Volless Edgars

Jūras meitene Šausmu banda.

Edgars Volless

Jūras meitene Šausmu banda

Jūras meitene

1

—     Londonā man ir kāds loti labs draugs, Penelope, kuru jūs varat apmeklēt katrā laikā. Viņš var būt jums loti noderīgs. Ceru, ka viņš vēl ir Londonā, kaut jau mēnešiem ilgi neesmu saņēmis no viņa nekādu ziņu.

Penelope Pita noslaucīja acis saburzītā drāniņā, kas nesen vēl bija bijis skaists dāmu kabatlakatiņš. Viņa pūlējās pasmaidīt.

—    Ak, es esmu tik bērnišķīga, — viņa sacīja. — Un es taču ienīstu Edmontonu un esmu laimīga, ka tieku prom no šejienes. Šeit nav neviena, kas par mani domātu un interesētos. Turklāt es nekad nenokļūšu Londonā. Visdrīzāk apmetīšos uz dzīvi Kanādā.

—   Jums taču ir biļete līdz Toronto, — vecais kungs praktiski aizrādīja. — Tur tuvumā ir daudz mazu pilsētiņu, kur jūs varat izmēģināt savu laimi. Piemēram, Kutneja ir vieta, kur jums būtu izredzes… Ātri, ņemiet šo vēstuli!

Atskanēja braukšanas signāls.

—   Viņa vārds ir Orfords, Džeimss K. Orfords. Mēs kopā mācījāmies. Un jūs taču rakstīsiet man, Penelope, līdzko būsiet kaut ko atradusi?

Viņa vēl pameta sirmajam kungam gaisaskūpstu, kad vilciens jau atstāja staciju. Klaboņa un žvadzoņa pārspēja viņas elsas, ko tā varonīgi pūlējās apspiest.

Lielā dēka nu bija sākusies.

Mazliet nomierinājusies un apsēdusies savā vietā, viņa jau kuro reizi nodomāja, kāda vājība ir tā ļaut jūtām vaļu. Pretimsēdošā dāma vēroja viņu ar mierīgu, neuzmācīgu skatienu. Penelope jau pirmīt bija to redzējusi uz platformas un apbrīnojusi. Pat vecais tiesnesis Herons, kas bija viņu stacijā pavadījis, bija uz mirkli pārtraucis savus atvadu vārdus, lai pavērotu šīs slaidās dāmas inteliģento seju un aristokrātisko izturēšanos.

—    Vai jūs tālu braucat?

Svešinieces balss bija maiga un daiļskanīga. Viņa runāja mazliet stiepti, un Penelope tūliņ noturēja to par anglieti.

—    Es braucu uz Toronto. Mani plāni vēl nav… jā, es braucu uz Toronto.

—    Vai jums arī nepatīk Edmontona? Es nevaru ciest šīs vietas. Tur ir tik maz kultūras. Visos namos ož pēc svaiga koka… un tad viesnīcas! Tās ir šausmīgi dārgas, bet nesniedz ne mazāko komfortu.

Penelope nebūt nenīda Edmontonu, gluži otrādi — viņa to mīlēja. Viņa bija dzimusi Anglijā, bet Edmontona bija viņas īstā dzimtene. Tur nebija neviena celiņa, nevienas mājas, neviena koka un akmeņa, kas to nesaistītu. Nu, kad dārdošais, klabošais ātrvilciens nesa viņu ar katru mirkli tālāk un tālāk, tas viss viņai bija kļuvis vēl divkārt mīļāks un dārgāks. Viņa neienīda vairs arī pat tirgotāju, kura sekretāre tā bija bijusi, kaut arī šis vecīgais kungs bija iemīlējies viņā līdz ausīm. Viņa kaislība bija izvērtusies tik liela, ka viņš gribēja pamest savu darbu, savu namu un ģimeni, ja vien Penelope vēlētos aizbēgt kopā ar viņu. Un turklāt viņam bija meita, kas bija vienos gados ar Penelopi. Bet tirgotāja sieva, kārtojot vīra rakstāmgaldu, bija atradusi tajā viņa rakstītu atvadu vēstules metu. Penelopes šefs bija domājis, ka viņa pieņems tā piedāvājumu, un savā vēstulē sirsnīgos vārdos atvadījās no sievas un ģimenes. Viņš uzskaitīja, ko tas jau līdz šim darījis viņu labā un ko domā darit vēl turpmāk.

Penelopes vienaldzība jau bija smagi satricināta, redzot to iespaidu, kādu viņas pelēkās acis bija atstājušas uz viņas ne visai pievilcīgo šefu, bet nu viņai bija nācies panest ari šis sievietes dusmu izvirdumu. Pēc izskaidrošanās ar to viņa bija jutusies pavisam samulsusi un vēl tagad trīcēja, atceroties tos pārmetumus un apvainojumus, ar kādiem to bija apbērusi sarūgtinātā sieviete.

—     Man jāatzīstas, ka Edmontonu es patiesībā nebūt neienīstu. Šo pilsētu es mīlu, tikai… nu, es esmu laimīga, ka tieku no tās prom.

—    Vai jūs ceļosiet uz Angliju?

—    Tā bija viena no manām fantastiskajām idejām, — Penelope atbildēja, un viņas lūpas raustījās. — Bet tikpat labi es varētu būt nodomājusi ceļot arī uz plejādēm.

Dāma sarauca pieri.

—    Uz kurieni?

—    Es domāju — uz zvaigznēm, — meitene paskaidroja.

Viņas kaimiņiene pamāja ar galvu. Tā bija skaista. Viņas lielās, brūnās acis bija tik tumšas, ka izskatījās gandrīz melnas. Viņai varēja būt kādi divdesmit astoņi gadi, bet varbūt ari, ka tā bija jaunāka. Viņas klasiski skaistie sejas vaibsti saistīja Penelopi, tikai kaut kas traucēja to harmoniju. Tā bija taisnā mute ar smalkajām, mazliet plānajām lūpām. Bet tas tad arī bija vienīgais trūkums, kādu Penelope varēja tajā atrast. Ari Penelope bija skaista, bet pavisam citādā ziņā. Viņa bija atklāta, brīva, dzīva un jautra— īsts saulē iededzis prērijas bērns. Viņas izturēšanās bija brīva un nemākslota, viņas āda mīksta un samtaina.

Salīdzinājumā ar viņu svešā dāma atgādināja dārgu, trauslu porcelānu. Viņā bija kaut kas no smalka, eleganta kaķīša lokanības.

Penelope šonakt gulēja gultā virs viņas. Labprāt viņa būtu gribējusi zināt, kas bija šī svešā dāma. Viņai vajadzēja novirzīt savas domas uz citām lietām, lai nebūtu jāraud — tik nelaimīga, vientuļa un atstāta viņa jutās. Nemitīgā, vienmērīgā vagona šūpošanās, kas citus pasažierus ieaijāja miegā, atstāja uz viņu gluži pretēju iespaidu. Viņa bija pavisam modra. Atkal un atkal viņai nāca atmiņā tās bēdīgie piedzīvojumi, un tad viņa domāja par svešo sievieti, kas gulēja zem viņas. Kaimiņu kupejā bija dzirdama pasažieru krākšana. Viņai ienāca prātā lokomotīves vadītājs, kam tagad bija jāstāv ārā uz mašīnas platformas.

Pamazām viņa ieslīga vieglā pusmiegā, bet tad tā pēkšņi pamodās. Pārliekusies pār gultas malu, viņa ieraudzīja lejā savas ceļabiedrenes bālo seju, kas stingu skatienu vērās savā priekšā.

—    Vai kas noticis… vai jūs esat slima? — Penelope jautāja, pieceldamās sēdus.

Dāma neatbildēja. Viņa stāvēja, rokām turēdamās pie gultas malas.

Nokāpjot lejā, Penelope izdzirdēja viņas čukstēšanu:

—    Bet ja nu viņš nemirst? Vai esi par to domājis, Artūr? Ja nu viņš nemirst, vai arī — ja Vaiplens neklusē?

Viņa gulēja un tomēr bija nomodā. Penelope tūliņ bija viņai līdzās.

Viņa krietni nopūlējās, lai iedabūtu to atpakaļ gultā, un beidzot tas viņai arī izdevās. Brītiņu vēlāk svešā jau gulēja dziļā miegā.

Kad Penelope gribēja sakārtot viņas spilvenu, no tā apakšas uz grīdas izkrita plakana rokassomiņa un atvērās. Meitene ieraudzīja kāda jauna, loti skaista vīrieša ģīmetni un tūliņ saprata, ka tas varētu būt Artūrs.

***

—    Es esot runājusi miegā? Cik dīvaini! Ko tad īsti es teicu?

Penelope brokasta laikā ēdamvagonā bija viņai to pastāstījusi.

—   Tikai dažus vārdus. Jūs ieraugot, es tik ļoti izbijos, ka tikko sapratu, ko jūs teicāt. Jūs runājāt par kādu, kam esot jāmirst, un pieminējāt arī kādu vārdu — ja nemaldos, tas bija Vaiplens.

Dāma nopietni uzlūkoja viņu.

—    Šis vārds man ir pilnīgi svešs. Līdz šim nekad vēl nebiju miegā runājusi. Varbūt es biju mazliet pārpūlējusies. Artūrs? To gan varu jums paskaidrot. Tas ir mans vīrs. Es esmu misis Cintija Dorbena. Man šķiet, es jau vakar to sacīju jums? Cik dīvaini!

Misis Dorbena neizrādīja nekādu vēlēšanos pakavēties pie šī gadījuma.

Viņa pastāstīja Penelopei, ka pēc divu dienu uzturēšanās Toronto esot nodomājusi braukt tālāk uz Kvebeku. Arī Penelope nu kļuva atklātāka pret viņu, cik viņai to atļāva iedzimtā apdomība. Nekādā gadījumā viņa nebūtu pieminējusi savu dēku ar tirgotāju.

Misis Dorbena domīgi klausījās viņā.

—   Vai jums nav vēl zināma vieta? Un nav arī nekādu draugu Kanādas austrumos? Par ko īsti jūs runājāt ar veco kungu stacijā? Vai jūs tiešām gribat braukt uz Angliju?

Penelope smiedamās purināja galvu.

—   Tā bija neprātīga ideja — viens no maniem nepiepildāmiem sapņiem. Protams, es labprāt to darītu, jo pati esmu Londonā dzimusi. Es jau vienmēr esmu ilgojusies pēc Eiropas, bet man laikam gan nekad neizdosies turp nokļūt.

Iestājās ilgāks klusums. Vilciens brauca caur nepārredzamiem kviešu laukiem, kas izskatījās kā viļņojoša jūra. Cik tālu viens skatiens sniedzās, nekur neredzēja cilvēka mājokļa.

—    Vai Edmontonā jūs cītīgi lasījāt angļu avīzes?

Penelope papurināja galvu.

—    Man loti žēl, ka es tik maz interesējos par Anglijas dzīvi. Es gan zinu, ka misters Loids Džordžs tagad ir ministru prezidents un ka attiecības ar Īriju nav visai labas, bet citādi…

Misis Dorbena nu stāstīja par savu namu Devonšīrā, par skaisto dārzu klintīs, par krāšņajām priedēm, kas stiepjas līdz pat Berkombas kāpām. Reiz viņa nejauši pieminēja arī kādu vārdu, kas Penelopei bija pazīstams.

—    Lords Raivertons? Jā, viņa ferma atrodas netālu no mūsējās. Tas ir, es runāju par to fermu, kas piederēja manam tēvam, kad mēs vēl nebijām pārnākuši uz Edmontonu. Tur es esmu pavadījusi sava mūža lielāko dalu. Bet pašu lordu Raivertonu es nekad neesmu redzējusi. Viņš laikam nomira pagājušā gadā?

-Jā.

Misis Dorbenu, kā likās, maz interesēja mirušais lords. Viņa pēkšņi mainīja sarunas tematu un sāka runāt par fermu un zemesgabalu cenām Rietumos. Penelopei šeit bija loti plašas zināšanas, jo viņas līdzšinējais šefs bija sekmīgi spekulējis ar nekustamo īpašumu uzpirkšanu un pārdošanu un viņa bija veikusi visu attiecīgo korespondenci šajās lietās.

Pēc divām dienām, kad vilciens atradās vairs tikai stundas attālumā no Toronto, Cintija Dorbena izteica kādu negaidītu priekšlikumu.

Penelope pārsteigta klausījās viņā un negribēja ticēt savām ausim.

—    Bet… O, tas taču būtu brinum jauki! Vai domājat, ka misters Dorbens tam piekristu? %

—    Viņš ir jau devis savu piekrišanu, — Cintija smaidīdama atbildēja. — Es telegrafēju viņam no Vinipegas un jau Viljama Fortā saņēmu atbildi. Viņš ir pilnīgi apmierināts, jo angļu sekretāres tas lāgā neieredz. Tātad jums tagad ir vieta, Penelope, — jūs taču neiebildīsiet, ka saucu jūs vārdā? Arī jūs varat saukt mani par Cintiju, tā man patiks daudz labāk. Dzīve pie mums gan būs diezgan vienmuļa, jo patlaban mēs esam aprakuši sevi lauku klusumā…

—   Es vēl esmu pavisam samulsusi aiz prieka. Protams, es labprāt pieņemu jūsu piedāvājumu — tas ir manu sapņu piepildījums!

Kanādas ātrvilciens samazināja ātrumu, iebraucot Toronto. Penelope pamazām sāka apjaust, ka jau pēc četrdesmit astoņām stundām viņa kāps tvaikonī, lai dotos ceļā uz Angliju.

2

Penelope bija aizgājusi uz dzelzceļa staciju, lai rezervētu nākamai dienai divas vietas Kvebekas vilcienā. Tas bija parastais vilciens. Dažas stundas pēc tā pienākšanas galvaspilsētā atgāja tvaikonis uz Angliju. Bet Penelopes acīs tam bija pavisam cita nozīme. Tas bija speciālvilciens, kas bija domāts vienīgi viņai, uz kura no lokomotīves skursteņa līdz pat signāla ugunīm vilciena beigās bija milzu burtiem rakstīts: "Penelopes Pitas speciālvilciens uz Eiropu".

Nupat bija pienācis Ņujorkas ātrvilciens. Slēptā godbijībā Penelope vēroja šos izredzētos, kas bija atbraukuši no noslēpumainās pasaku pilsētas un vienaldzīgi soļoja uz stacijas izeju, it kā tas nebūtu nekas sevišķs, ka viņi ieradušies šeit no pasaules milzīgākās pilsētas.

Kad laužu drūzma bija kļuvusi retāka un nāca vēl tikai daži aizkavējušies ceļotāji, Penelope nopūzdamās pievērsās kases lodziņam, lai izņemtu biļetes. Kad tas bija nokārtots, viņa nesteigdamās devās uz izeju. Pēkšņi kāds kungs viņai uzsmaidīja, un, pirms vēl viņa paguva apjaust, kas notiek, arī viņa bija pasmaidījusi. Viņš bija liela auguma un skaists. Kad viņš pacēla platmali sveicienam, Penelope redzēja, ka tam bija mazliet kails pakausis. Acīmredzot arī viņš nupat bija atbraucis ar Ņujorkas ātrvilcienu, jo pie kājām tam bija nolikta ceļasoma a~ salocītu mēteli uz tās un viņš izskatījās mazliet apputējis, it kā pēc tāla ceļojuma.

Penelopei pirmajā mirklī bija šķitis, ka viņa to pazīst, — varbūt viņa bija to kādreiz sastapusi Edmontonā. Viņas bijušajam šefam bija daudz klientu, un viņš varēja būt viens no tiem.

—. Labdien. Vai mēs neesam jau kādreiz tikušies? Jūs taču esat no Detroitas? Nē? Tad varbūt no Sanpaulu? Tur man ir daudz paziņu.

—     Mēs laikam abi esam pārskatījušies, — meitene atbildēja un gribēja paiet garām, bet svešais, ātri pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, aizturēja viņu.

—    Neaizejiet taču, skaistā jaunkundzi Jūs nevarat iedomāties, cik loti es priecājos, ka esmu saticis īstu kanādieti. Es esmu anglis. Vai jūs nevarētu man pateikt, kur šeit var dabūt tasi labas tējas? — Viņš iesmējās ar dīvainu rīkles skaņu.

—   Es nepazīstu Toronto, — Penelope atbildēja. — Man šķiet, ka vajadzīgās ziņas dabūsiet no ikviena stacijas kalpotāja.

—    Kādēļ jūs tik loti steidzaties? — viņš pārmetoši teica. — Sākumā jūs taču runājāt ar mani un pat uzsmaidījāt man.

Viņa ātri pagāja tam garām, bet svešinieks, paņēmis ceļasomu un mēteli, sekoja viņai un panāca to, pirms vēl viņa bija izgājusi no stacijas ēkas.

—    Kādēļ jūs tā skrienat? Jūs taču nejūtaties apvainota, mazā dāma? Es labprāt iepazītos ar jums — mans vārds ir Vaiplens.

Penelope apstājās un pārsteigta uzlūkoja viņu.

Vaiplens? Tas taču bija tas pats vārds, ko misis Dorbena bija minējusi miegā. Vai tā būtu tikai sagadīšanās? Šis vārds bija diezgan rets.

—    Džons Vaiplens. Un kā jūs sauc?

—    To vislabāk pajautājiet misis Dorbenai, — viņa atbildēja.

Viņas vārdi atstāja uz svešinieku pārsteidzošu iespaidu. Viņš nobālēja un izskatījās tagad pelnu pelēks. Viņa acis izspiedās no dobumiem.

—     Misis… misis Dorbena? — viņš nobijies atkārtoja. — Viņas taču šeit nav?

Penelope izmantoja viņa mulsumu, lai tiktu no tā vajā. Kad misters Vaiplens iznāca uz ielas, viņa jau bija pazudusi.

Misis Dorbenai vrņa neko neminēja par savu piedzīvojumu. Divdesmit četru stundu laikā, ko viņa pavadīja Toronto, Penelope redzēja viņu ne ilgāk par stundas ceturksni. Tikai kad viņas jau sēdēja Kvebekas vilcienā, meitene sāka runāt par to.

—   Vai esat pārliecināta, ka viņu tiešām sauca par Vaiplenu? Kā viņš izskatījās? Jā, tas būs bijis viņš, šis blēdis! Viņš nekad nevar paiet garām glītai sejiņai. Viņš ir no tiem vīriešiem, kas flirtē uz ielas, kad pārdevējas pēc darba iet uz mājām. Bet kā viņš gadījies Toronto? — Viņa cieši saknieba lūpas un drūmi nolūkojās uz labības laukiem, kas slīdēja gar vagona logu. — Es domāju, ka viņš ir Dienvidamerikā. Ko gan viņš meklē Kanādā?

Viņas sejas izteiksme kļuva skarba, un viņa pievēra acis.

—    Vai viņš vēl ko sacīja, kad uzzināja, ka jūs pazīstat mani? Vai vispār maz vajadzēja minēt manu vārdu?… Bet gan jau viss būs labi. Es pat priecājos par to, jo tad es nebūtu pārliecināta, ka tas tiešām bijis viņš.

Tad viņa sāka runāt par citām, gluži vienaldzīgām lietām.

Kāpjot tvaikonī, Penelopei šķita, ka tā būtu pamanījusi Vaiplenu. Viņš stāvēja citu pasažieru vidū uz klāja, atspiedies pret margām. Bet, kad viņa vēlreiz vērīgāk palūkojās turp, tas bija jau pazudis, un arī turpmākā ceļojuma laikā viņa ne reizi to neredzēja.

Kad tvaikonis atgāja no krasta, Penelope izjuta vieglas sēras, bet drīz viņa pārvarēja tās. Dzīve uz tvaikoņa viņai bija sveša un neredzēta un ik brīdi sagādāja tai jaunus pārsteigumus. Pats kuģis viņai izlikās tik romantisks un nākotne tik daudzsološi lūkojās tai pretim, ka jau pēc divām dienām Kanāda un visa bijusī dzīve viņai tēlojās atmiņā kā tāls sapnis.

Cintija loti maz runāja par savu vīru un arī tikai tad, kad viņai par to jautāja. Penelopi nebūt nepārsteidza tas, ka viņa braukusi uz Kanādu meklēt savam vīram sekretāri, kaut arī Anglijā tik daudz meiteņu meklēja darbu.

Savu pieņemšanu viņa uzskatīja par augstsirdību no Cintijas puses un bija par to viņai loti pateicīga.

Kādu dienu, uzkopjot Cintijas kajīti — neraugoties uz lietišķību un noteiktību, misis Dorbena savā personīgajā dzīvē bija loti nekārtīga un nevīžīga—, Penelope atrada uz galda papīra lapiņu. Tā bija rakstīta ar zīmuli un laikam sastādīja kādas telegrammas uzmetumu.

"Dorbenam, Stenhauzā, Berkombā, Anglijā. Esmu atradusi vispiemērotāko sekretāri. Parūpējies par tagadējās atlaišanu. Droši vien to sūtījis Stemfords Mailss. Sī meitene neko nezina par gadījumu, un Anglijā tai nav neviena drauga"

Penelope samulsa. Viņai nebija ne mazāko šaubu, ka šī telegramma attiecas tieši uz viņu. Kas gan bija Stemfords Mailss? Un par kādu "gadījumu" misis Dorbena runāja? Viņa jutās nepatīkami aizskarta. Daži teikumi telegrammā bija pārsvītroti, un viņa mēģināja salasīt arī tos. Viens no tiem bija: "Man šķiet, ka viņa prot klusēt."

Penelope salocīja papīra lapiņu un noglabāja to kabatā. Pirmo reizi kopš šīs dienas sākuma viņa jutās mazliet nedroša. Un tomēr visa šī lieta droši vien noskaidrosies pavisam vienkārši.

Pie pirmās izdevības viņa novirzīja sarunu uz misteru Dorbenu.

—    Mans vīrs ienīst pilsētas, — Cintija gurdi sacīja, atlaizdamās krēsla atzveltnē. Viņas abas sēdēja uz pastaigu klāja. — Mēs esam loti klusi ļaudis. Artūrs ir zināmā mērā pētnieks un reti kad iziet no mājām. Ceru, ka jūs varēsiet paciest vientulību?

Penelope iesmējās.

—    Es priecājos, ka varēšu būt viena. Tieši to es vēlos.

—     Tad jums droši vien patiks pie mums, — Cintija mazliet dzēlīgi sacīja. — Mūs neviens neapmeklē, mēs nerīkojam ne viesības, ne balles. Un, ja jūs nemīlat makšķerēt… — Viņa mirkli vilcinājās. — Bet varbūt vēlāk arī tas jums iepatiksies vairāk, nekā jūs tagad varat to iedomāties. Lūdzu, sauciet mani vārdā — man nepatīk, ka mani dēvē par misis Dorbenu. Par ko īsti mēs runājām? Ak jā — vēlāk jums varbūt būs loti patīkama dzīve pie mums… Un tad es vēl ko gribēju jums teikt. Mēs jums pilnīgi uzticēsimies, bet arī jums tad cieši jāklusē par mana vīra darīšanām. Ne jau tādēļ, ka tās būtu kādas īpašas, bet… Jūs saprotat?

Penelope gan lāgā viņu nesaprata, bet tomēr pamāja ar galvu.

—    Jums būs jāveic un jāsakopo ziņas par daudziem lauku īpašumiem… Mans vīrs gaida kādu lielu mantojumu. Mēs ceram, ka iegūsim lielu bagātību. — Viņa palūkojās visapkārt un tad klusākā balsī turpināja: — Es gribu jūs brīdināt vēl no viena cilvēka. Manam vīram ir kāds ienaidnieks, kas dara visu, lai to pazudinātu. Es nezinu, kādēļ viņš to dara, — misis Dorbena piebilda ar tādu mieru, kas Penelopei šajos apstākļos šķita ļoti dīvaini. — Bet es nojaušu, ka šajā lietā iejaukta kāda sieviete. Es neesmu pūlējusies to noskaidrot, bet nekādu citu iemeslu es nevaru iedomāties. Stemfords Mailss vienmēr izsūta savus spiegus, kam jāizdibina visas mūsu darīšanas. Man nav ne jausmas, kas viņš īsti ir. Visu pasauli izstaigājis cilvēks, kas Londonā dzīvo vienīgi no saviem tikumiem. Daži apgalvo, ka tas esot vienkāršs krāpnieks, bet es negribu nepamatoti viņu apvainot. Es zinu tikai to, ka viņš ir nesamierināms mūsu ienaidnieks, un tādēļ ir svarīgi, ka es jau laikus brīdinu jūs no viņa.

—    Bet ko tad viņš īsti grib izdibināt, likdams saviem aģentiem jūs izspiegot? — Penelope noraizējusies jautāja.

—    Kas to lai zina. Ludzu, padodiet manu grāmatu, Penelope. Es vēlētos, ķaut šis riebīgais kuģis tik briesmīgi nešūpotos.

Tvaikoņa šūpošanās gan nesagādāja Penelopei ne mazāko nepatikšanu. Šķita, ka viņa būtu dzimusi uz okeāna, — tik maz viņai varēja kaitēt jūrasslimība. Viņa mīlēja sēdēt uz klāja un vērot jūdzēm tālo jūras zilgmi. Viņai bija patīkami dzirdēt zem sevis tvaikoņa mašīnu vienmērīgo troksni. Viņai patika arī stāvēt pie margām, ļaujot spirgtajam vējam glāstīt seju.

Pasažieri viņu maz interesēja, vienīgi ar klāja stjuartu viņa bija pat sadraudzējusies. Viņš izskatījās loti labsirdīgs un jau kopš pirmās ceļojuma dienas īpaši rūpējās par Penelopi. Agrās pēcpusdienas stundās, kad pasažieri atpūtās savās kajītēs un pastaigu klājs bija tukšs, viņš stāvēja līdzās tās krēslam un stāstīja viņai savus bezgalīgos piedzīvojumus un atgadījumus uz jūras. Viņš stāstīja par kuģiem un ceļotājiem, kādus tam bija nācies satikt. Ar īpašu lepnumu viņš stāstīja, kā tas reiz braucis par smēķējamā salona stjuartu uz kādā liela pasažieru tvaikoņa, kas kursējis starp Ņujorku un Sauthemptonu. Un visvairāk viņam patika runāt par kādu pasažieri, ar kuru tas iepazinies šo braucienu laikā.

Beidls — tā sauca laipno klāja sulaini — bija sastapis arī daudz ļaunu cilvēku. Stundām viņš varēja stāstīt par bandām, kas cauru gadu braukā pār okeānu turp un atpakaļ un dzīvo vienīgi no savas izveicības, ar kādu tās prot apspēlēt kārtīs citus pasažierus.

—    Es pazīstu viņus visus: Levu Marksu, Bilu Sandersu, Longu Čarlu, Denveru Džonu— mans Dievs, es varetu sastādīt jums veselu šo blēžu sarakstu, kas būtu garāks par jūsu roku, jaunkundzi

—     Un visi tie bija kāršu spēlmaņi?

Viņš pamāja ar galvu.

—     Bet sliktākais no viņiem visiem tomēr bija E1 Sliko — kāda amerikāniete deva viņam šo palamu, un tā viņam arī palika. Jūs nevarat iedomāties, cik izveicīgs un apdomīgs viņš bija. Es nekad neesmu redzējis viņu divas reizes vienā un tajā pašā uzvalkā. Viņa apģērbi vien tam laikam maksāja veselu bagātību. Uz kuģa viņš vienmēr aizņēma pašu labāko kajīti. Pārējo bandu locekli parasti brauc četri vienā kajītē. Viņš ir vēl pajauns cilvēks — vismaz tāds viņš bija, kad pēdējo reizi to redzēju pirms dažiem gadiem. Stāsta, ka viņš piederot pie sabiedrības labākajām aprindām. Bet tas ir īsts nelietis. Ja nebūs nekā cita, ko ņemt, viņš izraus jums no mutes zelta zobu plombēs. Viņš vadīja kādu bandu, kas ielaidās tikai ar pavisam smalkiem, pirmklasīgiem pasažieriem. Tam vīram bija galva uz pleciem! Viņš nekad nepaļāvās uz nejaušībām. Reiz viņš nospēlēja kādam Kolorado miljonāram simt piecdesmit tūkstošus dolāru. E1 Sliko zināja, ka miljonārs nodomājis ceļot uz Eiropu, un tādēļ jau divas nedēļas agrāk ieradās Kolorado. Viņš prata iekļūt sava nodomātā upura klubā un tur iepazīties ar to. E1 Sliko uzdevās par jaunu angli, kas dzīvo no sava milzīgā kapitāla procentiem. Kad vēlāk viņi sastapās uz kuģa, bija gluži dabiski, ka tie ātri iedraudzējās. Bet miljonāram šī draudzība maksāja simt piecdesmit tūkstošus dolāru. Un arī pat tad viņš vēl nezināja, ka E1 Sliko bija tās bandas vadonis, kas viņam atņēma šo naudu.

Ik dienas Penelope dzirdēja nostāstus par briesmīgo E1 Sliko, jo tas bija mistera Beidla iemīļotais temats.

Pārējiem pasažieriem šis ceļojums šķita loti neinteresants. Tvaikonis sastapa ceļā trīs leduskalnus un neskaitāmi daudz citu kuģu. Salonā bija sarīkots deju vakars, viena kostīmu balle un viens koncerts, svētdien bija noturēts kuģa dievkalpojums. Bet Penelopei tie visi bija svarīgi notikumi.

Kad tvaikonis atradās vairs tikai dienas brauciena attālumā no Liverpūles, Penelope ievēroja misis Dorbenas raksturā kādu jaunu iezīmi, kuru tā agrāk nebija nojautusi.

Cintija bija nopirkusi Vinipegā mazu klēpja sunīti ar garu zīda spalvu un ļoti mīlēja šo dzīvnieciņu. Caurām dienām viņa neizlaida to no rokām, bet naktīs guldīja savas gultas kājgalī.

Arī Penelope mīlēja suņus, bet viņai vairāk patika lielie sugas suņi. Šie mazie dzīvnieciņi, ko dažas dāmas turēja rotaļlietu vietā, nēsādamas tos visur līdzi gluži kā savu rokassomiņu, viņu sevišķi neinteresēja.

Penelope stāvēja uz promenādes klāja un sajūsmā vēroja mazpievilcīgos Īrijas krastus, kas slīdēja garām tvaikonim, kad Cintija pienāca pie viņas. Uzmetusi tai skatienu, Penelope tūliņ redzēja, ka rokās tai nebija sunīša, no kura tā parasti nemēdza šķirties.

—    Kur tad Flefs? — viņa jautāja.

—    Nabaga lopiņš — viņš bija tik mīļš un jocīgs.

—    Kas tad viņam noticis?

—     Man teica, ka es nevarēšot dabūt viņu, pirms tas nebūšot ievietots karantīnā. Un tas taču ir ļoti apgrūtinoši. Suņi dabū visādas slimības, ja tos iesloga kopā ar citiem dzīvniekiem. Tādēļ es iedevu viņu kādam matrozim un liku to noslīcināt. Sākumā viņš gan mēģināja man iestāstīt, lai paklusām izblēdījot to muitā, bet es negribu maksāt simt piecdesmit dolārus soda naudas. Matrozis apsolīja, ka piesiešot viņam kaklā kādu smagu priekšmetu un tad iemetīšot jūrā.

Penelope bija loti pārsteigta.

—     Bet… man likās, jūs loti mīlējāt viņu…

—    Jā, viņš man patika. Tas bija mazs, smieklīgs šunelis. Bet viņš nebija tīras sugas suns, kā tie ļaudis Vinipegā man iegalvoja. Pulkvedis Vilkinss, kas ir īsts lietpratējs, pateica man, ka šim dzīvnieciņam nevarot būt tīras ciltsasinis un ka pārdevēji esot mani piekrāpuši. Un ar neīstiem suņiem es neielaižos. Vai tad jums šī lieta tik loti ķeras pie sirds?

Penelope nespēja atbildēt. Šīs sievietes mierīgā bezjūtība viņu apvainoja un biedēja. Mazā klēpja sunīša dzīvībai, protams, nebija lielas nozīmes, bet viņai tomēr bija sāpīgi pamanīt šādu rakstura īpašību sievietē, kuru viņa tik loti cienīja un apbrīnoja. Viņai bija jādomā par Cintijas plānajām, šaurajām lūpām, un viņa ar jaunu interesi sāka to vērot.

Dažu pasažieru draugi un piederīgie mazā motorlaiviņā bija atbraukuši pretim savējiem uz kuģa. Cintija starp citu ieminējās, ka arī viņas vīrs laikam atbraukšot to sagaidīt. Bet viņa neizrādīja ne mazāko prieku par to, ka ieraudzīs viņu pēc tik ilgas šķiršanās, un pat nepievienojās mazajam pasažieru pulciņam, kas stāvēja pie margām, nolūkodamies, kā sagaidītāji pārkāpa no motorlaivas uz kuģa klāja.

Penelope jau bija sakārtojusi kā savas, tā arī Cintijas lietas un nu vēlreiz uzmeklēja veco stjuartu, lai atvadītos no tā.

—     Pateicos jums, jaunkundz, — teica misters Beidls, saņemdams no viņas piecu dolāru zīmi. — Jums nemaz nevajadzēja dot man šo, jūs jau tā esat sagādājusi man tik daudz prieka. Liels paldies par to. Ceru, ka nākotnē atkal varēšu pakalpot jums kāda ceļojuma laikā. Jūs laikam braucat atpūsties?

—    Ceru, ka tā kļūs par atpūtu, bet pašreiz esmu ieradusies Londonā, lai iestātos darbā.

Sulainis domīgi lūkojās.

—    Šī nav slikta zeme, un šeit jūs varat atrast savu laimi… Svētais Mozus!

Viņš pārsteigts lūkojās tai garām.

—    Atri, jaunkundz, — viņš čukstēja, — tas ir viņš!

—    Viņš — kurš?

Sekodama viņa skatienam, Penelope ieraudzīja elegantu, gludi skūtu, no galvas līdz papēžiem nevainojami ģērbušos kungu. Likās, ka tas pēkšņi būtu pārcelts šurp no Londonas Bondstrītas.

Viņa seja ar mazajām Osiņām izskatījās tumša un drūma. Viņa zods bija mazliet par garu. Tagad viņš smaidīja, rādīdams savus baltos zobus.

—     E1 Sliko, — Beidls klusu sacīja. Bet, pirms vēl Penelope bija paguvusi to aplūkot, Cintija piesteidzās pie viņas.

—     Mīļā Penelope, es jūs iepazīstināšu. — Viņa saņēma meiteni zem rokas un pieveda to pie smalkā kunga. — Šis ir mans vīrs misters Dorbens!

E1 Sliko noņēma cilindru un sniedza viņai savu garo, tievo roku.

Penelope mehāniski satvēra to.

3

Klāja sulainis katrā ziņā būs kļūdījies. Penelope sev to atkārtoja tūkstošiem reižu ceļā no Liverpūles līdz Londonai. Tas taču bija smieklīgi un nejēdzīgi, ka šis laipnais, patīkamais kungs varētu būt kādas noziedzīgas bandas vadonis. Bez šaubām, misters Beidls bija pārskatījies. Mistera Dorbena sejas vaibsti nebija visai tipiski, un tos viegli varēja sajaukt. Kādēļ gan kāršu spēlētājam būtu vajadzīga sekretāre, un kādēļ lai viņš dzīvotu vientuļā Devonšīras ciemā? Viņa taču zināja, ka misters Dorbens gaida kādu lielu mantojumu. Turklāt viņam bija tik daudz darba, ka tam vajadzēja sekretāri.

Misters Dorbens un viņa sieva bija sasveicinājušies diezgan vēsi un vienaldzīgi. Kā likās, tad neviens no viņiem nejuta sevišķu prieku par šo atkalredzēšanos.

Misters Dorbens bija rezervējis vilcienā atsevišķu kupeju, tā ka viņi brauca tikai trijatā. Penelope brīnījās, kādēļ viņai nelāva iziet koridorā. Viņa labprāt būtu atstājusi laulātos draugus vienus, lai tie pēc ilgās šķiršanās varētu netraucēti izrunāties, bet Cintija gandrīz ar varu nosēdināja to atpakaļ vietā.

Misters Dorbens bija interesants ceļabiedrs. Penelopei šķita, ka viņš bez pārtraukuma runāja visu laiku, no vilciena atiešanas līdz pat Eistonai. Viņš runāja patīkamā, daiļskanīgā balsī, un viņam nekad nepietrūka sarunu vielas.

Viņam bija brūnas acis, Penelope nemīlēja vīriešus ar brūnām acīm. Bet misters Artūrs Dorbens viņai tomēr patika. Viņu pat vairāk saistīja viņš nekā Cintija. Kanādu viņš pazina tikai pavirši.

—     Es biju tur reiz savā jaunībā, — viņš teica. — Es nemīlu jūras ceļojumus. Labāk es samaksātu desmit tūkstošus mārciņu nekā reizi pārbrauktu pāri Atlantijas okeānam.

—    Vai senāk jūs bieži braucāt uz Ameriku? — Penelope ziņkārīgi jautāja.

— Esmu divas reizes šķērsojis Atlantijas okeānu, — misters Dorbens smaidīdams atbildēja. — Man bija tas jādara divas reizes, jo citādi es nebūtu nokļuvis atpakaļ Anglijā, mis Pita!

Nakti viņi pārgulēja Pedingtonas stacijas viesnīcā. Misis Dorbena noīrēja auto un kopā ar Penelopi pavizinājās Haidparkā. Penelope bija pārsteigta un iepriecināta. Londonu viņa vienmēr bija iedomājusies kā netīru, zemu ķieģeļu ēku kaudzi. Parks atstāja uz viņu lielu iespaidu. Aiz koku tumšā zaļuma gaisā slējās pilsētas torņi un augstie nami. Viņu sajūsmināja ziedošo puķu dobes un sidrabgaišais ūdens.

Otrā rītā viņi ar pirmo vilcienu devās uz Torkveju un vēlā pēcpusdienā sasniedza Berkombu.

Stenhauza atradās zaļojošu kāpu ierobežotā ielejā, no kuras bija brīva izeja vienīgi uz jūru. Eka bija celta bez kādas sevišķas kārtības. Augšā no sarkanajām akmeņu klintīm tā nebija ieraugāma, un ielejā no jūras puses to skatam slēpa kupla kļavu rinda. Astoņpadsmitā gadsimta beigās to bija uzcēlis kāds cilvēks, kas bija pilnīgi atrāvies no pasaules, lai nodotos vienīgi savām kaislībām.

Diezgan stāvs, šaurs ceļš veda no klintīm uz namu. Tā nepieejamība jau paaudzēm ilgi bija visiem tirgotājiem kā skabarga acī.

Penelopei šī vieta šķita īsta paradīze. Stāvajā nogāzē bija ierikots plašs dārzs, kur ziedēja krāšņas puķes — gan pašas savā vaļā, gan ari dārznieka koptas. Lejā augsta mūra siena iezīmēja robežu. Pa veciem vārtiem varēja izkļūt uz privātceļa — par ceļu gan īstenībā to nevarēja saukt, jo tā bija vesela rinda akmens pakāpienu, kas beidzās lēzenā klints laukumiņā, — ceļš veda uz šķūni, kur bija novietota mistera Dorbena spēcīgā motorlaiva. Pati daba šeit bija izveidojusi ideālu piestātni, jo šķūnis, kura jumts balstījās uz divām klintīm, atradās mazā līcīti un vētrainā laikā to aizsargāja pret viļņiem divi klinšu rifi, kas sniedzās diezgan tālu jūrā, izveidodami dabīgu ostu.

—     Burvīgi, vai ne? — Cintija vienaldzīgi jautāja. Kā likās, viņu neinteresēja šīs lietas, jo viņu saistīja tikai dzīves praktiskās puses. — Līdz ciemam gan diezgan tālu, ko iet, bet mums ir auto, lai nebūtu jārāpjas augšup pa klintīm. Vai jūs protat vadīt auto?

Penelope pamāja ar galvu.

—     Nāciet, es parādīšu jūsu istabu.

Cintija uzveda viņu augšā pa platām kāpnēm, tad cauri garai, tumšai ejai, kuras galā atradās sekretāres istaba. Tā bija maza un vienkārši iekārtota, bet tajā bija divi logi, no kuriem pavērās skats uz smaragdzaļo jūru un tumšsarkanajām klintīm.

Ieraugot šo skaistumu, Penelope dziļi uzelpoja.

—    Vai jums patīk? — Cintija jautāja, cieši vērodama meiteni.

—    Tas ir debešķīgi!

Misis Dorbena īsi iesmējās.

—     Man tā ir elle, — viņa sacīja.

***

Dienas aizritēja apbrīnojami ātri. Penelope atrada daudz vairāk darba, nekā sākumā bija gaidījusi. Kāda istaba apakšstāvā bija iekārtota par darbistabu, un parasti viņu atstāja tur vienu.

Pēc brokastīm viņa gāja uz darbistabu un līdz pusdienas laikam bez pārtraukuma kārtoja un veidoja sarakstus līgumiem un citiem dokumentiem, kas visi attiecās uz dažādajām, visā plašajā apvidū izkaisītajām muižām.

Tie nebija oriģināli, bet gan apliecināti noraksti, kurus, kā likās, piegādāja kāds Londonas advokāts. Penelopes uzdevums bija noteikt visu pērkamo un pārdodamo objektu patieso vērtību. Lai atvieglotu viņai šo uzdevumu, viņas rīcībā atradās neskaitāmi katalogi, ūtrupju ziņojumi un statistikas biļeteni.

— Protams, es nevaru prasīt, lai jūs aprēķinātu katra īpašuma īsto vērtību, — misters Dorbens bija paskaidrojis jau pirmajā rītā, kad Penelope bija iesākusi darbu. — Velnišķi grūti pat apmēram to noteikt. Bet cenas visā Anglijā ir diezgan vienādas, tā ka pēc vienas muižas vērtības var apmēram noteikt arī otras, tikpat lielas, cenu.

Tālāk viņa kā palīglīdzekli savam darbam ik dienas saņēma "Times" un citu avīžu sludinājumu daļas, kur bija informācija par zemesgabalu pirkšanu un pārdošanu. Bet laikrakstu pārējās lapas viņa tā ari nedabūja redzēt visu to laiku, kamēr atradās Stenhauzā.

Penelopei nācās grūti saskaņot īstenību ar Cintijas paskaidrojumu, ka viņas vīrs nodarbojoties ar pētījumiem. Visā namā nebija vairāk par divdesmit grāmatām. Cintija gan bija pierakstījusies kādā bibliotēkā, no kurienes tai piesūtīja visas jaunākās grāmatas, bet ne Cintija, ne viņas virs nekad pat neielūkojās tajās. Beidzot Penelope nāca pie atziņas, ka šis darbs izdomāts vienīgi viņas laika kavēšanai, un šajā ziņā viņa ari bija uzminējusi patiesību. Ar kalpotājiem viņa nekad nerunāja, jo nevarēja ar tiem lāgā saprasties. Atskaitot dārznieku, tie visi bija franči, un Penelopes zināšanas šajā valodā bija loti aprobežotas.

Pēcpusdienās un vakaros viņa bija brīva un varēja darīt, ko gribēja. Tomēr īstenībā tas tā nebija, jo uz ciemu viņa nedrīkstēja iet viena. Turp viņu vienmēr pavadīja vai nu Cintija, vai ari misters Dorbens. Dažreiz viņš vizināja to ar auto pa apkārtni, bet reizēm viņi visi tris izbrauca ar motorlaivu jūrā. Vienmēr Penelope juta uzraudzību, un tas viņu kaitināja.

Kādu dienu jau tā neskaidro stāvokli vēl vairāk sarežģīja jauni, varbūt pat nenovēršami apstākli.

Cintija bija aizbraukusi uz Londonu iepirkties. Penelope strādāja, kad darbistabā ienāca misters Dorbens. Kā jau dažkārt, viņš arī šoreiz bija nevainojami ģērbies.

—    Metiet pie malas šīs nejēdzības un nāciet man līdzi makšķerēt, — viņš teica.

Penelope brīdi vilcinājās. Mistera Dorbena izturēšanās pret viņu vienmēr bija bijusi korekta un laipna. Penelope mēģināja aizbildināties ar darbu, bet viņš negribēja par to ne dzirdēt.

—    Blēņas! Darbs var pagaidīt ari līdz ritam. Šo papīru savešanai kārtībā jums ir vēl divi gadi laika.

—    Es jau bieži esmu brīnījusies, kādēļ gan jūs pats to nedarāt, — Penelope sacīja, kad viņi jau kāpa lejup uz krastu. — Darbs taču nav grūts, un jūs saprotat to lietu daudz labāk par mani.

Viņš ieraduma pēc klusu svilpoja un bridi klusēja. Tikai kad viņi jau bija sasnieguši laivas šķūni, viņš atbildēja:

—     Es ienīstu skaitļus un visāda veida biroja darbus. Mani vairāk saista brīvā daba, jūra.

—     Man likās, ka jūs ciest nevarat jūru.

—    Es tikai nemīlu lielus kuģus un tālus ceļojumus, — viņš īsi atbildēja un sāka runāt par citām lietām.

Laiva izpeldēja Berkombas līča mierīgajos ūdeņos. Penelope sēdēja blakus stūrei, bet misters Dorbens, apģērbis baltu putekļu mēteli, vadīja laivu.

Kad laiva jau atradās trīs jūdzes no krasta, viņš pēkšņi apturēja motoru un apsēdās.

—     Nu, kā jums patīk Anglija? — viņš jautāja.

—    Vai nesāksim makšķerēt?

Viņš purināja galvu.

—    Mums nav līdzi makšķeru. Turklāt zvejošana mani garlaiko. Nāciet šurp pie manis.

Laivas priekšgals bija loti ērti ierīkots. Tomēr Penelope vilcinājās. Viņa neskaidri nojauta, ka stāvoklis var kļūt nepatīkams, un tagad viņa nožēloja, ka bija braukusi.

