-  Es Tillinga kundzi pazīstu tikai pavirši, viņš skubīgi piebilda. Esmu bijis pie viņas kā ārsts. Protams, ciemā melš visu ko, bet es tenkās neklausos.

Tanncrs saprata, ka jāliek lietā visi līdzekļi. Viņam vajadzēja uzzināt vēl vairāk. Taču Emeršems centās ievirzīt sarunu citā gultnē.

-   Es domāju, ka jūs viņu labi pazīstat, Tanners nevainīgi sacīja, citādi es šo sievieti nemaz nebūtu pieminējis.

-   Kāpēc man viņa būtu īpaši labi jāpazīst? Emeršems vienaldzīgi teica. Man viņa ir kāda lēdijas Lebanonas kalpotāja sieva, nekas vairāk. Es par kalpotājiem interesējos tikai kā ārsts.

-   Nu protams, Tanners viņam piekrita. Tātad, jūsuprāt, runām par, tā sakot, Stada un Tillinga kundzes draudzību nav pamata.

-  Galīgi nekāda, ārsts uzsvēra. Tik mazā ciemā cilvēkiem nav nekā cita ko darīt kā vien trīt mēli un runāt ļaunu par citiem. Viņš piespiedās pasmaidīt. Īstenībā biju gaidījis, ka tieši jūs man par šo gadījumu pastāstīsiet daudz ko jaunu. Skotlendjardā visi vienmēr zina visu.

-   Nekādu sensāciju pie mums nav, inspektors nevērīgi bilda, jo mēs strādājam gluži parastā valsts iestādē. Ja gribat dzirdēt par aizraujošiem piedzīvojumiem, jums jāiet vai nu uz slepeno dienestu, vai ārlietu ministrijas politisko nodaļu. Bet es negribu jūs ilgāk aizkavēt. Jūsu draugs gaida.

Tanners sniedza ārstam roku.

-Jūs domājat Heistingsa kungu? Vai esat pazīstami?

Emeršems to pavaicāja it kā vienaldzīgi, taču Tanners viņa balsī saklausīja nervozumu. Kad inspektors papurināja galvu, doktors atviegloti uzelpoja.

-    Heistingss ir interesants lauku garīdznieks, Emeršems sacīja. Reizēm, kad draudzes vajadzībām bija nepieciešama nauda, es viņam izpalīdzēju. Starp citu, Tannera kungs, vai tā ir taisnība, ka slepkavības naktī Marka Torntona ciemā esot bijis kāds pazīstams noziedznieks? Es kaut ko tādu dzirdēju un tūliņ nodomāju, ka būsiet atradis svarīgus pierādījumus.

-   Es Brigsu nesauktu par pazīstamu noziedznieku. Viņš gan vairākkārt tiesāts, taču par citām lietām. Par slepkavību mēs viņu neturam aizdomās, viņš ir naudas viltotājs. Varbūt esat ar viņu ticies Indijā? Cik man zināms, ar! jūs kādu laiku tur bijāt.

Doktors valdīja pār saviem sejas muskuļiem, bet nespēja novērst piesarkšanu.

-  Nē, nekad neesmu ar viņu ticies, ārsts gausi atbildēja. Neesmu par viņu pat dzirdējis. Indijā gan esmu bijis, bet kopš tā laika ir pagājuši pieci vai seši gadi. Toreiz es tur strādāju valsts iestādē, taču tā bija neizdevīga nodarbošanās, tāpēc aizgāju prom… rūpijas kurss nemitīgi svārstījās… turklāt bija jāstrādā drausmīgos apstākļos…

Runāšana Emeršemam sagādāja grūtības, viņš gandrīz vai nezināja, ko vēl varētu pateikt. Taču drīz vien doktors atkal bija atjēdzies un smaidīdams atsedza savus baltos zobus.

-   Tannera kungs, ja jūs domājat, ka tiešām varu jums kaut kā palīdzēt, lūdzu, piezvaniet man! Parasti esmu Londonā, tikai divas trīs dienas nedēlā pavadu Marka klosteri. Mēs abi ar lēdiju Lebanonu rakstām grāmatu par heraldiku. Pagaidām tas gan ir noslēpums, tāpēc ceru, ka jūs par to nevienam neko neteiksiet, it īpaši viņai ne, citādi sāksies uztraukumi. Es šai nozarē neesmu nekāds speciālists.

Ejot ārā no Emeršema dzīvokļa, Tanneru nodarbināja dažādas problēmas. Durvju sargs sēdēja savā vietā, uzsmaidīja viņam un mēģināja pievērst sev viņa uzmanību. Taču Tanners bija pārāk dziļi iegrimis domās. Vikārs tika viņam teicis, ka Emeršems esot ieradies ciema baznīcā svarīgās darīšanās; šī lieta bija jāpapēta! Kāpēc doktors, dzirdot pieminam Brigsu, bija nobālējis? Kāds gan viņam sakars ar šo noziedznieku, kas blēdību un naudas viltošanas dēļ lielāko dalu mūža ir pavadījis cietumā? Un kāpēc viņš tik loti centās noliegt pazīšanos ar Tillinga kundzi?

Atbilde uz šo jautājumu bija samērā vienkārša: acīmredzot ciema mēlneši runāja patiesību viņiem tik tiešām bija mīlas sakars.

Tanners izgāja uz Devonšīras ielas un sāka lūkoties pēc taksometra. Tobrīd kāds cilvēks, kas bija stāvējis ielas pretējā pusē, pagriezās pret veikala skatlogu un ar lielu interesi sāka vērot tur izliktos medicīnas instrumentus. Viņš gan nepagriežas pietiekami ātri, tāpēc Tanners viņu pazina. Tas nebija neviens cits kā Tillings, un nu Tanners bija pārliecināts, ka parka sargs novēro Emeršema dzīvokli.

8

Galvenais inspektors jau dzīrās doties pāri ielai pie Tillinga, bet parka sargs aizbēga. Viņš laikam bija pamanījis Tannera atspulgu skatlogā, jo ar skubu nozuda sānielā. Tanners viņam sekoja, taču, nokļuvis līdz sānielai, parka sargu nekur vairs neredzēja. Inspektors ievēroja tikai taksometru tuvojamies ielas galam un nosprieda, ka tajā sēž Tillings.

Kad Tanners bija atgriezies Skotlendjardā, viņa interese par slepkavību Marka klosteri atkal pieauga. Viņš vēl atradās savā birojā, kad pārradās Totijs.

-  Es pārbaudīju informāciju. Viss saskan. Tillings ir pārnakšņojis Nūkatas viesnīcā…

-  Un tomēr jums nebija pietiekami daudz laika, lai aizbrauktu uz šo viesnīcu, Tanners ironizēja.

-  Tik vecmodīgs es vairs neesmu. Kādēļ tad ir izgudrots telefons?

-   Ja policijai jāievāc šādas ziņas, apvaicāšanās pa telefonu ir galīgi nevietā, priekšnieks stingri norādīja.

-  Viesnīcnieku es pazīstu. Tillings ir pārlaidis nakti viesnīcā un nākamajā rītā aizbraucis. Starp citu, viņš ar Tomu draudzējas.

-   Totij, tagad es jums došu tādu uzdevumu, par kuru labāku grūti būtu iedomāties. Brauciet uz Feringtonkortu un novērojiet doktoru Emeršemu! Noskaidrojiet, vai viņš ir mājās, kad viņš iet prom, kas vinu apmeklē un tā tālāk. Pielabinieties viņa kalpotājam tas ir jauns cilvēks. Varbūt ko derīgu jums varēs pastāstīt arī durvju sargs un tirgotāji.

Totijs ievaidējās.

-  Tas taču nav seržantam piemērots uzdevums…

-Totij, jums, kā vienmēr, nav taisnība. Es šo uzdevumu neuzticētu nevienam citam. Ir iespējams, ka notikumam Marka klosterī rodas jauns pavērsiens, un jums tad jābūt klāt. Bet, ja jūs to nevēlaties, es aizsūtīšu Ferabiju, viņu neviens par detektīvu neuzskata…

-  Arī mani ne, Totijs galveno inspektoru pārtrauca skaļāk, nekā būtu vajadzējis. Man nav iebildumu ne pret seržantu Ferabiju, ne kādu citu jaunāku ierēdni, bet, ja jūs man liekat ko darīt, es to arī izdarīšu.

Seržants Ferabijs ar savu labo izglītību Totijam bija kā dadzis acī. Turklāt viņš prata nevainojami uzvesties un visiem patika. Savas spējas Ferabijs bija pieradījis un tāpēc itin drīz tika paaugstināts. Klusībā Totijs viņu apbrīnoja un pat centās atdarināt.

Kad Totijs iegāja plašajā Feringtonkortas blokmājas hallē, viņam nebija ne mazākās cerības ātri iegūt durvju sarga vai kāda mājkalpotāja uzticību.

It sevišķi durvju sargs savā tresotajā uniformā šķita gluži nepieejams.

Ja Tanners būtu ieskatījies vērīgāk, viņš spīdīgā livrejā tērptajā vīrietī būtu pazinis Bouldu bijušo policijas ierēdni. Turpretī Totijs Bouldu atcerējās uzreiz un sirsnīgi apsveicinājās ar to kā ar vecu pazinu.

-  Savādi gan, ka Tanners mani šopēcpusdien nepazina, durvju sargs teica. Ko viņš meklē? Tam taču nav nekāda sakara ar Emeršemu?

-  Kāpēc tad ne? Bet kā jūs nokļuvāt šeit? Jūs izskatāties kā no filmas.

Boulds skumīgi paraudzījās uz zelta tresēm, kas rotāja vina piedurknes.

-  Nesaprotu, kāpēc tik smalkā, mierīgā mājā durvju sargs jāizgrezno kā Ziemassvētku vecītis. Tanners šorīt uzbrauca liftā uz Emeršema dzīvokli. Manuprāt, tam varētu būt kāds sakars ar neseno slepkavību uz laukiem.

-   Kas šis Emeršems īsti ir par cilvēku?

Boulds nogrozīja galvu.

-   Pret saviem kalpotājiem viņš izturas kā pret suņiem. Uzpūtīgs kungs! Ja vien man botu tāda vēlēšanās, es varētu šo to pastāstīt, durvju sargs noslēpumaini piebilda.

Boulds uzaicināja Totiju savā nelielajā istabiņā un piedāvāja krēslu.

-  Ja jūs apsēstos te kaktā, neviens atnācējs nevarētu jūs redzēt. Apmēram pirms diviem mēnešiem Emeršems rīkoja lielas viesības. Pārējie īrnieki par viņu sūdzējās… nu, es jums teikšu: sievietes… šampanietis…

-   Tam es ticu, Totijs ieteicās un tad alkatīgi taujāja tālāk. Taču visinteresantākās lietas bija risinājušās aiz slēgtām durvīm; Boulds varēja pastāstīt tikai to, ko bija dzirdējis no naktsmaiņas durvju sarga.

-  Vai Emeršems ir mājās?

-   Nē. Pirms kādas pusstundas aizgāja. Taču drīz viņš atgriezīsies, viņam ir norunāta tikšanās. Viņu apmeklēšot kāda jauna dāma. Emeršems man stingri pieteica pavadit līdz uzgaidāmajai istabai, ja viņa ierastos agrāk nekā viņš pats. Šim nolūkam mums te ir brīnišķīga telpa, vai esat to jau redzējis?

-   Nē, taču tā mani arī neinteresē, -Totijs viņam atbildēja. Bet kur tad ir kalpotājs? Vai vina vārds nav Džo?

Boulds seržantam pamirkšķināja. Arī viņš ir prom, Emeršems šovakar viņu jau laikus aizsūtīja mājās. Kalpotājs šādu apciemojumu reizēs tikai traucē. Vai Tanners interesējas par doktoru? Vai šis vīrs ir kaut ko izstrādājis? Es nemaz nebrīnītos, ja tā būtu. Viņš man vienmēr ir licies aizdomīgs… Pirmkārt, viņam ir neticami daudz naudas, un, cik esmu dzirdējis, tā nāk no laukiem. Turklāt šai dzīvoklī Emeršems pavada labi ja trīs naktis nedēlā. Viņš aicina viesus, iet uz teātri; vārdu sakot, šķiež laiku un naudu.

-  Varu iedomāties, Totijs teica, pamādams ar galvu.

Pēkšņi viņš uzmeta durvju sargam brīdinošu skatienu un

ierāvās kaktā. Uz priekštelpas marmora grīdas atskanēja steidzīgu solu troksnis. Boulds nodzēsa gaismu un izgāja no savas istabiņas. Nākamajā mirklī Totijs redzēja gar logu paejam Emeršcmu. Ārsts Bouldam kaut ko pajautāja, tad aizcirtās kādas durvis un lifts sāka celties augšup.

Tūliņ Totijs izdzirda citus solus un, piesardzīgi paskatījies no sava kakta, ieraudzīja jaunu dāmu. Sev par lielu pārsteigumu viņš tajā pazina Aiļu Kreinu no Marka klostera.

Viņai mugurā bija garš mētelis, galvā maza melna cepurīte, ko viņa bija uzvilkusi dziļi uz acīm. Taču Totijs parasti atcerējās katru, ko kaut reizi bija redzējis. Šodien Aila viņam šķita bāla un nervoza.

Viņa palūkojās pa kreisi, tad pa labi un jau tuvojās durvju sarga istabiņai, bet īstajā brīdī lejā nobrauca lifts, un Boulds piegāja pie viņas.

-  Vai vēlaties satikt doktoru Emeršemu?

-  Ja, lūdzu, viņa klusu atbildēja.

Totijs gaidīja Bouldu atgriežamies.

-  Tā ir viņa, durvju sargs teica. Skaista, vai ne? Bet skaistas ir viņas visas, kas nāk šurp. Ja tā būtu mana meita…

Sejā viņam parādījās nīgrums. Totijs neko nebilda, jo Ailas ierašanās pie Emeršema viņam nelikās tik šaubīga. Lēdijas Lebanonas sekretāre būdama, viņa varbūt bija atvedusi ārstam kādu ziņu no savas darba devējas. Viņas bālums un nervozitāte gan ne visai saderējās ar šo teoriju.

-Vai man nebūtu kāda iespēja ielūkoties Emeršema dzīvoklī? Totijs pēkšņi iejautājās.

Boulds kjuva nopietns.

Kā pieredzējušam policistam viņam bija pats par sevi saprotams, ka seržants ar otru atslēgu drīkst dzīvokli atslēgt vai vismaz uzturēties tukšajā dzīvoklī blakus Emeršema apartamentiem. No turienes Totijs varētu iziet uz kopējā balkona, kas stiepās arī gar ārsta dzīvokli. Balkonu divās dalās sadalīja vienīgi dzelzs režģis, kam viegli varēja pārrāpties pāri.

Taču tagad Boulds bija durvju sargs un viņam bija jābūt nomodā par mājas iedzīvotājiem. Tāpēc taču viņš saņēma algu. Ja viņš izdarīs kādu pārkāpumu, tiks atlaists no darba.

-   Seržant, es īsti nezinu, vai tas numurs ies cauri, viņš teica, pakasīdams zodu.

Totijs vēl kādu laiciņu centās Bouldu pārliecināt, un beidzot viņi ar liftu uzbrauca augšā.

Tiklīdz Aila bija piezvanījusi, doktora dzīvokļa durvis atvērās.

-  Ak, Kreina jaunkundz, nāciet iekšā!

Emeršcms bija lieliskā omā, runāja ar meiteni tēvišķīgi un izturējās daudz laipnāk nekā parasti lēdijas Lebanonas klātbūtnē.

-Tas ir loti jauki, ka esat atnākusi. Vai nenovilksiet mēteli?

Taču Aila nebija nākusi, lai patērzētu.

-  Nē, paldies! Varu palikt tikai dažas minūtes. Un kā jūs uzzinājāt, ka esmu pilsētā?

Ievezdams Aiļu dzīvojamā istabā, Emeršems smaidīja.

-  Es zvanīju milēdijai, un vina man pateica, ka jūs esot pilsētā. Vakars taču jums ir brīvs? Cerams, ka neesmu izjaucis jūsu programmu? Vispār tā ir bezatbildīga attieksme likt jums pavadīt tik daudz laika drūmajā Marka klosterī.

-   Rīt no rīta es braukšu uz Stīveneidžu apciemot māti, viņa īsi atbildēja.

Viņš piebīdīja Ailai tuvāk krēslu, taču vina palika stāvam.

-   Lēdija Lebanona man pateica, kurā viesnīcā esat apmetusies, un laimīgā kārtā es jūs sameklēju, kamēr vēl nebijāt nekur izgājusi.

-  Ko jūs no manis vēlaties?

Viņas balss nebūt neskanēja laipni.

-   Nebiju gatavojusies ierasties pie jums pieklājības vizītē, Aila vēsi paskaidroja, kad Emeršcms bija pārmetis viņai noraidošu izturēšanos. Ja jūs nebūtu teicis, ka jums steidzami jārunā ar mani par lēdiju Lebanonu, es vispār nebūtu šurp nākusi.

-  Aila, kā jūs varat būt tik salta? Vai tagad atļausiet, ka palīdzu jums novilkt mēteli?

Viņa pakāpās soli atpakaļ.

-   Kas jums ir sakāms?

Viņam bija gaužām grūti uzsākt ar Aiļu sarunu.

-  Villijs Lebanons grib jūs precēt, vai jūs to zināt?

Viņa neko neatbildēja.

-  Ko jūs par to sakāt? Jūs būsiet grāfiene Lebanona, paraka par visām baronesēm un zemākas kārtas aristokrātēm. Starp citu, nesakiet milēdijai, ka uzaicināju jūs pie sevis.

Aila uzmeta viņam ašu skatienu.

-  Kāpēc ne, ja jau tas attiecas uz vinu?

-   Jūsu iespējamās laulības mazliet attiecas uz vinu un mani. Aila, tā jums tiešām būtu laba izdevība. Jaunais lords jums tūliņ pārrakstīs zināmu dalu savas bagātības, drīzāk gan to darīs lēdija Lebanona. Taču šķiet, ka jums šis plāns nepatīk.

-   Lēdija Lebanona arī man deva tādu mājienu, bet es nevēlos precēties. To es viņai skaidri arī pateicu.

Emeršems iesmējās.

-    Manuprāt, vina jūsu atteikumu nav ņēmusi sevišķi nopietni. Lēdija Lebanona ir tāds cilvēks, kas visur panāk savu. Ja viņa ko ir izlēmusi, pretoties viņai tikpat kā nav iespējams.

Aila nebilda ne vārda, un viņš jutās vīlies, pat sāka nervozēt. Kāpēc jūs nenovelkat mēteli? Mums abiem vajadzētu turēties kopā. Lēdija Lebanona mūs uzskata par diviem augstākas kategorijas kalpotājiem. Mēs saņemam algu, un mums jāslēpj savas patiesās jūtas…

-   Vai jums vēl kas ir sakāms? viņa ledainā balsī pajautāja. Ja nav, tad es iešu.

Aila pagriezās, bet, iekams saprata, kas notiek, Emeršems jau bija pieklāvis viņu sev klāt. Viņš turēja meiteni tik cieši, ka viņa nespēja atbrīvoties. Aila sajuta vīrieša ūsas pie sava vaiga, viņa acis spīdēja tik neganti, ka viņai kļuva bail.

-   Aila, nevienu meiteni visā pasaulē nevar salīdzināt ar tevi, viņš aizelsies izgrūda. Es vēlos būt tavs draugs, es gribu tev palīdzēt.

-   Palaidiet mani mazliet vaļā! viņa sacīja mākslotā mierā.

Viņš lāva sevi maldināt. Tiklīdz viņa tvēriens bija tapis vaļīgāks, Aila pēkšņi izrāvās, piesteidzās pie sienas un uzspieda īkški uz tur neuzkrītoši ierīkotas zvana pogas.

-  Lūdzu, atveriet durvis un ieejiet blakusistabā!

Emeršems strauji elpoja. Viņš neko neteica, saprazdams,

ka pašreiz ir zaudētājs. Saniknots viņš atrāva istabas durvis, izgāja priekšnamā un atslēdza ieejas durvis.

-  Ejiet! Es rīkojos muļķīgi, gribēdams jums palīdzēt.

Viņa norādīja uz otrām durvīm dzīvojamās istabas galā.

-  Netaisiet jokus! Jūs esat pilnīgā drošībā…

-   Esmu drošībā, kamēr mans pirksts atrodas uz ugunsgrēka trauksmes slēdža, viņa mierīgi atbildēja. Jūs taču negribētu kļūt par apsmieklu? Un tā tiešām notiktu, ja šeit ierastos ugunsdzēsēji!

Uz balkona tumsā stāvēja seržants Totijs un apmierināts palocīja galvu.

Viņš redzēja, ka Aila dodas prom, dzīvokļa durvis aizveras un doktors atgriežas dzīvojamā istabā.

-  Lieliski, seržants Totijs atzinīgi nomurmināja.

Kādu brīdi Emeršems nervozi staigāja pa istabu. Tad

Totijs izdzirda iezvanāmies telefonu. Emeršems piegāja pie aparāta un nocēla klausuli. Tad dusmīgi sarauca pieri, kaut ko Totijam nesaprotamu pateica, nodzēsa gaismu un iegāja guļamistabā.

Totijs zagās pa balkonu uz priekšu; aizkari iekšpusē bija aizvilkti, taču viņam izdevās pa malā palikušu spraugu ieskatīties istabā. Tobrīd Emeršems attaisīja kādu atvilktni, izņēma no tās kādu priekšmetu un ielika kabatā. Totijs nevarēja šo priekšmetu īsti saskatīt, taču viņam likās, ka tas ir brauniņš.

Arī guļamistabā bija telefona aparāts. Doktors kādam piezvanīja un dažas minūtes sarunājās. Acīmredzot tas bija iekšējais telefons.

Ārsts izņēma no skapja mēteli, aplika ap kaklu baltu zīda šalli, bet Totijs lavījās atpakaļ uz tukšo dzīvokli. Kad Emeršems nobrauca lejā ar liftu, Totijs kādu bridi jau atradās priekštelpā pie nama ieejas.

-  Doktors kaut kur dosies, Boulds teica. Viņš tikko kā sazvanījās ar savi šoferi. Āutomobilis ir jau piebraukts. Pagaidiet mirklīti!

Boulds izgāja uz ielas un pārmija dažus vārdus ar šoferi.

-  Emeršems brauks uz Marka klosteri, durvju sargs atgriezies pačukstēja seržantam. Jums vajadzētu kādreiz ar šo šoferi aprunāties ko visu viņš nestāsta par savu kungu! Turklāt necik ilgi šai amatā viņš vēl nav. Šomēnes šis ir jau otrais.

Lifta zvaniņš lika pārtraukt sarunu. Durvju sargs aizsteidzās un drīz atnāca atpakaļ kopā ar doktoru Emcršemu. Tas knašiem soļiem izgāja uz ielas.

Tikai tad, kad automobilis bija aizbraucis, Totijs iznāca no savas slēptuves.

-  Dīvains cilvēks.

-  Vai jūs tur kaut ko redzējāt? Boulds ziņkārīgi apvaicājās.

-Jā, diezgan daudz, Totijs noslēpumaini atbildēja.

Tad viņš devās uz tuvāko tālruņa kabīni un par redzēto ziņoja priekšniekam.

-   Es tikai gribētu zināt, kādēļ viņš aizbrauca uz Marka klosteri, Tanners domīgi noteica. Pēc visa spriežot, iepriekš viņam vēl nebija tāda nolūka. Kur jaunā dāma dzīvo?

Totijs nopūtās.

-   Visu taču es nevaru zināt, viņš pārmetošā tonī atbildēja.

-  Bēdīgs atklājums, Tanners teica un nolika klusuli.

Telefona kabīne atradās labi ja simt metru attālumā no

Fcringtonkortas. Kad Totijs no tās iznāca, viņš pamanīja, ka

viņu vēro kācls vīrs. Vispirms viņš nodomāja, ka tas ir slepenpolicists, taču pēkšņi to pazina. Šis vīrs laikam gribēja Totijam ko teikt, jo nāca viņam klāt.

-  Jūs taču esat Tillings? Totijs jautāja.

-  Jā, tā mani sauc, parka sargs dobjā balsī atbildēja. Vai jūs nupat neiznācāt no tās mājas? Viņš norādīja uz Feringtonkortu. Vai bijāt pie doktora Emeršema?

-   Paklausieties, seržants sevišķi laipni sacīja, jums taču ir zināms, ka es strādāju slepenpolicijā. Kāpēc jūs uzdodat man tādus jautājumus?

-  Kas bija tā jaunā dāma, kas iegāja mājā? Vai jūs viņu redzējāt?

-  Jā, redzēju.

-   Un pazināt? Vai esat viņu manījis ari Marka klosterī? Viņa taču neaizgāja kopā ar Emeršemu? Es neredzēju viņu iznākam ārā. Es galvenokārt gribēju uzmanīt doktoru.

-   Kā jums šķiet, kas bija šī jaunā dāma? Totijs diplomātiski ievaicājās.

-  Viņa tā nebija nekādā ziņā, viņa nav tik gara, viņa ari ģērbjas citādi. Kas tad tā bija?

-   Mana tante, Totijs atcirta. Kura gan cita?

Taču pēkšņi Totijs apjauta, kāpēc Tillings viņam uzdod visus šos jautājumus.

-  Ja jau jūs tik loti gribat to zināt, es jums pateikšu, kas viņa nebija. Tā nebija jūsu sieva.

-   Vai kāds būtu apgalvojis, ka tai jābūt viņai? Mana sieva ir Marka Torntonā. Uz kurieni tad viņš aizbrauca?

-  Vai jūs domājat doktoru Emeršemu? Uz Marka Torntonu. Bet tagad, draugs, paskaidrojiet man, ko tas viss nozīmē. Kāpēc jūs izspiegojat Emeršemu?

-  Tā nav jūsu darīšana, Tillings viņam uzkliedza.

Kad viņš pagriezās, lai ietu prom, Totijs sagrāba viņu aiz

rokas un pavērsa pret sevi.

-   Jūs pret mani varētu izturēties vismaz pieklājīgi, tas taču neko nemaksā.

Tillings laikam jutās pārsteigts par Totija spēku, jo seržants bija par viņu galvas tiesu mazāks.

-  Lūdzu, piedodiet, Tillings mainīja toni, bet man ir savas raizes un nepatikšanas.

-   Kam tad to nav, Totijs augstsirdīgi teica, ļaudams viņam iet.

Viņš nolūkojās uz parka sargu, līdz tas izzuda no viņa redzesloka, un tas devās atpakaļ pie sava drauga Boulda.

-  Vai jums nav kāda nojausma, uz kurieni jaunā dāma būtu varējusi aizbraukt?

-  Uz Trīna viesnīcu pie Tevistoka skvēra, durvju sargs atbildēja. Vismaz tādu adresi viņa nosauca šoferim.

Tolijam nebija ne mazākās vēlēšanas uzmeklēt un iztaujāt Aiļu Kreinu, bet nekas cits neatlika. Tā nu viņš soļoja pa ielu, līdz atrada autobusu, kas viņu pieveda gandrīz pie Tevistoka skvēra. Trīna viesnīca bija lēta, bet laba iestāde klusā vietā.

Tur viņš uzzināja, ka Aila tiešām atrodas viesnīcā. Viņa sēdēja kādā telpā, kas tika izmantota arī par viesu salonu. Kad Totijs tur iegāja, viņa patlaban rakstīja vēstuli.

-Atvainojiet, ka traucēju, Kreina jaunkundz, bet varbūt jūs mani atceraties? Mans uzvārds ir Totijs, es nesen biju Marka klosteri.

Viņa paskatījās uz Toliju un sarāvās.

-  Ak jā, es jūs atceros, Aila izbijusies sacīja. Vai jums ir kāds noteikts iemesls runāt ar mani?

Totijs tikko manāmi pasmaidīja, apsēdās uz kāda krēsla un nolika savu platmali uz ceļgala.

-   Es nejauši manīju jūs izkāpjam no automobiļa, taču tad nodomāju, ka būšu kļūdījies. Man likās dīvaini, ka esat Londonā.

Viņā klausoties, Aila mazliet nomierinājās.

-  Kas jauns Marka klosterī?

-  Viss pa vecam.

-   Un ko dara doktors Emcršems? viņš pārdroši jautāja.

Aila dziļi ievilka elpu.

-  Viņu sen neesmu redzējusi.

Totijs viņai labvēlīgi uzsmaidīja.

-  Jocīgi gan. Es varētu vai apzvērēt, ka redzēju jūs šodien Feringtonkortā.

Viņa pēkšņi izslējās.

-   Jā, šovakar es ar viņu tikos, Totija kungs, taču nedomāju, ka tas kaut kādā ziņā varētu attiekties uz jums. Vai jūs mani novērojāt?

Viņš pamāja ar galvu.

-   Es redzēju jus viņa mājā ieejam un no tās arī iznākam. Cik varu spriest, doktors Emeršems nav tāda rakstura cilvēks, ko var apmeklēt vēl pēc vakariņām, jo sevišķi tad, kad viņš ir aizsūtījis prom visus kalpotājus.

Aila apjukusi raudzījās viņā.

-  Pateicos jums, seržanti Tātad šovakar jūs nospēlējāt arī sargeņģeļa lomu?

Viņš apmierināts pavīpsnāja.

-  Tā varētu teikt. Ja jūs arī nebūtu atradusi ugunsgrēka trauksmes slēdzi, es būtu parūpējies par to, lai jums nekas ļauns nenotiek.

Viņa raudzījās Totijā ar izbrīnu.

-  Es biju ārā uz balkona, viņš paskaidroja. Vai jums ir zināms kas vairāk par doktoru Emeršemu?

Aila, brīdi vilcinājusies, papurināja galvu, taču Totijs juta, ka šī meitene, ja vien vēlētos, varētu viņam šo to pastāstīt.

-  Nē, neko sevišķu es jums nevaru pateikt; varbūt vienīgi to, ka ar lēdiju Lebanonu viņu saista cieša draudzība.

-   Vai viņš nav pārāk kārs uz izpriecām? Ciemā daudz runā par vinu un tad vēf par Tillinga sievu…

Totijs viņā vērīgi ielūkojās. Acīmredzot šis tenkas nebija viņas ausis aizsniegušas, jo meitene raudzījās uz seržantu patiesi pārsteigta.

-  Jūs taču nedomājat parka sarga sievu…? Nē, tas nav iespējams!

Viņai loti gribējās zināt, cik daudz Totijs ir saklausījis no viņas sarunas ar Emeršemu. Vai doktors bija runājis tik skali, ka seržants būtu dzirdējis pieminam ari viņas iespējamo precēšanos? Taču neko tādu Totijs neteica.

-   Doktors šovakar aizbrauca uz Marka klosteri, viņš beidzot pavēstīja, kad abi krietnu brīdi bija runājuši par šo un to.

Aila bija ļoti izbrīnījusies. Viņa uzmeta nedrošu skatienu gandrīz pabeigtajai vēstulei.

Totijs atvadījās un devās uz Skotlendjardu. Pārsteigts viņš no policijas ierēdņa pie ieejas durvīm uzzināja, ka Tanners vēl atrodoties savā birojā un esot taujājis pēc viņa.

-   Vai jūs kādreiz arī guļat? Totijs jautāja, bez klauvēšanas ieiedams priekšnieka kabinetā.

-   Nu, ko esat noskaidrojis? Apsēdieties tur, noņemiet platmali, neaiztieciet cigāru kasti un ziņojiet par faktiem bez kādiem izpušķojumiem!

-    Mums ir laimējies, jo Boulds tai namā strādā par durvju sargu.

-   Nevaru viņu atcerēties, Tanners teica, kad seržants bija beidzis savu ziņojumu. Bet nākotnē viņš mums varētu būt noderīgs. Katrā ziņā jūs neesat atklājis neko tādu, ko es jau nezinātu, izņemot ieplānotās laulības, taču tās neinteresē ne jūs, ne mani. Tātad nama tuvuma bija Tillings? Arī es viņu šopēcpusdien redzēju.

-  Viņš ir greizsirdīgs.

-  Viņam ir iemesls tādam būt. Manuprāt, mums vajadzētu doktoru brīdināt. Sazinieties ar Bouldu un palūdziet, lai viņš man paziņo, kad Emeršems būs atgriezies. Es aiziešu pie viņa un aprunāšos. Viņam jāzina, ka greizsirdīgais Tillings viņu uzmana. Šis vīrs reiz kailām rokām esot nožņaudzis suni.

-   Viņš ir nožņaudzis arī Stādu, Totijs piebilda, taču Tanners papurināja galvu.

-   Par to es šaubos. Stāds tika nožņaugts ar Indijā darinātu lakatu. Ja slepkava būtu bijis Tillings, viņš Stādu būtu nožņaudzis ar paša rokām. Nē, izmeklēšana ir uzveduši mūs uz citām pēdām, proti, aizdomas vēršas pret Emeršemu, kas savulaik ir dzīvojis Indijā.

Galvenais inspektors nospieda zvana pogu.

-  Ko jūs vēlaties? Varbūt varu to izdarīt? Totijs iejautājās.

-  Gribu runāt ar seržantu Ferabiju. Viņam vēl jābūt šeit.

-   Ko jūs no viņa gribat? Totija balsī skanēja pārmetums.

-  Viņam jānovēro Kreina jaunkundze. Bet, ja ar šo lietu gribat nodarboties arī jūs, manis dēl varat to darīt. Lai Ferabijs seko viņai uz Marka Torntonu un paskatās, kas tur notiek. Vienlaikus viņš var pavērot arī abus Tillingus.

Drīz vien kabinetā ienāca Ferabijs. Viņš bija liela auguma vīrietis, kas nekad nezaudēja labu omu. Izdzirdis, kāds uzdevums viņam tiek uzticēts, Ferabijs nopriecājās.

-   Vai tad jūs pazīstat šo jauno dāmu? Tanners pārsteigts jautāja.

-  Pēdējoreiz es viņu redzēju, kad bijām Marka klosterī, -, seržants pietvīcis atbildēja. Viņa ir ārkārtīgi skaista.

Totijs pārmetoši nogrozīja galvu.

Manu zēn, jūsu domas klīst prom no darba. Tas visnotaļ atbilda patiesībai, jo Ferabija domas visu dienu bija nodarbinājusi Aila Kreina. Viņš bija jauns, un ari detektīvi ir tikai cilvēki.

9

Pēc divām dienām Ferabijs pavadīja savu apsargājamo uz Marka Torntonu un pie parka vārtiem visai negribīgi no viņas šķirās. Ailai, protams, nebija ne jausmas, ka viņu uzmana un apsargā, viņa ne mirkli neiedomājās, ka šis vīrietis ir Skotlendjarda ierēdnis, kas novēro katru viņas kustību.

Ferabija uzdevums nebija viegls, jo Aila viņu jau pazina un bija ar viņu pat runājusi. Viņš pagaidīja, līdz Ailas automobilis vairs nebija redzams, un tikai tad brauca atpakaļ uz ciema viesnīcu un atlaida stacijā noīrēto mašīnu.

Kad Ferabijs iegāja viesnīcā, viņš parasti tik tukšajā viesistabā aiz letes ieraudzīja jaunu cilvēku un tūliņ izmantoja izdevību pārbaudīt Totija ziņojumu. Viņam likās, ka tas varētu būt Toms, viesnīcnieka dēls. Taču, kad viņš jauneklim piesardzīgi sāka uzdot jautājumus, tas viņu pēkšņi pārtrauca.

-   Vai jūs neesat Skotlendjarda ierēdnis? Vai jūs neatbraucāt šurp kopā ar Tannera kungu? Vai esat izdibinājis ko jaunu Stada slepkavības lietā?

-   Nē, neesmu vis, Ferabijs īsi atbildēja; viņš dusmojās par to, ka ir pazīts.

Toms ar dvieli pavirši pārslaucīja leti.

-   Tovakar manis šeit nebija, es biju aizbraucis uz Londonu svinēt sava tēvoča dzimšanas dienu un paliku tur pa nakti.

-  Vai Tillings jūs pavadīja?

jauneklis nosmīnēja.

-  Ak tā, jums tas ir zināms? Jā, uz pilsētu mēs aizbraucām kopā, bet Tillings atgriezās agrāk.

-Tātad viņš nepārnakšņoja jūsu tēvoča viesnīcā?

-  Nē. Tillingam tur nebija vietas, un iedzēris viņš parasti klust nepatīkams. Viņš aizbrauca mājās ar pēdējo vilcienu. Šim cilvēkam ir daudz kas pārdomājams; pēdējā laikā viņam vispār nav neviena laba vārda, ko teikt citiem. Arī šovakar viņš bija te, bet es no viņa neko nevarēju saprast. Viņš tikai kaut ko murmulēja savā nodabā. Ferabija kungs, vai jums ir kādi jauni pieturas punkti?

Seržants pasmaidīja.

-   Diemžēl man jāliek jums vilties. Turklāt Marka Torntonā neesmu ieradies darba darīšanās. Gribu mazliet atpūsties.

Toms iesāņus paraudzījās viņā ar aizdomām. Jauneklim šķita neticami, ka Skotlendjarda detektīvs vēlas pavadīt atvaļinājumu Marka Torntonā.

-   Tad jūs laikam šeit esat tās otras lietas sakarā es domāju viltotās banknotes. Kā tad to vīru sauca? Ja nemaldos, Brigss. Kad tika izdarīta slepkavība, viņš mitinājās viesnīcā. Tonakt viņš bija te. Mēs ar tēvu esam bieži sprieduši, vai viņam nevarētu būt kāds sakars ar šo lietu. Necik bīstams viņš gan neizskatījās. Bet, ja apskata avīzēs noziedznieku fotogrāfijas, tad nemaz tik liela atšķirība no parastiem cilvēkiem nav redzama.

Ferabijs pasmīkņāja.

-    Man šķiet, mums tuvākajā laikā būs jāpieņem jūs darbā par detektīvu, viņš teica un tad piesardzīgi apjautājās, kāpēc Tillings esot tik sliktā garastāvoklī.

-   Šī sieviete katru spētu pataisīt par dzērāju, Toms zīmīgi teica. Es nabaga Tillingam neko nevaru pārmest, dzīve viņam tiešām ir šausmīga! Viņa sieva ir loti skaista.

Kad Tillings ar viņu iepazinās, viņa bija istabene. Protams, vīrieši skrien viņai pakal. Hunā arī, ka doktors…

Toms apklusa.

-Jūs domājat doktoru Emeršemu?

Toms sašķobīja seju un sāka atkal sparīgi slaucīt leti.

-  Vārdus es nenosaukšu. Un kāda jēga ir cilāt visas tās baumas? Marka Torntonā ļaudīm jau mute līdz ausīm.

Vakarā seržants par šo sarunu ziņoja galvenajam inspektoram Tanneram, bet nākamajā rītā devās garā pastaigā uz Tillingu mājas pusi.

Kādu simt metru attālumā no turienes viņš apsēdās uz zema žoga un aizkūpināja pīpi. Pēc apmēram stundu ilgas gaidīšanas viņa pacietība tika atalgota. No mājas iznāca sieviete, pagāja gabaliņu pa taku un tad nogriezās uz ceļu.

Sievietei rokā bija grozs, acīmredzot viņa devās uz ciemu iepirkties. Iedama garām Ferabijam, viņa uzmeta tam ašu skatienu. Katrā ziņā šī sieviete bija loti daiļa, viņa bija labi un gaumīgi ģērbusies, kājās viņai bija elegantas kurpes un zīda zeķes, galvā burvīga cepure. Viņai uz rokas Ferabijs ievēroja pat mazu, briljantiem rotātu pulkstenīti.

-  Lūdzu, atvainojiet! viņš uzrunāja sievieti. Vai lielā ēka tur tālāk ir Marka klosteris?

Viņa uzreiz pagriezās atpakaļ, un Ferabijam radās iespaids, ka sieviete noteikti bija gaidījusi, ka viņš kaut ko teiks.

-  Jā, tas ir Marka klosteris.

Viņas balsī nebija nekā neparasta, bet acis viņai bija lielas un mirdzošas.

-  Tā gan nav galvenā ieeja, viņa sacīja, ar galvas mājienu norādīdama uz vārtiem. Galvenā ieeja ir tuvāk ciemam. Vai lai parādu jums ceļu?

Viņa bikli no sāniem raudzījās Ferabijā.

-  Tas būtu loti jauki.

Viņš juta, ka ar pieklājību šai gadījumā varētu daudz panākt, tāpēc, laipni sarunādamies, gāja sievietei blakus.

Vienu vai divas reizes viņa atskatījās, it kā baidoties, ka viņai kāds varētu sekot. Otrajā reizē arī Ferabijs pagrieza galvu atpakaļ.

-  Vai kāds jūs sauca? viņš jautāja.

-  Ai nē, viņa atbildēja, uzraudama kreiso plecu. Man tikai likās, ka manam vīram varētu ienākt prātā doma mani izsekot. Vai jums pils ir pazīstama?

-  Jā gan, es tur pazīstu divus cilvēkus.

-  Varbūt milēdiju?

Viņa ar aizdomām palūkojās uz Ferabiju, jo nespēja iedomāties vīrieša un sievietes pazīšanos, ja tajā zināma loma nav mīlestībai vai vismaz simpātijām. Lai cik lielu cieņu visi citi ciema iedzīvotāji izjuta pret lēdiju Lebanonu, Tillinga kundzes acīs arī viņa bija tikai sieviete.

-  Jā, ar milēdiju esmu ticies.

-  Vai pazīstat arī jauno lordu?

-  Šorīt redzēju viņu uz braucamā ceļa.

Tillinga kundze savādi paskatījās uz Ferabiju. Ja jau jūs zināt, kur ir piebraucamais ceļš, kāpēc tad vēl jautājāt man?

Ferabijs izdarīja drosmīgu šaha gājienu.

-  Ir taču vajadzīgs kāds iegansts, lai uzrunātu dāmu, ar kuru vēlas iepazīties.

Tādējādi savu mērķi viņš bija sasniedzis, jo kundze klusu iesmējās.

-  Man jau tā arī likās. Bet kāds cits var celt man neslavu. Ļaudis jau gan tik daudz par mani runā, ka man tas vairs nav svarīgi. Vai doktoru Emeršemu pazīstat? viņa vienaldzīgi jautāja, taču Ferabijam tūliņ bija skaidrs viņas nolūks un viņš nelāva sevi maldināt.

-  Esmu viņu redzējis garām ejot.

-  Viņš ir loti laipns un ārkārtīgi gudrs. Tādus cilvēkus es apbrīnoju.

Vina runāja ātri, turklāt frāžaini, taču viņas teiktais skanēja īpatnēji.

-   Prāts un gudrība aizvien atstāj uz mani lielu iespaidu, Tillinga kundze turpināja. Man vairāk imponē tas, ka cilvēkam ir gudra galva, nekā tas, ka viņš labi izskatās. Ko gan visu doktors Emeršems nezina… Man tas allaž ir liels brīnums. Viņš ilgu laiku ir bijis arī ārzemēs, bet ārsti vispār zina vairāk nekā citi cilvēki. Vai jūs domājat tāpat… kungs?