Misters Dorbens bija noliecies pār laivas priekšgalā ierīkoto galdiņu. Rokās viņš turēja kārtis, tās mehāniski jaukdams. Viņa melanholiskās acis lūkojās atpakaļ uz krastu, un viņa lūpu kaktiņi nokārās uz leju, it kā viņu pēkšņi būtu pārņēmušas lielas sāpes. Penelope izbrīnā lūkojās viņā. Viņā notikusī pārmaiņa bija tik uzkrītoša. Ar strauju kustību viņš pievērsās viņai.

—     Ko īsti jūs domājat par Cintiju? — viņš negaidot jautāja.

—    Tas ir dīvains jautājums, — Penelope pūlējās pasmaidīt.

—    Tas nav dīvains, bet gan pilnīgi dabisks. Skatieties šurp, es parādīšu jums kādu triku. Sajauciet kārtis.

Viņš pasniedza Penelopei kārtis, un viņa paņēma tās.

—   Jauciet taču! — viņš nepacietīgi teica, un viņa paklausīja.

—    Cintija ir aukstasinīga, to jūs arī jau būsiet novērojusi. Viņai pašai ir sava griba, un ar stūrgalvīgiem ļaudīm grūti sadzīvot.

—    Te būs kārtis.

Viņš paņēma tās savos slaidajos pirkstos. Mirkli viņš šķirstīja lapiņas tik ātri, ka viņu malu zeltījums saplūda kopā ar balto. Tad viņš elegantām kustībām meta tās uz galda: dūzis, desmitnieks, karalis, dāma, kalps un tā tālāk — visu rindu pēc kārtas. Krāsa pie krāsas, katra kārts pēc savas vērtības atradās īstajā vietā uz galda. Penelope pārsteigta uzlūkoja viņu, jo viņa bija pamatīgi sajaukusi kārtis, bet viņš meta tās uz galda tā, it kā tās jau būtu bijušas saliktas pēc kārtas.

E1 Sliko! Viņai atkal ienāca prātā klāja vecā sulaiņa vārdi.

—    Nu? — misters Dorbens smējās.

—    Kā jūs varējāt to izdarīt? — viņa izbrīnā iesaucās, pārsteigumā aizmirsdama pat savas aizdomas.

—    Sajauciet vēlreiz!

Viņa ar nolūku salika kārtis tā, lai nekur nebūtu kopā • divas kārtis no vienas krāsas. Viņš paņēma kārtis un atkal pēc kārtas nolika tās uz galda.

—   Tik lielisku kāršu triku es nekad vēl neesmu redzējusi!

—   Vai tas sagādā jums prieku? — viņš vienaldzīgi jautāja, ļaudams kārtīm ieslīdēt atpakaļ kabatā. — Bet jūs vēl neesat pateikusi, ko domājat par Cintiju.

—    Šo jautājumu es nebiju no jums gaidījusi. Es nevēlētos uz to atbildēt. Viņa bija loti laipna pret mani.

—    Tur jūs maldāties. Cintija nekad nav laipni noskaņota. Reizēm es vēlos, kaut viņa būtu mirusi. — Viņš teica to tik mierīgā balsī, ka Penelope gandrīz neiedrošinājās ticēt savām ausīm.

—    Bet mister Dorben! — viņa šausmās iekliedzās.

Viņam bija jāsmejas.

—   Jūs domājat, ka es esmu rupjš cilvēks, — bet tā tas nebūt nav. Es nezinu nevienu citu ceļu, kā vēl varētu atbrīvoties no Cintijas. Jūs lūkojaties manī tādām acīm, it kā es gribētu viņu nogalināt. Bet arī tas nav tiesa. Es tikai konstatēju nepatīkamu faktu. Man nav citas iespējas tikt no viņas vaļā. Esmu jau vairākkārt pārrunājis ar viņu šo lietu. Jums būs interesanti to dzirdēt. Viņa ļoti labi zina, ka es nevaru to dabūt prom no sevis. Es nevaru šķirties no viņas, un viņa to arī nepieļautu. Es nevaru aiziet no viņas — dažādu iemeslu dēj, par kuriem es šoreiz nerunāšu. Es nevaru būt ļauns pret viņu, jo mans raksturs neatļauj izturēties slikti pret dāmām. Tas ir pretēji manai dabai. Es pat nevaru pasludināt viņu par nedziedināmi vājprātīgu, jo viņa ir visgudrākais cilvēks, kādu vien esmu pazinis. Un tomēr mana dvēsele ilgojas pēc saprašanās un mīlas, kuru es nekad neesmu atradis pie Cintijas. Mēs esam salaulāti tikai no likuma jēdziena. Cintija nezina, ko nozīmē mīla un tiekšanās pēc otra cilvēka.

Penelope izbailēs klausījās viņa vārdos.

—     Protams, Cintija to visu zina, — viņš turpināja, — un man Šķiet, ka viņa pieņēmusi jūs vienīgi tādēļ, lai jūs mani mierinātu.

—   Vai jūs maz saprotat, ko runājat? — Penelope skarbi jautāja.

—     Es pilnīgi apzinos visu, ko saku, — misters Dorbens atbildēja, satīdams cigareti. — Es lūdzu jūsu mīlu.

Penelope piecēlās un aizgāja atpakaļ uz laivas pakaļgalu. Viņš tai sekoja.

—    Brauksim atpakaļ malā. Tā kā jūs noraidāt manu lūgumu, tad nerunāsim vairs par to. Aizmirstiet, ka jebkad esmu jums to sacījis. Ja jūs vairs neuzticaties man un vēlaties atgriezties Kanādā, es parūpēšos, lai jūs jau rīt varētu doties ceļā, kaut arī Cintija negribētu tam piekrist. Turpretim, ja jūs gribat paļauties uz manu vārdu, uz E1 Sliko vārdu…

—    E1 Sliko!

Viņš klusu iesmējās.

—    Protams, jūs jau zinājāt, ka es esmu E1 Sļiko. Es redzēju jūs stāvam līdzās vecajam Beidlam. Tas pazīst mani loti labi, un droši vien viņš pateica arī jums, kas es esmu. Es esmu E1 Sliko. Bet neizrādiet Cintijai, ka jūs to zināt. Viņa izciestu tūkstoš baiļu, ja dabūtu-zināt, ka esmu pazīts.

—    Bet, mister Dorben, — pilnīgi samulsusi meitene iesaucās, — jūs taču nevarat gaidīt, lai es vēl ilgāk palieku pie jums!

—    Jūs varat palikt vai ari aiziet — kā pati vēlaties, — Artūrs Dorbens atbildēja, ķerdamies pie motora. — Es dotu jums padomu palikt. Jums jāatzīst, ka esmu bijis atklāts pret jums un neko neesmu slēpis. Jūsu vietā es nebrauktu atpakaļ uz Kanādu. Jūs mierīgi varat izstāstīt visu ari Cintijai — viņa tikpat visu nojautīs. Es nedomāju, ka viņa visai cienīs jūsu atturību vai ari uzskatīs to par kādu nopelnu no jūsu puses, ka esat mani noraidījusi.

Penelope neatbildēja viņam. Visu pēcpusdienu tā pavadīja savā istabā. Viņa nu bija nokļuvusi dīvainā stāvoklī. Ja tas būtu noticis Kanādā, viņa gan zinātu, ko darīt. Bet pašreizējos apstākļos — svešā zemē, bez draugiem, gluži vienai — viņai grūti nācās rast kādu izeju. ŠI cilvēka vaļsirdība bija atstājusi uz viņu zināmu iespaidu. Viņa vēl nezināja, ka E1 Sliko lielākais spēks slēpās tieši šajā vaļsirdībā. Pieņemt viņa piedāvājumu un aizbraukt vai ari palikt līdzšinējā vietā vēl kādu laiku, kamēr viņa būs ietaupījusi tik daudz naudas, lai varētu meklēt kādu vietu Londonā? Vai nu tas bija pareizi vai arī ne, bet Penelope tomēr izšķīrās par palikšanu. Kad vakarā viņa jau taisījās ieslīgt miegā, viņa pēkšņi atcerējās, ka kaut kur Londonā dzīvo kāds zināms misters Džeimss K. Orfords, pie kura tā vajadzības brīdī var atrast padomu un palīdzību.

4

Otrā rītā viņa piecēlās loti agri un izgāja dārzā, lai vēlreiz visu pamatīgi pārdomātu.

Pulkstenis bija tikai seši. Migla bija izklīdusi, un Berkombas līcis bija skaidri pārredzams. Saules staru atmirdzumā ūdens laistījās visās varavīksnes krāsās.

Penelope sēdēja uz rupjā akmens sola un ieelpoja maigo, bet tomēr tik spēcinošo jūras gaisu. Jaukā ainava viņu dziļi iespaidoja.

Nogrimusi šī skaistuma apcerē, viņa bija aizmirsusi visas savas rūpes un nepatikšanas. Aiz ceriņu krūmiem sākās slaido priežu mežs, pa kreisi pacēlās Svētās Marijas baznīcas tornis, kura galotne bija redzama pāri klinšu virsotnēm. Penelope palūkojās uz šauro, stāvo taciņu, kas veda uz ciemu. No sava sola viņa neredzēja vārtiņus, bet dzirdēja, ka kāds atver tos. Gaiss bija tik dzidrs, ka viņa sadzirdēja šo skaņu tik skaidri, it kā vārti atrastos tepat viņai līdzās. Penelope ieinteresēta pacēla galvu, lai redzētu agrīno apmeklētāju. Sākumā viņa nepazina kungu pelēkajā uzvalkā un salmu cepurē. Acīmredzot viņš nebija meiteni pamanījis, jo tuvojās namam ar zināmu apdomību, it kā nebūtu visai pārliecināts par laipnu uzņemšanu.

Izvairīdamies no grantētā celiņa, viņš soļoja tieši pār puķu dobēm ierobežoto pļaviņu. Soli pa solim viņš nāca tuvāk, nenovērsdams acis no augšstāva logiem. Pēkšņi viņš ieraudzīja meiteni un, mirkli vilcinājies, piegāja pie tās.

—       Labrīt, jaunkundz, — viņš sacīja. Acīmredzot viņš nevēlējās, ka citi to dzirdētu.

—    Labrīt.

Misters Vaiplens atkal uzmeta skatienu namam un savieba seju.

—   Vai misis Dorbena ir mājās? Jūs laikam pateicāt viņai, ka esat mani satikusi? Uz tvaikoņa gan jūs laikam mani neredzējāt? Varu vai saderēt!

—     Misis Dorbena aizbrauca uz Londonu. Vai vēlējāties vinu sastapt? — Penelope vēsi jautāja.

—     Nu, es varu izrunāties ari ar Artūru. Tas ir saprātīgs puisis. Bet viņa!… — Viņš uzlūkoja Penelopi savām neizteiksmīgajām acīm, it kā vēlēdamies nolasīt tās domas. — Vai viņa nekā nav jums teikusi? — Viņš norādīja ar īkšķi uz namu. — Tikai nemēģiniet man iegalvot, ka viņi nebūtu jūs iztaujājuši par mani. Es loti labi pazīstu to sievieti. Bet cik brīnišķīgi, ka es satiku jūs jau Toronto! Dīvaina sagadīšanās! Tas tikai pierāda, cik maza ir šī pasaule. Bet neejiet taču prom!

—     Es uzsūtīšu kādu kalpotāju pasaukt misteru Dorbenu, — Penelope sacīja, bet tajā mirklī nama durvīs pēkšņi parādījās Artūrs Dorbens. <

Viņš bija pilnīgi apģērbies un turēja rokā šauteni. Penelope par to nebrīnījās, jo bieži vien viņš priekšpusdienās mēdza medīt trusīšus, jo tie postīja dārzu. Bet misters Vaiplens, šķiet, domāja citādāk — viņam ierocis bija daudz nopietnāka lieta. Viņa sejā atspoguļojās šausmas un izbailes, un viņš ātri aizslēpās aiz Penelopes. Uztraukts viņš runāja tai pār plecu:

—     Nedariet taču muļķības, Artūr! Tūlīt nolieciet šauteni!

Misters Dorbens smējās, rādīdams savus baltos zobus. Atvēris aizslēgu, viņš rādīja šauteni apmeklētājam.

—   Tā taču nemaz nav pielādēta! Atstājiet mierā šo dāmu, jūs viņu apgrūtināt!

Dorbens atslēja šauteni pret mūri un piegāja tam klāt. Vaiplens vērīgi sekoja katrai viņa kustībai.

—     Jūs atbraucāt vienā tvaikonī ar manu sievu? Kur jūs bijāt?

—    Uz laukiem. Es nemaz negribēju šurp braukt, Slik… es gribēju teikt: Artūr. Bet Amerika man bija apnikusi.

—    Jūs varējāt atrakstīt. Mēs būtu iekārtojuši jums pašu labāko viesu istabu un sagaidījuši jūs piestātnē ar ciema mūzikas kapelu.

Sliko ironijā bija samanāmi draudi.

—    Jūs jau pazīstat mis Pitu — Toronto jūs jau mēģinājāt atstāt uz vinu iespaidu. Jūs taču esat īsts meitu mednieks!

Vaiplens stāvēja samulsis un neatbildēja.

—    Vai jūs atvainosiet mūs? — Artūrs, saraucis uzacis, jautāja Penelopei.

Viņa pamāja ar galvu, jo juta, ka viņa šeit bija lieka. Kad abi vīrieši bija nozuduši namā, viņa atkal apsēdās uz sava sola un mēģināja visu pārdomāt. Ja nu Vaiplens neklusē — viņa atcerējās vārdus, ko Cintija bija izrunājusi miegā. Par ko gan viņam bija jāklusē? Vai Artūrs Dorbens slēptu kādu noziegumu? Tas bija maz ticams. Viņš bija labi pazīstams ciemā, un Penelope bieži vien bija redzējusi to draudzīgi sarunājamies ar garāmejošām policistu patruļām. Viņš nekad nemēģināja slēpties.

Penelopi kaitināja šīs aizdomas. Mistera Vaiplena apmeklējums droši vien izskaidrojams loti vienkārši. Ikvienam cilvēkam ir savi noslēpumi — tiem taču nav jābūt katrā ziņā noziegumiem. Cik viegli var nokļūt nepatīkamā stāvoklī, kuru tad labprāt cenšas noslēpt citu skatieniem. Viņai bija kāda tumša nojauta, ka E1 Sliko sliktā slava nav saistīta ar mistera Vaiplena klusēšanu. Tam vajadzēja būt kam citam.

Nopūzdamās viņa piecēlās. Tālu jūrā bija redzamas kāda melna kuģa kontūras; kā likās, tas lēnām brauca garām. Pēkšņi Penelope izdzirda aiz muguras solus un pagriezās. Tur stāvēja dārznieks— vienīgais anglis mistera Dorbena kalpotāju vidū.

—    Labrīt, jaunkundz. Jūs laikam aplūkojat "Poliantu"?

—    Jūs domājat tur to kuģi? Vai jūs to pazīstat?

—  .Jā, vakar tas atradās Torbejā, tur es to redzēju. Tas, kā stāsta, pieder kādam francūzim. Netālu no Dārtmūras šis kuģis uzņēmis jaunus pārtikas krājumus.

—    Vai tas ir pasažieru kuģis?

Dārznieks iesmējās.

—     Nē, jahta.

—    Jahta? Pārlieku liela jahta!

Dārznieks negribēja pieļaut, ka kāds svešs kuģis varētu būt lielāks un labāks par angļu, un sāka stāstīt, ka viņš esot redzējis arī vēl lielākas jahtas.

Penelopi šī saruna maz interesēja, un viņa drīz atstāja dārznieku vienu.

Artūrs bija ievedis savu apmeklētāju dzīvojamā istabā. Penelope skaidri varēja sadzirdēt viņu balsis. Tā kā cita nekā nebija, ko darīt, viņa iegāja darbistabā. Brīdi vēlāk viņa redzēja abus vīriešus ejam gar logu. Viņu pamanījis, Artūrs tūliņ aizveda savu viesi tālāk prom, kur viņa vairs nevarēja tos ne redzēt, ne dzirdēt.

—   Vaiplen, — viņš teica jau trešo reizi, — jūs esat pirmais cilvēks, kas mani iegāzis.

—     To jūs nupat stāstījāt, — Vaiplens norūca. — Ko jūs īsti ar to domājat, Artūr? Es vienkārši nevarēju Amerikā vairs ilgāk izturēt. Tur ir pārāk garlaicīga dzīve tādam cilvēkam, kas pieradis pie jautrības. Mans Dievs, jūs nevarat iedomāties, cik biezādaini tur ir cilvēki. Ja pansijā pie brokastu galda jūs bildīsiet kādu vārdu par sviestu, tad tūliņ atradīsies vismaz trīs cilvēki, kas visu ritu lasīs jums lekcijas par sviestu. Tas man krīt uz nerviem!

—    Man šķiet, ka tas tomēr nav pietiekams iemesls jūsu svinīgā solījuma laušanai, — misters Dorbens atcirta, un viņa brūnās acis draudoši iekvēlojās. — Jūs, sasodītais, izpriecu kārais zagli! Jūs atgriezāties tādēļ, ka esat Meksikā nospēlējis visu savu naudu! Un ar to taču jums bija jāiztiek vismaz divus gadus. Nu jūs gribat izspiest no manis naudu. Bet man nav liekas naudas, Vaiplen. Es došu jums tik daudz, lai jūs varētu kārtīgi dzīvot, un ik nedēļu jūs saņemsiet noteiktu summu. Ja jūs mēģināsiet sagādāt man kādas nepatikšanas vai draudēt ar nodošanu — gan jau es pratīšu aizbāzt jums muti. Vai sapratāt?

Misters Vaiplens bija kļuvis nemierīgs.

—     Man taču arī jādzīvo, vai nav tiesa, Artūr?

—    Es ceru, ka jūs dzīvosiet, — misters Dorbens zīmīgi atbildēja.

Misters Vaiplens nobāla.

—    Pārrunāsim šo lietu mierīgi. Es aizsūtīšu meiteni uz pilsētu. Aizejiet uz ciemu un nosūtiet Cintijai šādu telegrammu.

Pulksten vienpadsmitos pienāca misis Dorbenas atbilde:

"Sūtiet Penelopi ar pusdienas vilcienu uz pilsētu. Sagaidīšu viņu Pedingtonas piestātnē."

Penelope jutās laimīga, ka var aizbraukt, un, iebraucot Londonā, viņa pilnīgi apzināti izvairījās no tikšanās ar Cintiju.

5

Misters Džeimss Ksenokrats Orfords bez iebildumiem atzina, ka laiks tiešām ir karsts. Līdz šim viņš vienmēr bija nicinoši teicis: "Ko, tas esot karstums? Nu, tad jums vajadzētu aizbraukt uz Ņujorku — tur visos birojos jāierīko īpaša ventilācija, lai varētu šajā laikā dzīvot. Mēs tikai tad sakām, ka ir karsts, kad dzīvsudrabs termometrā jau traucas ārā pa caurulītes augšgalu. Jā, Ņujorkā gan ir karstums. Tas ir pavisam kas cits, bet arī pie tā var pierast. Bet šeit esot karsts?! Londona nav pieredzējusi karstumu jau seši simti gadus, tad nodega visa pilsēta."

Un tomēr varēja droši teikt, ka karstums viņu loti apgrūtina. Vioš bija metru astoņdesmit garš, bet notālēm tas izskatījās mazāks. Viņa miesasbūve bija pārsteidzoša — seja bija liela un sarkana, gadi bija ievilkuši tajā jau daudz rievu, viņa gudrās, zilās acis jautri un laipni lūkojās pasaulē, viņam bija dubultzods. Neraugoties uz viņa piecdesmit pieciem gadiem, viņa kuplajos, melnajos matos vēl nebija neviena sirma pavediena. Ģērbies viņš bija rūpīgi un ar gaumi, vienmēr melnā smokingā ar platu, atliektu apkaklīti un melnu kaklasaiti, kurā mirdzēja skaista pērle. Viņš nekad nevalkāja vesti vai bikšturus, bet melnu ādas siksnu ar zelta sprādzi.

Mistera Orforda birojs atradās kāda nama ceturtā stāvā līdzās Haidparkam, un no tā logiem atklājās skaists skats uz lapotiem kokiem, zaļo zālīti un ziedošo rododendru krūmiem. Kad misteram Orfordam gadījās ilgāk aizkavēties savā birojā, viņš varēja klausīties parkā spēlējošā orķestra skaņās. Tādās reizēs viņš pievilka krēslu tuvāk atvērtajam logam un, rokas sānos iespiedis, klausījās skaņās, kamēr ēnas nebija sabiezējušas un ielās iedegtas laternas.

Uz plāksnītes pie nama ieejas stāvēja rakstīts vienīgi viņa vārds: "Džeimss Orfords". Viņa nodarbošanās veids tur nebija tuvāk minēts. Neraugoties uz to, viņam bija samērā prāvs darbinieku skaits— sekretāri, stenogrāfistes, kalpotāji un aģenti.

Vina kaimiņi, kuru biroji atradās tajā pašā namā, dēvēja viņu vienkārši par "resno amerikāni". Viņi labprāt to ieredzēja, jo Orfords bija jautrs un laipns cilvēks. Neviens nepūlējās izdibināt viņa veikala noslēpumus, un, tā kā viņš bija amerikānis, tad visi izturējās pret to atturīgi.

Anglijā misters Orfords bija iemācījies dzert tēju.

— Nolieciet paplāti tur, — viņš teica, norādīdams ar savu resno pirkstu uz mazu galdiņu loga tuvumā.

Kāda stenogrāfiste bija ienesusi viņam tēju. Nevis tādu tēju, kādu mēdz dzert Anglijā, bet gan kādu stipru dzērienu, kuru pavisam karstu pārlēja lieliem ledusgabaliem un tad pasniedza glāzēs.

Kaut birojā strādāja septiņi darbinieki, tomēr nevienam no tiem nebija jausmas par mistera Orforda īsto nodarbošanos. Bija zināms tikai, ka viņš ir "organizētājs". Tomēr viņš nepiederēja pie tiem ļaudīm, kas piedāvā citiem kartotēkas, patentētus ātrkārtotājus un līdzīgus krāmus vai atver biroju tikai tādēļ, lai vieglāk kļūtu par kādas fabrikas vadītāju.

Sākumā visi domāja, ka viņa veikals ir saistīts ar kuģiem. Kādā lielā istabā stāvēja milzīgs galds ar izklātu pasaules karti uz tā. Šeit ik dienas tika pārkārtoti un pārbīdīti mazi kuģu modeli. Kāds darbinieks, ko misters Orfords pats bija apmācījis, bija atbildīgs par to, lai kuģi būtu nostādīti pareizā kārtībā. Šo mazo pasaulīti apdzīvoja tūkstošiem vēl mazāku kuģīšu. Tie braukāja uz visām debespusēm: uz ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem un rietumiem. Divas reizes dienā mistera Orforda birojā tika saņemtas ziņas par visu kuģu stāvokli, un vismaz reizi dienā pats misters Orfords ieradās pārbaudīt modeļu atraša-. nās vietu uz kartes.

—     Ko tad "Nipons Muru" meklē tur, Stendzer? Tas taču atrodas tuvāk Jokohamai nekā Šanhajai. Un šis tvaikonis pavisam noklīdis no ceļa — tam taču jābrauc uz Azoru salām.

Viņš rājās un lamājās, bet viņa skatiens tomēr palika laipns un labsirdīgs.

Kādai jaunai meitenei bija jāzina visa Eiropas dzelzceļu kustība. Arī viņu misters Orfords katru dienu pārbaudīja.

—    Kāds cilvēks brauc uz Komo, Bāzeli, Ģenti, Belgradu, Vīni. Pa ceļam viņš grib satikt kādus darījuma biedrus Velorbā un Lucernā, lai ar katru no tiem apspriestos vienu stundu. Vai viņam pietiek tik daudz laika, nekavējot ceļojumu? Jūs domājat, ka iznāk? Tad jūs kļūdāties. Uzturēšanās Lucernā kavē viņam visu ceļojumu. Jums nepieciešama labāka informācija, mis Džeja.

Viņa karšu istabā atradās lielas Eiropas kartes, kurās bija iezīmēti visi satiksmes celi, lidostas, aerodromi, tanku un tvaikoņu bāzes, ogļu noliktavas. Viņš varēja pateikt visai precīzi, cik daudz saldētas gaļas kuģa kapteinis katrā brīdī varētu iepirkt Vigo, Triestē, Dakā, Keiptaunā vai Kolombā.

Tomēr viņš pats ne pirka galu, ne ari pārdeva kuģus. Viņš netirgojās arī ar dzelzceļu akcijām. Acīmredzot viņš neorganizēja neko citu kā vienīgi darbus savā birojā un savu paša patīkamo dzīvi.

Misters Orfords sēdēja pie rakstāmgalda, dziļās domās iegrimis, kad kāds no kalpotājiem ienesa un pasniedza viņam kartīti. Tā nebija vizītkarte, bet gan viens no tiem mazajiem formulāriem, kas bija nolikti uzgaidāmā istabā ļaudīm, kuri vēlējās runāt ar misteru Orfordu.

Viņš uzlika pensneju un ielūkojās kartītē.

"Mis Penelope Pita," viņš izlasīja. Vietā, kur apmeklētājiem vajadzēja uzrādīt sava apmeklējuma iemeslu, bija rakstīts: "Pēc tiesneša Herona, Edmontonā, ieteikuma."

—     Ievediet to dāmu, — misters Orfords tūliņ teica.

Penelope ienāca. Viņa bija mazliet uztraukta un nedroša.

—    Lūdzu, šēstieties. Jūs esat atbraukusi no Edmontonas? Bet kur vēstule? Ļaujiet, es to izlasīšu. — Atri izlasījis meitenes pasniegto vēstuli, viņš rūpīgi salocīja to un atstāja uz galda.

—    Nu, ko es varētu jūsu labā darīt, mana jaunā draudzene?

Penelopei bija grūti stāstīt par saviem piedzīvojumiem. Viņa gan neminēja nevienu vārdu un neteica arī, kur tā tagad dzīvo.

—    Es jūtos kā cietumniece, — viņa sacīja. — Un patlaban man ir tā nepatīkamā sajūta, it kā es būtu izbēgusi savam cietumsargam. Tā dāma sagaidīja mani Pedingtonā, bet es laimīgi izvairījos no satikšanās ar viņu.

Misters Orfords salika rokas un sarauca uzacis.

—     Nezinu, kā es varētu jums palīdzēt, mis Pita. Turklāt jūs esat ieradusies loti neizdevīgā brīdī, jo sestdien es braukšu uz Ņujorku. Un šis misters Džons — protams, es zinu, ka patiesībā viņu tā nesauc, — izturas taisni tā, kā mēdz apieties ar savām darbiniecēm Ņujorkas šefi. Cilvēki visur ir vienādi.

—    Un ko jūs man ieteiksiet, mister Orford? Ko man darīt?

—   Jūsu vietā, mis Pita, es pieprasītu, lai viņš atlīdzina ceļa izdevumus līdz Kanādai. Es nemīlu šos vaļsirdīgos cilvēkus. Vai viņam ir kāds noteikts stāvoklis sabiedrībā?

Penelope purināja galvu.

—     Vai viņš dzīvo kopā ar sievu? Tas ievērojami atvieglo lietu. Veca drauga dēl es labprāt daru visu, un jaunas Kanādas dāmas labā esmu gatavs uz visu. Jūs taču nedomājat, ka ari es pats esmu šejienietis? Var jau būt, ka šis cilvēks tikai grib jūs pievilt. Gadījumā, ja viņš nav ar mieru samaksāt jums ceļa izdevumus atpakaļ uz Toronto, tad nāciet tikai šurp. Mans vietnieks tūliņ apmaksās jūsu biļeti, lai nebūtu vairs nekādu pūlu. Jums nevajag man pateikties, tas ir lieki. — Viņš vairīdamies atmeta ar roku. — Ja mani pašreiz nenodarbinātu kāds sevišķi svarīgs uzdevums, es katrā ziņā varētu daudz vairāk darīt jūsu labā, bet es pats netieku galā ar saviem darbiem. Man gan laikam neatliks neviena brīva mirkļa, līdz tam brīdim, kad es uz "Olimpijas" atstāšu Sauthemptonu.

—   Tas ir loti laipni, ka gribat man palīdzēt, mister Orford, — Penelope sacīja. — Nezinu, kā lai pateicos jums. Es ar prieku apmeklēšu jūs…

—    Nāciet pie mana biroja vadītāja, — misters Orfords viņu pārtrauca. — Ja jūs uzdotu man savu adresi un pateiktu sava šefa vārdu, man būtu vieglāk kaut ko uzsākt. Bet es redzu, jūs negribat to darīt. Varbūt jums ari taisnība. Dažiem cilvēkiem nemaz nevajag citu palīdzības, lai izkļūtu no grūtībām, un man šķiet, ka arī jūs piederat pie tiem, kas paši prot sev palīdzēt.

Viņš draudzīgi sniedza viņai roku. Bet, līdzko Penelope bija aizvērusi durvis, viņš to piemirsa, jo viņam tiešām vajadzēja realizēt kādu lielu plānu, kura sastādīšana un īstenošana aizņēma visu viņa laiku un domas. Jo pat visniecīgākais misēklis stāvokļa izvērtēšanā, vismazākā kļūda laika aprēķināšanā varēja maksāt dzīvību kādam cilvēkam, par kura likteni misters Orfords ārkārtīgi interesējās.

6

—    Jūs mani briesmīgi pārbiedējāt, mīlā Penelope! Kur jūs bijāt? — Cintija sagaidīja savu sekretāri, kad tā ieradās viesnīcā. — Es jau domāju, ka jūs būsiet pazudusi. Nupat telefonēju arī uz Berkombu.

—    Es izgāju caur tuneli, — Penelope mierīgi atbildēja. — Es taču tiešām neesmu tik mazs bērns, lai varētu Londonā apmaldīties. Jūsu viesnīcas nosaukumu es zināju.

—    Bet ko jūs darījāt visu šo laiku? Vilciens taču pienāca jau pirms veselas stundas!

Lai Cintiju nomierinātu, Penelope ātrumā sadomāja kādu stāstu, pieminēdama, ka bijusi arī Haidparkā.

—     Ceru, ka Artūra sarunas būs bijušas sekmīgas, — Cintija vakarā ieminējās.

Protams, Penelope jau pati bija sapratusi, kādēļ misters Dorbens bija aizsūtījis viņu no mājām.

Kad viņas otrā rītā atgriezās Stenhauzā, misters Dorbens izskatījās nopietns un domīgs. Arī pret Penelopi viņš bija loti vēss, kad viņi uz brīdi palika vieni darbistabā. Viņš atstāja loti izklaidīga cilvēka iespaidu un, kā likās, nemaz vairs neatcerējās motorlaivā notikušo sarunu. Vismaz viņš vairs nepieminēja to un ne ar vārdu neatgādināja jautājumu par Penelopes atgriešanos Kanādā. Arī viņa bija cieši apņēmusies pašreiz vēl neķerties pie šī pēdējā līdzekļa. Mistera Dorbena vaļsirdība tomēr zināmā mērā bija viņu nomierinājusi, tā ka viņa jutās atkal mazliet drošāka.

Nākamajās dienās viņa tikai -reti to redzēja. Artūram Dorbenam bija garas apspriedes ar sievu, un Penelope bieži palika viena. Neparasti likās arī tas, ka nākamā pēcpusdienā viņi divi vien izbrauca jūrā ar motorlaivu. Penelope par to priecājās.

Viņa uzrāpās klintīs un saplūca lielu pušķi puķu. Diena bija jauka un patīkama. No jūras pūta spirgts vējiņš, maigi atveldzēdams sakarsušo gaisu. Uzkāpusi pašā klints virsotnē, Penelope atlaidās kāda krūma ēnā. Pēkšņi viņa sajuta gaisā cigāra dūmu smaržu. Tātad kāds tuvumā smēķēja. Viņa palūkojās visapkārt, bet nevienu neredzēja. Arī jūrmalā nebija neviena cilvēka. Berkombas iedzīvotāji nemēdza smēķēt cigārus. Artūram mājās bija tikai turku cigaretes, un bez tam viņa skaidri varēja saskatīt tā baltos vilnas svārkus motorlaivā, kas bija aizbraukusi tālu no krasta.

Viņa piecēlās, un tajā pašā mirklī piecēlās arī kāds jauneklis, kas līdz šim bija gulējis otrpus krūmam. Viņam bija sarkana seja, un savus gaišos matus tas bija sasukājis atpakaļ.

—    Lūdzu piedošanu, — viņš iesāka. — Baidos, ka mani cigāra dūmi būs jūs iztraucējuši?

Viņa izskatā bija maz pievilcīga. Viņš bija diezgan korpulents, bet viņa labsirdīgais smaids nomierināja Penelopi. Acīmredzot viņš bija labi audzināts.

—     Es tikai gribēju redzēt, no kurienes nāk dūmi, — Penelope smaidīdama atbildēja. — Bet, lūdzu, es nevēlos jūs traucēt.

—   Tad jūs esat tā dāma no Amerikas, — jauneklis ātri sacīja. — Tā es jau tūliņ domāju, kad redzēju jūs nākam. Brīnišķīgi, ka es līdz pat šai dienai vēl nezināju, ka jūs dzīvojat šajā namā.

—    Vai jūs esat kāds no mistera Dorbena draugiem?

Smaids viņa sejā izdzisa.

—    Nē, — viņš lēnām atbildēja. — Es neesmu mistera Dorbena draugs, bet tomēr pazīstu viņu loti labi. Jūs taču tur dzīvojat?

—    Es esmu mistera Dorbena sekretāre.

Svešais pārsteigts viņu uzlūkoja.

—    Viņa sekretāre? Tad viss ir skaidrs. Viņa kalpotāji visi ir franči, — viņš nekonsekventi piebilda.

Penelope jutās nepatīkami aizskarta, un viņš pasteidzās aizbildināties.

—     Atvainojiet, lūdzu, manu uzvedību, bet es tik loti interesējos par misteru Dorbenu. Mistera Vaiplena gan laikam vairs nav šeit?

—    Misters Vaiplens? — Penelope izbrīnīta atkārtoja.

—     Ā, jūs laikam neesat viņu satikusi. Jūs taču bijāt pilsētā— to es biju pavisam aizmirsis.

Viņš runāja tiknaivi un jauneklīgi, ka viņai negribot bija jāsmejas.

—     Misters Vaiplens vakar atkal aizbrauca. Viņš bija šeit tikai vienu dienu.

—    Vai jums nav viņa foto? Es nokavēju desmit minūtes, citādi pats būtu to nofotografējis. Man gan neklātos jums uzdot šādus jautājumus, bet tomēr— vai jums nav kāda viņa ģīmetne, varbūt kāds grupas uzņēmums? \

Penelope pārsteigta uzlūkoja viņu.

—    Es taču nevaru sarunāties ar jums par mistera Dorbena viesiem, — viņa atturīgi piebilda.

—    Nē, protams, ne, — viņš vēlreiz atvainojās. — Man loti žēl, ka esmu jūs apgrūtinājis.

Viņš pagriezās uz iešanu, bet tad palika stāvam. Penelope ziņkārīgi gaidīja, ko viņš vēl pateiks.

—   Es dzīvoju Kroņa viesnīcā Torkvejā. Protams, ir neprāts, ka jums to saku, bet katram gadījumam… Mans vārds ir Stemfords…

—    Mailss, — viņa papildināja.

Viņš izbrīnīti to uzlūkoja.

—   Jā, Stemfords Mailss — tātad jūs esat kaut ko dzirdējusi par mani?

Penelope neatbildēja. Tātad šis bija Artūra Dorbena nāvīgais ienaidnieks, par kuru viņai bija stāstījusi Cintija. Katrā ziņā viņš nebūt neizskatījās pēc tāda, no kura vajadzētu baidīties.

—     Es neesmu visai labās attiecībās ar Dorbeniem, — viņš atzinās. — Domājams, ka arī jūs viņi ir jau iebiedējuši. — Viņš palūkojās uz jūru.

—   Atvainojiet, — viņš negaidot teica un aizsteidzās atpakaļ uz to vietu, kur bija gulējis.

Penelope brīnījās, ko tas viss varētu nozīmēt. Bet pēkšņi viņš parādījās atkal ar lielu tālskati rokā un brīdi aplūkoja jūru. Tad viņš nopūzdamies lāva tālskatim noslīdēt lejup.

—    Es jau pazinu viņu neapbruņotām acīm, — viņš sacīja, rādīdams uz ūdeni.

Penelope pavērās turp un ieraudzīja tālumā kādu tumšu punktiņu.

—     Ņemiet šo, tad varēsiet labāk saskatīt.

Viņš pasniedza tai tālskati. Tajā lūkojoties, Penelope ieraudzīja jūrā garu, melnu kuģi ar diviem mastiem un skursteni. Kā likās, tas stāvēja uz vietas.

—    Skaistā "Polianta", — misters Stemfords Mailss nomurmināja.

Bet tad viņš tūliņ iesita sev pa muti, it kā būtu izpaudis kādu noslēpumu.

—     Es jau vakar redzēju šo kuģi, — Penelope mierīgi piebilda, atdodama viņam tālskati. — Tā ir kāda jahta.

Mailss bridi pārdomāja.

—    Jā, jums taisnība, tā tiešām ir jahta. Tā pieder kādam manam draugam, franču hercogam. Esmu jau daudz ceļojis ar to — tas ir ļoti labs kuģis.

Viņš uzlika platmali, pagriezās un devās prom pāri plavai. Penelopei gandrīz radās iespaids, ka šis cilvēks nav pie pilna prāta.

Pie tējas Penelope nekā neteica par šo satikšanos, bet vēlāk viņai sirdsapziņa tomēr nedeva mieru un tā visu pastāstīja.

—     Stemfords Mailss? — misters Dorbens iesaucās. — Ko tad tas šeit meklē? Vai viņš jums ko jautāja?

—    Jā, viņš gribēja šo to zināt.

—   Tu taču teici, ka viņš esot Londonā, — Artūrs skarbi sacīja sievai.

—    Es arī noteikti dzirdēju, ka viņš tur esot.

—    Bet ko tad viņš meklē šeit? Vai viņš par kādu jautāja?

—    Viņš jautāja, vai misters Vaiplens vēl esot šeit.

Artūrs uzmeta Cintijai zīmīgu skatienu.

—   Jūs, protams, teicāt viņam, ka nekāda Vaiplena šeit nav?

—    Viņš jau pats zināja, ka tas vakar bijis pie jums.

Misters Dorbens apbēra viņu vēl citiem jautājumiem.

Bet, jo uzmācīgāks viņš kļuva, jo mazāk Penelope ieskatīja par vajadzīgu atstāstīt tam savu sarunu ar svešo jaunekli.

"Poliantu" viņa nemaz nepieminēja, jo šī lieta viņai šķita pavisam nesvarīga.

—     Uzkāpiet, lūdzu, bēniņos un izkravājiet tur pieliekamā istabā novietoto ceļasomu, — Cintija teica nākamajā pēcpusdienā. — Protams, tas jums nav jādara tūlīt. Ceļasomā ir dažas manas vasaras kleitas, ko es valkāju pagājušajā gadā. Nesen es saņēmu vēstuli no kāda Torkvejas tirgotāja, kas uzpērk un pārdod valkātas drēbes, — tad jau labāk atdot tās viņam nekā ļaut tās saēst kodēm.

—    Es izdarīšu to tūliņ, — Penelope atbildēja.

Brītiņu vēlāk viņa atgriezās un lūdza atslēgu.

—     Kā, vai tad ceļasoma ir aizslēgta? — Cintija pārsteigta jautāja. — Es gan neatceros, ka būtu to aizslēgusi. — Viņa izbīdīja rakstāmgalda atvilktni un izņēma no tās atslēgu saiškīti. — Viena rio tām droši vien derēs, — viņa piebilda.

Penelope atkal uzkāpa augšā un, izmeklējusi īsto atslēgu, atvēra ceļasomu.

Tas bija liels, zaļš čemodāns. Penelope to bija redzējusi jau savā atbraukšanas dienā, un Cintija bija tai pastāstījusi, ka senāk viņai bijuši divi šādi čemodāni, bet viens no tiem kāda ceļojuma laikā nozudis.

Ceļasomas augšējais nodalījums bija tukšs. Penelope izņēma to un nolika uz grīdas. Apakšējā nodalījuma saturs bija pārsegts ar brūnu papīra loksni. To noņēmusi, Penelope ieraudzīja divas neierāmētas gravīras. Vienā no tām bija attēlota kāda svētā galva, bet otrā kāda dabas ainava. Vienai no gleznām bija piesprausta neliela zīmīte, kas nokrita uz grīdas. Tā bija kvīts.

"Ar šo apliecinu, ka esmu saņēmis septiņsimt mārciņas kā samaksu par oriģinālgravējumiem: "Svētais Markuss" un "Anglijas ainava"."

Kvīts bija izrakstīta tieši pirms gada, un to bija parakstījis kāds Džons Felthems.

Penelope nolika abas gravīras malā, bet kvīti uz palodzes. Tad viņa no jauna nometās zemē pie čemodāna un noņēma nākamo papīru. Bet pēkšņi viņa palika kā sastingusi stāvam, pārsteiguma pilnu skatienu vērdamās daudzajos naudaszīmju sainīšos, kuros bija sasietas Anglijas kredītbiļetes piecu līdz simt mārciņu vērtībā.

Pēkšņi viņa izdzirda aiz sevis kliedzienu un, pagriezusi galvu, ieraudzīja pār sevi noliekušos Cintijas šausmu un izbaiļu pilno seju.

—    Mans Dievs! — viņa iesaucās, satverdama Penelopi pie rokām un izvilkdama koridorā.

—    Noejiet lejā un pasakiet…

Bet Artūru Dorbenu saukt nevajadzēja, jo viņš jau pats bija uznācis augšā, sekodams savai sievai.

—   Tu mulķagalva! — Cintija uzbruka viņam. — Tu esi noslīcinājis otru čemodānu, bet ne to, kuru vajadzēja!

7

/

Pēc paēstām vakariņām, kuras pagāja klusējot, Penelope izgāja dārzā, lai netraucēta pārdomātu jauno stāvokli. Viņa pūlējās atrisināt noslēpumu, kas sedza Dorbenu dzīvi. Viņš esot noslīcinājis neīsto ceļasomu! Vai tas bija tas čemodāns, par kuru Cintija bija teikusi, ka tas pazudis ceļojuma laikā? Un kādēļ viņam vajadzēja noslīcināt tik pasakainu bagātību?

Viņi nebija snieguši Penelopei nekādus paskaidrojumus, un tā viņai šķita ļauna pazīme. Gaiss likās pārāk sabiezējis. Viņai draudēja briesmas — to viņa zināja un nojauta.

Cintijas skarbā balss sauca viņu atpakaļ namā. Sirds viņai sāka pukstēt straujāk. Aizgājusi līdz namam, viņa ieraudzīja uz celiņa guļam kaut ko baltu, noliecās un pacēla to. Tā bija kvīts, ko viņa pirmīt bija atradusi ceļasomā. Caurvējš laikam bija izpūtis to pa logu ārā. Penelope iebāza zīmīti savas adītās jakas kabatā, lai vēlāk atdotu to misis Dorbenai.

— Ienāciet šeit, Penelope, — Cintija skarbi teica.

Viņa sekoja tai mazajā viesistabā.

Artūrs Dorbens sēdēja pie galda, atbalstījis zodu rokās. Penelopei ienākot, viņš pat nepacēla acis uz to, cieši vērodams galdauta rakstu.

Penelope dzirdēja, kā atslēga durvis tika apgriezta, un saprata, ka ir sagūstīta.

—    Te viņa ir, — Cintija sacīja.

Artūrs arvien vēl nekustējās.

—    Pasaki taču viņai! — Cintijai grūti nācās valdīt savu nepacietību.

Misters Dorbens pacēla galvu.

—     Es gribu parunāt ar viņu divatā.

Cintija paraustīja savus šauros plecus.

—     Arī to es varu izturēt, — viņa ironiski piebilda, tad piegāja pie vīra un noliecās pār galdu. — Tu taču zini, ko tas nozīmē, Sliko? Te nevar būt nekādu pussoļu, ne kompromisu. Vai saprati? Ja tev trūks drosmes, tad man tā būs!

Uzmetusi viņam vēlreiz izteiksmīgu skatienu, viņa izgāja no istabas.

Kad durvis aiz viņas bija aizvērušās, Artūrs pievērsās Penelopei. Tomēr varēja redzēt, ka viņam ir grūti runāt.

—    Nesen es piedāvāju jums līdzekļus ceļojumam atpakaļ uz Kanādu, un tagad es loti vēlētos, kaut jūs būtu manu priekšlikumu pieņēmusi. Bet nu ir par vēlu. Jums atliek vēl tikai viena izeja, tomēr ne tā, kuru domā Cintija. Jūs taču vēl atceraties, ko toreiz laivā jums teicu?

Penelope pamāja ar galvu. Mute viņai bija izkaltusi un pār lūpām nenāca ne skaņas.

—    Tā ir vienīgā izeja, kas jums vēl atliek. Bet tas tad nozīmē, ka mums kaut kā jātiek galā ar Cintiju.

—     Nesaprotu, kā jūs to domājat, — ko īsti es esmu izdarījusi? — Penelope klusu jautāja.

—     Jūs esat redzējusi kaut ko, kas jums nebija jāredz. Ja jūs zinātu visu, kas šajā valstī noticis pēdējā gada laikā, jūs tā vis nejautātu. Cintija man ir līdz kaklam apnikusi — to jums jau sacīju. Un nu man jāizvēlas starp jums un Cintiju. Vienai no jums jānoiet no skatuves!

Vina šausmās to uzlūkoja.

—    Jānoiet no skatuves?

—    Jā. — Pēkšņi viņš piecēlās un pienāca viņai klāt. Penelope bija kā sastingusi no bailēm. Arturs aplika roku tai ap pleciem, bet ar otru pacēla viņas zodu. — Uzlūko mani, — viņš čukstēja, un viņa skatiens iemirdzējās. — Tevis dēl es būtu gatavs iet pat uz ešafota, ja vien tu teiktu izšķirošu vārdu. Bet tev jāpalīdz man — vai dzirdi? Toreiz laivā es pārvarēju sevi, bet tu nezini, ko tas man maksāja. Es ilgojos pēc tevis, Penelope!

Kad viņa karstā mute pieskārās viņas lūpām, pēkšņi izgaisa burvība, kas bija turējusi to'savā varā. Atgrūdusi Artūru no sevis, viņa pagriezās un izskrēja tumšajā koridorā. Viņa jau bija satvērusi kāpņu margas, kad pēkšņi kaut kas pieskārās viņas sejai. Pirms vēl tas aizžņaudza viņai rīkli, viņa jau zināja, ka tas ir zīda lakatiņš. Penelope gribēja kliegt, bet skaņas noslāpēja drāna, un viņa tika nogāzta uz grīdas.

Dzīvojamā istabā viņa no jauna atguva samaņu. Viņas rokas bija cieši sasietas.

—    Ja kliegsiet, jums nāksies to nožēlot, — Cintija teica. Viņas seja izskatījās iekritusi un pelēka. Penelope vairs tikai ar pūlēm viņu pazina.

Palūkojusies apkārt, viņa ieraudzīja arī Artūru Dorbenu, kas stāvēja drūmu seju un uz krūtīm sakrustotām rokām.

—     Celieties augšā! — Cintija pavēlēja, un Penelope streipuļodama piecēlās.

Ielūkojusies savā rokas pulkstenī, Cintija paņēma no galda zīda lakatiņu un sagriezusi iebāza meitenei to mutē. Penelope saprata, ka pretoties nebūtu nozīmes. Viņa varēja tikai nogaidīt un aiztaupīt savus spēkus izšķirošai cīņai. Velti viņa pūlējās atbrīvot savas rokas. Viņas nolūku pamanījusi, misis Dorbena nicīgi pasmaidīja.

—    Jūs velti piepūlaties. — Viņa palūkojās uz Penelopes rokām un apmierināta piebilda: — Nē, šis zīds neatstās nekādu pēdu.— Tad, saņēmusi meiteni zem rokas, viņa veda to uz durvīm.

—     Pagaidi! — Artūrs pēkšņi iesaucās.

Cintija pavērsās pret viņu un uzmeta tam naida pilnu skatienu.

—    Es izrunāšos ar tevi, kad atgriezīšos, Sliko, — viņa klusi atbildēja.

Un izveda Penelopi ārā.

—   Ja jūs mēģināsiet pretoties, es ātri tikšu ar jums galā. Palūkojieties šurp.

Mēness bija aizslēpies aiz mākoņiem, tomēr bija pietiekami gaišs, lai Penelope varētu saskatīt Cintijas rokā automātisko pistoli. Viņa klusēdama pamāja ar galvu un sekoja tai ārā pa mūra sienā izveidotiem vārtiem. Cintija neizlaida gūsteknes roku no saviem pirkstiem. Viņas nokāpa lejā pa stāvo taciņu un apstājās motorlaivas šķūņa priekšā.

Cintija atvēra tā durvis.

—     Iekāpiet!

Penelope paklausīja.

Tas viss šķita viņai kā ļauns sapnis, no kura tā cerēja ik brīdi atmosties. Un tomēr viņa zināja, ka tā bija drausmīga īstenība. Viņa iestreipuļoja laivā. Cintija atkabināja tauvu un iedarbināja motoru. Laiva lēnām izslīdēja līcītī, dodamās gar klintīm. Cintija sēdēja pie stūres, un Penelope, šausmās sastingusi, tai pie kājām.

Mēness izlīda no mākoņiem, apspīdēdams visu apkārtni ar savu bāli zaļo gaismu. Penelope varēja saskatīt bāku ugunis, kas stiepās gar piekrasti. Vienīgi motora ritmiskā rūkoņa traucēja dziļo klusumu, kas valdīja visapkārt.

Apmēram divdesmit minūtes viņas ar vislielāko ātrumu bija braukušas taisni uz priekšu. Tad Cintija izslēdza motoru un, paņēmusi no laivas priekšgala virvi, apsēja tās vienu galu Penelopei ap vidu. Laivā atradās smagi dzelzs stieņi, kas bija domāti balastam. Paņēmusi divus no tiem, Cintija piesēja tos Penelopei pie kājām. Meitene vairs nešaubījās par viņas nodomu. Tikai sakopojot visu savu gribasspēku, Penelope pārvarēja ģīboni, kas no jauna grasījās to pārņemt. Laikam tomēr viņa sapņoja, jo tā taču nevarēja būt īstenība. Neviens cilvēks nespētu pastrādāt tik briesmīgu noziegumu. Un tomēr viņa zināja, ka ik gadus tādi tika izdarīti.

— Tagad es pārsviedīšu jūs pār malu. Kad būsiet noslīkusi, es atkal izvilkšu jūs no ūdens un noraisīšu jums no kājām dzelzs stieņus.

Penelope izmisumā iekliedzās, bet mutē iebāztā zīda drāniņa noslāpēja viņas balsi. Cintija satvēra viņu savās spēcīgajās rokās un pacēla no grīdas. Mirkli viņas stāvēja viena otrai līdzās. Pēkšņi Penelope saņēma kopā visus spēkus un metās pret uzbrucēju. Trieciens bija tik negaidīts, ka Cintija iekliegdamās pārvēlās pār laivas malu. Bet jau nākamajā acumirklī viņas galva no jauna parādījās virs ūdens, un viņa izstiepa rokas, lai satvertu laivas malu. Penelope mēģināja pavirzīties uz priekšu, bet smagie dzelži viņu kavēja. Satvērusi virvi, kuras gals bija piestiprināts laivas priekšgalam, viņa vilkās pa to uz priekšu, cik vien atļāva sapampušās rokas. Nu viņa jau varēja sasniegt sviru. Ar pūlēm viņa nospieda to un pabīdīja atpakaļ. Motors ierūcās, un laiva no jauna sāka kustēties.

Penelope palūkojās atpakaļ. Cintija peldēja. Meitene atcerējās, ka Artūrs tai reiz bija stāstījis, ka viņa sieva peldot kā zivs. Abām rokām izvilkusi no mutes zīda lakatiņu, viņa kāri ieelpoja vēso nakts gaisu. Viņai trīcēja visi locekli un galva neciešami sāpēja. Vispirms vajadzēja atbrīvot kājas no traucējošā smaguma. Viņa apsēdās un ar pirkstiem raisīja virves mezglus. Beidzot tas viņai arī izdevās, tomēr rokas arvien vēl bija saistītas. Viņa palaida motoru pilnā ātrumā. Zem kāda sēdekļa atradās kaste ar traukiem un galda piederumiem. To atvērusi, viņa atrada nazi. Nosēdusies laivā uz grīdas, viņa saņēma nazi kāju starpā un pārzāģēja auklu, ar kuru bija sasietas viņas rokas.

Kad viņa, piegājusi pie stūres, palūkojās atpakaļ, Cintija vairs nebija saskatāma.

Kurp viņa brauca? Bet viņa vadīja laivu tikai tālāk jūrā, nedomādama par briesmām. Viņas vienīgā vēlēšanās bija tikt pēc iespējas tālāk prom no šīs drausmīgās vietas.

Varbūt viņa varētu apbraukt Portlendas ragu un nokļūt Veimutā. Šī doma viņu nomierināja.

Penelopes smadzenes nu atkal bija atguvušas domāšanas spēju, un viņa pārbaudīja laivā atrodošos krājumus. Bākā bija pietiekami daudz benzīna, lai varētu braukt veselu dienu. Pārtikas nebija, bet viņa atradās tik tuvu krastam, ka tas viņu nebūt neuztrauca. Pēc viņas aprēķina, pulkstenis varēja būt vienpadsmit. Līdz pusnaktij viņa nejuta ne mazākā noguruma, bet tad iestājās nogurums un viņa tikai ar pūlēm varēja noturēt acis vajā. Bet miegs viņai pilnīgi pārgāja, kad tā pēkšņi pamanīja, ka iebraukusi biezas miglas strēķī.

Viņa vēlreiz pārmeklēja laivu, cerēdama atrast kompasu, bet nekur to neredzēja. Vislabāk būtu bijis apturēt motoru, izmest enkuru un nogaidīt miglas izklīšanu. Bet viņa cerēja noturēties krasta virzienā, klausoties paisuma krākšanā, un ar samazinātu ātrumu turpināja ceļu.

Bet, kad vina no jauna izbrauca no miglas, zeme nekur vairs nebija saskatāma. Austrumos debess jau kļuva gaišāka. Pa labi viņa ieraudzīja kādu lielu kuģi, kas arī tikko bija izkļuvis no miglas blāķiem, kuri vasarā tik loti apgrūtina kuģošanu. Penelopes sirds sāka straujāk sisties, iedomājoties, ka uz šī kuģa viņa būtu pilnīgā drošībā. Viņa piecēlās laivā stāvus un sāka visā balsī kliegt.

Uz komandtiltiņa atskanēja kāda balss, un nākamajā mirklī laivu apgaismoja spilgts prožektora stars.

—  Turieties kuģa pēdās, mēs nosviedīsim jums trepes! — kāda balss megafonā sauca.

Penelope palielināja ātrumu, turēdamās cieši aiz kuģa. Bridi vēlāk no tā tika nolaistas virves trepes, un kāds matrozis satvēra meiteni, lai palīdzētu tai uzkāpt augšā.

—   Uzvediet dāmu uz klāja, bet laivu palaidiet jūrā! — no augšas atskanēja jauna pavēle.

Penelope redzēja, kā matrozis ar kāju paspēra laivu, kas mirkli vēlāk pazuda tumsā. Celi viņai trīcēja, kad tās kājas atbalstījās pret kuģa klāju. Spuldzes gaismā viņas priekšā stāvēja kāds liela auguma vīrietis mēļā pidžamā.

—    Kas noticis? — viņš jautāja.

Pēkšņi Penelope pazina jautātāju.

—    Ak, mister Orford! — viņa iesaucās un elsodama saļima tā rokās.

—    Neticami! — Džeimss Ksenokrats Orfords norūca. — Pie velna, kas gan jums meklējams uz mana kuģa?

8

Kad Penelope otrā rītā pamodās, vina gulēja lielā, ērtā, skaisti iekārtotā kajītē. Priekškari bija no smaga, zila zīda, un gulta, kurā viņa gulēja, likās sudraba krāsā. Grīdu sedza dārgs, zils tepiķis, un sienas bija darinātas rožkokā. Istabas vidū stāvēja grezni inkrustēts rakstāmgalds, bet tam līdzās ērts sēdeklis, kuram pretim slējās grāmatu plaukts ar daudziem vērtīgiem sējumiem.

Penelope nevarēja atcerēties, kā viņa nokļuvusi gultā. Viņa bija pilnīgi apģērbusies, bet kāds bija atlaidis vaļīgāk viņas svārku jostu un noāvis kurpes. Bija tik patīkami gulēt un klausīties kuģa mašīnu vienmērīgajā troksnī, ka viņa nejuta ne vismazāko vēlēšanos celties. Viņa zināja, ka atrodas uz kāda tvaikoņa, un nelauzīja vairs tālāk galvu par to, kā šurp nokļuvusi. Bet pamazām viņas atmiņā atdzīvojās visi pagājušās nakts notikumi. Viņa pūlējās iedomāties, cik ilgi varētu būt gulējusi, kad pulkstenis virs viņas gultas nosita vienu reizi, — viņa nodomāja, ka laikam pusdeviņi.

Viņa arvien vēl gulēja zem siltās zīda segas, kad pie durvīm kāds klusi pieklauvēja.

— Iekšā! — Penelope atsaucās, pati brīnīdamās, cik vāji skanēja viņas balss. Viņa cerēja ieraudzīt kalponi, bet tās vietā ienāca liela, slaida auguma jūrnieks ar tumšu sejas krāsu, ģērbies zilā matrožu blūzē. Tas bija uzkrītoši skaists vīrietis, tikai viņa uzvešanās Penelopei nelikās gluži nevainojama, jo viņš pat nenoņēma savu apaļo cepuri.

; — Es atnesu jums tasi tējas. Tikai nezinu, vai jūs lietojat cukuru. Protams, man vajadzēja ienest jums paplāti ar visiem piederumiem, bet tas man ienāca prātā tikai tad, kad biju jau pie durvīm.

Viņš uzmanīgi nolika tasi uz galdiņa līdzās gultai.

Penelope nekad vēl nebija redzējusi matrozi, kas tik smalki uzvestos. Viņa rokas bija rupjas un asas, apģērbs stipri novalkāts, bet viņš izturējās un runāja kā īsts džentlmenis.

—    Ļoti jums pateicos, — meitene sacīja, atbalstīdamās gultā uz elkoņa. — Vai jūs neatsūtītu man kādu kalponi?

—   Es esmu jūsu kalpone, — viņš nopietni atbildēja, un Penelopei, neievērojot stiprās galvas sāpes, bija jāsmejas.

—    Un kas tad vakarvakarā mani šeit noguldīja?

—    Tas arī biju es. Jūs bijāt tik cieši aizmigusi, ka nebija iespējams jūs atmodināt. Tādēļ es atļāvos nonest jūs uz gultu. Ja vēlaties, es tūliņ sagatavošu jums vannu.

Viņš pazuda kādās durvīs, kuras viņa līdz šim vēl nebija ievērojusi, un tūliņ bija dzirdama ūdens tecēšana. Bridi vēlāk matrozis atgriezās kajītē.

—   Jūsu kurpes es jau nospodrināju. Uz kuģa jūs atradīsiet visu, ko vien vēlaties, tikai mums nav nekādu drēbju, ko jums piedāvāt. Tomēr ceram, ka vēlāk mums izdosies ari šo jautājumu nokārtot.

—    Kur tad īsti es atrodos?

—    Uz jahtas "Polianta".

Polianta! Tas taču bija tas pats kuģis, ko misters Stemfords Mailss bija viņai rādījis! Tā bija tiešām brīnišķīga sagadīšanās.

—    Ja jūs sagādātu man adatu un diegu, es pati mēģinātu sakārtot savu apģērbu. Man taču jāatgūst cilvēcisks izskats, pirms iebraucam kādā ostā.

—    Mēs neapstāsimies nevienā ostā. Mēs pašreiz atrodamies loti tālā ceļojumā.

Penelope izbrīnā uzlūkoja viņu.

—    Bet jūs taču varēsiet kaut kur izlaist mani krastā?

—   Bīstos, ka arī tas nebūs iespējams, — jūrnieks atbildēja.

—     Bet es taču nevaru bez iepriekšējas sagatavošanās doties tādā tālā ceļojumā, un bez tam…

—   Jūs varat nosūtīt saviem draugiem radiotelegrammu un paziņot tiem, ka esat drošībā.

Penelopei ienāca prātā, ka viņai nav neviena drauga, kas gaidītu no viņas kādu ziņu.

—     Vai es sapņoju, vai ari tas tiešām bija misters Orfords, ko es vakar redzēju uz klāja?

—    Jums taisnība, tas bija misters Orfords.

—    Vai tad viņš ar šo kuģi brauc uz Ameriku? — Penelope atviegloti jautāja.

—    Viņš nemaz nav domājis braukt uz Ameriku. Pašreiz viņš ēd brokastis.

Viegli palocījies, viņš devās ārā no kajītes, bet durvīs vēlreiz apstājās.

—     Durvis jūs varat no iekšpuses aizslēgt— atslēga ir kārtībā. Atslēgu jūs atradīsiet rakstāmgalda augšējā atvilktnē.

Dīvains jauneklis, Penelope domāja, priecādamās par silto peldi. Kad vēlāk viņa pavēra kajītes durvis, aiz tām stāvēja viņas kurpes. Viņas kajīte izgāja uz virsējo klāju. Pūta diezgan stiprs vējš, un, lai tas neaiznestu kurpes, viņas dīvainais apkalpotājs bija uzlicis tām pāri kādu dzelzs stieni, kura izskats lika Penelopei šausmās nodrebēt.

Desmit minūtes vēlāk viņa izgāja uz klāja.

—     Labrīt, mis Pita.

Viņa pagriezās pret runātāju.

Spēcīgi noaugušais jauneklis redzami priecājās par viņas pārsteigumu.

—     Mister Stemford Mails! — viņa izbrīnā iesaucās.

—   Jā, tas esmu es. Man bija gods jau vakar pēcpusdienā iepazīties ar jums.

—     Bet… bet… kā gan tas gadās, ka arī jūs esat šeit?

—   Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar mūsu ārstu — doktoru Fraseru?

Kuģa ārsts bija kluss skots, kas Penelopi neuzticīgi uzlūkoja. Viņa juta, ka viņš tās klātbūtni uz kuģa uzskata kā kaut ko nepiedienīgu, un apjautājās, vai pasažieru vidū ir arī citas dāmas.

—      Nē, diemžēl nav, — misters Roberts Stemfords Mailss atbildēja. — Un arī jūsu nokļūšana šurp man ir mīkla. Es dabūju par to dzirdēt tikai šorit, kad atmodos. Man stāstīja, ka jūs esot izzvejota no kādas mazas motorlaiviņas. Ko gan jūs nakts vidū meklējāt atklātā jūrā?

—     Mani gribēja noslepkavot, — Penelope mierīgi atbildēja.

—     Noslepkavot? — viņš ātri atkārtoja. — Ko jūs gribat ar to teikt?

—    Ja es mēģinātu jums to atstāstīt, jūs uzskatītu mani par ārprātīgu. Tamlīdzīgas lietas gadās tikai ļaunos sapņos un pārspīlētos romānos. Es negribu par to runāt, pirms neesmu nokļuvusi uz zemes, un ari tad…

—    Bet jums man tas jāizstāsta! Vai vēl labāk: izstāstiet to misteram Orfordam.

—    Vai tad jūs pazīstat misteru Orfordu? — Penelope izbrīnīti jautāja. — Kā gan viņš šurp nokļuvis? Viņš taču gribēja braukt uz Ameriku.

—    Vai tā bija Cintija, kas gribēja jūs nogalināt, vai Artūrs? — Bobs Mailss neatlaidās. — Kā tas īsti notika? Vai jūs kaut ko uzzinājāt par viņiem vai arī…

—    Vai arī? — Penelope izaicinoši atjautāja.

Jauneklis domīgi lūkojās viņā.

—    Cintija Dorbena ir loti greizsirdīga sieviete, kas nepazīst līdzjūtību. Viņas pirmais vīrs nomira loti mīklainos apstākļos. Pēc manām domām…

Viņš pēkšņi aprāva teikumu.

—    Tur jau nāk ari misters Orfords, — Penelope sacīja. Mirkli vēlāk laipnais, vecīgais kungs pievienojās viņiem.

—    Nu, man gan jāsaka, ka es tiešām jūs negaidīju, — viņš apsveica Penelopi. — Vai zināt, ko jūs mums; nozīmējat, jaunkundz? Saujiņu smilšu manas organizācijas tik nevainojami ritošajās mašīnās. Jūs esat auto piektais ritenis un devītā dimensija, jūs nepiederat šeit. Bet kaut kas mums tomēr jāiesāk ar jums.

—    Vai tiešām es tik ļoti traucēju jums? — Penelope jautāja, juzdamās vainīga.

Misters Orfords noņēma cepuri un uztraukumā pārvilka roku pār matiem.

—     Var gadīties, ka jūs traucējat mūs tikpat maz kā skaista roze, kas zied Arābu tuksnesī. Jūs man šķietat kā dāma, kas ar sarkanu cepuri galvā iejukusi bērinieku vidū. Turklāt jūs esat loti aizdomīga, un tas man sagādā visvairāk raižu.

—    Vai nevarat atstāt mani kaut kur krastā?

—     Nē, tas nav iespējams, — misters Orfords cieši noteica. — Mēs nestāsim krastā. Jūs pašreiz esat nolādēta braukt mums līdzi pa rietumu jūrām. Var jau būt, ka pats liktenis jūs sūtījis pie mums. Bet mums nav jums ne apģērba, ne pūdera, ne lūpu krāsas, ne arī visa cita, kas dāmām nepieciešams. Jūs atrodaties vienīgi vīriešu sabiedrībā, un, kamēr neesam nokļuvuši Klusā okeāna dienvidos, es tiešām nezinu, ko mēs varētu jūsu labā darīt. — Brīdi viņš uzlūkoja Mailsu. — Varbūt jūs varētu aizvest viņu atpakaļ, bet arī šī cerība ir loti vāja.

Penelope brīnījās par šiem savādajiem aizrādījumiem. Protams, viņa nevarēja iedomāties, ka misters Orfords domāja par kādu petrolejas kuģi, kuru tam vajadzēja sastapt noteiktā vietā, atklātā jūrā, lai uzņemtu jahtai kurināmo.

—    Un nu, mijā jaunkundz, pastāstiet man, kas īsti noticis un kā jūs nokļuvāt šurp. — Viņš noveda Penelopi pie klājā noliktiem krēsliem un pats apsēdās tai līdzās.

—    Man loti žēl, ka nevaru izpildīt jūsu vēlēšanos. Lieta ir pārāk nopietna, lai es varētu par to kādam stāstīt, reizē neziņojot arī policijai.

—    Vai tiešām tik ļauni bija? — misters Orfords piebilda, cieši uzlūkodams viņu. — Kā Bobs stāsta, tad šoreiz jūs varot sūdzēties par misis Dorbenu? Nesen jūs apsūdzējāt misteru Dorbenu, ka tas bijis nekaunīgs pret jums. Bet šiem abiem gadījumiem gan laikam nav nekā kopīga. Viņa gribēja jūs nogalināt? Jums nemaz nevajag to apliecināt — es jau pats redzu, ka tā ir. Es nekad nebūtu domājis, ka tas ir iespējams. Šie ļaudis parasti nemēdz iet tik tālu. Pasakiet man taču — kāds tam visam bija cēlonis?

—     Es jau tā esmu par daudz izteikusi. Es nevēlētos uzstāties tiesā tik skalā prāvā, un man arī grūti nāktos visu pierādīt.

Misters Orfords pamāja ar galvu.

—     Ja es pareizi vērtēju to dāmu, tad viņa jau. tagad iesniegusi policijai ziņojumu, ka jūs esat mēģinājusi noslepkavot viņu. Tā viņa dažkārt mēdz rīkoties. Kaut es jau agrāk būtu zinājis, ka jūs dzīvojat Dorbenu namā!

—    Kāda tad tur gan būtu bijusi nozīme?

Bet arī misters Orfords nebija noskaņots izteikties skaidrāk.

Kad Penelope atgriezās sava kajītē, glītais matrozis uzposa viņas gultu. Brīdi viņa nepamanīta novēroja to šajā darbā.

—    Loti pateicos jums.

Tikai mirkli viņš šķita mazliet apmulsis.

—    Jūsu kajīte nu atkal kārtībā, mis Pita. .

—     Kā jūs sauc?

—    Kā mani sauc? — viņš atkārtoja. — Taisnību sakot, es nemaz vēl neesmu par to domājis. Kā jums patiktu Džons?

—    Labi, es saukšu jūs par Džonu, — Penelope piekrita.

Durvis viņš palika stāvam.

—   Varbūt vēlaties ko? Man loti žēl, ka mums uz kuģa nav ziedu. Bet, ja jūs vēlētos savā kajītē kādus zaļumus — mums saldētavā ir svaigi pētersīli —, es varētu ienest dažus no tiem…

—     Nē, esmu apmierināta arī bez zaļumiem. — Viņu mazliet kaitināja draudzīgais tonis, kādā šis matrozis sarunājās ar viņu. Bet, līdzko tas bija izgājis, viņai kļuva kauns par sevi.

Viņai par lielu pārsteigumu, pusdienas tai tika pasniegtas viņas kajītē. Acīmredzot pārējie pasažieri nevēlējās ēst kopā ar viņu. Džonam, protams, bija cits izskaidrojums.

—    Viņi domā, ka jums nebūtu patīkami apzināties sevi kā vienīgo dāmu pie galda. Vēlāk jūs iepazīsieties ari ar kapteini. Tas ir loti patīkams kungs, bet viņam pilnīgi trūkst humora izjūtas, kaut viņš ir no Skotijas.

Penelopei bija brīnums, cik nepiespiesti viņš runāja par to. Līdz šim viņai bija licies, ka kapteinis ir iespaidīga persona, pret kuru visi padotie izturas ar lielāko respektu un godbijību. Un viņa bija jo vairāk pārsteigta, kad tā ieraudzīja kapteini Villitu. Tas bija vecīgs, barga izskata kungs, kurš pasteidzās izmantot pirmo gadījumu, lai atvainotos un aizietu, atstājot Penelopi vienu.

Viņa pārliecinājās, ka "Polianta" ir motorkuģis ar samērā nelielu ekipāžu. Visvairāk viņu pārsteidza pasažieru un virsnieku attiecības ar viņas apkalpotāju. Neviens nerunāja ar viņu, un, ja tas kādreiz atjāvās izteikt kādu jocīgu piezīmi, pārējie to pilnīgi ignorēja. Neraugoties uz to, viņš tomēr šķita loti apmierināts ar apkārtni. Otrā dīvainā parādība bija kāds matrozis, kura vienīgais darbs, kā likās, bija sēdēt uz priekšējā klāja un smēķēt cigārus. Tas bija plecīgs vīrs ar kā lode apaļu galvu un brutālu seju. Viņa īsi apcirptie mati, strupais deguns un resnais kakls piešķīra tam sacīkšu cīnītāja izskatu. Jau viņa laiskums pievērsa Penelopes uzmanību, ko vēl vairāk saistīja ādas josta ar divām pistoļu somām katrā pusē pa vienai.

Penelope stāvēja, noliekusies pār margām, un vēroja viņu, kad tas pēkšņi pacēla galvu. Viņa seja savilkās dīvainā vaibstā, kam vajadzēja apzīmēt smaidu, bet kas darīja viņu tikai vēl pretīgāku, un viņš valšķīgi pameta Penelopei gaisaskūpstu. Viņa sašutusi novērsās.

—    Kas noticis? — apkalpotājs Džons, kas bija stāvējis viņas tuvumā, jautāja.

—     Tur, tas matrozis, — Penelope mazliet nesakarīgi atbildēja, — viņš… viņš… ak, nu nekas. Matroži jau laikam mēdz būt tādi. — Viņa pūlējās pasmaidīt, bet Džons nebija tik viegli apmānāms.

—    Vai viņš jūs apvainoja?

—    Viņš bija mazliet nekaunīgs — viņš meta man gaisaskūpstu. Viņš varbūt domāja…

Viņa nepaguva nobeigt teikumu, kad Džons jau bija pagriezies un nokāpis lejā uz priekšējā klāja. Penelope redzēja, kā viņš piegāja pie lielā vīra, kas ātri uzlēca kājās un abām rokām tvēra pēc savām pistolēm. Brīdi viņi dedzīgi sarunājās savā starpā, tad Džons pagriezās un no jauna uzkāpa augšā. Viņa seja bija dusmās nobālusi.

—   Viņš vairs neapgrūtinās jūs, — viņš īsi sacīja un pagāja tai garām.

Matrozi, kurš veselam dienām neko nedarīja, sauca par Holinu. To Penelope vēlāk uzzināja no Boba Mailsa. Tomēr jauneklis, kā likās, nelabprāt runāja par šo cilvēku un viņa bezdarbību.

—     Kādēļ īsti viņš nēsā šīs pistoles?

—    To es arī nezinu, — Bobs atbildēja.

Ik vakarus Holins ieradās uz augšējā klāja. Rokas bikšu kabatās sabāzis, cigāru zobos, viņš aizgāja līdz kuģa pakaļgalam un nokāpa lejā.

Neviens no pasažieriem viņu neievēroja. Vecais kapteinis, stāvēdams līdzās mistera Orforda krēslam, sarauktām uzacīm nolūkojās viņam nopakaļ, bet arī neteica ne vārda. Citādi uz kuģa valdīja stingra disciplīna. Matroži skrēja kā uz ugunsgrēku, līdzko atskanēja sardzē stāvošā virsnieka svilpe. Vienīgi tikai Penelopes apkalpotājs Džons un dīvainais Holins, kā šķita, nelikās par to ne zinis. Tomēr Džons nekad nedarīja neko tādu, ko varētu uzskatīt par apvainojumu vai ietiepību. Viņam tikai patika jaukties citu sarunās.

Misters Orfords dienas lielāko dalu pavadīja, gulēdams kādā no klāja ērtajiem sēdekļiem. Pār viņa galvu bija izplests liels saulessargs.

Turpretim misters Stemfords Mailss daudz nodarbojās savā kajītē.

Orfords un Mailss acīmredzot bija vienīgie jahtas pasažieri. Ekipāža sastāvēja no pirmā, otrā un trešā virsnieka, galvenā inženiera un viņa palīga, skaitītāja, telegrāfista, kādiem divpadsmit matrožiem un kapteiņa.

Kuģa mieru laiku pa laikam iztraucēja vienīgi ziņas, ko telegrāfists bija saņēmis pa radio. Tādās reizēs visi sapulcējās kopā, un arī misters Orfords atstāja savu patīkamo vietiņu.

Reiz pēc šādas apspriedes "Poliantas" kurss tika strauji mainīts, un kuģis, kas līdz šim bija devies rietumu virzienā, krasi sagriezās uz dienvidiem. Penelope ievēroja, ka arī tā gaita pēkšņi bija kļuvusi daudz ātrāka. Bet tad bez kāda redzama iemesla kuģis uzņēma kursu uz austrumiem un bridi vēlāk atkal uz dienvidiem.

Pēcpusdienā kāds matrozis ar tālskati tika sūtīts mastā, kur tam bija jānovēro apvārsnis. Vakarā visi bija saīguši un klusi. Bobs uz Penelopes jautājumiem atbildēja tikai īsi un nelabprāt. Misters Orfords klusēdams sēdēja savā krēslā, sakrustojis rokas uz vēdera. Penelope sākumā domāja, ka viņš gul, bet drīz tā pārliecinājās, ka viņš ir nomodā.

Vienīgais, kas vēl rādīja jautru seju, bija apkalpotājs Džons. Pēc vakariņām viņš uz klāja pasniedza Penelopei kafiju, un, kad viņa vēlāk gribēja atgriezties savā kajītē, viņš vēlreiz to uzrunāja.

—    Vai nevēlaties, lai pirms gulētiešanas jums ko pasniedzu, mis Pita?

—    Nē, pateicos jums, Džon.

—    Es noliku jums mazliet minerālūdens. Un neaizmirstiet, ka jūs varat savas durvis aizslēgt. Cikos jūs rīt vēlētos tēju? Jums gan rīt būs pašai jāatnāk līdz durvīm un jāsaņem tēja. Es gan esmu priekšzīmīgs stjuarts, bet visai bikla kalpone. Kāds garastāvoklis ir citu pasažieru vidū?

—     Viņi visi ir loti klusi. Džon, vai jūs nevarat man pateikt, kurp īsti mēs braucam?

—    Man nav ne jausmas par to. Varbūt caur Panamas kanālu uz Dienvidjūras salām.

—     Kam tad šis kuģis pieder?

—     Esmu aizmirsis tā īpašnieka vārdu — tas ir kāds

franču hercogs. Bet šim braucienam jahtu noīrējis krietnais Ksenokrats.

—    Misters Orfords? — Penelope izbrīnā jautāja.

-Jā.

—    Vai tad jus viņu pazīstat tuvāk?

—     Es viņu nebiju ne reizi redzējis, kamēr sastapu to šeit uz kuģa. Jūs nupat gribējāt man ko jautāt? Jūs laikam vēlaties zināt, kādēļ cilvēks ar tādām priekšzīmīgām runasspējām ieņem tik zemu vietu uz mistera Orforda kuģa?

—    Jā, tas man tiešam šķiet dīvaini, — Penelope atzinās.

—   Tā tas arī ir. Jūs būtu uzpūtīga vecmeita, ja domātu citādi. Bet es nezinu, kā lai izskaidroju jums savu stāvokli šeit. Iedomājieties, ka esmu nabaga skotu students, kas izmanto šo jūras ceļojumu, lai vasaras brīvlaikā nopelnītu naudu lekciju samaksai. Vai tas jums izliekas ticami un pārliecinoši?

—    Nē, nepavisam, — viņa atbildēja. Viņai šķita, ka nu tā jau diezgan ilgi ar to sarunājusies. Novēlējusi Džonam labu nakti, viņa iegāja savā kajītē un aizslēdza durvis. Džons nokāpa lejā uz vilnu klāja. Kāds tumšs stāvs, kas visu laiku bija sēdējis ēnā, ātri piecēlās viņam pretim.

—   Paglabā vien savas pistoles, vecais draugs, — Džons īgni norūca. — Taisies, ka tiec gultā. Kādēļ tu vēl neesi apgūlies? ,

—    Tādēļ, ka iešu gulēt tikai tad, kad arī tu jau būsi apgūlies, — otrs rupjā balsī atbildēja. — Šeit neviens nav lielāks par otru. Es pats zinu savu vietu. Esmu visu pārdomājis un tūliņ pateikšu tev, ko es domāju. Vecajam pui' sim tas maksās divdesmit tūkstošus mārciņu. Kad būsiet man tās samaksājuši, tad jums jāatstāj mani malā Dienvidamerikā.

Džons izņēma no bikšu kabatas etviju un iesprauda lūpās cigareti.

—   Tu esi traks! — viņš īsi sacīja, pagriezdamies uz iešanu.

—     Saki, draugs, — k,as tā īsti ir par skuķi?

—     Ko tu gribi zināt? — Džons pēkšņi no jauna pagriezās pret viņu.

—    Es domāju to sievieti tur augšā, kajītē. Es redzēju, ka viņa pagājušā naktī uznāca uz kuģa. Kas viņa tāda ir? Glīta meiča — tas man jāatzīst.

—    Holin, — Džons mierīgi teica, — vai tu tiešām gribi nokļūt Dienvidamerikā? Ja tā, tad nekad vairs nerunā par to dāmu. Ja tu vēlreiz iedrošināsies mest viņai gaisaskūpstus, tad ar savām abām pistolēm tu no manis neizbēgsi. Tu pat nezināsi, no kuras puses nāks lode, kas ielauzīs tev pakausi. Neaizmirsti to!

—    Kādēļ tu gribi sanīsties ar mani? Vai tad es visu šo laiku neesmu uzvedies kā džentlmenis? Vai es nepadarīju Kravleju aukstu, kad viņš gribēja tevi saķert?

—   Tu esi melis, — Džons vienaldzīgi atbildēja. — Nebija ne vismazākās vajadzības nogalināt Kravleju.

Penelopes kajīte atradās vienā augstumā ar priekšējo klāju, un no sava loga viņa skaidri varēja saredzēt arī viļņu klāju, kur stāvēja abi matroži. Stāvot pie atvērtā loga, viņa bija dzirdējusi to balsis, un pēkšņi viņas ausīs iesitās vārdi:

"Nebija ne vismazākās vajadzības nogalināt Kravleju."

Kas gan varēja būt šis nelaimīgais? Un kas kopīgs varēja būt šiem diviem cilvēkiem, kuri tik loti atšķīrās viens no otra?

Drīz viss apklusa, un Penelope, vēlreiz pārliecinājusies, ka durvis aizslēgtas, devās pie miera. Viņa tūliņ aizmiga.

Bet naktī tā pēkšņi atmodās. Kuģis bija tik loti sazvēlies uz sāniem, ka viņa būtu izkritusi no gultas, ja sidraba restītes nebūtu to saturējušas. Izbailēs viņa pietrūkās kājās, bet nākamā acumirklī "Polianta" jau atkal stāvēja pareizi. Atvilkusi loga aizkarus, Penelope palūkojās ārā. Tālumā pie apvāršņa bija redzams gaismas atspīdums. Kamēr viņa vēl vēroja to, atskanēja zvanīšana un klaudzēšana. Komandtiltiņš atradās tieši virs viņās kajītes, un viņa tūliņ saprata, ka tas bijis kuģa telegrāfa troksnis.

Viņa atgrūda logu, un nu tā varēja sadzirdēt kapteiņa balsi:

—     Tur ir tas kuģis — mēs jau pirms divām stundām uztvērām viņa signālus. Vai domājat, ka viņi būtu mūs pamanījuši?

—     Nē, viņu starmetis mūs neķēra. Cik pulkstenis? — misters Orfords jautāja.

—     Gandrīz divi. Līdz gaismai atliek vēl pusotras stundas, un mēs braucam divdesmit sešus mezglus stundā. Ja turienes kapteinim neienāk prātā mums sekot, mēs līdz rīta gaismai jau būsim nozuduši tam no redzesloka.

Iestājās dziļš klusums, un Penelopei jau šķita, ka visi sagājuši kāršu istabā.

Bet tad pēkšņi no jauna atskanēja mistera Orforda balss:

—     Kas tas bija?

—    Lidmašīna, — kapteinis īsi atbildēja. — Es jau pirms stundas dzirdēju tās rūkoņu. Vai visas ugunis uz kuģa izdzēstas, Simson?

— Galvenais apgaismošanas vads izslēgts, v — Vai arī kuģniecības signāli nodzēsti?

—    Jā, ser.

—    Apstaigājiet abus klājus un pielūkojiet, lai sardzē neviens nesmēķētu. — Tad viņš turpināja citā balsī: — Mašīntelpas — vai jūs tur, Ferlij? Vai ir iespējams, ka no krāsns nāktu kāds atspīdums? Pielieciet visas pūles, lai tas nenotiktu.

Mašīnu klaboņa un rūkoņa pēkšņi apklusa, un nākamā mirklī Penelope izdzirda sev virs galvas steidzīgus solus.

—    Nupat pienāca šī ziņa no admiralitātes, ser, — kāda balss sacīja.

—     Kas tur teikts? — kapteinis īgni jautāja.

Acīmredzot telegrāfists zināja ziņojuma saturu no galvas, jo uz komandtiltiņa valdīja pilnīga tumsa.

—   Visiem kuģiem, kas brauc pa okeānu, no Dengenesa kalnājiem līdz Keplendai. Lūdzu nekavējoties ziņot pa radio admiralitātei, vai neesat redzējuši kādas lidmašīnas vraku.

—    Šis sasodītais Holins ar viņa cepuri! Tā jau domāju, ka tas cūka sabojās mums visu!

Penelope atgāja no loga un nosēdās uz gultas malas. Nu viņa zināja, kādēļ kuģa mašīnas bija apstādinātas. Tvaikonis atkal bija pārmainījis virzienu. No kā gan baidījās šie ļaudis? Kādēļ vajadzēja izdzēst visas ugunis?

"Poliantai" bija kāds noslēpums — un šis noslēpums bija saistīts ar Holinu un viņa cepuri. Penelope pakratīja galvu un no jauna apgūlās. Kad viņa jau laidās miegā, augšā atkal sāka skanēt kuģa telegrāfs un viņa sajuta, ka kuģis pēkšņi turpināja ceļu vislielākā ātrumā.

Tad viņa aizmiga un atmodās tikai otrā rītā, kad kāds klauvēja pie viņas kajītes durvīm.

—   Vai vēlaties šorīt kondensētu pienu? — Džona balss aiz durvīm jautāja. — Mūsu govs nejūtas visai labi.

10

Otrā diena uz "Poliantas" atausa pelēka un auksta, jūra vairs nebija tik rāma, un lietus lija gandrīz bez pārtraukuma.

Penelope bija laimīga, ka tai vismaz bija palikusi adītā jaka. Ari jūrnieka mēteli, ko Džons tai atnesa, viņa pieņēma ar pateicību.

—     Tas ir pats mazākais mētelis, kāds uz kuģa atrodams, — viņš teica. — Ja nemaldos, tas pieder Bobam Mailsam.

—   Bet viņa klātbūtnē jūs taču nesaucat to par Bobu? — Penelope ieinteresēta jautāja.

—    Viņam klātesot es to nesaucu vispār nekā, — viņš vēsi atbildēja. — Tas nu reiz ir viņa vārds, un es taču nevaru visus dēvēt par misteriem. Bez tam šis vārds viņam ir ārkārtīgi piemērots. Viņš ir pats krietnākais puisis zemes virsū, tik godīgs kā vecs ronis…

—    Kā liekas, jūs visai labi viņu pazīstat?

—     Es zinu par viņu loti daudz— ikviens pēc vārda pazīst Stemfordu Mailsu, pat tāds mazs Aberdīnas studentiņš kā es. Vai nu jūs apmierina, ka spēlēju šo lomu?

—    Nē, ar to es nebūt neesmu mierā, — Penelope nopietni atbildēja.

—   Arī labi. Ko vēlaties brokastīs? Mums ir olas ar šķiņķi un šķiņķis ar olām, bet varat dabūt arī pēc franču vai amerikāņu receptes pagatavotas kotletes. Bez tam mums ir konservēti omāri — ja nemaldos, tas ir edmontoniešu iecienīts ēdiens…

—    Kā jūs zināt, ka es esmu no Edmontonas? — viņa aizdomīgi jautāja.

—   Jūs taču pati man to sacījāt, — Džons mierīgi atbildēja. — Kad toreiz jūs noguldīju, jūs runājāt par to miegā.

— Džon, — Penelope aizkaitināta sacīja, — jūs neesat smalks.

Visa šī saruna noritēja pa mazliet pavērto durvju starpu.

Penelope vēlāk atzina, ka viņai neklājas flirtēt ar matrozi. īstenībā tas gan nebija nekāds flirts, bet citi varētu to par tādu noturēt. Tomēr bija grūti izturēties pret viņu kā pret vienkāršu jūrnieku. Viņa apņēmās turpmāk sarunās ar viņu būt vēsāka un atturīgāka.

Bet vēsums un atturība nebija viņas dabā, un viņa taču nevarēja būt nepieklājīga. Bez tam viņas apņemšanos loti traucēja arī tas, ka Džons bija vienīgais, no kura tā varēja kaut ko uzzināt. Viņa nojauta, ka misters Orfords labprāt izvairās no tām sarunām, kas Penelopi interesēja. Viņas ierašanās bija izjaukusi kādu viņa plānu, un to viņš nespēja piedot. Penelope pūlējās izprast šo plānu, bet nekā nevarēja saprast. Bija skaidrs, ka jahta neatradās izpriecas ceļojumā. Visu to klāja kas noslēpumains un baigs. Viņai gan nenāca prātā turēt resno Bobu Mailsu un labsirdīgo misteru Orfordu aizdomās kādā noziegumā, un tomēr— kādēļ viņi tik slepus zagās cauri kanālam? Kādēļ kuģis tik bieži mainīja kursu, kādēļ tas brīžiem brauca bez ugunīm? Un kas bija ar Holinu, šo ļauno cilvēku, kas mūžam sūca savu cigāru? Kas kopīgs viņa cepurei ar visu šo lietu?

Penelope saspieda ar rokām deniņus. Jo vairāk viņa par to domāja, jo tumšāka un sarežģītāka viņai šķita šī situācija. Viņas pašas stāvoklis to nenomāca, jo viņa bija pilnīgi neatkarīga un viņas laiks piederēja viņai pašai; viņai bija gandrīz vienalga, vai "Polianta" brauc uz Dienvidjūras salām vai uz Ziemeļu ledus okeānu. Un, neraugoties uz jahtas dīvaino stāvokli, viņa šeit jutās pilnīgā drošībā.

Viņa atcerējās jūrnieku stāstus, ko bija lasījusi bērnībā. Varbūt "Polianta" brauca pēc kādām noslēptām bagātībām, vai arī tā veda kontrabandas ieročus. Bet pašreiz taču visā pasaulē valdīja pilnīgs miers.

Uzklājot viņai pusdienu galdu, Džons pirmo reizi šajā laikā bija loti kluss.

Penelopei tas nebūt nepatika, jo viņa labprāt būtu tam kaut ko pajautājusi. Bet tikai tad, kad jau bija novākti trauki, viņš kļuva mazliet runīgāks.

—    Drīz būs labāks laiks, — viņš pēkšņi bez kāda iemesla ieminējās.

Penelope palūkojās atvērtajā kajītes logā. Tomēr debesis un jūra vēl bija tikpat pelēkas, un rietumos peldēja smagi lietus mākoņi.

—    Vai mēs neiebrauksim kādā ostā, pirms sasniegsim Dienvidjūras salas?

Viņš palika stāvam ar paplāti rokā.

—    Vai tad es esmu teicis, ka mēs braucam uz Dienvidjūras salām? Tad tas bijis tikai joks. Es vispār nezinu, kurp mēs dodamies. Bez šaubām, kaut kur jau piestāsim. Tikai nezinu, kādi ir kapteiņa nodomi. Neesmu par to interesējies.

—    Vai tad jūs nebīstaties nokavēt savu lekciju sākumu? — viņa ironiski jautāja.

Viņš pasmaidīja.

—    Ceru, ka viņi atliks semestra sākumu līdz tam laikam, kad būšu pārbraucis.

—     Džon!

Viņš jau bija izgājis no kajītes. Nolicis paplāti uz klāja, viņš ienāca atpakaļ.

—    Vai jūs zināt "Poliantas" noslēpumu?

—    Vienīgais noslēpums uz šī kuģa esat jūs. Visas sievietes ir lielākā vai mazākā mērā mistiskas…

—    Esiet taču prātīgs! — Penelope viņu nepacietīgi pārtrauca. — Kādēļ mēs tik slepus zogamies prom no Anglijas? Šis ceļojums ir tik dīvains.

—    Vai tad tas jums ir tik nepatīkams? — Džons ātri jautāja.

Viņa mirkli pārdomāja.