-  Mans vārds ir Ferabijs. Vai tad jūsu vīrs nav gudrs?

-   Ko nu tas! sieviete nievīgi attrauca. Viņš ir gluži jauks cilvēks, bet man viņš tomēr krīt uz nerviem.

Tillinga kundze runāja pavisam vaļsirdīgi, tāpēc bija skaidri noprotams, kā šī sieviete uztver cilvēkus un notikumus. Pēc brīža viņa apstājās.

-  Tur ir braucamais ce|š uz pili, bet man šķiet, ka to jūs zināt tikpat labi kā es. Vai ilgi paliksiet šeit?

Ferabijs bija slaids un garš, Tillinga kundzei īsti pa prātam, bet viņš to nezināja.

-  Vienu vai divas dienas, viņš atbildēja un pēkšņi nosarka.

Pa ce|u nāca Aila Kreina. Viņa uzmeta Ferabijam žiglu, pārsteiguma pilnu skatienu un aizgāja tālāk pat nesasveicinājusies. Šis skatiens liecināja, pirmkārt, par to, ka Aila seržantu atcerējās, otrkārt, par to, ka meitene jutās pārsteigta, redzot viņu sarunājamies ar parka sarga sievu. Viņš labprāt būtu Aiļu apturējis un visu paskaidrojis. Bet ko par tādu nekaunību teiktu viņa?

-Tā ir Kreina jaunkundze, Tillinga kundze sacīja, jo nebija pamanījusi viņa apjukumu, milēdijas sekretāre. Šausmīgi vīzdegunīga, bet ļaudis runā, ka viņa esot nabadzīga un pārtiekot tikai no tā, ko pilī nopelna. Taču, kad redz viņu tā ejam, var nodomāt, ka tā ir karaliene.

Tillinga kundze runāja tik naidīgi un nikni, ka seržantam bija jābrīnās.

Pēkšņi viņa sniedza Ferabijam elegantā cimdā tērpto mazo roku un atvadījās.

Seržantam šķita, ka pie viesnīcas loga kāds stāv un viņus vēro. Tas noteikti bija Toms, jo, kad Ferabijs iegāja viesnīcā, jaunais cilvēks viņu smīnēdams sveicināja.

-  Tātad viņa arī jums taisās klāt? Kā gan viņai vienmēr izdodas tik ātri ar visiem iepazīties! Fs no viņas turos pa gabalu, jo esmu saderināts un mana līgava tādus jokus nesaprot.

Toms nostājās aiz letes.

-  Vai jums vēl ir par agru iebaudīt glāzi alus?

-  Nē, alu es vienmēr iedzeru labprāt, Ferabijs meloja.

Pēkšņi viņš izdzirda aiz sevis soļus, un tad viņam uz

pleca uzgūla smaga roka.

-  Vai jūs pazīstat manu sievu? kāds jautāja.

Ferabijs mierīgi pagriezās un ieskatījās parka sarga melnīgsnējā sejā, kurā nikni iezvērojās acis.

-  Ja jūs vēlreiz liksiet man roku uz pleca, Ferabijs uzsvēra katru vārdu, dabūsiet ar dūri pa zodu. Ja esat Tillinga kungs, tad aprimstiet es jūsu sievu nepazīstu. Mēs tikai kopā nācām uz ciemu. Un, ja vēl ko vēlaties uzzināt, tad jautājiet aši, kamēr neesmu jūs izmetis pa durvīm.

-   Man ir visas tiesības pajautāt, vai jums tā neliekas? Katram svešiniekam nav jāpļāpā ar manu sievu…

-  Es šeit neesmu svešinieks. Šis starpgadījums Ferabiju vairs neuztrauca. Esmu Skotlendjarda detektīvs, un mans uzdevums ir parunāties ar šejienes ļaudīm.

Nobijies Tillings iesāņus pablenza uz Ferabiju.

-  Skotlendjarda detektīvs? viņš izstostīja. To es nezināju. Ko tad jūs no manas sievas gribējāt uzzināt?

10

Iekams Ferabijs paguva atbildēt, Tillings jau apgriezās un izgāja no viesnīcas.

-        Nu, vai tad viņš nav jauks cilvēks? Toms ironizēja. Bet tur ir vainojama tikai Tillinga sieva. Kāda viņa šķiet jums, Ferabija kungs?

-  Viņa ir valdzinoša un tiešām loti skaista.

Toms piekrizdams pamāja ar galvu.

-         Viņa savu vīru padarīs traku. Uzmaniet, ka viņš neizstrādā kādu muļķību! Bet par to viņu nevarēs saukt pie atbildības.

Ferabijs nelabprāt dzēra alu tik agrā priekšpusdienā, taču pa viesistabas logu viņš varēja mierīgi vērot apkārtni. Viņš skatījās uz ciema ceļu, cerēdams, ka Aila Kreina pa to dosies atpakaļ uz pili.

Pēc kāda brīža viņš meiteni arī ieraudzīja. Ar skubu nolicis glāzi uz galda, detektīvs it kā nejauši izgāja uz ielas un sveicināja viņu.

-   Kreina jaunkundz, vai jūs mani vēl atceraties?

Viņa iesmējās.

-         Jā, jūs esat Ferabija kungs. Vai tad mēs tikko kā ncsastapāmies, kad jūs runājāt ar Tillinga kundzi? viņa mazliet zobgalīgi vaicāja. Vai jūs atkal iztaujājāt ļaudis? Kāpēc jūs vispār šeit atrodaties?

-         Man jāpārbauda daudzi fakti. Šoreiz runa ir par cilvēku, kas dzīvoja šai viesnīcā un tika apcietināts viltotu banknošu izplatīšanas dēj.

-         Ak tā! Šķita, ka viņa izjūt atvieglojumu. Ferabijs ievēroja, ka Ailai gribas arī viņu pašu izjautāt. Seržants pavadīja meiteni vēl nelielu gabaliņu, bet kādu simt metru attālumā no pils viņa apstājās.

-   Ferabija kungs, būs labāk, ja tālāk nonāksiet. Citādi varētu rasties iespaids, ka jūs šeit esat nevis viltotās naudas izplatītāja dēļ, bet gan tādēļ, lai noskaidrotu Marka klosterī izdarītās slepkavības apstākļus. Un tas varētu satraukt milēdiju.

Pēkšņi Aila pagriezās un sāka vērot braucamo ceļu. Viņai dzirde bija labāka nekā Ferabijam, tāpēc vina jau sen bija saklausījusi grants čirkstēšanu. Tūliņ viņi arī ieraudzīja nākam šurp jaunu cilvēku vieglā flaneļa uzvalkā, bez cepures.

-  Vai jūs pazīstat lordu Lcbanonu? viņa klusu jautāja.

-   Esmu ar viņu ticies, taču nedomāju, ka viņš varētu mani atcerēties.

-   Labrīt, Aila! Jaunais cilvēks ziņkārīgi uzlūkoja viņas pavadoni. Es taču jūs pazīstu! pēkšņi viņš iesaucās un samiedza acis, it kā saspringti censtos kaut ko atcerēties. Jūs šeit ieradāties kopā arTannera kungu. Es pat zinu, kā jūs sauc: Ferets… Ferabijs, redziet nu!

-   Milord, jums ir lieliska atmiņa, detektīvs sacīja.

-  Tā arī ir mana vienīgā labā īpašība! Un pat to Marka klosterī neņem vērā. Bet ko jūs te darāt? Pratināt nabaga Aiļu? Viņš pavīpsnāja. Mani neiztaujā neviens ne Tanners, ne mazais dīvainis, kas vienmēr ir kopā ar viņu, proti, seržants Totijs. Es laikam izskatos pārāk dumjš. Starp citu, vai esi sastapusi doktoru Emeršcmu? viņš jautāja Ailai. |

-  Es pat nezināju, ka viņš ir atbraucis.

-   Jā, viņš ir pilī. Patiesībā mums vienmēr vajadzētu uzvilkt karogu, kad viņš šeit ierodas. Vislabākais būtu dzeltens ar zaļu miroņgalvu un diviem sakrustotiem kauliem.

-  Villij! viņa klusu pārmeta.

Viņš tikai pasmējās.

-  Vai jūs pazīstat mūsu draugu Emeršemu? lords pievērsās Ferabijam.

-  Tikai pavirši.

-  Ar to pietiek. Pat policistam nebūtu pa spēkam iepazīt vitļu visā pilnībā. Mums viņš tik loti krīt uz nerviem, ka ar pūlēm varam to izturēt. Lords domīgi paraudzījās uz detektīvu. Kāpēc īsti jūs esat šeit? Vai tās nolādētās slepkavības dēj?

-  Ferabija kungs man nupat teica, ka viņam ar to neesot nekāda sakara. Viņš interesējas par vīru ar viltoto naudu, kas pirms neilga laika bija te apmeties…

-  Ak jā, atceros! Un kur jūs dzīvojat, Ferabija kungs, vai arī viesnīcā? Jums taču vajadzētu atnākt uz pili. Esmu pārliecināts, ka milēdijai nekas nebūtu iebilstams. Un attiecība uz mani…

Aila uzmeta lordam asu skatienu, un pēkšņi viņš apklusa.

-  Man šķiet, ka dzīvot viesnīcā nav necik patīkami. Man tā atgādina cūkkūti!

-  Bet, Villij, tā ir kārtīga viesnīca, Aila uzsvērti teica.

-  Un man tur ir vislabākā istaba, Ferabijs smaidīdams piebilda. Turklāt kājas man nesāp, tāpēc, ja kaut kas mani tur vairs neapmierinās, jebkurā brīdī varēšu žigli doties projām.

Jaunais lords sirsnīgi nosmējās.

-  Jūs taču miegā nestaigājat? Piepeši viņš samulsis pievērsās Ailai. Atvaino, ka es to pateicu.

Izbrīnījies Ferabijs redzēja, ka Aila ir tumši pietvīkusi.

-  Ferabija kungs, vai esat ceļā uz pili? Tad es jūs pavadīšu.

-   Nē, Ferabija kungs tikai pavadīja mani un tagad ies atpakaļ uz ciemu.

-Tad es jūs pavadīšu uz turieni.

Aila neatvadījusies aizgāja.

-   Aila, ja tu manīsi Gilderu, kas ir paslēpies aiz krūmiem, lords Lebanons sauca viņai nopakaļ, tad pasaki viņam, ka es to zinu. Lai viņš mierīgi lien laukā! Manuprāt, zāle vel nav īsti nožuvusi.

Kad viņi bija mazliet pagājuši, Ferabijs paraudzījās atpakaļ un pārsteigts konstatēja, ka Aila tiešām ir apstājusies pie Lebanona norādītajiem krūmiem un sarunājas ar kādu, kas nebija redzams.

-   Es taču zināju, ka viņš tur slēpjas, lords Lebanons smiedamies sacīja. Tad viņš paņēma Ferabiju zem rokas un abi kopā devās tālāk pa braucamo ceļu. Tā kā lords nebija sevišķi liela auguma, viņa galva tik tikko aizsniedza Ferabija plecu.

-   Ir divi teicieni par lordiem: "piedzēries kā lords" un "laimīgs kā lords". Es vēl nekad neesmu bijis piedzēries, bet laimīgs biju reiz ļoti sen, tik sen, ka gandrīz esmu to jau aizmirsis. Fcrabija kungs, jums laikam gan daudz kas jānovēro. Jums cilvēki jāizseko, jāuzmana, ko viņi dara, un jāklausās, ko viņi runā. Bet ja nu kāds novērotu jūs? Ak, varat man ticēt, tas ir gaužām garlaicīgi.

-Vai tad jūs kādreiz esat ticis novērots? Ferabijs izbrīnījies jautāja.

Lebanona kungs sparīgi palocīja galvu.

-   Aila viņu brīdināja, un tomēr viņš man seko, lords mierīgi teica.

Ferabijs paskatījās atpakaļ un ieraudzīja liela auguma vīrieti, kas lēnām slāja viņiem aiz muguras. Viņš šai cilvēkā pazina vienu no Marka klostera kalpotājiem.

-   Tas ir visai savādi, bet arī pie izsekošanas pamazām pierod. Man jums kaut kas jāpasaka. Lords atbrīvoja savu roku un pacēla acis uz Ferabiju. Vai zināt, kāpēc es jautāju, vai jūs nevēlētos atnākt uz pili? Man gribējās pakaitināt to cilvēku, kas mums seko. Un, kad es saku "pakaitināt", tad patiesībā domāju "iedzīt bailes". Ja nemaldos, viņš zina, ka esat no Skotlendjarda. Un tāpēc viņam ir bail.

Kāpēc tā, nevaru pateikt. Taču, ja pilī kāds piemin Skotlendjardu, tūliņ rodas tāda jutoņa kā spoku istabā. Kur tad tas Skotlendjards atrodas? viņš pēkšņi iejautājās.

Ferabijs viņam nosauca adresi.

-  Ak tā, tad tas ir netālu no parlamenta. Man pat šķiet, ka zinu, kāda šī ēka izskatās. Ja man tuvākajās dienās gadīsies būt Londonā, tad es pamatīgi izrunāšos ar jums un to otro ierēdni, kas vada slepkavības izmeklēšanu. Kā viņu sauc ak jā, Tanners! Es varētu viņam šo to interesantu pastāstīt.

Viņi šķērsoja ielu un tuvojās viesnīcai.

-   Kad nu esmu izdarījis to, par ko visi uz mani dusmosies, varu jūs atstāt vienu, lords teica.

-  Par ko tad viņi tā dusmosies?

-  Par to, ka es tik gari un plaši runāju ar policijas ierēdni. Man ir tāda nojauta, ka Gilderam bija īpaši uzdots to aizkavēt. Ja viņš šonakt nevarēs aizmigt, tad gan es priecāšos!

Ferabijs stāvēja viesnīcas durvīs un noraudzījās, kā Lcbanons aiziet. Gilders savam kungam sekoja pienācīgā attālumā.

11

Vakari Marka klosterī lielākoties aizritēja nomācošā vienmuļībā. Emeršems bija atgriezies Londonā, tāpēc Villijam vairs nebija neviena, ar ko ķildoties. Patiesībā viņš no doktora pat mazliet baidījās, taču reizēm pietika ar šķietami nevainīgu piezīmi, lai padarītu doktoru nervozu un nīgru. To secinājis, Villijs vairs nelaida garām nevienu neizmantotu izdevību.

Aila jau bija aizgājusi gulēt, savukārt lēdija Lebanona draudīgi klusēja. Jaunais lords juta, ka māte vēlas ar viņu runāt un ka saruna viņam nebūs visai patīkama. Šāda viņas klusēšana parasti neko labu nesolīja.

-  Villij, kas bija tas kungs, ar kuru tu šodien tik ilgi sarunājies? beidzot lēdija iejautājās.

Lūk, kas viņai bijis padomā!

-  Viņa uzvārdu diemžēl esmu piemirsis. Es viņu satiku ciemā.

-Vai viņš ir policijas ierēdnis?

-   Manuprāt, ir gan, Villijs vienaldzīgi atbildēja un paņēma avīzi.

-  Un ko tu viņam teici?

-  Neko. Es tikai kavēju sev laiku! Viņš ir apmeties viesnīcā, nudien jauks puisis. Atbraucis no Londonas, lai izmeklētu naudas viltošanas lielu. Vismaz tā viņš sacīja.

Lēdija iekoda apakšlūpā un ilgi vēroja dēlu.

-  Viņš ir ieradies, lai noskaidrotu slepkavības apstākļus. Viņš tika novērots arī tad, kad izprašņāja Tillinga kundzi. Cerams, ka tu viņam neko neizpaudi, Villij.

Jaunais lords skali iesmējās.

-   Es lai kaut ko izpaustu! Ko tad es būtu varējis izpaust? Es taču nezinu, kas nogalināja nabaga Stādu. Varbūt man ir kāda nojauta, taču skaidri es neko nezinu. Bet, ja es tiešām zinātu, kas to izdarīja, tad ietriektu vainīgajam lodi ribās. It īpaši tādā gadījumā, ja tas ir tas cilvēks, kuru es uzskatu par slepkavu.

Lēdija paraudzījās dēlā, viņas skatiens bija ciešs, gandrīz hipnotisks.

-  Villij, tu par šīm lietām izsakies loti vieglprātīgi. Taču es ceru, ka tu tomēr saproti, cik nelāgas ir šādas aizdomas. Pat tad, ja šie ierēdņi neko nevar pierādīt, viņi varbūt savāc tik daudz apsūdzības materiālu, ka dažkārt kāds gluži nevainīgs cilvēks tiek ieslodzīts cietumā.

-  Un vainīgais arī, Villijs bija nesaudzīgs. Māt, es tik tiešām nesaprotu, kāpēc tu par to raizējies. Varētu domāt, ka vēlies novērst Stada slepkavas apcietināšanu!

Vina izslējās visā augumā, taču pēc tam tikai nopūtās.

-  Ko tu tam detektīvam teici? viņa jautāja vēlreiz.

-  Neko.

Villijs strauji piecēlās un nosvieda avīzi uz galda.

-  Viņš man uzdeva mazāk jautājumu nekā tu. Un tagad es eju gulēt!

Pagriezies pret kāpnēm, viņš ieraudzīja uz pirmā pakāpiena stāvam Gilderu.

-  Milord, uzgaidiet! Es patiesi gribētu zināt, ko jūs teicāt policijas ierēdnim.

-   Gilder, lēdija Lebanona viņu asi apsauca, jaujiet lordam iet!

Jaunais lords no dusmām un aizvainojuma nespēja parunāt. Aizsteidzies kalpotājam garām, viņš uzskrēja augšup pa kāpnēm.

-  Gilder, to jums nevajadzēja darīt.

-  Man loti žēl, milēdij, amerikānis atbildēja ne visai padevīgi. Šis Skotlendjarda ierēdnis dara mani loti nemierīgu. Es jau nodomāju, ka izmeklēšana ir beigusies. Man gribētos zināt, kāpēc viņi atkal ir ķērušies pie šīs lietas. Tas bija viens no Tannera darbiniekiem.

Lēdija pameta ar galvu.

-   Viņš ir apmeties viesnīcā. Vai, jūsuprāt, tā ir patiesība, ka viņš te kaut ko pētī naudas viltotāja lietā? Vispār tas būtu iespējams. Viņam jau nav katrā ziņā jāizmeklē slepkavība.

Gilders šaubīdamies lēdijā paskatījās.

-  Nezinu gan, viņš taču ir tikai seržants. Ja būtu atklāts kas svarīgs, tad mēs te redzētu galveno inspektoru. Zemākajiem ierēdņiem parasti uztic nenozīmīgākus uzdevumus. Nedomāju, ka viņš lauza galvu par Stādu.

Es tomēr gribētu noskaidrot, ko šis seržants te dara. Ja viņš brauc prom, dariet man to zināmu!

Izņēmusi no sava rakstāmgalda atvilktnes nelielu kastīti, viņa devās augšup pa kāpnēm. Lēdijas dzīvesveids bija loti ritmisks, un šo ritmu traucēja vienīgi tādi nepatīkami cilvēki kā doktors Emeršems.

Vakarā Ferabijs vēlreiz izgāja pastaigāties. Viņš soļoja pa to pašu ceļu, kuru bija mērojis no rīta, un atkal nonāca pie Tillinga kundzes mājas. Vienā no tās logiem vēl spīdēja gaisma, bet netālu no dārza vārtiņiem viņš pamanija sievieti, kas bija aplikusi ap pleciem tumšas krāsas šalli un smēķēja cigareti.

-  Es jau domāju, ka tas esat jūs, viņa klusu teica, it kā baidīdamās, ka viņu varētu sadzirdēt arī kāds cits. Vai jums šis ciems nešķiet šausmīgs? Jūs noteikti te māc neizsakāma garlaicība.

-   Tik ļauni nemaz nav. Starp citu, šorīt es satiku jūsu vīru, un viņš bija uz mani loti dusmīgs.

Viņa tikai paraustīja plecus.

-  Tas nav nekas jauns. Viņš vienmēr uz kādu dusmojas. Šonakt viņš dežurē parka ziemeļdaļā, tur esot manīti malumednieki. Ja viņš tiešām atrodas savā iecirknī, tad tas ir četrdesmit piecu minūšu gājiena attālumā no šejienes.

Pēkšņi viņa uzlika savu roku uz Ferabija rokas.

-  Man loti žēl, ka nevaru jūs aicināt mājā. Bet vai neesat ar mieru kopā pastaigāties gar laukiem?

Viņš pārsteigts paraudzījās sievietē.

-  Nē, es tagad staigāšu uz viesnīcu un pēc tam iešu gulēt.

Viņa zobgalīgi iesmējās.

-  Džonijs jums neko ļaunu nedarīs.

Ferabijs nosprieda, ka Džonijs ir viņas vīrs.

-   Vakaros es parasti izmetu kādu līkumu. Kamēr esmu no mājas saredzama, tas nav bīstami.

Pēkšņi viņas izturēšanās mainījās.

-  Kas nogalināja Stādu? viņa stingrā balsī jautāja. Tas ir bijis kāds zemisks nelietis! Varēja jaust aizturētas elsas.

Bet es viņu atradīšu, Ferabija kungs, atradīšu viņu agrāk nekā policija.

-   Stāds laikam bija jūsu draugs.

-   Stāds bija mans mīļākais, sieviete atzinās. Es saku jums patiesību. Viņš bija vienīgais visā pasaulē…

Tikai pēc kāda laiciņa viņa spēja turpināt.

-   Es gribēju šķirties no sava vīra, jo viņš tiešām nav ne pieklājīgs, ne uzvedīgs. Un gribēju precēties ar Stādu. Dzīvojot kopā ar viņu, es būtu kļuvusi pavisam citāda, ja vien viņš būtu aizvedis mani prom no šā drausmīgā ciema.

Sieviete atkal apklusa, un pagāja labs brīdis, iekams viņa saņēmās.

-   To es jums gribēju pateikt jau no rīta, taču nespēju. Ja man izdosies izzināt, kurš ir vainīgais, es nelikšos mierā, iekams nebūšu viņu dabūjusi pie karātavām, lai vai kas viņš būtū.

Viņas vārdos skanēja neslēpts mežonīgs naids.

-Tāpēc es cerēju, ka jūs kopā ar mani pastaigāsieties, tāpēc es tik karsti vēlējos, lai jūs šovakar atnāktu. Es te gaidīju jau divas stundas. Taču jums laikam likās, ka gribu ar jums paflirtēt. Nē, tāda nolūka man nebija. Es tikai gribēju uzzināt, ko esat noskaidrojis. Un domāju, ka to neslēpsiet, bet tagad redzu, ka jūs man neko neteiksiet pat tādā gadījumā, ja jums kaut kas būtu zināms.

-   Viņš tika nogalināts tieši tad, kad bija ceļā pie manis, viņa jau mierīgāk turpināja. Arī es būtu varējusi iet uz masku balli, bet negribēju ļaudīm atkal dot iemeslu mēļošanai, it īpaši tāpēc, ka Džonijs tovakar bija Londonā.

-  Viņš taču ar pēdējo vilcienu atgriezās. Vai tad jūs to nezinājāt?

Tillinga kundze neticīgi raudzījās Ferabijā.

-  Mans vīrs atgriezās tikai nākamajā rītā. Te nu jūs maldāties.

-  Viņš atbrauca tai pašā vakarā, turklāt ar pēdējo vilcienu.

-  Vai tā ir taisnība? viņa gausi noprasīja. To gan es nezināju. Nu vismaz kaut ko esat man pateicis. Arlabunakti, Ferabija kungs!

Iekams viņš paguva atbildēt, sieviete jau nozuda dārzā. Viņš vēl redzēja, ka atveras mājas durvis, un tad devās atpakaj uz viesnīcu. Tillinga kundzes izturēšanās viņam šķita mīklaina, un domās viņš drudžaini meklēja tai izskaidrojumu.

Uzlielīdams savu mājīgo viesnīcas istabu, Ferabijs nebija pārspīlējis. Tā bija liela, zemiem griestiem un ērtām mēbelēm. Plata gulta ar augstiem galiem aicināt aicināja atpūsties.

Ferabijs lēnām izģērbās, kādu pusstundu palasīja, tad attaisīja vienu loga vērtni un aizvilka priekšā aizkarus.

Viņš vēl bija tais gados, kad cilvēks gul dziļā un saldā miegā, tāpēc parasti nepagāja ne pāris minūšu, kad, nolicies gultā, viņš jau bija aizmidzis. Taču tonakt Ferabijs ilgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem, līdz beidzot miegs viņu pieveica. Pēdējais, kas palika atmiņā, bija tas, ka ciema pulkstenis nosit pusnakts stundu.

Ferabiju sāka mocīt briesmīgi murgi. Viņš bija izgājis uz pils braucamā ccla un sarunājās ar Aiļu Kreinu, bet kāds piezagās viņam no mugurpuses un uzmeta kaut ko kaklā.

-  Nedariet muļķības! Ferabijs teica un pacēla rokas, lai ievilktu plaušās gaisu.

Taču kļuva smacīgāk un smacīgāk. Viņš cīnījās pēc elpas, viņam šķita, ka galva pietūkst arvien lielāka. Viņš sāka izmisīgi pretoties, pamodās un saprata, ka tas nebūt nav sapnis, ka viņš atrodas uz dzīvības un nāves robežas.

Viņam ap kaklu bija apmesta cilpa, tā savilkās arvien ciešāk.

Ferabijs pulējās to noraut un izkrita no gultas. Izmisis viņš raustīja cilpu, taču tā nepadevās. Gandrīz jau zaudēdams samaņu, seržants pēdējiem spēkiem satvēra savu vesti, kas bija uzkārta uz krēsla atzveltnes. Ātrām kustībām viņš taustījās tās kabatā pēc naža, beidzot atrada un atvāza to. Pašā pēdējā brīdī viņam izdevās cilpu pārgriezt.

Tā bija tik cieši sasieta, ka pagāja vēl krietns brīdis, līdz viņš no tās atbrīvojās pavisam. Ausīs viņam džinkstēja, viņš tik tikko saģida, ko dara. Beidzot cilpa bija nost. Ferabijs, smagi elpodams, palika uz grīdas, taču vēsais nakts gaiss palīdzēja viņam atžirgt.

Seržants dzirdēja kādu skrienam pa gaiteni; tūliņ arī atvērās durvis un pār viņu noliecās Toms.

-  Vai kaut kas ir atgadījies? viņš norūpējies jautāja, žigli iededza gaismu un atbalstīja Ferabiju. Kas noticis?

Istabā ienāca arī viesnīcnieks, abi vīrieši aizstiepa Ferabiju līdz atvērtajam logam, un tur viņš pamazām atguvās.

Gulta bija izvilkta gandrīz istabas vidū.

Pēc brīža seržants piecēlās, bet viņam trīcēja kājas un galva bija galīgi apdullusi.

-   Paceliet to! viņš lūdza un norādīja uz sarkana zīda lakata driskām. Kaut gan Ferabijs vēl jutās gaužām vārgs, viņš tomēr atcerējās, ka Stāds bija nožņaugts ar tādu pašu lakatu. Vienā stūrī tam vizēja metāla plāksnīte.

Pēc ceturtdaļstundas Ferabijs bija atguvies tiktāl, ka spēja pārmeklēt istabu. Lakats bija ticis apmests viņam ap kaklu un vēl piesiets pie gultas gala. Kaut ko tādu spēja paveikt tikai sevišķi spēcīgs vīrs.

Šis cilvēks bija iekāpis pa logu; aizkari bija atvilkti vaļā un uz mitrās palodzes Ferabijs ieraudzīja kurpes atstātu pēdu. Vēlāk atklājās, ka pie nelielā staļļa, ko jumts savienoja ar galveno ēku, ir pieslietas kāpnes. Pēc kāda laiciņa ieradās arī ciema policists un visu pierakstīja.

Dienasgaismā Ferabijs vēlreiz pārlūkoja istabu, taču noziedznieks citas pēdas nebija atstājis un arī pazoles nospiedums bija tik neskaidrs, ka nevarēja noderēt.

Seržants piezvanīja uz Skotlendjardu un īsi ziņoja Tanneram par nakts notikumu.

-   Ir gan jocīgi, Ferabijs kā atvainodamies teica, es meklēju noziedznieku, kamēr viņš mani visu laiku izsekoja.

-  Viņam ir paveicies vairāk nekā jums, Tanners sausi atbildēja. Pēc tam šefs pajautāja, vai seržants nav redzējis Emeršemu.

-  Nē, viņa šeit nav. Viņš aizbrauca jau vakarvakarā.

-   Pilsētā viņš nav atgriezies. Domāju, ka Emeršems ir bijis kaut kur Marka Torntona tuvumā. Turpiniet meklēšanu un tad brauciet uz Londonu! Bet pats galvenais atvediet lakata driskas! Protams, neviens neko nedrīkst zināt; parūpējieties par to, lai viesnīcnieks turētu muti. Jo mazāk šis gadījums tiks pārrunāts, jo labāk.

Viesnīcniekam Ferabijs jau bija licis apsolīt, ka viņš klusēs. Ar ciema policistu bija grūtāk; Ferabijam nācās zvanīt viņa priekšniekam.

Naktī atgriezies Londonā, seržants uzzināja, ka Tanners ir devies uz laukiem.

12

Galvenais inspektors topēcpusdien bija aizbraucis uz kādu jauku Bērkšīras ciemu. Protams, Tanners būtu varējis nekavējoties doties uz Pītersfīldas mācītājmuižu un apciemot laipno Džonu Heistingsu, taču viņš vispirms pastaigājās un apskatīja senlaiku drupas, kas šo vietu bija padarījušas slavenu, pavēroja arī nepabeigto draudzes namu un tikai tad devās pie baznīcas ķestera. Tanneram tika parādītas pat mocekļu kapenes un citas drausmas liecības par reformācijas periodu. Pēc tam viņam vajadzēja aplūkot baznīcas grāmatas, kuru pirmsākums bija meklējams četrpadsmitajā gadsimtā. Un tādējādi inspektors Tanners tur pavadīja loti interesantu pēcpusdienu.

Atgriezies Londonā, viņš uzzināja, ka viņu ir meklējis Fcrabijs. Iepriekšējās nakts pārdzīvojumi jauno seržantu bija mazliet novārdzinājuši, tomēr viņš bija uzrakstījis skaidri saprotamu un sakarīgu ziņojumu.

Tanners atvēra sainīti, kurā bija sažas sarkanā zīda lakata driskas. Tās lika atcerēties to lakatu, ar kuru tika nožņaugts Stāds.

Kaut gan Ferabijs bija uzzīmējis plānu, kurā varēja redzēt guļamistabas, gaiteņu un blakustelpu izvietojumu, galvenais inspektors no tā neko sevišķu neizsecināja. Turpretī ziņojuma otrā pusē bija kāda piezīme, kas viņu loti ieinteresēja:

"Jums bija taisnība. Emeršems iepriekšējo nakti pavadīja Krenli, kas atrodas aptuveni astoņu kilometru attālumā no Marka Torntonas. Viņš bija apmeties viesnīcā un pie tās arī atstājis savu automobili. Taču gandrīz visu vakaru viņš pavadīja ārpus viesnīcas. Sīkāk par to ziņošu jums vēlāk."

Tanners ieslēdza seržanta ziņojumu atvilktnē. Nolikumiem Marka klosterī piepeši bija radies jauns pavērsiens.

Ferabijam nezinot, uz Marka Torntonu bija aizsūtīts vēl otrs ierēdnis, bet ar citu uzdevumu. Tanneru interesēja mirušais lords Lebanons, ko neizprotamos apstākļos nāve bija pārsteigusi tolaik, kad Villijs Lebanons atradās Indijā.

Pienāca ziņa, ka Emeršems ir atgriezies savā Londonas dzīvoklī. Kāds cits detektīvs bija nosūtīts uz Pītersfīldu turpināt Tannera sākto izpēti. Arī no Amerikas konsulāta tika pieprasīta sīka informācija. Septiņos vakarā Skotlendjards saņēma ziņu, ka Emeršems savu dzīvokli atkal ir atstājis, lai dotos uz Marka klosteri. Šoferi viņš bija atstājis mājās un pie stūres sēdies pats. To uzzinājis, Tanners nekavējoties stājas sakaros ar lauku policiju. Ap pulksten astoņiem tika apstiprināts, ka doktors ir aizbraucis dienvidu virzienā. Tanners tūliņ izsauca taksometru un devās uz Emeršema dzīvokli.

Šoreiz galvenajam inspektoram kabatā bija atļauja izdarīt kratīšanu. Viņš aprunājās ar Bouldu un parādīja dokumentu.

-   Bet, kad doktors rīt atgriezīsies, man vajadzēs viņam par to ziņot, Boulds teica.

-  Man nebūtu nekas pretī, ja šoreiz jūs to aizmirstu. Turklāt es jums apsolu visu atstāt tieši tādā pašā kārtībā, kāda tur ir pašlaik.

Tanneru pavadīja Totijs.

Iegājuši dzīvoklī, viņi sāka sistemātiski un rūpīgi to pārmeklēt. Daudz kas tur liecināja, ka doktors nav nekāds vientuļnieks un dzīves izstumtais, dzīvoklī bija luksusa mēbeles un no Indijas atvesti mākslas darbi. Totijs ar mūķīzeri atvēra rakstāmgaldu, taču tajā nebija nekā īpaša, kas viņus interesētu.

Krājgrāmatiņas dzīvoklī vispār nebija. Vini gan atrada bankas norēķinu, no kā izrietēja, ka doktora kontā ir astoņi tūkstoši mārciņu. Laikam Emeršems darbojās arī savā profesijā, jo guļamistabā viņi atrada ādas somu ar medicīnas instrumentiem.

Mazliet vēlāk inspektors tomēr atklāja kaut ko svarīgu. Viņš bija izvilcis visas rakstāmgalda atvilktnes un rūpīgi pārbaudījis, kas tajās atrodas. Tad Tanners ievēroja, ka divas no tām ir krietni īsākas nekā pārējās. Viņš pataustīja dziļāk, pieklaudzināja pie dibensienām un konstatēja, ka aiz tām ir tukšuma. Drīz vien inspektoram izdevās atbīdīt vienu dēli. Viņš iebāza roku tukšumā, sajuta kaut ko mīkstu un izvilka auduma gabalu. To aplūkodams, Tanners iztrūkās.

Tas bija sarkans zīda lakats, tikpat liels, ar tādu pašu rakstu kā Stadam kaklā uzmestais!

Inspektors pasauca Totiju, un ari seržants, ieraudzījis lakatu, palika bez valodas. Atradumam netrūka pat metāla plāksnītes ar firmas nosaukumu. Pēc visa spriežot, lakats vēl nebija ticis lietots.

Abi vīrieši saskatījās.

-  Rīt es Emeršemam uzdošu kādu jautājumu, Tanners teica, un, manuprāt, uz to atbildēt viņam nebūs viegli.

Divi Marka klostera kalpotāji viens otru ienīda. Virssulainis Kclvers tomēr bija pārak pieklājīgs, lai izrādītu savu nepatiku pret lēdijas Lebanonas istabeni. Turpretim Džeksona jaunkundze nemaz necentās slēpt savu nicinājumu pret cienījamo veco vīru.

Viņu strīds bija sācies jau sen. Džeksona jaunkundzei bija šķitis, ka, izstāstīdama kādu skandalozu atgadījumu no lēdijas Lebanonas dzīves, viņa izdara virssulainim lielu pakalpojumu. Kclvers klusējot bija viņu uzklausījis un tad pateicis:

-   Džeksona jaunkundz, lūdzu, nestāstiet man tādas lietas! Es neinteresējos par sava darba devēju privāto dzīvi. Aristokrātiem ir tādas priekšrocības, kas zemākas kārtas cilvēkiem mēdz likties savādas.

-  Kelvera kungs, ja jūs mani pieskaitāt pie zemākas kārtas… istabene sadusmojās.

Paceldams roku, virssulainis lika viņai apklust, taču tieši šis žests sievieti bija dziļi aizvainojis. Kopš tā laika viņi viens otru necieta. Kelvers neko nebilda, bet Džeksona jaunkundze katrā izdevīgā gadījumā izteica viņam kādu nepatīkamu piezīmi. Viņa piederēja pie augstu vērtētiem kalpotājiem, kam bija atļauts ieiet kungu istabās vēl tad, kad pārējie to vairs nedrīkstēja.

Pirms lēdija Lebanona vienpadsmitos vakarā devās pie miera, viņa izlaida savu istabeni pa durvīm, kas veda uz pils kalpotāju spārnu, un tad pati tās aizslēdza.

Šā iemesla dcļ Marka klostera iemītniekiem bija radies iespaids, ka Džeksona jaunkundze zina vienu otru tādu noslēpumu, par kuru citiem nebija ne jausmas. Turklāt lēdija Džeksona jaunkundzei uzticējās, un tāpēc pārējie kalpotāji izturējās pret viņu ar lielu cieņu. Vienīgi Kelvers uzskatīja istabeni par nekrietnu.

Tovakar, kad Tanners izdarīja svarīgo atklājumu, virssulainis savā istabā lasīja Valtera Skota romānu. Pēkšņi pie durvīm kāds pieklauvēja, un, viņam par lielu brīnumu, iekšā ienāca Džeksona jaunkundze. Jau no pirmā acu uzmetiena Kelveram bija skaidrs, ka viņa ir satraukta; Džeksona jaunkundze nervozēja, un viņas izturēšanās pret virssulaini bija nevis nelaipna kā parasti, bet gandrīz vai pazemīga. To pierādīja kaut vai tas fakts, ka viņa bija ieradusies pie Kelvera.

Atvainojiet, Kelvera kungs, ka traucēju. Aizmirsīsim to, kas bijis, jo, ja nu kādai jaunai meitenei ir nepieciešams draugs, tad tā esmu es. Tāpat es zinu, ka tik jauks cilvēks kā jūs uz nabaga skuķi ilgi ļaunu prātu neturēs.

Kelvers klusībā pasmaidīja par "jauno meiteni", bet neko neteica. Tad nu Džeksona jaunkundze izplūda neticami garā stāstījumā par to, kas bija noticis, un virssulainis vēlīgi viņu uzklausīja.

Istabene stāstīja, ka lēdija Lebanona lielā uzbudinājumā esot uzteikuši viņai vietu. Jā, lēdija esot viņai pat iesitusi!

Šo zinu Kelvers uzņēma ar milzīgu apmierinājumu, jo kaut ko tādu viņai bija novēlējis jau sen. Taču viņš nejāva Džeksona jaunkundzei neko nojaust, tikai uzrauca uzacis un nopietni palocīja galvu.

-   Milēdija visu dienu uzvedās kā jukusi, neko es viņai nevarēju izdarīt pa prātam, un, ja vien viņa nebīitu aizsteigusies man priekšā, es pati būtu vietu uzteikuši. Man ir apriebies šis nolādētais nams…

-  Bet Džeksona jaunkundzi Kelvers šausmās iesaucās.

-   Šis nams patiesi ir nolādēts, te taču spokojas! Esmu redzējusi tādas lietas, kurām jūs diezin vai noticētu. Bet, ja jau man jāiet projām, tad es visu izstāstīšu, par to varat nešaubīties!

-   Dārgā jaunā draudzene, Kelvers sacīja ar cieņu un augstprātīgu laipnību, jo mazāk jūs par šīm lietām runāsiet, jo drīzāk tās nokārtosies. Cilvēki pasaulē ir loti dažādi. Ja mēs visi domātu un rīkotos vienādi, tas būtu bezgala garlaicīgi. To, ka milēdija šodien nav īsti labā omā, es manīju pats. Kāds nepatīkams atgadījums būs viņu izsitis no sliedēm. Šo to jums vajadzētu lēdijai arī piedot.

-  To gan es nedarīšu!

Kelvers saprata, ka istabeni nomierināt neizdosies. Viņš uzmeta skatienu pulkstenim, vēl nebija pat desmit.

-  Šodien jūs darbu esat beigusi agrāk.

-   Man vēl jāiet atpakaļ. Pie viņas ir Emeršems, un abi ecējas. Viņa teica, ka zvanīšot, ja manis vajadzēs.

-  Džeksona jaunkundz, vai nevēlaties tasīti tējas? Tā nomierinātu jums nervus.

-   Es labāk gribētu viskiju ar sodas ūdeni.

Tas Kelveram bija trieciens, bet galu galā viņš tomēr izņēma no skapja neattaisītu viskija pudeli.

Marka klosterī tovakar tiešām notika izskaidrošanās. Emeršems bija atbraucis deviņos vakarā, turklāt nepavisam nebija noskaņots klausīties pārmetumos. Tieši otrādi, viņš bija gaužām sliktā garastāvokli.

-   Milēdij, vai es nevarētu jūs lūgt laikus izdomāt, kad vēlēsieties steidzami ar mani runāt? Man šovakar bija paredzēta svarīga tikšanās.

-  Mūsu saruna būs svarīgāka par visu citu.

Lēdija Lebanona stīvi sēdēja savā atzveltnes krēslā lielajā zālē. Izteiksme viņas bālajā sejā bija neizdibināma, tumšās acis draudīgi zibsnīja.

-  Ja jums ir sakāms kas svarīgs, labprāt to uzklausīšu.

Vienbrīd likās, ka Emeršems zaudēs pacietību, tomēr viņš

savaldījās.

-  Vai vēlējāties ar mani runāt par to detektīvu? Ja viņš bija tik stulbs un vientiesīgs, ka gandrīz lāva sevi nožņaugt…

-  Kas jums to teica?

-   Kaut kur dzirdēju.

-  No kā?

-  Gilders man piezvanīja.

Lēdija brīdi viņu vēroja klusēdama.

-  Es vēlējos runāt nevis par detektīvu, bet gan par kādu lietu, kas attiecas uz jums pašu.

Lēdija paņēma papīra lapu, kas bija viņai priekšā uz galda.

-  Šodien pie manis atnāca kāda sieviete no ciema viņa ir viesmīle.

Emeršemam sejas izteiksme mainījās.

-   Un kāda man tur dala? viņš iecirtīgi jautāja.

-   Vai tā ir taisnība, ka jūs ar viņu esat ielaidies mīlas dēkā?

Doktors tiešu atbildi nedeva.

-  Tās ir tenkas! Milēdij, ja jūs klausīsieties ciema laužu valodās…

-   Es jautāju, vai tā ir taisnība. Vai viņa bija jūsu draudzene? Stiprākus izteicienus man negribētos lietot.

-  Es neļaušu jums mani pratināt…

-  Arī par Tillinga sievu esmu šo to dzirdējusi.

Emeršcms skaļi iesmējās, taču viņa smiekli skanēja māksloti.

-   Ja jums tīk tenkas, varat tās klausīties dienām ilgi! Bet tagad runāsim nopietni, jūs taču nelikāt man mērot garo ceļu no Londonas, lai norātu mani kā skolas puiku?