—     Nevaru vis teikt, bet tomēr man šķiet savādi. Es vēlētos mazliet vairāk skaidrības, jo mani uztrauc domas par misis… par kādu dāmu.

—    A, jūs domājat to dāmu, kas gribēja izmest jūs no motorlaivas. Nemaz nerūpējieties par viņu. Tas mīļais bērns dzīvo bez kādām bēdām, — viņš nikni piebilda.

—    Kā jūs to zināt? — viņa izbrīnīta jautāja.

—    Jūs esat pasludināta par mirušu, — Džons domīgi sacīja. — Motorlaiva atrasta klajā jūrā, divdesmit jūdzes no krasta. Man šķiet, ka misters Dorbens būs izdomājis kādu nelaimes gadījumu, ka jūs abas esat iekritušas ūdenī. Jūs brīnāties, ka es visu to zinu, — viņš smaidīdams turpināja. — Mēs uztvērām kādu radio, kur bija sīki atstāstīta šī lieta. Es tikai nesaprotu, kādēļ tieši jūs bijāt nolemta nāvei.

Bet Penelope turpināja par to klusēt.

—    Vai jūs to visu esat pārrunājis ar kapteini? — viņa jautāja.

—   Jūs jau atkal kļūstat ironiska, — Džons skumji nopūtās. — To es nevaru paciest. Mēs, nabaga vienkāršie matroži, varam noklausīties loti daudz, ja vien turam ausis vajā.

Viņš izgāja, un brīdi vēlāk Penelope redzēja to uz klāja spodrinām kuģa misiņa daļas.

Viņam mugurā bija tikai bikses un krekls. Laiks tiešām bija mainījies, un uz klāja bija karsts, jo kuģis peldēja pa vējam.

Kad Penelope izgāja uz klāja, Džons jau bija nozudis. Vina piegāja pie margām un palūkojās lejup, kur sēdēja Holins ar savu neiztrūkstošo cigāru. Džons nekur nebija redzams, un Penelope jutās mazliet vīlusies par to.

Misters Orfords snauda zem sava saulessarga, Bobs sēdēja uz klāja un spēlēja šahu, doktors Frasers lasīja kādu biezu grāmatu. Neviens nepievērsa Penelopei vērību. Pirmo reizi viņa jutās vientuļa un atstāta.

Pusstundu vēlāk viņa aizgāja uz pašu kuģa galu, kur to pārsteidza dīvaina aina.

Džons sēdēja saliekamajā krēslā un turēja uz ceļiem krāsu kasti, kuras vāks tam izpildīja molberta vietu. Vāka iekšienē viņš bija piespraudis papīra loksni, kuru tas steidzīgi krāsoja. Zilie jūras viļņi un zeltainā rietumu debess zem viņa otiņas ieguva jaunu skaistumu un dzīvību.

Penelopi viņš pamanīja tikai tad, kad viņas ēna aizsedza tam gleznu. Samulsis viņš pagrieza galvu un uzlūkoja jauno meiteni.

—   Jā, desmit minūtēs uzgleznota skice — tas nav pārāk slikti, — viņš piebilda, uztvēris viņas sajūsmināto skatu.

—    Jūs taču esat mākslinieks, Džon!

Viņš nolika otiņu un ātri aizvēra kasti.

—    Es esmu amatieris, nabaga smērētājs. Arī tādiem ļaudīm kā mēs vajadzīga sava izklaidēšanās tāpat kā bagātniekiem…

—     Pie velna!…

Arī misters Orfords bija pienācis, un Penelope redzēja, ka viņš ir loti aizkaitināts.

—     Pie velna, ko tad jūs tur atkal darāt? Vai tad es neesmu jums teicis…

Misters Orfords tiešām bija saniknots.

Džons tumši pietvīka. Penelopei par lielu izbrīnu, viņš neko neatbildēja, bet stāvēja samulsis kā nedarbos pieķerts skolnieks.

—    Ļoti nožēloju, mister Orford, — viņš padevīgi atbildēja. — Tas nebija prātīgi.

Misters Orfords izmisis mētāja rokas pa gaisu.

—    Tas novedīs mūs visus pie katastrofas, — viņš drūmi teica. — Nekad visā manā mūžā stāvoklis nav bijis ļaunāks par šo.

Lādēdamies un lamādamies viņš uzkāpa atpakaļ augšā. Džons smaidīdams uzlūkoja meiteni, un viņa acīs iemirdzējās viltīgas liesmiņas.

—    Redzat nu, ko jūs izdarījāt!

—    Ko gan es esmu izdarījusi? — Penelope pārsteigta iesaucās. — Es taču negleznoju! Tomēr man šķiet netaisni, ka savā brīvajā laikā jūs nevarat nodarboties ar glezniecību, ja tā jums tik mīla.

—    Man nekad nav brīva laika. Divdesmit četras stundas dienā man jābūt dienestā. Atvainojiet mani — man jāmēģina atkal nomierināt to resno vīru.

Saule jau taisījās rietēt, kad Penelope pēkšņi ieraudzīja tālumā kādu kuģi, kas šķita virzāmies tieši viņiem pretim. Misters Orfords, kapteinis un Bobs Mailss dzīvi sarunājās. Drīz ari doktors pievienojās viņiem. Laiku pa laikam viņi nolūkojās uz svešo tvaikoni. Pēkšņi Frasers atšķīrās no grupas un tuvojās Penelopei.

—    Labvakar, mis Pita, — viņš sacīja, vērīgi lūkodamies viņā. — Kā liekas, jūs nejūtaties visai labi?

Acīmredzot arī viņš nejutās sevišķi labi, jo rokas tam trīcēja un seja bija nobālusi.

—    Es esmu tikpat vesela kā vienmēr, — Penelope izbrīnīta atbildēja.

—    Nedomāju vis. Varbūt esat pārāk ilgi sēdējusi saulē un dabūjusi tādu kā saulesdūrienu? — Viņš pienāca tuvāk un ielūkojās tai acis. — Jā, ar jums vairs nav labi. Jums tūliņ jāliekas gultā.

Penelope nesaprašanā paraustīja plecus.

—    Bet es taču tiešām esmu vesela!

—    Jums tā tikai liekas, — doktors laipni atbildēja.

—    Lūdzu, sekojiet maniem padomiem.

—    Lai es liekos gultā? Viņš pamāja ar galvu.

—   Kad būsiet apgūlusies, es ieiešu un iedošu jums kādas zāles.

—     Bet tas taču ir smieklīgi! — Penelope iesaucās.

—     Nesaprotu, kādēļ lai to daru, ja jūtos pilnīgi vesela…

—   Vai jūs beidzot izpildīsiet manu lūgumu, mis Pita? — Šoreiz viņa balss skanēja skarbi un pavēloši, un Penelope saprata, ka viņas veselībai nav nekā kopīga ar ārsta prasību. Viņa zināja, ka pretoties nebūtu nozīmes.

—    Nu labi. Es gan uzskatu to par pilnīgi nevajadzīgu, bet, ja jūs prasāt, tad darīšu to.

Gultā guļot, viņa būtu varējusi smieties par savu komisko stāvokli, ja vien viņas nemiers nebūtu kļuvis tik liels.

Ienāca kuģa ārsts, nesdams glāzi, kas līdz pusei bija piepildīta ar kādu piena krāsas šķidrumu.

—    Izdzeriet šo.

—    Bet sakiet taču nopietni, doktor, — vai tiešām jūs domājat, ka esmu dabūjusi saulesdūrienu? Varu jums apgalvot, ka manas smadzenes nekad nav bijušas skaidrākas.

—    Izdzeriet šīs zāles, — ārsts skarbi atbildēja.

Viņa paklausīja un saviebusies izdzēra rūgto dzērienu. Doktors pasmaidīja. Šī bija pirmā reize, kad viņa redzēja to smaidām.

—       Ko, vai nebija gards? Nekas, toties vēlāk jūs jutīsieties ļoti labi. Šīs zāles neatstāj nekādas nepatīkamas sekas, un tā ir viņu priekšrocība.

Jau viņa pēdējie vārdi Penelopei šķita nākam no liela tāluma, un viņa sajuta patīkamu nogurumu.

11

Penelope atmodās pilnīgā tumsā. Kuģis peldēja, bet tās kajītē nedega neviena spuldzīte. Viņa sataustīja slēdzi, uzgrieza gaismu un piecēlās gultā sēdus. Galva viņai bija brīnišķīgi viegla, un viņa nejuta ne vismazāko sāpju. Bet, kad viņa piecēlās kājās, celi tai ļodzījās. Tātad ārsts tomēr bija teicis taisnību!

—   Dieva dēl! — viņa iesaucās, ielūkojusies spogulī. Viņas seja, piere un kakls bija pārklāti sarkaniem traipiem.

Viņa bija loti slima. Acīmredzot viņai bija vai nu masalas, vai skarlatīna. Penelope no jauna ielikās gultā.

Kad viņa atmodās, bija jau gaiša diena. Viņu bija pamodinājusi klusa klauvēšana pie durvīm.

Viņa izlēca no gultas, atslēdza durvis un tūliņ atkal nogūlās.

—   Nolieciet paplāti uz grīdas, Džon. Tikai nenāciet tuvāk— man ir skarlatīna!

Durvis mazliet pavērās, un kāda roka nolika uz grīdas paplāti. Tad atskanēja Džona balss.

—    Pamēģiniet ar ūdeni un ziepēm!

—   Ko jūs sakāt? — Penelope iesaucās, neticēdama savām ausīm.

—    Jums pamatīgi jānomazgājas ar ziepēm, — Džons nopietni atkārtoja. — Tas ir vislabākais līdzeklis pret skarlatīnu. Esmu pat nodomājis to patentēt.

Līdzko durvis bija aizvērušās, Penelope izlēca no gultas un izskrēja mazgājamā istabā. Viņa sāka čakli berzēt seju ar slapju sūkli— un sarkanie izsitumi tiešām nozuda.

Apģērbusies viņa izgāja uz klāja. Džons sēdēja kādā ēnainā kaktiņā un mizoja kartupeļus. Greznas jahtas promenādes klājs gan nav īstā vieta šādiem virtuves darbiem, bet Penelope jau sāka pierast pie dīvainībām, kas valdīja uz šī kuģa. Ja viņa kādā jaukā dienā būtu ieraudzījusi Džonu sēžam skursteņa galā un dzeram šampanieti — arī tas vairs nebūtu viņu pārsteidzis.

Džons nosvieda nazi, piecēlās un noslaucīja blūzē rokas.

—    Tas gan nav visai pieklājīgi, — viņš teica, — bet es nedrīkstu lietot kabatlakatiņu, lai nemodinātu skaudību savos biedros.

Penelope palūkojās visapkārt. Atskaitot kādu matrozi, kas kuģa pakaļgalā sēja kopā divas virves, uz klāja neviena nebija.

—     Bet nu pasakiet, Džon, — kā manā sejā bija gadījušies tie traipi?

—    Vaļsirdīga atzīšanās atvieglo sirdsapziņu — es jums viņus uzkrāsoju!

—    Jūs? — Penelope pārsteigta iesaucās.

Viņš pamāja ar galvut

—   Jūs taču jau arī pirms tam bijāt redzējusi manas gleznotāja spējas. Skarlatīnas izsitumi tiešām izskatījās pārliecinoši. Tikai žēl, ka nevarējām tos jums atkal nomazgāt, neuzmodinot jūs.

—    Tātad es biju iemidzināta?

—      Kā liekas, tad jums bija iedotas miega zāles, — Džons apdomīgi sacīja. — Tas notika pilnīgi pret manu gribu, bet misters Orfords to cieši prasīja. Mēs sastapām kādu angļu karakuģi, kas pavēlēja mums apstāties. Tā kā mēs gribējām pēc iespējas saīsināt virsnieku apmeklējuma laiku, mēs uzvilkām dzeltenu karogu, ziņodami, ka mūsu vidū ir ar lipīgu slimību sasirdzis cilvēks, — un šis cilvēks bijāt jūs.

—    Vai nekādu citu iemeslu jums nebija?

Viņš mirkli klusēja.

—    Varbūt misters Orfords arī baiļojās, ka jūs varētu sniegt tiem ļaudīm kādas ziņas par mūsu noslēpumaino ceļojumu. Vispār tā bija nepatīkama lieta, un man prieks, ka nu tā jau garām.

Penelope nevarīgi pakratīja galvu.

—     Es tur neko nesaprotu!

—    Bet jūs taču nebīstaties no mums? — Viņš uzmeta Penelopei pētošu skatu.

—    Nē, es tikai dusmojos.

—     Tad viss ir kārtībā. — Viņš atvieglots nopūtās. — Un nu es pastāstīšu jums mazliet vairāk. Mūsu kuģis dodas tieši uz Vigo, jo viena no mašīnām nav kārtībā. Pēc divām vai trim dienām mēs jau būsim Vigo, un tur jūs varēsiet iegādāties sev drēbes un visu nepieciešamo.

—    Vai es varēšu izkāpt krastā?

—    Jā, bet tikai apsardzībā, — Džons nopietni atbildēja. — Es uzņēmos jūs pavadīt. Dažā ziņā jūsu negaidītā ierašanās uz kuģa ir it kā debesu svētība. To gandrīz varētu nosaukt par brīnumu. Nezinu… varbūt tā arī ir… bet tas atkarīgs pilnīgi no jums. Redziet, tur nāk labais Bobs, un nu es atkal mizošu savus kartupeļus.

—   Vai Džons jau izsūdzēja jums mūsu grēkus? Vai varat mums piedot, mis Pita? Mums bija jāizmanto visa mūsu runas māksla, lai piedabūtu doktoru palīdzēt mums šī nekrietnā plāna īstenošanā. Viņš visu laiku pūlējās mūs pārliecināt, ka par šo darbu viņam draudot septiņi gadi pārmācības namā un izslēgšana no ārstu sarakstiem.

—    Kādēļ tad viņš vispār to darīja? — Penelope mazliet vēsi jautāja.

—   Tādēļ, ka doktors Frasers ir mūsu radinieks. Jūs taču piedodat mums, mis Pita?

—    Nesaprotu, kāda tur var būt nozīme manai piedošanai vai nepiedošanai, — viņa smaidīdama atbildēja. — Jūs taču varējāt man pateikt to iepriekš. Es ar vislielāko prieku būtu uzņēmusies interesantas pacientes lomu.

—    Bet ar to vien vēl nebūtu pieticis, — Bobs nopietni sacīja. — Vai jūs jau zināt, ka mēs braucam uz Vigo?

Viņa pamāja ar galvu.

—  Tātad Džons arī to jau pastāstījis jums — viņš tiešām ir pārāk pļāpīgs puisis. To viņš dara tikai tādēļ, ka…

—    Kādēļ īsti?

—    Nu jā, visi vīrieši ir iedzimti pļāpas, — Bobs pavisam neloģiski noteica.

Kad "Polianta" agrā rītā tuvojās zilā miglā ietītajai Spānijas piekrastei, Penelope izlēca no gultas, ātri apģērbās un izgāja uz klāja.

Viņa bija pārsteigta, redzot arī misteru Orfordu. Viņš bija ģērbies ziemas mētelī un sacēlis apkakli. Rokas kabatās sabāzis, viņš drūmu skatu lūkojās uz krastu.

Viņš satrūkās, kad Penelope to uzrunāja. — Vai arī jūs jau tik agri kājās, mis Pita?

Penelopei šķita, ka viņš uzmeta tai īgnu skatu, un viņas aizdomas pieauga, kad vecais kungs nosodoši pamāja ar galvu uz krastu.

—    Tā ir jūsu ideja, — viņš teica.

—     Mana ideja? Nesaprotu, ko jūs gribat ar to sacīt, mister Orford.

—    Ja jūtas iejaucas kādā krietnā organizācijā, tad tai nenovēršami jāizput, — viņš rūgti atbildēja. — Man šķiet, ka jūsu dēļ braucam uz Vigo. Bet var būt, ka es maldos.

Penelope izbrīnā un nesaprašanā uzlūkoja viņu.

—   Mūsu piestāšana Vigo ir vislielākais neprāts, — Orfords turpināja. — Esmu redzējis, kā ļaudis arī mazāku trakulību dēl tiek ieslodzīti vājprātīgo namā.

—    Man liekas, ka kuģa mašīnas nav kārtībā, — viņa iesāka.

—    Mašīnas nav kārtībā? — viņš atkliedza. — Uz "Poliantas" vienmēr viss ir kārtībā — to ievērojiet! Bet šī trakulīgā zēna smadzenēs gan viss nav tā, kā vajag būt! Tu, cilvēks, mokies sešus mēnešus, lai kārtīgi noorganizētu šo lietu, un nu… — Viņš uzmeta meitenei asu skatu. — Varbūt jūs tieši nevarat tur neko darīt.

Un Penelope taču bija gribējusi izstāstīt viņam visu patiesību par Cintiju Dorbenu. Tagad tas vairs nebija iespējams.

Pulksten deviņos "Polianta" iebrauca Vigo ostā. Saules staros pilsēta bija brīnišķīga. Vēlāk pirmais iespaids daudz ko zaudēja. Tika nolaista neliela motorlaiva, un Džons palīdzēja Penelopei tajā iekāpt. Viņš bija ģērbies jaunā matroža uzvalkā, un galvā tam bija cepure ar zīda lenti, uz kuras zelta burtiem bija iespiests vārds "Polianta".

Nokārtojuši muitas formalitātes, viņi devās pa šauru ieliņu uz galveno ielu.

—    Kādēļ jūs teicāt, ka kuģa mašīnām esot vajadzīgs remonts? — Penelope pēkšņi jautāja.

—    Kā, vai tad tās nevajag remontēt? — Džons mākslotā izbrīnā jautāja.

—   Jūs taču labi zināt, ka tas nav vajadzīgs. Jūs esat uz vienu roku ar misteru Mailsu. Kādēļ īsti jūs likāt "Poliantai" braukt uz Vigo? Misters Orfords domā, ka tā ir mana vaina.

—       Man šķiet, jūs esat netaisna pret nabaga Bobu. Viņam katrā ziņā ir svarīgāks iemesls apmeklēt Vigo, ja arī mašīnas būtu kārtībā… Šī ir galvenā iela, — viņš aprāva sarunu, — šeit jūs dabūsiet visu, kas vien jums vajadzīgs.

Penelope pēkšņi atcerējās, ka viņai nav naudas, un viņa iesmējās.

—     Diemžēl šejienes tirgotāji mani tik maz pazīst, ka tie negribēs man uzticēt uz kredīta, — viņa teica.

—    Jums nav naudas? — Džons ātri iejautājās. — Nu protams, jums taču nemaz nevar tās būt! — Viņš izvilka vēstuļu mapi un izņēma no tās kādu duci spāņu naudaszīmju. — Cik izklaidīgs gan es esmu. Misters Mailss taču iedeva man šo naudu gadījumā, ja jums kas būtu vajadzīgs.

Viņa mirkli vilcinājās.

—    Man pilnīgi pietiks ar vienu no šīm banknotēm. Cik īsti ir tūkstoš pesetu?

—   Apmēram četrdesmit mārciņas, četrdesmit mārciņas ir divsimt dolāri. Es pagaidīšu tur uz stūra, kamēr jūs atnāksiet atpakaļ. Pie Manuela jūs atradīsiet labākos tērpus un visu citu, kas dāmām vajadzīgs. Bet, ja tas veikals jūs neapmierina, tad aiz stūra pretī katedrālei ir vēl otra tirgotava.

Penelope aizgāja pie Manuela un iepirkās. Viņu pārsteidza, cik daudz lietu tai pēkšņi bija vajadzīgs. Viņa nopirka divas vienkāršas kleitas un dažādas citas lietas. Kad viņa iznāca no tirgotavas, Džons pacietīgi gaidīja viņu pie kādiem ratiem, ko tas pa šo laiku bija noīrējis.

Paņēmis viņas pirkumus, viņš novietoja tos ratos.

—     Baidos, ka būšu izdevusi pārāk daudz naudas, — viņa iesāka, bet Džons purināja galvu.

—    Bobs neko citu arī negaida, — viņš teica. — Viņam tūkstoš pesetu vēl nav nekāda summa. — Mirkli viņš domīgi lūkojās viņā. — Vai jūs nepavadītu mani kādā mazā izbraukumā? Man jāapmeklē kāda vieta.

—    Jūs laikam labi pazīstat Vigo?

—   Jā. Pašreiz es gribētu aizbraukt uz kapsētu. Vai jūs neiebilstu, mis Pita?

—    Protams, ne, — viņa ātri atbildēja.

Viņa vairs nebrīnījās ne par ko. Droši vien kāds viņa draugs bija apglabāts šajā tālajā pasaules stūrītī. Bet tas taču nevarēja būt iemesls, kāpēc "Polianta" bija braukusi šurp.

Braucot caur pilsētu, Džons rādīja Penelopei dažādas ievērojamas vietas.

—    Vigo nav pārāk daudz vēsturisku pieminekļu. Gandrīz visas katedrāles šeit sagrautas zemestrīces laikā un vēlāk atjaunotas modernā stilā.

Beidzot viņi sasniedza kapsētu, kas atradās pilsētas nomalē. Tas bija liels, četrstūrains laukums ar neglītiem dzelzs krustiem un metāla vainagiem, kuru ierobežoja augsti, atbaidoši mūri.

Viņiem pretī iznāca vecs kapsētas sargs. Džons raiti sarunājās ar viņu spāniski, un vecis veda viņus pa kādu šauru taciņu, pa kuru tie nokļuva atsevišķā nodalījumā, ko stiepļu žogs šķīra no pārējās kapsētas.

—    Šī ir angļu kapsēta, mis Pita, — Džons paskaidroja. — Bet šeit gul vairāk amerikāņu nekā angļu.

Mazais nodalījums bija kārtīgi iekopts. Visapkārt ziedēja puķes. Krusti un kapakmeņi bija vienkāršāki un glītāki.

—    Atvainojiet mani uz mirkli, — Džons klusu sacīja. Viņa sejas izteiksme bija pilnīgi pārvērtusies.

Penelope saprata, ka viņš grib palikt viens, un pagāja dažus solus sāņus. Viņa redzēja, ka Džons piegāja pie kāda kapa, uz kura bija tikai gluda akmens plāksne. Noliecis galvu un noņēmis cepuri, viņš brīdi nekustēdamies stāvēja kapa malā.

Pēkšņi viņš pacēla galvu un pamāja Penelopei nākt tuvāk.

—    Īstenībā es nemaz nezinu, kāpēc jūs atvedu šurp, — viņš teica. — Šis ir manas mātes kaps.

Penelope izlasīja akmenī iekalto uzrakstu:

"Mērija Teisone (nākamais vārds bija jau izdzisis), mirusi 46 gadu vecumā. Lorda Džona Maidveja trešā meita."

Džons noliecās un, noplūcis kādu rozi, nolika to uz kapa. Tad viņi klusēdami devās atpakaļ.

Tikai tad, kad rati jau atkal ripoja pa pilsētas ielām, viņš pārtrauca klusumu.

—     Mēs nodzīvojām šajā pilsētā daudzus gadus. Mans tēvs bija nabags, bet Vigo klimats bija labs viņa veselībai. Es tikko vairs varu viņu atcerēties, jo man bija tikai seši vai septiņi gadi, kad viņš nomira. Pēc viņa nāves mēs ar māti vēl divpadsmit gadus nodzīvojām šeit.

Viņš izliecās no ratiem un deva braucējam kādus rīkojumus. Pajūgs nogriezās garā, šaurā ielā un apstājās nelielas bodītes priekšā.

—     Šeit mēs dzīvojām, — Džons, norādīdams uz otrā stāva logiem, sacīja. — Kā liekas, dzīvoklis vēl stāv tukšs. Interesanti, vai vecais Gonsaless vēl dzīvs.

Viņš iegāja tirgotavā un brīdi vēlāk atkal iznāca uz ielas.

—   Vecais saimnieks nomiris jau pirms četriem gadiem, — viņš teica. — Bet es tomēr dabūju atļauju aplūkot namu. Dzīvoklis nav izdots. Vecais Gonsaless loti mīlēja manu māti un zvērēja nekad vairs neizdot šo dzīvokli. Un savu solījumu viņš arī turējis.

Viņš atslēdza nama durvis, un Penelope sekoja viņam kādā garā, šaurā ejā. Pa stāvām, izmītām kāpnēm viņi nokļuva otrā stāvā.

Kāpņu platformu vāji apgaismoja mazs lodziņš.

—   Sl bija mūsu ēdamistaba, — Džons sacīja, atvērdams kādas durvis.

Telpa bija tukša un loti putekļaina. Kaktos karājās zirnekļu tīkli, un kamīna restes bija pārklātas ar biezu pelnu un netīrumu kārtu. Bet sienas bija apsistas ar izgrieztu ozola koku un griesti mākslinieciski izkrāsoti.

—   Tas ir mauru stils. Šo namu cēlis kāds Malagas tirgotājs, kas griestu apgleznošanai ataicinājis mauru mākslinieku.

Viņš veda Penelopi no istabas uz istabu, rādīdams tai vietas, kas saistījās ar viņa atmiņām par māti.

—r Vai jūs būtu ar mieru pakavēties piecas minūtes viena pati lejā ratos? Es gribētu brītiņu palikt šeit viens ar savām domām un atmiņām.

Viņa pamāja ar galvu, jo pilnīgi saprata viņa vēlēšanos, un mierīgi sāka kāpt lejup.

Bet pēkšņi viņa izdzirda koridorā balsis.

—   Jūs varat aplūkot tās telpas. Pašreiz kāds kungs ar dāmu jau ir tur. Mans tēvs negribēja šo dzīvokli izdot, bet es esmu par to citās domās. Laiki nav nekādi spīdošie, un jāmēģiņa nopelnīt naudu, kur vien iespējams.

—    Jums pilnīga taisnība.

Penelope izbailēs satrūkās— tā bija mistera Dorbena balss!

—    Vai uzkāpsim augšā? — Cintija jautāja.

Penelope paliecās atpakaļ, lai no apakšas nevarētu to

saskatīt. Tad viņa steigšus uzskrēja augšā un bez elpas iedrāzās istabā, kur Džons sēdēja uz palodzes. Viņai ienākot, tas strauji pacēla galvu.

—    Lejā ir ļaudis, kurus es nevēlētos satikt.

—    Kas tie tādi ir?

—    Misters un misis Dorbeni!

—     Dorbeni — šeit? — Viņš pieskrēja pie durvīm un, tās pavēris, brīdi klausījās. Uz kāpnēm jau bija dzirdami soli, Džons pamāja Penelopei, un viņi klusēdami uzkāpa līdz trešā stāva platformai.

—    Ne vārda! — viņš tai čukstēja. — Piespiedieties ciešāk pie sienas.

Nu bija dzirdama Cintijas balss.

—     Bet kādēļ lai viņš nāktu šajā neievērojamā namā, Artūr? — viņa pārmetoši sacīja. — Un kā gan viņš vispār varētu šeit gadīties?

—     Viņam var būt daudz iemeslu to darīt, — Artūrs atbildēja. — Un es varu likt galvu ķīlā, ka es nemaldos. Šorīt ostā iebraukusi kāda jahta — tā mums vēlāk jāredz.

—    Atvainojiet, — spānietis teica, — man tikai jāpasaka tiem kungiem, ka jūs esat šeit.

Viņš aizvēra ēdamistabas durvis, bet drīz vien iznāca atkal.

—    Viņi ir aizgājuši, — viņš, nepatīkami aizskarts, teica. — Arī atslēga nozudusi. Un es taču vēl piekodināju tam matrozim, lai viņš atdod to man atpakaļ.

—     Kas tas bija par matrozi? — Artūrs ātri jautāja.

Viņi visi trīs iegāja dzīvoklī.

Džons uzmanīgi palūkojās lejup un, pārliecinājies, ka uz kāpnēm neviena nav, teica:

—    Ātri!

Skriešus viņi devās lejup pa kāpnēm. Tajā mirklī, kad Džons aizcirta un noslēdza nama durvis, augšā jau atskanēja balsis un ātri soli. Džons spāniski kaut ko uzsauca vedējam, un rati trakā ātrumā devās prom pa ielu uz mazās laivu piestātnes pusi. Zirgs vēl nebija apstājies, kad Džons jau izlēca no ratiem un sameta visus Penelopes iepirkumus motorlaivā, kas viņus jau gaidīja.

Iespiedis važonim rokā kādu naudaszīmi, vioš palīdzēja iekāpt Penelopei laivā un tad ielēca arī pats. Kad laiva bija nobraukusi kādu gabalu no malas, kāds pajūgs ātri tuvojās krastam un apstājās līdzās pirmajam. No ratiem izlēca cilvēks, kuru Penelope tūliņ pazina.

—    Vai tas ir Artūrs Dorbens?

Viņa pamāja ar galvu.

—    Es labprāt aplūkotu šo kungu tuvāk, — Džons domīgi sacīja. — Man šķiet, ka nu mēs galīgi esam izjaukuši labā mistera Orforda plānu. — Viņš klusu iesmējās, kaut smiekli tam nebūt nenāca.

Motorlaiva piebrauca pie jahtas, un Penelope pirmā uzkāpa pa trepēm uz klāja. Džons viņai sekoja.

Augšā tos sagaidīja Bobs, kapteinis un misters Orfords.

—    Mums bija kāda nepatīkama sastapšanās, — Džons bez ievada sacīja.

—   Taču ne ar Dorbeniem? — misters Orfords uztraukts sacīja.

—     Pašreiz viņi meklē kādu laivinieku, kas atvestu tos šurp. Vismaz es tā domāju, — Džons uzmanīgi teica. — Būtu labāk, ja mēs bez kavēšanās atstātu ostu.

—    Jā, vai arī jums tā šķiet? — misters Orfords sašutis norūca. — Bet vispirms man jājautā, vai jūs gribēsiet doties cejā bez Holina?

—     Jā, piecas minūtes pēc jums viņš atstājis kuģi un mazā laiviņā aizbraucis malā. Mēs to pamanījām, kad viņš bija gandrīz jau pie krasta. Jādomā, ka pašreiz viņš jau ir piedzēries un trokšņo ostā.

Viņi izmisumā saskatījās. Kapteinis nāca ar kādu priekšlikumu.

—    Būs labāk, ja mēs tagad pacelsim enkuru un izbrauksim jūrā, tur tad varēsim viņu sagaidīt. Līdzko satumsīs, sūtīsim dažus cilvēkus ar motorlaivu malā, lai tie uzmeklē Holinu. Cik saprotu, tad mēs nedrīkstam pamest viņu šeit.

—      Un kas notiks pēc tam? — misters Orfords drūmi jautāja.

Vecais kapteinis paraustīja plecus.

Bobs atšķīrās no citiem un, paņēmis tālskati, sāka aplūkot krastu. Tur stāvēja mazs pulciņš cilvēku, kas uztraukti sarunājās savā starpā.

Kapteinis jau gribēja kāpt uz komandtiltiņa, kad Bobs pievērsās viņam.

—     Acumirkli, kaptein, — viņš teica. — Man šķiet, ka šis mazais starpgadījums nokārtosies pats no sevis. Mūsu pārsteidzīgie draugi grib mūs apciemot.

Orfords izbrīnījies uzlūkoja Bobu. Paņēmis tam no rokām tālskati, viņš brīdi vēroja krastu, tad atvieglots nopūtās.

—      Tas kungs nodos viņus mūsu rokās, — viņš svēti sacīja. — Aitas pašas nāk kūtī.

Stundas ceturksni vēlāk mazā laiviņa jau bija sasniegusi "Poliantu".

—    Jā gan, kungs, jūs varat runāt ar kapteini, — matrozis, kam Artūrs jautāja, atbildēja.

Cintija satvēra viņa pasniegto roku un uzkāpa uz klāja.

—     Vai nu tas ir prātīgi, Cintij? Ja nu viņš patiešam ir šeit?

Cintija uzmeta viņam nicīgu skatu.

—   Tieši to jau es vēlos, — viņa zīmīgi atbildēja.

Artūrs negribīgi sekoja viņai.

—      Vai jūs esat kapteinis? — Cintija laipni uzrunāja misteru Orfordu, kas stāvēja viņai vistuvāk.

—    Nē, es esmu šīs jahtas īpašnieks, — tas atbildēja.

—       Jo labāk. Šis ir mans vīrs misters Dorbens. Mums ir pamats domāt, ka uz jūsu kuģa atrodas kāds mums pazīstams cilvēks, — protams, jums nevar būt ne jausmas par to, kas viņš īstenībā ir…

Pēkšņi viņa apklusa. Savaldība uz mirkli viņu atstāja, jo viņa bija ieraudzījusi vienā no klāja krēsliem sēžam kādu meiteni, kas ieinteresēta vēroja apmeklētājus.

—    Mans Dievs! — Cintija čukstēja. — Palūkojies taču šurp, Artūr!

E1 Sliko nobāla.

—    Taisīsimies, ka tiekam projām, — viņš klusu atbildēja. Viņš pagriezās uz iešanu, bet kāds plecīgs matrozis aizstājās tam ceļā, un mistera Orforda turpmākajos vārdos abi apmeklētāji apjauta, kādās briesmās tie nokļuvuši.

—   Es jums ieteiktu izturēties mierīgi. Šaušana uz kuģa man būtu loti nepatīkama, īpaši vēl draudzīgas tautas ostā. — Viņš uzmeta Artūram un Cintijai ledainu skatienu. — Ejiet tur, pa kreisi, un tad pa kāpnēm lejā. Tur es ar jums aprunāšos. Tikai iegaumējiet, ka man būtu loti nepatīkami, ja jūs piespiestu ķerties pie stingrākiem līdzekļiem. Un ejiet mazliet dzīvāk! Ātrāk! — Viņa balss tagad skanēja skarbi un pavēloši.

Artūrs Dorbens pirmais aptvēra situāciju. Neteicis ne vārda, viņš devās uz salonu.

Cintija samulsusi sekoja vīram.

Noslēdzis aiz sevis durvis, misters Orfords lūdza viesus apsēsties.

—     Nu varam reiz no sirds izrunāties, mister Dorben. Jūs kādu meklējat, un šis "kāds" arī tiešām ir uz kuģa. Šeit ir arī "kāda", kuru jūs gan nemeklējat, bet tā tikai sagadīšanās, ka viņa nokļuvusi te.

—    Bet jūs taču saprotat, ka tagad jūs pārkāpjat likumu un ka jums…

. Misters Orfords ar augstprātīgu žestu pārtrauca Artūra iebildes.

-»Tie laiki jau sen ir pagājuši, kad es stingri ievēroju likumus. Jā, mans kungs, es labi apzinos, ka šajā mirklī pārkāpju vismaz trīs likumus, bet vai tam kāda nozīme?

—    Ko jūs domājat ar mums darīt? — Cintija, kas bija kļuvusi loti bāla, jautāja.

—     Es tikai aicināšu jūs piedalīties mūsu jaukajā ceļojumā. Pašreiz mēs esam ceļā uz Dienvidjūras salām. Es pat atdošu jums savu kajīti, kaut arī nelabprāt. Mēs esam loti ērti iekārtojušies uz "Poliantas", un man loti patīk mana greznā kajīte.

—    Es brīdinu jūs, ka mūsu pazušana tūliņ tiks pamanīta, — Artūrs sacīja. — Es jau ziņoju policijai, ka apmeklēšu "Poliantu", un Britānijas vicekonsuls…

—    Jūs nevienam neesat neko ziņojuši, — misters Orfords mierīgi atbildēja. — Jums tam nemaz neatlika laika. Jūsu vilciens pienāca pulksten vienpadsmitos, un tagad ir divpadsmit. Es labi pārzinu visus satiksmes līdzekļus, un šajā ziņā jūs velti mēģināt mani piekrāpt.

—    Ko jūs darīsiet ar mums? — Cintija atkal jautāja.

—     Jūs paliksiet savā kajītē, un, ja vien būsiet prātīgi, jums stāv priekšā brīnišķīgs ceļojums. Bet ja jūs… — Viņš skumji pakratīja galvu, it kā Dorbenu neprātības sekas viņam pašam šķistu šausmīgas. ^

Džons pa to laiku jau bija nokāpis lejā pie laivinieka, kas pacietīgi gaidīja savus pasažierus, lai aizvestu tos atpakaļ krastā.

—      Kungs sūta jums šo te, — viņš spāniski teica. — Viņš palika pusdienās.

—    Varbūt es varu vēlāk atbraukt? — aplaimotais laivinieks jautāja, jo Džons bija to karaliski apbalvojis.

—   Nē, mēs paši aizvedīsim kungus uz krastu, — Džons nopietni atbildēja.

Laivinieks aizbrauca.

Kapteinis sūtīja uz krastu vairākus matrožus. Tiem bija divi uzdevumi: uzmeklēt Holinu un atvest Dorbenu bagāžu, kas vēl atradās dzelzceļa stacijā. Praktiskā Cintija bija to pieprasījusi.

—    Nav nekādas nozīmes doties šajā briesmīgajā ceļojumā bez drēbēm, — viņa sacīja vīram, kad tie bija palikuši kajītē vieni. — Vai viņi tevi pārmeklēja?

Artūrs pamāja ar galvu.

—     Bet viņi neko neatrada, jo man bija laiks pasviest savu revolveri zem dīvāna. Pat Orfords, kas stāvēja turpat līdzās, neko nemanīja. Un kā tev izgāja?

—    Viņi pārmeklēja manu rokassomiņu un atrada tur bagāžas zīmes. Cita man nekā nebija. Artūr, viņš ir šeit!

—     Protams, viņš ir šeit, — misters Dorbens saniknots atbildēja. — Tu taču neiedomāsies, ka viņi paturētu mūs šeit, ja viņa nebūtu uz kuģa? Es jau tūliņ uzskatīju par neprātību atstāt laivu. Nu mēs paši esam iepeldējuši tīklā.

Bet Cintija neklausījās vīra pārmetumos, Penelopes Pitas klātbūtne viņu nepatīkami uztrauca. Viņa jau sen bija noticējusi Penelopes nāvei. Un tagad, redzot to dzīvu uz "Poliantas", viņa tikko nebija paģībusi.

—    Ko gan viņa šeit dara? — Artūrs ieminējās, nolasījis sievas domas.

—    Kas to lai zina. Tā ir traģiska sagadīšanās.

Artūrs nervozi plūkāja mazās ūsiņas.

—    Vai domā, ka viņa visu zina?

—    Vai gan viņa būtu mums aizbēgusi, ja tā visu zinātu? Un tas nav nekāds brīnums, ka viņa ir šeit. Viņa vienkārši izzvejota no jūras. Tas izskaidro arī tukšās motorlaivas atrašanu. Bet kāpēc mums tieši šeit vajadzēja viņu satikt?

Cintija sēdēja uz dīvāna un, rokām ceļus apņēmusi, domīgi lūkojās grīdā.

—   Galu galā tā ir arī vislabāk! — viņa beidzot piebilda.

Artūrs pārsteigts uzlūkoja viņu.

—    Kā tu to domā?

—   Labi, ka satiekam viņu uz kuģa. Droši vien arī Bobs Mailss ir šeit. Bet kas gan varētu būt tas korpulentais kungs?

Artūrs Dorbens uztraukti piecēlās kājās.

—    Vai tikai arī Holins nav šeit? Tu taču atceries, ko mums stāstīja Londonā? Ja tā būtu tiesa…

—    Ari es jau domāju par to, — Cintija lēnām atbildēja. — Vai tu nenojaut, cik labi mums tas viss vēl var beigties, ja Holins tiešām ir tāds cilvēks, kā to mums raksturoja? Kur ir tas revolveris?

Artūrs izvilka ieroci no dīvāna apakšas. Cintija paņēma to viņam no rokas un noglabāja sev zem drēbēm.

12

Misters Holins šodien lieliski uzjautrinājās. Jau no paša rīta viņam bija laimējies, jo tas nejauši bija ieraudzījis uz galda aizmirstu mistera Orforda vēstuļu maku. Tajā Holins atrada divdesmit piecmārciņu zīmes, kas tūliņ pārceļoja viņa kabatā. Misters Orfords tobrīd atradās uz klāja, līdz ar citiem nolūkodamies Džona un Penelopes aizbraukšanā. No jahtas katram gadījumam bija nolaista ūdenī maza laiviņa. Holins, neviena nemanīts, nokļuva tajā, un viss, kas pēc tam notika, bija tikpat dabisks, cik nenovēršams. Iemainījis divdesmit mārciņas Spānijas naudā, viņš spēlēja Vigo lielu kungu.

Reiz viņam gadījās pamanīt arī Džonu ar jauno meiteni, bet viņš ātri paslēpās aiz kāda nama stūra, tā ka tie pabrauca garām, viņu tā arī nepamanījuši.

Pulksten divos viņš jau bija piedzēries un kādā mazā krodziņā izgulēja reiboni. Krodzinieks priecājās, ka viņš palika turpat, jo tik bagāta viesa klātbūtne solīja viņam ienesīgu vakaru.

Ap saules rietu misters Holins atmodās no briesmīgām slāpēm. Pudele baltvīna, kas garšoja mazliet pēc priežu koka, palīdzēja viņam atgūt garastāvokli. Viņš neprata spāņu valodu, bet tas nekādā ziņā to netraucēja. Streipuļodams viņš klīda pa tumšajām ielām. Rokas bikšu kabatās sabāzis, viņš meklēja dēkas.

Pēkšņi viņam piebiedrojās kāds vadonis — viens no tiem riebīgajiem tipiem, kādus var sastapt ikvienā ostā. Viņš uzrunāja to angliski, un misters Holins tūliņ saprata un noslēdza ar viņu draudzību.

— Tieši jūs man esat vajadzīgs, — viņš teica. — Parādiet man ievērojamākās pilsētas vietas. Man ir daudz naudas kabatā, un tādēļ iesim tur, kur ir meitenes un dejas. Sievietes ir mana vājība.

Tā viņi nokļuva kādā krogā, kur vīrieši spēlēja ģitāras un puskailas meitenes dejoja spāņu dejas. Misters Holins sēdēja pie galda, uz kura stāvēja dažas pudeles slikta vīna, vēl sliktāka viskija un lēta šampanieša. Uz katra ceļa tam sēdēja pa meitenei, un viņš pilnā balsī dziedāja kādu sentimentālu dziesmiņu par savu "veco māti".

Pēkšņi viņam tuvojās kāds cilvēks, kurš nemaz neizskatījās pēc spāņa. Tas bija liela auguma vīrs pusmūža gados. Viņa drošā gaita būtu misteru Holinu biedinājusi, ja vien tas būtu mazāk dzēris.

—    Vai jūs esat anglis? — svešais jautāja, nosēzdamies pie viņa galdiņa.

—    Jā, es esmu anglis.. Ja gribat zināt vēl ko, tad varu pateikt, ka esmu dzimis Austrālijā. Iedzeriet ar mani kādu glāzīti.

Svešais ielēja sev no pudeles, uz kuras bija viskija etiķete, bet stipro dzērienu atšķaidīja ar ūdeni.

—    Kā sauc jūsu kuģi? — viņš šķietami vienaldzīgi jautāja.

—     Kuģi? Ko jūs ar to gribat teikt? — Misters Holins sarauca pieri.

—   Jūs taču esat matrozis, tikai matroži brauc uz Vigo.

—     Tas es esmu — un tas es arī neesmu. — Misters Holins iedzēra. — Es esmu matrozis, bet pašreiz es esmu pasažieris. Bet kas jūs tāds esat, mans kungs? — viņš pēkšņi nelaipni jautāja.

—    Es esmu tikai vienkāršs ceļotājs.

—    Nu tad ceļojiet vien, — Holins skali teica.

Viņā bija modušās kādas aizdomas. — Un nebāziet degunu manās darīšanās. Tur jums nav nekādas daļas.

—     Man loti žēl. — Svešais mierīgi pasmaidīja. — Uz jūsu veselību!

Viņš pielika glāzi pie lūpām. Tas misteru Holinu nomierināja, un viņš kļuva atklātāks. Brīdi vēlāk viesis piecēlās un, pateicies par uzņemšanu, aizgāja atpakaļ pie sava galda. Vadonis, kas misteru Holinu bija atvedis šurp, noliecās tuvāk pie viņa.

—    Tas bija angļu detektīvs, — viņš iečukstēja tam ausī.

Misteram Holinam pēkšņi izgaisa viss dzērums.

—     Kā tad jūs to zināt?

—    Viņš tikai šorīt ieradās. Viens no maniem draugiem

pārtulkoja viņam kādu rakstu.

Neraugoties uz izdzerto alkoholu, Holins tomēr nojauta briesmas.

—    Detektīvs? — viņš, nepatīkami pārsteigts, atkārtoja. — Ko tad viņš šeit meklē?

—   To es nezinu. Viņš ievāc ziņas par kādu cilvēku, kas senāk dzīvojis Vigo.

Holins uzmeta aizdomīgu skatienu svešiniekam, kas šķita iegrimis kādas spāņu avīzes lasīšanā.

—     Klausieties, mans draugs, — vai nevarat izdibināt, kā to puisi sauc? — viņš klusi sacīja. — Man liekas, ka es viņu pazīstu.

—    Viņam ir dīvains vārds: Spinners.

—    Pie velna! — Holins lādējās. — Es taču zināju, ka pazīstu to!

Cik viņa vājais prāts lāva, viņš sāka domāt par savu drošību. Slepus pamājis viesmīlim un samaksājis savu rēķinu, viņš kopā ar draugu atstāja dzertuvi. Durvīs viņš palūkojās atpakaļ un redzēja, ka arī detektīvs bija piecēlies un sekoja viņam. Viņš iespieda savam pavadonim rokā kādu naudaszīmi.

—     Pamēģiniet ievilkt to puisi sarunā, man jāsteidzas pie kāda drauga.

Skriešus viņš devās lejup pa tumšo ieliņu, bet drīz vien apmaldījās un nevarēja atrast ceļu uz galveno ielu. Neprazdams ne vārda spāniski, viņš bija spiests pats saviem spēkiem meklēt laivu.

Tikai pēc pusstundas viņš iemaldījās jūrmalā un ieraudzīja ostu. Viņš aizgāja līdz savai laivai — neviens nebija redzams. Ieraugot mazo laiviņu šūpojamies viļņos, viņš atviegloti uzelpoja.

Viņš jau gribēja kāpt lejup, kad pēkšņi kāds satvēra to aiz pleca.

Holins bija tik uztraukts, ka izbailēs skali iekliedzās.

—     Būs jau labi. Es sagaidīju jūs šeit, lai parunātu ar jums dažus vārdus, — misters Spinners sacīja. — Var jau būt, ka jūs neesat mani redzējis.

—     Nē, es neesmu jūs redzējis, — Holins aizelsies atbildēja. — Bet tagad man nav laika kavēties — man tūliņ jābrauc atpakaļ uz kuģi.

—    Kā tad sauc jūsu kuģi?

—    "Roze", — Holins veikli meloja, — no Svensas.

—    Kā, jūs esat no "Rozes"? — detektīvs domīgi sacīja.

—     Es nemaz nezināju, ka tā atrodas ostā.

Holins pūlējās tikt detektīvam garām.

—    Es nevaru ilgāk uzkavēties — kapteinis teica, lai es tūliņ ierodoties atpakaļ uz kuģa.

Bet viņš tālāk netika. Spēcīga roka satvēra viņa elkoni un vilka to atpakaļ.

—    Jūs mani pazīstat— es esmu Skotlendjarda policijas inspektors Spinners, un jūs esat Holins.

—    Mans vārds ir Džeksons, — Holins skali iesaucās.

—     Es nezinu nekādu Skotlendjardu!

—    Jūs sauc Holins, un es nodošu jūs Spānijas policijai, — misters Spinners pacietīgi atbildēja. — Bet kur tad jūsu draugs? Nav nozīmes izlikties, jūs esat prātīgs zēns, un es parūpēšos, lai jums neiegrieztu pārāk daudz gadu.

—    Mani sauc Džeksons, — Holins stūrgalvīgi atkārtoja, no jauna pūlēdamies atbrīvoties.

Detektīvs pēkšņi iesvilpās, un acumirklī saskrēja vairāki policisti. Misters Holins nu atzina, ka uz atbrīvošanos nav ko cerēt, un ar filozofisku mieru padevās liktenim.

—    Apcietiniet šo cilvēku, seržant, — misters Spinners pavēlēja. — Turiet viņu, kamēr es nokāpšu lejā pie laivas. Uz tās taču jābūt kuģa vārdam.

Bet, misteram Spinneram par lielu pārsteigumu, laiviņa, ko viņš nupat vēl redzēja stāvam pie steķiem, tagad peldēja prom pa ūdeni. Acīmredzot tā pati bija atrāvusies un tagad lēnām peldēja uz ostas vidu. Tumsā viņš nevarēja saskatīt cilvēku, kas uz vēdera gulēja laivas dibenā, airu vietā lietodams savas rokas. Spinners vairs tālāk nerūpējās par laiviņu, bet atstāja tās nogādāšanu malā vietējās policijas ziņā. Holinam uzlika dīvainus viduslaiku rokudzelžus. Viņu iesēdināja kādos ratos un veda cauri pilsētai. Viņš lādējās un nožēloja savu trakulību, kas tam bija sagādājusi tik nepatīkamu pārsteigumu tajā brīdī, kad viņš jau bija sapņojis par brīvību un lepnu dzīvi kādā no Dienvidamerikas pilsētām.

Bez kādas nopratināšanas, pie kurām tas jau bija pieradis, viņš tika aizvests uz ēku aiz policijas valdes nama. Atvērās smagas tērauda durvis — un viņš atradās viens tumšā kamerā.

13

—   Viņi noķēra Holinu, — Džons sacīja, bet viņa balss skanēja mierīgi.

—   Tātad tomēr? — misters Orfords iesaucās. Penelopei šī ziņa šķita patīkama. Viņa gan nezināja,

kādas sekas var būt šim faktam. Viņa tikai priecājās, ka Holins sēž cietumā, jo viņa bija uzskatījusi to par noziedznieku, kuru Bobs Mailss kaut kāda iemesla dēļ paņēmis līdzi no Anglijas.

Penelope, Orfords un Bobs sēdēja pakaļējā klājā; kad Džons to paziņoja.

—    Ko lai mēs tur darām? Vai palikt un mēģināt Holinu glābt vai braukt projām bez viņa?

—    Es, mister Orford, domāju, ka Holinu tomēr mums vajadzētu ņemt līdzi. Līdz rītam mēs šeit varam justies drošībā — es pazīstu Vigo policiju; tādu nepatīkamu darbu kā ostas pārmeklēšana tā nekad neiesāks naktī.

Viņš nu pastāstīja visu, ko bija redzējis un dzirdējis, gaidīdams Holinu.

—    Es atrados pie steķiem, kad atnāca policija, un tūdaļ nojautu, ka kaut kas notiks. Tādēļ es iegūlos laivas dibenā. Holins tagad, protams, jau sēž policijas pārvaldē.

—     Ko tad jūs domājat darīt? — Bobs jautāja. — Mēs taču nevaram iebrukt citadelē?

Džons purināja galvu.

—     Šis uzdevums jāveic man vienam pašam, un es esmu ar mieru to uzņemties. Es jau visu pārdomāju. Vai uz kuģa ir kādi kostīmi, mister Orford?

—     Jā, vesela kaudze. Man par tiem jāmaksā divsimt sešdesmit dolāru nomas maksa. Bet viens pats jūs taču nevarat veikt šo grūto uzdevumu — tam jānotiek organizēti…

—      Šī lieta jau ir noorganizēta, — Džons īsi atteica. — Esmu nodzīvojis šajā pilsētā daudzus gadus. Policija naktīs pievērš galveno vērību patruļu gājieniem. Galvenajā valdē šajā laikā paliek tikai trīs ierēdņi: viens virsnieks, viens seržants un viens slēdzējs arestēto telpām.

Misters Orfords nopūtās.

—     Tad ejiet Dieva vārdā, — viņš gurdi sacīja. — Jūs esat sagādājis mums visas šīs nepatikšanas—tagad mēģiniet tās novērst. Galu galā jūs esat izjaucis visu mūsu plānu, mans jaunais draugs.

Kad Džons bija aizgājis, iestājās ilgs klusums.

—    Ko tad īsti šis Holins noziedzies? — Penelope beidzot jautāja.

—     Labāk jautājiet, ko viņš nav noziedzies, — misters

Orfords rūgti atbildēja. — Man šķiet, ka nav nekā, sākot no slepkavības un beidzot ar ielaušanos, ko šis cilvēk? nebūtu mēģinājis. Tas ir šausmīgi muļķīgs cilvēks, un viņam ir akmens laikmeta ziloņa smadzenes.

—    Bet kādēļ jūs tik loti interesējaties par viņu, ja tas ir tik ļauns?

Nepatīkamais klusums, kas iestājās pēc šī jautājuma, liecināja, ka viņa atkal aizskārusi kādu nevēlamu lietu. Viņa samulsa. No vienas puses, Džons uzņēmās milzīgu risku šī Holina dēļ, bet, no otras, neviens šeit negribēja par viņu pat runāt. Tas viņai šķita noslēpumaini kā viss cits, ko viņa bija novērojusi uz "Poliantas". Viņa atkal domāja par bēgšanai līdzīgo braucienu pa kanālu, par katastrofā cietušās lidmašīnas meklēšanu, par viņas iemidzināšanu, par Cintijas Dorbenas negaidīto ierašanos uz kuģa.

***

Inspektoram Spinneram bija gara, bet nesekmīga saruna ar misteru Holinu viņa kamerā. Viņš uzdeva daudz jautājumu, bet nesaņēma nekādas atbildes uz tiem, Holins bija noslēdzies klusēšanā, stūrgalvīgi palikdams pie sava.

—     Mani sauc Džeksons, — viņš atkārtoja vai divdesmito reizi. — Es sūdzēšos par jūsu pretlikumīgo rīcību". Tas taču ir kas nedzirdēts — jūs uzbrūkat nabaga matrozim un ieslogat viņu cietumā par darbiem, kurus tas nav pastrādājis!

—     Jā, zinu jau, jūs esat nevainīgs eņģelis, — inspektors gurdi piezīmēja. — Tomēr rīt no rīta atnākšu atkal — varbūt tad varēšu iepazīstināt jūs ar vēl kādu draugu.

—    Man šeit nav neviena drauga. Es pat nezinu, par ko jūs visu laiku runājat.

Restotās dzelzs durvis ar troksni aizcirtās. Holins iekārtojās uz sava cietā salmu maisa pēc iespējas ērtāk un drīz vien jau gulēja dziļā miegā.

Ārā valdīja pilnīga tumsa. Debess bija nomākusies, un līņāja sīks, auksts lietus. Policijas virsnieks, kas sēdēja pie rakstāmgalda, paņēma no sienas savu mēteli un uzvilka to. Seržants jau pirmais bija satinies mētelī un snauda savā krēslā. Vienīgi pulksteņa tikšķēšana un lietus bungāšana loga rūtīs traucēja klusumu.

Pulkstenis tikko bija nositis vienu, kad pie durvīm kāds klusi pieklauvēja. Seržants neko nedzirdēja, kamēr viņa priekšnieks to neuzmodināja.

—    Atveriet taču durvis! — virsnieks skarbi pavēlēja.

Seržants laiski piegāja pie durvīm un atslēdza tās.

—    Kas tur ir? — viņš jautāja, nespēdams tumsā saskatīt apmeklētāju.

—    Es, — kāda dzija balss atbildēja.

Seržants plaši atvēra durvis. Kāds tumšs stāvs ienāca istabā un, izrāvis ierēdnim no rokām durvju rokturi, ar dārdošu troksni aizcirta tās aiz sevis.

Virsnieks nobālis piecēlās un, acis nenovērsdams, uzlūkoja apmeklētāju. Viņa pārsteigums bija viegli saprotams.

Iebrucējs bija ģērbies cieši piegulošā triko tērpā, kam pāri bija pārmests melns mētelis bez piedurknēm. Viņa sejas augšdaļu aizsedza melna maska, un gara gaiļa spalva nokarājās no viņa sarkanās kapuces. Tomēr policistus tik loti nenobiedēja šis Mefistofela vēlais apmeklējums kā revolvera stobrs, kas bija vērts pret viņiem.

—   Jūs tūliņ nāksiet man līdzi uz apcietināšanas kameru, — svešais teica, veildi noslēgdams ārdurvis. — Ievērojiet, ka es bez apdomāšanās nošaušu ikvienu, kas mēģinās saukt pēc palīdzības. Vai sapratāt?

—     Pilnīgi, — virsnieks trīcēdams atbildēja. — Tas, ko jūs nupat darāt, mans draugs…

—    Nerunājiet, bet dariet, ko jums pavēlēju!

Turēdams revolveri rokā, viņš sekoja abiem ierēdņiem

garajā ejā, kas veda uz apcietināto kameru. Šeit viņš atrada ari slēdzēju, kas bija aizmidzis savā krēslā.

—   Paņemiet viņa atslēgas, mums nemaz nav tas jāmodina! Atslēdziet to kameru, kur ieslodzīts amerikāņu matrozis, un izvediet viņu ārā.

Virsnieks nekustējās.

—    Ja gribat, šaujiet, bet es to nedarīšu.

Bet, kad Mefistofelis pabāza tam revolveri zem deguna, viņš vairs nemēģināja pretoties.

Holins samiegojies iznāca koridorā un izbrīnā uzlūkoja dīvaino parādību.

Pārgriezis vēl telefona vadus, Džons izstūma Holinu pa durvīm un, no ārpuses tās aizslēdzis, iemeta atslēgu kādā notekā.

—    Skrej, ko māki, Holin! — viņš teica.

—   Ak tad tu tas esi? — Holins izbrīnā jautāja. — Kādēļ nepaņēmi vedēju, kas mūs drīzāk nogādātu ostā?

—    Turi muti, nolādētais trakuli!

Ātriem soliem viņi devās prom pa ielu. Policists, kas stāvēja kādā stūrī, laipni atņēma viņu sveicienu.

Jau ausa gaisma, kad misters Holins noguris nokļuva uz "Poliantas". Līdzko viņš bija uzkāpis uz klāja, iezvanījās kuģa telegrāfs un jahta straujā gaitā devās prom no Vigo ostas.

—    Tagad ātri pārģērbies, tu nelieti! — Džons sacīja. — Tev jābrauc man līdzi mazā ceļojumā.

—    Kā tu to domā? — Holins ar nepatiku jautāja.

—    Izbraucot atklātā jūrā, "Polianta" tiks pārmeklēta. Un man jārūpējas, lai tajā brīdī tevis šeit nebūtu.

Holins bija priecīgs, ka varēja atgriezties savā kajītē, jo tur viņš jutās drošībā. Tūliņ viņš apjoza sev abus revolverus, ko bija šeit atstājis, un tad atgriezās salonā. Džons, kas arī pa šo laiku bija pārģērbies, viņu tur jau gaidīja. Bez viņa salonā vēl bija Penelope, kāds kungs un kāda dāma, kurus Holins nepazina.

—    Tas taču ir šausmīgi — es negribu atstāt kuģi! — Cintija kliedza.

—     Jūs darīsiet to, ko jums liek, — Džons skaidri un noteikti atbildēja. — Šī neērtība neturpināsies ilgāk par vienu dienu. Turpretī, ja policija mūs šeit atrod, tad nāktos pavadīt daudz ilgāku laiku vēl nepatīkamākos apstākļos, misis Dorbena. — Viņš cieši uzlūkoja to. — Es ne vien nojaušu, bet pat skaidri zinu, ka jūs abi esat atbildīgi manas dzīves traģēdijā. Nezinu, kā tas noticis, bet gan jau ar laiku viss noskaidrosies, un tad nāks atmaksa. Vismaz iemeslus, kas jūs uz to pamudinājuši, es zinu. Variet būt pārliecināti, ka es pielikšu visas pūles, lai jūs atmaskotu, un esmu pārliecināts, ka man tomēr arī izdosies to panākt.

Brīdi viņš klusēja, nenovērsdams skatu no Cintijas un Artūra, beidzot apstādamies pie Holina.

—     Pirms vēl "Polianta" būs atstājusi ostu, mēs sēdīsimies laivā un izbrauksim krastā. Es tur zinu kādu alu, kas ir pieejama tikai no jūras puses. Tur mums nāksies pavadīt dienu un nakti — varbūt arī mazliet ilgāk. Līdzko būs iespējams, mēs atkal atgriezīsimies uz "Poliantas". Nav šaubu, ka jahta tiešām tiks pārmeklēta, neviens no mums tad nedrīkst atrasties uz tās — vai saprotat mani, Holin? — Viņa skats bija vērsts uz Holina pistolēm, un viņš tikko manāmi pasmaidīja. Tad viņš pamāja Penelopei un kopā ar to izgāja uz klāja.

—     Loti nožēloju, ka arī jums nāksies pārciest tās pašas grūtības, mis Pita. Bet patiesībā ala, kur mēs patversimies, nebūt nav tik nepatīkama vietiņa, kā to varētu domāt. Protams, mēs paņemsim līdzi arī pārtiku un visu nepieciešamo.

—    Es nebūt neļaunojos par to, Džon, es arvien vēl saucu jūs šajā vārdā, kaut gan tagad jau noteikti zinu, ka jums ir cits vārds. Vai jūs tomēr neuzticētos man un nepastāstītu, ko nozīmē visi šie noslēpumi?

Džons mirkli vilcinājās.

—    Es pilnīgi uzticos jums, un kādu dienu jūs visu uzzināsiet.

Īstenībā nebija nekāda iemesla nosarkt, bet Penelope jutās aplaimota. Tas viņu samulsināja, un pirmo reizi mūžā viņa pati sevi nesaprata. Vai tad šī svešā cilvēka uzticība viņai tiešām bija tik svarīga?

Viņa tomēr bija labā garastāvoklī, kad tā, satinusies biezā mētelī, brīdi vēlāk nokāpa pa trepēm motorlaivā.

Cintija un Artūrs jau sēdēja laivas priekšgalā. Viņi bija drūmi un nemiera pilni. Holins bija ieņēmis labāko vietu laivas pakaļgalā, bet Džons to aizdzina no turienes, atbrīvodams šo sēdekli Penelopei.

—    Vai viss kārtībā? — no klāja atskanēja mistera Orforda balss.

—    Jā! — Džons lejā atsaucās.

Mirkli vēlāk smagā laiva jau devās uz krastu. Pašā malā ūdens bija tik sekls, ka laivu nācās apturēt jau dažus metrus no krasta, lai tad brienot sasniegtu ieeju alā. Vienīgi Penelope tika cauri sausām kājām, jo Džons to iznesa malā.

—   Viss kārtībā, Simson, — viņš uzsauca matrozim, kam bija jānogādā laiva atpakaļ uz kuģa. — Varat braukt.

—     Laimīgi! — matrozis novēlēja.

14

Rija vēl ļoti tumšs, bet Džons bez apdomāšanās veda nelielo sabiedrību tieši uz klintīm. Pēkšņi uzliesmoja viņa kabatas baterija, un Penelope ieraudzīja stāvajā krastā šauru, tumšu spraugu.

—    Šajā alā es bērnībā bieži rotaļājos. Mums tūliņ jāiekārtojas tajā, jo drīz sāksies paisums, un tad ūdens aizsprostos ieeju. Bet tālāk alas klons paceļas augstāk, un mēs viegli atradīsim sausu vietiņu, kur apmesties.

Nolicis zemē līdzpaņemto grozu, viņš izņēma no tā laternu un aizdedza to. Ala bija dziļa un iesākumā šaura, tā ka gaisma no jūras puses nebija redzama.

Alas augstums bija gandrīz trīsdesmit metru. Alas iekšienē bija paaugstinājums, par kuru Džons bija runāiis. Uzlēcis uz tā, viņš palīdzēja uzkāpt arī Penelopei. Pašā iekšpusē bija trīs dziļi iedobumi, kas bija tik līdzeni, it kā cilvēka roka tos būtu izkaluši klintī.

—    Tās ir dabiskas klinšu istabiņas. Ja mums nāksies šeit pavadīt ari nakti, tad tajās varēsim pārgulēt.

Penelope līdz šim vēl nebija ne vārda runājusi ar Cintiju Dorbenu un tādēļ bija pārsteigta un samulsusi, kad tā pēkšņi vērsās pie viņas.

—    Kā tad jūs nokļuvāt uz kuģa, Penelope? — viņa jautāja ar vislaipnāko smaidu.

Bet Džons aiztaupīja viņai nepatīkamo atbildi.

—    Es jums neļauju apgrūtināt mis Pitu ar savām sarunām, — viņš cieši noteica. — Lai kā šī lieta arī nebeigtos, es tomēr gādāšu, lai jums būtu jāatbild tiesas priekšā par savu apkaunojošo izturēšanos pret viņu.

—     Es gribētu jums atgādināt, ka jūs runājat ar manu sievu, — Artūrs Dorbens iejaucās sarunā. — Mis Pita ir uzvedusies loti slikti, viņa smagi aizskāra manu godu…

Džons sāka skali smieties.

—    Jūs uzjautrināt mani, Sliko, — viņš teica. — Jūs, viltus kāršu spēlētājs, kas daudzreiz ar visiem Eiropas zagļiem draudzējies, runājat par godu!

Misters Dorbens, kā šķita, nepievērsa šiem vārdiem lielu vērību.

—    Kas es esmu bijis, par to šeit nav runas, bet es zinu, kas esat jūs, mans draugs!

Viņa balsī skanēja draudi. Penelope to izbrīnā uzlūkoja. Noslēpums, kas ietina visu "Poliantu", šķiet, arvien vairāk sabiezēja ap matroža Džona personu.

—   Ja es tikpat daudz zinātu par jums, cik jūs par mani, tad gan jums labi neklātos, mister Dorben. Un tagad es būtu jums pateicīgs, ja jūs izbeigtu šo sarunu.

Viņš izņēma no groza nelielu, šauru kastīti un paņēma makšķeres kātu, ko bija atvedis līdzi no kuģa. Ar šiem priekšmetiem viņš izgāja no alas un pēc stundas ceturkšņa atkal atgriezās.

—   Tie ļaudis tomēr ir daudz rosīgāki, nekā es biju domājis, — viņš teica. — Viņu radio jau darbojas visu šo laiku. Es gan nevarēju visu saprast, tomēr man liekas, ka Vigo jau uzņēmusi sakarus ar kādu karakuģi, kas kreisē atklātā jūrā. Rīt agri "Polianta" var sagaidīt viesus. Jums šoreiz laimējies, Holin.

Holins sēdēja uz paaugstinājuma malas un smēķēja cigāru. . '

—    Kā tad jūs to visu zināt? Kas jums tur ir? — viņš jautāja, norādīdams uz iegareno kastīti.

—    Tā ir pārvietojama uztveramā stacija. Misters Orfords man to aizdeva. Izrādās, ka Vigo policija jau zina par jums visu, Holin.

Alā pamazām kļuva gaišāks, un laterna vairs nebija vajadzīga. Ar dienas iestāšanos strauji sāka celties arī ūdens, kas drīz vien piepildīja alu līdz pat paaugstinājumam, atstājot brīvu tikai kādu pēdu no ieejas caurumā.

Džons uzmanīgi vēroja, kā alā iespiežas dienas gaisma, kas kļuva arvien vājāka. Noteiktā gadalaikā paisums mēdza būt pat tik stiprs, ka aizsedza visu ieeju. Nekādas briesmas tomēr nedraudēja, jo ala bija tik liela un augsta, ka gaisa tajā nekad nevarēja pietrūkt.

Nu paisums bija sasniedzis jau augstāko punktu. Džons ķērās pie brokastu gatavošanas.

Misters un misis Dorbeni bija iegājuši savā "privātalā" un tur klusi sarunājās. Holins sakrustotām kājām sēdēja pie alas sienas. Penelope bija viena pati Džona tuvumā.

—     Šie ļaudis, kā liekas, zina par jums visu, — viņa pirmā pārtrauca klusumu. — Vai tas ir kaut kas, kas varētu jums kaitēt?

—    Uz šo jautājumu varētu atbildēt kā ar "jā", tā ar "nē". Viņi nezina nekā tāda, kas varētu kaitēt manam godam, bet tiem zināmi apstākli, kas apdraud manu brīvību.

Viņai bija jāapmierinās ar šo mīklaino paskaidrojumu, jo vairāk viņš neko nebilda.

Cintija visu laiku viņus novēroja un redzēja, kā tie sarunājās. Viņa kaut ko iečukstēja ausī savam vīram.

—    Tu esi traka, — Artūrs mierīgi atbildēja. — Un ko gan tas varētu kaitēt, kaut viņš arī iemīlētos Penelopē?

—    Viņlš taču var to apprecēt!

—    Viņu apprecēt? — viņš atkārtoja.

—    Iedomājies taču, ka viņi varētu apprecēties un radīt bērnu, tu nelga! — Cintija aizkaitināta teica.

—     Kā gan viņi varētu apprecēties? Tu pati esi nelga! Visās pasaules ostās jau gaida "Poliantas" ierašanos.

—     Bet kapteinis taču var viņus salaulāt! Visiem kapteiņiem ir tiesības atklātā jūtā veikt laulāšanas ceremoniju — vai tad tu to nezini? Cik zinu, tad taču arī tu esi dažas reizes braucis uz kuģiem? — viņa sarkastiski piebilda.

—    Es nekad neesmu interesējies par kapteiņiem, — Artūrs atcirta. — Man šķiet, tu tomēr pārspīlē, Cintij. Bet skaista viņa ir, vai nav tiesa?

—    Jā. Vai runāji ar to cilvēku?

—    Viņš gul, — Artūrs, uzmezdams skatu snaudošajam Holinam, teica.

—    Ja mūsu sargs atstās alu, tad tūdaļ uzmodini viņu, Artūr.

Brīdi vēlāk Džons izgāja no alas, lai palūkotos, kas notiek ārpusē. Viņam vienīgajam bija ūdenszābaki.

—    Nekas nav redzams. Ēdīsim brokastis. Kā redzu, jūs esat uzmodinājis manu draugu Holinu.

Dorbens bija paguvis to tikai pamodināt, bet sarunai nebija atlicis laika. Bet to viņš panāca mazliet vēlāk, kad ūdens jau bija nokrities un Džons ar Penelopi bija izgājuši alas priekšā ieelpot svaigu gaisu.

—    Ja viņš var iet pastaigāties, tad taču arī mēs to varam, — Holins uztraucās. — Un, ja viņš domā, ka es sēdēšu te visu dienu, tad viņš loti maldās!

Misters Dorbens piekrītoši pamāja ar galvu.

—      Viņš apietas ar jums kā ar suni, — viņš teica. — Viņa izturēšanos pret mums es vēl saprastu, jo mēs esam viņa ienaidnieki. Bet pret cilvēku, kas tam palīdzējis tik daudz kā jūs…

—   Jā, tas tiesa, viņš apietas ar mani kā ar suni! — Holins dusmās iesaucās. — Un tas viss tikai tādēļ, ka es pateicu dažus vārdus tai jaunajai dāmai. — Viņš pamāja ar galvu uz alas izeju. — Tas viņu tā saniknoja, ka viņš gribēja ielauzt man pakausi. Vai tā maz jāizturas pret draugiem?

—    Kādēļ tad jūs kalpojat viņam? — Cintija draudzīgi iesmējās. — Viņš gan laikam apsolījis jums daudz naudas? Bet kā jūs zināt, ka viņš šo solījumu arī pildīs?

Misters Holins kļuva nemierīgs.

—    Viņš neiedrošināsies… — viņš iesāka.

—    Vai jūs esat tik noteikti pārliecināts? — Cintija jautāja, saraukdama uzacis. — Kādēļ gan tie ļaudis nevarētu nogādāt jūs pie malas, pirms vēl kuģis būs sasniedzis Dienvidameriku? Tas taču ir tik vienkārši. Kādā tumšā naktī… nu, jūs gan arī mani sapratīsiet, mister Holin. Es uzskatu par savu pienākumu brīdināt jūs no ļaudīm, ar kuriem esat ielaidies darīšanās. Kas gan viņus kavē jūs nošaut un pārsviest pār malu? Džons bez apdomāšanās to izdarītu — cilvēks, kas dzīvojis tādu dzīvi…

Holinam nebija ne jausmas par Džona agrāko dzīvi, bet nu arī viņš atminējās, ka Džons tam kādu vakaru bija briesmīgi piedraudējis.

—   Viņi atgriežas, — Cintija klusi turpināja. — Kad būsim nokļuvuši atpakaļ uz "Poliantas", es gribētu ar jums parunāties.

Holins piekrizdams pamāja ar galvu.

Ienākot alas tumsā, Džons neredzēja, ka abi Dorbeni ātri atgāja no Holina un ieņēma savas agrākās vietas.

Tūliņ pēc pusdienām viņš aicināja Penelopi pie sevis.

—     Es nedaudz pagulēšu kādā no alām, jo naktī man būs jāpaliek nomodā. Es gribu lūgt, lai jūs nosēstaties pie ieejas un pasaueat mani, ja kas notiktu. Vai jūs protat rīkoties ar revolveri?

—    Esmu dažreiz šāvusi, — viņa smaidīdama atbildēja. — Tikai bīstos, ka neprotu visai labi mērķēt.

-*Tagad neskatieties uz mani, — viņš turpināja. — Es ielikšu jums mēteļa kabatā mazu revolveri. Vai jūtat to?

—    Jā, tas ir loti smags. Un kas man jādara ar to?

—    Šaujiet, līdzko būs nepieciešams, — Džons mierīgi atbildēja. — Es gan nedomāju, ka Dorbeni tagad ko iesāks, tomēr viņiem nevar ticēt. Ja kāds mēģina iziet no alas, sauciet mani.

Džons bija kādu pusstundu gulējis, kad misters Dorbens piecēlās. Rokas kabatās sabāzis, viņš nesteigdamies tuvojās izejai.

—   Jūs nedrīkstat atstāt alu! — Penelope tam skarbi uzsauca.

—    Jūs nevarat man pavēlēt, — viņš nicīgi atteica. Bet, redzēdams, ka Penelope grib saukt Džonu, viņš steigšus piebilda: — Neceliet jau troksni — tas taču bija tikai joks! — Tad viņš aizgāja atpakaļ un apsēdās.

Pulksten piecos Penelope uz spirta virtuvītes uzvārīja tēju un ienesa tasi arī Džonam. Apstākli bija pārvērtuši viņu par tā palīgu, un šī apziņa viņu iepriecināja.

Pulksten septiņos ūdens no jauna sāka celties, un ap desmitiem Džons atkal izgāja ārā.

—   No "Poliantas" vēl nav nekādu ziņu, — viņš atgriezies sacīja. — Ātrāk par pusnakti es tās arī negaidu.

Naktī Džons un Penelope vairākkārt nomainīja viens otru. Uz rīta pusi Džons beidzot uztvēra kādu ziņojumu:

"Šonakt nē, Džon."

—   Tātad mums vēl viena diena jāpavada šeit, — Džons nopūtās. — Bet nu jums jāguļ. Mazajā alā ir loti patīkami. Nāciet. *

Viņi devās turp, bet pēkšņi Džons brīdinoši pacēla pirkstu. Ārā bija dzirdama vienmērīga airu atsišanās ūdenī.

—    Vai tas?… — Penelope čukstēja.

—     Nē, viņš solīja sūtīt motorlaivu. Uzgaidiet!

Uzmanīgi viņš devās atpakaļ uz alas izejas pusi. Penelope tam sekoja un nostājās viņam līdzās. Pēkšņi viņi izdzirda ārā kādu balsi.

—    Te viņiem vajadzētu būt. Kaut kur tuvumā šeit atrodas ala, kur tas bērnībā mīlējis rotaļāties.

-rTā ir Spinnera balss, — Džons čukstēja. — Tas ir kāds angļu detektīvs.

—    Ja viņš ir šeit, inspektor, tad arī maniem abiem draugiem— misteram un misis Dorbeniem— jābūt tepat, — kāda cita balss sacīja.

Viņa redzēja, kā pēkšņi pārvērtās Džona seja. Viņš gribēja traukties ārā no alas, bet Penelope gluži neapzinīgi to atturēja.

—    Ko jūs gribat darīt? — viņa klusi jautāja, tomēr varēja dzirdēt, kā viņas balss trīcēja.

—     Es gribu dabūt rokā to nelieti, kas tur nupat runāja, — Džons caur zobiem nošņāca.

Penelope arvien vēl cieši turēja viņu.

—    Nepārsteidzieties! — viņa izmisumā čukstēja. — Es pazīstu šo cilvēku. Viņu sauc Vaiplens.

15

Spinners sāka runāt spāniski. Džons saprata, ka laivā atrodas arī policijas virsnieks, kuram tas pagājušā naktī bija nolaupījis Holinu.

—    Vai šeit ir kāda ala? — detektīvs jautāja.

—   Tur aiz klintīm ir kāda ala, bet šajā pusē es nevienu nezinu.

—     Ko viņš nupat teica? — Vaiplens nepacietīgi jautāja.

—     Viņš saka, ka ala… — Turpmākos vārdus vairs nevarēja sadzirdēt, jo laiva jau bija aizpeldējusi tālāk.

—       Vaiplens, jā, tas ir viņš. Bobam jau sen bija aizdomas, ka tas ir viņš. — Viņš runāja vairāk pie sevis, un Penelope neko nesaprata no viņa vārdiem. — Vai esat pārliecināta, ka tā tiešām bija Vaiplena balss? — viņš klusi jautāja.

—    Jā, esmu jau vairākkārt to dzirdējusi.

Džons ilgi klusēja, tad domīgi teica:

—     Tagad galvenais jautājums ir, vai viņi atgriezīsies šurp, kad būs pārmeklējuši otru alu?

Viņi nogaidīja veselu stundu, vērīgi klausīdamies. Beidzot atkal atskanēja airu troksnis, bet laiva neapstādamās pabrauca garām alai, dodamās atpakaļ uz Vigo.

Metas jau krēsla, un Penelope jutās loti nogurusi. Kaut viņa pūlējās to neizrādīt, Džons tomēr raidīja viņu gulēt.

—    Vai jūs vēl arvien negribat man pateikt, ko tas viss nozīmē? — viņa lūdza. — Es esmu tik uztraukta… un noraizējusies.

—   Jums nav jābaidās. Lai es pasaku jums visu? — Viņš klusu iesmējās. — Nu, ja nemaldos, tad vēl šovakar jūs dabūsiet visu zināt.

Viņi iegāja atpakaļ alā. Misis Dorbena stāvēja paaugstinājuma stūrī.

—    Vai kaut kas nav kārtībā? — viņa noraizējusies jautāja.

—    Viss ir vislabākajā kārtībā, —Džons atbildēja, apmierināti smaidīdams.

—     Man likās, it kā jūs ārā ar kādu sarunātos.

Džons palīdzēja Penelopei uzkāpt uz paaugstinājuma.

—    Jā, tur bija kāds no jūsu draugiem, — viņš beidzot teica. — Bet viņš nerunāja ar mani.

—     Mūsu draugs? — Cintija ātri iesaucās. — Kas gan tas varētu būt?

—    Vaiplens.

Džons bija aizdedzis laternu, un tās gaismā varēja redzēt, kā pēkšņi pārvērtās viņas sejas izteiksme.

—   Vaiplens? — viņa neticīgi atkārtoja. — Jūs melojat! Kā gan viņš varēja nokļūt šurp!… Un kas tad šis Vaiplens tāds ir?

Džons pasmaidīja.

—    Tā jau man šķita, ka jūs laikam viņu nemaz nepazīstat, — viņš ironiski atbildēja. — Un tomēr viņš bija šeit. Mis Pita pazina viņa balsi.

Cintija pamazām attapās.

—     Cik smieklīgi jūs uzvedaties! Protams, es pazīstu misteru Vaiplenu. Viņš reiz bija apmeklējis manu vīru, kamēr es pati biju Londonā. Bet tā taču ir nejēdzība — apgalvot, ka viņš esot mūsu draugs! Vai jūs runājāt ar viņu?

Viņa neuzticīgi uzlūkoja Džonu.

—    Nē, es neesmu ar viņu runājis. Jau tas apstāklis, ka esmu atgriezies šurp, pierāda, ka esmu viņu redzējis. Bet kādu dienu es runāšu ar viņu un jau tagad varu apgalvot, ka tā jums būs loti nepatīkama diena, misis Dorbena!

Šīs sievietes savaldīšanās spējas bija apbrīnojamas. Pat šajā mirklī viņa varēja smaidīt!

—    Ak, cik romantiski! — viņa zobojās. — Šis teikums labi noderētu kādā dēku romānā.

Viņa paraustīja plecus un iegāja atpakaļ alā, kur gulēja Artūrs. Tumsā viņa sataustīja to un uzmodināja.

—     Kas noticis? — viņš klusi jautāja.

—    Vaiplens ir šeit.

—     Šeit, alā?

—    Nē taču, muļķis tāds! Bet viņš ir Vigo un acīmredzot meklē mūs. Viņš laikam braucis šeit garām laivā, jo mūsu draugs Džons to redzējis.

Artūram Dorbenam viss miegs tūliņ pārgāja.

—   Kā? Vaiplens šeit? Tas cūka! Viņš taču zvērēja man ar nākamo tvaikoni doties atpakaļ uz Ameriku.

—    Tu vēl esi apbrīnojami naivs cilvēks ar tavu pagātni, — Cintija ironiski atteica. — Vaiplens jau visu ceļu mums sekojis. Tas taču saprotams, ka viņš tik drīz vis nepametīs ligzdu ar zelta olām. Tā sasodītā meitene pazinusi viņa balsi!

—    Tātad tev šķiet, ka Džons zina visu?

—   Acīmredzot viņš jau sen to nojautis, — Cintija vēsi atbildēja. — Bet nu mēs vairs nedrīkstam kavēties. Vai runāji ar Holinu?

—   Jā. — Artūrs smēķēja cigareti. — Man šķiet, ka viņu mēs drīz dabūsim savā pusē, ja vien pareizi rīkosimies. Bet šeit alā mēs neko nevaram iesākt.

Cintija nepacietīgi sakustējās.

—    Šeit taču ir vislabākā izdevība — ko gan tu vēl domā gaidīt? — viņa aizkaitināta iesaucās. — Jūs abi esat apbruņojušies…

—   Diemžēl tā vis nav, — Artūrs viņu pārtrauca. — Kamēr Holins bija prom no kuģa, patronas viņa pistolēs pārmainītas pret tukšām čaulītēm. To viņš ievēroja tikai šonakt. Arī es aplūkoju savu revolveri un pārliecinājos, ka tur noticis tas pats. Mīlā Cintij, šoreiz mums darīšana ar loti gudriem ļaudīm. Nometot revolveri zem dīvāna, man pašam vajadzēja saprast, ka kajīte pie pirmās izdevības tiks pārmeklēta. Acīmredzot patronas pārmainītas tajā laikā, kad mūs izveda salonā.

Atkal pienāca diena. Gaidīšana bija loti garlaicīga. Vienīgās pārmaiņas atnesa paisums. Pulksten desmitos Džons, kas stāvēja tuvāk ieejai, izdzirda motora sprakšķēšanu, un drīz vien laivas priekšgals nočirkstēja piekrastes smiltis.

—    Vai viss kārtībā, Džon?

—    Jā, viss labi.

—     Pasteidzieties, mums tālu jābrauc. "Polianta" stāv desmit jūdzes no šejienes atklātā jūrā. Laime vēl, ka nemaz nav vilnu.

Džons iegāja atpakaļ alā un pasauca pārējos.

Produktu grozs jau bija sakārtots, un brīdi vēlāk visi sēdēja motorlaivā, kas ātri devās jūrā.

Bija gandrīz jau pusnakts, kad vin.i sasniedza jahtu. Cintijai ceļā bija uznākusi jūrasslimība, un viņa bija laimīga, atkal nokļuvusi uz lielā kuģa. Arī Penelope ilgojās pēc savas mīkstās gultas.

"Polianta" vēl nebija sākusi braukt, kad viņa jau gulēja dziļā miegā.

Kad viņa otrā rītā pamodās, saule jau gaiši spīdēja iekšā pa kajītes logu. Pulkstenis rādīja pusvienpadsmit, un pie durvīm zemē bija nolikta paplāte. Kafija jau bija pilnīgi atdzisusi. Penelope apģērba rītatērpu un pazvanīja.

'Mirkli vēlāk pie durvīm klauvēja, un Džons novēlēja viņai labu rītu.

16

—    Es domāju, ka jūs vēl guļat. Atnesu jums karstu kafiju. Un, lūdzu, turpmāk vairs neatstājiet naktīs vaļā savas kajītes durvis.

—    Es jutos tik nogurusi, — Penelope taisnojās, saņemdama paplāti. — Kur mēs pašreiz atrodamies?

—    Ja nemaldos, mēs braucam Kanāriju salu virzienā. Bet nu pasteidzieties ar ģērbšanos un nāciet ārā. Misters Orfords vēlas ar jums runāt.

Viņa balss šorīt skanēja dīvaini mulsi un nedroši. Mistera Orforda vārdu viņš izrunāja ar redzamu piespiešanos un tūliņ pēc tam pazuda. Penelopi tas loti pārsteidza — tādu viņa Džonu redzēja pirmo reizi.

Misteru Orfordu viņa atrada uz klāja sēžam zem lielā ^saulessarga. Viņš neizskatījās visai jautrs, un viņa sejā bija vēl vairāk rievu nekā citkārt.

—     Labrīt. Lūdzu, sēstieties.

Penelope ieinteresēta gaidīja, ko viņš teiks.

—     Mis Pita, — viņš pēc ilgas stomīšanās un klepošanas iesāka, — man nenāktos grūti noorganizēt ceļojumu no Londonas līdz Konstantinopolei, Bagdādei, Jafai, Ctncinati vai citurienei, turklāt plānā paredzētais laiks uz minūti sakristu ar faktisko. Bet, ja esmu sastādījis ceļojuma plānu no Londonas līdz Gibraltārai un cilvēks, kam jāveic šis ceļojums, iegriežas Kordovā aplūkot katedrāles, bet satiek glītu meiteni un, flirtēdams ar to, nokavē vilcienu, tad, protams, visi aprēķini izjūk… — Viņš nikni nokoda cigāram galu un aizsmēķēja to, tad turpināja: — Mis Pita, pateicoties jums, mana plāna realizēšana ir apdraudēta, gandrīz neiespējama…

—    Pateicoties man?

—   Jā. Ja jums nevajadzētu drēbju, mēs nebūtu braukuši uz Vigo, un jums nekādu drēbju nevajadzētu, ja jūs nebūtu nokļuvusi uz mūsu kuģa. Ar to mēs iestigām purvā.

—     Loti nožēloju, mister Orford. Bet es taču nezināju ne jūsu plānu, ne arī jūsu brauciena nolūku. Protams, es pati jūtu, ka esmu nostājusies ceļā jūsu nodomu īstenošanai, un, ja vien manos spēkos būtu jums palīdzēt, es labprāt…

—   To jūs varat gan, — misters Orfords viņu pārtrauca, lūkodamies sāņus. — Jūs varat apprecēties ar Džonu.

Penelope pa pusei piecēlās no krēsla, bet viņa lielā roka novilka to atpakaļ.

—    Pagaidiet. Pēc dabas es esmu karsts ģimenes dzīves piekritējs, kaut pats nekad neesmu bijis precējies. Man nekad neienāktu prātā apzināti apvainot jūs vai kādu citu sievieti. Bet, pieņemdama manu padomu, jūs varat daudz ko vērst par labu, pie tam nekādā ziņā nekaitējot sev.

—    Man jāprec Džons? Tas taču nav iespējams! Es taču viņu nemaz nepazīstu! Protams, viņš nav matrozis, bet gan daudz ievērojamāka persona. Viņš man ir simpātisks, jā, bet precēt!…

—    Cilvēki bieži apprecas, pat nejuzdami viens pret otru simpātijas, — misters Orfords domīgi piebilda. Tomēr viņš arvien vēl neiedrošinājās Penelopi uzlūkot. — Un šī laulība būs… nu, būtu tikai vislielākais pakalpojums, kādu vien jūs varētu izdarīt Džonam un man. Kapteinim ir tiesības uz jūras veikt laulību ceremoniju. Ja vēlaties, vēlāk var pārlaulāties arī vēl baznīcā.

—     Bet es nemaz negribu precēties, — Penelope protestēja.

—    Varbūt esat jau saderināta?

—     Nē, — viņa gandrīz sašutusi atbildēja. — Nevajag taču būt saderinātai, lai nepiekristu šim plānam. Visa šī lieta ir galīgi absurda!

Misters Orfords brīdi klusēja.

—      Tomēr apsveriet vēlreiz manu priekšlikumu, — viņš beidzot teica, tad lietišķi piebilda: — Es maksāšu jums simt tūkstošus dolāru, ja jūs apprecēsiet Džonu.

Penelope purināja galvu.

—    Un jums būs tik lieli ienākumi, par kādiem jūs nekad neesat pat sapņojusi…

—    Tam visam nav nekādas nozīmes, mister Orford, — viņa mierīgi sacīja. — Nauda nevar iespaidot manu lēmumu. Vai Džons zina, ka jūs lūdzat viņa vietā manu roku?

Viņš pamāja ar galvu.

—    Džons dažreiz ir loti bikls. Viņam pašam nebija ne vismazāko cerību, ka jūs varētu pieņemt manu piedāvājumu.

—    Es uzskatīju viņu par saprātīgāku, — Penelope rūgti piebilda pieceldamās.

Misters Orfords pacēla galvu un uzlūkoja viņu.

—    Mis Pita, vai arī tad jūs neprecētu Džonu, ja ar to varētu izglābt viņu no nāves? — viņš mierīgi jautāja.

—    Tas taču ir tikai minējums…

—    Nē, ticiet man. Es gan apsolīju Džonam, ka neteikšu to jums. Ja nākamā mēneša laikā notiek tas, ko var sagaidīt, un viņš tad vēl nav apprecējies — jā, tad es vairs nedodu par viņa dzīvību ne desmit centu.

Penelope pārsteigta uzlūkoja viņu.

—    Vai tas ir nopietni?

—    Pilnīga nopietnība. — Misters Orfords piecēlās, piegāja pie kuģa malas un, atspiedies pret margām, drūmi lūkojās tālumā. — Protams, jūsu spēkos nav atbrīvot viņu no cietumsoda. Kamēr jūs nebijāt ieradusies, es cerēju viņu izglābt. Bet nu jūs vismaz varat izglābt viņa dzīvību. Jau divas reizes pret viņu izdarīts slepkavības mēģinājums.

—    No kā?

Viņš pamāja ar galvu lejup.

—   Divas reizes viņi mēģināja dabūt Džonu pie malas, — viņš atbildēja, — un trešo reizi tiem var laimēties.

—.Es nezinu, ko tas nozīmē, — Penelope izbailēs iesaucās. — Tas izklausās tik šausmīgi, ka nemaz nav ticami…

—   Jums jau nu gan vajadzētu pazīt misis Dorbenu. Viņa ir spējīga uz visu.

Penelopei pārskrēja drebuli.

—       Es vairs neapgrūtināšu jūs, mis Pita. Jāmēģina glābt, kas vēl glābjams. — Viņš iesvieda izsmēķēto cigāru jūrā.

—    Es esmu nonācis jau tiktāl, ka pat nebrīnos par sava plāna neizdošanos. Senāk es pats biju inženieris, bet nu esmu kļuvis par skatītāju un fatālistu.

Domas nekārtīgā virpulī joņoja Penelopes smadzenēs.

—   Ja nu es dodu savu piekrišanu, mister Orford, — ko tas nozīmētu man? — viņa klusi jautāja.

—    Es negribu jūs iespaidot.

—    Bet sakiet taču — kādā stāvoklī es tad noklūstu?