Atkal kādu laiku pavērojusi viņu, lēdija nolaida skatienu.

-   Tātad taisnība gan. Tas nudien ir nekrietni un riebīgi. Tā nedrīkst turpināties.

Emeršems apsēdās un aizkūpināja cigāru.

-   Tā turpināties nedrīkst, tur es jums pilnīgi piekrītu, viņš vēsi atbildēja. Esmu nolēmis Angliju atstāt un pārcelties uz Itāliju. Pietiekami ilgi esmu te darījis netīru darbu jūsu labā…

Lēdija atmeta galvu un naidīgi noraudzījās viņā. Doktora izturēšanās bija neciešama.

-  Par to jums ir bagātīgi atlīdzināts.

Emeršems iesmējās.

-   Jūsu uzskats par labu atlīdzību krasi atšķiras no manējā. Bet labāk nerunāsim vairs par to! Esmu nolēmis gada beigās no Anglijas aizbraukt. Nopirkšu Elorencē villu un tad, cerams, aizmirsīšu, ka vispār kaut kur pasaulē ir Marka klosteris.

-   Cerams, ka tad jūs aizmirsīsiet arī manu čeku grāmatiņu. Man par to būtu liels prieks.

Emeršems ironiski pasmīnēja.

-   Konts bankā ir nevis uz jūsu, bet gan uz Villija vārda. Savukārt viņš ir tik nesaprātīgs, ka paraksta visus čekus, ko viņam noliek priekšā. Nē, to es neaizmirsīšu. Tieši otrādi, šis laimīgais apstāklis palīdz man dzīvot.

Zālē valdīja elektrizēta gaisotne. Lēdija Lebanona viņam neatbildēja, tikai nospieda zvana pogu.

-  Mēs šo lietu varam apspriest ari rīt no rīta, viņa beidzot pateica. Neviens no mums abiem patlaban nav spējīgs otra viedoklī ieklausīties. Emeršem, jums jāatsakās no šim mīlas dēkām. Tās met ēnu uz mani visi taču zina, ka jūs pili esat biežs viesis -, bet jūs pašu padara smieklīgu. Neesat taču vairs nekāds jauneklis.

Šie vārdi aizskāra viņa iedomību.

-  Tam, cik man gadu, nav nekādas nozīmes. Starp citu, pa nakti es šeit nepalikšu, tūliņ braukšu atpakaļ uz pilsētu.

-  Jūs paliksiet šeit, citādi rīt nesaņemsiet naudu.

Emeršems uzmeta lēdijai drūmu skatienu. Viņam kā

vīrietim ar labu audzināšanu šādas scēnas bija pretīgas. Jā, viņš ņēma naudu no sievietes, bet nevēlējās, ka to saka viņam acīs.

Lēdija pacietīgi noklausījās doktora asos pārmetumus.

-   Es nezināju, ka varat būt tik zemisks, pēc tam viņa mierīgi bilda.

-   Jums būs jāmācās atzīt vēl ko citu. Līdz šim policija pili nav pārmeklējusi. Bet, kad tas reiz notiks, tad tik ies vaļā! Jūs taču esat pilnīgi manā varā… Padomājiet par to un kļūstiet atkal prātīga! Bet es tagad iešu. Varbūt pastāstīšu šo to inspektoram Tanneram.

-  Nedomāju vis. Un neviens jau jums neticētu. Bet varat pamēģināt! Un tad jūs redzēsiet, ka tas nav iespējams. Emeršem, neaizmirstiet, ka jūs šai lietā esat iejaukts tieši tāpat kā visi pārējie. Jūsu nolūks vienmēr ir bijis sagrābt savās rokās Villija naudu. Šo nelietīgo nodomu īstenot līdz šim jums nelāvu es un darīšu to arī turpmāk.

Emeršems raudzījās viņā tik neganti, ka viņai sāka likties šis cilvēks pielēks kājās un metīsies viņai virsū ar dūrēm.

-   Labi, viņš piesmakušā balsī beidzot sacīja. Turpmāko nākotne rādīs. Es te vairs neatgriezīšos!

Pils durvis aiz doktora aizcirtās.

Lēdija Lebanona nekustīgi sēdēja atzveltnes krēslā, līdz izdzirda viņu savā automobilī aizbraucam.

-  Milēdij, vai varu jums palīdzēt?

Uz kāpnēm stāvēja istabene. Lēdija Lebanona atcerējās, ka ir zvanījusi, lai viņa nāk. Cik ilgi Džeksona jaunkundze tur jau stāv, un ko viņa ir dzirdējusi no nesenās sarunas?

-   Es augšā gaidīju, līdz aizkrita ciet ārdurvis, istabene turpināja, it kā nolasījusi milēdijas domas.

-  Labi, pēc brītiņa es iešu uz savu istabu.

Pēkšņi atskanēja steidzīgi soli un zālē ienāca Aila.

-  Ko tu gribi? lēdija Lebanona viņai skarbi vaicāja.

-  Ak, neko.

Aila neteica taisnību; viņa izskatījās tā, it kā būtu pārdzīvojusi izbīli.

Pamājusi ar roku, lēdija lika istabenei iet projām.

-  Kas noticis? Lēdija Lebanona norādīja uz galdu, kur atradās karafe ar vīnu.

-  Paldies, es neko nedzeršu. Kur ir Gilders?

-  Nezinu, laikam jau savā istabā.

-   Viņš izgāja no pils, Aila nervozi un bailīgi iesaucās. Un arī Brukss ir prom. Pa logu es redzēju viņus abus aizejam. Dieva dēļ, kaut nu atkal kas negadītos!

Aila sabruka krēslā. Lēdija Lebanona nepievērsa meitenei uzmanību, bet ātri devās uz ārdurvīm un sāka raudzīties nakts tumsā. Mazliet vēlāk viņa izdzirda kliedzienu, kas tūliņ ari noslāpa. Pēc tam atkal valdīja tikpat dziļš klusums kā iepriekš. Viņa palika stāvam stalti izslējusies, bet iekšēji jutās tā, it kā ledaina roka būtu sažņaugusi viņas sirdi. Lēdija nojauta, kas ir noticis.

13

Brigss bija Tanncram atrakstījis, ka varot par slepkavību Marka klosteri sniegt svarīgas liecības, tāpēc galvenais inspektors nolēma liki, lai viņu atgādā no cietuma uz Skotlendjardu.

Abi ar Totiju viņi tagad Tanncra kabinetā gaidīja ierodaļ mies šo vīru.

Brigss izskatījās labāk nekā pēc sprieduma nolasīšanas, taču centās izlikties nomākts. Viņam tika noņemti rokudzelži, viņš drīkstēja apsēsties un aizsmēķēt cigareti. Tad Brigss pavēstīja, ka jūtoties vārgs, un palūdza glāzi konjaka.

"Ko tik šie zeļļi neizgudro!" Totijs ar apbrīnu nodomāja. "No viņiem dažu labu reizi var pamācīties."

-  Tātad, Brigs, Tanners īsi un lietišķi ierunājās. Slepkavības naktī jūs bijāt Marka Torntona ciemā, vai ne?

-  Jā, Brigsa balss skanēja tik raudulīgi, it kā viņš būtu grūti slims. To es jau uzrakstīju. Diemžēl nevaru policijai palīdzēt tik daudz, kā man gribētos, jo negodīgu liecinieku vainas dēļ atrodos cietumā. Ticiet vai neticiet, Tannera kungs, esmu nevainīgs kā jaundzimis bērns.

-  Par to esmu pilnīgi pārliecināts, galvenais inspektors viņu pārtrauca. Bet tagad pastāstiet, kas jums vēl ir zināms par šo lietu.

Brigss gribēja savu uzturēšanos Skotlendjardā paildzināt, lai varētu izsmēķēt vismaz trīs cigaretes. Tāpēc viņš gari un plaši stāstīja par to, kā sēdējis uz sētas, kas apjož Marka klostera laukus, tad par to, ka šoferis Stāds aizsteidzies viņam garām un kā vēlāk viņš dzirdējis kliedzienu…

-  Tūliņ pēc tam man tuvojās kāds cilvēks. Viņš skrēja, viņš bija pilnīgi bez elpas. "Kas tur ir?" es iesaucos. "Viss kārtībā," šis cilvēks man atbildēja. "Es esmu doktors Emeršems."

-  Vai tā ir taisnība? Tanners jautāja un kaut ko pierakstīja. Par to jūs vēstulē neesat minējis ne vārda.

-  Nē, es tikai devu mājienu, ap ko lieta grozās. Taču, atklāti sakot, nodomāju: ja visu sīki aprakstīšu, viņi ar mani nemaz nevēlēsies runāt.

-  Ak tā, jūs gribējāt vienu dienu pavadīt ārpus cietuma. Nu labi, un kas notika pēc tam?

Tanners vienmēr gluži intuitīvi juta, kad noziedznieks saka patiesību un kad melo. Brigsa vārdi šķita patiesi.

Brigss piecēlās un piegāja pie rakstāmgalda. Viņš savu liecību centās pasniegt pēc iespējas dramatiskāk, it īpaši tagad, kad bija nonācis pie paša galvenā.

-  Tannera kungs, Brigss lēnām teica, man ir lieliska atmiņa attiecībā uz balsīm, un, izdzirdis šo vīru runājam, es viņu pazinu pēc balss!

-  Ko? Jūs viņu bijāt saticis jau agrāk? galvenais inspektors pārsteigts jautāja. Kur tad tas notika?

-   Pūnas cietumā, kad pret mums abiem bija ierosināta prāva. Toreiz viņš, virsnieks būdams, atradās apcietinājumā tāpēc, ka, parakstot kādu čeku, bija viltojis sava drauga uzvārdu. Tā, protams, bija dīvaina sagadīšanās, ka mūs vienā laikā turēja cietumā. Es biju apsūdzēts par līdzīgu nodarījumu. Taču viņš tika sveikā cauri; to lielu toreiz notušēja, lai izvairītos no skandāla.

Tanners raudzījās viņā ar neuzticību. Vai Emeršems tiešām būtu naudas viltotājs? Vai Brigss viņu jauca ar kādu citu, vai arī…

-  To visu jūs gan esat izdomājis?

-  Nebūt ne, tā ir tīrā patiesība. Jūs taču varat nosūtīt uz Indiju telegrammu. Es pat atceros datumu.

-    Bet doktors Emeršems ir izglītots cilvēks, un toreiz viņš bija virsnieks…

-   Tieši tā. Brigss kļuva dusmīgs. Un tomēr drauga parakstu viņš viltoja. Tā cilvēka vārds bija Viloubijs… To jūs atradīsiet arī aktos. Man šis gadījums ir labi zināms. Doktoru Emcršemu no armijas padzina. Nezinu gan, kas ar viņu notika pēc tam. Pa ausu galam esmu dzirdējis, ka Madrasā viņš esot apprecējis kādu meiteni no jauktas ģimenes. Katrā ziņā viņam tika izvirzīta apsūdzība par krāpšanu un viltošanu, to nu es zinu skaidri. Viņš ir Lesters Čārlzs Emeršems. Es viņu uzreiz pazinu pēc balss.

Emeršema priekšvārdi bija nosaukti pareizi, tātad Brigsa liecību nevarēja ignorēt.

Vēl ilgi pēc tam, kad Brigss bija aizvests atpakaļ uz cietumu, galvenais inspektors sēdēja, atbalstījis galvu rokās. Arī uz Totiju šā cilvēka stāstītais bija atstājis dziļu iespaidu.

-  Tagad man vajadzēs Emeršemu ņemt priekšā pašam, Tanners beidzot sacīja. Tā būs loti nopietna saruna., No četrām pusēm aizdomas krīt uz Emeršemu. Es gribētu zināt, kas īsti viņam ir padomā.

-   To es varu jums pateikt, Totijs sacīja. Viņš grib nonāvēt jauno lordu Lebanonu.

-  Lordu Lebanonu? Iespējams. To, ka ar Emeršemu kaut kas nav kārtībā, esmu sapratis jau sen, taču man nebija ne jausmas, ka viņam ir tāda pagātne.

-   Un kāpēc pilī kalpo amerikāņi? Totijs jautāja. Tā nekur nav pieņemts. Katrā ziņā novākt jauno lordu no ceļa nebūtu necik grūti, jo ar sevišķi attīstītu prātu viņš neizceļas. Tā būtu tikpat kā bērnu nokaušana Bētlēmē.

Šobrīd birojā iesteidzās Ferabijs.

-  Nu, kas tad jauns?

-  Vai nevēlaties aprunāties ar lordu Lebanonu?

Tanners iepleta acis.

-  Ko, viņš ir ieradies Skotlendjardā? Tas gan ir dīvaini! Lai nāk iekšā!

Jaunais lords viespirms ziņkārīgi aplūkoja telpu, tad uz brīva krēsla nolika platmali, cimdus un spieķi, pēc tam paraudzījās te uz Totiju, te uz Tanneru, it kā nezinādams, pie kura vērsties.

-Jūs taču nodarbojaties ar šā nozieguma izmeklēšanu? beidzot viņš jautāja Totijam.

Seržants labprāt būtu to apstiprinājis, bet Tanners jau visu nepārprotami paskaidroja.

Šķita, ka lordam Lebanonam nebūt nav viegli sākt savu stāstāmo. Viņš bailīgi paskatījās uz durvīm, pa kurām bija ienācis. Ferabijs, paklausīdams galvenā inspektora rokas mājienam, bija aizgājis prom.

-  Jā, Tannera kungs, es atceros jūs un arī jūsu asistentu.

Seržants Totijs piecēlās kājās, un priekšnieks lordu iepazīstināja ar viņu.

-  Totijs? Tas ir sens uzvārds.

-  Esmu cēlies no itāliešiem, seržants paskaidroja.

Tanners uzmeta viņam niknu skatienu.

Lords atkal nemierīgi paraudzījās apkārt.

-  Vai jūs nevarētu paskatīties, vai mūs aiz durvīm kāds nenoklausās?

Galvenais inspektors pasmaidīja.

-   Savos ilgajos darba gados esmu šajā telpā runājis ar daudziem cilvēkiem, bet tādas bažas vēl nebija paudis neviens. Nekas tāds Skotlendjardā nenotiek.

Ferabijs Tanneram gan bija ziņojis par sarunu, kurā lords tika pieteicis savu vizīti, taču inspektors nebija ticējis, ka lords tiešām varētu ierasties prefektūrā.

-  Necik daudz par Skotlendjardu es nezinu, esmu tikai dzirdējis, ka tas esot līdzīgs cietumam.

Totijs iecietīgi pasmaidīja.

-   Tomēr man noteikti bija jāatnāk. To jau Ferabija kungam sacīju. Vakarvakarā es beidzot izlēmu.

Tanneram pēkšņi iešāvās prātā kāda doma.

-   Lord, vai jums mājās ir gadījies, ka aiz jūsu durvīm kāds noklausās?

Ar atbildi Villijs vilcinājās, šis jautājums viņam laikam bija nepatīkams.

-   Tas, ka mājās manas sarunas noklausās, nav nekas neparasts. Būtu iespējams, ka to dara arī šeit. Starp citu, vai Ferabija kungs ir detektīvs?

Tanncrs pamāja ar galvu.

-   Milord, runāšu ar jums pavisam atklāti, galvenais inspektors sacīja. Kaut ari Ferabijs par jūsu vizīti bija minējis, es tomēr jūs negaidīju. Bet, ja nu esat šeit, tad ceru, ka pateiksiet man ko tādu, kas jautu kaut mazliet tuvoties mīklas atminējumam. Protams, neesmu tiesīgs uzdot jums jautājumus. Bet, tā kā esat ieradies brīvprātīgi, droši vien gribēsiet man palīdzēt. Marka klosterī aizdomās tiek turēti vairāki cilvēki, to vidū… Tanners tīšām apklusa.

-  Vai jūs domājat manu māti? lords mierīgi iejautājās.

Tanners palocīja galvu.

-   Zināmā mērā. Viņa noteikti zina daudz vairāk, nekā mums pateica. Taču pirmām kārtām man prātā bija kāds cits… doktors Emeršems.

Lebanons rūgti pasmīnēja.

-   Man šis cilvēks aizvien ir šķitis neizprotams, tāpēc es nemaz nebrīnos, ka pret viņu vēršas aizdomas. Attiecībā uz manu māti… Lords saminstinājās, meklēdams vārdus, lai pareizi raksturotu viņas situāciju. Jums jāzina viss, kas ir zināms man, beidzot viņš turpināja. Izstāstīšu jums visu no paša sākuma. Tāpat jums jāzina, ka Emeršemu es nevaru ciest. Labprāt atzīstu, ka attiecībā uz viņu varbūt esmu neobjektīvs.

Lords apsēdās. Viņš runāja lēnām un ik pa brīdim apklusa, lai rastu īstos vārdus.

14

Sākšu ar to laiku, kad vēl gāju skolā. Ar lielu spēku vai asu prātu nekad neesmu izcēlies, ari itonā mācījos tikai divus gadus. Tad no turienes tiku izņemts, un tālāk mani izglītoja mājskolotājs. Kā jums varbūt ir zināms, mans tēvs bija slims un tāpēc no ārpasaules tikpat kā noslēdzies. Visu mūžu, izņemot vienu ziemu Dienvidfrancijā, viņš pavadīja savā lauku īpašumā Marka klosterī. Pat brīvdienās, dzīvodams pa māju, es vinu redzēju loti reti.

Atklāti sakot, sevišķi siltas jūtas mūs nesaistīja. Protams, jutu pret vinu lielu respektu, bet tas arī bija viss.

Marka klosteris man nav paticis nekad; pat zēnībā lur uzturējos loti nelabprāt. Redziet, Tannera kungs, man nepiemīt tāds lepnums par savu ģimeni kā maniem vecākiem. Viņiem vai katrs pils ķieģelis bija svēts un tradīcijas svarīgākas par Svētajiem rakstiem.

Kad vairs nemācījos skolā, lielāko dalu laika es kopā ar savu privātskolotāju pavadīju Šveicē. Mēs ceļojām arī uz Dienvidfranciju un Vāciju, iegriezāmies Anglijas kūrvietās, piemēram, Torkī. Mans tēvs bija dienējis armijā saskaņā ar mūsu ģimenes tradīciju vienmēr kāds dien kavalērijā -, un tā arī es nokļuvu Sendhērstā. Tur man pat izdevās nokārtot eksāmenus. Manas sekmes gan nebija izcilas, taču caurmēru tās pārsniedza.

Līdz tam laikam doktoru Emeršemu biju saticis tikai reizumis, lai gan kā mūsu ģimenes ārsts viņš pie mana tēva uz pili brauca regulāri. Es zināju, ka dažus gadus viņš ir pavadījis Indijā, bet man nebija ne jausmas, ka armiju viņam bija nācies atstāt sevišķu iemeslu dēj. Ar to es gribu sacīt, ka šī lieta nebija gluži skaidra. īstais iemesls bija meklējams viņa negodīgā izrīcībā.

Man viņš vienmēr ir bijis nesimpātisks. Atceros, ka tolaik viņš pret maniem vecākiem izturējās diezgan pazemīgi. Taču pamazām viņa izturēšanās un stāvoklis pilī mainījās. Viņš rīkojās tā, it kā viņam visur būtu sakāms savs vārds, sāka jaukties lietās, kas uz viņu nemaz neattiecās.

Drīz vien mans pulks tika sūtīts uz Indiju, un es kļuvu par virsnieku, priecājos, ka tikšu no Anglijas projām. Toreiz mans tēvs jau bija nedziedināmi slims. Kad vēlāk uzzināju par viņa nāvi, izjutu žēlumu, bet tikai savas mātes dēj. Tēvu pašu neesmu apraudājis nekad šai ziņā gribu būt pret jums pavisam vaļsirdīgs, nevis izlikties labāks, nekā patiesībā esmu.

Kad tas notika, es biju Indijā un man klājās gluži labi. Sabiedriskie pienākumi bija mazliet garlaicīgi, taču paciešami. Nelaimīgā kārtā es kādās medībās sašāvu dzinēju, jo viņš pagadījās pa šāvienam, kad biju notēmējis uz tīģeri. Tā bija briesmīga nejaušība.

Varbūt viss vēl būtu beidzies labi, man nebūtu bijis jāatgriežas Anglijā. Mana māte ir ļoti stipra sieviete, viņa pati spēja pārvaldīt muižas. Tie dokumenti, kas bija jāparaksta man, tika atsūtīti uz Indiju. Es būtu varējis tur arī nodienēt līdz galam, taču pēc tam, kad biju ievainojis dzinēju, man uzbruka negants drudzis. Es tiku diezgan ilgi slimojis, cik ilgi to vairs neatceros. Slimība laikam bija loti nopietna, jo māte lika doktoram Emeršemam vest mani mājās.

Es tūliņ sapratu, ar ko man ir darīšana. Viņš tikpat kā ne ar vienu nesatikās un gāja ārā no mājām tikai nepieciešamības gadījumā. Tāpat mani pārsteidza tas, ka, ceļodams uz Indiju, viņš bija uzaudzējis bārdu. Par viņu gan daudz tenkoja, taču es tam nepievērsu uzmanību. Tenkām vielu deva nelāgs atgadījums ar kādu meiteni no jauktas ģimenes, bet par to jums pastāstīšu vēlāk.

Man radās tāds iespaids, ka viņš baidās satikties ar cilvēkiem, kurus bija pazinis senāk. Laukā viņš devās tikai tad, kad bija jau satumsis.

Atgriezies no Indijas, iekļuvu dīvainā situācijā. īstais pils saimnieks bija Emcršems, abi amerikāņu kalpotāji bija pieņemti darbā. Dīvainā kārtā pazinu viņus jau no agrākiem laikiem. Viņi bija strādājuši vai nu pie Emeršema, vai pie manas mātes, iekams devos uz Sendhērstu. Toreiz es viņiem nepievērsu uzmanību, un viņi jau arī tikpat kā nebija manāmi. Taču tagad abi amerikāņi bija kļuvuši par svarīgām personām.

Māte nelikās necik mainījusies, bet pilī es atradu jaunu iemītnieci, tā bija Aila kāda manas mātes brālēna meita. Aila ir šarmanta jauna dāma. Loti mierīga un atturīga, turklāt gudra. Viņa strādā par manas mātes sekretāri, bet patiesībā Ailas amats ir daudz augstāks, jo mātei viņa loti patīk. Lords Lebanons uz brīdi apklusa. Es viņu precēšu. Pats to sevišķi gan negribu, bet ta vēlas mana māte.

Mājās valdīja sasprindzinājums: visu noteica Emeršems. Abi amerikāņu kalpotāji šķita pilnīgi neatkarīgi esam, katrā ziņā par citiem pils iemītniekiem viņi daudz nelikās zinis, uzvedās diezgan bezkaunīgi, taču mani neaiztika. Viņi darīja, ko gribēja, un savus pienākumus veica tik slikti, ka mūsu stalla puisis jaudātu padarīt vairāk nekā viņi abi kopā.

Kaut kas nebija kārtībā, likās, ka ir kāds noslēpums, kas man tiek noklusēts. Agrāk nespēju pat iedomāties, ka mana atgriešanās varētu kādam nepatikt, bet tagad manīju, ka tieku novērots, tiklīdz ir radusies tāda izdevība.

Mana slimība un atgriešanās no Indijas laikam bija izjaukusi kādus viņu plānus. Man nav zināms, kas viņiem bija padomā. Taču viņi baidījās, ka vēlāk es varētu kaut ko uzzināt. Pat māte šķita kļuvusi bailīga. Beigu beigās arī mani pārņēma nemiers, taču ar laiku es pie šiem apstākļiem pieradu.

Kad Gilderu viņa neizdarības dēļ biju atlaidis, jutos šokēts nedēļas nogalē vēl aizvien redzēdams viņu pili. Sākumā es saniknojos, aizgāju pie mātes un uzstāju, lai šis vīrs atstāj pili.

Lords klusu iesmējās.

-Taču mana prasība netika izpildīta. Tikpat labi es būtu varējis prasīt, lai pils tiek nolīdzināta līdz ar zemi. Pēc vēl diviem neveiksmīgiem mēģinājumiem šai sakarā man neatlika nekas cits kā samierināties ar savu stāvokli. Abi amerikāņi bija mani kalpotāji, es maksāju viņiem algu, bet nebiju tiesīgs viņiem kaut ko teikt. Īstenībā jau nebija nemaz tik grūti ar viņiem sadzīvot. Zināmā mērā viņi uzvedās pat pieklājīgi, tāpēc nevaru īpaši par viņiem sūdzēties.

Pavisam citādi ir ar doktoru Emcršemu. Viņš pilnīgi atklāti izturējās tā, it kā būtu manā pilī galvenais noteicējs. Viņam ir daudz naudas, dārgs auto un sacīkšu zirgi, bet to jau jūs droši vien zināt. Kaut arī Gilders un Brukss vispār ir ļoti augstprātīgi, doktoram viņi izrāda lielu cieņu. Bet viņš savukārt pret abiem amerikāņiem izturas kā pret sev līdzīgiem. Manai mātei tas gaužām nepatīk, taču viņa neko nesaka un nekad nav mēģinājusi tur ko grozīt.

Visvairāk Emeršems nevarēja ciest manu kalpotāju Stādu, ko tie nelieši nogalināja. Kad vien abu ceļi krustojās, tūliņ izcēlās strīds, un, ja tā būtu turpinājies, viņš Stādu būtu atlaidis. Es nezinu, kas Emeršemam tik ļoti viņā nepatika, varbūt Stāds par doktoru pārāk daudz zināja. Taču, lai būtu kā būdams, Emeršems bija viņa ienaidnieks. Starp citu, arī Stāds agrāk bija dienējis Indijas armijā.

Vienā no mūsu pirmajām sarunām pēc manas atgriešanās no Indijas māte izteica vēlēšanos, lai es precot Aiļu. Man, protams, ir japrecas, to visi no manis gaida. Taču sev sievu es gribētu izvēlēties pats. Jūs jau zināt, ka Aila ir loti skaista un jauka jauna dāma. Viņa bija gluži normāla līdz Stada nāvei.

Tanners ieinteresēts saslējās.

-  Un kas notika pēc tam?

-  Pēc tam viņa pārvērtās. Aila šausmīgi baidās un, ja kāds viņu negaidīti uzrunā, viņa izbīlī saraujas. Rodas tāds iespaids, it kā viņa gaidītu kādus baigus notikumus. Turklāt viņa ir mēnessērdzīga.

Jau agrāk tiku dzirdējis, ka dažiem esot šī kaite, bet šādā stāvoklī nevienu nebiju redzējis. Tobrīd, kad Aila naktskrekla kāpa lejup pa kāpnēm, es sēdēju zālē un pirms gulētiešanas iebaudīju vēl glāzi viskija ar sodas ūdeni. Sākumā biju pārsteigts, un, neapjēgdams, ko tas nozīmē, uzbildu viņu.

Tad mani sagrāba šaušalas nezinu, vai jums ir gadījies vērot kādu mēnessērdzīgo? Tas ir briesmīgi. Kad es Aiļu uzrunāju, viņa man neatbildēja. Taču viņa ienāca zālē un sāka pa to staigāt, it kā kaut ko meklēdama. Beidzot viņa lēnām kāpa atkal pa kāpnēm augšup. Es piegāju viņai cieši klāt un ieskatījos acīs. Tās bija plati ieplestas, un viņa klusu sarunājās ar sevi. Dievs vien zina, ko viņa teica, es nesapratu ne vārda.

Cik man zināms, tas ar viņu ir noticis divas reizes. Es zināju, ka šos cilvēkus nevajag modināt. Cik ātri vien spēdams, aizsteidzos pie mātes un pastāstīju, ko esmu piedzīvojis. Otrreiz mana māte pati viņu bija redzējusi tādā stāvoklī un aizvedusi uz istabu.

Šis notikums veco dāmu laikam stipri ietekmēja. Viņa bija loti satraukta, bet tas ar viņu notiek reti. Tāpat es nespēju atcerēties, ka māte mani kaut kad agrāk būtu noskūpstījusi.

Tas, ka Aila ir mēnessērdzīga, nedara izredzes viņu apprecēt sevišķi vilinošas. Neviens taču negribēs nakts vidū pa visu māju meklēt savu pazudušo sievu!

-  Vai Emeršemam šis fakts ir zināms? Tanners domīgi jautāja.

Lords Lehanons pamāja.

-   Kā gan citādi! viņš sarūgtināts teica. Mūsu mājās nevar notikt nekas tāds, ko viņš neuzzinātu. Viņš Ailai parakstīja miega zāles, bet es gan šaubos, vai viņa tās lieto.

-  No kā viņa baidās?

-   No visa kā! Ja kaut kur iečīkstas grīdas dēlis, viņa lec augšā no krēsla. Tumsā viņa negrib pastaigāties pa parku, savā istaba viņa ieslēdzas. No pils iemītniekiem Aila ir vienīgā, kas to dara.

Tanners brīdi padomāja. Tas, ko viņš nule bija dzirdējis, vērta jau tā grūto lietu vēl sarežģītāku.

-   Iepriekš jūs sakarā ar doktoru Emeršemu pieminējāt kādu meiteni no jauktas ģimenes. Vai varat man par šo notikumu pastāstīt sīkāk?

-   Protams. Tā bija skaista meitene, un šis gadījums nedrīkst palikt jums nezināms. Tas notika tad, kad viņam vajadzēja mani vest uz Angliju. Meitene tika atrasta viņa mājā nožmiegta!

Tanners uztraucies pielēca kājās.

-  Ko? viņš neticīgi iesaucās.

Ja tas atbilda patiesībai, tad Marka klostera noslēpums bija atklāts.

-  Vai tā ir taisnība?

Lords Lebanons palocīja galvu, un viņa sejā atplauka pārākuma smaids. Viņš vēl bija pietiekami jauns, lai spētu priecāties par savu vārdu radīto sensāciju.

-Jā gan. Tā bija tiešām skaista meitene. Viņa nepiederēja pie augstākajām aprindām, bet viņas ģimene bija loti bagāta. Meiteni atrada nožņaugtu tās mājas verandā, kuru apdzīvoja doktors viens pats. Šī lieta sacēla lielu brēku, taču neviens viņam neko nevarēja pierādīt. Dažas pazīmes liecināja, ka verandā ir norisinājusies cīna. Avīzēs tika rakstīts, ka vainīgais esot kāds iezemietis, kas naida pārņemts meiteni izsekojis. Un viņai kaklā bija uzmests sarkans lakats tāds pats, ar kādu tika nožņaugts Stāds.

-  Tas man ir kas jauns, Tanners teica, kaut cik atguvies no pārsteiguma. Vai jūsu māte to visu zina?

jaunais lords neatbildēja uzreiz.

-  Ir ļoti grūti izdibināt, ko viņa zina un ko nezina. Ceru, ka par šo noziegumu viņai nav ne jausmas. Bet tagad, Tannera kungs, es gribētu lūgt jums padomu. Ko man šais apstākļos vajadzētu darīt? jūs droši vien sāksiet man skaidrot, cik vienkārši būtu aizliegt doktoram Emeršemam kāpt pār mūsu pils slieksni. No juridiskā viedokļa tas arī ir pareizi. Taču mana māte domā citādi, un pret viņas gribu es nevaru sacelties. Vai jūs nebūtu tik laipns un nepavadītu kādu nedēļas nogali Marka klosterī kā mans viesis?

Tanners pasmaidīja.

-  Un ko par to teiks jūsu māte?

Lordam Lebanonam seja izstiepās gara.

-Tas, protams, ir cits jautājums. Nē, tik vienkārši laikam vis nebūs, var iznākt lielas nepatikšanas.

-  Bet kā būtu, ja jūs pats dotos atpūtas ceļojumā? Aizbrauciet kaut kur uz pāris gadiem!

-Tas šķiet labs risinājums, taču laikam esat aizmirsis, ka man jārespektē māte un doktors Emeršems. Tas nav jāsaprot tā, ka man kaut ko nozīmētu viņa domas šai jautājumā, bet pretēji mātes gribai es nevaru rīkoties. Jau agrāk esmu sacījis, ka labprāt brauktu uz Ameriku un tur nopirktu sev fermu. Šais apstākļos esmu ar mieru pilnīgi atteikties no sava titula. Manis pēc lai mantojums tiek tuvākajam radiniekam!

To sakot, viņš iesmējās.

-  Kurš tad tas ir?

-   Vai nav dīvaini? Šis cilvēks dzīvo Amerikā un strādā par viesmīli. Nē, es nejokoju. Bet pirmā mantiniece ir Aila! To es tikai nesen uzzināju no savas mātes. Jā, būtu gan lieliski, ja es nokļūtu Kanādā un kaut uz neilgu laiku spētu aizmirst, ka pasaulē ir arī Marka klosteris. Esmu to mātei teicis reizes desmit, bet vina vienmēr atbild, ka man esot jāpaliek mājās.

Lords piecēlās un piegāja pie galda. Tagad viņš vairs nesmaidīja, vina sejas izteiksme modināja līdzjūtību.

-  Inspektor, es tiešām esmu cilvēks ar vāju raksturu. Pasaulē tādu ir simtiem tūkstošu. Pat lielākā dala no mums visiem. Stipros un mazrunīgos laikam var atrast tikai Skotlendjardā. Esmu pilnīgi savas mātes varā, un, atklāti sakot, man trūkst enerģijas, lai strīdētos ar vinu.

Pēkšņi viņš pagriezās atpakaļ.

-  Kāds ir aiz durvīm, viņš klusu teica.

-   Bet, dārgo lord, es galvoju…

-   Ļaujiet man paskatīties!

-  Totij, atveriet durvis!

Seržants, izpildījis pavēli, satrūkās. Aiz durvīm stāvēja kāds cilvēks, viņš bija piešķiebis galvu tā, it kā klausītos. Kad viņu apspīdēja gaisma, visi pazina amerikāņu kalpotāju Gilderu.

-  Lūdzu, lūdzu, atvainojiet! Gilders sacīja, mierīgi ienākdams telpā. Lords Lebanons bija aizmirsis mājās savu cigarešu etviju, un es viņam to atvedu.

-   Kāpēc tad jūs klausījāties aiz durvim? Tanners stingri noprasīja.

-   Es neklausījos, es tikai īsti nezināju, kur atrodas jūsu birojs. Un, lai nekļūdītos, sāku klausīties, vai kaut kur nedzirdēšu lorda Lebanona balsi.

-  Un kas jums atļāva nākt augšā?

-   Policists pie galvenajiem vārtiem, Gilders atbildēja, nenieka nemulsdams.

Viņš izņēma no kabatas cigarešu etviju un sniedza to lordam. Pieklājīgi paklanījies, Gilders devās prom. Tiklīdz amerikānis bija aizvēris durvis, Tanners deva Totijam zīmi.

-  Sekojiet viņam un paskatieties, uz kurieni viņš iet.

Galvenais inspektors brīnījās par Gildera pārdrošību.

Cik ilgi viņš bija stāvējis aiz durvīm un ko bija dzirdējis? Šā cilvēka nekaunīgā spiegošana Skotlendjardā uz brīdi laupīja Tanneram spēju runāt.

-  Tātad man tomēr bija taisnība, lords Lebanons teica. Šorīt domāju, ka esmu nepamanīts izgājis no Marka klostera, bet Gilders mani apsargā loti vērīgi, no viņa tik viegli nevar aizbēgt.

-  Kopš kura laika tiekat tik cieši novērots?

-   Kopš atgriešanās no Indijas. Varbūt pat agrāk, bet tad tas man nedūrās acīs.

-  Vai jūsu mate par to ir informēta?

Jaunais lords paraustīja plecus.

-  Man grūti ir iedomāties, ka viņa neko nenojaustu. Vismaz Emeršemam tas ir zināms.

-  Kur viņš tagad atrodas?

-  Vakarvakarā viņš bija Marka klosteri, bet tad aizbrauca atpakaļ uz pilsētu. Tā šorīt pie brokastgalda sacīja mana māte, citādi es vispār nebūtu zinājis, ka viņš ir bijis pilī.

Tanners kaut ko pierakstīja.

-   Vai varat man pateikt, kad jaunā meitene Indijā tika nogalināta?

-  Atbrauciet uz Marka klosterī! Visi šie fakti man ir atzīmēti. Iedošu jums palasīt ari savu dienasgrāmatu. Lords Lebanons paņēma spieķi un platmali. Varat Emeršemam darīt zināmu, ko jums pastāstīju, tomēr būtu vēlams to nedarīt, citādi viņš man mājās sarīkos pamatīgu traci.

Vislabāk būtu, ja jūs kādu nedējas nogali pavadītu pilī. Es jums pastāstītu vēl daudz ko interesantu. Vai esat dzirdējis par Pītersfīldu? Tas ir neliels ciems Bērkšīrā.

Tanners viņā asi palūkojās, jo šis jautājums bija negaidīts. Tātad lords Lebanons nemaz nebija tik neatjautīgs, kā likās, un viņš zināja ari savas mātes noslēpumu.

Galvenais inspektors pavadīja apmeklētāju līdz pašām Skotlendjarda ārdurvīm. Atceļā uz biroju viņu panāca Totijs.

-  Es tam vīram sekoju līdz pretējam krastam. Vai mums nebūtu vajadzējis viņu apcietināt noklausīšanās dēl?

-Jūs domājat Gilderu? Nē, viņš ir diezgan nekaitīgs… Es tikai gribētu zināt, vai viņš ir arī ko dzirdējis.

-  Attiecībā uz Aiļu Krcinu? Totijs jautāja. Vai varbūt attiecībā uz indiešu meiteni? Pierādījumu pret Emeršemu krājas aizvien vairāk. Manuprāt, tagad viņa arestēšanai mums materiālu pietiek.

-   Kad būsiet cik necik aptvēris, kāds ir policijas uzdevums un tas notiks varbūt pēc gadiem piecdesmit -, tad jums beidzot k]ūs skaidrs, ka cilvēkus apcietināt ir loti viegli, bet savākt pietiekami daudz pierādījumu, lai viņus notiesātu, loti grūti.

Kad Tanners atgriezās birojā, tur jau atradās vairāki jaunākie ierēdņi, kuri viņam bija jāiepazīstina ar instrukcijām. Galvenais inspektors smagi nopūtās, jo šīs lekcijas viņš necieta. Daudz labāk viņam tagad būtu paticis apciemot Emeršemu un uzdot tam dažus svarīgus jautājumus.

-   Vēlāk aizbrauciet uz Emeršema dzīvokli, Tanners teica Totijam, un pasakiet, ka vēlos ar viņu Skotlendjardā aprunāties. Protams, ja viņš negrib, var arī neierasties. Bet, ja viņš būs ar mieru, tas visu padarīs vienkāršāku. Un, kā parasti, brīdiniet viņu, jo viņam ir ietekmīgi paziņas, kas varētu sarīkot lielu skandālu, ja nebūsim ievērojuši visus priekšrakstus.

-  Un, ja viņš negribēs nākt, vai tad lai viņu apcietinu? Totijs cerību pilns jautāja.

Tanners pakratīja galvu.

-  Nē, tik tālu vēl neesam tikuši.

Ienāca kurjers, kas bija atnesis telegrammu. Totijs to paņēma, atvēra un sniedza savam priekšniekam. Tanners lasīja: "Ļoti steidzami. Šorīt 11.07 Marka klostera parkā aiz krūmiem atrasts doktora Emeršema līķis, vieta atrodas piecdesmit metru uz dienvidiem no pils rietumu spārna. Mirušais ir nožņaugts, taču nav atrasts ne lakats, ne virve. Ierodieties nekavējoties."

15

Kāds dārznieks, pabijis ciemā, caur parku atgriezās uz savām siltumnīcām. Pa cejam viņa skatienu saistīja rododendru krūms, kura paēnā kaut kas vīdēja; sākumā viņš nodomāja, ka tur kāds ir nometis savas vecās drēbes. Viņš gāja tuvāk, lai par to pārliecinātos, un ieraudzīja doktoru Emeršcmu mirušu. Ārsts bija krampjaini pacēlis rokas, it kā gribēdams atvairīt neredzamu ienaidnieku. Viņam kaklā laikam bija ticis uzmests lakats, jo žņaugšanas pēdas vēl varēja skaidri redzēt. Taču slepkava to acīmredzot bija paņēmis līdzi.

Tika izsaukts ciema ārsts, bet tam atlika vienīgi konstatēt, ka Emeršems ir miris jau pirms vairākām stundām.

Šo ziņu lēdija Lebanona saņēma, atrazdamās savā istabā, un viņa reaģēja apbrīnojami mierīgi.

Piezvaniet policijai! viņa teica. Un aizsūtiet telegrammu uz Skotlendjardu! Kā to ierēdni sauca? Ak jā, Tanners!

Tūliņ tika darīts viss, kas vien bija iespējams, līķis vēl nebija aizgādāts prom, kad, lielā ātrumā iztraucies cauri ciemam, policijas automobilis jau pieturēja pie pils. No tā izkāpa Tanners un vēl četri ierēdni. Policijas ārsta un ciema ārsta klātbūtnē galvenais inspektors pārmeklēja mirušā kabatas. Taču neatrada nekā tāda, kas jau pirmajā acu uzmetienā liktos izmantojams par pierādījumu. Vienā kabatā bija tris simtmārcinu banknotes, otrā pase.

Fotogrāfs savu darbu bija paveicis pirms policijas ierēdņu ierašanās. Sīki izlūkojis apkārtni, Tanners lika mirušo nest projām. Viņš nespēja atklāt neko tādu, kas liecinātu par ciņu, vienīgi uz grantētā piebraucamā ceļa bija redzams, ka automobilis no tā ir nobraucis zālienā. Taču mazliet tālāk pēdas veda atpakaļ uz ceļu un pa to uz Marka Torntona ciemu.

Tas Tanneram lāva daudz ko secināt. Vēl pēc piecdesmit metriem, vietā, kur auto otrreiz bija nobraucis no ceļa, Totijs ieraudzīja ellas plankumus un divus apdegušus sērkociņus. Viens bija apdzisis, tikko aizdedzināts, otrs nodedzināts līdz pusei.

Ar Ferabija palīdzību Totijs rūpīgi pētīja apkārtējo zālienu, un drīz vien viņi atrada arī cigareti, kas rasā bija galīgi samirkusi. Tā nebija izsmēķēta, tā bija vidū pārlauzta uz pusēm. Totijs aiznesa to savam priekšniekam, un Tanners izlasīja uzrakstu uz čaulīšpapīra.

-   Česterfīlds. Tā ir īsta amerikāņu marka, taču šad un tad šīs cigaretes smēķē arī pie mums. Uzglabājiet to labi, tāpat arī sērkociņu! Bet tagad nāciet man līdzi pa braucamo ceļu un mēģiniet saskatīt apavu pēdas, kas no zāles vestu uz ceļu. Tām jābūt loti tuvu tai vietai, kur mašīna nogriezās no ceļa.