—   Jūs mainītu tikai vārdu, citādi jūs paliktu tikpat brīva un patstāvīga kā tagad — jā, pat vēl neatkarīgāka, jo jūsu rīcībā būtu daudz naudas. Es zinu, ka tas nevar iespaidot jūsu lēmumu, bet tomēr es dodu padomu nenoniecināt arī naudu. Šajā ļaunajā pasaulē tas ir svarīgs faktors, un tajā slēpjas milzīga vara. Nauda jums atļautu dzīvot tādu dzīvi, kādu jūs pati vien vēlaties. — To viņš teica ar tādu starojošu smaidu, ka Penelopei negribot bija jāpasmaida.

—      Nu labi, es padomāšu. — Viņa sarauca pieri.

—    Nē, tur nav ko domāt— es tūliņ došu jums atbildi. Ja jūs nopietni apgalvojat, ka ar to es izglābšu Džona dzīvību, tad esmu ar mieru viņu precēt. Bet kas mūs salaulās?

—     Kapteinis, — misters Orfords ātri atbildēja. — To lietu var nokārtot loti ātri.

Pēkšņi viņš satrūkās un dziļāk noliecās pār margām. Tad viņš uzlika pirkstu uz lūpām un noveda Penelopi tālāk no kuģa malas.

—    Droši vien viņi dzirdējuši mūsu sarunu!

—     Kas? Jūs domājat— Dorbeni?

—    Mēs stāvējām tieši virs viņu kajītes loga. Es laikam sāku novecot.

17

Cintija Dorbena bija ar ceļiem uzmetusies uz dīvāna un klausījās. Viņa dzirdēja gandrīz visu sarunu, Artūrs gulēja gultā ar grāmatu rokā un vēroja sievas izturēšanos.

—     Nu? — viņš jautāja, kad tā piecēlās.

—    Viņa grib to precēt! — Cintija uztraukta iesaucās. — Es jau tev teicu, ka Orfords to izdarīs.

Artūrs nesteigdamies piecēlās.

—     Kad tas notiks? — viņš mierīgi jautāja.

—     Šodien, rīt — kā es to lai zinu? — viņa atcirta.

Artūrs uzvilka svārkus un, pavēris durvis, palūkojās koridorā. Tuvējās kajītes apdzīvoja Bobs un kuģa ārsts. Otrā pusē bija ievietoti misters Orfords un galvenais inženieris. Kapteiņa kajīte atradās tieši pretim, bet parasti viņš to neizmantoja, jo gulēja karšu istabā, kas atradās aiz komandtiltiņa.

Artūrs mēģināja atvērt kapteiņa kajītes durvis, bet tās bija aizslēgtas.

—    Nostājies pie kāpnēm un uzmani tās!

—    Ko tu esi nodomājis? — Cintija jautāja. — Tu taču zini, ka mēs nedrīkstam iziet uz klāja.

—   Turi muti un dari, ko tev liek! — Artūrs skarbi uzsauca, un Cintija klusēdama paklausīja.

Iznesis no savas kajītes veselu saišķi atslēgu, viņš mēģināja atslēgt kapteiņa kajītes durvis.

Kā visi kūtrie raksturi, viņš bija cerējis iztikt bez varasdarbiem vai vismaz novilcināt izšķirošo brīdi līdz pēdējam. Bet nu viņš pēkšņi izprata stāvokli un sekas, kādas varēja būt Penelopes laulībām ar Džonu. Neviena no atslēgām nederēja. Koridorā karājās kaste, kurā bija novietoti ugunsdzēšanas rīki, to starpā arī cirvis. Artūrs paņēma to, atvēzējās un no visa spēka trieca pret kajītes durvju atslēgu. Tad iebāza cirvja asmeni durvju spraugā un bez kādām pūlēm salauza atslēgu.

Viņš ātri palūkojās apkārt. Viss bija mierīgi — sitiena troksni bija nomākusi kuģa mašīnu klaudzēšana.

Kapteiņa kajīte bija loti liela. Tur stāvēja rakstāmgalds, metāla gulta un kāds prāvs skapis. Galda atvilktnē viņš atrada to, ko bija meklējis, — dažas automātiskās pistoles un vairākas kārbiņas patronu. Pārmeklējis kajīti, viņš atrada zem gultas noslēgtu kasti ar pusduci armijas tipa revolveru, divas šautenes, piecdesmit kārbiņas munīcijas un sešus pārus rokudzelžu. To visu viņš sanesa savā kajītē. Tad viņš pasauca Cintiju.

—    Ved šurp Holinu!

Viņa uzkāpa augšā un, ieraudzījusi Holinu turpat tuvumā spodrinām margas, pasauca to. Šajā mirklī viņu ieraudzīja kapteinis, kurš nejauši gāja garām.

—     Kurp jūs gribat iet? — viņš jautāja.

—    Ātri! — Cintija iesaucās, un Holins paklausīja.

Neraugoties uz savu vecumu, kapteinis ātri sekoja viņiem. Bet pēkšņi viņš palika stāvam, ieraudzījis pret sevi vērstu revolvera stobru.

—    Ja kliegsiet, es jūs nošaušu. — Artūrs teica. — Ieejiet tur! — Viņš norādīja uz kapteiņa kajīti.

—     Ko jūs esat izdarījis! — vecais jūrnieks pārmetoši iesaucās.

Līdzās kajītei atradās mazgājamā istaba, kur kapteinis tika ieslēgts.

—     Kas noticis? — Holins jautāja, nespēdams aptvert jauno situāciju.

Artūrs īsos vārdos pastāstīja tam savu plānu. Apbruņojis Holinu un atstājis Cintiju sardzē pie kapteiņa durvīm, viņš steidzās augšup pa kāpnēm. Holins, mazliet samulsis, sekoja viņam.

Misters Orfords vēl sarunājās ar Penelopi, kad Artūrs pēkšņi tuvojās tiem.

—    Ko vēlaties? Jums taču bija jāpaliek lejā savā kajītē.

Pēkšņi viņš ieraudzīja Artūra rokās pistoli.

—     Ne skaņas— citādi jūs esat beigts! Uzmaniet šos abus, Holin, kamēr es tieku galā ar pārējiem!

Artūrs zināja, ka no ekipāžas viņam nav jābīstas, jo visi ieroči atradās viņa rokās. Apbruņojušies varēja būt vienīgi vēl Bobs un Džons. Bet viņam laimējās, jo tos abus viņš atrada uz komandtiltiņa, nogrimušus sarunā ar otro virsnieku.

—    Rokas augšā!

Džons ātri pagrieža galvu un ieraudzīja pret sevi vērstu revolvera stobru.

—    Pagriezieties!

Džons paklausīja. Viņš jau sāka nojaust, kas noticis, un saprata, ka katra pretošanās varētu nākt tam tikai par ļaunu. Dorbens uzlika viņam un Bobam rokudzelžus.

—    Nu, mans kungs, — viņš griezās pie apmulsušā virsnieka, — jūs gan pats redzat, ka jūsu stāvoklis nav apskaužams. Kapteini es apcietināju, un jums nāksies pildīt manas pavēles.

—     Ko īsti jūs gribat no manis? — virsnieks jautāja.

—    Jūs tūliņ vadīsiet kuģi atpakaļ uz Angliju!

—    To jūs pats varat darīt, — virsnieks mierīgi atbildēja. — Ja jūsu rīcībai būs kādas ļaunas sekas, tad jums nāksies atbildēt par jūras laupīšanu. — Viņš nospieda mašīntelegrāfa kloķi, likdams kuģi apturēt, tad pagriezās un nesteigdamies nokāpa savā kajītē.

Artūrs bija saniknots par savu neveiksmi. Bet atlika taču vēl stūrmanis. Ieslodzījis savus gūstekņus, viņš atgriezās uz tiltiņa un ilgi sarunājās ar stūrmani, kurš beidzot izteica gatavību klausīt viņa rīkojumiem.

Nokāpjot uz klāja, viņš atrada tur savu sievu un Holinu, kas jau bija paguvis uzmeklēt viskija krājumu un tādēļ uzlūkoja dzīvi no rožainās puses.

—    Es liku stūrmanim braukt uz Kadicu, — Artūrs sacīja. — Ari pārējie kuģa ļaudis pievienojās man. Galu galā tas viss vēl var beigties loti laimīgi.

—    Un kas būs ar meiteni?

Viņš paraustīja plecus.

—    Viņa ir savā kajītē.

—    Vai tiešām tu esi tik liels muļķis, ka arī viņu ņemsi līdzi uz Kadicu? Neaizmirsti, ka viņa redzēja banknotes un gravīras! Neaizmirsti, ka es gribēju viņu noslīcināt!

—    Kas gan ticēs viņas apgalvojumiem? — misters Dorbens pašapzinīgi teica. Tomēr Cintija zināja, ka viņš nebūt nejūtas labi. — Viņai nav nekādu pierādījumu, un jau tas vien, ka viņa bijusi kopā ar šo cilvēku, met uz viņu pašu tumšāko ēnu. Turklāt man pašreiz nav laika domāt par viņu. Man jau tā darba diezgan, lai varētu palikt situācijas kungs. Holin, jūs ejiet un apsargājiet kuģa ļaudis viņu telpās. Dažu stundu laikā mums katrā ziņā jāsastop kāds karakuģis, tie šeit braukā diezgan bieži. Cintij, tu nokāp lejā un uzraugi arestētos.

Bobs un Džons sēdēja Boba kajītē un apsprieda stāvokli. Viņi sēdēja līdzās, jo bija saķēdēti ar vienām roku važām.

—     Man šķiet, ka to varam uzlūkot par mūsu dēkas beigām, — Džons teica. — Es nekad nepiedošu sev, ka ari tevi esmu ievilcis šajās nepatikšanās, Bob.

—   Un es vēl vairāk nožēloju to, ka man neizdevās tevi

pilnīgi atbrīvot, — Bobs atbildēja. — Mēs bijām pārāk vieglprātīgi, tik loti uzticēdamies šiem ļaudīm.

Džons domīgi lūkojās grīdā.

—    Es tikai gribētu zināt, ko viņi iesāks ar mis Pitu.

—   Viņa ir savā kajītē. Es dzirdēju, ka Dorbens to teica Holinam, kad tie nupat gāja gar mūsu durvīm. Ko gan viņi darīs tālāk?

—   Droši vien iebrauks tuvākajā ostā un nodos mūs policijai. Ja labais, vecais Ksenokrats arī šoreiz izvilktu mūs no purva, tad viņš tiešām būtu pelnījis, ka tam uzcel sudraba pieminekli.

—     Vari celt kaut zelta, — Bobs skumji piezīmēja. — Kur gan īsti viņš palicis?

—   Viņš ir tepat līdzās, kuģa ārsta kajītē. — Džons piecēlās un pieklauvēja pie sienas. Viņam atbildēja tāda pati klauvēšana. — Jā, viņš ir tur.

Džons drūmi nolūkojās savos rokudzelžos, jau kuro reizi pūlēdamies tos novilkt.

—   Viss velti, — viņš nopūtās. — Taisni briesmīgi iedomāties, ka divi cilvēki tik viegli sagrābuši visu kuģi savās rokās!

—   Tu piemirsi, ka arī Holins ir kopā ar tiem.

Džona acis pēkšņi atmirdzēja vāja cerība.

—     Man ir laba ideja, — viņš klusi sacīja. Piecēlies viņš piegāja pie durvīm un iespēra pa tām. Tūliņ atskanēja Cintijas skarbā balss:

—    Ko vēlatifes?

—   Vai tad ēst mēs nemaz nedabūsim? Vai esat nodomājuši nomērdēt mūs badā? — Džons jautāja.

—   Ja gribat ko ēst, tad jums pašiem tas jāgādā, — Cintija atbildēja, atslēgdama durvis un ar revolveri rokā nostādamās uz sliekšņa. — Nāciet līdzi uz virtuvi un paņemiet sev tik daudz ēdamā, ka varat iztikt ar to divas dienas. Pēc tam Spānijas valdība ņems jūs savā gādībā.

Bobam ēšana nebija ne prātā, un viņam bija jābrīnās par drauga dīvaino prasību.

—   Tikai nedomājiet darīt kādus jokus! — Cintija draudēja, sekodama viņiem.

—   Tādā gadījumā jūs mūs nošautu — tam es ticu gan, — Džons atbildēja. — Ja mums būtu darīšanas ar maigo Sliko, tad es vēl mazliet šaubītos.

Viņi iegāja pieliekamā istabā, kas atradās aiz virtuves. Tur neviena nebija.

—    Tikai pasteidzieties! — Cintija sacīja, pati palikdama ejā, uzmanīdama durvis.

Bobam par lielu brīnumu, Džons nemaz nepieskārās ledusskapim, bet sāka ar roku taustīt sienu, kamēr atrada pie tās dēlīti ar daudzām podziņām. Sataustījis īsto, Džons to nospieda un paņēma rokā telefona klausulīti.

—     Dziedi, cik skali vari! — viņš iečukstēja Bobam.

Bobs, neko nesaprazdams, paklausīja.

—   Vai tā esat jūs, Penelope? — Džons ātri jautāja. Pirmīt viņš bija atcerējies, ka no pieliekamās istabas varēja sarunāties pa telefonu ar visām kajītēm.

—    Jā, kur jūs esat?

—    Tas nav svarīgi. Jūs taču zināt Boba kajīti — tā atrodas tieši zem sarkanā ventilatora. Vai jūs nevarat kaut kur sadabūt kādu šaujamo ieroci un aukliņā nolaist to pār malu lejā, lai mēs no kajītes loga varētu aizsniegt?

—     Es nedrīkstu iziet no savas kajītes.

—     Bet pamēģiniet!

—    Ko jūs tur darāt? — Cintija skarbi iesaucās. — Tūliņ nāciet ārā!

Džons ātri uzkāra klausuli un, paņēmis no plaukta lielu maizes kukuli, kopā ar Bobu izgāja no pieliekamās istabas.

—    Es dzirdēju, ka jūs ar kādu sarunājaties, — kas tas bija?

—    Vai jums neliekas, ka Stemfordam Mailsam ir loti patīkama balss? — Džons vēsi atbildēja.

—    Ko jūs tur darījāt? — Cintija neuzticīgi jautāja. Ieraudzījusi Artūru, viņa to pasauca.

—    Tu esi traka, ļaudama tiem abiem staigāt apkārt, — misters Dorbens norāja sievu, kad Džons ar Bobu bija ieslēgti kajītē. — Tu taču varēji pasaukt Holinu, lai tas atnes viņiem kaut ko ēst. Meitenei es atjāvu pastaigāties pa klāju, jo nevarēju to visu laiku turēt ieslēgtu kajītē.

—    Kādēļ ne? Vai tad viņai tas būtu nepatīkamāk, nekā bija mums?

Artūrs aizmēķēja cigareti.

—    Turpmāko divdesmit četru stundu laikā var daudz kas notikt. Piesargies, Cintij, ka es neizdaru kaut ko tādu, ko man vēlāk nāktos nožēlot!

Viņa nobālēja, kaut viņai nekādi nevarēja pārmest gļēvumu. Sliko raksturā pēkšņi bija pavērušies tumši bezdibeņi, par kuriem viņa līdz šim neko nezināja.

—    Man nenāk ne prātā aizkaitināt šo meiteni, — viņš turpināja. — Vai saproti?

Cintija pamāja ar galvu. Pirmo reizi viņa sajuta cienību un bailes pret savu vīru.

—    Kad tu gribēji Penelopi noslīcināt, es lāvu tev rīkoties, jo gribēju reiz tikt skaidrībā ar visu. Ja tu būtu pārnākusi un pateikusi, ka viņa ir mirusi, tad jau otrā rītā tevi būtu piemeklējis tāds pats liktenis. Iegaumē to labi, Cintij!

Viņa citkārt maigā balss skanēja skarbi un nežēlīgi, un Cintija sajuta gandrīz fiziskas sāpes.

—    To taču tu nedarīsi, Artūr! — viņa izbailēs iesaucās. — Tas viss taču notika tikai tevis dēl!

Viņš smaidīdams izgāja no kajītes, bet Cintija smagi atkrita dīvānā.

18

—   Jūs varat brīvi pastaigāties pa klāju, mis Pita, — Artūrs laipni sacīja. — Protams, jums nav atļauts sazināties ar tiem cilvēkiem, kurus es biju spiests apcietināt. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs pati neapzinājāties, ko darāt, jo tad jūs nebūtu atbalstījusi šos blēžus, kas mēģināja izbēgt no pelnītā soda. Varu jums apsolīt, ka ne es, ne arī kāds cits jūs neapvainos, — viņš piebilda.

Penelope pateicīgi pamāja ar galvu, un viņš nozuda.

Viņa brīdi staigāja pa klāju šurp un turp, cenzdamās nomierināties, kas viņai beidzot ari izdevās. Holins sēdēja augšā uz kāpnēm. Pie sāniem tam bija viņa nešķiramās pistoles, bet uz ceļiem tas turēja šauteni. Viņam par lielu pārsteigumu, Penelope to uzrunāja.

—    Jums nav jābaidās, jaunkundz, — viņš to mierināja. — Es rūpēšos par to, ka neviens jūs neapgrūtinās.

—    Vai nezināt, kurp mēs braucam?

—     Šefs saka, ka mēs dodamies uz kādu spāņu ostu. Viņš nokārtos visas manas darīšanas. Kādu tūkstoti mārciņu es būšu nopelnījis.

Vēl brīdi patērzējusi, Penelope atgriezās savā kajītē un sāka pārmeklēt to, cerēdama atrast tai nepieciešamos priekšmetus. Rakstāmgalda atvilktnē viņa atrada diega kamolu, no kura tā nogrieza dažus metrus garu gabalu un izveidoja galā cilpu. Tad viņa devās atpakaļ pie Holina un apsēdās tam līdzās kādā krēslā. Viņš palika sēžam turpat zemē, laimīgi smaidīdams.

—   Jums tiešām nav ko bīties, jaunkundz, — viņš atkal sacīja. — Es esmu loti labsirdīgs cilvēks un īpaši pret dāmām vienmēr esmu galants. .

Kad viņš novērsa skatienu no viņas, lai palūkotos uz priekšējo klāju, kur pastaigājās un smēķēja viņa apsardzībā esošie kuģa ļaudis, Penelope ar pukstošu sirdi ķērās pie sava nodoma īstenošanas, un tas viņai izdevās. Uzmanīgi viņa izvilka no Holina somas vienu pistoli, turklāt tas nemaz neko nemanīja, jo ierocis bija atbalstījies pret kāpņu augšējo pakāpienu.

Vēl brītiņu pasēdējusi, Penelope piecēlās un aizgāja uz klāja pakaļgalu. Apstājusies pie sarkanā ventilatora, viņa iesēja revolveri līdzpaņemtajā saitē un lāva tam slīdēt pār malu. Viņa redzēja, kā kāda roka pasniedzās no Boba loga un satvēra ieroci. Atviegloti uzelpojusi, viņa pavisam mierīga atgriezās pie Holina.

—   Jūs laikam moka jūrasslimība? — tas jautāja. — Jūs izskatāties bāla kā nāve, jaunkundz.

—    Jā, es nejūtos visai labi, — viņa atbildēja, apsēzdamās atkal krēslā.

—     Es jums gribu dot labu padomu. Neielaidieties ar Džonu. Viņš ir noziedznieks un nelietis, kas var nodot pat savu labāko draugu. Arī mani viņš gribēja iesēdināt laivā un palaist klajā jūrā, kaut pirms tam bija solījis aizvest uz Dienvidameriku un dot man tik daudz naudas, lai es visu mūžu varētu dzīvot bez bēdām. Kā jums tas patīk?

—    Neticu, ka viņš tiešām būtu izdarījis tādu nekrietnību?

—    Jūs neticat? — Holins sašutis iesaucās. — Var redzēt, cik maz jūs par viņu zināt! Varu jums apgalvot… Bet kas tad tas? — Viņš bija sataustījis tukšo pistoles maksti. — Nedzeniet ar mani jokus, jaunkundz! Kur pistole?

—     Kāda pistole? — Penelope jautāja, izlikdamās pārsteigta.

—    Varu zvērēt, ka vēl nupat tā karājās pie manas jostas'!

Viņš neuzticīgi uzlūkoja meiteni, tomēr bija redzams, ka smago ieroci tā nebūtu varējusi noslēpt savās drēbēs.

—    Vai tad es tiešām būtu aizmirsis to paņemt?

—    Vai jums kas pazudis? — Penelope nevainīgi jautā-

ja.

Bet šaja mirklī atskanēja vairāki šāvieni. Holins steidzās lejup pa kāpnēm.

Artūrs ar Cintiju patlaban apsprieda savus nākotnes plānus, kad tos iztraucēja kāda aizdomīga skaņa. Kāds nesaudzīgi spārdīja ar kājām durvis, un nebija grūti noteikt, no kurienes troksnis nāca.

— Ja nebūsiet mierīgi, es sasiešu jums rokas un kājas! — Artūrs piedraudēja, bet pēkšņi atlēca sāņus, jo durvis ar troksni atsprāga vaļā. Viņš izrāva no kabatas revolveri un nemērķēdams izšāva. Tajā pašā mirklī atskanēja arī otrs šāviens, un viņa ierocis nokrita zemē.

Arī Cintija izšāva, bet viņas roka tik loti trīcēja, ķa lode paskrēja garām mērķim. Nākamajā mirklī Džons satvēra viņu aiz pleca un nodeva Bobam, kas to atbruņoja.

Viņi iegrūda misis Dorbenu tajā pašā kajītē, kur nupat paši bija sēdējuši. Artūra kajītē viņi uz galda atrada rokudzelžu atslēgas un munīcijas kārbiņu. Mirkli vēlāk viņi bija brīvi. Džons iznāca koridorā tieši tajā brīdī, lai aizturētu satracināto Holinu, kurš filozofiskā mierā padevās liktenim un bez pretošanās lāvās atbruņoties.'

—     Kur ir Dorbens? — Bobs jautāja.

—     Es tūliņ viņu sameklēšu. Uzmani šos abus, Bob.

Atbrīvojis kapteini un misteru Orfordu, Džons steidzās augšup. Tomēr Artūrs nekur nebija redzams. Džons instinktīvi steidzās uz radiotelegrāfista kajīti un tiešām ieraudzīja tur Dorbenu, kurš patlaban klibodams iznāca pa durvīm.

—     Jūs nākat par vēlu, mans draugs. Es piespiedu telegrāfistu nosūtīt kādu ziņojumu, kura iznākums jums būs loti nepatīkams.

Džons ieskrēja kajītē.

—    Viņš piedraudēja mani nošaut, ja es nenosūtīšu ziņojumu, — telegrāfists taisnojās.

—     Un kā tas skanēja?

—     Es ziņoju karakuģim, ka jūs atrodaties šeit.

—     Kādam karakuģim?

Telegrāfists izgāja viņam līdzi uz klāja un norādīja uz biezu dūmu mākoni, kas bija redzams pie apvāršņa. Tad viņš atgriezās kajītē.

—     Nupat mēs saņēmām atbildi.

—     Ko viņi ziņo? — Džons jautāja.

—     "Palieciet uz vietas un gaidiet mūsu ierašanos," — telegrāfists lasīja.

Kad Džons uzkāpa uz komandtiltiņa, kapteinis jau stāvēja pie stūres. Viegli ievainoto Dorbenu divi matroži jau bija sasējuši un noveduši lejā. Džons īsos vārdos informēja kapteini par stāvokli.

—    Viņi mūs nepanāks, — kapteinis sacīja, — jo šāda tipa tvaikoņi iet lēnāk par mūsu jahtu.

Viņš deva pavēli, un kuģis strauji pagriezās, pilnā gaitā dodamies prom pretējā virzienā. Pusjūdzi nobraukuši, viņi saņēma jaunu radiotelegrammu.

—    Viņi draud šaut uz mums, ja mēs tūliņ neapstāsimies.

Tad viņš telefonēja mašīnistam:

—    Kuriniet, cik vien spējat! Mums jāuzstāda jauns rekords!

Pēkšņi nodārdēja lielgabala šāviens, un mirkli vēlāk biezs ūdens stabs pacēlās tajā vietā, kur bija nokritusi granāta. Nākamā jau nokrita tuvāk mērķim.

"Polianta" turpināja bēgt, un drīz vien karakuģa lielgabali jau bija kļuvuši tai nekaitīgi. Salonā tika sasaukta steidzama apspriede.

—     Šis ir tas mirklis, kad mana organizācija pilnīgi attaisno sevi, — misters Orfords, laimīgi smaidīdams, teica. — Šī ir tā vieta, kaptein. — Viņš norādīja uz kādu punktu kartē. — Tur es esmu pasūtījis kādu naftas kuģi, kas apgādās mūs ar kurināmo.

—      Kurināmā mums vēl pietiek vismaz. desmit dienām, — kapteinis atbildēja. — Bet man ir citas rūpes. Divdesmit četru stundu laikā mūs ielenks torpēdiznīcinātāji, vai arī viņi izsūtīs mūsu gūstīšanai lidmašīnu, kas atrodas Gibraltārā, un es nezinu, kā gan mēs varētu tai izbēgt.

—    Ļaujiet, lai viņi mūs panāk, — misters Orfords sacīja. — Vienīgais pierādījums pret mums ir abi Dorbeni.

—    Un misters Džons, kā arī mis Pita, — kapteinis viņu pārtrauca.

—    Jums taisnība, — misters Orfords piekrita. — Bet, kamēr viņi mūs panāks, mēs jau sen vairs nebūsim uz kuģa.

—     Kur tad jūs domājat palikt? — kapteinis jautāja.

—     Mēs pāriesim uz naftas tvaikoni un dosimies ar to uz Bostonu. Neviens neko nezinās par to. Kapteini es pazīstu personīgi un gan jau pratīšu nomierināt arī kuģa ļaudis.

Kapteinis domīgi košļāja lūpas.

—    Ja naftas kuģis tiešām tur būtu…

—    Tas katrā ziņā tur ir, — misters Orfords nepacietīgi ieminējās. — Tas viss ir sīki aprēķināts.

Džons uzkāpa augšā, lai paskaidrotu Penelopei stāvokli.

—    Protams, uz naftas kuģa jums nebūs to ērtību, kādas ir šeit, bet tur jums vismaz būs noteikts celamērķis. Pēc desmit dienām mēs sasniegsim Bostonu, kur beigsies visas jūsu grūtības, un jūs spirgta un vesela nokļūsiet atpakaļ Kanādā.

Penelope skumji pasmaidīja. Viņai bija jāatzīst, ka šāds iznākums to nebūt neapmierināja. Viņa taču bija devusi piekrišanu Džonu precēt, bet nu viņš ne ar vārdu neieminējās par to.

—    Ļoti žēl, — viņa atbildēja, bet tūliņ bija gatava nokost sev mēli, ka to izteikusi.

Par laimi, Džons laikam neko nebija ievērojis.

—    Lūdzu, nerūpējieties par mani, — viņa ātri turpināja. — Es jutīšos loti labi arī uz naftas kuģa. Protams, man grūti nāksies šķirties no "Poliantas", jo esmu to loti iemīlējusi.

—    Neraugoties uz visu, ko esat šeit piedzīvojusi? — Džons smaidīdams jautāja.

Viņa pamāja ar galvu.

Mistera Orforda aprēķins bija tik pareizs, ka viņi jau pulksten divos no rīta sastapa naftas kuģi. Ārkārtīgi mierīgā jūra lāva "Poliantai" piebraukt un nostāties tam cieši līdzās.

19

Līņāja, kad Penelope uzkāpa uz naftas kuģa dzelzs klāja. Misters Orfords jau bija telegrafējis kapteinim, tā ka tagad viņi atrada daudz vairāk ērtību, nekā bija cerējuši. Stāvēdama uz netīrā klāja, Penelope skumji nolūkojās aizejošajā "Poliantā", kas drīz nozuda aiz lietus plīvura.

Naftas kuģis nebija tik patīkams kā ērtā jahta. Pat lēnā laikā tas nežēlīgi šūpojās un zvārojās no vieniem sāniem uz otriem. Misis Dorbena tūliņ iekrita savā gultā un palika tur visu dienu.

Penelopei bija ierādīta maza kajīte, kuru parasti apdzīvoja kāds no kuģa virsniekiem. Viņa iekārtojās tajā, cik ērti vien bija iespējams.

Nākamajā rītā viņa sastapa uz klāja Džonu. Viņš pastāstīja tai daudz jaunu ziņu, kas viņu visai pārsteidza.

—     Nedomāju, ka mēs jau būtu šķīrušies no "Poliantas" uz visiem laikiem, — viņš teica. — Misters Orfords nupat man pastāstīja, ka viņš ar kapteini norunājis vēl tikties. Kad karakuģis jau būs pārmeklējis mūsu jahtu, mēs atkal sastapsim to ziemeļos no Madeiras. Un tad varam cerēt uz patīkamāku ceļojuma turpinājumu.

—    Bet kas notiks ar Dorbeniem un Holinu?

—     Holins man ir jāņem līdzi, jo esmu viņam solījis. Kas attiecas uz Dorbeniem, tad arī es pats vēl nezinu. Tomēr ceru, ka viņi apmierināsies ar naudu un kādu solījumu, kas tiem jau daļēji ir dots.

—    Ko tad īsti jūs viņiem apsolījāt?

Džons mirkli vilcinājās.

—    Es apsolīju, ka gadījumā, ja viņi atstās mani mierā, es nekad neapprecēšos. Tomēr es nekad vēl neesmu juties tik nelaimīgs kā pēc šī solījuma.

—    Kādēļ tā?

—    Tādēļ, ka es jūs mīlu un ka ar šo solījumu es atņemu sev vienīgo laimi, pēc kuras būtu vērts tiekties. Es izdarīju lielu muļķību, lūgdams ar mistera Orforda starpniecību jūsu roku. Man jau tūliņ vajadzēja saprast, ka nevaru cerēt uz labvēlīgu atbildi, jo jūs taču nemaz

nepazīstat mani un nezināt vēl pašu ļaunāko par mani.

—    Man šķiet, ka es to tomēr zinu.

Viņš purināja galvu.

—    Jūs bēgat, — viņa teica. — Vai jūs esat izdarījis… kādu noziegumu?

—    Nē. Es gan tiku apvainots… nu, bet tam visam nav nekādas nozīmes!

Viņa ilgi nolūkojās tam pakal, sajuzdama sirdī dīvainu tukšumu.

Pēcpusdienā viņi pabrauca garām diviem torpēdiznīcinātājiem, kas apjautājās, vai viņi nav redzējuši "Poliantu". Protams, viņi atbildēja noraidoši. Uz vakara pusi misters Orfords saņēma kādu radiotelegrammu.

—   "Polianta" tikusi apturēta un pārmeklēta, — misters Orfords paziņoja vakariņu laikā.

—    Nabaga Bobs! — Penelope nopūtās. Bobs bija palicis uz jahtas tēlot tās īpašnieka lomu.

—    Nu, Bobs vienmēr prot izkulties ar veselu ādu, — Džons mierīgi piezīmēja. — Kā klājas jūsu kundzei, Dorben?

Artūrs tikai noslēpumaini pasmaidīja.

Vakarā visi pasažieri sēdēja uz klāja un kavēja laiku sarunās, kad kapteinis pēkšņi pienāca un teica:

—    Es nupat uztvēru kādu briesmu signālu, mister Orford. Tvaikonis "Pelago" uzskrējis uz klints un grimst.

—    Kas tas ir par kuģi?

—    Tas ir pasažieru tvaikonis, kas kursē starp Vigo un Fenšelu. Nelaime notikusi divdesmit jūdzes no šejienes, un, ja turpināsim braukt šajā virzienā, tad jau drīz satiksim pirmās glābšanas laivas.

Divas stundas vēlāk viņi tiešām ieraudzīja divas pārpildītas laivas.

—     Tas ir loti nepatīkami, — misters Orfords sacīja,

—     jo mums taču vajadzēs nogādāt tos ļaudis malā. Bet es biju nodomājis nespert kāju uz zemes, pirms nebūsim sasnieguši Bostonu.

Tika nolaistas trepes, un visi noliecās pār malu, lai nolūkotos, kā izglābtie kāpa pa tām.

Pirmās no laivas izkāpa divas raudošas sievietes matrožu mēteļos, aiz viņām nāca kāds vecīgs kungs, kas bija izmircis līdz ādai. Tam sekoja slaida auguma vīrs. Pirmais, kas viņu sastapa uz kuģa, bija Džons, kura seja palika pilnīgi mierīga, kad svešais tam tuvojās un sacīja:

—    Es esmu inspektors Spinners, ja nemaldos, mēs esam jau pazīstami.

—     Ļoti iespējams, — Džons salti atbildēja.

—     Jūs esat lords Raivertons, kas par viltotas naudas izgatavošanu un izplatīšanu sodīts ar divdesmit gadiem pārmācības namā. Un šis ir Džeimss Holins, kas par ielaušanās zādzību notiesāts uz pieciem gadiem. Jūs abi izbēgāt no Dārtmūras pagājušā mēneša 17. datumā.

—    Varu jūsu teikto apstiprināt. Mans vārds ir Artūrs Dorbens. Un šis cilvēks, — Artūrs norādīja uz Džonu,

—     ir mans brālēns.

Penelopei par lielu pārsteigumu, Džons ar priekā starojošu seju pagriezās pret savu visniknāko ienaidnieku.

—    Nu es esmu brīvs no sava solījuma, Artūr, — viņš sacīja.

***

Otrā rītā Penelope piecēlās loti agri un izgāja uz klāja, kuru matroži patlaban berza un mazgāja. Misteru Orfordu viņa atrada sēžam vislabākajā krēslā, kāds vien uz kuģa bija atradies. Viņš šķita nogrimis dziļās pārdomās. Penelope bija patīkami pārsteigta, kad viņš apsveica to ar laipnu, gandrīz tēvišķīgu smaidu.

—    Es šonakt nemaz neesmu gulējis, — viņš teica.

Tad viņš no jauna pievērsās Penelopei un iesāka:

—   Džons ir lords Raivertons. Toreiz, kad viņu notiesāja, viņam vēl nebija ne mazākās jausmas, ka tas mantos šo titulu. Viņš ir loti bagāts, tāpat kā viņa draugs Stemfords Mailss, ar kuru kopā tas studējis Parīzes mākslas akadēmijā un kurš pēc Džona notiesāšanas pielicis visas pūles, lai to atbrīvotu. Man bija gadījies organizēt daudz ko, bet nekad vēl bēgšanu no cietuma. Mūsu nelaime sākās ar to, ka Holins pazaudēja savu cepuri. Katrs angļu cietumnieks ir apzīmēts ar numuru, kas iešūts viņa cepurē.

—    Bet par ko lords Raivertons tika notiesāts? — Penelope viņu pārtrauca. — Kādu noziegumu viņš pastrādājis?

—   Esmu cieši pārliecināts, ka viņš nav neko noziedzies, — misters Orfords atbildēja. — Šeit notikusi viena no tām tiesas kļūdām, kādas dažreiz gadās, bet viņš ir tiešām nevainīgs.

Misters Orfords uztraukumā bija piecēlies un dzīvi žes' tikulēja.

—    Džons bija mākslinieks un vecā lorda Raivertona radinieks trešā vai ceturtā pakāpē. Vecajam lordam bija trīs dēli, kas visi nedēļas laikā nomira ar gripu. Džons par visu to neko nezināja. Viņš dzīvoja Londonā un nodarbojās ar savu mākslu, kas tam ienesa dzīvei nepieciešamos līdzekļus. Viņa specialitāte bija gravīra. Tiesas izmeklēšanā noskaidrojās sekojošais: Džons bija pastāvīgs viesis kādā restorānā Londonas rietumos. Šī veikala īpašnieks jau vairākkārt bija atradis savā kasē viltotas piecmārciņu zīmes. Tomēr viņam nekad nebija izdevies noskaidrot, no kā tās saņemtas. Aizdomas vērsās pret Džonu. Man šķiet, ka šo baumu izplatītājs pats izdeva viltotās zīmes.

Džons nebija bagāts, bet viņa ienākumi par gleznām un gravīrām tam lāva dzīvot bez rūpēm. Kādu dienu pie viņa ieradās svešs kungs, kas gribēja nopirkt dažas viņa gravīras kāda amerikāņu miljonāra uzdevumā. Izvēlējies divas gleznas, viņš piedāvāja par tām tik augstu maksu, ka Džons bija loti pārsteigts. Visu summu viņš tūliņ samaksāja banknotēs. Pirmais pusducis no tām bija īstas, bet visas pārējās— diezgan slikti izdevušies viltojumi. Svešais kungs tūliņ paņēma gravīras, un Džons pēc viņa lūguma pavadīja to līdz piestātnei. Apmeklētājs dēvēja sevi par Smitu un teicās braukt uz Briseli. Kad vilciens bija aizgājis, Džons devās uz savu iemīļoto restorānu, lai paēstu lepnas vakariņas, priecādamies par necerēti lielo pelņu.

Iznākot no restorāna, viņu aizturēja divi detektīvi, kas to apcietināja un nodeva tuvējā policijas iecirknī. Tur pie viņa atrada viltotas naudaszīmes. Protams, viņš paskaidroja, kā tās ieguvis, tomēr neviens viņam neticēja. Tika pārmeklēts arī viņa dzīvoklis, un tur policija atrada rūpīgi noslēptus visus naudas viltošanas piederumus līdz ar žūksni nesen iespiestu banknošu. Pierādījumi bija pietiekami, kaut arī ekspertīze noskaidroja, ka banknotes izgatavotas ārzemēs. Džonu tomēr atzina par vainīgu un sodīja ar vislielāko soda mēru — divdesmit gadiem pārmācības namā.

Man bija liels brīn»ms, ka jūs neko nezinājāt par šo lietu, jo par to ilgi rakstīja visas Amerikas un Anglijas avīzes. Un tas ari tiešām bija nepieredzēts gadījums, ka cilvēks, kas notiesāts uz divdesmit gadiem pārmācības namā, tūliņ pēc sprieduma manto lorda titulu un milzīgu bagātību.

Penelope klusēdama bija klausījusies viņa brīnišķīgajā stāstā.

— Kad īsti šī traģēdija notika? — viņa jautāja.

—   Tieši pirms gada un septiņpadsmit dienām. — Misters Orfords brītiņu klusēja, tad turpināja: — Tā Džons nokļuva cietumā. Viņa draugs Stemfords Mailss izvirzīja sev par mērķi šī noslēpumainā gadījuma izskaidrošanu. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka viss, ko Džons stāstījis tiesā, ir patiesība. Vispirms vajadzēja atrast tos radiniekus, kuriem Džona notiesāšana varētu atnest labumu, un tā viņš nāca uz E1 Sliko pēdām. Artūrs ir Džona brālēns un viņa tuvākais mantinieks.

—     Bet lords Raivertons vēl jauns, un divdesmit gadi nav viss mūžs. Kā gan viņi var cerēt mantot viņa titulu un bagātību?

—    Dorbeni neko neatstāja pašplūsmai, — misters Orfords atbildēja. — Mēnesi pēc ievietošanas Dārtmūrā Džons smagi saslima. Ēdienus tur gatavo cietumnieki, kas ar labu uzvedību izpelnījušies priekšniecības uzticību un bauda dažādas priekšrocības. Izdarot ēdiena pārbaudi, cietuma ārsts atrada arsēnu. Divus mēnešus vēlāk viens no cietuma uzraugiem "nejauši" izšāva, un lode paskrēja garām Džona galvai, tikko to neaizskardama. Bobs, kas ir dzimis detektīvs, izdibināja, ka šis cietumsargs vairākkārt bijis Dorbenu namā un ka pēc katra šāda apmeklējuma viņa bankas konts ievērojami pieaudzis. Kādēļ gan misters Dorbens dzīvoja Berkombā, noslēdzies no visas pasaules?

—    Es domāju, ka viņš mīl vientulību…

—   Tur jūs maldāties, — misters Orfords smaidīdams atbildēja. — Viņš dzīvo Berkombā tikai tādēļ, ka tā atrodas netālu no Dārtmūras cietuma un ka tur viņš netraucēti var satikties ar saviem aģentiem. Un kādēļ viņi atveda jūs šurp no Kanādas? Tādēļ, ka jūs neko nezināt par šo gadījumu un ka jums nebija Anglijā neviena drauga. Kaut es to būtu zinājis…

Viņš nepacietīgi uzsita pa celi.

— Pēc otrā uzbrukuma Džonam Bobs ieradās pie manis un lūdza padomu. Atzīstos, ka viņa priekšlikumu es pieņēmu galvenokārt tā lielā atalgojuma dēl, kāds man tika piedāvāts. No kāda franču hercoga uz sešiem mēnešiem mēs noīrējām jahtu "Polianta" un pieņēmām tai uzticamu personālu. Kuģa ārsts ir Džona attāls radinieks, bet vecais kapteinis ir viņa tēvocis no mātes puses.

Kara laikā Bobs Mailss bija dienējis aviācijā. No pārcenošanas komisijas viņam izdevās atpirkt kādu lidmašīnu un bruņotu auto, kas bija atzīti par armijai nederīgiem.

Džons kopā ar citiem notiesātajiem strādāja akmeņlauztuvēs, kas atradās patālu no cietuma ēkām. Ik rītus un pēcpusdienās viņiem bija jāiet uz darba vietu. Džons bija ieskaitīts sestajā nodaļā, kas vienmēr pirmā atstāja cietumu. Četrpadsmitā datuma rītā pa lielceļu brauca bruņotais auto, kuru vadīja kāds kareivja drēbēs ģērbies vīrietis — tas bija mūsu otrais inženieris. Tieši iepretim cietuma vārtiem viņš apturēja mašīnu un izlikās kaut ko izlabojam. Kad sestā nodala bija iznākusi pa vārtiem, viņš sēdās pie stūres un brauca aiz tās, arvien palielinādams ātrumu.

Džons jau bija visam sagatavots. Kad auto atradās viņam tieši līdzās, tas pēkšņi uzlēca uz kāpšļa, no kurienes to mirklī ierāva bruņotajā auto. Par nelaimi, sestajā nodaļā bija arī kāds cietumnieks Holins, kas veikli izmantoja reto izdevību. Pirms auto vadītājs paguva aptvert, kas noticis, viņš bija ielēcis vāģī, ar akmeņu laužamo dzelzi nosizdams cietumsargu, kas bija gribējis to aizkavēt.

Mašīna pilnā ātrumā drāzās prom, un tās bruņas pasargāja bēgļus no lodēm, ko tiem raidīja sargi. Kādā vientuļā, purvainā vietā Bobs jau turēja gatavībā savu lidmašīnu. Gribot negribot viņiem nu bija jāņem līdzi Holins.

Ja netālu no krūmiem viņam nebūtu nokritusi cepure, neviens nebūtu zinājis, kādā virzienā meklēt bēgļus.

—    Un jūrā laikam jau gaidīja "Polianta"?

—   Jā, viss ritēja priekšzīmīgi. Lidmašīnai bija pontoni, tā varēja nolaisties arī ūdeni. Mēs tūliņ uzņēmām Džonu ar viņa pavadoņiem jahtā, bet lidmašīnu saspridzinājām un nogremdējām. Nu mēs jau cerējām, ka visas grūtības pārvarētas.

—    Un tad ierados es?

—    Jā, tad ieradāties jūs… Kas jums notika?

Penelope pēkšņi bija uzlēkusi kājās. Viņas seja bija bāla

kā krīts.

—    Banknotes! — viņa iekliedzās. — Un gravīras!

—    Ko jūs ar to domājat?

Nesakarīgi viņa sāka stāstīt, ko toreiz bija redzējusi Dorbenu mājā. Misters Orfords uzmanīgi klausījās viņas vārdos, bet tad nokāra galvu un smagi nopūtās.

—   Ja es to visu būtu zinājis agrāk! Pie velna!

Klusēdami viņi uzlūkoja viens otru.

—    Ceļasoma nu jau droši vien gul jūras dibenā — tātad mums vairs nav nekādu pierādījumu pret Dorbeniem.

—    Bet es redzēju vēl kādu kvīti, — Penelope lēnām sacīja. — To bija parakstījis kāds misters Felthems.

—    Tas ir Džona agrākais uzvārds. Un kur palika tā kvīts?

—    Es to kaut kur noliku… esmu pārliecināta, ka es viņu paglabāju… A, adītās jakas kabatā— kurā es biju ģērbusies, kad nokļuvu uz "Poliantas"!

—   Un kur ir tā jaka? — misters Orfords uztraukts jautāja.

—   Es atstāju to uz "Poliantas" — tā karājas manā drēbju skapi.

Misters Orfords nokāra rokas gar sāniem.

— Un es cieši piekodināju kapteinim, lai viņš izmet jūrā visu, kas varētu liecināt par jūsu uzturēšanos uz jahtas!

20

Kad Cintija Dorbena atmodās, jūra jau bija kļuvusi mazliet rāmāka un kuģis vairs tik loti nelīgojās. Artūrs drūmi lūkojās ārā pa logu. Viņš jau bija pilnīgi apģērbies.

—     Kas noticis? — Cintija uztraukta jautāja.

—    Viss kārtībā, tikai Penelope nu zina visu.

—    Viņa zina visu? — Cintija naidīgi atkārtoja. — Kas tad viņai to pateica — varbūt tu?

—     Orfords visu rītu sarunājās ar viņu. Man šķiet, ka arī viņa būs tam visu izstāstījusi.

—     Par ko tad?

—     Par ceļošanu ar banknotēm un gravīrām.

Cintija pasmaidīja.

—    Ja viņš grib to atrast, tad viņam jābūt loti veiklam ūdenslīdējam. Es pati nogremdēju somu jūrā.

—     Labāk vajadzēja visu sadedzināt, — Artūrs piebilda, atkal lūkodamies logā. — Bet nu vairs nav nozīmes par to runāt. Ja viņa zem zvēresta apliecinās, ko tā redzējusi mūsu namā, tad lieta var ievirzīties diezgan ļauni.