Tā kā iepriekšējā naktī veselu stundu bija lijis, gaisā vēl varēja just mitrumu un tāpēc ceļš nebija nožuvis. Tāpēc riteņu sliedes tajā bija skaidri iezīmējušās.

-  Bet kur tad automobilis? Ferabijs jautāja.

-   Policija to ir atradusi trīs četrus kilometrus tālāk uz blakusceļa. Tas tiek braukts šurp.

To teikdams, viņš paraudzījās apkārt.

-   Re, kur viņi ir! Pasakiet šoferim, lai apstājas. Pēdas nedrīkst izdzēst. Un tad paskatieties, vai šīs riteņu sliedes ir tādas pašas kā tās tur.

Pēc brīža Totijs atgriezās.

-  Tā ir tā pati mašīna, viņš ziņoja.

-  Vai neredzējāt arī mašīnā apavu pēdas?

Viņi bija atklājuši tur vienīgi dziļu rievu, bet tā nederēja par pieturas punktu.

-   Man šķiet, ka varu jums pastāstīt, kā šī slepkavība ir izdarīta, Tanners teica. Kāds no mugurpuses ielēca vaļējā automašīnā. Tieši šai vietā doktoram ap kaklu tika apmests lakats, jo te mašīna ir nogriezušies no braucamā ceļa un tad līkumojusi līdz turienei, kur jūs ieraudzījāt daudzos eļļas plankumus. Tur tā ir nostāvējusi vismaz stundu, līdz kāds atnāca un to aizbrauca. Pirms iekāpšanas automobilī šis "kāds" aizsmēķēja cigareti. Viņš atplēsa jaunu česterfīlda paciņu Ferabijs ir atradis tās bandroli. Kad šis cilvēks vilka ārā pirmo cigareti, tā pārlūza, un viņš to aizmeta. Aizdedzināt viņam izdevās citu, bet tikai ar otro sērkociņu. Tad viņš aizbrauca mašīnu uz to vietu, kur vēlāk tā tika atrasta. Kāds policists ir redzējis šo auto ap pulksten pustrijiem naktī, taču jumts tai bijis uzsliets, tāpēc cilvēku pie stūres viņš nav varējis lāgā saskatīt. Tātad ir pilnīgi skaidrs, cikos slepkavība notikusi. Emeršems no pils izgāja īsi pēc vienpadsmitiem un divas minūtes vēlāk tika nožņaugts. Tad viņa līķis tika aizvilkts uz turieni, kur dārznieks no rīta to atrada. Pēc tam slepkava mierīgi atgriezās un aizbrauca ma šīnu. Iespējams pat, ka viņš ir aizgājis uz pili. Katrā ziņā ilgāk viņš apkārt nav blandījies. Vārtsargs atceras, ka naktī ir dzirdējis pabraucam garām automobili, bet laiku precīzi viņš nevar pateikt. Un nu rodas jautājums: kāpēc slepkava atstāja savu upuri parkā, tātad pils tuvumā, kaut gan viņam bija iespēja mašīnā aizvest to prom?

Vēlāk galvenais inspektors pats loti pamatīgi izpētīja automobili. Paneļa pulkstenis bija sasists, bet durvis ieskrambātas.

-  To ir izdarījis Emeršems, kad ar kaklā uzmestu lakatu tika vilkts atpakaļ. Mēģinādams atsperties, viņš trāpīja ar kāju pulkstenī un arī durvīs.

Tanners apskatīja automobiļa grīdu un atklāja tur dziļu rievu, izskatījās tā, it kā kāds pa gumijas segumu būtu vilcis smagu priekšmetu.

-  Redziet, te Emeršems ir vilkts ārā no mašīnas un tālāk šķērsām pāri zālienam. No eļļas plankumiem līdz rododendra krūmam ir skaidri saskatāmas pēdas. Es nopratināšu visus kalpotājus. Runāšu arī ar lēdiju Lebanonu un abiem amerikāņiem. Starp citu, vai lords ir atgriezies pilī?

-  Viņš esot ieradies ceturtdaļstundu pirms mums, Ferabijs teica. Vai tad tas tur nav viņš?

-  Aizejiet un aprunājieties ar vinu! Man patlaban prāts nenesas uz to, man ir darāmas svarīgākas lietas.

Tanners aizsoļoja pa braucamo ceļu uz pili un tad iegāja lielajā zālē. Virssulainis paskaidroja, ka lēdija Lebanona esot savā istabā, bet Džeksona jaunkundze inspektoru gaidot. Viņai bija daudz ko teikt, un viņas stāstītais ieintriģēja Tanneru tik ļoti, ka viņš uzaicināja istabeni pastaigāties pa parku. Tur inspektors kādu pusstundu Džeksona jaunkundzi izjautāja un tad salīdzināja viņas teikto ar sev jau zināmo.

-  Vai šorīt esat redzējusi lēdiju Lebanonu?

-   Nē, neesmu. Es aizgāju uz viņas istabu, bet viņa nevēlējās mani laist iekšā. Tikai pateica, lai es pēc iespējas drīzāk taisoties prom no pils. Viņa pat pasūtīja auto, lai tas mani aizvestu uz staciju.

-  Cikos tas bija?

-   Šorīt deviņos. Es saņēmu algu par visu mēnesi, taču viņa tik loti gribēja tikt no manis vaļā, ka uzskatīju par labāku palikt šeit, līdz būs ieradusies policija. Viņa smaidīja uzvaras priekā. Es labi zinu, kad varu būt cilvēkiem vajadzīga un kad tie grib sūtīt mani prom.

-  Vai tas bija pirms tam, kad tika atrasts līķis?

-   Jā. Tā kā parasti viņa algu maksā noteiktā laikā, man tūliņ radās aizdomas. Man likās savādi, ka viņa tik loti pūlas dabūt mani prom ar vilcienu, kas atiet pulksten desmitos. Tāpēc es tīšām to nokavēju.

-  Vai esat ielūkojusies lēdijas istabā?

-  Nē, bet es zinu, ka viņa visu nakti nav gulējusi. Kurpes, kuras viņai vakarvakarā bija kājās, ir galīgi izmirkušas. Tās es atradu viņas garderobē. Arī viņas kleita ir notraipīta. Kelvera kungs aiznesa viņai kafiju un pēc tam man pateica, ka viņas gulta vēl neesot aiztikta. Bet jūs jau varat viņu izvaicāt pats.

-  To es arī darīšu, Tanners īgni atbildēja. Vai jūs par slepkavību kaut ko dzirdējāt, pirms līķis tika atrasts?

Uz šo jautājumu viņa atbildēja noliedzoši.

Tanners devās atpakaļ pie Totija.

-   Paskatieties krūmos, kur tika atrasts Emeršema līķis, vai tur nav redzamas augstpapēžu kurpju atstātas pēdas. Palūkojieties arī tur, kur automobilis ir stāvējis, un vēlreiz pārbaudiet braucamo ceļu tur tālāk lejpusē!

Galvenais inspektors atgriezās pilī, lai iztaujātu Kelveru, kas viņu lielajā zālē jau gaidīja. Virssulainis labprāt sniedza vajadzīgās ziņas, bet pat šis drausmīgais noziegums nemaz nebija ietekmējis viņa cieņas pilno izturēšanos. Tomēr viņš bija kaut ko izlēmis un tikai gaidīja izdevīgu brīdi, lai par to runātu ar lēdiju Lebanonu.

-   Šī ir agrākā ieeja, Kelvers skaidroja. Pirms dažiem gadiem nelaika lords Lebanons lika to pārbūvēt. Tas izmaksāja vairākus tūkstošus mārciņu.

Rēnajā rīta gaismā zāle viesa tādu kā bezcerīgumu. Lēdijas Lebanonas rakstāmgaldu, uz kura nebija itin nekā, Tanners pazina pietiekami labi. Abi kalpotāji stāvēja pie nelielas ogļu krāsns telpas kaktā. Inspektors redzēja, ka amerikāni vēro katru vina kustību, un bija pārliecināts, ka tiem ir jau sagatavotas atbildes uz visiem iespējamiem jautājumiem un tāpēc viņš neko nepanāks.

-  Tātad jūs esat Gildera kungs? Tanners uzrunāja augumā garāko no abiem.

-  Tieši tā, amerikānis atbildēja laipni un reizē pašapzinīgi. Šorīt jūs jau redzēju. īsi pirms jums es atgriezos pilī.

Tanners nepievērsa uzmanību šiem vārdiem, kam vajadzēja nozīmēt alibi.

-  Cik ilgi jūs šeit jau kalpojat?

-  Astoņus gadus.

Tanners pamāja ar galvu.

-   Tātad jūs šeit atradāties arī tad, kad dzīvs vēl bija vecais lords Lebanons?

-  Jā gan.

To sacīdams, Gilders smaidīja.

-  Un jūs šeit esat kalpotājs? -Jā.

-  Skotlendjards vāc par jums ziņas, un pirmos rezultātus esmu uzzinājis arī es. Jums ir konts Londonas un provinces bankā. Vai es nekļūdos?

-   Policija ir čakli strādājusi, lai to noskaidrotu. Jā, man tur ir konts.

-   Liekas neparasti, ka kalpotājs Londonas bankā atver sev kontu.

-  Pasaulē ir ari taupigi cilvēki, kas visu savu naudu neiztērē.

-  Jums bankā ir paprāva summa.

-   Kādi četri tūkstoši mārciņu. Esmu naudu izdevīgi noguldījis un arī sekmīgi spekulējis.

Tanners bija gaidījis, ka šis cilvēks kaut mazliet samulsis, taču Gilders palika mierīgs un nesatricināms. Viņš bija bīstams, un Tanners nebūt nevērtēja vinu par zemu. Ja Amerikā kāds ir izgājis cauri trešās pakāpes pratināšanai, tad krietni mērenākās Skotlendjarda metodes vinu no līdzsvara neizsitīs.

Tanners piesauca klāt otru kalpotāju, un Brukss nostājās viņam priekšā rokas kabatās sabāzis.

-  Vai ari jūs esat no Amerikas?

-  Jā, bet man nav sava konta bankā. Jūs droši vien zināt, ka pēdējā laikā dažs labs Amerikā daudz naudas ir zaudējis.

-  Vai jūs jau ilgi šeit strādājat?

-  Sešus gadus.

-   Kāpēc jūs pieņēmāt kalpotāja vietu?

-  Tāpēc, ka tā man patīk.

Tanneram šķita, ka šis cilvēks klusībā par viņu ņirgājas. Brukss bija tikpat pašapzinīgs un nepieejams kā Gilders, viņš izskatījās cietsirdīgs un sīksts. Ša amerikāņa sejā Tanners ieraudzīja vecu rētu.

-   To es dabūju pirms vairākiem gadiem, Brukss atbildēja galvenajam inspektoram uz it kā nejauši izmesto jautājumu. Piemiņa no kāda kautiņa. Man tika mests ar pelnutrauku.

-   Vai jūs jau toreiz strādājāt par kalpotāju? Tanners ironiski pavaicāja.

-Jā.

Inspektors atkal pievērsās Gilderam.

-  Vai jūs labi pazīstat pili? Lēdija Lebanona man atļāva apskatīt visas telpas. Varbūt jūs varētu mani pavadīt?

-   Protams.

Tanners atlaida abus amerikāņus un tad jautāja virssulainim:

-  Ko tie abi šeit dara?

-   Viņi apkalpo milēdiju, jauno lordu un Kreina jaunkundzi.

-  Kur tad jaunkundze ir? Tanners neļāva Kelveram apdomāties.

-  Viņa ārā pastaigājas. Jaunkundze ir ļoti uztraukusies.

Tanners neko sīkāk nepajautāja par uztraukuma cēloņiem, un Kelvers šķita mazliet vīlies.

Tobrīd zālē ienāca Ferabijs, un Tanners kopā ar viņu pagāja sāņus.

-  Uzmeklējiet Kreina jaunkundzi, kārtīgi aprunājieties ar viņu un mēģiniet kaut ko izdibināt! Laikam viņa zina vairāk, nekā sākumā gribēja atzīties.

-  Vai jūs pagājušonakt neko nedzirdējāt? Kad seržants bija aizgājis, vecākais inspektors jautāja Kelveram.

Virssulainis papurināja galvu.

-  Nevienu kliedzienu, saucienu pēc palīdzības, neko?

-Nē.

Atbilde Tanneru nepārliecināja.

-   Jūs taču vēl atceraties to nakti, kad tika nogalināts Stāds? Vai arī toreiz neko nedzirdējāt?

-  Nē. Jūs man šo jautājumu uzdevāt jau toreiz.

Tanners piekrizdams palocīja galvu.

-  Vai neviens no kalpotājiem jums nav teicis, ka vakar loti vēlu te kāds ieradās?

-  Nē, bet atļaujiet ko piebilst! Nesen redzēju jūs sarunājamies ar milēdijas istabeni. Kelvers apklusa, paraudzījās apkārt un tad turpināja čukstus: Viņu šorīt atlaida; varbūt viņa jums ir sastāstījusi diezin ko. Viņai ir atļauts ienākt šai pils spārnā. Protams, atlaišana viņu ir sadusmojusi, tāpēc viņas apgalvojumiem nevar droši ticēt, taču iespējams, ka viņa var jums pavēstīt arī ko svarīgu.

-   Pateicos par šo mājienu, bet esmu ar viņu jau runājis.

Kelvers stāvēja pie kāpnēm un, nejauši pametis skatienu

uz augšu, pamanīja lēdiju Lebanonu, turpretim inspektors šo dāmu nevarēja redzēt.

Mierīga un pašpārliecināta viņa kāpa lejup. Tumšie loki ap milēdijas acīm zināmā mērā apstiprināja istabenes teikto. Taču, ja viņa visu nakti arī būtu pavadījusi nomodā, viņas balss skanēja tik stingri un nosvērti, it kā pils mieru nekas nebūtu traucējis.

-  Tannera kungs, vai jūsu rīcība ir viss nepieciešamais? Kelver, parūpējieties par to, lai galvenais inspektors varētu izjautāt kalpotājus, un palīdziet viņam, cik vien iespējams! Starp citu, vai jūs izmeklēšanu pabeigsiet jau šodien?

Jautājumu viņa uzdeva gluži vienaldzīgā tonī, tuvodamās rakstāmgaldam, uz kura atradās tikko kā pastnieka atnestas vēstules.

-  Nedomāju vis, inspektors atbildēja.

Viņš vērīgi nopētīja milēdiju. Viņa piederēja pie tā cilvēku tipa, kuru Tanners vēl nebija iepazinis. Draudi viņu neietekmēja un droši vien arī solījumi ne.

-  Esmu jums pasūtījusi istabu viesnīcā, tā ir laba un tīra. No ciema policista gan uzzināju, ka nesen kādam jūsu ierēdnim tur esot gadījies diezgan bīstams piedzīvojums.

Tanners pamāja.

-  Jūs taču devāt man atļauju apskatīt visu pili?

-  Protams, Brukss jūs izvadās pa telpām. Lēdija domīgi stāvēja pie sava rakstāmgalda. Tas vīrietis laikam ir nogalināts parkā.

Tanners paraudzījās viņā ar izbrīnu.

-  Tas vīrietis? viņš pārjautāja. Nepacietīgi viņa pagriezās pret inspektoru.

-  Jā, Emeršema kungs.

Šī katrā zinā bija tāda sieviete, pret kuru nevarēja izturēties tā kā pret citām. Viņai Emeršems tagad bija tikai "tas vīrietis".

-   Jā, nogalināts parkā, Tanners apstiprināja, kad bija atguvies no pārsteiguma. Tas ir pat loti iespējams, jo pilī neviens neko nav dzirdējis.

Vina lēnām palocīja galvu.

-   Būtu interesanti, ja jums izdotos kaut ko atklāt. Vina nospieda zvana pogu, un talin zālē iesteidzās

Brukss.

-   Izrādiet Tannera kungam pili!

16

-   Kad gan policisti brauks projām? lēdija Lebanona jautāja virssulainini, kad viņi bija palikuši vieni.

-   Man ir tāds iespaids, ka viņi te būs vēl ilgi, Kelvers atbildēja. Kad lēdija Lebanona dzīrās doties augšā, viņš ātri piemetināja: Atvainojiet, milēdij, bet man jums jādara zināms vēl kas nepatīkams. Jūtos tiešām loti neērti, ka man tas jāsaka. Rīt ir mēneša pēdējā diena, un, dziļi jūs cienīdams, es tomēr gribētu uzteikt darbu.

Lēdija uzrauca uzacis, kaut gan bija šo paziņojumu jau gaidījusi, kā arī baidījusies no tā.

-   Milēdij, jūs pati zināt, cik dīvainas lietas te ir notikušas, viņš nervozi turpināja. Tādējādi Marka klosteris diemžēl ir ieguvis sliktu slavu.

Lēdija saprata gan Kelvera uztraukumu, gan to, kāpēc viņš grib atstāt darbu.

-  Bet jūs taču tas tikpat kā neskar, vina laipni teica.

-  Atvainojiet, milēdij! Protams, visvairāk no tā ciešat jūs un jaunais lords, taču zināmā mērā tas apbēdina ari mani. Nekad savos ilgajos darba gados neko tādu nebiju pieredzējis.

-   Labi, Kelver. Man nebūs viegli kādu atrast jūsu vietā, bet, kaut ari nelabprāt, jaušu jums iet.

Viņš pielieca galvu. Lēdijas vārdi Kelveru bija pārliecinājuši, un viņš jutās pateicīgs, ka vina darbs liek augstu vērtēts.

-  Kur ir lords Lebanons? vina jautāja.

-  Savā istabā, milēdij. Nupat viņš atgriezās no parka.

-  Pasakiet, ka gribu ar vinu runāt.

Drīz vien zālē ienāca Villijs. Viņš izskatījās mazliet apjucis un no mātes nobijies. Tomēr lords centās izturēties lepni un droši.

-  Tas ir šausmīgi… viņš ierunājās.

-  Villij, kur tu šorīt biji?

Viņš aplaizīja lūpas.

-   Pilsētā.

-  Un uz kurieni tu tur devies?

Villijs gribēja pasmaidīt, bet tas viņam neizdevās.

-  Es biju Skotlendjardā, viņš nīgri sacīja.

-  Kāpēc?

Viņš nespēja uz māti paraudzīties, un atbilde iznāca samocīta.

-   Pilī notiek neizprotamas lietas; man ir bail un, pie velna, es gribēju uz turieni aiziet!

-  Villij!

Viņš sašļuka.

-   Māt, man loti žēl, bet tu pret mani izturies kā pret mazu bērnu.

-  Tu aizgāji uz Skotlendjardu! Tas bija ļoti neapdomīgi un slikti. Ja policijas ierēdņi gribēs ko uzzināt, tici man viņi to i/dibinās arī bez tavas palīdzības. Tu esi mani gaužām sarūgtinājis. Vai I<aut ko stāstīji viņiem arī par Emeršemu?

Tieši tas īstenībā bija svarīgākais jautājums. Vina taču zināja, ka Villijs ir bijis Skotlendjardā, to Gilders jau bija pateicis. Bet to, ko jaunais lords tika stāstījis policijas ierēdņiem, viņam nebija izdevies saklausīt.

-  Nē, Villijs drūmi atbildēja. Es tikai pateicu, ka viņš ir ērmots cilvēks. Un vēl es teicu, ka pilī notiek daudz kas tāds, ko es nespēju aptvert. Es nesaprotu tos sasodītos amerikāņu kalpotājus un, pats galvenais, nezinu, kas Gilderam te ir darāms.

Sadusmojies viņš iegāzās kādā krēslā.

-   Man gribētos, kaut es nekad nebūtu no Indijas atgriezies.

Milēdija piecēlās un piegāja pie dēla.

-   Bez manas atļaujas tu nekad vairs nebrauksi uz Londonu un nestāstīsi policistiem par to, kas notiek pilī, vai saprati?

-  Jā, viņš pikti teica.

-  Kaut tu botu mazliet uzvedīgāks! vina turpināja. Lebanoniem nav jādraudzējas ar policistiem.

-  Es tā vis nedomāju, Villijs kurnēja. Vini taču ir tādi paši cilvēki kā mēs. Visas šīs runas par senām dzimtas tradīcijām ir muļķības… Vai tu zini, ka Gilders mani izsekoja pat Skotlendjardā?

-  To viņš darīja manā uzdevumā. Vai ar to tev pietiek?

Viņš bezpalīdzīgi iesmējās.

-  Jā, māt.

-  Neej prom, vina teica, redzēdama, ka Villijs jau ceļas kājās. Tev vēl jāparaksta daži čeki.

Milēdija izņēma no rakstāmgalda atvilktnes plānu grāmatiņu un atvēra to. Villijs vilcinādamies piegāja pie rakstāmgalda, paņēma un iemērca tintē spalvu. Čeki, kā parasti, bija neaizpildīti.

-Tas taču ir neprāts, nekad tu man nedod parakstīt tādu čeku, kurā botu ierakstīta summa. Es gan vēlētos redzēt, ko īsti parakstu.

Šoreiz tev jāparaksta četri čeki, māte mierīgi atbildēja. Un liec nost dzēšlapu! Tu taču zini, ka parakstu zem čeka nedrīkst nosusināt.

Ja viņš būtu atļāvies paklausīt impulsam, tad būtu čeku grāmatiņu aplējis ar tinti vai iemetis kamīnā. Taču mātes valdonīgais skatiens Villiju neatlaidīgi vēroja, tāpēc viņam neatlika nekas cits kā, gluži vai plīstot no dusmām, izpildīt viņas vēlēšanos.

Villijs sevi gan mierināja ar domu, ka tas viss nemaz nav tik svarīgi. Viņam piederēja daudz naudas, bet viņa māte bija stipra un enerģiska sieviete, kas prata ar to rīkoties. Tagad viņš vēlējās aprunāties ar Tanneru, šo dīvaino detektīvu, un ar Ferabiju. Kad māte ar rokas mājienu lāva Villijam iet, viņš gandrīz skriešus izmetās no zāles.

Lēdija Lebanona bija tikusi pa kāpnēm augšā gandrīz līdz pusei, kad viņu pēkšņi sagrāba bailes. Tā tiešām bija bijusi liela vieglprātība. Apgriezušies viņa nosteidzās atpakaļ zālē, uzmanīgi paskatījās apkārt, piegāja pie rakstāmgalda, trīcošām rokām atslēdza kādu atvilktni un izņēma no tās kaut ko sarkanu. Atverot krāsns durtiņas un uzmetot uz oglēm indiešu lakatu, pirksti viņai drebēja. Taču ar to vien lēdijai nepietika; viņa paņēma krāsns kruķi un spieda audumu pie oglēm, lai tas drīzāk aizdegtos.

Milēdija redzēja lakata stūrī iestrādāto metāla plāksnīti. Kas tā bija par neticamu bezrūpību: atstāt lakatu atvilktnē, kur to varēja atrast jebkurš policijas ierēdnis! Pārguruši viņa ieslīga krēslā pie rakstāmgalda.

Pēc brītiņa milēdija tomēr atkal piecēlās un satraukta devās uz krāsns pusi. Tad pārdomāja un atgriezās pie rakstāmgalda. Skaidrs, ka no Tannera jautājumiem izvairīties viņai neizdosies, taču atbildes viņa bija sagatavojusi jau iepriekš. Viņa vēlējās, lai policijai būtu pēc iespējas mazāk pieturas punktu. Galu galā lēdija Lebanona šais lietās bija pietiekami pieredzējusi. Visu mūžu viņai bija nācies spēlēt teātri un kaut ko slēpt. Taču tagad bija sasniegts kritiskais punkts: runa bija par dzīvību vai nāvi.

17

Totijam piemita daudz tādu trūkumu, kādi policijas seržantam nedrīkstētu būt, taču neviens nevarēja noliegt, ka viņam ir laba intuīcija. Viņš tik tiešām atrada augstu papēžu nospiedumus gan ce]a malā, gan toviet, kur bija apstājies automobilis.

Aptuveni piecdesmit metru uz dienvidiem seržants ieraudzīja arī vēl smaržu pudelīti ar sudraba aiztaisāmo. Turpretī pie krūma, zem kura tika atrasts Emeršems, nebija ne kurpju pēdu, ne citu pieturas punktu. Bet kādā vietā, kur zāle tikpat kā neauga, viņš pamanīja ne tikai augsto papēžu, bet pat zo|u nospiedumus.

Kamēr Totijs tos aplūkoja, pēkšņi kaut kas lika viņam pagriezties atpakaļ, un sev aiz muguras viņš ieraudzīja vienu no amerikāņu kalpotājiem. Šis vīrs uzmanīgi viņu vēroja.

-  Nu, Totija kungs, vai meklējat pierādījumus? Tie, ko jūs tur pētāt, ir milēdijas kurpju zoļu nospiedumi. Šorīt viņa bija parkā.

-   Šorīt viņa vispār vēl nav iznākusi no istabas, seržants atbildēja nesatricināmā mierā.

-   Ak tā? Es pats viņu tc neesmu redzējis, bet man to teica citi kalpotāji. Viņi ir redzējuši milēdiju iznākam no istabas, Brukss ari. Katrā ziņa esmu to dzirdējis no vairākām pusēm.

-  Un kāpēc tad viņa nāca tieši uz šejieni? -Totijs jautāja. Piepeši viņam iešāvās prātā laba doma. Kaut ko izmeklējies kabatās, viņš ievaicājās: Vai jums nav kāda cigarete?

Gilders izņēma no kabatas sudraba etviju, atvēra to un piedāvāja Totijam cigareti.

-   Česterfilds, viņš mierigi teica. Tā pati marka, kuras cigaretes jūs šorīt te atradāt. īsi pirms jūsu ierašanās es smēķēdams staigāju pa parku, jo, uzzinājis par slepkavību, biju gluži kā apdullis.

-  Un kā jūs zināt, ka to cigareti atradu tieši es?

-   To pacēlāt nevis jūs, bet Ferabija kungs, Gilders atbildēja plati smaidīdams. Starp citu, Totija kungs, ari no manis būtu iznācis gluži labs detektīvs. Es pierādījumus ne tikai atrodu, bet pat protu tos izskaidrot!

Totijs neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt tas būtu viņu pazemojis. Viņš turpināja meklēšanu; šķērsojis pļavu, aizgāja līdz mežiņam, kas stiepās paralēli ceļam, un pa to nokļuva līdz vietai, no kurienes pavērās skats uz parka sarga Tillinga glīto mājiņu. Viņš jau grasījās iet tālāk, bet tad zem viena no kokiem pamanija saliekamo krēslu.

Zaļajā zālē vidēja daudzas mazas pelnu kaudzītes. Šeit acīmredzot bija sēdējis kāds, kas bieži tika dauzījis pelnus ārā no pīpes. Blakus krēslam Totijs redzēja ari tabakmaku un apdilušu pīpi. Kāds tc bija bijis sardzē; arī naglotu zābaku pēdas uz to norādīja.

Drīz vien Totijs atrada vēl kaut ko. Pagarajā zālē aiz kokiem viņš ieraudzīja divstobreni. Tā tur nevarēja būt gulējusi ilgi, jo tērauda daļas nebija sarūsējušas. Abi stobri bija pielādēti. Izņēmis no bises patronas, viņš ielika tās kabatā.

Vēl paskatījies visapkārt, Totijs lēnām devās atpakaļ uz to vietu, kur bija palicis Gilders. Kalpotāja tur vairs nebija, taču pēc brīža viņš iznāca pa pils galvenajām durvīm.

-  Sveicināts, seržanti amerikānis uzsauca, taču, ieraugot bisi, seja viņam pārvērtās. Kur tad jūs to atradāt?

Totijs aplūkoja stobrus pamatīgāk. Pašā pēdējā laikā ar šo bisi nebija šauts. Seržants nemanīja pulvera paliekas, nejuta dūmu smaku.

-   Vai jums šī divstobrene ir pazīstama? viņš jautāja Gilderam.

-   Izskatās, ka tā ir parka sarga bise.

-  Un pīpe? Totijs to izņēma no kabatas.

-   Neatceros, ka būtu redzējis, kalpotājs iecirtīgi atbildēja. Es pīpi nepīpēju, bet, ja jūs liktu izdarīt analīzi tās pelniem, varbūt uzzinātu, kam tā pieder.

-  Kur ir Tannera kungs? seržants grīni noprasīja.

Galvenais inspektors tobrīd atradās pils augšstāvā. Viņš

bija apskatījis visu pili, taču pagaidām bez panākumiem. Bruksa pavadībā viņš citu pēc citas bija izstaigājis visas telpas. Lorda Lebanona istaba bija samērā neliela, taču iekārtota modernāk nekā citas. Aila gulēja pils vislielākajā istabā. Tur sienas bija apsistas ar tumšiem paneļiem, bet griesti ar koka dēlīšiem. Šķita, ka jau divsimt gadu šai istabā nekas nav mainījies. Visu tās iekārtu veidoja liela baldahīngulta, tualetes galdiņš, trimo spogulis, kušete un daži krēsli.

-  Šī ir vecā lorda istaba, Brukss teica. Tā to dēvē vēl tagad. Te laikam arī spokojas. Vienīgi šai telpā mani pārņem bailes. Kad šeit ienāku, šermuli pārskrien pār muguru.

Bruksam viņu vērojot, Tanners nostaigāja gar visu sienu un izklaudzināja paneļus.

-   Daudzviet skaņa ir dobja, tātad jābūt slepenām istabām. Taču par lielāko daļu no tām neviens vairs neko nezina, amerikānis bilda.

-  Jūs taču strādājāt teātri, vai ne?

-  Jā, veselus divus gadus. Bet kā jūs to zināt?

Tālākā sarunā par šo jautājumu neielaidies, inspektors apjautājās, kur atrodas lēdijas Lebanonas istaba.

-  Es jums to tūliņ parādīšu.

Brukss pagaidīja, līdz inspektors iziet ārā no istabas, un tad aizslēdza to. Lēdijas Lebanonas istaba atradās gaiteņa otrā pusē un izskatījās patīkamāka un gaišāka nekā tā, kurā bija mitis vecais lords. Te bija ari rakstāmgalds, istabas grīdu klāja biezi persiešu paklāji. Gulta un pārējās mēbeles bija modernas.

Tanners pārlaida skatienu apkārt un tikai tad sāka visu pētīt pamatīgāk. Uz rakstāmgalda atradās vilcienu saraksts.

-  Vai lēdija Lebanona daudz ceļo?

-  Nē, bet vina lika Gilderam aizbraukt uz pilsētu. Varbūt milēdija ir meklējusi viņam piemērotāko vilcienu.

-   Nav taisnība. Gilders uz pilsētu brauca ar auto un tāpat ari atpakaļ. Izdomājiet kādu citu iemeslu!

Papīrgrozā baltoja dažas papīra lapiņas. Tanners tās ņēma ārā citu pēc citas un uzlika uz galda. Tajās nekā nozīmīga nebija, bet tad viņš ieraudzīja strēmelīti ar skaitļu virkni: 630, 83, 10, 105.

Sākumā Tanners neko nesaprata, bet tad viņam ienāca prātā, ka tie varētu būt vilcienu numuri, un viņš ielika zīmīti kabatā.

-   Šeit ir tā telpa, kuru jums katrā ziņā vajadzētu apskatīt, Brukss teica, kad viņi jau gāja pa gaiteni tālāk. Tā ir viesistaba, kurā Emeršema kungs mēdza gulēt, ja nakti pavadīja pili.

Pēkšņi Tanners apstājās.

-  Kas tās par durvīm?

-  Tā ir pieliekamā telpa.

-  Es to labprāt apskatītu.

-Tur nav nekā tāda, kas varētu jūs interesēt, kalpotājs iebilda.

-   Tātad tur ir kaut kas tāds, ko es nedrīkstu redzēt, Tanners rāmā balsī sacīja. Un, lai novērstu no tās manu uzmanību, jūs sākāt runāt jjar doktora Emeršema istabu. Veriet durvis vaļā!

Bruks izplestām kājām nostājās tām priekšā.

-  Man nav līdzi šo durvju atslēgas, bet, ja man arī būtu, iet iekšā nebūtu nozīmes. Tur ir visādi veci krāmi…

-   Nekavējoties nesiet šurp atslēgu!

-  Tādā gadījumā būs labāk, ja jūs to palūgsiet milēdijai. Man šīs istabas atslēgas nav, Brukss negribīgi atbildēja. Nevienam nevarēja ienākt prātā, ka jūs vēlēsieties apskatīt grabažu kambari.

-   Es pilī gribu redzēt visas telpas. Tā kā jūs atsakāties laist mani iekšā, es vēl jo stingrāk to pieprasu.

Tanners pieklaudzināja pie neparasti masīvām durvīm.

-  Grabažu noliktavai šādas durvis nav vajadzīgas; varbūt jūs baidāties, ka mēbeles no turienes varētu aizbēgt?

Viņš piešķieba galvu un klausījās, taču iekšpusē nekas nebija dzirdams. Labi, lai tas pagaidām paliek, bet vēlāk es šeit atgriezīšos.

Brukss atvēra doktora istabas durvis. Varbūt atklāsiet te ko interesantu.

No Emeršema personiskajām lietām Tanners tur neatrada neko. Iedams ārā, viņš ieraudzīja Totiju ar bisi padusē.

-Vai varu ar jums mazliet aprunāties? seržants vaicāja, tad iegāja viesistabā un aizvēra durvis. To es atradu, viņš sacīja un īsi pastāstīja arī par pārējiem atradumiem. Tā ir parka sarga bise un, iespējams, arī viņa pīpe.

-   Kāpēc gan viņam vajadzēja pamest šīs lietas? Tanners domīgi jautāja. Es gribētu apskatīt arī patronas.

Viņš tās appētīja un tad atdeva atpakaļ Totijam.

-  Diezgan rupjas skrotis. Neatbilst parka sarga vajadzībām. Šīs lietas, protams, pieder Tillingam. Izskaidrojums varētu būt šāds: viņš sēdēja zem koka un novēroja savu māju. Varu pat iedomāties, pēc kā viņš tur lūkojās. Bet tad notika kaut kas tāds, kas lika viņam pamest gan pīpi, gan bisi. Kas tas varētu būt bijis?

-  Es pateicu, lai parka sargu ataicina šurp, -Totijs sacīja.

Tanners pamāja ar galvu.

-   Totij, attiecībā uz to cigareti es gribētu vēl ko teikt. Skaidrs ir tas, ka Gilders savas pasakas stāstīja tādēļ, lai aizsteigtos jums priekšā. Ar to vīru jokus dzīt nevar, viņš ir neparasti drosmīgs, pat bezbailīgs. Turklāt viņam nepietiek ar to vien, ka pašam ir alibi, viņš cenšas pasargāt ari lēdiju Lebanonu. Uzzinājuši par slepkavību, viņa izgāja no pils, un tas bija vēl ilgi pirms tam, kad nogalinātais tika atrasts. Bet kāpēc viņa negāja turp, kur gulēja nogalinātais? Kāpēc viņa gāja uz to vietu, kas atrodas piecdesmit metru tālāk uz dienvidiem? No tā var secināt, ka viņa nezināja, kur līķis meklējams. Viņa cerēja to atrast vairāk uz dienvidiem.

Tātad vēl neatbildēts paliek jautājums, vai Gilders bija ieradies. Šķiet, ka ne, vismaz lēdija viņu nav satikusi. Varbūt viņš atnāca vēlāk, varbūt visu laiku bija kaut kur tuvumā, tikai viņa to nezināja. Mani loti interesē, ko teiks Tillings.

Marka klosteri bija trīs dažādi telefona pieslēgumi, bet Tanners bija domājis, ka tur ir tikai viena centrāle ar siēgplāksni.

Viens tālruņa aparāts atradās Kelvcra istabā; Tanners tur iegāja, pieteica savienojumu ar Skotlendjardu un parunāja ar kādu no saviem darbiniekiem.

-   Man steidzami ir vajadzīgs visu to vilcienu saraksts, kuri atiet sešos trīsdesmit un pienāk astoņos trijās, tad vēl otrs saraksts kuri vilcieni atiet desmitos no rīta un pienāk nākamajā vakarā vai nākamajā rītā desmitos piecās. Izbraukšanas vietu es nezinu, tā jānoskaidro jums.

Kas gan lēdijai Lebanonai bija padomā? Kurp viņa gribēja doties atklājusi, ka ir notikusi slepkavība? Līķis atrasts īsi pirms vienpadsmitiem no rīta, bet slepkavība bija izdarīta pirms kādām divpadsmit stundām. Vai vina taisījās pamest Marka klosteri? Tas nesaskanēja ar viņas dabu.

Tanners bija atceļā uz zāli, lai pajautātu to lēdijai pašai, kad Totijs viņam paziņoja kaut ko pavisam dīvainu.

-  Marka Torntona ciemā Tillinga nav! Šorīt viņš esot aizbraucis, un neviens nezina, uz kurieni.

Tanners saausījās.

-  Vai arī nevienam no kalpotājiem tas nav zināms?

-   Nē. Es runāju arī ar jauno lordu, bet viņam ar Tillingu vispār nav bijušas tikpat kā nekādas darīšanas. Es lūdzu, lai viņš par Tillingu apjautājas savai mātei, bet arī lēdija nespējot izskaidrot parka sarga pazušanu.

Tanners iegrima domās.

-   Un kas tad jums teica, ka Tillings šorīt esot kaut kur aizbraucis?

-  Viņa sieva. Tā tiešām ir laipna jauna dāma, Totijs atbildēja un sakārtoja kaklasaiti.

-   Tikai nciekrltiet, ja viņa kļūs pārlieku laipna! Man pašam jāparunā ar Tillinga kundzi, vai viņa ir šeit?

-  Nē. Es aicināju viņu atnākt uz pili, bet viņa negribēja. Manuprāt, viņa zina diezgan daudz. Taču ir tikpat nervoza un satraukta kā Kreina jaunkundze.

-  Satraukta? Kā jūs to zināt? Totijs noškobījās.

-  Ferabijs cenšas viņu nomierināt kā vien varēdams, bet nekas neiznāk.

-  Parādiet man ceļu uz Tillinga māju!

Tanners atcerējās Tillinga kundzi ļoti labi, kaut gan bija viņu redzējis tikai vienu reizi. Seja viņai bija bāla un vaigi iekrituši, it kā iepriekšējā nakti viņa būtu maz gulējusi. Viņa bailīgi paraudzījās uz galveno inspektoru un, brīdi vilcinājusies, aizsmakušā balsī lūdza nākt iekšā. Viņš sekoja sievietei glīti iekārtotā dzīvojamā istabā.

-  Vai jūs esat atnācis Džonija dēļ? Es nezinu, kur viņš atrodas. Šorīt viņš aizbrauca.

-  Uz kurieni?

-  Nav ne jausmas… Viņš man tikpat kā neko nepateica.

-  Cikos viņš pārradās mājās?

Viņa atkal neatbildēja uzreiz.

-   Loti agri no rīta. Viņš atnāca un tad atkal aizgāja, un neko vairāk es nezinu.

Tanners viņai laipni uzsmaidīja.

-  Labi, Tillinga kundze, sakiet vien mierīgi visu, kas jums ir zināms, un tik loti nepūlieties man kaut ko noslēpt! Ja neko neteiksiet, tas citiem par labu nenāks, jūs tikai vērsīsiet aizdomas pret sevi. Kad jūsu vīrs pārnāca? Vai bijāt jau aizgājusi gulēt?

Viņa pamāja ar galvu.

-  Vai viņš jūs uzmodināja? Cikos tas bija?

-  Ap vieniem. Es dzirdēju, ka virtuvē tek ūdens, virtuve atrodas tieši blakus manai guļamistabai un piecēlos, lai paskatītos, kas tur notiek. Pēkšņi viņa nokāra galvu un sāka raudāt.

-   Ak, tas ir drausmīgi, tagad viņi abi ir pagalam arī Emeršems!

Tanners pagaidīja, līdz viņa mazliet nomierinājās.

-   Tillinga kundze, jūs man loti palīdzētu, sīki pastāstīdama, kas notika pagājušajā naktī. Jūs zināt daudz, bet man vēl neesat pateikusi neko. Kad jūsu vīrs atgriezīsies?

-   Es nezinu, viņa šņukstot sacīja. Cerams, ka viņš man nekad vairs nestāsies ceļā.

-  Uz kurieni viņš aizbrauca?

-  To viņš man neteica.

-   Tātad jūs dzirdējāt, ka tiek atgriezts ūdens krāns. Ko viņš tur virtuvē darīja? Varbūt mazgājās?

-   Nē, viņam bija brūce. Tillinga kundze centās runāt vienaldzīgā balsī. To viņam bija ieplēsuši vilkābeles ērkšķi.

-  Vai viņam asiņoja roka?

-  Jā, bet necik stipri.

-  Vai abas rokas viņam bija savainotas?

Viņa neatbildēja.

-  Jūs droši vien palīdzējāt viņam brūci pārsiet. Runājiet, Tillinga kundze! Vai jūs lietojāt marles saiti?

-  Nē, viņš iztika ar kabatlakatiņu. Pušums nebija sevišķi dziļš.

-  Vai viņš bija kāvies?

Viņa nodūra skatienu.

-  Man šķiet, ka bija gan, pēc ilgākas klusēšanas viņa pateica. Viņš jau vienmēr ar kādu saķildojas.

-  Vai pirms aiziešanas viņš pārģērbās?

Tillinga kundze neziņā raudzījās apkārt kā cilvēks, kas iedzīts strupceļā.

-  Jā, viņš pārģērbās.

-  Kur ir drēbes, ko viņš novilka?

Tanncram bija sava īpaša pratināšanas metode. Viņš spēja otrā iejusties un tādējādi soli pa solim tuvojās mērķim. Katru pratināmā kļūdu viņš izmantoja savā labā, un tāpēc jautājumi dabiski izrietēja cits no cita. Taču pagāja vēl ilgs laiks, līdz Tillinga kundze sāka stāstīt vaļsirdīgi. Tannera pūles tomēr nebija bijušas veltas.

18

Aptuveni pusdivos precīzāk viņa nevarēja pateikt -Tillinga kundze dzirdējusi viru pārnākam mājās. Viņa bijusi nomodā, nevis aizgājusi gulēt, kā tika sacījusi iepriekš. Tanners nosprieda, ka viņa, sēdēdama dzīvojamās istabas tumsā, ir kādu gaidījusi. Aizkari neesot bijuši aizvilkti, tāpēc viņa pa logu varējusi redzēt vīru nākam un tad lēnām gājusi viņam pretī.

Tillings viņai neko vairāk neesot stāstījis, vienīgi to, ka bijis neliels kautiņš. Viņa jautājusi, vai abi ar doktoru Emeršemu esot saskrējušies, bet viņš tikai pateicis, ka Emeršemu neesot saticis. Vīram žakete bijusi saplēsta, tās samta apkakle atrauta nost un abas rokas asiņainas. Viņa brūces apkopusi ar jodu un apsaitējusi ar zīda kabatlakatiņu. Pēc tam viņš esot pārģērbies. Kad pusčetros viņš paņēmis velosipēdu un aizbraucis, viņam mugurā bijis raibumots uzvalks. Tillinga kundze iznesa no blakusistabas viņa atstātās drēbes. Tanners uz žaketes ievēroja asiņu traipus, bet tos laikam bija radījušas Tillinga asiņojošās rokas. Divas pogas bija izrautas, trešā vaļēji karājās.