Cintija piecēlās un apģērba savu rītatērpu.

—    Tu esi muļķis. Lai viņa zvēr! Vai domā, ka viņas dēl tiesa atcels spriedumu?

—    Vaiplens arī ir šeit, — viņš teica, neatbildēdams uz viņas jautājumu.

—    Vaiplens — šeit?

—   Viņš bija izglābto vidū, kas pagājušajā naktī ieradu-'" šies šeit.

—    Vai esi ar viņu redzējies?

Artūrs purināja galvu.

Pirmais, ko viņš sastapa uz klāja, bija misters Orfords. Tas bija neparasti labā garastāvoklī.

—    Kā šorīt klājas mūsu draugam? — Dorbens jautāja.

—    Neesmu viņu vēl redzējis, tomēr ceru, ka brokastis tam garšo labāk nekā jums. Nav taču nekā labāka par tīru sirdsapziņu.

Artūrs pasmaidīja.

—    Kā gan jūs varat par to runāt? Jūs taču arī piederat pie tās pašas bandas, un es brīnos, ka jūs vēl neesat arestēts.

—    Mani tikai tur aizdomās, — misters Orfords uzmanīgi atbildēja. — Bet uz kuru gan nekrīt aizdomas?

Artūrs iesmējās.

—    Piemēram, uz mani. Kādēļ jums vispār vajadzēja iejaukties šajā lietā? Neraugoties uz milzīgajiem izdevumiem, jūs taču tomēr nevarat apgalvot, ka jums būtu bijuši lieli panākumi?

—     Mēs vēl neesam galā, mans kungs. Es loti ticu savai zvaigznei, lai tik viegli atkāptos no tādas lietas kā šī.

—    Tad nu gan būtu vajadzīgi īpaši labvēlīgi apstākli, lai izkultos no šīs nepatīkamās likstas.

Misters Orfords pamanīja pie apvāršņa dūmu mākoni.

—   Tā taču "Polianta", jo šis netīrais kuģis man jau apnicis līdz kaklam. Vakar, apcietinot manu brālēnu, misters Spinners atrada viņa kabatā šifru grāmatiņu, kas deva tam iespēju nosūtīt "Poliantai" telegrammu, lai tā bez kavēšanās brauc šurp. Kā redzat, mister Orford, mēs esam

nodomājuši apcietināt visu bandu, ieskaitot ari Bobu Mailsu.

Es redzu, — misters Orfords teica, pamādams ar

galvu.

Šajā mirklī mistera Spinnera pavadībā uz klāja iznāca Džons. Pamājis misteram Orfordam ar galvu, viņš mierīgi nolūkojās savā brālēnā, kas tam ironiski uzsmaidīja.

—   Jūs sacījāt, — Džons vērsās pie detektīva, — ka "Polianta" pilnā ātrumā tuvojas mums. Tas ir labi, jo tad mums būs daudz patīkamāks ceļojums atpakaļ uz Angliju, mister Spinner. Jūs gan laikam neatļausiet man parunāt dažus vārdus ar misteru Orfordu?

Detektīvs mirkli vilcinājās.

—     Manā klātbūtnē varat runāt.

—    Pateicos.

Džons uzmeta izteiksmīgu skatienu Artūram, kas, plecus raustīdams, aizgāja.

tVai mis Pita ir loti uztraukusies?

—      Mazliet, — misters Orfords apdomīgi atbildēja.

—    Džon, vai jūs neatceraties, kādu rīkojumu es devu Villitam attiecībā uz mis Pitas lietām?

Džons pamāja ar galvu.

—    Atceros gan. Jūs likāt tās iemest jūrā. Bet kādēļ jūs tā jautājat?

Misters Orfords nespēja slēpt savu uztraukumu.

—   To es jums patlaban neteikšu, varbūt jūs pat nekad nedabūsiet to zināt. — Tad viņš vērsās pie detektīva:

—    Vai jūs vēl atceraties prāvas gaitu, mister Spinner?

—    Es taču pats apcietināju lordu Raivertonu.

—     Vai atceraties, uz kādiem pierādījumiem tiesā atsaucās aizstāvis?

Inspektors vāji pasmaidīja.

—       Tur nebija daudz ko aizstāvēt, mister Orford. Advokāts gribēja pierādīt, ka visa apsūdzība celta bez kāda pamata un ka lietiskie pierādījumi ar nolūku slepus ievietoti Felthema dzīvoklī.

—   Vai atceraties Džona Felthema apgalvojumu, ka viņš pārdevis divas gravīras kādam svešiniekam, no kura kā samaksu saņēmis to pašu viltoto naudu, ko vēlāk atrada pie viņa?

Inspektors pamāja ar galvu.

Mistera Orforda balss pārgāja čukstēšanā, kad tas turpināja:

—   Kā jūs domājat, ja man izdotos atrast kvīti, pret kuru nepazīstamais toreiz samaksāja Džonam naudu par gravīrām, ja lords Raivertons varētu apliecināt šī cilvēka personību, ja mums būtu kāda lieciniece, kas šīs gravīras redzējusi Dorbenu namā…

Spinners sarauca pieri un brīdi pārdomāja. Mistera Orforda minētie fakti bija loti pārliecinoši.

—   Katrā ziņā tam būtu liela nozīme. Protams, tieslietu ministrs tūliņ liktu lietu atjaunot, un gadījumā, ja jums izdotos to visu pierādīt… — Viņš purināja galvu. — Tomēr nav ticams, ka jūs varētu iegūt šādus pierādījumus. Kvīts, kuru jūs uzrādītu, varētu būt arī viltota.

—   Būs labāk, ja uzticēšu jums visu, — misters Orfords sacīja, uzmezdams greizu skatienu Dorbenam, kas stāvēja, atspiedies pret margām.

Misters Orfords sīki atstāstīja savu sarunu ar Penelopi. Viņš vēl nebija beidzis, kad kāds vīrietis iznāca uz klāja un draudzīgi uzsita Artūram Dorbenam uz pleca. Sākumā viņi stāvēja ar muguru pret mazo pulciņu, bet tad pēkšņi pavērsās pret to ar seju.

—    Kas tas tāds? — misters Orfords jautāja.

Džons palūkojās turp, bet tad pēkšņi pielēca svešajam klāt un satvēra to pie rīkles.

—    Vai pazīstat mani?

Vaiplens pūlējās atbrīvoties no Džona spēcīgajām rokām. Viņa seja bija pelnu pelēka.

—    Es jūs nepazīstu… nekad neesmu jūs redzējis… lieciet mani mierā!

Džons atlaida viņu vaļā.

—    Šis ir tas cilvēks, kas toreiz nopirka no manis divas gravīras un samaksāja par tām ar viltotām banknotēm! Sis ir tas cilvēks, kuru mani draugi tik ilgi meklēja un kurš bija bez pēdām nozudis!

—     Jūs esat traks! — Vaiplens iesaucās, sakārtodams apģērbu. — Es jūs nepazīstu!

Detektīvs saņēma Džonu zem rokas un aizveda no klāja.

Pusstundu vēlāk inspektors Spinners viens pats uzkapa uz "Poliantas" klāja un tikai pēc divām stundām atgriezās no turienes. Penelope stāvēja pie margām, nenolaizdama skatu no tuvojošās laivas. Viņas dzelteno adīto jaku misters Spinners turēja rokā.

Vai kvīts vēl būs tās kabatā? Viņa lūkojās pēc mistera Orforda, bet tas nekur nebija redzams. Ari Vaiplens bija nozudis. Tikai Artūrs un Cintija stāvēja uz klāja, vērodami laivā sēdošo detektīvu. Viņi izskatījās mazliet samulsuši.

—     Kādēļ mēs visi nevarējām tūliņ pāriet uz "Poliantu"? — Cintija nervozi jautāja. — Kādēļ viņam vienam bija jābrauc turp?

—     Pajautā viņam pašam, — Artūrs vēsi atbildēja, kad inspektors jau kāpa pa trepēm.

—    Kur jūsu draugs? — misters Spinners vērsās pie Artūra. Viņa balsij bija kāda nepatīkama pieskaņa.

—     Jūs domājat Vaiplenu? Cik zinu, tad viņš ir lejā. Bet viņš nebūt nav mans draugs, inspektor.

Ne vārda neatbildējis, misters Spinners nokāpa lejā.

***

Mistera Orforda kajītē aiz slēgtām durvīm noritēja saruna.

—    Es gan tik labi nepazīstu likumus, Vaiplen, bet man tomēr šķiet, ka jūsu stāvoklis nebūt nav tik drošs. Un tad — ko jums nozīmē daži cietumā pavadīti gadi, ja jūs iznāksiet no turienes kā bagāts cilvēks?

—    Bet kas man garantēs, ka jūs turēsiet savu solījumu un tiešām arī samaksāsiet man to summu? — Vaiplens vilcinādamies ieminējās.

—    Šajā ziņā varat droši paļauties uz manu vārdu, — misters Orfords atbildēja. — Galu galā es taču neprasu no jums neko īpašu. Man ir pierādījumi pret jums, kas varētu novest jūs pie karātavām. Nu, mans dēls, vai negribat apdomāties, kamēr vēl neesmu nodevis jūs tiesai?

Vaiplens drūmi lūkojās grīdā un klusēja.

—   Spinners zina par jums visu. Bez tam mums ir kvīts par to naudu, kuru jūs saņēmāt par savu nodevību. Dorbeni atstās kuģi saslēgtām rokām. Vai arī jūs gribat visu mūžu smakt cietumā? Domājiet ātrāk.

—    Es nekad vēl neesmu nevienu nodevis, — Vaiplens nervozi atbildēja. — Un pret mani taču nav nekādu tiešu pierādījumu. Kā lai es zinu, ka vēlāk jūs tiešām izmaksāsiet šo summu?

Misters Orfords gandrīz jau bija viņu pārliecinājis, kad pēkšņi kāds pieklauvēja pie durvīm. Misters Orfords atvēra tās. Uz sliekšņa stāvēja inspektors Spinners, turēdams rokā Penelopes adītajā jakā atrasto kvīti.

—    Man šķiet, jums trūkst vēl šis, — viņš sacīja.

Vaiplens stingu skatu vērās nodevīgajā papīra strēmelē.

— Tas ir iznīcinošais pierādījums! — viņš satriekts nomurmināja.

Bet misters Orfords dziļi uzelpoja un atkrita dīvānā.

21

Misters Džeimšs Ksenokrats Orfords sēdēja pie rakstāmgalda, un caur logu bija redzams Haidparks kuplajā zaļumā, no kura plūda šurp mazās kapelas mūzikas skanas.

Viņš bija pavadījis diezgan vētrainu mēnesi. Sevišķi uztraucoša bija bijusi desmitā uz "Poliantas" pavadītā diena, kad viņam bija jāorganizē kāzu svinības, kas Penelopi Pitu pārvērta par grāfieni Raivertonu. Tās bija loti vienkāršas svinības. Altāra vietu bija pildījusi ar Anglijas karogu pārklāta tukša ziepju kaste. Kapteinis Villits septiņas reizes bija pazaudējis pareizo tekstu un aiz pārpratuma bija jauno pāri vispirms apbedījis, tad nokristījis un beidzot vēl iecēlis garīdznieku kārtā…

Vēlāk misteram Orfordam bija nācies dot neskaitāmas liecības policistam un pat tieslietu ministram. Un beidzot viņam vēl bija vajadzējis organizēt kāzu ceļojumu un medusmēnesi.

— Ir brīži, kad es nožēloju, ka esmu tik resns… un tik vecs, — Orfords noteica.

Bet čeku viņš tomēr smaidīdams noglabāja vēstuļu somiņā.

Beigas

Šausmu banda

1. nodala

Ulānu Harijs ieradās Bertona ielas policijas iecirkni, lai uzrādītu savu apliecību par atbrīvošanu no cietuma. Pēc septiņiem gadiem ieslodzījuma viņš bija izlaists no Dārtmūras.

Ar drūmu izteiksmi dzeltenajā, rētainajā sejā viņš ienāca iecirknī un pasniedza savu apliecību vecākajam kārtībniekam.

"Harijs Benefords, sodu izcietušais cietumnieks. Man jāpiesakās…"

Šai acumirklī viņš pamanīja policijas inspektoru, un viņa skats iegailējās. "Labrīt, inspektori Vēl aizvien pie dzīvības?"

"Pat loti!" inspektora palīgs Arnolds Longs jautri atsaucās.

Harija neglītās lūpas dusmās raustījās.

"Brīnos, kā jūsu netīrā sirdsapziņa ļauj jums naktīs gulēt. Ar viltību un blēdību jūs man sagādājāt septiņus gadus!"

"Cerēsim, ka man izdosies jums sagādāt vēl otrus septiņus gadus," ierēdnis jautri atbildēja.

"Paklausieties, inspektor, es negribu draudēt, bet jums vairs nebūs izdevības iespundēt mani otrreiz, un tik daudz es gribētu kā sacīt: "Uzmanieties!""

Longs iesmējās:

"Cilvēk, jūs runājat par daudz."

Izbijušais cietumnieks dusmās trīcēja. Viņš mēģināja runāt, bet nespēja, tikai pagriezās pret vecākā kārtībnieka galdu un drebošu roku nolika uz tās savus dokumentus.

"Ak, jūs esat slīpēts, jūs visi esat slīpēti. Tādus ļaudis kā mani ir viegli noķert, bet kāpēc jūs vēl neesat notvēruši Šeltonu? Visi Anglijas policijas suni nav varējuši sadzīt viņa pēdas."

Longs neatbildēja. Viņam vēl līdz šim nebija gadījies tikties ar Kleju Šeltonu.

Atgriezies Skotlendjardā, viņš pārliecinājās, ka viņa turpmākajā dzīvē Šeltons tomēr spēlēs lielu lomu.

Kas bija Klejs Šeltons? Neapšaubāmi viens no visveiklākajiem Londonas noziedzniekiem. Jau kopš piecpadsmit gadu vecuma viņš nodarbojās ar akreditīvu, vekseļu un čeku viltošanu. Klejs Šeltons, protams, saucās pavisam citādi, taču tieši šo vārdu 1899. gada 3. septembri kāds kalsnējs, tuvredzīgs vīrietis ierakstīja Dortingas "Baltā brieža" viesnīcas viesu grāmatā, un, saucoties šajā vārdā, minētais vīrietis ar vienkārša trika un parasta viltojuma palīdzību no Saseksas bankas izkrāpa 7200 mārciņu. Tas bija pirmais vārds, ar kuru viņš kļuva pazīstams, un ar šo vārdu viņu ierakstīja centrālās policijas pārvaldes noziedznieku reģistros.

Virsleitnants Bilerbijs no Valsts naudas spiestuves, kurš uz viltotas pilnvaras pamata no Āfrikas bankas saņēma 25 000 mārciņu, neapšaubāmi bija ļoti līdzīgs Šeltonam, lai gan valkāja Osas un monokli. Bankas detektīvam, militāro pakāpju labam pazinējam, šis jaunais virsnieks likās aizdomīgs, un viņš tam sekoja uz Vinbergu. Vēlāk detektīvu atrada nodurtu priežu mežā pie Kenilvortas.

Inspektors Vansiters bija apspriedē pie sava priekšnieka. Viņš izskatījās norūpējies un dziļi satriekts.

"Man ārkārtīgi žēl," policijas priekšnieks sacīja, "ka ari jums, tāpat kā jūsu kolēģiem, nav veicies. Labākais, ko varu darīt jūsu labā, ir atsvabināt jūs no šī uzdevuma un nodot to kādam citam. Jūsu laime, ka nevienam no ierēdņiem, kam bijusi darīšana ar Šeltona viltojumiem, nav veicies vairāk."

Pirms trim mēnešiem Šeltons, nosūtot viltotu telegrammu, no Londonas Sitijas bankas bija saņēmis 15 320 mārciņu. Visi lietpratēji piekrita, ka šī krāpšana bijusi īsts meistardarbs. Lai gan policija veiklo blēdību savā ziņā pat apbrīnoja, tomēr tās pienākums bija rūpēties, lai nekas tamlīdzīgs vairs neatkārtotos.

"Mes viņu nevaram notvert, tāpēc ka to nepazīstam," inspektors sacīja, "bet galvenokārt tāpēc, ka viņš strādā viens. Pat gadījumā ar telegrammu viņš rīkojās viens pats. Blēdi, kas ir pietiekami veikls, lai strādātu viens pats, var notvert tikai ar paša Dieva palīdzību. Ja šajā lietā būtu iejaukta kāda sieviete — sieva vai cits kāds palīgs —, tad gan viņš savus noziegumus nebūtu varējis turpināt veselus piecpadsmit gadus."

Iestājās mokošs klusums. Policijas priekšnieks, kurš inspektoru loti augstu vērtēja un gribēja viņam šo lietu padarīt pēc iespējas vieglāku, neredzēja citas izejas kā sarunu pārtraukt.

Inspektoram nebija ko iebilst, bet vienu padomu viņš varēja dot, un to viņš arī darīja:

"Es neticu, ka jebkurš detektīvs Šeltonu varētu noķert, ja vien tas uzmanās un nepieļauj rupju kļūdu. Tikai viens vīrs varbūt varētu…"

Priekšnieks Makfarlans it labi zināja, kuru vīru detektīvs domā, tomēr klusēja, jo gribēja dzirdēt sava padotā priekšlikumu.

"Inspektora palīgs Longs," Vansiters sacīja. Priekšnieka seja savilkās.

"Hm! Longs?" Viņš neticīgi pakratīja galvu.

Arnolds Longs, policijas ierēdnis ar universitātes izglītību, bija miljonāra dels. Tas, kā sera Godleja Longa dēls iestājās policijas dienestā, bija garš stāsts. Kādā nebaltā dienā saniknotais Kembridžas universitātes dekāns bija izraidījis jaunekli no augstskolas. Izraidījuma iemesls bija tas; ka Arnolds sastrīdējās ar augstskolas tiesneša sulaini un to ieplaukāja.

Longs, seniors, bija loti saniknots un sūtīja dēlu plašajā pasaulē, lai tas pats sev nopelna uzturu. Arnolds gāja arī, bet pēc mēneša ieradās tēva mājās Berkleja ielā policijas ierēdņa tērpā, un visas sera Godleja lūgšanas un draudi nevarēja piespiest viņu novilkt šo tērpu.

Tēvs tomēr nepārtrauca sakarus ar dēlu, bet izjuta pat zināmu lepnumu par dēla patstāvību un enerģiju.

Drīz vien jaunā Longa darbība pievērsa priekšniecības uzmanību. Viņu pārcēla uz kriminālnodalu, un te jauneklis pierādīja, ka viņam ir reti laimīga roka, ja vajadzēja notvert kādu slīpētu blēdi.

"Zēnam laimējas," runāja Skotlendjardā, bet tomēr bija spiesti iecelt jauno censoni par inspektora vietas izpildītāju.

Arnolds Longs bija kalsnējs, slaida auguma cilvēks. Viņš varēja ātri skriet, divus gadus bija bijis amatieru boksa meistars, varēja kāpelēt kā kaķis, un viņam piemita kaut kas tāds, kas atgādināja šā dzīvnieka smalko instinktu.

"Inspektora palīgs Longs?" Priekšnieks domīgi raustīja apakšlūpu. "Viņš rīkojas pārāk patstāvīgi un ne vienmēr ievēro likumu. Bet…"

Visu dienu viņš domāja par šo lietu un tās pašas dienas pievakarē Arnoldu Longu aicināja šefa kabinetā.

Jaunais detektīvs klausījās smaidīdams.

"Nē, dokumenti man nav jāpārskata, jo es labi pārzinu Šeltona dēkas. Dodiet man trīs mēnešus laika, un es viņu nogādāšu tur, kur viņam nāksies ieturēt maltītes noteiktā laikā."

"Neesiet tik bramanīgs, Long!" priekšnieks brīdināja.

Izteicis daudzas pamācības un brīdinājumus, viņš atlaida Longu. Pusstundu vēlāk jaunais detektīvs lika sevi pieteikt Banku savienības priekšsēdētājam.

2. nodala

Krāšņā pavasara rītā Šeltons lēni pastaigājās pa Lombarda ielu, kurā viena banka atrodas blakus citai. Viņš apstājās kādas ēkas priekšā, kas, lai gan bija ietērpta granītā, tomēr izskatījās drūma un neizteiksmīga.

"Kas tā par ēku?" viņš vaicāja tuvumā stāvošajam pilsētas kārtībniekam.

"Tā ir Sitijas un Dienvidu banka."

"Paldies!" Šeltons sacīja, ar vēl lielāku godbijību apskatot namu.

Piebrauca automobilis. Šoferis atvēra durvis, un no tā izkāpa kāda loti daiļa jaunava, tad vecāka dāma un jauns, elegants kungs ar melnām ūsām, kuram bija monoklis un spīdīgs cilindrs.

Atbraucēji pazuda bankā, un policists pienāca pie šofera.

"Cik ilgi jūs gaidīsiet?" viņš vaicāja.

"Minūtes piecas," šoferis atbildēja, ērti iekārtojies sēdeklī.

"Ja viņi uzkavēsies ilgāk, jums jāgaida automobiļu stāvvietā." Kārtībnieks šoferim vēl kaut ko aizrādīja un pagriezās pret Šeltonu.

"Jūs laikam Londonā esat pirmoreiz?" viņš jautāja.

Šeltons pamāja ar galvu.

"Jā, es tikko atgriezos no Dienvidamerikas. Sabiju tur 25 gadus. Argentīnas banka taču ir kaut kur tepat, vai ne?"

Policists norādīja uz kādu celtni, bet Šeltons neizrādīja ne mazāko vēlēšanos aiziet.

"Grūti pat ticēt, ka šai ielā atrodas tik daudz naudas."

Policists domīgi pasmaidīja.

"Redzējis neesmu, bet nešaubos…"

Viņš nenobeidza teikumu un pakustināja roku, it kā gribētu to pielikt pie cepures. Kāds taksometrs pieturēja aiz pirmā automobiļa, un no tā izlēca jauns vīrietis. Viņš zīmīgi pavērās policistā, pārlaida Šeltonam saprotošu skatu un pazuda bankā.

"Kas tas bija? Policijas virsnieks?" Šeltons bija pamanījis kārtībnieka pārtraukto sveicienu.

"Ne, kungs, tas bija kāds veikalnieks, kuru pazīstu," ierēdnis atbildēja un pagriezās pret taksometra vadītāju, lai dotu tam norādījumus.

Bankā ieejot, inspektors Longs ievēroja daiļo sejiņu pie kases lodziņa, tomēr viņš nekavējoties devās bankas direktora svētnīcā. Neliela auguma tukls kungs, gluži kailu galvu, piecēlās un spēcīgi spieda detektīva roku.

"Vai drīkstu jūs lūgt acumirkli uzgaidīt?" viņš sacīja. "Man jārunā ar kādu klientu."

Viņš izsteidzās no kabineta un pēc dažām minūtēm atgriezās ar apmierinātu smaidu sārtajā sejā.

"Enerģiska dāma," direktors sacīja. "Vai jūs viņu neievērojāt?"

"Man viņa šķita sevišķi daiļa," slepenpolicists atsaucās.

Direktors Monkfords labsirdīgi, bet nepacietīgi pakratīja galvu.

"Tā ir sekretāre. Es domāju vecāko dāmu — Rivelstokas jaunkundzi. Jau trīsdesmit gadus viņa ir mana kliente. Jums jāiepazīstas, viņa ir loti īpatnējs cilvēks. Jaunais cilvēks, kas viņu pavada, ir viņas pilnvarotais, drusku aušīgs, bet viens no daudzsološākajiem advokātiem."

Bankas direktora kabinetā bija neliels lodziņš, pa kuru varēja redzēt bankas kases telpas un trīs minētās personas. Vecākā dāma domīgi pārskaitīja papīra naudas žūksni, bet jaunā meitene ar garlaicīgu skatu — tā Longam šķita — aplūkoja telpas bagātīgi izrotātos griestus. Detektīvam meitenes seja likās loti neparasta. Skaistas meitenes var satikt ik dienas, bet te bija kaut kas cits— dzīves spēka izteiksme, kas viņu uzreiz savaldzināja. Smaidošo, jauno cilvēku blakus Rivelstokas jaunkundzei viņš gandrīz neievēroja. Nejauši

Longa skats sastapās ar jaunavas acīm, un sekundi viņi pētoši viens otru uzlūkoja. Tikpat ātri meitene novērsās, un Arnolds izdzirda baņķieri sakām:

"Es neticu, ka jūs Šeltonu notversiet. Nevienam neizdosies viņu sagūstīt. Tas zellis ir glums kā zutis. Pēc manām domām, viņš pieder pie kādas sevišķi izveicīgas bandas…"

"Es gribētu, lai tā būtu," jaunais detektīvs pavīpsnāja. "Šo ideju atmetiet, Monkforda kungs. Šis vīrs strādā gluži viens, tas nodrošina viņu pret katru nodevību."

No galda atvilktnes baņķieris izņēma lielu mapi un nolika to uz galda.

"Te jūs atradīsiet ne tikai Sitijas un Dienvidu bankas, bet ari visu citu to banku ziņojumus, kuras šis vīrs ir apstrādājis. Te ir visu parakstu oriģināli, bet es neticu, ka tas jums daudz palīdzēs."

Kādu ceturtdaļstundu Longs šķirstīja papīrus.

"Redzu, ka visi pierādījumi, ieskaitot pirkstu nospiedumus, ir pārbaudīti."

Monkfords piekrītoši pamāja.

'To vienmēr dara dokumentu viltošanas gadījumos. Kreisā roka, kas parasti tur dokumentu, bijusi cimdota."

Izejot no bankas, Longs pameta skatu pa labi un pa kreisi, šaubīdamies, uz kuru pusi doties; galu galā viņš nolēma aiziet uz tvaikoņu satiksmes biroju. Lombarda ielas stūri detektīvs pamanīja kalsnēju vecāku kungu, kas bija apstājies un noskatījās garām plūstošajā kustībā. Ar acu kaktiņiem tas raudzījās uz tuvojošos svešinieku, un Longs šo pētošo skatu tūliņ pazina. Tā bija tikai īsa sekundes daļiņa, bet šīs pelēkās, novērojošās acis skaidri teica:

"Es tevi pazīstu, tu esi slepenpolicists!"

Longam bija tāda sajūta, it kā viņu būtu ķērusi elektriskā strāva. Viņš pārgāja ielai un nopirka avīzi. Svešais vīrietis vēl arvien turpat stāvēja. Labi piegulošā vasaras uzvalkā un baltā platmalē viņš atgādināja kājnieku pulka virsnieku.

Longs laikrakstu pārdevējam iedeva šiliņu, lai, mainot naudu, iegūtu laiku un varētu novērot svešinieku. Droši vien tas bija kāds vietējais afērists, viens no to cilvēku armijas, kas pārtiek no šaubīgiem veikaliem. Šā vīra īsajā skatā viņš bija lasījis ienaidu un juta, ka svešinieks viņu pazinis. īsu mirkli viņš gribēja atgriezties un uzsākt sarunu ar šo tipu. Bet viņš bija Skotlendjarda ierēdnis un šobrīd atradās Londonas centrā — Sitijā, bet te darbojās savi slepenpolicisti, un tie nelabprāt vēlējās, lai citi iejauktos viņu darbības rajonā.

Tanī pašā brīdī pelēkais kungs pasauca taksometru un aizbrauca. Tiklīdz viņš bija nozudis, arī Longs, it kā iekšējas nojautas vadīts, iekāpa automobilī.

"Pa Lombarda ielu! Turieties aiz dzeltenās mašīnas! Jūs to drīz panāksiet."

Paslēpis seju aiz avīzes, Longs vēroja, kā izsekotais slepeni glūn pa automobiļa mazo aizmugures lodziņu.

Tai pašā vakarā policijas šefs Makfarlans jau taisījās atstāt savu biroju, kad viņu apturēja laimē starojošs jauneklis.

"Jūs varat to saukt par veiksmi," viņš kā bez elpas iesaucās, "bet es atradu Kleju Šeltonu!"

"Es tam neticu," pārsteigtais komisārs sacīja.

"Saderam!" inspektors Longs strupi atbildēja.

3. nodaļa

Kad nedēju vēlāk Klejs Šeltons brauca caur mazo, netīro Čelmsfordas pilsētiņu, viņu pēkšņi sagrāba ļauna priekšnojauta. Neizprotamu baiļu dēļ viņš dažus acumirkļus palika gandrīz bez elpas. Šeltons apturēja mašīnu lauku ceļa vidū. Pa labi rēgojās augsts, netīri sarkans mūris ar mazliet uz iekšpusi ievirzītiem drūmiem, melniem vārtiem.

Šeltons nobraucīja sirmās ūsas, kuras viņš jau sešas nedēlas kopa ar vislielāko rūpību.

Čelmsfordas cietums. Vai viņš šo vietu jau agrāk nebija ievērojis, to pat lāgā neapzinādamies?

Nelielās durtiņas maslvajos vārtos atvērās, un iznāca uzraugs, tam sekoja četri vīrieši privātā un vēl otrs uzraugs. "Cietumnieki ceļā uz Dārtmūru," Šeltons nodomāja. Sai acumirklī lielā ātrumā piebrauca automobilis un apturēja pie cietuma vārtiem. Cietumnieki kopā ar uzraugu ieņēma vietas automobilī, otrs uzraugs nosēdās blakus šoferim, un mašīna aizdrāzās.

"Hm," Šeltons domīgi sacīja un vēlreiz nobraucīja ūsas.

Viņš piedeva gāzi, apgrieza mašīnu un aizbrauca atpakaļ uz Čelmsfordu, kur izkāpa pie viesnīcas "Saracēņa galva". Kādā grāmatu veikala logā viņš ieraudzīja izkārtni:

"Pieņem sludinājumus visiem Londonas laikrakstiem."

Iegājis veikalā, Šeltons palūdza papīru un sāka rakstīt. Tas aizņēma zināmu laiku, jo pārdevējs, kas agrajā rīta stundā strādāja veikalā, bija tikai māceklis, kas ar veikala darbību nebija lāgā iepazinies. Beidzot viņš atrada vajadzīgos formulārus.

"Lūdzu, ievietojiet to laikrakstā "Times"," Šeltons teica, pasniedzot naudu.

Jauneklis paņēma sludinājumu un to rūpīgi izlasīja.

Atvieglotu sirdi Šeltons atstāja veikalu, bet jauneklis, norūpējies, lai sludinājums nepazustu, ielika to grāmatā un atkal iegrima lasīšanā. Šajā nodarbē viņu pārsteidza veikala īpašnieks un pārskaities uz vietas atlaida.

Antonija Trolopa apcerējums "Par garīgo dzīvi" tika pa roku galam aizmests grāmatplauktā, un līdz ar to aizgāja zudumā nodotais sludinājums.

Ja Šeltons to būtu zinājis, tad gan viņš nebūtu tik mierīgi sēdējis savā mašīnā.

Šaipus Koltčestras viņš iegrieza automašīnu kādā šķērsielā, izņēma no kādas zem sēdekļa novietotas kastes somu, kurā atradās apģērba gabali, šķēres un bārdas dzenamie piederumi. īsā laikā viņš pārvērtās par pavecāku, slimīga izskata kungu. Ļoti uzmanīgi novērtējis savu pārvēršanos, viņš steidzīgi devās uz tramvaja piestātni un ar šo nožēlojamo satiksmes līdzekli aizbrauca uz pilsētas centru.

Pulkstenis sita desmit, kad viņš iegāja Rietumgrāfistes bankas ēkā un nolika uz pults kādu dokumentu un grāmatu. Bankas ierēdnis caur brillēm rūpīgi apskatīja dokumentu un tad pazuda direktora kabinetā. Atgriezies bankas kases telpās, viņš smaidīja tik godbijīgi un vainīgi, kā jau cilvēks, kura ļaunās aizdomas izrādījušās aplamas.

"7600," viņš laipni sacīja. "Kādās naudaszīmēs jūs tās vēlētos saņemt, pulkveža Veterbija kungs?"

"Simtniekos," Šeltons paskaidroja.

Parādījās banknošu pakas. Ar apbrīnojamu izveicību kasiera pirksti skaitīja naudaszīmes, kuru numurus viņš pierakstīja īpašā grāmatā.

"Pateicos," Šeltons sacīja.

Viņš iebāza banknotes krūšu kabatā un jau grasījās aiziet.

Bankas telpās bija vēl divi cilvēki, un patlaban trešais ienāca pa virpuldurvīm.

Viens no vīriešiem izskatījās loti noguris un stāvēja, atspiedies pret pulti.

Tam Šeltons nepiegrieza nekādu vērību, toties viņa skats kā sastindzis kavējās pie vīra, kurš stāvēja pie durvīm un smaidīdams uzsauca:

"Labrīt, Šelton!"

Šeltons stāvēja kā lamatās iekritis mežazvērs.

"Vai jūs runājat ar mani? Mans vārds nav Šeltons."

Arnolds Longs pamāja, noņēma platmali un noglaudīja melnos matus. "Es loti gribētu…" viņš labsirdīgi iesāka.

Šeltons piepeši metās virsū detektīvam.

Nākamajā mirklī trīs vīri cīnījās uz grīdas. It kā nogurušais kungs arī iejaucās cīņā.

"Nolādēts!"

Atskanēja apdullinošs sprādziens, un viens no policistiem, asinīm pārplūdis, saļima uz mozaīkas grīdas.

"Nometiet revolveri, vai es šaušu!"

Šeltons pacēla galvu un ātri apskatījās visapkārt. Briļļainais bankas ierēdnis ar apbrīnojami mierīgu roku mērķēja uz viņu. Kā redzams, kara laikā pat vistuvredzīgākie ierēdņi bija iemācījušies nonāvēt cilvēkus.

Inspektors Longs aplika bālā vīra roku locītavām ledainus dzelžus. Kamēr bankas ierēdnis zvanīja uz slimnīcu, bankā ienāca divi formās tērpti policisti.

"Es jūs meklēju dokumentu viltošanas dēļ," Longs sacīja, lūkodamies uz savu nekustīgo biedru, ap kuru asins lāma kļuva arvien lielāka. "Es biju pārliecināts, ka jūs nekad nelietojat revolveri."

Šeltons neatbildēja, un detektīvs pagriezās pret nogurušo svešinieku, kas ari bija iejaucies. "Pateicos jums, kungs. Vai jūsu vārds nav Krelejs?" viņš piebilda, tuvāk aplūkojot izpalīdzētāju.

Labi ģērbtā kunga seja kļuva bāla kā krīts. Nojukušo ūsu dēl viņš izskatījās sevišķi nožēlojams. "Mani gandrīz pašu nogalināja," viņš izdvesa. "Es gribēju to labāko. Paziņojiet man, ja būšu jums vajadzīgs. Vai viņš ir beigts?"

"Domāju— jā," skumīgi pamāja jaunais slepenpolicists. "Kaut jūs to nebūtu darījis, Šelton. Šo slepkavību būs vieglāk pierādīt nekā citas, kuras ir uz jūsu sirdsapziņas."

Uz ielas gaidīja automobilis ar diviem policistiem. Longs lika gūsteknim iekāpt un tad sekoja pats.

Kur Šeltons bija redzējis važās kaltus cilvēkus? Čelmsfordā. Viņam šķita, ka no tā laika pagājis vesels tūkstotis gadu.

4. nodala

Brīnišķīgi jaukā 14. jūnija rītā Arnolds Longs jau piecos atstāja Londonu. Saule mirdzēja, un vasarnīcu dārzi, kuriem viņš brauca garām, liesmoja krāšņās nokrāsās. Klusajos lauku ceļos viņš sastapa tikai laucinieku ratus.

Viņš tikko bija izbraucis cauri nelielam ciemam un brauca pa taisnu šoseju starp zaļām druvām, kad ievēroja kādu vīrieti, kurš sēdēja uz akmens ceļa malā.

Viņš tūliņ pazina šo diedelnieku un apturēja mašīnu.

"Labrīt, ulān! No kura laika jūs esat uzsācis lauku dzīvi?"

Ulānu Harijs izņēma papirosu no mutes, domīgi uz to paskatījās un aizsvieda pa roku galam.

"Ceru, ka nevienu ar to netraucēju," viņš īgni atrūca.

"Jūs droši vien esat bez darba?"

"Man ir labs darbs, ja jūs to tik loti gribat zināt, — un pat sevišķi labs darbs." Ulāna sejā parādījās loti savāda izteiksme.

Arnolds Longs pavīpsnāja, turpināja savu ceļu un drīz vien pieturēja pie Čelmsfordas cietuma vārtiem. Pulkstenis nosita septiņi. Kāds uzraugs atvēra vārtus un pavadīja jauno detektīvu pa šauru eju, kuras galā atradās atvērtas durvis. Cietuma priekšnieks bija viens pats savā nelielajā darbistabā, jo vēl nebija atnācis ne viņa palīgs, ne ari citi ierēdņi, kuriem vajadzēja būt klāt pie svarīgā notikuma.

"Pašlaik pie Šeltona atrodas garīdznieks. Būšu laimīgs, kad tas viss būs garām. Es nevaru pierast pie tā."

Arnolds pamāja ar galvu. "Visu ceļu es cerēju, ka viņš būs atteicies no savas vēlēšanās tikties ar mani."

Cietuma priekšnieks pakratīja galvu. "Pēdējais jautājums, ar kuru viņš vakar pie manis griezās, bija — vai jūs šodien ieradīsieties. Atbildēju, ka viņa vēlēšanās ir paziņota Iekšlietu ministrijai un tā pa telegrāfu atbildējusi, ka jūs ieradīsieties."

Viņš piecēlās no krēsla, un slepenpolicists tam sekoja pa šauru eju līdz kādām biezām durvīm. Viņi iegāja augstā, iegarenā telpā, kurai abās pusēs bija durvis. Pie kameras, kura atradās vistuvāk ieejai, stāvēja uzraugs. Kameras durvis bija vaļā, un no iekšpuses plūda gaisma.

"Uzgaidiet," priekšnieks sacīja un iegāja kamerā.

Viņš tūdaļ atgriezās un pamāja Longam. Ar satrauktu sirdi detektīvs iegāja uz nāvi notiesātā kamerā.

Šeltons, izmeties kreklā, rokas sabāzis kabatās, sēdēja uz gultas malas. Stingo seju ierāmēja pelēka bārda. Šeltonu gandrīz vairs nevarēja pazīt.

"Sēdieties, Long!"

Bet inspektors Longs palika kājās un gaidīja, kas Šeltonam sakāms.

"Pirms aizeju viņā saulē, gribēju jūs vēlreiz redzēt." Viņš izņēma papirosu no mutes, izpūta gaisā dūmu gredzenu un uzmanīgi to vēroja, līdz dūmi izdzisa pie griestiem. "Savā dzīvē esmu nogalinājis četrus cilvēkus un nekad neesmu to nožēlojis," viņš domīgi piebilda. "Pirmais bija bankas detektīvs Keiptaunā un otrs— bankas direktors Bombejā. Es nemaz negribēju viņus nonāvēt, bet apdullinošais līdzeklis izrādījās par stipru. Tad nāca gadījums Šelbijā. "Slepenais" man sekoja, kad devos uz savu mitekli, kuru biju ierīkojis kādā laivā. Tā bija diezgan nepatīkama būšana. Jūs viņu atradīsiet apraktu starp divām gobām pie Benšemas klostera."

Arnolds gaidīja.

"Ceturtais…" Atkal Šeltons izlaida gaisā dūmu mutuli un tam domīgi sekoja. "Par ceturto es negribu runāt. Tā bija kāda neparasta un nepatīkama lieta… kaut kas netīrs!…"

Šeltons uzsmaidīja nopietnajam vīram, kas stāvēja viņa priekšā. "Tagad es par to saņemšu sodu — tā jūs domājat, bet jūs maldāties! Jūs mani pakārsiet un apraksiet, bet es turpināšu dzīvot! Es jūs aizraušu sev līdzi nebūtībā, Arnold Long! Ikvienu, kas mani pazudinās, es paņemšu sev līdzi!"

Notiesātais vēlīgi iesmējās.

"Jūs droši vien domājat, ka karstums mani padarījis traku! Mans draugs, pasaulē ir daudz tādu lietu, kādas jūs pat sapni neesat redzējis. To jūs vēl piedzīvosiet!"

Vina skats atdūrās pret akmens plāksnēm izlikto grīdu. Uz īsu brīdi Šeltona piere savilkās grumbās, bet tad viņš atkal iesmējās.

"Tas ir viss," viņš strupi teica. "Padomājiet par to, Longa kungs! Pat no kapa es izstiepšu roku pēc jūsu dzīvības."

Longs neatbildēja un, domās nogrimis, sekoja cietuma priekšniekam darbistabā.

"Ko jūs par to sacīsiet?" priekšnieks teica, slaucīdams sviedrus. Viņš bija bāls un satriekts.

"Es nejaujos iebiedēties," Arnolds Longs atbildēja.

Viņš nenogaidīja soda izpildīšanu. Čelmsfordas tuvumā, nelielā ciematiņā ar loti vecu baznīcu, viņš pieturēja. Baznīcas pulksteņa lielais rādītājs tuvojās pilnai stundai. Viņš noņēma platmali. Un pulkstenis jau sita: viens — divi — trīs.

"Debesu tēvs! Dod mieru šim nabaga cilvēkam!" viņš sacīja ļoti nopietni, jo zināja, ka Kleja Šeltona dvēsele šo pasauli atstājusi.

Pēkšņi kaut kas ķēra automobiļa stikla vēja aizsargu, un tas saplīsa gabalos.

Longs nobremzēja mašīnu.

"Tiešām, pat no kapa viņš tīko pēc manas dzīvības!"

Otra lode norāva viņam cepuri no galvas un trešā nosvilpa gar pašām lūpām.

Vienā sekundē Arnolds Longs bija ārā no automobiļa un pētoši lūkojās mierīgi snaudošajā apkārtnē. Viņš nevarēja saskatīt neviena cilvēka, pat neviena krūma, kas dotu paslēptuvi uzbrucējam. Tomēr tālumā jauneklis ieraudzīja zemus krūmājus, virs kuriem kūpēja gaišs dūmu mākonītis.

Detektīvs, cik jaudas, skrēja turp pāri pļavai. Atskanēja ceturtais šāviens. Viņš pieplaka pie zemes, jaunu šāvienu nebija, un Longs pielēca kājās un turpināja skriet līču ločiem.

Pēkšņi viņš ieraudzīja kaut ko tādu, no kā pagura sirds, — krūmāju tuvumā pāri zālei pacēlās liela, balta roka, kuras stingstošie pirksti konvulsīvi tvēra gaisu.

5. nodaļa

Kāds vīrietis gulēja uz muguras, roku pret zilajām debesīm izstiepis. Tam blakus atradās kara šautene, kuru nāves agonijā cieši apskāva otra roka.

Arnolds pavērās mirušā sejā.

Tas bija ulānu Harijs— beigts!

Ulānu Harijs! Arnolds raudzījās pelēkajā sejā, nevarēdams ticēt savām acīm. Pavirši apskatot līki, viņš bija skaidrībā par nāves cēloni. Bijušo cietumnieku no pāris solu attāluma bija ķērusi lode mugurā. Viņš pacēla vēl silto šauteni: stobrā bija vēl viena neizšauta patrona.

Dažus solus aiz krūmājiem viņš uzgāja stāvu zemes uzbērumu, gar kuru aizvijās taka. Lauku ceļš, uz kuru tā veda, apmēram simt metru attālumā nogriezās asā leņķī, nekur nebija saskatāma ne dzīva dvēsele. Taču baltajos ceļa putekļos varēja redzēt automobiļa riepu sliedes. Atgriežoties pie nošautā, Longs pēkšņi izdzirda motocikla tarkšķēšanu un tik tikko paguva saskatīt braucēja galvu ādas cepurē.

Detektīvs deva braucējam zīmi apstāties. Svešais to neapšaubāmi redzēja, bet nepieturēja, lai gan šķita, ka Longa automobiļa tuvumā viņš uz īsu mirkli samazināja motocikla ātrumu. Sekundi vēlāk braucējs pazuda aiz alkšņiem, kas auga gar šosejas malu.

Detektīvs skatījās visapkārt, vai neredzēs kādu, kas viņam varētu palīdzēt. Šāvienus taču apkārtnē vajadzēja dzirdēt.

Tālumā viņš ieraudzīja melnu šķūni, pie kura no rīta bija sastapis ulānu Hariju.

Longam neatlika nekas cits kā doties uz tuvāko ciemu pēc palīgspēkiem. Viņš jau bija nogājis pusi ceļa pāri pļavai, kad ieraudzīja gaišu liesmu uzšaujamies gaisā tur, kur bija atstājis savu automobili. Atskanēja apdullinošs sprādziens, un gaisā uzlidoja mašīnas daļas.

Longs sastinga. Tad viņš skrēja, cik vien spēja, uz katastrofas vietu. No mašīnas bija atlikusi tikai saliektu metāla un svelošu koka dalu masa. Par laimi, viņš ieraudzīja uz motocikla tuvojamies kādu policistu, kurš bija izdzirdējis eksploziju. Sasniedzis Arnoldu, tas pieturēja.

"Kas noticis ar jūsu mašīnu — vai gaisā uzskrējusi?"

"Tas taču skaidrs," detektīvs sapīcis atsaucās, "nav vērts pūlēties meklēt spridzekli, kas to izdarīja."

"Uzspridzināta!" pārsteigtais lauku policists iesaucās.

Sadragātā mašīna Longu vairs neinteresēja. Dažos vārdos viņš pastāstīja kārtībniekam par traģisko notikumu un aizveda to uz krūmājiem pie ulānu Harija.

"Uz šosejas lejā redzamas riepu pēdas," Longs sacīja, "bet man liekas, ka mēs vainīgos varētu panākt tikai ar lidmašīnu."