-  Vai arī seja viņam bija savainota?

-  Jā, viņa apstiprināja, taču tās nebija vaļējas brūces. Kāds, šķiet, viņam bija sitis. Viņš bija loti satraukts, bet neko man nepaskaidroja, vienīgi pateica, ka esot noķēris malumedniekus un pazaudējis bisi.

Bils Tanners salīdzināja viņas teikto ar jau zināmajiem faktiem, un piepeši viņam prātā iešāvās kāda doma.

-  Vai pirms promiešanas viņš iedeva jums naudu?

Sākumā Tillinga kundze negribēja atbildēt, bet tad tomēr

parādīja četras jaunas piecmārciņu naudaszīmes.

-  Es pierakstīšu to numurus.

To darot, Tanners atklāja, ka numuri seko cits citam.

-  Vai naudas viņam bija daudz?

-   Jā, banknošu viņam bija vesels žūksnis, un šis četras viņš paņēma no tā. Viņš domāja atgriezties pēc četrām piecām nedēļām. Varu zvērēt, ka Emeršemu nav nogalinājis viņš. Kaut ari reizēm viņš ir sliktā omā, tomēr kādu nogalināt nav spējīgs. Ari Stadam viņš neko nav nodarījis. Es to vēl pajautāju, iekams viņš aizgāja. Briesmīgi uztraucies viņš man tad apzvērēja, ka slepkavības nakti Stādu vispār neesot redzējis.

-  Cik daudz pīpju viņam ir krājumā?

Tillinga kundze paraudzījās Tannerā ar izbrīnu.

-Tikai viena. Savu pīpi viņš vienmēr lieto tik ilgi, līdz tā

ir pavisam izdegusi, un tikai tad pērk jaunu. Šai ziņā viņš ir loti izvēlīgs ņem labāko no labākajām.

-   Tātad viņš aizgāja pusčetros no rīta, vai pareizi esmu jūs sapratis?

Pēc viņas domām, tas varēja būt ari vēlāk.

Atgriezies no Tillingu mājas apmeklējuma, Tanners iedeva Totijam zīmīti ar pierakstītajiem naudaszīmju numuriem.

-  Tūliņ pat dodieties uz vietējo bankas filiāli un pajautājiet, vai šīs naudaszīmes ir izmaksātas Marka Torntonā. Brauciet ar policijas auto un tad steidzieties atpakaļ, jo esat man vajadzīgs šeit. Un sazvanieties ar Skotlendjardu! Policijai jāstājas sakaros ar presi. Visās avīzēs jāpublicē jautājums tabakas tirgotājiem. Tam, kurš šorīt laikā no astoņiem trīsdesmit līdz desmitiem ir pārdevis markas Ursus pīpi, jāpiesakās policijā.

-  Vai jūs domājat, ka Tillings ir pircis tieši tādu pīpi?

Tanners palocīja galvu.

-  Cilvēks, kas pazaudējis savu iecienīto pīpi, katrā ziņā pirks atkal tieši tādu pašu. Pārbaudiet visas saņemtās atbildes un vēl piesakiet, ka pārdevējam jāraksturo šā pircēja izskats.

Tagad Tanners zināja, kāpēc lēdija Lebanona tika pierakstījusi vilcienu attiešanas laikus. Traukdamies atpakaļ uz pili, viņš pagāja garām Ferabijam un Ailai, kas šl<ita jau nomierinājusies. Ferabijs izturējās pret vinu loti laipni un draudzīgi.

-   Vina apgalvo, ka neko nezinot, seržants teica, kad Tanners vinu bija paaicinājis pie sevis. Taču esmu pārliecināts, tā nav taisnība. Viņš bija noskumis, jo raizējās par Kreina jaunkundzi.

Kad zālē ienāca lēdija Lebanona, Aila, atbalstījusi galvu rokās, sēdēja uz dīvāna.

-Aila!

Meitene uztrūkās kājās.

-   Lēdij, vai jūs ko vēlaties?

Viņai aiz muguras kāds iesmējās, un, paskatījusies atpakaļ, viņa ieraudzīja uz kāpnēm stāvam jauno lordu.

-  Tā taču ir nejēdzība! Kāpēc tu manu māti vienmēr sauc par lēdiju Lebanonu? Kāpēc jūs vispār izturaties tik nebrīvi? Vai tad nav iespējams vienai pret otru būt draudzīgākai?

Lēdija uzmeta skatienu jaunajam lordam, un viņš apklusa.

-  Villij, kur tu biji?

-  Vēroju policijas ierēdņus darbā, viņš atbildēja vienaldzīgā balsī. Šķiet, ka par mani neviens neinteresējas, bet es varētu būt labs detektīvs. Viņi visi cītīgi dzenas pakal ēnām…

-  Neuzdrošinies traucēt šos cilvēkus darbā! lēdija Lebanona skarbi aizrādīja.

Lords jau pagriezās, lai ietu prom, bet tad pārdomāja.

-  Par Emeršemu es īpaši nesēroju, viņš strupi pavēstīja. To es tev saku pilnīgi atklāti, kaut gan zinu, ka tu atkal iebildīsi. Tas bija cilvēks, kas īstenībā te neiederējās, tāpēc es tikai priecājos, ka man viņš vairs nebūs jāredz.

-  Villij, tagad tu vari iet! lēdija Lebanona teica ledainā balsi.

Taču virjš palika.

-  Policisti man jautāja, vai es neesot kaut ko dzirdējis. Es tcicu, ka esmu. īstenībā netiku dzirdējis neko, taču iedomājos, ka nu vini beidzot sāks interesēties arī par mani. Šis Totijs ar dažiem jautājumiem izdabūja no manis visu, kas vien bija iespējams.

-   Villij, tu esi neciešams. Es ļoti priecātos, ja tu tagad ietu. Gribu parunāt ar Aiļu.

Tik tiešam rīkojumam viņš nevarēja pretoties. Lords klusu izslīdēja no zāles. Taču bija skaidri redzams, ka viņš jūtas garlaikots un neapmierināts.

Lēdija Lebanona iegāja lielajā nišā, kur sākās gaitenis, un brīdi paklausījās kāpņu galā.

-  Kas ar tevi notiek? viņa ātri iejautājās. Uzticies taču man, pirms ir atgriezies tas Skotlendjarda ierēdnis.

Aila nedroši viņā palūkojās.

-  Nekas ar mani nenotiek.

Meitene piecēlās no dīvāna un tuvojās rakstāmgaldam, pie kura nupat bija apsēdusies lēdija Lebanona.

-    Šorīt es atvēru kādu šā rakstāmgalda atvilktni un ieraudzīju tur sarkanu lakatu ar metāla plāksnīti.

Lēdijai Lcbanonai seja k|uva stinga.

-  Lakats taču nedrīkstēja atrasties atvilktnē! Tā bija liela neapdomība glabāt to tur.

-  Kāpēc tu vispār šo atvilktni atvēri?

-  Gribēju paņemt čeku grāmatiņu, Aila nepacietīgi attrauca. Bet kāpēc šis zīda lakats atrodas jūsu rakstāmgaldā?

Lēdija Lebanona savilka lūpas nicīgā smīnā.

-   Mījais bērns, tu laikam sapņo. Kurā atvilktnē tad tas

ir?

Kad Aila bija norādījusi uz vienu no tām, lēdija to atslēdza.

-  Te nekā nav. Aila, tu nedrīksti tik viegli padoties. Tev nervi tiešām nav kārtībā.

-  Kā jūs varat tik pārsteidzīgi spriest! Cilvēks ir nogalināts, Aila teica trīcošā balsī. Es vinu ienīdu, viņš pret mani izturējās nekrietni…

Lēdija Lebanona piecēlās.

-   Ko tas nozīmē? Vai viņš mēģināja tev tuvoties?

Aila tikai atmeta ar roku, aizgāja atpakaļ pie dīvāna un apsēdās.

-  Es nespēju vairs palikt pilī…

Lēdija pasmaidīja.

-  Tu taču šeit dzīvo jau tik ilgu laiku.

Viņa meklēja uz rakstāmgalda kādu vēstuli.

-   Pirmdien es nosūtīju tavai mātei pensiju par trim mēnešiem un šorīt saņēmu no viņas jauku pateicības vēstuli. Abas meitenes skolā jūtas laimīgas. Viņa raksta, cik brīnišķīgi esot būt brīvai no visām raizēm.

Šis mājiens bija nepārprotams. Agrāk Aila pret lēdiju Lebanonu bija izjutusi līdzcietību, bet tagad ienīda viņu. Atgādināt par mātes vēstuli bija zemiski. Turklāt lēdijas vārdos slēpās draudi. Ja Aila nedarīs, ko lēdija Lebanona no viņas prasa, ar pabalstu mātei un māsām būs cauri.

-  Jūs ļoti labi zināt, ka es šeit nepaliktu ne dienu ilgāk, ja nebūtu runa par manu māti un māsām, Aila sacīja, elpai aizraujoties. Māte nezina, cik grūti man klājas, citādi viņa būtu ar mieru ciest badu.

Lēdija Lebanona saausījās kaut kur skanēja Tannera balss.

-   Dieva dēļ, nesāc vēl arī raudāt! Es tev vēlu tikai vislabāko. Lēdija šos vārdus izrunāja lēni un uzsvērti. Kad reiz klasi par lēdiju Lebanonu, tad redzēsi, ar cik plašu vērienu es atbalstīšu tavu laulības dzīvi. Vai tu saproti, ko es ar to gribu teikt?

Aila izbrīnījusies viņā paraudzījās. Šādi mājieni viņai bija doti arī agrāk. Ko tie nozīmēja?

-   Parkā es tevi redzēju kopā ar jauno policijas ierēdni. Cerams, ka tad tu biji savaldīgāka nekā pašlaik.

-  Viņš ir tik laipns un atsaucīgs, Aila gurdā balsī teica. -Tiešām, daudz labāks, nekā es…

-  Daudz labāks, nekā tu būtu pelnījusi. Aila, klusti taču prātīga! Es nešaubos, ka uzvesties viņš prot. Viņa izturēšanās ir nevainojama, acīmredzot cilvēks ir gājis labā skolā.

Aila nosauca šo skolu, un lēdija Lebanona bija pārsteigta.

-  Viņš tiešām tur ir mācījies? Gluži tāda kā Itona tā nav, tomēr ir loti laba. Es tikai nesaprotu, kāpēc tad viņš strādā policijā? Kā īsti viņu sauc?

Ailai nebija nekādas patikas runāt ar lēdiju Lebanonu par jauno detektīvu, taču šis cilvēks nodarbināja viņas prātu vairāk, nekā viņa gribēja atzīt.

-   Džons Fcrabijs, viņa atbildēja.

Lēdijas interese pieauga vēl vairāk.

-   Ferabijs vai viņš nav viens no Somersetas Ferabijiem? Tādā gadījumā viņš pieder pie lorda Leserfīlda dzimtas, kam ģerbonī ir leopards.

-  Jā, laikam gan. Viņš ir no Somersetas puses.

Lēdija Lebanona nolūkojās Ailā, savādi smaidīdama.

-  Nav iemesla, kāpēc tev nevarētu būt ar viņu pazīšanās, tikai tu nedrīksti runāt par Emeršemu. Vai viņš jau ir paguvis tev atzīties mīlestībā?

Aila strauji uzgrieza viņai muguru.

-  Emeršems taču ir miris!

-   Bet ja šis Ferabijs tev kaut ko jautā…

-  Viņš man vispār tikpat kā neko nejautāja. Mēs runājām vienīgi par kopīgiem pazinām. Drīzāk jau Tannera kungs mani iztaujās. Ko lai es viņam saku?

-Tikai to, kas ir pilnīgi nepieciešams.

Tobrīd zālē ienāca Ferabijs.

-  Ludzu, atvainojiet, Tannera kungs vēlas ar jums runāt. Es viņam pateikšu, ka esat šeit.

-   Ferabija kungs, uzkavējieties mazliet, lēdija Lebanona teica. Es pasaukšu Tannera kungu.

Viņa savāca kopā visas vēstules, kas atradās uz rakstāmgalda, un ieslēdza tās atvilktnē.

-   Mana radiniece tikko kā teica, ka jūs esot rados ar Leserfīldiem.

Ferabijs samulsa.

-   Jā, savā ziņā tā ir, bet mēs esam tikai attāli radi. Un mūsdienās šīm lietām neviens vairs īpašu uzmanību nepievērš.

-   Bet jums tomēr vajadzētu to darīt, lēdija Lebanona sparīgi iebilda. Būt senas dzimtas loceklim ir kaut kas sevišķs. Kur ir Tannera kungs?

-   Es viņu nupat redzēju Kelvera istabā. Viņš no turienes zvana uz Londonu.

Lēdija Ferabijam laipni uzsmaidīja.

-  Es iešu viņam pakaļ, kaut arī viņš atrodas mana virssulaiņa istabā.

-   Žēlīgā debess, Ferabijs sacīja pa pusei pats sev, kad lēdija Lebanona bija aizgājusi, ar saviem uzskatiem šī dāma iederētos viduslaikos!

-  Bet viņa dzīvo mūsu laikos, Aila rūgti noteica.

-    Cik dīvaini! Ferabijs nogrozīja galvu. Uz viņu milzīgu iespaidu atstāja tas, ka piederu pie lorda Leserfīlda dzimtas. Es, protams, viņu pazīstu; šim neinteliģentajam cilvēkam naudas ir vēl mazāk nekā man.

Iestājās klusums. Aila pacēla skatienu un manīja, ka Ferabijs viņu vēro.

-  Vai drīkstu jums uzdot kādu jautājumu?

Viņa pakratīja galvu.

-  Kāpēc jūs esat tik nervoza?

Aila mēģināja izvairīties no atbildes.

-   Nule es lēdijai teicu, ka jūs mani neizjautājat.

-   Bet tagad es to daru. Taču tas notiek tikai jūsu dēj. Kāpēc esat tik nemierīga?

-  Vai tad tā liekas? viņa nevainīgi pavaicāja.

-  Jā, jūs visu laiku skatāties apkārt, it kā jums no kāda būtu bail, it kā pa slepenām durvīm kāds varētu te ienākt. Esmu pārliecināts, ka tik vecā pilī kā šī ir gan slepenas durvis, gan slepenas ejas, bet no kā īsti jūs baidāties?

Viņa piespiedās pasmaidīt.

-  No policijas!

-  Tam es neticu.

-  Jums gan būtu jāzina, kas pagājušonakt šeit notika, un no tā man arī ir bail!

Taču Ferabiju viņas atbilde neapmierināja.

-  Jūs jau ilgu laiku esat šādā noskaņojumā.

-  Kā jūs to zināt? Aila ātri iejautājās.

Un pēkšņi viņš aizmirsa, ka ir policists.

-  Es vēlos, kaut varētu jums palīdzēt…!

Viņa paraudzījās Ferabijā, un šis skatiens pauda šaubas.

-  Jūs gribat, lai es jums kaut ko uzticu, vai tā ir policista vēlēšanās?

Ferabijam būtu jāatbild apstiprinoši, jo izzināt šīs meitenes noslēpumus bija viņa pienākums, taču to viņš nespēja.

-  Katrā ziņā man bija cits priekšstats par to, kāds ir policijas ierēdnis, negaidīti viņa pateica.

-  Tas var būt gan smags apvainojums, gan kompliments. No manis taču jums nav bail? Tas nav iespējams!

-  Kāpēc?

Uz šo jautājumu viņš neprata atbildēt.

-  Jūs maldāties, man ne no kā nav bail. Viņa uzmeta ašu skatienu kāpnēm. Tur kāds ir, Aila čukstēja. Kāds mūs noklausās.

Ferabijs nekavējoties aizsteidzās turp un paskatījās uz augšu, bet neviena tur nebija. Atpakaļ viņš atnāca loti domīgs.

-  Vai šai pilī visi ir tik bailīgi un vai visiem šķiet, ka viņus kāds noklausās? Kad lords Lebanons šorīt ieradās Skotlendjardā, arī viņam bija tādas bažas. Kaut kas te laikam visiem sagādā ciešanas. Kas tas ir? Kāds ir Marka klostera noslēpums?

Vina samocīti pasmaidīja.

-Tas skan gandrīz kā sensacionāla romāna nosaukums, un Tannera kungs šai romānā ir galvenais varonis. Vai viņš tiešām ir loti gudrs?

-Jā, viņš ir ievērojamākais cilvēks Skotlendjardā. Viņam ir īpašs talants izdibināt patiesību.

-   Ko viņš šai gadījumā tur aizdomās?

Ferabijs iesmējās.

-  Kamēr noziegums nav atklāts, aizdomās tiek turēti visi.

Ferabijam par izbrīnu, Aila pēkšņi pienāca viņam cieši

klāt un bailīgi ieķērās viņa žaketes atlokos. Viņa bija satraukta; viņš juta, ka meitene trīc.

-   Es gribētu jums ko pajautāt. Pieņemsim: kādam ir zināms, kas izdarījis šīs šausmīgās slepkavības… Ja šis cilvēks policijai neko nestāsta, ja viņš patur to pie sevis… vai tas ir noziegums?

-   Jā, saskaņā ar Anglijas likumiem šo cilvēku var apsūdzēt par līdzdalību noziegumā.

Redzēdams, kā viņa vārdi Aiļu ietekmē, Ferabijs tūliņ gan nožēloja, ka ir tos teicis.

-  Kam kaut kas ir zināms par kādu noziegumu, tam jāziņo attiecīgām iestādēm. Varbūt jums būs vieglāk to pateikt man?

Jau nākamajā mirklī vina atkal bija saņēmusies.

-   Nezinu, kā man kaut kas tāds varēja ienākt prātā. Kā lai es kaut ko zinātu par šīm slepkavībām? Jūs domājat, ka uz to norāda mans nervozums? Jūs pie tādām lietām laikam esat pieradis, jums tās nebojā nervus, jo jūs ar tām vien nodarbojaties.

-  Bet tieši šis gadījums man ir sevišķi svarīgs, Ferabijs mierīgā balsī atbildēja.

-  Jūs uz šo lietu noteikti skatāties gluži lietišķi. Jums tā ir lieta Nr. 6 vai 7.

Aila mēģināja mainīt sarunas tematu, taču viņš to nelāva.

-  Nē, man šī ir izbiedētās lēdijas lieta.

-  Vai jūs ar to domājat mani? viņa jautāja, aizturējusi elpu.

-  Jā, tieši jūs.

Pēkšņi viņš pacēla galvu un ievilka nāsīs gaisu, tad palūkojās uz grīdu zem rakstāmgalda un zem dīvāna.

-   Šeit kaut kas svilst, vai jūs nejūtat? Varbūt kāds ir nometis uz paklāja cigareti?

-   Ceru, ka ne. Ja to uzzinās lēdija Lebanona, būs nepatikšanas, Aila atbildēja.

Viņas skatiens pievērsās krāsnij. Viņa piegāja pie tās un atvēra durtiņas. Lēdija Lebanona uztraukumā nebija attaisījusi aizbīdni, bet bija apslāpējusi liesmas. Ogles nevarēja izdegt pilnīgi, tāpēc istabā sāka izplatīties tvans.

-   Kāds ir dedzinājis drēbi, Ferabijs teica, ieskatījies krāsnī. Jā, tas ir bijis auduma gabals, vēl var skaidri redzēt.

Aila, lūpas sakniebusi, aizvēra krāsns durtiņas un devās uz kāpņu pusi.

Zālē ienāca Totijs, ari viņš saoda tvanu.

-  Nāciet šurp un paskatieties! Ferabijs teica.

Totijs piegāja pie krāsns. Izskatās pēc apdeguša auduma.

Ferabijs dzirās nemt rokā krāsns kruķi, bet Totijs viņu apturēja.

-  Pagaidiet! viņš satraucies teica. Vai tad jūs neredzat metāla plāksnīti drēbes gabala stūri? Tā gan ir izkususi, bet virs oglēm vēl labi saskatāma. Kur ir galvenais inspektors?

Totijs paraudzījās uz Aiļu. Viņa skaidri zināja, ko nozīmē šī deguma smaka. Tātad vēl no rīta redzētais lakats bija nozudis krāsnī. Lēdija Lebanona laikam bija to galīgi aizmirsusi un tikai tad, kad pilī jau rīkojās policija, centusies nodevīgo lakatu iznicināt.

-    Tannera kungs ir Kelvera istabā, Aila teica, tad apgriezās un uzsteidzās augšup pa kāpnēm.

19

Tanners ielūkojās krāsnī. Lakats bija gandrīz sadedzis, taču labi varēja redzēt vietu, kur tas bija atradies. Skaidri iezīmējušās bija gan tā aprises, gan izkususi alva. Likās, ka tas ir tāds pats lakats, ar kādu bija nožņaugts Stāds.

Lēdija Lebanona bija lēnām sekojusi galvenajam inspektoram un tagad, iegājusi zālē, atrada viņu tur vienu.

-   Vai krāsnī kaut kas ir sadedzis? viņa kā garāmejot jautāja. Laikam tas būs bijis zīds. Vakarvakarā es uzšuvu ciema tirgum domātu lelles kleitu, šorīt atradu drēbes atgriezumus uz sava galda un iemetu tos krāsni.

-  Tā nu gan nebūs, Tanners mierīgi atbildēja. Tas bija auduma gabals, sarkans indiešu lakats ar stūrī iestrādātu metāla plāksnīti. Vai jūs to vēl nebijāt redzējusi? Viens no šādiem lakatiem piederēja doktoram Emeršemam.

Lēdija uzmeta viņam ašu skatienu.

-   Es jūs nesaprotu.

-  Vakar izdarīdams kratīšanu Emeršema kunga dzīvoklī, es Uldu lakatu atradu vina rakstāmgaldā.

Tanners piegāja pie durvīm. Netālu no tām stāvēja Ferabijs un Totijs, inspektors piesauca abus klāt un deva norādījumu.

-   Kamēr es runāšu ar lēdiju Lebanonu, neviens šeit nedrīkst nākt iekšā.

-  Vai tas nozīmē, ka esmu jūsu gūstekne? vina jautāja.

-  Nē, es tikai nevēlos, ka mani kāds traucētu.

Lēdija apsēdās.

-  Varbūt jūs vēlaties mani nopratināt? Baidos, ka nevarēšu jums neko daudz pastāstīt.

-  Tieši otrādi, es ceru, ka jūs man pateiksiet loti daudz. Turklāt vēlos jums ne tikai uzdot jautājumus, bet arī darīt zināmus dažus faktus, par kuriem jūs mani varbūt neinformēsiet.

-  Nu tad tā būs vismaz neliela izklaidēšanās drausmīgā dienā.

Tanners apbrīnoja šo dāmu. Reti viņam bija gadījies runāt ar cilvēku, kas spētu tik ļoti savaldīties.

-  Lēdij, augšstāvā ir kāda istaba, kuras atslēgas Bruksam neesot. Viņš apgalvo, ka tas esot pieliekamais kambaris.

-  Tad jau tā droši vien ari ir, viņa nevērīgi attrauca.

-   Tas nemaz nav iespējams. Otrajā stāvā, kur ir visas labākās istabas, nevar atrasties krāmu noliktava!

Lēdija tikai paraustīja plecus.

-  Mēs to tā saucam, kaut arī man tur glabājas dažas vērtīgas mantas.

-  Vai atslēga ir pie jums?

-  Es šīs istabas durvis nekad neslēdzu vaļā.

Viņas balsī skanēja dzelžaina noteiktība.

Pēkšņi viņu saruna pārtrūka. Kāpnes, kas veda uz zāli, neviens netika uzmanījis; pa tām lejup kāpa lords Lebanons un dzirdēja pēdējos vārdus. Māte viņu vēl nebija pamanījusi.

-  Tannera kungs, es pateikšu jums visu patiesību. Tā ir istaba, kurā nomira mans vīrs. Kopš tās dienas šī telpa ir slēgta.

-Vai jūs runājat par istabu ar biezajām durvīm? sarunā iejaucās jaunais lords. Tannera kungs, es bieži esmu redzējis tās atvērtas.

Māte uzmeta viņam draudīgu skatienu.

-  Villij, tu esi pārskatījies. Tā istaba nekad vairs nav bijusi vaļā, katrā ziņā tu to neesi redzējis.

-  Tad būtu labi, ja jūs man tās durvis tomēr atvērtu, inspektors teica.

-   Man loti žēl, bet tas nav iespējams.

-   Un man tāpat ir žēl, bet es to pieprasu.

-   Esiet taču prātīgs, Tannera kungs, lēdijas balss skanēja laipni, taču satraukums nebija noslēpjams. Kas gan šai istabā varētu jūs īpaši interesēt? Tur ir tikai dažas vecas gleznas. Man šķita, ka jūs gribai atklat visu par slepkavību, bet tā tika izdarīta ārpus pils sienām.

-   Izmeklēšanu, lēdij, es veicu pēc sava prāta, Tanners atbildēja stingrā balsi.

-  Bet, māt…

-  Lord Lebanon, vai jūs mūs neatstātu vienus? Tanners teica. Gaitenī ir seržants Ferabijs.

Viņš nogaidīja, līdz jaunais lords bija aizgājis.

-   Lēdij, jūs loti labi zināt, ka kratīšanas orderi es varu dabūt nekavējoties.

Viņa atmeta galvu.

-   Tā bulu nekrietnība, viņa augstprātīgi sacīja. Neviens miertiesnesis, ne arī ierēdnis mūsu apkaimē jums tādu atļauju neizsniegtu. Pēkšņi viņa mainīja sarunas tematu. Bet man likās, ka jūs vēlaties uzdot vēl kādus jautājumus?

Pašreiz, runājot par aizslēgto istabu, nekas vairāk nebija panākams. Bet kratīšanas atļauju Tanners Skotlendjardā jau bija licis izrakstīt.

-  Es gribētu ar jums parunāt par doktora Emeršema slepkavību, inspektors iesāka. Tieši tādēļ arī esmu šeit, citu nolūku man nav. Es gribu noskaidrot šīs noslēpumainās slepkavības apstākļus.

-  Manuprāt, esmu jums jau teikusi…

-  Jūs man teicāt, ka neko par to nezinot, bet es esmu citās domās. Lēdij, kad jūs pēdējoreiz redzējāt doktoru Emeršemu?

Viņa novērsās, bija pienācis grūtākais brīdis.

-   Šorīt es viņu neredzēju…

-  To es zinu, Tanners pacietīgi sacīja. Šorīt viņš vairs nebija dzīvs. Spriežot pēc ārsta atzinuma, viņš ir miris vakarnakt starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem. Kad jūs viņu pēdējoreiz redzējāt dzīvu?

-  Vakarrīt, varbūt arī dienu iepriekš. Precīzi nevaru atcerēties.

Šos vārdus izteikusi, lēdija Lebanona jau saprata, ka ir pieļāvusi rupju kļūdu.

-  Vakarvakarā pulksten vienpadsmitos viņš bija šeit, varbūt īsu brīdi pirms savas nāves. Un šai zālē viņš ar jums sarunājās.

-  Vai jūs aptaujājāt kalpotājus?

Šis pārmetums Tanneru neietekmēja.

-  Tas taču pats par sevi saprotams.

-  Labāk būtu bijis iepriekš parunāt ar mani. Vismaz es to no jums gaidīju, viņa uzbudinājusies sacīja.

-   Un tagad esmu atnācis pie jums. Tanners lēdijai pakalpīgi uzsmaidīja, bet šis smaids neiedarbojās. Tieši otrādi, viņa sakopoja visus spēkus, lai aizstāvētos pret izmeklētāju. Un jūs man sakāt, ka pēdējoreiz esot redzējusi doktoru Emeršemu vakarrīt. Šī slepkavība taču ir satraukusi visus pils iemītniekus.

Lēdija sarauca uzacis.

-  Es īsti nesaprotu, ko jūs ar to domājat.

-  Viņš bija jūsū draugs, jūs runājāt ar viņu un tūliņ pēc tam viņš tika nogalināts… Manuprāt, jums uz šo jautājumu būtu bijis jāatbild pavisam citādi: "Es vēl īsi pirms tam ar viņu sarunājos", vai kaut kā līdzīgi.

-   Doktors Emeršems nebija mans draugs, viņa klusu teica. Tas bija cilvēks ar stipru gribu, kas domāja tikai par savu labumu.

Tanners pamāja ar galvu.

-   Tātad tas fakts, ka viņš tika nogalināts nepilnu simt metru attālumā no šejienes, uz jums tikpat kā nekādu iespaidu nav atstājis?

Lēdija izslējās.

-  To es uzskatu par nekaunību…!

-   Man ir pilnas tiesības jums tā teikt. Vai tad jūs, lēdij, pati nesaprotat, ka jūsu izturēšanās ir dīvaina, pat izaicinoša? Jūs man apgalvojat, ka vairs īsti neatceroties, kad doktoru Emeršemu esat redzējusi pēdējoreiz, kaut gan vel dažas minūtes pirms savas nāves viņš ar jums sarunājās! Jūs sakāt, ka nevarat precīzi pateikt laiku, jo viņš neesot bijis jūsu draugs, bet gan cilvēks ar patmīlīgu raksturu. Tas viss ir neloģiski. Ja jau viņš nebija jūsu draugs, ko tad viņš te meklēja vienpadsmitos vakarā?

-Viņš gribēja steidzami ar mani aprunāties.

.Kā ārsts?

Viņa palocīja galvu.

-  Vai jūs bijāt viņu aicinājusi?

Vina bridi padomāja.

-  Nē, viņš šeit ieradās gluži nejauši!

-  Pulksten vienpadsmitos vakarā? -Tanners neticīgi nogrozīja galvu.

-  Mani mocīja neiralģiskas sāpes rokā.

-  Bet jūs taču nebijāt doktoru Emeršemu šurp aicinājusi! Tātad viņš nojauta, ka jūs moka neiralģiskas sāpes, un atbrauca no Londonas, lai jums palīdzētu? Vai viņš jums izrakstīja zāles?

Uz šo jautājumu lēdija Lebanona neatbildēja.

-  Ap divpadsmitiem viņš no šejienes aizbrauca pa lielo ceļu. Kad viņš bija veicis aptuveni pusceļu līdz parka vārtiem, kāds no aizmugures ielēca viņa automobilī un nožņaudza viņu.

-  To es nezināju.

-  Automobili, no kura viņš tika izrauts, atrada pameslu ciema otrā galā.

Visu šo notikumu viņa sīki bija pārdomājusi jau ne reizi vien.

-Tas mani neinteresē, viņa neuzmanīgi pateica.

Tanners jutās pārsteigts.

-   Lēdij, doktoru Emeršemu jūs pazināt gadiem ilgi, būdams jūsu ārsts un draugs, viņš pastāvīgi jūs apmeklēja, un tagad jūs nemaz neinteresē tas, ka viņš tika brutāli noslepkavots?

Viņa dziļi ievilka elpu.

-  Man, protams, ir žēl. Turklāt ir briesmīgi, ka tas notika tieši šeit.

Pagāja diezgan ilgs laiks, līdz Tanners viņai uzdeva nākamo jautājumu.

-   Kas doktoram Emcršemam bija zināms?

Viņa uzmeta inspektoram ašu skatienu.

-  Kas viņam bija zināms? Tanners pārjautāja. Pēdējie vārdi, ko jūs viņam teicāt, kad viņš gāja ārā no šīs istabas, bija apmēram tādi…

Viņš izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un lasīja, kas tur bija rakstīts.

-  Jūs stāvējāt šeit, viņš norādīja uz kādu vietu netālu no lēdijas krēsla, un dusmīgi teicāt: "Ja jūs to pastāstīsiet, neviens jums neticēs. Bet variet mēģināt! Un neaizmirstiet, ka jūs šai lietā esat iejaukts tāpat kā visi pārējie. Jūsu nolūks vienmēr ir bijis sagrābt savās rokās Villija naudu!"

Tanners diezgan sparīgi aizškīra piezīmju grāmatiņu.

-  Varbūt es necitēju vārdu pa vārdam, bet tāds katrā ziņā bija jūsu teiktā saturs. Kādā lietā viņš bija iejaukts?

Lēdija neatbildēja, jo viņu bija pārāk samulsinājusi Tannera plašā informācija. Taču pēkšņi viņa atskārta, kur inspektors to ir ieguvis, un viņas bālie vaigi dusmās pietvīka.

-To jums, protams, pateikusi Džeksone, istabene, kuru es atlaidu. Uz viņu nepavisam nevar pajauties, tāpēc man nācās viņai darbu uzteikt. Tannera kungs, ja jūs pamatojaties uz atlaistu kalpotāju teikto…

-  Es uzklausu visus, tāds ir mans pienākums. Cik ilgi vecais lords Lebanons slimoja, iekams viņš nomira?

Lēdija nebija gaidījusi tik pēkšņu temata maiņu, tāpēc nevarēja uzreiz atbildēt.

-  Piecpadsmit gadu, viņa beidzot pateica.

-  Kas viņu ārstēja?

-  Doktors Emeršems.

Tanners atkal izņēma savu piezīmju grāmatiņu.

-  Tik ilgi slimojis, viņš tomēr nomira diezgan negaidīti. Te esmu pārrakstījis viņa miršanas apliecību. Tur bija Lestera Emeršema paraksts. Piezīmju grāmatiņa atgriezās galvenā inspektora kabatā. Sava vira slimības laikā viņa naudu un mantu jūs pārvaldījāt ar doktora Emeršema atbalstu.

Viņa piekrītoši pamāja.

-   Viņa vārdu es atradu uz loti daudziem līgumiem. Vai viņam bija ģenerālpilnvara?

Lēdija Lebanona sāka justies drošāk, viņai jau likās, ka krīze ir garām!

-   Jā. Mans virs viņu augstu vērtēja, un doktors Emeršems palīdzēja man pārvaldīt muižas.

Tanners mazliet paklusēja un tad laipnā balsī uzdeva nākamo jautājumu.

-  Kāpēc jūs apprecējāties otrreiz?

Lēdija Lebanona šo vārdu nozīmīgumu neaptvēra uzreiz, bet tad pielēca kājās.

-  Tā nav taisnība! viņa iesaucās.

-  Kāpēc jūs apprecējāties otrreiz? Laulības notika Pītersfīldas baznīcā. Un kāpēc jUs par savu laulāto draugu izvēlējāties tieši Lesteru Emeršcmu? Jūs salaulāja mācītājs Džons Heistingss.

Lēdija sagrīļojās, pēc tam smagi ieslīga atzveltnes krēslā.

-  Kas jums to teica?

-  Neviens, es atradu ierakstu Pītersflldas laulību reģistrā. Man jau bija licies aizdomīgi, ka doktors Emeršems ir tik labās attiecībās ar mācītāju Džonu Heistingsu. Abi taču šķita tik dažādi, un tad es nospriedu, ka šīm attiecībām pamatā varētu būt kāds liels pakalpojums, ko mācītājs ir izdarījis Emeršemam. Tāpēc papūlējos aizbraukt uz Pltersfīldu. Un tagad es jums jautāju vēlreiz: kāpēc trīs mēnešus pēc vīra nāves jūs apprecējāt Lesteru Emeršemu un kāpēc šo salaulāšanos turējāt noslēpumā?

Lēdija paņēma no galda karafi un ielēja sev glāzē nedaudz Ūdens. Kad viņa glāzi pacēla, roka viņai netrīcēja. Inspektors pacietīgi gaidīja.

-   Šīs laulības man tika uzspiestas. Doktors Emcršcms bija parasts dēkainis. Kad viņš dienēja Indijas armijā, viņam nebija naudas, un līdz šīm laulībām viņš mani noveda šantažēdams.

-  Lūdzu, paskaidrojiet sīkāk!

Viņa paraustīja plecus.

-   Kāda vara tad viņam bija pār jums? Nevienu nevar šantažēt, ja viņš nav izdarījis neko noziedzīgu. Vai jūs kaut kādā veidā esat pārkāpusi likumu?

-  Uz šo jautājumu es neatbildēšu, viņa teica un saknieba lūpas. Es zināju, ka viņš kā zaglis un viltotājs ir nonācis konfliktā ar likumu. Tāpēc viņu arī padzina no armijas.

Tanners pamāja ar galvu.

-  Tas viss varētu atbilst patiesībai. Taču vakar starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem naktī viņš bija pilī; viņš jums draudēja un pēc dažām minūtēm tika noslepkavots. Bet jūs sakāt, ka tas jūs neinteresējot!

-  Un kāpēc lai tas mani interesētu? Zināmā mērā es pat priecājos, ka viņš… lēdija Lebanona apklusa.

-  Jūs priecājaties, ka viņš ir miris? Vai varbūt tagad jums viņa tomēr ir žēl?

Tanners pagaidīja, līdz lēdija saņemas.

-  Attiecībā uz jūsu pirmo vīru, Emeršcma kundze…

Viņa saslējās.

-  Man labāk patiktu, ja jūs mani sauktu par lēdiju Lebanonu. īsi iesmējusies, viņa atkal atspiedās pret krēsla atzveltni. Šķiet, ka tagad esmu izpratusi jūsu metodes.

-   Kas ir redzējis mirušo lordu Lebanonu pēc nāves? Tanners bez žēlastības turpināja.

-  Doktors Emeršems.

-  Un jūs viņu neredzējāt?

-   Nē. Vēl tur bija Gilders un Brukss. Viņi izdarīja visu nepieciešamo un tad guldīja lordu zārkā.

-   Savukārt doktors Emeršems izrakstīja miršanas apliecību. Ja esmu jūs pareizi sapratis, lordu Lebanonu pēc nāves ir redzējuši tikai Emeršems, Gilders un Brukss. Turklāt Emeršcms bija stipri ieinteresēts, lai lords pēc iespējas drīzāk nomirtu. Tanners manīja, ka lēdija satrūkstas. Es nevienu neapsūdzu, tikai konstatēju faktus. Viņš šantažēja jūs, jo kaut ko par jums zināja. Un tagad man gribētos noskaidrot, vai šī šantāža sākās jau pirms lorda nāves. Katrā ziņā loti interesanti būtu to uzzināt.

-  Manuprāt, jūs varētu interesēt vēl arī daudzas citas lietas, lēdija vīzdegunīgi teica.

-  Protams. Kāpēc, piemēram, jūs šorīt aizsūtījāt prom savu parka sargu? Turklāt iedevāt viņam lielu naudas summu. Es gan nezinu, cik lielu. Šo naudu jūs pirms divām dienām paņēmāt no sava konta Marka Torntona depozītu kasē. Jūs iedevāt viņam naudu, lai viņš pazustu. Tik labi esmu informēts tāpēc, ka uzzināju banknošu numurus un papētīju tālāk, no kurienes tās nāk.

Ne mirkli viņa nenovērsa no inspektora savu skatienu.

-  Par to es dzirdu pirmoreiz. Parka sargs ir aizbraucis? Naudu es viņam iedevu, bet tā bija domāta tādam nolūkam, kas attiecas tikai uz viņu pašu. Neko vairāk es nezinu.

-  Tādā gadījumā varbūt es jau šovakar varēšu jums pastāstīt ko vairāk. Tanners paskatījās pulkstenī un pārsteigts konstatēja, ka ir jau tik vēls. Sāka tumst, bet viņam vēl bija daudz darīšanu ciemā.

-   Lēdij, šorīt es par šo lietu interesējos diezgan virspusīgi. Gribēju kaut ko noteiktāk uzzināt par Emeršcmu. Tagad šis notikums ir aptvēris plašāku loku, tajā esat iejaukta arī jūs un vēl daudzi citi.

Viņš piegāja pie rakstāmgalda.

-  Vai jums ir tās istabas atslēga, kurā, kā jūs apgalvojat, nekad neviens neejot?

Viņa izlikās, ka nav jautājumu dzirdējusi.

-  Labi, lēdij, viņš pēkšņi teica, es laikam jūs lieki apgrūtinu, bet aizslēgtajā istabā es tomēr gribētu ieskatīties. Man jāuzdod daudz jautājumu, un mans amats liek būt ziņkārīgam. Varbūt es klūdos, taču man šķiet, ka varai, kura Emeršemam bija pār jums, ir kāds sakars ar aizslēgto istabu. Vai man ir taisnība?

-   Šai lietai ir sakars… ar manu pagātni.

Tanners smaidīdams papurināja galvu.

-  Jums bija ļoti jāpiepūlas, lai to pateiktu, un tas nemaz neatbilst patiesībai. Jūs piederat pie tiem cilvēkiem, par kuriem dažkārt var lasīt grāmatās: viņi lepojas ar savu dižciltību. Inspektors domīgi sarauca pieri. Starp citu, jūs taču pati esat no Lebanonu dzimtas?

Šie vārdi lēdiju dīvaini ietekmēja. Pēkšņi viņa atkal izskatījās iespaidīga un cēla, viņas vaibstos pat parādījās agrākā skaistuma atblāzma.

-  Savādi gan, ka to esat atklājis jūs, viņa laipni atbildēja. Jā, es esmu cēlusies no Lebanonu dzimtas un apprecēju savu brālēnu. Esmu cēlusies tiešā līnijā no ceturtā barona Lebanona.

-  Apbrīnojami!

-   Šī dzimta ir pazīstama kopš vissenākajiem laikiem. Lebanonu vēsture eksistēja jau pirms Anglijas vēstures, un šī dzimta joprojām turpināsies, tā tam jābūt! Būtu drausmīgi, ja Lebanoni izmirtu!

Pēdējos vārdus viņa izrunāja patētiski.

-  Lēdij, šodien es no jums atvados, inspektors teica. Bet rīt es atkal atnākšu, un nekas nav grozāms.

Nonācis pie kāpnēm, Tanners nejauši paskatījās augšup un ieraudzīja Aiļu Krcinu. Viņa bija piespiedusi pirkstu pie lūpām un, nepacietīgi mādama ar roku, aicināja inspektoru pie sevis.

Arēji vienaldzīgs viņš uzkāpa augšā. Aila satvēra viņa roku.

-  Tannera kungs, jūs taču neiesiet prom no pils? viņa izbijusies jautāja. Dieva dēļ, palieciet!

Viņš juta, ka meitene dreb. Inspektors lēnām atbrīvoja savu roku un tad devās pa kāpnēm lejup.

-  Es izsaukšu auto, lai jūs varētu aizbraukt uz viesnīcu, lēdija Lebanona teica.

Tanners veltīja viņai laipnu skatienu.

-  Atvainojiet, bet esmu pārdomājis. Šonakt palikšu šeit. Lēdij, es ceru, ka jums nav iebildumu?

Brīdi viņa nikni Tannerā noraudzījās, tad strauji pagrieza viņam muguru un izgāja no zāles.

-  Tannera kungs, ko tas nozīmē? Totijs jautāja.

-  Būs labāk, ja to es jums pateikšu rīt.

Seržants dziji ievilka elpu.'

-  Jums laikam šķiet, ka pavadīsiet šai spoku pilī interesantu vakaru? Es gan domāju citādi!

21

Pirms vakariņam kāds policijas motociklists atveda galvenajam inspektoram plānu sainīti, kurā bija viņa pieprasītie saraksti. Tanners tos uzmanīgi izskatīja un tad kādu rindiņu pasvītroja, būdams pārliecināts, ka ir izraudzījies pareizo. Tas bija vilciens, kas no Horšemas gāja uz Londonbridžu, bet Horšema atradās pavisam netālu no Marka klostera. Katrā ziņā uz turieni varēja aizbraukt ar velosipēdu.

Tādu vilcienu, kas izbrauca desmitos no rīta un pienāca nākamajā rītā desmitos, nebija daudz. To vidū bija viens, kas izbrauca no Londonas desmitos un savukārt desmitos piecās pienāca Aberdīnā. Kādā enciklopēdijā Tanners izlasīja, ka lēdijai Lebanonai desmit jūdžu attālumā no Aberdlnas pieder neliela medību pils. Nebija ne mazāko šaubu, ka tieši tā ir Tillinga galamērķis.

Tanners piezvanīja uz Londonu un lika brīdināt Aberdīnas policiju. Taču Tillings kādā Skotijas stacijā jau bija saņēmis telegrammu un izkāpis no vilciena. Viņš caur Edinburgu bija atgriezies Slērlingā.

No Skotlendjarda Tanners uzzināja vēl to, ka attiecīgajā laikposmā ir pārdota tikai viena firmas Ursus pīpe. Kāds tabakas tirgotājs, kura veikals atradās netālu no Kingskrosas stacijas, tūliņ pēc veikala atvēršanas šo pīpi bija pārdevis cilvēkam, kura apraksts pilnīgi atbilda Tillingam.

Totijs vakaru pavadīja Kelvera istabā, un viņu sarunu viela, protams, bija satraucošie pēdējā laika notikumi.

-  Jums te ir daži dīvaini kalpotāji, Totijs teica.

-  Jā, tur jums varētu būt taisnība, virssulainis ironiski atbildēja. Man ar viņiem gan tikpat kā nav nekādas saskares.

Doktoru Emeršemu Kelvers bija redzējis bieži, taču par šā cilvēka raksturu varēja pateikt tikai to, ko bija dzirdējis no Stada.

-  Pēc šofera teiktā spriežot, viņš nebija ne laipns, ne atsaucīgs. Bet es vienmēr esmu teicis, ka pasaulē ir visvisādi cilvēki.

-  Tā tas ir, Totijs piekrita. Vai šeit kādreiz ir bijuši arī kautiņi?

Pamanījis virssulaiņa sejā izbrīnu, viņš paskaidroja, ko ar to bija domājis. Sākumā Kelvers gan teica, ka nevēloties runāt par savu darba devēju attiecībām, tomēr vēlāk šo to pastāstīja.

-   Kad vienurīt es iegāju zālē, tur nudien izskatījās tā, it kā būtu notikusi kaušanās. Vairāki lielie spoguli bija sadauzīti, krēsli salauzti, un uz grīdas mētājās vīna glāžu lauskas. Turklāt Gildcram bija zila acs. Vēlāk es no Stada uzzināju, ka savu tiesu esot dabūjis ari doktors Emeršems.

Kclvers piegāja pie durvīm, attaisīja tās un paraudzījās ārā, pēc tam atkal aizvēra un klusā balsī turpināja:

-  Pilī kaut kas notiek. Pret jauno lordu visi izturas tā, it kā viņam šiet vispār nebūtu nekādas teikšanas. Vina vēlēšanās neviens neņem vērā, savā paša pili viņu īstenībā tur kā gūstekni.

Izpaudis šo svarīgo ziņu, Kelvers pakāpās dažus solus atpakaļ, lai redzētu, kā viņa vārdus ir uztvēris Totijs.

Seržants bija pārsteigts.

-  Jauno lordu neizlaiž no acīm, Kelvers turpināja. Varu jums pateikt, ka pats esmu saņēmis no milēdijas tādus norādījumus, kas man nepavisam nav pieņemami. Man jāuzmana, kam jaunais lords zvana pa telefonu, un, ja iespējams, saruna arī jānoklausās. Ja gadās kāds kalpotājs, kam viņš uzticas, tas ar skubu tiek atlaists. Cik man zināms, viņam bijuši trīs kambarsulaiņi pēc kārtas un visiem trim ticis uzteikts darbs. Vienīgais, ar ko viņš draudzējās, bija Stāds, un, man šķiet, ka šis puisis jaunā lorda dēj bija gatavs uz visu.

Kelvers brīdi klusēja.

-   Un tad kādurīt Stāds tika atrasts beigts, viņš turpināja. Nekad agrāk neesmu izteicis savas domas par to, kas šeit notiek, bet uz jums, inspektor Totij, es paļaujos. Jūs taču esat inspektors, vai ne?

-  Jā gan. Totijs bija pati nopietnība.

-   Bet jūs nedrīkstat neko no manis teiktā stāstīt tālāk. Šai pilī valda baismīgi, neredzami spēki. Tāds stāvoklis mani biedē, es būtu ar mieru atteikties no savas mēnešalgas, ja jau šovakar varētu tikt projām.

Pēkšņi Totijs pietrūkās stāvus, arī Kelvers ātri piecēlās no krēsla. Abi bija dzirdējuši kādas sievietes baiļu kliedzienu. Ar dažiem soliem seržants jau bija nokļuvis līdz durvīm.

Šaurs gaitenis veda uz pils tālākajām telpām. Pa kreisi no tā bija kalpotājiem paredzētās kāpnes. Totijs dzirdēja kādu skrienam un tūliņ arī ieraudzīja Aiļu traucamies pa tām lejup. Vina būtu pakritusi, ja seržants nebūtu meiteni satvēris.

Viņa bija tuvu nervu sabrukumam.

-   Kas noticis, Kreina jaunkundz?

Aila nebilda neko, tikai pārbijusies raudzījās uz kāpnēm.

-  Vai kāds jums dzenas pakal? Kelver, palīdziet jaunajai dāmai!

Seržants steidzās augšup, taču uz ceturtā pakāpiena apstājās. Kāpņu augšgalā parādījās Gildcrs.

-  Vai kaut kas atgadījies? viņš jautāja savā zemajā, piesmakušajā balsī.

-   Nāciet šurp! Kas notika ar Kreina jaunkundzi?

-   Es jūs nesaprotu. Es izdzirdu kliedzienu un tūliņ iznācu no savas istabas.

Gilders lēnam nokāpa lejā, ienāca šaurajā gaitenī un tad uzmeta drūmu skatienu Ailai, kas jau bija kaut cik atguvusies.

-  Man jūs neesat vajadzīgs, viņa satrauktā balsī teica. Ejiet augšā, man jūs neesat vajadzīgs.

-  Vai kaut kas noticis, jaunkundz? kalpotājs jautāja.

-  Nē, nekas. Es… Viņa pievērsās Totijam. Es vēlētos atgriezties savā istabā. Lūdzu, pavadiet mani!

Seržants Ailai pa priekšu kāpa augšup. Aila klusēja. Tāpat, ne vārda nebilduši, viņa iegāja vecā lorda istabā, aizvēra durvis un vēl aizslēdza tās.

Gilders viņus vēroja.

-  Jaunā dāma ir kļuvusi mazliet nervoza.

-Vai jūs zināt, kas viņu tik loti bija satraucis? Nesmīniet taču, tas viss ir pārāk nopietni.

-  Ja es nedrīkstētu pat lāgu lāgiem pasmaidīt, Gilders vēsi sacīja. man šai pilī būtu jāsajuk prātā. Tas, ka viņa ir satraukta, man šķiet gluži dabiski. Mēs visi esam satraukti. Vai esmu jums vēl vajadzīgs?

Totijs viņam neatbildēja, bet aizgāja atpakaļ uz Kelvera istabu. Virssulainis tieši tobrīd lēja sev glāzē konjaku, taču viņam tik loti trīcēja rokas, ka pudeles kakls sitās pret glāzes malu.

-   Ko gan tādu viņa varēja ieraudzīt? seržants jautāja, vēl arvien nezinādams, ko par šo gadījumu domāt.

-  Es negribētu, ka mani iejauc šai jezgā. Vai lai ieleju arī jums konjaku?

Totijs neatteicās, kaut gan šai laikā nemēdza iedzert. Pēc tam viņš uzmeklēja savu priekšnieku vienā no dzīvojamām istabām, kur bija ienests rakstamgalds. Turklāt šai istabai bija tā priekšrocība, ka tur atradās viens no trim telefona aparātiem.

-   Šī lieta klust aizvien neizprotamāka, seržants teica. Kreina jaunkundze noteikti kaut ko pamanīja. Protams, tas varēja būt ari amerikāņu kalpotājs, no kura viņai ir loti bail.

Tanners papurināja galvu.

-   Starp citu, lords Lebanons pošas doties uz ciemu, viņš sacīja. Es gribētu lūgt, lai jūs viņu pavadāt. Būtu labi, ja jūs paņemtu līdzi ieroci. Paņemiet arī steku! Es gan nedomāju, ka kaut kas atgadīsies, bet nekad neko nevar paredzēt.

-   Kāpēc viņš grib iet uz ciemu?

-   Viņš vēlas apmeklēt Tillinga kundzi. Pierunājiet viņu iet pa braucamo ceļu! Jaunais lords tikai nupat uzzināja, ka parka sargs ir pazudis, un vēlas šo lietu noskaidrot. Tātad parūpējieties par to, lai viņš iet pa braucamo ceļu, nevis caur parku! Ja jums ir bail, uzticēšu šo uzdevumu Fcrabijam.

Totijs jutās aizvainots.

-   Vai jums kādreiz ir gadījies dzirdēt, ka es būtu nobijies? Un kas gan parkā varētu uzbrukt diviem pieaugušiem vīriešiem? Manuprāt, arī jums jau sāk rādīties spoki.

-   Nē, tā nu nav. Taču, Totij, neesiet tik pašpārliecināts! Ceļš, kas ved caur parku, ir diezgan bīstams. Sagatavojieties uz visu!

Seržantam darba pieredze bija liela, tomēr, dzirdot šos vārdus, viņš juta aukstas trīsas pārskrienam pa miesu.

-  Jūs man drosmi vis neiedvešat. Vai tad parkā ir kāda slēptuve? Varbūt jūs domājat, ka slepkava vēl arvien tur uzkavējas?

Tanners pamāja ar galvu.

-   Jā, viņš joprojām ir kaut kur tuvumā, inspektors nopietni teica. Ferabijs var iet kopā ar jums…

-  Nerunājiet muļķības! Totijs sabozās.

-  Neaizmirstiet, ka jums jāapsargā lords Lebanons, Tanners vinu brīdināja. Ja viņam kas notiks, jūs par to atbildēsiet. Un, galvenais, neaizmirstiet ieroci! Taču to jūs drīkstat likt lietā tikai tad, ja kāds uzmet jums kaklā zīda lakatu. Bet tad laikam būs jau par vēlu.

-  Vai tad kāds gatavojas jauno lordu nogalināt?

-  To es nezinu. Taču nevienam no jums nekas ļauns nenotiks, ja ņemsiet vērā manus ieteikumus. Šoreiz es runāju pavisam nopietni.

Villijs Lebanons zālē Totiju jau gaidīja. Jaunais lords bija sašutis par nupat saņemtajām Tannera pamācībām.

-  Es nepieļaušu, ka pret mani izturas kā pret mazu bērnu! Ja jau pat Skotlendjards liek saprast, ka man būtu vajadzīga aukle, tad tiešām jālec no ādas ārā!

Tomēr viņš bija gluži priecīgs par pavadoni, jo Totijs viņam patika. Kopā viņi gāja pa braucamo ceļu, un Totijs nezaudēja modrību. Viņš pievērsa uzmanību visiem kokiem un krūmiem. Ar kabatas lukturi seržants apgaismoja krūmājus un ce|a tumšākās vietas. Savā uztraukumā viņš visur redzēja noslēpumainus stāvus. Reiz viņš it kā pat dzirdēja klusus solus, tāpēc apstājās un pagriezās atpakaļ. Totijs būtu varējis zvērēt, ka krūmos nozūd kāds stāvs. Viņš uzspīdināja gaismu, bet neviens nebija redzams.

Kad krūmi kļuva retāki, Totijs atkal izdzirda troksni un tad raidīja tā virzienā gaismas kūli. Šoreiz viņš pārliecinājās, ka nav kļūdījies, jo kāds ātri aizskrēja. Tātad kāds tomēr zagās pa parku. Abi bija sasnieguši to vietu, kur Totijs tika atradis Tillinga medību bisi un saliekamo krēslu. Kaut gan seržants bija drosmīgs cilvēks, viņš juta aukstus sviedrus izspiežamies uz pieres. Tikai tad, kad viņi bija pienākuši pie parka sarga mājiņas, Totijs atviegloti uzelpoja.

Turpretim lordam Lebanonam gājiens šķita loti interesants.

-  Vai jūs tiešām esat pārliecināts, ka mums kāds līda pakal? viņš jautāja un izlikās, ka grasās mesties krūmos.

Totijs parāva viņu aiz rokas.

-  Palieciet mierīgi pie manis!

-  Velns parāvis, es gribu zināt, kas viņš ir.

Totijs sekoja lordam Tillinga mājā.

Šis apmeklējums neko jaunu nenoskaidroja. Lebanons tikai vēlējās izteikt Tillinga kundzei līdzjūtību. Viņš apjautājās, vai viņai esot pietiekami daudz naudas, un uzdeva vairākus jautājumus par Tillingu. Jaunā sieviete bija nervoza un |oti atturīga, acīmredzot šo vizīti viņa nebija gaidījusi.

-  Vai jūs pazināt nabaga Emeršemu?

Viņa pamāja.

-  Par jums runā dīvainas lietas, jaunais lords bez aplinkiem teica, bet es, protams, šīm runām nepievēršu uzmanību.

Totijs bija pārsteigts, ka vina neprotestē.

-  Vina tiešām ir savāda, jaunais lords piebilda, kad abi devās atpakaļ uz pili. Bet skaista gan, tas man jāatzīst. Par vinu stāsta trakas lietas, bet tur daudz kas droši vien ir izdomāts. Es tikai gribētu zināt, kas noticis ar viņas vīru. Nav labi, ka viņa mājās ir palikusi viena.

Totijs bija iegrimis savās domās. Viņš gāja gar pašu dzīvžoga malu, jo bija cieši pārliecināts, ka neredzamais, kas viņiem bija sekojis iepriekš, tagad dara to otrpus ceļa.

Reiz noknakstēja kāds sauss zars, kad neredzamais uz tā bija uzminis, un Totijs satrūkās.

-  Tur kāds ir, lords klusu teica. Vai mums nevajadzētu pārlēkt pār dzīvžogu un saķert viņu ciet?

-   Nē, mēs paliksim te. Neielaidīsimies nekādos piedzīvojumos, -Totijs atcirta.

Kamēr viņi soļoja pa braucamo ceļu, seržants ar savu kabatas lukturi spīdināja gaismu te pa labi, te pa kreisi. Nebija šaubu, ka viņiem kāds sekoja. Divas reizes Totijs negaidīti pagriezās atpakaļ, tomēr nevienu neredzēja. Toties sekotājs visu laiku bija dzirdams. Šis cilvēks gāja pa zālienu, bet reiz viņam tomēr nācās šķērsot grantēto ceļu, un tad Totijs skaidri dzirdēja viņa soļus.

Seržants pavadīja jauno lordu līdz ārdurvīm, pagaidīja, kamēr viņš ieiet pilī, un tad pa to pašu ceļu devās atpakaļ. Šoreiz arī viņš gāja pa zālienu un slēpās koku ēnā. Pēkšņi viņš pamanīja kādu stāvu un zibenīgi izrāva no kabatas pistoli.

-  Stāt! Palieciet uz vietas, citādi šaušu! viņš iesaucās un lika iedegties kabatas lukturim.

Tā gaismā viņš ieraudzīja Ferabiju.

-  Nešaujiet, Totij! jaunais seržants uzjautrināts attrauca. Te ir labs draugs!

-  Vai jūs visu ceļu mūs izsekojāt?

-  Savā ziņā es to darīju, bet vispār man bija tāds pats uzdevums kā jums.

-Tātad jūs bijāt tas baigais vīrs, kas visu laiku lavījās otrpus dzīvžoga?

-Tieši tā. Bet es nemaz nezināju, ka esat tik nervozs. Un kāpēc Tanners atjāva jums ņemt līdzi pistoli? Cerams, ka tā vismaz nav pielādēta.

-  Kā jums ienāca prātā zagties man pakal?

-  Bs tikai izpildīju pavēli, Ferabijs atbildēja un aizsmēķēja cigareti. Tanners man lika jūs abus novērot.

Totijs, protams, saīga, taču, no otras puses, izjuta atvieglojumu, uzzinājis, ka šķietamais sekotājs ir bijis Ferabijs.

-  Ja jau Tanners man vairs neuzticas…

-  Kam tad viņš vispār uzticas? Ja mēs šo jautājumu papētītu pamatīgāk, varbūt izrādītos, ka mani savukārt uzrauga vēl kāds cits. Kā tad jums pie Tillinga kundzes gāja?

-  Tur nekas īpašs nenotika.

-  Vai tā skaistā sieviete arī ir nervoza? Atklāti sakot, man pašam šādos apstākļos negribētos naktī būt mājās vienam.

Atpakaļceļā Totijs atļāvās pieņemt no sava darbabiedra cigareti.

Skotlendjarda motociklists stāvēja portika ēnā. Totijs viņu ieraudzīja tikai tad, kad Ferabijs bija aizgājis.

Šis cilvēks gaidīja steidzamu vēstuli, kas viņam bija jānogādā Londonā.

-   Jocīgi gan, seržant, viņš teica. Kad nokļūst provincē, tā vienmēr liekas gluži kā izmirusi. Vai ari jūs to esat ievērojis?

-   Es ievēroju visu, Totijs atbildēja.

-  Kas bija tas jaunais cilvēks, kurš ar mani te sarunājās? Pirms kāda laika jūs kopā ar viņu atnācāt līdz pilij.

-  Lords Lebanons.

-   Ak tā? Viņš ir loti patīkams, nemaz nav augstprātīgs. Man jau tūliņ likās, ka es runāju ar ievērojamu personu. Viņš mani sīki iztaujāja par darbu policijā. Tannera kungs gan viņam nešķiet necik simpātisks.

-  Vai viņš pieminēja arī mani? Totijs jautāja.

-   Nē. Viņš tikai īsu brīdi pakavējās te ārā un tad iegāja atpakaļ pilī.

Totijs atrada galveno inspektoru viņa istabā. Tanncrs nupat bija pabeidzis ziņojumu prefektūrai un patlaban lika to aploksnē.

-    Vai kurjers ārā gaida? Labi. Un ko dara Tillinga kundze?

-  Izskatās nobijusies.

-  Ak tā? Tanners domīgi iekoda lūpā. Es tikai gribētu zināt…

-  Arī es brīnos, Totijs teica. Nav šaubu, ka slepkava ir viņas vīrs. Cerams, ka vēl šovakar viņu notvers.

-  Slepkava nav viņas virs, taču ari es ceru, ka vēl šovakar viņu notversim. Šai ziņojumā esmu skaidri pateicis, kas ir vainīgais. Viņš pacēla aizzīmogoto aploksni pret gaismu. Man šķiet, ka visus faktus esmu izklāstījis pareizi. Es būtu loti pārsteigts, ja izrādītos, ka man nav taisnība. Bet jums, Totij, varu sacīt, ka šis ir interesantākais gadījums, ar kādu esmu saskāries.

21

Tanners paskatījās uz durvīm un, paspēris divus solus uz priekšu, atrāva tās vaļā. Uz sliekšņa stāvēja Gilders. Viņš turēja rokās nelielu sudraba paplāti, uz tās bija kafijas kanna un tasīte.

Vai nevēlaties iestiprināties?

-  Cik ilgi jiis stāvējāt aiz durvīm?

-   Es tikko kā atnācu. Tieši tobrīd, kad vērāt vajā durvis, gribēju pieklauvēt.

Tanners norādīja uz galdu.

-  Nolieciet paplāti!

Aiz kalpotāja viņš durvis aizvēra, bet atvēra tās vēlreiz, lai pārliecinātos, ka Gilders tiešām ir aizgājis. Pēc tam Tanners durvis atkal aiztaisīja.

-   Lordam Lebanonam bija pilnīga taisnība. Šai pilī noklausās uz velna paraušanu. Un arī durvis nav necik biezas.

-  Kāpēc jūs neliekat to vīru arestēt?

-   Man ir dibināts iemesls to nedarīt. Ja es viņu šeit apcietinātu, man rastos tikai milzums nepatikšanu. Pagaidām būs labāk, ja viss paliks pa vecam. Starp citu, Gilders ir daudz viltīgāks par Bruksu, tāpēc viņam arī dod vairāk uzdevumu.

Tanners paņēma aizzīmogoto vēstuli.

-  Aiznesiet to kurjeram! Nē, labāk es pats.

Totijs sekoja savam priekšniekam uz portiku. Policists, kas stāvēja pie motocikla, ar skubu aizmetis cigareti, militāri sveicināja.

-Vēstuli labi noglabājiet un esiet ļoti uzmanīgs! Ap vienpadsmitiem jūs jau varētu būt Londonā. Prefekts savā birojā gaida manu ziņojumu.

Kurjers iedarbināja motoru un, motociklam tarkšķot, sāka braukt uz parka vārtu pusi.

Viņš atradās tieši pirmajā pagriezienā, kad kaut kas skali nobrakšķēja un motocikla starmetis nodzisa. Nākamajā mirklī atskanēja spalgs kliedziens.

Tanners un Totijs skriešus metās turp. Viņi dzirdēja niknus izsaucienus, likās, ka notiek ciņa. Kad viņi bija piesteigušies pie kurjera, tas tupēja uz ceļiem. Motocikls atradās iesāņus. Totijs ar savu kabatas lukturi iespīdināja gaismu motociklista bālajā sejā. Abi palīdzēja kurjeram piecelties, un Tanners ātri vinu apskatīja. Kauli nebija lauzti, uzbrukums viņam bija beidzies ar izbīli un dažiem pamatīgiem nobrāzumiem.

-  Pāri ceļam bija nostiepta virve, galīgi apjukušais kurjers teica. Kad es ar motociklu apgāžos, kāds man pielēca klāt un mēģināja uzmest cilpu kaklā.

Totijs sāka spīdināt savu kabatas lukturi, taču uzbrucējs bija pazudis bez pēdām.

-Vai jūs redzējāt, kāds viņš izskatījās?

-  Tā īsti es viņu nevarēju apskatīt… Taču viņš bija loti spēcīgs, jo uzcēla mani. Es situ viņam ar dūri, bet nez vai trāpīju, kā nākas.

Totijs sāka meklēt virvi un tūliņ to arī atrada. Tā bija nostiepta no viena koka uz otru un trieciena brīdī tikusi pārrauta.

-  Vai nemanījāt, uz kuru pusi tas cilvēks aizbēga?

-Nē.

Kurjers piekliboja pie motocikla un uzstatīja to augšā. Tad, Totijam palīdzot, mašīnu pārbaudīja. Salauzts nebija nekas, vienīgi starmeša stikls bija sašķaidīts sīkās drumslās. Brīdi padomājis, Totijs piesēja lukturi sadauzītā starmeša vietā.

-  Ar mani viss ir kārtībā, varu braukt tālāk, bet to zelli es gan gribētu dabūt rokā!

-  Jūs nupat teicāt, ka viņš-esot mēģinājis jums uzmest cilpu kaklā. Varbūt tā tepat kaut kur ir?

Totijs aizsteidzās uz pili un atgriezās ar jaunu kabatas lukturi, taču sarkans zīda lakats nekur nebija redzams. Tāpat nebija arī nekādu citu pēdu.

-  Vai vēstule jums vēl ir?

Kurjers paņēma savu somu. Adas siksna bija gandrīz pārgriezta; šim nolūkam bija lietots loti ass nazis.

-  Tātad viņi gribēja uz līdzenas vietas nozagt manu ziņojumu. Tas ir ātri nostrādāts! Nekas, ielieciet vēstuli žaketes kabatā un vēlāk paskaidrojiet prefektam, kāpēc tā ir salocīta.

Kurjers iebāza vēstuli bikšu aizmugurējā kabatā un aizpogāja atloci. Tanners un Totijs pavadīja jauno cilvēku vēl kādu gabaliņu, tad apstājās un noskatījās, kā viņš izbrauc uz galveno ccju.

-  Tagad viņš ir drošībā, Tanners teica. Bet tie nu gan bija rīkojušies veikli kā medību suņi. Gluži vai neticami. Cik labi, ka es sūtīju Ferabiju jums pa pēdām, citādi varēja notikt vēl viena nelaime.

Totijs jau gribēja iebilst, tomēr šais apstākļos uzskatīja par labāku klusēt.

Kad viņi iegāja lielajā zālē, tā bija tukša. Taču tad parādījās Gilders. Viņš laikam bija skrējis, jo elpoja smagi. Viņa plānie mati, kas parasti bija kārtīgi atsukāti atpakaļ, tagad nokarājās uz pieres, viņa seja pauda gan nogurumu, gan sasprindzinājumu.

-  Sveiki! Tanners uzsauca. Kas tad jums noticis?

Gilders nokremšlojās.

-  Biju savā istabā iesnaudies, bet tā nu nedrīkst notikt. Mani uzmodināja nelāgs sapnis.

-  Vai grīda jūsu istabā ir mitra?

Tanners raudzījās uz Gildera slapjajām kurpēm ar dažiem zāles stiebriem pie papēžiem. Arī kalpotājs paskatījās uz tām un tad pavīpsnāja.

-  Pirmīt biju izgājis ārā uzsmēķēt.

Gilders taisījās prom, bet Tanners pasauca viņu atpakaļ.

-  Vai jūs nesapņojāt kaut ko par motocikliem?

Kalpotājs papurināja galvu.

-   Nē, es sapņoju par, brīdi viņš klusēja, par zemestrīci.

-  Šis cilvēks tiešām ir apbrīnojams, -Tanners teica, kad amerikānis bija aizgājis. Viņš apsēdās pie lēdijas Lebanonas rakstāmgalda, paņēma zīmuli un domīgi sāka bungot ar to sev pa zodu.

-   Arī Tillinga kundze rada problēmas. Aizbrauciet uz parka sarga māju un nogādājiet šo sievieti ciema viesnīcā! Taču viņai neko nebilstiet! Tur ir apmetušies divi mūsu darbinieki. Vienam no viņiem pasakiet, lai kundzi uzmana.

-  Bet ja nu viņa negrib atstāt savu māju?

-  Tad kampiet viņu ciet, tikai uzmanīgi! Tanners mazliet ironiski piemetināja. Visam reiz pienāk gals. Tagad mēs vairs nedrīkstam viņā klausīties. Ja viņa negrib braukt ar labu, iebelziet viņai pa galvu, tikai saudzīgi, un tad aizvediet uz viesnīcu!

Totijs iekāpa automobilī un lika šoferim braukt uz Tillinga kundzes māju. Dārza vārtiņi bija vaļā, kaut gan viņš skaidri atcerējās, ka tika tos aizbultējis, arī mājas durvis bija tikai pievērtas.

-   Seržant, šoferis uztraukts iesaucās, tur ir izsists logs!

Uzspīdinājis kabatas lukturi, Totijs redzēja, ka tiešām ir izsistas divas rūtis. Logs bija vajā. Kad seržants tuvojās mājai, sirds viņam sāka pukstēt straujāk.

Dzīvojamā istabā galds bija apgāzts un viens krēsls salauzts. Turklāt kāds bija sabojājis visas piekārtās gleznas.

Blakustelpa bija guļamistaba. Arī tur varēja redzēt cīniņa pēdas: pēli mētājās zemē, marmora plāksne uz mazgājamā galdiņa bija sadauzīta.

Totijs konstatēja, ka nekārtība valda tikai šais divās istabās. Taču sētas durvis bija plaši atvērtas. No Tillinga kundzes nebija ne miņas. Totijs visu apskatīja diezgan pavirši. Kad viņš jau gatavojās kāpt pagrabā, atskanēja šofera balss.

-  Tur pie ābeles kāds gul!

Aiz mājas atradās neliels sakņu un augļu dārzs. Aizsteidzies turp, Totijs noliecās pie guļošā cilvēka. Sieviete vēl elpoja, taču, no šausmām gandrīz vai zaudējusi prātu, nespēja parunāt. Kad Totijs pacēla Tillinga kundzi uz rokām, viņa raudzījās seržantā platām acīm. Lupas viņai trīcēja, taču viņa nespēja izrunāt ne vārda. Kad Totijs nesa viņu uz automobili, viņa kunkstēja un tikai netālu no viesnīcas sāka kaut ko nesakarīgi stāstīt. Laimīgā kārtā šai vēlajā nakts stundā neviena tuvumā nebija. Ar viesnīcnieces un kalpones palīdzību viņš ienesa Tillinga kundzi istabā. Tūliņ pēc tam seržants piezvanīja Tanneram.

-  Vai viņa ir ievainota? inspektors jautāja.

-   Nekā tāda nemanīju. Bet viņa ir gaužām novārgusi. Uzbrukums būs noticis īsi pirms mūsu ierašanās.

-  Izsauciet ārstu!

-  To esmu jau izdarījis. Tik daudz jums gan vajadzētu mani pazīt, Totijs atbildēja pārmetošā tonī. Tagad es vēlreiz aiziešu uz viņas māju un visu kārtīgi apskatīšu, varbūt izdosies atrast kādas pēdas,

-   Bez kavēšanās atgriezieties-Marka klosterī! Tai mājā jūs neko svarīgu neatradīsiet. Es sazvanīšos ar šejienes policiju, lai tā dod mūsu rīcībā dažus darbiniekus, kas varētu māju apsargāt. Tātad tūliņ brauciet atpakaļ!

Totijs stājās sakaros ar tiem Skotlendjarda ierēdņiem, kas bija apmetušies viesnīcā, un palūdza uzmanīt Tillinga kundzi. Pirms promiešanas viņš vēl satika Ferabiju un arī tam pastāstīja par uzbrukumu.

-   Nabaga sieviete! Feratļijs teica. Tā vien šķiet, ka mums būs nemierīga nākts. Paraugieties uz mani, vai es neizskatos pēc kovboja no mežonīgajiem rietumiem?

Ferabijs atpogāja žaketi. Pie viņa platās jostas karājās divas pistoļu makstis.

-   Tā bija Tanncra ideja, jūs taču zināt, kāds viņš ir.

Vispirms iedod divus šaujamos un tad nolasa stundu garu lekciju skaidrojot, ka tos nedrīkst lietot. Katrā zinā ar tādu bruņojumu es jūtos daudz labāk. Bet kāpēc un uz ko man jāšauj to gan nezinu.

-   Varēsiet būt laimīgs, ja vispār līdz šaušanai tiksiet, Totijs drūmi novilka. Ja gribēsiet aizstāvēties, būs jārīkojas zibenīgi.

-   Neesmu vēl aizmirsis, kā tas nelietis mani piesēja pie gultas gala. Daudz vairs netrūka, lai ar mani būtu cauri. Kaut vismaz viņai ar šo lietu nebūtu nekāda sakara!

-  Jūs domājat Tillinga kundzi?

-  Nē, Kreina jaunkundzi. Viņa šai pilī neiederas. Es mēģināju Tanneru pierunāt, lai aizsūta viņu uz pilsētu.

-  Un ko šefs teica? Totijs ziņkārīgi jautāja.

Ferabijam uznāca smiekli. Ja visiem, kas Marka klosterī

ir apdraudēti, būtu jābrauc uz Londonu, viņš teica, tad mums vajadzētu noīrēt lielu omnibusu. Tai istabā, kuru viņi negrib atvērt, kaut kam jābūt. Tanneram noteikti ir taisnība. Kad es eju garām tām durvīm, mani pārņem šaušalas. Starp citu, šovakar es tajā redzēju gaismu, no ārpuses to varēja skaidri manīt. Bet gaisma dega tikai īsu brīdi, pēc tam tika nodzēsta. Turklāt varu zvērēt, ka pa durvīm neviens iekšā neiegāja.

-  Kas dzīvo tur blakus?

-  Blakusistabu mēdza izmantot Emeršems, ta ir domāta viesiem, Ferabijs skaidroja, kamēr viņi kopā brauca uz pili. Sienas ir klātas ar ozolkoka paneļiem, un katrs to posms var būt arī slepenas durvis.

-  Un otrā pusē? Totijs ieinteresēts vaicāja.

-Vecā lorda istaba, kur tagad gul Kreina jaunkundze. Es par to runāju ar Kelveru, viņš pili labi pārzina. Tīras ziņkāres dēl viņš kādudien esot izmērījis istabu iekšējos un ārējos parametrus, lai aprēķinātu mūru biezumu. Starp istabu, kuru lēdija Lebanona nevēlas atvērt, un istabu, kurā gul Kreina jaunkundze, sienai jābūt vismaz metru biezai. Loti iespējams, ka mūrī ir izbūvēta slepena eja.

Ferabijs, paliecies uz priekšu, sacīja šoferim:

Uz brīdi pieturiet! Totij, skatieties, tas ir aizslēgtās istabas logs, ceturtais no kreisās puses…

Ferabijs aprāvās, jo logā pēkšņi atspīdēja gaisma. Taču logam bija matēta stikla rūtis, tāpēc neko nevarēja redzēt cauri.

Ferabijs izlēca no automobiļa. Totijs viņam sekoja. Viņi skrēja šķērsām pāri zālienam, līdz nokļuva tieži zem apgaismotā loga. Pēc brīža viņi augšā pamanīja kādu stāvu, taču nespēja noteikt, kas tas ir. Baisā tumšā ēna lēni kustējās, bet tad gaisma nodzisa.

22

Abi pārsteigti saskatījās.

-  Šī gan laikam ir noburta pils, Totijs teica, no satraukuma smagi elpodams.

-   Iedodiet man savu kabatas lukturi!

Ar to Ferabijs apgaismoja pils mūri. Zem noslēpumainās telpas nebija neviena loga; siena likās pavisam masīva.

-   Paskatieties! piepeši Ferabijs iesaucās, vilkdams ar zīmuli pa akmeņu salaiduma vietām. Tā nav java, tā ir tērauda plāksne, kas nokrāsota, lai nedurtos acīs. Te ir durvis.

Viņš izņēma no kabatas nazi, atvāza to un sāka meklēt mūrī kādu spraugu. Sākumā nesekmīgi, taču beidzot viņš atrada padziļinājumu. Kad Ferabijs iebāza tajā naža asmeni, atskanēja kluss klikšķis un neliela sienas dala atdarījās kā kastes vāks. Atverē viņi ieraudzīja durvju rokturi. Ferabijs to nospieda uz leju un pavilka, taču durvis laikam bija aizslēgtas no iekšpuses.

-  Vai gatavojaties remontdarbiem?

Atskatījies Ferabijs ieraudzīja Gilderu, kas viņiem klusu bija lavījies pakal. Ferabijs kalpotāju tumsā pazina tikai pēc balss.

-  Ko jūs šeit esat atraduši? Gilders ieinteresēts jautāja un paskatījās Ferabijam pār plecu.

Ieraudzījis kabatas luktura gaismā durvju rokturi, viņš iztrūkās.

-   Velns lai parauj! amerikānis neviltotā pārsteigumā iesaucās.

Ferabijs iebīdīja tērauda plāksni atpakaļ, un atspere to nostiprināja.

-  Dīvaini, Gilders norūca.

-   Nupat mēs augšā redzējām gaismu, Totijs viņam teica. Kas tad tai istabā varētu būt?

Gilders palūkojās uz augšu.

-   Droši vien Brukss. Lēdija Lebanona tur glabā milzum daudz vēstuļu, savu privāto korespondenci, kas policijai nav jāredz. Tāpēc ir pilnīgi saprotams, ka viņa grib šīs vēstules aizvākt, iekams Tannera kungs sāk istabu pārmeklēt. Tur nevarēja būt neviens cits kā Brukss. Bet kas īsti notiek ciemā?

-  Tur viss ir mierīgi. Ja gribat uzzināt ko jaunu, lasiet rīt avīzi, bet arī prese neko nezinās. Kur ir milēdija? Vai jau gul?

-  Ne, pirms brīža viņa ar jauno lordu spēlēja kārtis salonā tur jūs vēl neesat bijis. Tā ir vienīgā vieta, kur viņi tagad var justies netraucēti.

Ferabijs un Totijs iegāja pilī un nopriecājās, kad Gilders viņiem piedāvāja viskiju ar sodas ūdeni un sabikstīja kamīna ogles, jo laiks bija diezgan vēss un mitrs.

Tanners pa telefonu sarunājās ar Skotlendjardu un sniedza sīku informāciju. Situācija bija kļuvusi tik bīstama, ka viņš nevarēja gaidīt, līdz kurjers nokļūs galā. Viņam bija vajadzīgi papildspēki.

Galvenais inspektors pabeidza sarunu, nodzēsa gaismu un devās pie Ferabija. Totijs pa to laiku bija uzkāpis augšstāvā, lai papētītu noslēpumainās telpas durvis. Taču tūliņ viņš atgriezās un ziņoja, ka neko jaunu neesot atklājis.

Cerēdams pārsteigt priekšnieku ar kaut ko sensacionālu, seržants pastāstīja par gaismu logā, taču jutās vīlies, jo Tanners šo ziņu uzņēma pavisam mierīgi.

-  Jā, gaismu šai logā pats esmu redzjis divas reizes. Starp citu, Ferabijs man to pateica jau vakar. Taču durvis pils sienā ir kaut kas interesants. Man bija tāda nojauta, taču es nevarēju tās atrast. Tur bija jābūt durvīm, citādi sabruktu visas manas teorijas. Totij, uzmeklējiet jauno lordu un pasakiet, ka es labprāt ar viņu aprunātos. Esmu cieši pārliecināts, ka jaunis lords man nav pastāstījis ne pusi no tā, kas viņam ir zināms. Un es nojaušu, ka tas, ko viņš man līdz šim ir noklusējis, būs visinteresantākais.

Totijs atrada lordu Lebanonu spēlējam kārtis ar sevi pašu.

-   Sveiki! jaunais lords sacīja. Es jau nodomāju, ka būsiet aizgājis gulēt. Vai jūs spēlējat kārtis? Labprāt jūs uzaicinātu ar mani saspēlēt, taču brīdinu: es spēlēju tik labi, ka jums vienmēr būs jāzaudē. Tāpēc arī mana māte šovakar spēlēšanu drīz pārtrauca.

-  Neesmu spēlējis gadiem ilgi, Totijs atbildēja, kaut gan spēles noteikumus nemaz nezināja. Galvenais inspektors lika apjautāties, vai jūs nevarētu atnākt un mazliet ar viņu patērzēt.

-   Ko viņš ar to saprot? Ja ir domāta privāta saruna, tad man nav nekādu iebildumu. Lai īsinātu laiku, es deklamēju dzejoļus. Mana māte patlaban raksta vēstules.

Viņš paņēma seržantu zem rokas.

-  Totija kungs, vai jūs pazīstat savu vectēvu? Ja ne, tad varat no sirds priecāties! Man visi senči jāzina no galvas. Man tasšķiet pilnīgi lieki, taču manai mātei ir svarīgi, lai es visus zinātu. Kad jūs taisāties no šejienes braukt projām? Es loti labprāt pavadītu jūs uz Skotlendjardu un liktu sev uzklāt gultu Tannera kunga kabinetā. Tur es beidzot justos drošībā.

-   Milord, jūs visur esat drošībā, Totijs pieklājīgi atbildēja. Tad kautrīgi piebilda: Ja vien es esmu jūsu tuvumā.

-   Man šķiet, ka jūsu klātbūtnei nav lielas nozīmes, lords atklāti pateica. Es vairāk paļaujos uz Tannera kungu. Jūs esat augumā tikpat mazs kā es, tāpēc arī cieņa pret jums nav necik liela. Maza auguma cilvēki tādus kā jūs gandrīz nerespektē, tie klusībā apskauž liela auguma un visādi citādi iespaidīgus vīrus.

Tagad viņi jau bija iegājuši zālē. Ar galvas mājienu pasveicinājis Tanneru, lords atkārtoja, ka gribot pārcelties uz Skotlendjardu. Galvenais inspektors labsirdīgi pasmējās.

-  Tas nemaz nebūtu slikti! Tad jūs atrastos pavisam netālu no Lordu palātas. Vai kādā tās sēdē jau esat piedalījies?

Lebanons papurināja galvu, izņēma no kastes lielu cigāru un aizkūpināja to.

-  Nē, mana māte nevēlas, ka es nodarbotos ar politiku. Esmu sastādījis veselu sarakstu, kurā minēts viss, ko nedrīkstu darīt. Kādudien par to varētu uzrakstīt jauku grāmatu. Bet es tik tiešām priecājos, ka jūs šovakar paliekat šeit. Paskatījies apkārt, viņš klusākā balsī piebilda: Manai mātei gan tas nemaz nav pa prātam. Viņa mani izlamāja un pārmeta, ka tur vainīgs esot es. Smieklīgi!

-  Kur ir Kreina jaunkundze? Tanners jautāja.

-   Cik man zināms, viņa aizgāja gulēt. Viņai sabiedrība sevišķi nepatīk, un, kad būsim apprecējušies, dzīve kļūs pavisam garlaicīga. Protams, viņa ir laba un laipna, taču, atklāti sakot, kopīgu interešu mums ir visai maz.

Ferabijs viņam klusībā piekrita.

Jaunais lords paliecās uz priekšu un konfidenciāli turpināja:

-  Es jums pateikšu vēl kaut ko. Vai zināt, kurus te kaitina jūsu klātbūtne? Abus amerikāņus!

Tieši tad durvīs parādījās Gilders. Laikam gribēja sabikstīt kamīnā ogles, taču tas nebija nepieciešams, jo pirms neilga laika viņš to jau tika darījis.

-  Gilder, jūs man neesat vajadzīgs.

-  Milord, es tikai gribēju palūkoties, vai kamīnā ir uguns.

-   Kad īsti jūs ejat gulēt? Tanners noprasīja.

Kalpotājs neatbildēja.

-  Gilder, Tannera kungs jums kaut ko jautāja!

Amerikānis izlikās, ka nav jautājumu dzirdējis.

-  Tūkstoškārt lūdzu piedošanu, man likās, ka jūs sarunājaties ar milordu. Es neeju gulēt noteiktā laikā.

-  Vai jūs gu|at šai mājas spārnā?

Gilders pasmaidīja.

-  Ja jau gu|u, tad daru to šeit.

Lēniem soliem pa kāpnēm lejā nāca Brukss.

-   Izklausās tā, it kā jūs mocītu bezmiegs?

-  Tieši otrādi, Gilders īpaši pieklājīgi atbildēja. Ja es gulu, miegs man ir veselīgs un ciešs.

Brukss apstājās un ieinteresēts sāka vērot klātesošos.

-  Vai jūs ko vēlaties? Tanners apvaicājās.

-  Es tikai gribēju pārliecināties, vai Gilderam nav radušās kādas grūtības, Brukss nedomādams atbildēja.

Tanners piecēlās kājās.

-   Es īsti nezinu, kā man būtu jāuztver jūsu izturēšanās. Vai uzskatāt mani par nenozīmīgu ciemiņu vai arī tā izturaties vienmēr?

Sarunā iejaucās Gilders.

-   Bruksa kunga dzimtene ir Amerika, brīva zeme, kur vīrieši vēl ir vīrieši un kur nav pieņemts katra priekšā klanīties, viņš skaidroja.

Tad Gilders pagriezās pret kamīnu. Tanners ātri piegāja kalpotājam klāt un saķēra viņu aiz rokas.

-   Ja kāds pret mani sāk izturēties rupji, tas viņam slikti beidzas! Šis cilvēks parasti nonāk aiz restēm.

Gilders tikai uzmeta inspektoram pārmetuma pilnu skatienu.

-  Ja vien es būtu pārliecināts, ka par te notikušajām slepkavībām jūs abi zināt daudz vairāk, nekā gribat atzīt, es liktu jūs apcietināt kā nozieguma līdzdalībniekus. Un vēl šovakar nodotu policijai. Redziet nu, bezkaunīgie smiekli jums ir pārgājuši.

Tā tiešām arī bija, abi amerikāņi tagad izskatījās neparasti sadrūmuši.

-   Bet arī jums nebūtu diez cik patīkami likt, lai mūs nogādā policijā, Gilders teica.

-    Man tas neko nenozīme. Parkā atrodas četrdesmit policijas ierēdņi, inspektors lēnām un uzsvērti izrunāja katru vārdu. Tie ir Skotlendjarda labākie, krietnākie darbinieki. Pirms piecām minūtēm viņi ieradās vairākos kravas automobiļos, pils ir aplenkta. Katrā ziņā šonakt Marka klosterī nevienas slepkavības nebūs.

Totijs viņā raudzījās vaļā muti.

-  Man nebūtu grūti pasaukt dažus policistus no parka un likt, lai jūs aizved. Varbūt jūs par to šaubāties? Tanners izņēma no kabatas signālsvilpi un pielika pie lūpām. Ferabijam, kas vēroja Bruksu, likās, ka šis cilvēks teju, teju saļims.

-   Tannera kungs, jums nav nekāda iemesla ķerties pie tik radikāliem līdzekļiem, Gilders atbildēja. Ja esmu pateicis ko tādu, kas jūs ir aizskāris, tad nemu savus vārdus atpakaļ un lūdzu piedošanu.

Viijš uzmeta acis lordam Lebanonam, kas ar izbrīnu lūkojās te uz inspektoru, te uz Gilderu.

-  Milord, vai varu jums kā pakalpot?

-Jā, atnesiet mums vel viskiju ar sodas ūdeni! Bruks, jūs varat iet!

Abi kalpotāji izgāja no zāles.

-  Nu, nu, lords jautāja, vai parkā tiešām ir četrdesmit policistu?

-  Precīzāk izsakoties, viņu tur ir trīsdesmit seši. Es pieskaitīju klāt arī šoferus.

Tanners apgāja apkārt dīvānam, atspiedās pret kāda krēsla atzveltni un sāka vērot jauno lcrdu.

-  Kad jūs šorīt mani apmeklējāt Skotlendjardā, tad devāt mājienu, ka jums te draud briesmas. Vai esmu pareizi jūs sapratis? Vai jūs te kāds apdraud vai arī kāds ir mēģinājis jums uzbrukt?

Lebanons pārsteigts paskatījās uz inspektoru.

-  Es nezinu, vai tiku devis tādu mājienu. Viņš brīdi padomāja. Šeit ir notikušas dīvainas lietas, par kurām diezin vai var runāt. Taču neviens vēl nav izdarījis pret mani atentātu, citādi es te nesēdētu.

Tanners centās rast vēl lielāku skaidrību.

-   Kādas dīvainības jums ir dūrušās acīs?

-   Jūs laikam gribat dzirdēt tik baigas lietas, par kādām raksta šausmu romānos? Labi, es jums kaut ko pastāstīšu. Atceros divus gadījumus, kad Gilders man pasniedza viskiju ar sodas ūdeni. Abas reizes, glāzi izdzēris, es zaudēju samanu. Pēdējā no šim reizēm pamodos savā istabā, un tur valdīja melna tumsa. Man mugurā bija pidžama, un es, ļoti iespējams, būtu pagriezies uz otriem sāniem un gulējis tālāk, ja vien man nebūtu šausmīgi sāpējusi galva. Es piezvanīju, istabā ienāca Gilders un pastāstīja, ka es esot noģībis. Bet tas ir gluži vienkārši smieklīgi, jo es nekad mūžā neesmu ģībis.

-  Kā tad jūs šo gadījumu izskaidrojat?

-  Nezinu, ko tur lai saku. Bet abas reizes tas notika pēc tam, kad biju izdzēris glāzi viskija ar sodas ūdeni. Viena reize man ir sevišķi labi iespiedusies atmiņā. Kad nākamajā rītā ienācu te zālē, visapkārt valdīja nekārtība, mēbeles bija salauztas, it kā būtu noticis kautiņš.

-  Esmu par to dzirdējis, seržants Totijs teica.

-Tur bija iejaukts Emeršems un abi kalpotāji. Neticu, ka mana māte to butu redzējusi. Tas vispār nav iedomājams.

Gilders uz paplātes ienesa jau piepildītas glāzes. Vispirms viņš pasniedza vienu lordam, pēc tam apkalpoja visus trīs policijas ierēdņus.

-  Vai tad jūs nevarat atnest pudeli viskija un šifonu? Villijs pikti jautāja. Tā taču neviens neapkalpo viesus, Gilder!

Kalpotājs izlikās pārmetumu nedzirdam, tikai laipni pasmaidīja.

-   Milord, es domāju, ka vēlaties dzert pēc iespējas drīzāk. Nākamreiz atnesīšu pudeli un šifonu.

Gilders paņēma paplāti un izgāja no zāles.

-  Es gribētu gan zināt, vai tādā veidā jūs kādreiz esat apkalpoti, lords sacīja un tad izdzēra malciņu no savas glāzes.

Iekams galvenais inspektors paguva atbildēt, lords saviebās.

-  Pagaršojiet!

Uzmanīgi iemalkojis viskiju no viņa glāzes, Tanners sajuta rūgtu, nepatīkamu garšu.

-  Vai jūsu glāzē ielietais viskijs garšo tāpat?

Galvenais inspektors pielika pie lūpām savu glāzi un

juta, ka dzērienam nav nekādas vainas.

-  Savādi, ka mēs tieši tagad runājam par to, kas ar mani agrāk ir noticis, lords teica.

Paskatījies apkārt, viņš pamanīja uz kāda galda vāzi ar rozēm. Aizgājis turp, lords ielēja savas glāzes saturu vāzē un tad nolika tukšo glāzi sev blakus.

-   Šis viskijs garšo tieši tāpat kā tas, kurš man laupīja samaņu, viņš paskaidroja.

Gilders stāvēja aiz .durvīm. Viņš tikko spēja sadzirdēt, kas zālē tiek runāts, jo durvis bija darinātas no bieziem dējiem. Taču viņš cerēja, ka Brukss noklausās, stāvēdams uz kāpnēm. No šīs sarunas nedrīkstēja palaist garām ne vārda.

Pēkšņi Gilders izdzirda solus. Viņam tuvojās lēdija Lebanona.

-  Par ko viņi runā? lēdija klusu apvaicājās.

Gilders atkāpās no durvīm.

-  Es nezinu, milēdij.

-   Kā jums šķiet, vai mēs drīz tiksim no viņiem vaļā? lēdija dusmīgi jautāja.

-   Baidos, ka tas nebūs tik vienkārši. Parkā atrodas četrdesmit policijas ierēdņi no Skotlendjarda, tie nesen esot atbraukuši. Lai Brukss neuztrauktos, es viņam neko neteicu. Viņš jau tik un tā grasās iet prom no šā darba. Skotlendjarda detektīvi ir viņu galīgi pārbaidījuši.

Viņa smaidīdama raudzījās Gilderā.

-  Vai arī jums ir bail no viņiem?

-   Nē, mani vispār nevar nobaidīt. Ja jau esmu šai lietā iesaistījies, tad izturēšu līdz galam.

-   Pasakiet Bruksam, ka samaksāšu viņam tūkstoš mārciņu lielu atlīdzību, ja vien tiksim sveikā cauri.

Gilders domīgi nogrozīja galvu.

-  Vai jūs domājat, ka mums tas izdosies? Bruksam no bailēm ir aukstas kājas, un, atklāti sakot, es raizējos par viņu.

Labāk sūtiet Bruksu atpakaļ uz Ameriku! Ja viņam nervi neizturēs, tad no viņa būs vairāk sliktuma nekā labuma.

Gilders uzmanīgi aizgāja atpakaļ pie durvīm un sāka klausīties, taču neko nedzirdēja, pat ne klusu murdoņu. Tad viņš atskatījās, bet lēdija Lebanona bija jau prom. Gilders nospieda durvju rokturi un drosmīgi iegāja zālē. Kā jau viņš bija gaidījis, neviena tur nebija, bet balsis skanēja no gaiteņa. Jaunais lords patlaban rādīja viesiem kāda sava senča ģīmetni.

Gilders apskatīja glāzes. Viena bija pavisam tukša, un tas viņā viesa aizdomas. Glāzi pacēlis, viņš turēja to otrādi, līdz kāds piliens uzkrita viņam uz naga. Tā bija lorda glāze. Gilders to pazina pēc sarkanās svītriņas, ar kuru tā bija iezīmēta un kuru neviens cits nebija pamanījis. Tad, palūkojies apkārt, arī viņš ieraudzīja vāzi ar rozēm.

Gilders piegāja pie kāpnēm un parādīja tukšo glāzi Bruksam, kas pašreiz kāpa lejup.

-  Šovakar viņš atkal nav dzēris.

Brukss smagi elpoja.

- Varbūt tu viņa viskijā ielēji pārāk daudz miegazāļu. Es jau sen teicu, ka viņš to jutīs.

-  Laika gaitā viņš pie tām taču ir pieradis, Gilders drūmi teica. Vai viņš sarunāja daudz muļķību?

Brukss pamāja ar galvu. Jā gan. Kelvers viņiem ir stāstījis par kautiņu. Tanners lordu izjautāja. Starp citu, lords loti labi zina, ka mēs viņam dodam zāles. Vai tu vispār saproti, ko tas nozīmē?

-  Kā nu ne, Gilders vēsi atbildēja.

-  Vai ar lēdiju esi runājis? Brukss bailīgi jautāja.

-  Jā. Tev ne par ko nav jāuztraucas.

Taču Bruksa nervi jau bija pārkairināti.

-Tev viegli ir runāt! Lai velns rauj šo pili! Policisti klīst pa parku, un Tanners saprot, kas te notiek. Kad atklāsies patiesība, mēs būsim ķezā un beigās dabūsim vēl daudzus gadus nosēdēt cietumā. Kur tad viņi ir palikuši? Brukss jautāja un paraudzījās apkārt.

-    Viņi kāpj augšup, laikam ies uz lorda istabu. Es dzirdēju viņu stāstām par savu radioaparātu. Kāds nāk!

Tas bija Totijs. Brīdi palicis durvīs stāvam, viņš vēroja abus kalpotājus.

-   Te jūs abi atkal esat, nu tieši kā Makss un Morics, viņš ironiski noteica.

-  Vai varu jums kā palīdzēt? Gilders jautāja.

-  Jā, varat. Jūs droši vien visu nakti paliksiet nomodā?

Gilders pasmaidīja. Ja jums tā tīk, paliksim arī.

-  Vai nekad neesat padomājis par to, ka jums var iziet plāni?

Brukss bailīgi paskatījās uz Gilderu, bet tas tikai smaidīja.

-   Mums katram jāiztur likteņa lemtie pārbaudījumi, viņš atbildēja paļāvības pilns.

23

Totijs īsti nesaprata Gildera teikto; viņš atkal un atkal atklāja šai cilvēkā kādu jaunu rakstura iezīmi. Pēc visa spriežot, diez cik lielu bijību pret policistiem viņš nejuta.

Totijs par radio neintersējās, bet negribēja ari palikt viens. Šai naktī daļēji bija atcelti Marka klosterī parasti ievērotie noteikumi, piemēram, durvis, kas savienoja kalpotāju istabas ar pils galveno dalu, netika aizslēgtas. Šķiet, arī Kelvcrs nebija aizgājis gulēt. Totijs gribēja par to pārliecināties. Taču, iedams garām lēdijas Lebanonas salonam, viņš izdzirda saucam savu vārdu.

Vai nevēlaties uz brīdi ienākt? Vai Tanners jau ir aizgājis gulēt?

-  Nē, milēdij, vēl ne.

Šis uzaicinājums Totijam glaimoja.

-  Vai jums nebūs iebildumu, ja uzsmēķēšu?

Vispār lēdija Lebanona cigāru dūmus nevarēja ciest, pat Villijs salonā nedrīkstēja smēķēt. Taču tagad vina pati sameklēja pelnutrauku un [āva Totijam apsēsties mīkstākajā un ērtākajā krēslā.

Viņai klēpī bija neliela ar samtu apvilkta kastīte.

-  Tā ir mana kase, lēdija smaidīdama teica, jo bija pamanījusi, ka seržants kastīti ar interesi vēro. Es to katru vakaru nesu uz savu istabu.

-   Prātīgi darīts, milēdij. Nekad jau nevar zināt, vai tuvumā nav kāds zaglis.

-  Totija kungs, jūs taču esat seržants?

-  Jā, pagaidām.

-  Un kāda dienesta pakāpe ir Tannera kungam?

-  Viņš ir galvenais inspektors, taču tur nav lielas atšķirības, Totijs augstprātīgi paskaidroja.

-  Atvainojiet manu jautājumu, bet vai alga jums ir liela? Jūs taču droši vien veicat svarīgus uzdevumus?

Totijs, protams, nevilcinājās pastāstīt par savu darba uzdevumu svarīgumu.

Pēc brīža milēdija vinu pārtrauca.

-  Mani interesē, kas notiek Skotlendjardā un ko policija domā par šo gadījumu. Manuprāt, situācija mainās vai ik stundu. Gaismā nāk jauni fakti…

-  Jā, viss neapturami virzās uz priekšu, Totijs atbildēja.

-  Ja esat atklājis ko jaunu, jūs taču par to nekavējoties ziņojat Tannera kungam. Ko viņš tādā gadījumā mēdz teikt?

-  Attiecībā uz šo lietu es lielākoties dzirdu, ka viņam tas esot bijis zināms jau pirms nedēļas. Milēdij, jums būtu jāzina, ka Skotlendjarda ierēdņu starpā diemžēl valda liela greizsirdība un nenovīdība.

-   Man gan šķiet, ka viņš jums ļoti uzticas. Kāds man teica, ka jūs esot viņa labā roka.

Totijs pasmīkņāja.

-   Viņš bija loti ziņkārīgs, lēdija Lcbanona lēni turpināja, uzmanīgi vērodama Totiju. Viņš pieprasīja, lai es parādot istabu, kuru negribu rādīt. Jūs droši vien atceraties šo nelielo starpgadījumu. Un tagad pieņemsim, ka jūs aizejat pie sava priekšnieka un sakāt: "Es to istabu redzēju, tur tiešām nav nekā cita, kā vien dažas vecas, nevērtīgas gleznas."

Lēdijas vārdi uz Totiju iedarbojās tā, ka viņš pēkšņi atjēdzās.

-  Vai jums nešķiet, ka viņam ar to pietiktu? Viņš taču parasti dara visu, ko jūs sakāt.

Totijs neko neatbildēja.

-  Ja jūs viņam pateiktu, ka tai telpā nekā īpaša nav, jūs man aiztaupītu daudz rūpju un nepatikšanu.

-  To es loti labi saprotu, Totijs viņai piekrita.

Lēdija atvēra kastīti, un Totijs izdzirda jaunu banknošu čaukstoņu. Viņa izņēma četras naudaszīmes un Totijs redzēja, ka tās ir piecdesmit mārciņu banknotes.

-  Es jūtos tik bezpalīdzīga, viņa sacīja, zinot, ka man jācīnās ar labi izglītotiem, spējīgiem Skotlendjarda ierēdņiem. Viņi visnevainīgākajās darbībās saskata aizdomīgus noziegumus.

Milēdija atvēra kastīti un piecēlās. Četrām banknotēm viņa lāva nokrist uz krēsla, kur nupat bija sēdējusi.

-  Arlabunakti, seržanti

-  Arlabunakti, milēdij!

Lēdija vēl nebija tikusi līdz durvīm, kad Totijs ar naudaszīmēm rokā viņu panāca.

-  Ak, atvainojiet! viņš teica. Jūs aizmirsāt naudu.

-  Vai tiešām es botu bijusi tik neuzmanīga? vina zīmīgi sacīja, uz banknotēm neskatīdamās. Jūs taču nezināt, vai jums pēkšņi neievajadzēsies naudas.

Tikai tagad viņa mierīgi paņēma naudu no viņa rokas. Lēdija neizrādīja ne satraukumu, ne apjukumu.

-  Man šķita, ka tā jums varētu noderēt, viņa teica. Loti žēl.

Totijs sekoja lēdijai līdz pat gaitenim un tālāk pavadīja viņu ar uzvaras prieka pilnu skatienu. Tūlīt pēc tam seržants aizsteidzās uz Tannera kabinetu, kur galvenais inspektors bija viens pats.

-   Man tiešām loti žēl… Totijs ierunājās.

Tanners pacēla acis.

-   …ka nevarēju likt lietā tās divsimt mārciņas, kuras milēdija man tikko kā piedāvāja.

Tanners sarauca pieri.

-  Kā to lai saprot?

-  Viņa negrib pieļaut, ka istaba tiktu atslēgta. Un tāpēc lēdija tā darīja.

-  Ko, viņa jums piedāvāja naudu?

-  Jā, atstāja uz krēsla. Bet tas nozīmē apmēram to pašu.

-  Ak nevajag atslēgt istabu? Labi, tad rīt mēs to noteikti izdarīsim.

-  Es jums jau tagad varu pateikt, ko mēs tajā atradīsim, Totijs, kā noslēpumu uzticēdams, sacīja. Kastēm visādu dzērienu, ko tur sakrāvuši abi amerikāņi.

Galvenais inspektors skatījās uz viņu, galvu kratīdams.

-   Jūs esat sliktākais detektīvs, ar kādu man jebkad ir bijusi darīšana. Es jums pateikšu, kāpēc šeit strādā amerikāņu kalpotāji: viņiem Anglijā nav ne ģimenes, ne draugu. Nav jābaidās, ka viņi kādam ko izpļāpās.

-  Šī pils ir noziedzīgas grupas centrāle…

-   Beidziet runāt muļķības! Jūs pārāk bieži ejat uz kino, tas nejauj jums sakarīgi domāt. Kāpēc gan būtu vajadzīga noziedzīga grupa, ja visu var nokārtot arī citādi? Jaunais lords Lcbanons ir samaksājis vairāk nekā trīssimttūkstoš mārciņu lielu mantojuma nodokli, tad nu parēķiniet, cik milzīgai jābūt viņa bagātībai!

Totijs noklepojās un mainīja sarunas tematu.

-  Kur ir Ferabijs?

-  Nezinu. Blandās pa pili.

Sakiet, lūdzu, kā ir ar tiem četrdesmit policijas ierēdņiem, kuriem jūs likāt ierasties no Skotlendjarda? Vai esat parūpējies arī par to, lai viņi tiktu kārtīgi paēdināti?

Tanners piegāja viņam cieši klāt un loti klusā balsī teica:

-  Parkā nav nekādu četrdesmit policijas ierēdņu. Bet turiet muti! Par tādām lietām nedrīkst runāt.

Seržants pamāja ar galvu.

-   Kāpēc tad jūs izplatāt baumas? viņš tāpat čukstus jautāja.

-  Ja ir paredzēta slepkavība, tad lai tā notiek tepat pilī!

Totijam pār muguru pārskrēja auksti drebuli.

-  Cik cilvēki tiks nogalināti?

-   Pirmais, manuprāt, būsiet jūs.

Aila gultā nemierīgi svaidījās no vieniem sāniem uz otriem, uzvilka segu uz galvas, tad atkal norāva nost. Beidzot viņa iegrima sapņos, taču tie atspoguļoja tikai tās vēlmes un domas, no kurām viņa nomodā bija vairījusies. Tagad meitenes acu priekšā iznira tas, ko viņa bija centusies aizmirst. Cik muļķīga bija lēdijas Lebanonas kļūda atstāt atvilktnē indiešu lakatu! Šis Tanners taču varēja, rakstāmgaldu pārmeklēdams, to atrast!

Lakats bija jāsadedzina! Aila pat nejuta, ka ir piecēlusies kājās un slēdz vaļā durvis. Lakatu, sarkano zīda lakatu ar metāla plāksnīti, vajadzēja sadedzināt.

Dodams Ferabijam norādījumus, Tanners dzirdēja, ka noskrapst atslēga. Viņš piesteidzās pie kāpnēm un paraudzījās augšup.

-  Tikai mieru! inspektors pavēlēja.

Viņi palika nekustīgi stāvam un vēroja gaišo tēlu, kas lēnām kāpa lejup. Aila stingu skatienu raudzījās uz priekšu, rokas viņa bija izstiepusi it kā taustīdamās gar neredzamu sienu.

-  Tas jāsadedzina, viņa visu laiku atkārtoja.

Totijs gribēja ko teikt, bet Tanners ar dusmīgu skatienu lika viņam klusēt.

Beidzot Aila bija nokāpusi lejā un nedrošiem soliem tuvojās rakstāmgaldam.

-  Tas jāsadedzina, viņa monotoni atkārtoja, kā mēdz darīt mēnesssērdzīgie. Lakats mums noteikti jāsadedzina.

Viņa pieskārās rakstāmgalda atvilktnei. Tā bija aizslēgta, taču iztēlē viņa to atvēra.

-  Lakats jāsadedzina, ar to viņš ir nogalināts. Es redzēju to viņai rokā, kad viņi atgriezās pilī. Ar to viņš ir noslepkavots, tam jāpazūd.

Aila devās uz kāpņu pusi. Ferabijs spēra soli viņas virzienā, taču Tanners satvēra seržantu aiz rokas un parāva atpakaļ. Viņa lēnām kāpa augšup. Galvenais inspektors sekoja meitenei pa pēdām un noskatījās, kā viņa ieiet savā istabā. Durvis klusu aizvērās, atslēga tika pagriezta.

Tanners nojauta, ar ko vina sapnī bija runājusi.

24

Galvenais inspektors dzirdēja atveramies kādas citas durvis. Pa tām joprojām pilnīgi apģērbusies iznāca lēdija Lebanona.

-  Vai tā bija Aila?

Viņš pamāja ar galvu.

-   Vai vina atkal miegā staigāja? Tas ir gaužām bēdīgi. Kur jūs viņu redzējāt?

-  Viņa nokāpa lejā zālē.

Lēdija dziji ievilka elpu.

-Viņa ir nevesela. Vislabāk būs, ja es viņu aizsūtīšu kādu mēnesi padzīvot uz laukiem.

-  Vai jūs viņu šadā stāvoklī kādreiz jau esat redzējusi?

-  Divas reizes. Un trakākais ir tas, ka tad viņa runā visādas blēņas. Vai arī tagad viņa kaut ko teica?

-  Neko tādu, ko es būtu spējis saprast.

Lēdija šķita nomierinājusies.

-   Arlabunakti, Tannera kungs! Vēlāk es ar Aiļu parunāšu. Tūliņ viņu modināt nebūtu labi. Taču, ja to nedarīšu, var gadīties, ka viņa šonakt vēlreiz klīdis pa pili.

Tanners domās iegrimis atgriezās zālē. Abus seržantus redzētais bija dziļi ietekmējis.

-  Aizbrauciet uz viesnīcu, inspektors teica Totijam, un paskatieties, vai Tillinga kundze ir nomierinājusies tiktāl, ka ar viņu jau varētu runāt.

Totijs nekavējoties devās ceļā.

-   Nu, Ferabij, ko jūs par to teiksiet? Pēc visa spriežot, slepkava viņai ir zināms.

-   Baidos, ka jums ir taisnība. Taču varbūt Kreina jaunkundze tikai sapņoja. Taču viņa noteikti zina, ka sarkanais lakats šodien tika sadedzināts, un, iespējams, nojauš, ka pirms tam tas atradās atvilktnē. Cilvēkiem nedrīkst pārmest to, ko viņi murgo miegā.

-   Es jau neko sliktu par jauno dāmu ari nedomāju. Šai zinā varat būt mierīgs! Tanners izņēma cigāru no kastes, ko Gilders bija atstājis uz galda. Ja vien ļaunais kalpotājs nav saindējis, tam vajadzētu būt labam.

-  Kas īsti bija lorda Lcbanona viskijā?

-  Tam bija piejauktas miegazāles. Man par šķiet, ka es zinu, tieši kuras.

-   Kāpēc Gilders tā rīkojās?

-    Lords Lebanons bija pārliecināts, ka viņi ir nodomājuši naktī kaut ko darīt. Viņš gan neteica, kas tie "viņi" ir, bet to mēs viegli varam uzminēt. Acīmredzot tādos gadījumos lordam tiek iedotas miegazāles, lai viņš netraucētu. Man labāk patiktu, ja viņš tās būtu iedzēris.

Ferabijs skatījās priekšniekā platām acīm.

-To es nesaprotu. Kāpēc tā būtu labāk?

-   Ja viņš šovakar mierīgi gulētu, man tiktu aiztaupītas daudzas nepatikšanas. Rīt no rīta prefekts no Londonas atsūtīs trīs cilvēkus, kam šo noslēpumu atklāt būs vieglāk. Es viņam to lūdzu un šos cilvēkus gaidu rīt ap desmitiem.

-   Vai tie ir Skotlendjarda ierēdņi?

-  To es jums šovakar negribētu teikt, bet mēģiniet uzminēt, kādi speciālisti man šeit būtu vajadzīgi, tad jums naktī vismaz būs ar ko nodarboties.

Pēc brīža atgriezās Totijs un ziņoja, ka Tillinga kundze esot aizmigusi.

-   Lieliski! Tanners sacīja. Vai ir vēl kādi jaunumi?

-  Jā. Tillings ir aizturēts Stērlingā. Viņš Edinburgā bija izkāpis no vilciena, bet policija viņu tomēr apcietināja.

-  Tātad tagad viņš ir notverts un aprūpēts. Bet kur ir abi amerikāņi?

-  Savā istabā, Totijs atbildēja. Es dzirdēju viņus sarunājamies.

-  Interesanti, kas gan viņiem vēl būtu runājams? Tanners pasmaidīja. Ja viņi zinātu… Man šķiet, ka šī ir viņu pēdējā nakts Marka klosterī.

-  Vai esat nolēmis viņus arestēt?

-   Vēl īsti nezinu, tas būs atkarīgs no daudziem apstākļiem, Tanners teica un sāka meklēt spēļu kāršu komplektu, jo viņš labprāt lika pasjansu.

Gilderam ar kolēģi tiešām bija daudz ko pārspriest. Visvairāk runāja Brukss. Gilders sēdēja krēslā. Viņam priekšā bija glāze ar viskiju, mutē pusizsmēkēts cigārs.

-  Nomierinies taču beidzot! viņš norūca. Tu pataisīsi mani slimu un pat traku. Šovakar viņa atkal miegā staigāja un sarunāja daudz ko tādu, kas mums par labu nenāks. Vēl šonakt es aiziešu uz viņas istabu un atvedīšu viņu šurp.

Brukss ar šausmām raudzījās Gilderā.

-   Tu gribi to darīt tagad, kad pils vai mudž no detektīviem?

-  Manis pēc te varētu būt vai viss Skotlendjards! Es vairs netaisos riskēt, nekas tāds nedrīkst atkārtoties!

Brukss aiz brīnumiem tikai nogrozīja galvu.

-  Vai lēdijai Lebanonai tu to pateici?

-  Liec taču viņu mierā! Gilders iesaucās. Par viņu es šovakar domājuu vismazāk.

Viņš piecēlās un sameklēja kumodes atvilktnē ādas somiņu, kurā atradās darbarīku komplekts. Paņēmis plakanknaibles tieviem galiem un pārbaudījis tās uz stieples, viņš bija apmierināts. Tad piegāja pie durvīm, izņēma atslēgu un ielika to durvīs no ārpuses. Pēc tam, istabā stāvēdams, viņš slēdzenes caurumā uzmanīgi ar knaiblēm satvēra atslēgas galu un pagrieza to. Durvis nu bija aizslēgtas. Griežot atslēgas galu uz otru pusi, tās tika atslēgtas.

Gilders visu sīki apdomāja. Pilī nebija tādas slēdzenes, ko viņš vismaz reizi nedēlā nebūtu ieeļļojis.

Atlicis atslēgu atpakaļ, viņš iebāza knaibles kabatā.

-  Uz kurieni tad tu viņu vedīsi? Brukss jautāja.

-  Uz savu istabu, Gilders strupi atbildēja.

-  Bet ja nu Tanners…

-   Stāvi klusu! Tev vienmēr viss rādās melnā krāsā. Varbūt nudien būtu labāk, ja tu atgrieztos mājās.

-  Manuprāt, mēs abi justos labāk, ja varētu braukt atpakaļ uz Ameriku, Brukss drūmi sacīja.

-  Paklausies, manu zēn! Gilders uzlika savu roku draugam uz ceļgala. Tev te darbs ir diezgan viegls, un alga laba. Tu mānījies, inspektoram teikdams, ka neko neesot iekrājis. Protams, es negribu apgalvot, ka visu atlikušo mūžu tu varēsi dzīvot no procentiem, taču naudas tev ir brangi daudz. Bet tagad mums jāturpina iesāktais. Es vēlreiz aiziešu pie viņiem apjautāties, vai kaut kas nav vajadzīgs. Varbūt viņi būs likušies uz auss. Pat Skotlendjarda ierēdņiem reizēm tomēr jāpaguļ.

Gilders sienas panelī bija izgriezis nelielu caurumu, pa kuru varēja ieskatīties telpā, kur uzturējās detektīvi. Tanners sēdēja pie galda un lika pasjansu, otrā istabas stūrī arī Totijs darbojās ar kārtīm. Ferabijs nebija redzams.

Lēnam aizgājis atpakaļ, Gilders uzkāpa augšā. Atskatījies viņš redzēja lēdiju Lebanonu pašreiz ieejam Ailas istaba, tāpēc parāvās malā, lai netiktu pamanīts.

Bija pagājis labs laiks, līdz Aila samiegojusies iejautājās, kas tur klauvē, un pēc vēl ilgāka laika durvis beidzot atslēdza. Iegājusi istabā, lēdija redzēja, ka Aila nokārtu galvu sēž uz gultas malas.

• Vai kas noticis? meitene pusbalsī jautāja.

Lēdija Lebanona viņu viegli sapurināja. Tad ievēroja mazo naktslampiņu, ko Aila parasti atstāja degam visu nakti.

-  Aila, mosties! Vai tu vienmēr guli lampas gaismā? Tas nav labi. Bet vispār te ir loti skaisti, lēdija teica un paskatījās apkārt. Pēdējo piecu gadu laikā es pa šīm durvīm esmu ienākusi tikai divas reizes.

Aila nodrebēja.

-  Es nīstu šo istabu, vina sabozusies sacīja.

Lēdija uzmeta viņai dzedru skatienu.

-   Agrāk tu tā neteici. Un visas istabas ir vienlīdz labas. Agrāk šeit bija arī vairākas slepenas durvis, bet mans vīrs pieprasīja, lai tās visas aiznaglo. Tas Lebanons, kurš reiz lika sev izbūvēt šo telpu, bija savādnieks, viņš negribēja nevienu redzēt. Ēdiens viņam tika pasniegts pa sienā ierīkotu lūku. Lēdija ar roku pieskārās panelim. Un šeit sienā ir durvis uz slepenu eju. Šis cilvēks, starp citu, bija Karsijs Lebanons, un viņš apprecēja kādu no Hemšovu dzimtas. Viņas māte bija rados ar Monmutiem. Lēdija nopūtās. Šis dzimtas atzars jau ir izmiris, viņa klusu teica, bet tad saņēmās un atkal pievērsās tagadnei. Es gan negulētu gaismā, tas kaitē nerviem.

Ailai galva noslīga vēl zemāk.

-  Man loti žēl, bet tev tagad jāmostas! Lēdija Lebanona atkal saudzīgi viņu sapurināja. Vai tu nedzirdi? Mosties!

-  Ak, es esmu tik ļoti nogurusi, pa pusei vēl aizmigusi!

Tomēr viņa dzirdēja, ka lēdija pieiet pie durvīm un pagriež atslēgu.

-  Kāpēc jūs to darāt?

-  Pilī un parkā ir daudz svešu cilvēku. Lēdija apsēdās uz gultas malas. Šovakar tu atkal miegā staigāji apkārt. Mums tas bija gaužām nepatīkami, tavu izturēšanos varēja iztulkot gandrīz kā pret mani vērstu apsūdzību.

Aila nekustīgi viņā raudzījās.

-  Tiešām? Man loti žēl. Bet vai tas nenotika arī pirms… Viņa apklusa.

-   Ko tu gribēji teikt?

-  Pirms tās drausmīgās nakts. Ailai trīcēja balss. Toreiz visas mēbeles tika salauztas un doktors Emeršems… Es domāju, ka viņš ir nogalināts. Atceroties baigo skatu, viņa aizklāja seju ar rokām.

-Ja tu nebūtu nokāpusi lejā, neko arī nebūtu redzējusi, lēdija atcirta.

Pēkšņi viņa pieliecās meitenei tuvāk.

-  Aila, iespējams, ka šonakt kaut kas notiks, viņa satraukti teica. Varbūt man vajadzētu… lēdija nepabeidza teikumu. Iespējams, ka visļaunāko mēs spēsim novērst, taču man jāsagatavojas uz visu. Es vēlos, lai tu ar Villiju apprecētos. Vai tu arī dzirdi, ko es saku? Tev Villijs jāprec.

Lēdijas balsī skanēja izmisums, un viņa saspieda Ailas roku tik stipri, ka meitene ievaidējās.

-   Es vēlos, lai rīt no rīta tu ar viņu salaulātos.

Aila uzmeta lēdijai gurdu skatienu.

-  Tas nav iespējams. Es nevaru tik īsā laikā to izlemt. Es… es visā nopietnībā par to neesmu vēl domājusi.

-   Vienalga, bet rīt no rīta ar viņu salaulāties tu vari, lēdija sāka runāt uzstājīgāk. Jau pirms nedēļas es liku izrakstīt laulāšanās atļauju…

-   Bet viņš taču negrib…

-   Tam, vai viņš grib vai negrib, nav nozīmes. Lēdija kļuva nepacietīga. Viņš darīs to, ko es likšu. Villijs ir pēdējais Lebanons, vai saproti, ko tas nozīmē? Ķēdes pēdējais posms. Turklāt ļoti vājš.

Taču dzimtas vēsturē kaut kas tāds jau ir bijis, un Džefrijs Lebanons bija vēl vājāks nekā Villijs. Viņš apprecēja savu māsīcu Džeinu Sekamoru. Viņas ģimetne ir lielajā zālē pie sienas. Tūliņ pēc laulībām viņa viru pameta.

Aila saspringusi gaidīja, kas vēl sekos.

-  Taču bērni viņai bija.

-Tas ir briesmīgi… šausmīgi!

-   Šais apstākļos man tā vis nešķiet. Turklāt Džeina bija viena no ievērojamākām Lebanonu sievietēm. Tev taču ir skaidrs, ka arī pati esi Lebanona? Tavs vecvectēvs bija astoņpadsmitā grāfa Lebanona brālis. Un, lai noliktu kas notikdams, kad būsi apprecējusies, tavi bērni turpinās dzimtu. Viņi būs Lebanoni.

To visu pateikusi, lēdija jutās it kā vieglāk, viņas elpa bija kļuvusi vienmērīga, balss vairs neskanēja tik spalgi.

-   Ja tev dzīve pie Villija sāniem šķitīs nepanesama, es izrādīšu vislielāko sapratni.

Lēdija piecēlās.

-  Rīt vienpadsmitos pie pils gaidīs auto.

Ailai tikai ar pūlēm izdevās saņemties.

-  Nē, to es nevaru darīt. Tas nemaz nav iespējams. Es Villiju nemīlu. Es… es mīlu citu vīrieti.

Lēdija Lebanona uzmeta viņai ašu skatienu.

-  Jauno Ferabiju? Man bija tāda nojausma. Bet, kā jau teicu, šai ziņā es visu sapratīšu un piedošu. Vai tiešām tu neapjēdz, kādēļ tev tas jādara? Tu piegādāsi senajai, slimajai Lebanonu dzimtai svaigas asinis…

Pie durvīm atskanēja troksnis, un lēdija ātri pagriezās pret tām.

-   Kas tur bija? Aila bailīgi nočukstēja.

-  Gilders. Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc tev pēc iespējas drīzāk jāapprecas. Es vairs nevaru noturēt šos amerikāņus grožos. Pēc šāvakara atgadījumiem jāšaubās, vai man viņu acīs vēl ir pietiekami liela autoritāte. Lēdija Lebanona piegāja Ailai cieši klāt. To, ka tu precies, Gilders nedrīkst zināt, viņa sacīja pavisam klusu. Vai tu mani saproti? To viņš neparko nedrīkst zināt!

Kāds klauvēja. Lēdija Lebanona steidzīgiem soļiem piegāja pie durvīm un atvēra tās. Uz sliekšņa stāvēja Gilders,

Aila dzirdēja viņa dobjo balsi. Tad durvis atkal tika aiztaisītas.

Aiļu no jauna pārmāca miegs, taču pēkšņi vina uztrūkās un redzēja, ka lēdija durvis ir atstājusi vaļā. Ar mokām piecēlusies, meitene aizvilkās turp un durvis aizvēra. Tad nogurusi iekrita gultā un pārvilka segu pāri galvai.

Aila gulēja, taču viņas gars bija nomodā un domas darbojās.

Aptuveni pēc ceturtdaļstundas kāds no ārpuses pūlējās atvērt viņas istabas durvis. Tās padevās, un iekšā ienāca Gilders.

-  Durvis nemaz nebija aizslēgtas, viņš teica.

Brukss aiz bailēm trīcēja.

-  Kur ir milēdija?

-  Tas tagad nav svarīgi. Padod segu!

Gilders uz pirkstgaliem piezagās pie gultas un viegli sapurināja Aiļu aiz pleca.

-  Nāciet, jaunkundz, nāciet man līdzi!

Viņa pat nepakustējās, tikai vairākkārt pacēla un nolaida acu plakstiņus.

-  Viņa ir tādā kā nemaņā, Gilders teica. Brukss, paskaties, vai kāds nav gaitenī.

-  Ļauj taču viņai gulēt! Brukss plijās virsū.

-  To es nevaru. Dari, ko lieku.

Pa šo laiku Aila bija piecēlusies sēdus. Acis viņai bija plati ieplestas, un viņa sarunājās pati ar sevi.

-Tūliņ būs pilnīgi atmodusies. Gilders aizturēja elpu. Ātri dod šurp segu!

Viņš to paņēma un saudzīgi aplika Ailai ap pleciem.

-  Nē, to es nevaru, Aila teica. Man nepieciešams laiks, es vēl negribu precēties.

Gilders zīmīgi paskatījās uz Bruksu.

-   Pie velna, vai tu dzirdēji?

-   Rīt precēties es nevaru… un ari negribu.

Aila bija uzcēlusies kājās, un Gilclers lēnām vadīja vinu uz durvju pusi. Viņam cilvēks šādā stāvoklī nebija nekāds jaunums. Viņai pašai vajadzēja atrast durvju rokturi un durvis atvērt bez viņa palīdzības. Viņš ļoti sargājās meiteni uzmodināt. Viņam Aila bija tikai jāpagriež vajadzīgajā virzienā, ar to pilnīgi pietika.

Aiz otrām kāpnēm gaitenis kļuva šaurāks, un turpat netālu bija abas amerikāņu istabas. Gilders atvēra durvis uz savējo, atmeta nost segas un uzmanīgi nolika Aiļu gultā. Nopūtusies viņa pagriezās uz sāniem, un Gilders viņu apklāja ar dūnu segu.

-  Tagad viņa laikam gulēs. Durvis es drošības dēļ tomēr aizslēgšu. Aizej atpakaļ uz viņas istabu un atnes rītakleitu un čības! Atri!

Brukss jau dzīrās iet, bet tad apstājās un iebāza roku bikšu aizmugurējā kabatā.

-  Esmu pazaudējis savu pistoli, vai neesi to redzējis?

Gilders uzmeta viņam drūmu skatienu.

-  Kāpēc tev jānēsā līdzi pistole? Tā ir vislielākā muļķība! Kur tu to pazāudēji?

-  Vēl pirms stundas tā bija man kabatā.

-   Katrā ziņā tas ir ļoti nepatīkami. Aizej uz savu istabu un pameklē! Kāpēc tieši tev ir vajadzīgs šaujamais? Varētu domāt, ka esi jau galīgi bērna prātā.

Brukss drīz vien atgriezās un pavēstīja, ka pistoli neesot atradis.

-   Nu tad aizmirsti to! Gilders kļuva nepacietīgs. Rīt dienasgaismā redzēsi, kur esi to atstājis. Bet tagad žigli nes šurp rītakleitu un čības!

Vecā lorda istabas durvis bija vaļā, kaut gan Brukss varēja apzvērēt, ka pirms brīža bija tās aizvēris. Tāpat viņš labi atcerējās, ka bija atstājis gaismu degam, bet tagad viņam pretī rēgojās tumsa. Laikam istabā būs bijusi lēdija Lebanona. Brukss iegāja iekšā, aizvēra durvis un pacēla roku, lai atrastu elektrības slēdzi, bet pēkšņi kaut kas apvijās viņam ap kaklu tas bija mīksts, piekļāvīgs lakats. Brukss zibenīgi satvēra lakatu un centās no tā atbrīvoties. Taču kāds viņu stingri sagrāba no mugurpuses. Brukss palaida lakatu va|ā, gribēdams uzbrucējam pretoties, taču nevienu nevarēja sataustīt. Pēc brīža viņš nogāzās uz grīdas un zaudēja samaņu.

25

Kad Tanners bija beidzis likt pasjansu, viņš piecēlās un piegāja pie Totija.

-  Cilvēks, kas pasjansā šmauc pats sevi, ir spējīgs uz jebkuru nelietību, kādu bridi seržantu pavērojis, viņš teica.

-  Bet cilvēks, kas netur prātā savu laimi, ir ģeķis.

Totijs sajauca kārtis, nolika tās uz galda un nožāvājās.

-   Ferabijs nupat sacīja, ka drīz sākšot baidīties. Starp citu, Brukss nēsā līdzi pistoli. Kad viņš kustējās, es pamanīju viņa kabatā ieroča apveidu. Viņš mums sagādās vēl daudz rūpju.

-  Jo sliktāk viņam pašam, galvenais inspektors teica.

Nākamajā mirklī viņi izdzirda dobju kritiena troksni.

-  Ātri ejiet paskatīties, kas tur notiek!

Totijs lēnām piecēlās.

-  Kur tas bija? Vai man jāiet augšā?

-  Jā! Varbūt jums ir bail?

-  Protams, Totijs atbildēja, nemaz nckaunēdamies. Jūs laikam negaidījāt, ka atzīšos?

Tomēr viņš uzsteidzās augšup pa kāpnēm. Tanners palika lejā, jo viss bija klusu, bet tad viņš izdzirda saucam savu vārdu.

-  Nāciet ātri šurp! -Totijs uztraucies kliedza. Tanners un arī Gilders, kas tikko bija ienācis zālē, uzskrēja vecā lorda istabā. Brukss gulēja uz muguras, un Totijs visiem spēkiem centās atraisīt zīda lakatu, ar ko bija aizžņaugts viņa kakls.

-  Ar viņu laikam ir cauri, seržants novaidējās.

-  Ļaujiet man! Gilders teica un notupās blakus savam biedram. Pēc dažām sekundēm viņš lakatu jau bija atraisījis un gandrīz noslāpušajam atrāvis vaļā krekla apkakli. Gilders masēja Bruksa kaklu tā, ka no piepūles un uztraukuma viņam uz pieres izspiedās sviedri. Tanners pirmoreiz redzēja, ka amerikānis ir zaudējis savaldību.

-Viņš nav miris. Gilders paskatījās uz detektīviem. Atnesiet konjaku, ātri!

Totijs noskrēja lejā un uznesa no zāles veselu pudeli konjaka. Uzmanīgi viņi pilināja Bruksam mutē spēcinošo dziru, un pamazām tas sāka izrādīt dzīvības pazīmes. Acu plakstiņi pacēlās, rokas sāka krampjaini raustīties.

-  Viņš drīz atgūs samaņu, Gilders, joprojām aizelsies, teica. Palīdziet man, aiznesīsim viņu uz istabu! Drīz jau viņš būtu bijis pagalam. Te nebūtu līdzējusi pat viņa pistole.

Gilders bija loti norūpējies par draugu, taču izturējās tikpat mierīgi kā parasti.

Brukss tika aiznests uz viņa istabu un tur apguldīts. Pēkšņi Tanners atskārta, ka telpa, kurā viņi bija atraduši pusdzīvo Bruksu, ir Ailas guļamistaba.

-   Kur atrodas Kreina jaunkundze? viņš aši iejautājās.

Gilders paskatījās uz augšu, bet tad tūliņ sāka raudzīties

grīdā.

-  Nezinu, viņš negribīgi noteica. Viņai jābūt kaut kur tuvumā. Tas bija viņa pēdējais veltīgais mēģinājums glābt situāciju.

-  Un kur ir Ferabijs?

Totijs sastapa kolēģi uz kāpnēm un pastāstīja, kas noticis. Kad Ferabijs to bija aptvēris, viņš vairs nevaldīja par sevi.

-  Neuzdodiet stulbus jautājumus, bet saņemieties! Tanners viņam uzkliedza. Mēs te neesam mazbērnu novietnē! Nekavējoties ejiet pārmeklēt visu pili, līdz atradīsiet Kreina jaunkundzi, tad jums vismaz būs ko darīt. Totij, arī jums nav jāsēž pie Bruksa, viņš jau sāk atgūlies. Kur ir Gilders?

Ieraudzījis Ferabiju, amerikāņu kalpotājs bija nemanīts aizlavījies.

-   Vai lai sameklēju viņu? Totijs jautaja, iedams uz durvju pusi. Šai brīdī nodzisa gaisma. Totijs un Tanners aiztaustījās līdz gaitenim, bet arī tur bija tumšs.

-   Kāds ir pagriezis galveno slēdzi. Totij, jūs taču zināt, kur tas atrodas?

-  Jā, to vietu es uzmeklēju tūliņ pēc ierašanās šeit. Un atradīšu arī tagad.

-Vai jums ir kabatas lukturis? Labi! Bet turiet gatavībā steku! Iespējams, ka tas jums noderēs. Es došos atpakaļ uz zāli.

Seržants uzmanīgi virzījās pa gaiteni uz priekšu.

Galvenais slēdzis bija nelielā pagrabtelpā, kur varēja nokļūt caur virtuvi. Kad Totijs tur nonāca, durvis bija līdz galam vaļā. Ar kabatas lukturi viņš apgaismoja akmens pakāpienus un ciešāk sažņaudza rokā steku. Sasprindzinājis dzirdi, viņš lēnām un uzmanīgi kāpa lejup. Totijam šķita, ka dzird kādu smagi elpojam, un viņš mēģināja šo nezināmo atrast, apgaismojot ar lukturi. Taču neviena nebija. Viņš redzēja tikai daudz padziļinājumu, kuros bija iespējams paslēpties.

-  Nāciet ārā no slēptuves! Totijs pavēlēja.

Atbildes nebija.

Taču pirmām kārtām viņam vajadzēja atkal ieslēgt elektrību. Totijs jau bija pavisam tuvu galvenajam slēdzim un gatavojās to pagriezt, kad saņēma tik spēcīgu sitienu pa galvu, ka jāva lukturim nokrist zemē. Nākamajā mirklī viņš mēģināja neredzamo uzbrucēju satvert, taču sitiens bija viņu apdullinājis. Viņš trieca dūri uz labu laimi un trāpīja tukšumā. Tad kaut kas aizlidoja viņam gar galvu, atsitās pret sienu un sašķīda. Tas varēja būt liels ogles gabals.

Totijs zvēla vēlreiz, bet atkal netrāpīja. Tad kāds uzskrēja pa kāpnēm, aizcirta un aizbultēja durvis.

Filozofiskā mierā Totijs padevās liktenim. Vispirms viņš aiztaustījās līdz galvenajam slēdzim un pagrieza to. Nelielajā telpā iedegās gaisma, un pie pretējās sienas viņš ieraudzīja ogju kaudzi. Totijs atrada savu kabatas lukturi, kas laimīgā kārtā vēl darbojās. Tad izņēma no kabatas auklu un ar to nostiprināja slēdzi tā, ka tas vairs nebija tik viegli pagriežams. Tikai tad viņš sāka domāt, kā lai atver durvis un tiek ārā.

Taču Totijam nevajadzēja likt lietā spēku, jo virtuvē bija ienācis Ferabijs. Tūliņ durvis tika atvērtas un seržants izkļuva no pagraba. Viņš gan vēl nebija īsti atjēdzies no sitiena.

-   Vai esat atradis Kreina jaunkundzi? Totijs jautāja. Ferabijs pa šo laiku bija mazliet saņēmies.

-   Nē, bet viņai jābūt kaut kur pilī. Tanners par viņu sevišķi vairs neuztraucas.

Nesagaidījis Totija atbildi, viņš aizsteidzās.

Virtuvē Totijs ielēja glāzē aukstu ūdeni un lēnām to izdzēra. Kad viņš bija atgriezies zālē, Tanners sāka viņu izjautāt.

-  Nē, es viņu neredzēju, bet viņa klātbūtni dabūju pamatīgi just, seržants īgni atbildēja. Tas zellis bija tik veikls, ka nevarēju viņu satvert.

-   Tātad viņš jums meta ar ogles gabalu? Atklāti sakot, jums ir laimējies. Viņš laikam bija aizmirsis, ka viņam kabatā ir šaujamais. To es atcerējos tikai tad, kad bijāt jau prom, un, ja man jāsaka vaļsirdīgi, vairs necerēju jūs ieraudzīt dzīvu.

Totijs noklepojās.

-  Pateicos par solidaritātes apliecinājumu! seržants norūca. Kur tad viņš būtu ņēmis ieroci?

-To viņš šovakar nocēla Bruksam. Tas bija pirmais, ko Brukss pateica, kad bija atguvis samanu. Viņš atzinās visā, taču tas jau tāpat bija zināms.

-  Vai tad jūs zināt, kas viņš ir?

Tanners palocīja galvu.

-  Jā. Kad lords Lebanons pateica, ka viņa viskijam esot piejauktas miegazāles, man viss bija skaidrs. Starp citu, es pat zinu, kuras miegazāles tās ir.

Galvenais inspektors uzlika roku Tolijam uz pleca.

-   Ja mēs šovakar iztiksim bez citiem starpgadījumiem, tad rīt es lūgšu prefektu, lai paaugstina jūs amatā. Man gan īsti nepatīk, ka būsiet inspektors, bet reiz tam tik un tā jānotiek.

Totijs kautrīgi pasmaidīja.

-  Lēdija Lebanona ir savā istabā, Tanners turpināja, un nevēlas nākt lejā. Taču es ceru, ka viņas pretestību mēs drīz salauzīsim. Esiet sveicināts, Ferabij, ko jūs te darāt?

Jaunais seržants izskatījās pavisam satraukts.

-  Nekur es viņu nevaru atrast…

-   Nepūlieties! Kreina jaunkundze Gildera istabā gul. Pirms dažām minūtēm es viņu tur redzēju pats savām acīm. Šeit ir tās istabas atslēga.

-   Ko, Gildera istabā? Ferabijam aizrāvās elpa. Un jums ir atslēga?

Tanners pamāja ar galvu.

-  Pašlaik viņai briesmas nedraud, un es ceru, ka arī turpmāk nekas ļauns nenotiks.

-   Paldies Dievam! Ferabijs iesaucās. Tie bija manas dzīves briesmīgākie mirkļi. Starp citu, lords Lebanons interesējās, ko tas viss nozīmējot, taču es viņam neko neteicu. Es satiku viņu pie lēdijas istabas durvīm. Vēlāk viņš sūdzējās, ka māte nelaižot iekšā.

-  Lēdija Lebanona gluži pamatoti vēlas būt viena. Kur ir lords?

Tikko Tanners bija to pajautājis, jaunais cilvēks izspūrušiem matiem jau steidzās lejup pa kāpnēm. Pēc visa spriežot, kāds viņu bija uzmodinājis, jo virs pidžamas viņam bija uzmests peldmētelis, bet kājās nebija ne kurpju, ne zeķu.

-   Nesaaukstējieties! Tanners smaidīdams teica. Tas tik un tā neko nedos.

-   Mana māte nevēlas ar mani runāt… Villijs bilda.

-  Viņai šovakar ir bijis pārāk daudz uztraukumu, Tanners lūkoja lordu nomierināt. Tāpēc jūsu vietā es viņu pasaudzētu. Totij, uzejiet augšā un pajautājiet, vai lēdija Lebanona nevarētu nokāpt pie mums. Pasakiet, ka es to vēlos. Ferabij, nomieriniet kalpotājus, sūtiet viņus gulēt.

Galvenais inspektors palika ar lordu divatā, un tāds arī bija bijis viņa nodoms.

-   Kur ir Aila? Es biju viņas istabā, taču tur viņu neatradu. Ak Dievs, kļūst arvien ļaunāk!

-  Jā, šī nu laikam ir kulminācijā.

Patiesībā Tanners domāja, ka kulminācija būs tad, kad parādīsies lēdija Lebanona. Kādu izeju viņa centīsies rast? Vai viņa neizdarīs pašnāvību?

-   Ko tas viss īsti nozīmē? jaunais lords jautāja neparasti noteiktā balsī. Lūdzu, aizmirstiet, ka vienmēr esmu bijis diezgan piekāpīgs un viegli ietekmējams, esmu ļāvis citiem vadīt sevi un veidot manu dzīvi. Tagad beidzot esmu izlēmis grožus ņemt savās rokās un atstāt šo pretīgo pili. Marka klosteris man tiešām bojā nervus. Vai jūs zināt, kas atrodas tai istabā, ko viņa nevelējās atslēgt? Tur ir ieslodzīts mans tēvs! Es nemaz neesmu lords Lebanons.

Tanners pārsteigts raudzījās vinā. Šādu atklājumu viņš nebija gaidījis. Taču inspektors apvaldīja savu izbrīnu.

-   Viņš bija visa šā nemiera cēlonis, Villijs Lebanons turpināja. Bet tagad viņš ir prom, varu derēt, ka viņš ir jau jūdzēm tālu. Viņš pilī varēja nākt un iet, kad vien vēlējās. Jūs esat pārsteigts, vai ne?

-  Atzīšos, ka esmu gan, Tanners mierīgi atbildēja. Villijs sakrustotām rokām sēdēja savas mātes krēslā.

Tanners piestūma kādu krēslu rakstāmgalda otrā pusē un apsēdās viņam pretī.

-  Viņa visu laiku runā par dzimtu un senčiem, es par to negribu dzirdēt vairs ne vārda! Villijs paliecās uz priekšu. Vai arī jums nešķiet, ka tagad būtu īstā reize pielikt šai lietai punktu? Vispirms Stāds, tad Emeršems un tagad nabaga Brukss!

Tanners papurināja galvu. Jūs mazliet aizsteidzaties notikumiem priekšā, Brukss nav miris.

-  Ak tā? Bet man kāds teica, ka viņš esot pagalam… Nu, tad es priecājos. Viņš ir jauks cilvēks, tik tiešām. Bet vai jūs nedomājat tāpat kā es? Visu šo dzimtu vajadzētu iznīdēt!

-  Es īsti nesaprotu, ko jūs ar to domājat.

Lebanons nemierīgi sagrozījās krēslā.

-   Tas velkas jau gadiem ilgi. Lebanoni arvien ir bijuši tādi… vai tad jūs to nezinājāt?

Klusā balsī viņš turpināja:

-   Arī mans tēvs bija tāds… viņš piecpadsmit gadu nodzīvoja vecā lorda istabā, viņš bija galīgi jucis, viņš bija zaudējis prātu! Villijs Lebanons savā nodabā iesmējās. Abiem amerikāņiem tēvs bija jāuzrauga, viņi bija sanitāri!

-  Tā jau es domāju!

Lords Lebanons atbalstīja galvu rokās.

-   Taču viņš nekad nevienu nav nožņaudzis! Satraukumā un lepnumā balss viņam trīcēja. Vecais lords vienmēr bija bīstams, taču zagties nopakaļ un aizžņaugt kādam rīkli to viņš nespēja!

Lēnām lords pievērsās Tanneram.

-  Mans tēvs ir miris, bet to jūs jau zināt. Viņš tiešām bija pilnīgi ārprātīgs. Vai es jums neteicu, ka viņš ir augšā tai istabā? To es sameloju. Es meloju bieži. Man ir dzīva fantāzija, un es spēju rīkoties ātri. Es dzirdēju jūs sakām: "Tas ir ātri nostrādāts!" Viņš netīkami iesmējās. Pūnā es pirmoreiz redzēju, kā tas darāms. Es redzēju, kā netīrs maza auguma zejlis zagās pakal lielam, spēcīgam vīram un apmeta lakatu viņam ap kaklu. Viņš bija beigts uzreiz. Tas nudien bija lieliski!

Tanners neko neteica.

-  Es to izmēģināju ar kādu jaunu meiteni, viņa bija iezemiete. Un arī viņa vienā mirklī bija pagalam. Viņš kustināja pirkstus, un acis viņam iemirdzējās.

Tātad tāds bija Marka klostera noslēpums. Tanners to jau pirms kāda laika tika noģidis. Šis jaunais lords bija mānījis vai visu pasauli, bija muļķojis policijas ierēdņus un pārējos. Vienīgi viņa mātei bija zināms viss. Viņa loti cieta, taču, cik vien spēdama, pūlējās dēlu aizsargāt. Viņš taču bija pēdējais Lebanons.

-   Ir gan jocīgi, cik ātri cilvēki nomirst.

Villijs iebāza roku pcldmētela kabatā, izvilka no tā lielu sarkanu zīda lakatu un, uz to skatīdamies, tīksmīgi smējās.

-   Paskatieties! No Indijas es atvedu daudz šādu lakatu. Emeršems man reiz dažus atņēma, taču viņš nezināja, kur ir pārējie. Jūs brīnāties? Es neesmu sevišķi padevies augumā, bet man ir liels spēks. Pataustiet manus muskuļus!

Lords Villijs salieca roku, un Tanners pataustīja arī. Viņš nekad nebūtu domājis, ka Villijs Lebanons ir tik spēcīgs.

-   Man tas šausmīgi patika, Villijs turpināja. Cilvēki parasti teica: "Nu paskatieties uz to vārgo jaunekli!"

Taču tad viņš atkal kļuva nopietns un stāstīja tālāk.

-   Toreiz tās indiešu meitenes dēļ sacēlās liela brēka. Manā pulkā neviens neticēja, ka tas varētu būt es, jo viņi nezināja, ka man ir tik daudz spēka. Kad viss kļuva zināms, viņiem tas bija liels pārsteigums.

-   Vai tā ir tā pati meitene, par kuru jūs man stāstījāt Skotlendjardā?

Jaunais lords iesmējās.

-   Kā tad! Emcršemam nebūtu bijis drosmes neko tādu izdarīt. Toreiz^es gribēju pavilkt jūs uz zoba, gribēju jūs piemānīt. Tas man aizvien ir sagādājis lielāko baudu.

-Tātad ap to notikumu Indijā tika sacelts liels troksnis? Tanners jautāja.

Tannera balss bija tik mierīga, ka šķita: abi sarunājas par kaut ko pavisam ikdienišku. Šo atklājumu viņš visu vakaru bija gaidījis, tāpēc ari aizsūtīja savus asistentus prom. Inspektors zināja, ka vinu klātbūtnē lords Lebanons nerunās, ka tikai zem četrām acīm jaunais vīrietis viņam uzticēs patiesību.

-   Jā, skandāls bija milzīgs. Māte atsūtīja Emeršemu, lai viņš pārvestu mani mājās. Tas bija zemisks cilvēks, kam ar mūsu ģimeni nebija nekāda sakara. Viņš viltoja dokumentus un parakstījās ar cita vārdu. Tas bija šausmīgi! Neielaidieties ar vinu nekādās darīšanās! lords uzsvēra katru vārdu.

Tobrīd viņam šķita, ka Emeršems vēl ir dzīvs.

-   Kad doktors bija atvedis mani uz Angliju, māte lika atgriezties tiem abiem no Amerikas, jo viņi bija pieskatījuši arī manu tēvu… Gilders un Brukss. Īstenībā viņi nav nekādi kalpotāji, viņiem tikai jārūpējas par mani. Vai saprotat, ko es domāju?

-Jā, pilnīgi.

Pēkšņi jaunajam lordam iešāvās prātā doma, kas viņu uzjautrināja.

-Jūs taču atceraties to telpu, kuru mana māte negribēja jums rādīt? Varu jums pateikt, kas tur ir. Polsterētas sienas un gumijas spilveni. Man tur bija jāiet tad, kad sāku visu saprast.

-  Jūs laikam domājat kad kļuvāt citiem nepatīkams? Tanners smaidīdams jautāja.

-  Nē, kad sāku visu saprast, lords noskaitās. Es zinu, ko runāju. Kad skaidri redzu, kā viss ir patiesībā, tad jūtos šausmīgi; sakarīgi domāt varu tikai tad, kad esmu loti uztraucies.

Tanners pārliecās pār galdu, bet lords ātri atrāvās atpakaļ.

-  Neskarieties man klāt! Viņš uzlika roku uz krūtīm.

-    Man vajadzīgi tikai sērkociņi, esiet taču pieklājīgs namatēvs!

To izdzirdis, Villijs atkal atmaiga.

-  Man tiešām žēl, ārkārtīgi žēl.

Viņš aizdedzināja sērkociņu un rāmi to turēja, kamēr Tanners aizkūpināja cigāru. Tad nopūta un rūpīgi ielika pelnutraukā.

-   Kas jūs esat draugs vai ienaidnieks?

-   Kā jūs kaut ko tādu varat jautāt? Protams, ka esmu jūsu draugs.

-   Bet jūs taču zvanījāt uz Skotlendjardu un likāt atsūtīt trīs ārstus, lai tie pasludinātu mani par jukušu. Es pats dzirdēju, ka jūs to teicāt.

-  Viņi tikai apmeklēs mani, Tanners iebilda.

-    Nav taisnība. Viņi brauks manis dēļ. Villija sejā parādījās skarba izteiksme. Bet es viņiem kaut ko samelošu, tāpat kā jums un visiem pārējiem. Mana māte diemžēl bija atkarīga no tā sasodītā Emeršema. Vina bija pilnīgi doktora varā. Un es arī pateikšu, kāpēc. Vina pārvaldīja mana tēva īpašumus, taču tas īstenībā bija jādara ar aizbildņu tiesas atļauju. Ja to kāds būtu uzzinājis, vina būtu iekūlusies milzīgās nepatikšanās. Emeršems vienmēr draudēja, ka iešot uz policiju, tāpēc māte viņam maksāja par klusēšanu.

-   Kāpēc jūs tik slikti izturējāties pret savu šoferi?

Jaunais lords noskuma.

-  Vina man ir šausmīgi žēl. Viņš bija lāga puisis, bet man ir bail no indiešiem. Tie reiz mēģināja mani nogalināt, jo bija loti saniknojušies tās jaunās meitenes dēļ.

Es nezināju, ka ciemā notiek masku balle, bet, kad uz parka celiņa ieraudzīju indieti, man sametās no viņa bail, un tad tas notika…

Tanners redzēja, ka Villijs Lebanons savu nodarījumu no sirds nožēlo. Viņam acīs sasprāga asaras. Stāds viņam patiesi bija paticis.

-    Es pēc tam raudāju veselu nedēlu. Mana māte un kalpotāji var to apstiprināt. Uz viņa bērēm es aizsūtīju dārgas puķes, un viņa māsa saņēma no manis divsimt mārciņu. Viņa bija Stada vienīgā radiniece. Naudu es nozagu savai mātei. īstenībā taču viss pieder man, bet māte toreiz bija loti dusmīga. Tāda viņa gan ir vienmēr.

Viņš paraudzījās vispirms uz kāpnēm, tad uz durvīm.

-  Vai vēlaties ko redzēt? Villijs smaidīdams ievaicājās. Bet jums jāapsola, ka nevienam neko neteiksiet.

-  Dodu jums savu godavārdu!

Lebanons izņēma no kabatas pistoli.

-  To es atņēmu Bruksam, viņš apmierināts teica. Un izdarīju to loti veikli. Man vienmēr ir gribējies, lai man būtu savs ierocis.

Pēkšņi viņš nopietni palūkojās Tannerā.

-   Ir iespējams nožņaugt ari pašam sevi, bet tas ir loti grūti un cilvēki tad izskatās tik neglīti. Viņš šausmās nodrebēja un aizvēra acis. Kad lords tās atkal atvēra, seja viņam bija saviebta un vaigi šķita iekrituši. Reizēm jau esmu domājis par to, ka šai dzimtai ar visiem saviem ģerboņiem un devīzēm jābeidz eksistēt. Māte gan allaž atgādina, ka šai līnijai jāturpinās, bet tas taču ir smieklīgi.

-   Manu nabaga mīļo zēn, pēc brīža Tanners vēlīgi ierunājās.

Lebanons samiedza acis.

-  Jūs taču nedomājat mani. Kāpēc jūs tā teicāt?

-  Man bija brālis apmēram jūsu gados.

Lords no sāniem neuzticīgi viņā paskatījās.

-  Jūs nevarat ciest mani.

-  Jūs man patīkat, un es vienmēr esmu bijis jūsu draugs. Skotlendjardā taču es laipni izturējos pret jums.

Villija seja atkal apskaidrojās.

-   Jā gan. Bet jums jāatzīst, ka, apmeklēdams jūs Skotlendjardā, es rīkojos loti gudri. To jūs noteikti nebijāt gaidījis. Ņemiet vērā, ka iepriekšējā naktī biju nonāvējis Emeršemu. Kad te sākās visi tie kumēdiņi, es gluži vienkārši aizbēgu. Māte pēc tam lika Gilderam sēsties pie stūres un dzīties man pakal. Viņš zināja, kur mani meklēt, jo no rīta es viņam teicu, ka braukšu uz Skotlendjardu, lai aprunātos ar jums.

Tanners nobirdināja cigāra pelnus kādā trauciņā, bet lords Lebanons atgāzās savā krēslā un abām rokām satvēra pistoli.

-  Tas katrā ziņā bija traks numurs, Tanners sacīja.

Kādu brītiņu abi sēdēja klusēdami.

-   Es tikai gribētu zināt, uz kurieni viņš meiteni ir aizsūtījis, Lebanons pēkšņi ieteicās. Es domāju Aiļu.

-  Kas lai viņu būtu kaut kur sūtījis? Vai Gilders?

Lebanons piekrītoši pamāja.

-  Šovakar viņa izskatījās sasodīti līdzīga tai indiešu meitenei. Es piegāju viņai no mugurpuses klāt un apliku rokas ap kaklu. Vai dzirdējāt, kā viņa iekliedzās? Viņa noskrēja lejā pa kāpnēm, un tur bija Totijs, citādi es viņu būtu panācis. Nākamajā mirklī es ieraudzīju arī Gilderu, viņš vienmēr ir man tuvumā. Vai esat to ievērojis? Kur tik acis met, visur skatiens atduras pret Gilderu. Visbiežāk viņš uzturas zālē. Ja es Ailai būtu ko nodarījis, viņš mani nonāvētu. Gilders tiek uzskatīts par nelieti, bet patiesībā tā nemaz nav. Tieši otrādi, viņš ir loti lādzīgs, it īpaši pret Aiļu. Neviens viņu neuzmana tik labi kā Gilders, jo sevišķi tagad, kad viņa visu zina.

Tāpēc jau viņa tik šausmīgi baidījās. Tovakar, kad es te visu dauzīju gabalu gabalos, Aila nokāpa lejā. Viņš vērīgi palūkojās visapkārt. Es neatceros, ka būtu to darījis, bet kurš gan cits? Tovakar es gandrīz nogalēju Emeršeniu. Abi amerikāņi turēja mani ciet, tikai ar grūtībām spēdami novaldīt. Velns parāvis, Emeršems nu gan bija pārbijies! Aila šo cīniņu vēroja, stāvēdama uz kāpnēm, un kopš tās reizes viņai no manis ir bail.

Dīvainā kārtā viņa atkal gadījās tuvumā vakar, kad nule biju nožmiedzis Emeršemu. Ar sarkano lakatu rokā es ienācu pa durvīm. Māte man to atņēma un pašu aizsūtīja gulēt. Bet es tomēr esmu šausmīgi stiprs, vai neticat?

-   Ticu gan, nekad neesmu šaubījies, ka jums ir daudz spēka.

Tanners vairs tikko spēja izturēt ilgo sasprindzinājumu. Viņš nenolaida acis no pistoles, ko jaunais lords turēja abās rokās. Šādu pavērsienu viņš nebija gaidījis. Tanners bija cerējis, ka lordam lēkme pāries, ja izdosies viņu nomierināt.

Reiz inspektoram jau bija iznākusi darīšana ar kādu ārprātīgo. Viņš zināja, kādi ir attiecīgie simptomi, un tas, ko viņš tagad redzēja, nesolīja nekā laba. Lēkme vēl nebija sasniegusi kulmināciju. Visvairāk viņu uztrauca tas, ka jaunajam lordam rokās bija pielādēta pistole. Tā bija notēmēta uz Tanneru.

-   Šovakar jūs loti satraucāties, kad es neiedzēru miegazāles. Lebanons savā nodabā nosmējās. Vai zinājāt, kas bija manā glāzē?

-  Jā, tas bija bromkālijs. Sanitāri nosprieda, ka esat uzbudinājies, un gribēja jūs nomierināt. To viņi laikam ir darījuši ne reizi vien.

-  Pat loti bieži. Bet šovakar es viņus gan pamatīgi izjokoju.

Tanners izdzēra savu viskija glāzi un piecēlās.

-  Tagad es iešu gulēt.

Aizstūmis krēslu agrākajā vietā, viņš nožāvājās un izstaipījās. Kad Tanners atskatījās, Lebanons stāvēja viņam aiz muguras un savādi viņa raudzījās.

-  Jūs neiesiet gulēt, lords klusu teica. Jūs esat pārāk nobijies.

Tanners smaidīdams papurināja galvu.

-  Un tomēr jums ir bail. No manis ir bail visiem.

-  Man jūs tomēr nespējat iedvest bailes, Tanners mierīgi atbildēja. Bet tagad esiet prātīgs un atdodiet pistoli man! Kāpēc jums vajadzīgs tik bīstams ierocis?

-  Ar to var panākt daudz ko.

No kāpņu puses atskanēja baiļpilns kliedziens. Nemaz nepagriezies Tanners zināja, ka tur stāv lēdija Lebanona.

-  Ar to es, piemēram, varētu uz visiem laikiem iznīdēt Lebanonu dzimtu.

-  Villij!

Pēkšņi jaunā lorda izturēšanās mainījās. Viņš pavirzījās atpakaļ un noslēpa pistoli kabatā.

-   Ko tu dari, mulka zēn! Tūliņ dod pistoli šurp!

-   Nē, viņš raudulīgā balsi atbildēja, man vienmēr ir gribējies, lai man botu pistole. Esmu to lūdzis reizes desmit.

-  Noliec ieroci uz galda!

Tiklīdz Villijs bija uzgriezis Tanneram muguru, galvenais inspektors metās viņam virsū. Zālē iedrāzās Tolijs un steidzās priekšniekam palīgā, taču ar neticamu spēku lordam izdevās no viņiem atbrīvoties un uzskriet pa kāpnēm. Tobrīd parādījās Gilders. Kādu sekundi vēl vilcinājies, Lebanons nospieda gaili. Šāviena troksnis skaļi atbalsojās šaurajā telpā. Pistole izkrita Villijam no rokas, un viņš saļima uz kāpnēm.

Nākamajā mirklī visi trīs vīrieši jau bija pie viņa. Noliecies pār lordu, Tanners saprata, ka tur nekas vairs nav līdzams.

Lēdija Lebanona paceltu galvu kā sastingusi stāvēja pie sava rakstāmgalda. Acis viņa bija novērsusi.

-  Kā tad ir? lēdija aizsmakušā balsi jautāja.

-  Viņš ir miris, Tanners klusu atbildēja.

Viņa neko neteica, bet stingri sakļāva rokas. Tad lēnām sāka kāpt augšup.

Iedama garām mirušajam dēlam, lēdija pat neveltīja viņam skatienu. Tikai uz mirkli apstājās un atbalstījās pret sienu.

-   Lebanonu dzimta ir pastāvējusi desmit gadsimtu, un nu vairs nav neviena, kas to turpinātu, viņa žēli sacīja.

Klātesošie klausījās klusēdami.

Ar pūlēm lēdija Lebanona veica pēdējos pakāpienus.

26

Galvenais inspektors Tanners par notikumiem Marka klosterī ziņoja prefektam.

-   Sākumā es domāju, ka tas ir parasts atriebības akts, un turēju aizdomās divus vai trīs iespējamos slepkavas, pirmām kārtām, protams, Emeršemu. Viņš bija atradies netālu no tās vietas, kur Stāds tika nogalināts, un man likās, ka esmu atradis ari nozieguma motīvu: abi vini interesējās par vienu un to pašu sievieti, turklāt Emeršems bija ārkārtīgi greizsirdīgs. Viņam bija slikta slava, un man jāatzīstas, ka es noticēju jaunajam lordam Lebanonam, kad viņš, ieradies Skotlendjardā, pastāstīja, ka Emeršems esot nožnaudzis kādu indiešu meiteni. Kad pēc Emeršema nāves saņēmu telegrammu no Indijas, man kļuva skaidras šā nozieguma detaļas.

Pēc visa spriežot, slepkava varēja bQt Lebanons, kas jau tolaik bija atzīts par garīgi slimu. Indijas valdību iepriecināja lorda drīzā aizbraukšana no šīs valsts, jo viņš jau iepriekš bija izturējies visai dīvaini un medībās šāvis uz saviem dzinējiem. Kad tika nogalināta meitene, ārsti pievērsās viņa psihiskā stāvokļa novērošanai.

Ja es būtu turējis aizdomās lordu Lebanonu, tad man tūliņ kļūtu skaidrs, ka par vainīgo viņš gribēs uzdot kādu citu. Taču doktoram Emeršemam slava bija tik slikta, viņa attiecības ar lēdiju Lebanonu tik savādas, ka sākumā es par vainīgo uzskatīju viņu un visādi centos atmaskot tieši viņu. Taču, kad tiku uzzinājis par viņa nāvi, viss mainījās.

Emeršems bija zaglis un izspiedējs, un, viņam par laimi, lēdija Lebanona sava vīra slimības laikā tieši viņu izraudzījās par mājas ārstu un uzticības personu. Iepriekšējais ģimenes ārsts, kas uzticīgi glabāja viņas noslēpumu, bija miris, un atrast tā vietā citu nebija viegli. Ikviens apzinīgs ārsts par šo slimību nekavējoties būtu ziņojis attiecīgai iestādei, un tad aizbildņu tiesa būtu iecēlusi lorda īpašumiem pārvaldnieku.

Emeršems lēdijai bija īstais cilvēks. Viņš bija ļoti gudrs, daudz ko zināja par garīgām slimībām, tāpēc, atsaucoties uz sludinājumu laikrakstā Times, dabūja ārsta vietu pilī.

Alga Emeršemam bija loti liela, nu viņš varēja aizmirst visas rūpes. Taču viņam bija noziedznieka daba, tāpēc viņš izmantoja šo izdevīgo gadījumu. Lebanonu ģimene aizvien vairāk pakļāvās viņa ietekmei, līdz beidzot tā pilnīgi bija viņa varā.

Prefekts uzdeva kādu jautājumu, betTanners papurināja galvu.

Nē, agrāk lordam nekādi slimības simptomi neesot manīti. Taču slimības vēsturē, kas atrodas Indijā, ir teikts, ka reiz viņš esot saslimis ar saulesdūrienu vieglā formā. Tas varēja iedarboties uz iedzimtajiem faktoriem un radīt ārprāta uzliesmojumu. Lorda priekšniecība nezināja, ka arī viņa tēvs ir bijis garīgi slims. Un vecvectēvs miris trakonamā. Starp citu, es konstatēju garīgās slimības iedzimtību abās šīs ģimenes pusēs.

Kad vecais lords bija miris, lēdija Lebanona nopriecājas, ka tiks vaļā no doktora Emeršema, kas centās iegūt arvien lielāku teikšanu ģimenes lietās. Trīs mēnešus pilī viņa nebija, bet tad pienāca bēdīgās vēstis no Indijas un lēdijai viņš atkal bija vajadzīgs.

Emeršems bija ar mieru uzņemties Villija ārstēšanu un apklusināt skandālu Indijā, taču pieprasīja, lai lēdija ar viņu Pītersfīldā salaulātos. Sākumā es brīnījos par to, ka laulības notikušas tik mazā ciematā, taču tad uzzināju, ka lēdijai Lebanonai šai apvidū ir milzīgi zemes īpašumi.

Tās bija tikai fiktīvas laulības. Mīlestības viņu starpā nebija, un viņiem nekad nav bijis nekā kopīga. Lēdija Lebanona no Emeršema prasīja vienīgi to, lai viņa dzīvesveids nebūtu pārāk izlaidīgs, taču viņš neko neņēma vērā. Gilders un Brukss tika ataicināti atpakaļ, un līdz Stada slepkavības brīdim nekas īpašs arī nenotika; turklāt pat šo slepkavību savā ziņā izraisīja nelaimīga sagadīšanās.

Jaunais lords diemžēl atrada slepenu izeju no istabas, kurā tika ieslēgts lēkmju laikā. Viņš atrada kāpnes, kas veda uz parku. Agrāk šī eja lika izmantota, lai vakara tumsā izvestu veco lordu parkā. Tā ir tikusi izbūvēta vēl pirms Gildera ierašanās, jo ne viņš, ne Brukss par slepeno eju neko nezināja.

Villijs bija ārkārtīgi manīgs un izdarīgs. Piecpadsmit minūtēs viņš izplānoja uzbrukumu motociklistam, kam kā kurjeram bija jābrauc uz Skotlendjardu. Drīz pēc tam viņš iekļuva Tillingu mājā, sadauzīja tur ko vien varēdams, un mazliet vēlāk jau atkal bija pilī.

Kad viņš ieradās pie manis Skotlendjardā, es pat nenojautu, ka man ir darīšana ar garīgi slimu cilvēku. Lords vairāk atgādināja nīkuli, memmes dēliņu, kādu aristokrātu aprindās nav mazums.

Tagad man šā apmeklējuma iemesls ir pilnīgi skaidrs. Viņš naktī bija nogalinājis Emeršemu un gribēja parādīties policijā, pirms būs sākusies izmeklēšana.

Taču, tiklīdz viņš bija pazudis, lēdija Lebanona aizsūtīja viņam pakal sanitāru. Tas, ka lords ir aizbraucis uz Skotlendjardu, Gilderam bija zināms. Viņš lordam sekoja, neizlaida bēgli no acīm un pārveda atpakaļ Marka klosterī. Abi atgriezās automobilī. Gilders vēlāk man to pateica.

Lebanona iznīcināšanas kāre pakāpeniski pastiprinājās. Nesen viņam bija bijusi smaga lēkme, kuras laikā viņš pilnīgi sagrāva zāles iekārtu.

Arī Emeršema slepkavību viņš bija izplānojis loti viltīgi. Lords gaidīja pie durvīm, līdz Emeršems aizbrauc, un tad uzglūnēja viņam kādā asā pagriezienā. Doktoram tur bija jābrauc lēnāk, lords ielēca automobilī un viņu nožņaudza.

Toreiz lords tūliņ pilī neatgriezās. Varbūt viņš uztraukumā apmaldījās; katrā ziņā viņš bija nonācis alejā, kas stiepjas paralēli ceļam, un tur viņu apturēja parka sargs

Tillings. Taču sargs laikam tūliņ aptvēra, kas ir viņa pretinieks, un rīkojās saudzīgi. Viņš bija pietiekami spēcīgs, lai Lebanonu pievārētu. Vēlāk pats atzinās, ka esot aprobežojies tikai ar aizsargāšanos no lorda uzbrukuma. Galu galā viņš aizveda Villiju mājās.

Lēdija Lebanona atradās sarežģītā situācijā. Pirmoreiz viņas noslēpums bija kļuvis zināms ļaudīm, kuri nepiederēja pie tiem nedaudzajiem, kam viņa varēja uzticēties. Turklāt viņa zināja, ka Emeršemam kaut kas ir atgadījies; jā, ieraudzījusi tuvojamies Tillingu ar Villiju Lebanonu, viņa jau sāka mirušo meklēt.

Tomēr līķi atrast viņai neizdevās. Vispirms lēdija lika Gilderam aizbraukt Emeršema automobili; viņš to atstāja pāris kilometru aiz ciema.

Pēc tam viņai bija jāatbrīvojas no Tillinga. Lēdija zināja, ka drīz vien ieradīsies policija un tad tiks pratināts arī parka sargs. Tas bija pārāk bīstami. Tāpēc viņa nolēma Tillingu aizsūtīt uz savu medību pili Aberdīnas tuvumā. Viņa iedeva sargam krietnu žūksni naudas un uzrakstīja uz papīra vilcienu atiešanas laikus.

Jauno lordu, kā vēlāk varēja pārliecināties, bija pārņēmusi dziļa netīksme pret Aiļu Kreinu. Viņa neko nenojauta, taču viņš trīs reizes mēģināja Aiļu nogalināt. Pēdējoreiz tas notika tovakar, kad lords pats sev atņēma dzīvību.

Gilderam viņš par savu nodomu neko neteica, labi zinādams, ka kalpotājs Kreina jaunkundzi sargās. Un tomēr Gilders kaut ko noskārta. Viņš lordu bija aprūpējis pietiekami ilgi, lai zināmā mērā spētu paredzēt, ko tas gatavojas darīt. Tieši tāpēc Gilderam pēdējā brīdī izdevās nogādāt Aiļu drošībā.

Ar to nu mans ziņojums par Marka klosteri būtu galā. Šai sakarā es vēl tikai gribētu ieteikt seržantu Totiju paaugstināšanai.

Prefekts pārsteigts viņā paraudzījas.

-  Kāpēc?

Tanners domīgi nobraucīja zodu.

-  Viņš jau tik ilgu laiku ir seržants, ka varbūt derētu viņu paaugstināt par inspektoru.

Sagatavota iespiešanai SIA "Tapals". Reģ. apl. Nr. 2-0115. Adrese Daugavgrivas ielā 36-9, Rīga, LV-1050, tālr. 7602672. Noliktavas adrese Jčzusbaznīcas ielā 7a, Rigā, LV -1050, talr. 7225669. Iespiesta un iesieta a/s "Preses nams" poligrāfijas grupā "Jāna seta".

Kolekcionāru un Vollesa fanu uzmanībai!

"Indiešu lakats" ir E. Vollesa darbu sērijas pēdējā 68. grāmata, tās beigās pilns izdevniecībā "Tapals" (1991-2001) izdoto romānu un stāstu saraksts.

Ja jūsu kolekcijā trūkst

•   Bīstamie liecinieki

•   Biržas Krauklis

•   Sliktā slava

•   Kings Kongs

•  Tiesneša noziegums

•  Atkal Nenotveramais

•  Stiprāki par Skotlendjardu

•   Sarkanais riņķis

•   Ketija un viņas banda

•   Melu detektors

•   Nakts meitas

•  Trīs no Kordovas

•   Nāves loterija

•  Cilvēks fonā

•   Baisais mūks

•   Četru klubs -

pieprasiet tās savā grāmatnīcā vai izdevniecības "Tapals" vairumtirgotavā Rīgā, Jēzusbaznīcas ielā 7a, tālr. 7225669!

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Tris taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka

IZDfVNIECīA TAPALS  JAU  IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Juras meitene Kniepadatas noslēpums

Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaīna skandāls Kreica Kalps Spoku ieleja Bandītu karalis Mantojuma alkas Nenotveramais Bīstamie liecinieki Trīspadsmitā istaba Rīdera sestais prāts Biržas Krauklis Lidojošā brigāde Rokas augšā! Sliktā slava Kings Kongs Zaļā lente

Tiesneša noziegums Atkal Nenotveramais Stiprāki par Skotlendjardu Sarkanais riņķis Ketija un viņas banda Melu detektors Nakts meitas Trīs no Kordovas Nāves loterija Cilvēks fonā Baisais muks Četru klubs Indiešu lakats

Content

Volless Edgars Indiešu lakats

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

21

22

23

24

25

26