Bija jau pēcpusdiena, kad Longs ar ziņojumu ieradās Skotlendjardā. Policijas priekšnieks Makfarlans klausījās viņā sarauktu pieri.

"Viss šis notikums ir mīklains un, gribētos sacīt, pat neiespējams," viņš teica. "Šeltonu pakāra pulksten astoņos, un nav ne mazāko šaubu, ka viņš ir miris. Vai jums nebija nekādas iespējas noskaidrot, uz kurieni veda motocikla un automobiļa sliedes?"

Longs pakratīja galvu.

"Nē, ne mašīnu, ne bumbas metēju nevarēja redzēt — tas ir loti viegli izskaidrojams. Mašīna varēja nogriezties pa labi un tad atkal atgriezties. Vienīgais automobilis, kas ciemā manīts, bijis Forda preču auto. Tas acīmredzot pieder sakņu tirgotājam, jo bijis piekrauts ar kāpostu un kartupeļu maisiem. Kur palika motocikls, es zinu, bet gribētu pāris nedēlu par to klusēt. Priekšnieka kungs, mums ir darīšana ar Šausmu bandu."

Makfarlans pārsteigts paskatījās uz viņu — priekšnieka piere saraucās. "Es jūs īsti labi nesaprotu," viņš sacīja. "Šeltons strādāja viens pats. Viņš nebija bandas vadonis, un viņam nebija draugu. Bez tam, cik man zināms, neviens nav interesējies, vai šis cilvēks ir dzīvs vai miris."

Jaunais detektīvs domīgi košļāja apakšlūpu. "Taisnība," viņš sacīja, "un tomēr es nevaru aizmirst Šeltona draudus. Mums droši vien būs daudz darba un pie tam grūta darba. Šausmu banda nerims plosīties. Izrēķināties ar mani viņi uzdeva ulānam, jo viņš bija pazīstams kā labs šāvējs, bez tam viņu bija viegli uz to piedabūt, jo tas mani ienīda. Kad viņi redzēja, ka ulāna lodes netrāpa mērķī, viņi to nošāva. Bet Harijs tiktu nošauts ari tad, ja botu man trāpījis. Viņš bija nolemts nāvei no tā mirkļa, kad uzņēmās šo netīro uzdevumu."

Turpmākajos mēnešos, kas sekoja šim notikumam, Arnolds Longs izjuta sevišķu dzīvesprieku. Apziņa, ka viņa dzīvība ir apdraudēta, deva detektīva gaitai ārkārtīgu elastīgumu un viņa acīm neparastu spožumu.

6. nodala

Rivelstokas jaunkundze bija veca dāma, bet tomēr nekādas dīvainības viņai nevarēja pārmest. Ne viņa greznoja savu salonu ar pinkainiem punduršuneliem, ne sevi pašu ar vecmodīgām saktām. Viņa labāk klausījās radiokoncertus nekā zīlēja kārtīs. Jaunkundze iegādājās automobili, jo pārdevējs tai prata iestāstīt, ka uz lauku šosejas šī mašīna varot attīstīt ārkārtēju ātrumu — sešas jūdzes stundā. Viņa bija stalta dāma, tīru, dzeltenīgu sejas krāsu un melnām, neizdibināmām acīm. Nora Sandersa, kompanjone un sekretāre, bija pārliecināta, ka viņas kundzei nav nevienas pelamas rakstura īpašības.

Lielais nams Kolvilgārdenā bija piemērots miteklis šai godājamai kundzei. Nama ārpuse liecināja par Viktorijas laikmeta masīvo stilu. Daži pakāpieni veda pie bagātīgi izrotātām melna, spīdoša koka ieejas durvīm.

Paviršs novērotājs nama iekšpusē aiz aizkariem segtajiem logiem cerēja ieraudzīt mīkstus dīvānus, zeltītus spoguļus un rožaini izaustus paklājus. Bet patiesībā Rivelstokas jaunkundze pieķērās laikmetam, kurā dzīvoja. Pat Noras istaba bija ierīkota ar tādu gaumi, kas mulsināja kompanjoni, kura agrāk bija dzīvojusi jumtistabiņā, bet pie kāda cita darba devēja dalījusi istabu ar sentimentālu kalponi.

Kādā vasaras dienā Rivelstokas jaunkundze sēdēja pie sava nelielā rakstāmgalda un graciozā rokrakstā rakstīja adresi. Tad viņa zīmīti uzmanīgi piestiprināja pie iegarenas kastītes.

"Jūs redzēsiet, ka Monkforda kungs ir loti interesants cilvēks," viņa teica kā parasti noteiktā tonī, "viņam ir īpatnējs humors. Drukni vīrieši ir allaž dzīvespriecīgi. Vēl būdams tikai bankas nodaļas vadītājs, viņš "slimoja" ar pļāpību, ko, protams, nevar uzskatīt par izcilu talantu baņķiera amatā. Kastīte būs diezgan smaga."

Nora paņēma kastīti rokā. Tā izrādījās vieglāka, nekā viņa domāja.

"Ceru, ka viņš jūs lūgs palikt uz tēju. Es ēdīšu vakariņas pulksten deviņos, tātad pusstundu vēlāk nekā parasti. Henrija kungs atnāks uz vakariņām, un viņš, protams, mums nepiedos, ja jūs līdz tam laikam nebūsiet mājās."

Meitenei gribot negribot bija jāsmejas. Viņai vienmēr it kā vajadzēja būt jaunā, interesantā advokāta biežo apciemojumu iemeslam.

"Pasakiet Monkforda kungam, lai viņš nepūlas rakstīt atbildi, viņš var šo šausmīgo nēģerieti paturēt. Nākamnedēļ es ar viņu satikšos "Litlhārtsā".

Ar taksometru Nora aizbrauca uz Pedingtonas dzelzceļa staciju un, pati to vēl nezinot, steidzās pretim dīvainam piedzīvojumam. Dzīve iesāka ar viņu savu savādo rotāju brīdī, kad viņa nopirka trešās klases biļeti uz Mārlovu, jo tieši šajā klusajā pilsētā viņa satikās ar Šausmu bandu un inspektoru Longu, šo izcili apdāvināto slepenpolicistu.

Ap to laiku Šausmu banda vēl bija loti noslēpumaina, to pieminēja tikai slepenos ziņojumos, ar kuriem Iekšlietu ministrija apmainījās ar policijas prefektu. Vienīgi Arnolds Longs par to runāja brīvi un pat ar zināmu jautrību, apmēram tāpat kā par epidēmiju, kas plosās kādā citā valstī. Tieši Longs tai bija devis tās nosaukumu, lai gan rakstos, kas ceļoja no ministrijas uz Skotlendjardu un atpakaļ, bija lasāms tikai: "ļoti slepeni" un "attiecas uz varbūtēju nelegālu organizāciju, kuras darbība vērsta pret pastāvošiem likumiem".

Nora ieradās Mārlovā, cerot vienu dienu patīkami pavadīt svaigā gaisā.

Laivinieks Harijs, pie kura Nora piegāja pavaicāt ceļu, pārvilka ar saulē nodegušu roku pār pieri un ziņkārīgi uzlūkoja jaunavu.

"Monkforda kunga māja?"

Šai vietā upes gultne straujā leņķī pagriezās uz baznīcas vaļņa pusi. Upes vienā krastā līdz pat tumšajam mežam bija zaļas pļavas, bet uz otra krasta pāri koku galotnēm rēgojās Benšemas baznīcas pelēkais tornis.

"No šejienes nams nav redzams," laivinieks sacīja. "Tā ir vecmodīga ēka; ejot pa to ceļu, jūs ieraudzīsiet Monkforda namu — tā ir sarkana ēka ar garu skursteni."

Jauneklis nedroši pavērās Norā. Viņam vēl vajadzēja no divpadsmit laivām izsmelt ūdeni un sagatavot četru airu laivu kādai jautrai sabiedrībai, kura katru brīdi varēja ierasties. Taču Nora bija loti skaista, viņai bija maigs, graciozs sievietes daiļums: sārtas lūpas un pelēkas acis, kurās mirdzēja laipns smaids. Mazā, melnā filca cepurīte bez jebkādiem izgreznojumiem un tumši zils, gandrīz melns, vienkāršs kostīms viņas daiļumu vēl vairāk izcēla. Jaunavas augums bija vijīgs un skaists.

"Kājām iet ir tālu," laivinieks uzsāka valodu. "Pārejot tiltu, jums jānogriežas otrā šķērsielā pa labi, gar kara pieminekli — jā, tas ir tāls ceļa gabals. Man liekas, ka būtu labāk, ja jūs, jaunkundz, brauktu pa upi."

"Būšu jums loti pateicīga." Viņas balss skanēja spēcīgi, bet tomēr valdzinoši.

Gaidot, kamēr laivinieks aiziet pēc airiem, meitenes acis klīda pa upi. Ūdens čala bija tīkama un maiga. Mārlovas baznīcas torņa pulkstenis pasludināja trešo stundu. Airētāju kluba komanda— četri airētāji katrā laivā— straujā braucienā nāca pret straumi; airu ritmiskais troksnis šai snaudošajā vasaras pēcpusdienā skanēja kā īpatnēja mūzika.

Harijs atgriezās, un viņi iekāpa laivā. Tiklīdz laiva sāka slīdēt pa straumi uz leju, Harijam atraisījās mēle.

"Te, lūk, tur — mitinās milzīga forele, vislielākā visā upē. Daži pat apgalvo, ka tai ir pāri par 30 gadiem. Daudzi jaunieši mēģinājuši to noķert, bet zivs, liekas, par tiem tikai zobojas. Tā viena pati šeit ir aizvilkusi dzelmē vairāk zvejas riku nekā visas citas zivis kopā. Jūs šo foreli vakarā redzēsiet: ceturksni pirms astoņiem tā parādās uz ūdens, meklējot barību."

Ar pāris vārdiem jaunava pieklājības pēc izteica savu interesi.

Bet nu nāca Harija galvenā sensācija.

"Tā ir Šeltona laiva," viņš sacīja, ar galvas mājienu norādīdams uz laikazoba stipri piemeklētu motorlaivu, kas bija piesieta pie kādas neapdzīvotas mājas žoga. Nora nezināja, kas bija Šeltons, un Harijs dedzīgi izklāstīja noziedznieka dzīves drausmīgos sīkumus. «

"Šeltons tika pakārts, jo viņš nogalināja kādu policistu. Viņš bija lielākais dokumentu viltotājs pasaulē."

Pārsteigta viņa ieplestām acīm paskatījās laiviniekā un tad pētoši pavērās uz motorlaivu. "Pakāra?"

Harijs apstiprinoši pamāja. Viņam bija tāda sejas izteiksme, it kā viņš pats būtu pasludinājis spriedumu. "Ja jūs par to būtu lasījusi kādā grāmatā, jūs tam nebūtu ticējusi. Tur stāv Šeltona laiva, bet aiz stūra atrodas Monkforda nams."

"Vai tā ir nejaušība?" viņa jautāja.

Harijs paraustīja plecus. "Senāk Šeltonam piederēja neliela vasarnīca aiz baznīcas, tur viņš dzīvoja gluži viens. Motorlaivā atradās neliela spiestuve, kur viņš drukāja dokumentus savām krāpšanām. Pēc tam kad viņu pakāra, vasarnīcu un laivu pārdeva."

"Bet kas tad Monkfordam ar visu to kopīgs?" turpināja izprašņāt Nora, kurā bija pamodusies ziņkārība.

"Viņš sagādāja karātavas Šeltonam," Harijs svinīgi teica, "viņš un Longs, slavenais slepenpolicists."

Nora pazina Monkfordu kā vienu no ievērojamākajiem Banku savienības locekļiem. Rivelstokas jaunkundze bieži mēdza par viņu runāt. Pat tad vēl, kad Monkfords bija tikai Dienvidu bankas filiāles vadītājs, jau tad vecajai dāmai bija pie viņa tekošais rēķins. Pateicoties savām iedzimtajām spējām, Monkfords bija ticis uz priekšu un kļuvis par Dienvidu bankas galveno direktoru un Banku savienības revīzijas komisijas priekšsēdētāju.

"Viņš un inspektors Longs Šeltonu pakāra," Harijs turpināja ar lielu gandarījumu. "Longs viņu uzokšķerēja un jau taisījās to sagrābt ciet, kad Šeltons izrāva revolveri un nošāva policistu, kurš bija Longam līdzi. Vai tad jūs, jaunkundz, par to tiešām neko neesat dzirdējusi? Nav vēl ne gads pagājis…"

Nora pakratīja galvu. Viņa nekad nelasīja sensacionālos slepkavību aprakstus;

Tagad varēja ieraudzīt māju: ērta, tumši sarkana ķieģeļu ēka karalienes Elizabetes laiku stilā. Nams atradās dziļi dārzā, gobu vidū; starp ēku un upi bija liels zāliens.

Laukuma malā sēdēja divi vīrieši un makšķerēja. Laivai garām peldot, vioi pacēla acis, izklaidīgi paskatījās braucējos un tūdaļ atkal pievērsa visu savu uzmanību makšķeru pludiņiem.

Nora paņēma paciņu un izkāpa no laivas. Attaisījusi rokassomiņu, viņa sameklēja naudasmaku.

Harijs atgrūda laivu no malas un sveicināja: "Nē, lai paliek, jaunkundz. Gan jau Monkforda kungs liks jūs vest atpakaļ," viņš sauca.

Viņa tam uzsmaidīja un tad aizsoloja pa īsi nopļautu mauriņu.

7. nodala

Nama ieeja atradās upes pusē. Sulainis atvēra durvis, paņēma paciņu un ielaida Noru plašajā priekšnamā.

"Monkforda kungs pašlaik ir aizņemts, jaunkundz," viņš sacīja, atverot neliela salona durvis. Viņa tik tikko paguva paspert pāris solus, kad pretējās durvis atvērās un tajās parādījās mājastēvs. Tas bija neliels, resns kungs, gluži plikgalvis. Acumirklī viņa nevarēja aptvert, kā šis labsirdīgais cilvēks ar sārto seju un jocīgajām brillēm varēja novest Šeltonu pie karātavām.

"Nāciet iekšā, Sandersas jaunkundz, nāciet tik iekšā! Jūs taču esat Sandersas jaunkundze, vai ne? Vai Rivelstokas jaunkundze man pagādāja statueti? Lieliski! Viņa taču ir briesmīgi māņticīga dāma!"

Rivelstokas jaunkundzei un viņas baņķierim bija kopīga vājība — romiešu antīkās mākslas darbi. Statueti, kuru Nora atveda, viņas kundze bija nopirkusi pie kāda antikvāra. Mazā mākslas priekšmeta drausmīgās nozīmes dēl bija pilnīgi saprotams, kāpēc viņa to atdeva Monkforda kungam.

"Nāciet iekšā! Sainis gan laikam jums bija par smagu! Ja es būtu zinājis, ka jūs nāksiet, es būtu nosūtījis jums pretim automobili. Es jūs iepazīstināšu ar vienu no saviem labākajiem draugiem, labākajiem draugiem!"

Viņam bija paradums pēdējo teikumu atkārtot — tas meiteni uzjautrināja. Mājas saimnieks bija dzīvespriecīgs cilvēks, no kura izstaroja sirdi iepriecinošs dzīvības spēks.

"Dodiet man savu lietussargu!" Viņš ar to steidzās pie drēbju pakaramā, turpinādams tērzēt: "Lietussargs tādā brinumkrāšņā dienā!"

Viņa sekoja Monkfordam bibliotēkā, kuras logi bija upes pusē. Pie viena loga viņa ieraudzīja stāvam kādu vīru, kurš drūmi nolūkojās pāri laukumam upes ūdeņos. Šo kungu viņa jau agrāk kaut kur bija redzējusi. Tai pašā mirklī viņa to pazina, un ari svešinieka acis pēkšņi liecināja, ka viņš atceras Noru.

"Sandersas jaunkundz, tas ir Longa kungs."

Longs! Tātad šis bija tas vīrs, kas kopā ar Monkfordu bija novedis Šeltonu pie karātavām!

Longs palūkojās uz Noru tā, it kā gribētu ieskatīties viņas sirds dzijumos. Viņa to juta un mazliet samulsa.

Monkfords pazvanīja. "Dzersim tēju," viņš sacīja, "viss cits var pagaidīt."

Longs, likās, tam piekrita. Piegājis pie loga, viņš uzmanīgi skatījās ārā. Neapšaubāmi viņa interesi saistīja makšķernieki.

Baņķieris attina statueti. Papīrā bija ietīta neliela koka kastīte, kuras vāku tas atdarīja ar vēstuļu uzplēšamo nazi. Kastītē bija kokvilnas vīkšķis, kurā gulēja sidrabotā audumā ietīts neliels priekšmets. Kad beidzot novāca ari šo audumu, Monkfords sajūsmā iegavilējās:

"Brīnišķīgi!"

Tiešām, šī apmēram sešas collas lielā kailās nēģerietes figūra bija brīnumskaista. Pat Longs ieinteresēts panāca tuvāk.

"Lieliski! Kas par darbu— kaut kas sevišķs!" Monkfords turpināja izteikt savu sajūsmu.

Statuete bija melnkoka griezums: sieviete visā augumā ar atliektu galvu. Šķērsām pāri ķermenim mazās rokas turēja zobenu, kailo vidukli apjoza metāla josta, pie kuras karājās zobena maksts. Smalks zelta tīkliņš sedza kuplos matus.

"Es neredzu uzrakstu."

"Uzraksts ir uz cokola apakšpuses," Nora atsaucās, un Monkfords apgrieza figūru. Tagad uzraksts bija redzams, bet burti bija mikroskopiski.

"Latīņu valodā!" Monkfords sacīja. "Long, vai jūs varat to izlasīt?"

Norai par brīnumu, detektīvs piekrītoši pamāja. Viņš apskatīja uzrakstu un tad skali lasīja: "Es esmu nāve, kas ikkatru gaida ceļa galā. Mani uzskatot, vīri aizmirst savu laimi un metas uz saviem šķēpiem. Pielūko, svešiniek, ka arī tu, mīlot mani, nekrīti no savas paša rokas!"

Lasot Longs slepeni novēroja Noru. Meitene nevarēja redzēt detektīva seju, lai gan nojauta tā skatienu.

Kad viņš lasīšanu bija beidzis, Monkfords smiedamies sajūsminājās: "Nedzirdēti! Varētu pat teikt— loti oriģināli! Līdzīga statuete atrodas Klēneja muzejā, un to sauc "Melnais liktenis". Stāsta, ka tai piemītot pat mistiskas spējas. Varu apzvērēt, ka statuete ir īsta. Pasakiet savai kundzei, Sandersas jaunkundz, ka es esmu ārkārtīgi lepns un laimīgs par to, ka man pieder šī statuete."

""Melnais liktenis"?" Detektīva piere saraucās grumbās. ""Melnais liktenis" — hm!"

Viņš vēlreiz izlasīja uzrakstu, tad pacēla galvu un pētoši uzlūkoja Noru.

Negaidot, pirms apzinājās, ko dara, viņa uzdeva jautājumu, kuram nebija nekā kopīga ar iepriekšējo sarunu. Nora it labi zināja, ka tas nav vietā, bet kāda neizprotama iekšēja dzina, pret kuru viņa nespēja cīnīties, piespieda viņu izteikt šos vārdus:

"Kas ir Šeltons?"

Iestājās nāves klusums. Meitenes sirds neganti dauzījās. Viņa bālēja un sarka. "Ak, piedodiet, es nezinu, kas ar mani bija noticis, ka varēju uzdot tik dumju jautājumu!"

Monkforda seja vairs nebija sārtā, bezrūpīgā seja, bet izmisusi, traģiska likteņa apdraudēta un izmocīta cilvēka seja; viņa acīs parādījās vajāta dzīvnieka izteiksme.

Lai gan iespaids, kādu Noras jautājums atstāja uz Monkfordu, bija briesmīgs, detektīva lūpu kaktiņi ietrīcējās slēptā jautrībā.

"Šeltons bija dokumentu viltotājs," viņš vienkārši teica. "Es viņu apcietināju, un tajā reizē viņš nošāva manu pavadoni — policistu."

Arnolds pameta skatu uz apklusušo mājastēvu. Nora šai skatā pamanīja klusas bažas.

"Mēs ar Monkforda kungu viņam sekojām un izlikām lamatas, kurās viņš iekrita. Šaušana notika pilnīgi negaidot. Ja jau pie viņa pakāršanas kāds ir vainīgs, tad tikai es. Man vajadzēja Šeltonu nonāvēt, pirms viņš paguva izšaut."

Meitene juta, ka šis stāsts tiek bieži atkārtots un tā nolūks ir pierādīt Monkforda nevainību. Tomēr viņa nevarēja saprast, kāpēc Monkfordu izolēja no visa tā. Longa nākamie vārdi daudz ko noskaidroja.

"Pilnīgi dabiski, ka Monkforda kungs no visa tā ir noguris līdz nāvei. Viņš domā…"

"Tur jau nes tēju, runāsim par ko citu."

Monkforda balss izskanēja ķērcoši un nedroši. Viņa sejas krāsa bija neveselīgi pelēka. Paceļot statueti, lai aplūkotu uzrakstu, viņa rokas drebēja. Lielā interese par jauno ieguvumu bija stipri mākslota. "Melnais liktenis! Tas skan jauki, vai ne?" Viņš dobji iesmējās. "Bet uz sava šķēpa es nu gan nemetīšos, pat ne uz savas pildspalvas kāta ne!"

Pēc tējas Nora izgāja uz mauriņa. Līdz vilciena atiešanai vēl bija jāgaida divas stundas. Meitenei šķita, ka abi kungi vēlas palikt divatā, bet viņa bija maldījusies.

Jaunava piegāja pie upes un noskatījās, kā līdaka uzbrūk mazo zivtiņu baram. Te aiz muguras viņa izdzirda balsi un atskatījusies ieraudzīja Arnoldu Longu.

"Monkforda kungs aizgāja savā istabā mazliet nosnausties," viņš sacīja.

"Es esmu pie visa vainīga. Es pati nezinu, kā es varēju ieminēties par šo šausmīgo cilvēku. Es nevaru ciest slepkavas un nekad par tiem nedz lasu, nedz runāju."

"Bet es par tiem vien lasu," detektīvs sacīja, "sevišķi pēdējā laikā."

Viņa atkal juta baismu pilno ziņkārību. "Jūs nemaz pēc detektīva neizskatāties," meitene teica.

Longs nopūtās. "Esmu nācis pie pārliecības, ka esmu vissliktākais slepenpolicists zemes virsū," viņš sacīja. "Taču tad, kad es jūs ieraudzīju pirmo reizi, es biju iedomājies, ka esmu vislabākais savā arodā. Bet galu galā tā bija tikai laimīga sagadīšanās."

"Kad jūs mani redzējāt pirmoreiz?" Pārmetums viņa acīs lika tai notvīkt.

"Dienvidu bankā," viņš īsi atbildēja. "Saderam, ka jūs to atceraties itin labi. Pirms gada es biju bezrūpīgākais putns pasaulē. Tagad jūtos kā simt gadus vecs."

"Kāpēc?" viņa vaicāja.

Arnolds izņēma no etvijas papirosu un, ar skatienu izlūdzies Noras atļauju, to aizsmēķēja.

"Tāpēc, ka tuvākajās nedēļās Monkfordu nonāvēs," viņš sacīja, "un es nezinu, kā to novērst."

8. nodaļa

Noras sejā atspoguļojās šausmas un neticība. 'To taču jūs nedomājat nopietni?"

Vioš pamāja. "To es jums saku tāpēc, ka es pazīstu jūs un jūs pazīstat mani. Saprašanās no pirmā acu uzmetiena ir daudz retāka nekā mīlestība no pirmā acu uzmetiena. Es jūs izpratu caur un cauri jau tai dienā, kad ieraudzīju jūs Dienvidu bankā. Nāciet, pavizināsimies ar laivu un aizmirsīsim Monkforda kungu. Vēl jau viņš ir dzīvs."

Ne vārda neatbildējusi, viņa iekāpa laivā un klusībā priecājās, ka ir kopā ar šo jaunekli. Viņa nevarēja izprast Longa vārdus par Monkforda likteni, bet apzinājās, ka viņš neko nepārspīlē lēta efekta dēl.

"Cik jums ir gadu?" Viņš airēja uz upes vidu.

"Gandrīz divdesmit trīs! Esmu jau loti veca," viņa sacīja un tūdaļ sapīka — viņa taču nemaz negribēja saņemt komplimentus.

"Tik veca jūs neizskatāties. Kad es jūs pirmoreiz ieraudzīju, domāju, ka jums ir tikai divdesmit." Runājot viņš uzmanīgi novēroja namu, kuru viņi tikko bija atstājuši. "Vai jūs dusmosieties, ja teikšu, ka esat daiļa?"

Viņa iesmējās. "Taisni otrādi, to es dzirdu labprāt," viņa atzinās. Laiva slīdēja pa straumi. Jaunā meitene nevarēja novērst acis no Longa.

"Jums ir skaistākās acis, kādas jebkad esmu redzējis," pēc brīža viņš teica.

Viņa brīdinoši padraudēja ar pirkstu. "Longa kungs, vai tiešām jūs mēģināt uzsākt flirtu ar mani?"

"Nē, to es nemaz nemēģinu darīt." (Viņa zināja, ka tā ir patiesība.) "Es tikai konstatēju faktu. Vai jūs esat saderināta?"

Nora pakratīja galvu. "Nē, esmu tīrais anahronisms, jo vēl ne reizi neesmu bijusi saderināta."

Jauneklis atviegloti uzelpoja. "Tas izklausās gandrīz neticami." Viņš ievilka airus, izstiepa roku un pie kaut kā pieķērās. Viņa pār plecu paskatījās un ar izbrīnu ieraudzīja Kleja Šeltona laivu, kas bija piesieta pie krasta iepretim neapdzīvotajai mājai.

"Gribu jums kaut ko parādīt," Longs sacīja un, pārlēcis uz Šeltona laivu, noliecās, sniedzot pretim roku.

Laivas nekārtīgais izskats tagad vēl vairāk bija redzams. Klāja dēli bija satrunējuši, un laivas apakšējās telpas mirka ūdenī.

"Tur lejā viņš glabāja savu drukas mašīnu." Longs attaisīja kajītes durvis. "Nāciet, ieiesim kajītē."

Meitene saliekusies tam sekoja kajītes tumsā. Viņš iededza sērkociņu. "Vai tas neatgādina Vecās Derības pravietojumu?" viņš jautāja.

Kajītes koka paneļiem pārklātajā sienā bija iegriezta vesela virkne datumu:

1854. g. 1. jūnijs. Dž. K. T. L. — 1862. g. 5. septembris — 1886. g. 9. februāris — 1892. g. 11. marts — 1896. g. 4. septembris — 1898. g. 12. septembris — 1923. g. 18. jūlijs — 1924. g. 1. augusts.

Blakus 1923. gada 18. jūlija datumam bija iegriezts neliels, vienkāršs krusts.

Meitene bija pārsteigta. "Vai šos skaitļus iegriezis Šeltons?" viņa vaicāja. "Ko tie nozīmē?"

"1923. gada 18. jūlijs— tas ir viegli atrisināms. Šai dienā viņu pakāra!"

Jaunava dziji ievilka elpu un neviļus atkāpās pret durvīm. Garā vaska sērkociņa liesmiņa nodzisa. Kādu sekundi tie atradās tumsā, kad viņa pēkšņi, neizprotamu un mežonīgu izbaiļu sagrābta, aizdrāzās detektīvam garām un izskrēja ārā saules gaismā. Viņš tūdaļ tai sekoja un aizbultēja durvis.

"Iegravējumus atradu tikai pagājušajā gadā pēc tam, kad es nopirku šo laivu un liku noplēst no sienām koka paneļus. Dēlis virs šīm interesantajām atzīmēm nebija piestiprināts, bet vaļīgi turējās augšējās skrūvēs. Pārmeklējot kajīti, atradu šo skaitļu sarakstu."

"Bet viņš taču nevarēja paredzēt savu nāves dienu?" Nora neatlaidās.

Arnolds pakratīja galvu. "Nē. Viņa ļaudis ir sarakstu papildinājuši. Bet tagad kāpsim savā laivā — mēs esam pārāk tuvu krastam."

Viņa acis pētoši raudzījās visapkārt. Tad jauneklis pirmais ielēca laivā. Sniedzot Norai roku, viņš neskatījās uz meiteni— Longa uzmanību saistīja nams ar nolaistajiem aizkariem un kuplajiem krūmājiem pie dārza ieejas.

Norai pārskrēja auksti drebuli, un viņu pārņēma draudošu briesmu nojauta. Viņa juta neredzama novērotāja tuvumu, tā naidā kvēlojošo skatu.

"Iedomas — tur neviena nav." Likās, ka Longs būtu lasījis viņas domas. "Pagājušajā naktī kāds ir bijis laivā. Starp durvīm es izvilku dzijas pavedienu, bet šodien tas bija pārrauts."

9. nodala

Ar spēcīgiem airu vilcieniem Longs airēja pret straumi. Viņi pabrauca garām Benšemas klostera laukumam, un Longs ievadīja laivu koku ēnā. To zari nokarājās pāri upei. Satvēris kādu zaru, viņš apturēja laivu un sāka atkal tērzēt.

"Jābūt loti izveicīgam cilvēkam, lai spētu dzīvot dubultu dzīvi. Bet Šeltons dzīvoja vismaz sešas dažādas dzīves. Kāds Grinsteds Džeksons rakstīja aizkustinošus stāstiņus bērnu žurnālā. Viņa īstais vārds bija Šeltons. Lambetā kādam pilsonim Simonām Kolam bija neliela drukātava. Kols un Šeltons bija viens un tas pats cilvēks. Džordžšīrā kāds putnkopis audzēja vistas un krāja olas pārdošanai. Veikals gāja teicami, viņam piederēja prāvs skaits vistu, un tas nodarbināja divus dučus strādnieku. Telefona abonentu grāmatā šā putnkopja vārds bija H. P. Pīrs, bet Skotlendjardā— Šeltons. Šeit pat, aiz baznīcas, kādam vecākam kungam piederēja vasarnīca un motorlaiva. Viņš ar visu sirdi nodevās makšķerēšanai, un uz upes viņu pazina kā labāko makšķernieku. Uz viņa vēstuļu papīra bija drukāts vārds— Evanlejs, patiesībā arī šis vīrs bija Šeltons. Tas ir viss, ko es par viņu zinu. Bet ar to, ko es zinu, droši vien varētu piepildīt veselu plauktu Monkforda bibliotēkā."

"Vai viņš bija precējies?" Nora kā apburta turpināja Longu iztaujāt.

"Liekas, ka ne," slepenpolicists sacīja.

Viņa atcerējās pēdējo datumu kajītes sienā— 1. augusts, un šodien jau bija 23. jūlijs!

"Kas notiks 1. augustā?" meitene jautāja.

Viņas pavadonis mēmi paraustīja plecus. Pēdīgi viņš sacīja:

"Neviens neko nezina par Šausmu bandu, izņemot mani, un arī es nezinu gandrīz neko. Monkfordam bija brālis, kurš nedēlu pēc Šeltona notveršanas aizbrauca atvaļinājumā. Agrā rīta stundā viņu noslīkušu atrada jūrmalas smiltīs. Monkfords tic, ka noticis nelaimes gadījums. Tas tiešām tā arī ir: viņi nonāvējuši ne to Monkfordu!"

Bailēs sastingusi, meitene uzlūkoja detektīvu.

"Noslepkavots?" viņa tikko dzirdami' izdvesa.

Slepenpolicists piekrītoši pamāja. "Viņi nonāvēja nepareizo Monkfordu," viņš sacīja un uz acumirkli dusmās pievēra acis. "Jūs brauksiet uz pilsētu atpakaļ ar vilcienu, kas atiet 6.15? Es arī, bet es braucu trešajā klasē, jo esmu demokrātiski noskaņots…"

Viņa pamanīja, ka Arnolds pēkšņi sastingst, galvu pret krastmalas biezajiem krūmiem pagriezis. Viena roka ķēra kabatā, otra turējās pie koka zara. Plaši ieplestām acīm viņa

lūkojās krūmos. Norai šķita, it kā dzirdētu savādu, apslāpētu čaukstoņu.

Longs piecēlās tik viegli, ka laiva gandrīz nesalīgojās. Viņš nostājās tieši starp viņu un to vietu, no kurienes atskanēja čaukstoņa. Jauneklis klausījās. Tikpat spēji, kā piecēlies, viņš atkal apsēdās un airēja uz upes vidu.

"Kaut tu izputētu!" viņš pats ar sevi sarunājās. "Kaut kas notiek, bet es nezinu — kas."

^ Longs Norai neko nepaskaidroja, bet turpināja airēt uz pretējo krastu.

"Vai jūs pazīstat Kreleju?" viņš ievaicājās. "Jums ar viņu jāiepazīstas — tas ir liels savādnieks. Viņš nejauši gadījās bankā tai dienā, kad es noķēru Šeltonu, un palīdzēja mums."

Viņi iebrauca niedrājos, un jaunava pārsteigta noskatījās brīnumskaistajā skatā, kas atklājās no šejienes. Nams bija mazāks par Benšemas klosteri. Zāliens veidoja nelielu kvadrātu, un zāles spilgtais zaļums bija lielisks fons skaistākajam dārzam, kādu viņa jebkad bija redzējusi. Karmīnsarkanie, zeltainie, koši zilie, purpursarkanie un ugunīgi sarkanie toņi mirdzēja harmoniskā sakopojumā. Pats nams gandrīz no vienas vietas bija noaudzis gaiši sārtām vīteņrozēm un glicīnijām. Katrā pusē zālienam bija ierīkota ēnaina aleja ar marmora kolonnām no upes līdz pat mājai. Ap kolonnām vijās mazas rozītes. Upes tuvumā atradās mājīgs balti sarkans saulessargs, zem kura, ērti izlaidies pītā krēslā, sēdēja kāds kungs. Laivai pienākot krastmalā, viņš gurdi piecēlās. Tas bija kalsnējs vīrietis ar garu, slimīgu seju. Viņš ieknieba monokli acī, lai labāk redzētu apmeklētājus.

"Hallo, Long!" viņš gari novilka, kad viesi izkāpa krastā, un gļēvi pasniedza Longam roku.

"Es jūs gribēju iepazīstināt ar Sandersas jaunkundzi — tas ir Kreleja kungs."

"Džeksons Krelejs," kalsnējais kungs nomurmināja. "Kā jums klājas? Lūdzu, apsēdieties."

Viņa rokas spiediens bija tik gļēvs, ka Nora klusībā nodomāja, ka viņas cimdam ir vairāk temperamenta.

"Sandersas jaunkundze labprāt gribētu apskatīt jūsu dārzu."

"Tas ir tik neizsakāmi skaists," meitene jūsmoja.

"Jā. Nav jau slikts." Šķita, ka saimniekam bija pretīgi atzīt savas vasarnīcas krāšņumu. "Man ir labs dārznieks. Parādiet jaunajai dāmai dārzu — un plūciet, jaunkundz, ziedus, kuri vien jums labāk patīk."

Viņi tik tikko bija pagriezuši Krelejam muguru, kad tas atkal atslīga savā krēslā un iegrima avīzē.

"Ko jūs par viņu teiksiet?"

Nora vilcinājās. "Viņš izskatās ļoti noguris," viņa sacīja.

"Krelejs tāds jau ir piedzimis," Longs iesmējās. "Savādi tas, ka viņš bija bankā taisni tad, kad man bija sadursme ar Šeltonu. Apcietināšanā viņš bija palīdzīgs, cik nu viņš vispār var palīdzēt. Šeltons viņu, protams, tūlīt nostūma pie malas— šādi cilvēki jau priekš tam ir. Monkfordam Krelejs patīk. Viņš cītīgi seko modei un šeit uzturas tikai vasarā. Starp citu, vai jūs brauksiet uz golfa sacīkstēm Hārtsā?"

"Katrā ziņā," viņa atbildēja.

Viņš kaut ko teica paklusā balsī, ko viņa neizprata. Bet pēc Longa toņa viņa nojauta, ka detektīvs ar kaut ko nav apmierināts.

Atgriežoties viņi atrada Kreleju sarunājamies ar kādu dāmu. Nora paguva to tikai pavirši aplūkot, jo dāma jau brauca projām. Tā nebija diez cik daiļa, bet ģērbusies ar lielu gaumi.

"Taisni neizturami! Viņa gribot apskatīt manu dārzu," Krelejs pukojās un tad ātri piebilda: "Es domāju, ka ir savādi man jautāt, vai viņa var atnākt ceturtdien ar dažiem saviem draugiem. Te taču nav ne viesnīca, ne kas tamlīdzīgs. Vai jūs jau aizejat, jaunkundz?"

"Pateicos, ka atļāvāt man paskatīties uz jūsu skaistajām puķēm." Viņa paspieda kuslo roku un iekāpa laivā.

"Atbrauciet vēl kādreiz," Džeksons Krelejs sauca, atkal atlaižoties krēslā. Ne viņa balss, ne uzvešanās neslēpa prieku par abu jauniešu aizbraukšanu.

Longs sirsnīgi smējās, airējot atpakaļ uz Benšemas klosteri.

"Par ko jūs tā priecājaties?" viņa jautāja.

"Kāds āksts — vai jūs ievērojāt viņa dzeltenās getras?"

Viņš to pateica tik jocīgi, ka meitene negribot smējās viņam līdzi.

Monkfords, kā redzams, vairs nevēlējās atpūsties, jo, viņiem piebraucot, tas domīgi soļoja gar upes malu.

Abi makšķernieki vēl arvien sēdēja upes krastā un uzmanīgi sekoja makšķeres pludiņam. Norai bija brīnums, ka viņi bija izvēlējušies taisni šo atklāto un seklo vietu. Te nu gan nekas nevarēja ķerties.

"Tuvākajās dienās ceru sastapt Rivelstokas jaunkundzi "Litlhārtsā"," Monkfords teica, tos apsveicis. "Sakiet, ka viņai jāmācās spēlēt golfu. Tas nekad nav par vēlu, nav par vēlu."

Uz dzelzceļa staciju Nora brauca automobilī. Viņai nācās brītiņu uzgaidīt mašīnā; beidzot Longs kopā ar savu draugu Monkfordu iznāca no nama.

Ceļā uz staciju Longs meiteni iztaujāja, cik sen viņa pati pelna sev uzturu un kāda viņai ir izglītība. Norai nācās atzīties, ka viņa paspējusi savā mūžā jau zaudēt vairākas vietas. Viņas mašīnrakstīšanas spējas esot vājas, bet stenogrāfija — pavisam bēdīga. Viņa pārvaldot it labi trīs valodas…

"Dāņu?" Uzdodot viņai šo jautājumu, viņš piepeši palika stāvam stacijas biļešu kases telpas vidū.

"Nē — kāpēc tad tieši dāņu? Vācu, franču, itāļu un pa daļai spāņu valodu."

Pretēji savam demokrātiskumam, par kuru viņš jaunavai stāstīja, Longs to ieveda pirmās klases vagonā.

Kad vilciens bija atstājis staciju, viņš Norai jautāja, vai tai esot stipri nervi.

"Jā," viņa atbildēja, loti pārsteigta par jautājumu. Longs attaisīja kupejas logu un, palūkojies ārā, to atkal aiztaisīja. Tad viņš piegāja pie loga otrā puse un izdarīja to pašu. Pec tam jauneklis apsēdās Norai pretī un iesmējās.

"Es tikai gribēju drusku izjokot kādu ierēdni," viņš, to mierinādams, teica. "Kāds Skotlendjarda ierēdnis man seko, protams, tikai draudzības jūtu vadīts. Viņš brauc dzelzceļa kalpotāju kupejā, no kuras mazā lodziņa var pārskatīt visu vilcienu."

"Vai tas ir sakarā ar Šeltona lietu?" Nora jautāja.

Jaunais detektīvs kļuva nopietns. Uz jautājumu viņš neatbildēja tieši. "Skotlendjardā viņi zobojās par mani un manu Šausmu bandu. Bet kas notika ar tiesnesi, kas Šeltonam piesprieda nāvessodu? Viņš ir beigts! Kur ir prokurors? Nonāvēts! Kur bende? Pagalam! Es vēl dzīvoju, un Monkfords dzīvo…"

Dzing!

Loga stikls sašķīda druskās, un kaut kas, dūcot kā saniknota bite, aizskrēja garām. No kupejas griestiem nobira koka šķembu lietus.

Slepenpolicista seja liecināja, ka tas viņam nebija nekāds pārsteigums. "Varu derēt, ka pats šāvējs tagad jau ir beigts!"

Vilciens pieturēja Burnendā, un Longs atvadījās. "Man jābrauc atpakaļ noskaidrot nošautā personību," viņš bezbēdīgi sacīja. Bet, redzot meitenes nobālējušo sejiņu, ātri piebilda: "Es jokoju. Apmēram jūdzi no šejienes atrodas kareivju šaušanas apmācības laukums; esmu gatavs derēt: kāds jauniesauktais karavīrs ne visai sekmīgi trenējas lidmašīnas apšaudīšanā!"

Viņa tam neticēja, lai gan saņēmās un pasmaidīja. Pa logu viņa smaidīdama pamāja savam pavadonim, un vilciens aizbrauca.

"Idiots!" Longs pārskaities pukojās, kad pēdējais vagons pazuda no acīm. "Sensāciju mednieks! Meiteņu baidītājs!"

Katastrofas vietu nebija grūti atrast. Tai brīdī, kad lode ķēra vagonu, vilciens brauca garām nelielai būdiņai pie paša dzelzceļa uzbēruma. Citas ēkas nebija redzamas. Paralēli dzelzceļa sliedēm atradās auzu lauks, kas stiepās līdz pat šosejai, pa kuru viņš automobilī atbrauca kopā ar Burnendas vecāko policijas uzraugu.

Longs cerēja atrast šāvēju dzelzceļa uzbēruma tuvumā, bet maldījās. Tīruma vidū bija neliels dīķis, kura zemo krastu sedza labība. Starp ziedošajām lauku puķēm viņš ieraudzīja kāda vīrieša nekustīgo ķermeni. Tas bija nabadzīgi ģērbies klaidonis, kā redzams, bijušais karavīrs, jo pie nodriskātajiem svārkiem bija piestiprinātas netīras ordeņu lentītes.

"Nošauts no mugurpuses," pēc īsas līķa apskates Longs sacīja. "Nabaga zellis! Kas tad tur par grāmatu?"

Policijas ierēdnis pacēla no zemes noplukušu grāmatu. Longs lēnām šķirstīja netīrās lapas. Viņu ieinteresēja ar zīmuli rakstītā piezīme:

"Trešais vagons (no lokomotīves).

Otrais logs.

Nešaut, ja meitene pie loga."

Longs vēlreiz pārskatīja grāmatiņas saturu. Viņš ieraudzīja vārdu "Džo Hanfords" un divas adreses — vienu Eseksā un otru Londonā.

"Šis puisis bijis loti akurāts," detektīvs domīgi runāja, "jo pierakstījis instrukcijas*. Bet kā viņš saņēmis norādījumus?"

Longs apskatījās visapkārt un tai pašā acumirklī uz kādas trīs jūdzes attālās kalnāju grēdas ieraudzīja gaismas starus. Atkal un atkal tie uzliesmoja — te garāki, te īsāki. Gaismas signāli!

Longs burtoja: "Bikonsfilda". Nezināmais signalizētājs kādam ar heliogrāfu sūtīja ziņas. Varēja domāt, ka kaut kur notiek kareivju militārās apmācības.

"Longs pārmeklē tīrumu," vēstīja noslēpumainais novērotājs.

Tas bija pēdējais signāls. Acīmredzot novērotājs bija pamanījis, ka slepenpolicists pagriezis seju pret kalnāju grēdu, un baidījās, vai vioa ziņojums nav saprasts.

Detektīvs ātri aprēķināja — heliogrāfa stari redzami loti tālu, cilvēks, kuram signāli bija domāti, varēja atrasties ari ārpus Mārlovas un brīdinājumu tomēr izlasīt. Tuvākais tālrunis bija tikai Burnendā. Viņam jāriskē un jāizpēta pat mazākais sīkums. Atstājis policistu pie mirušā, viņš steidzās pie automobiļa un aizbrauca uz Burnendu.

No šejienes viņu savienoja ar Bikonsfīldas policiju, un Longs izdzirda to, ko jau bija cerējis dzirdēt.

"Ik minūti te garām brauc desmit automobiļu," policijas dežurants ziņoja. "Vai jūs nevarētu tuvāk aprakstīt mašīnu, kura jūs interesē?"

"Uzdodiet kādam ierēdnim atzīmēt visu mašīnu numurus, kuras nākamajā stundas ceturksni brauks caur Bikonsfīldu," Longs sacīja.

Viņam bija maz cerību, ka tas ko līdzēs. Droši vien mašīna jau bija Bikonsfīldai garām, pirms viņš paguva brīdināt policiju.

Metās jau krēsla, kad viņš atstāja Burnendu. Ap pusnakti vairāki Londonas laikraksti saņēma sludinājumu ar lūgumu to ievietot laikraksta pēdējo ziņu nodaļā.

"Brīdinājums atvaļinātiem karavīriem.

Valstī kāda slepena organizācija meklē par augstu atlīdzību demobilizētus karavīrus — labus šāvējus. Viņiem uzticētie pienākumi ir noziedzīga rakstura. Ja kāds šādu uzaicinājumu saņēmis, tas tiek lūgts nekavējoties par to paziņot inspektoram Longam Skotlendjardā. Personai, kuras norādījumi sekmēs bīstamas bandas notveršanu, izmaksās 500 sterliņu mārciņu atlīdzību."

Nākamajā rītā Džeksons Krelejs atlocīja avīzi, ielika monokli acī un izlasīja šo paziņojumu. Lasot viņš domīgi braucīja ūsas. Atstājis brokastis neaizskartas, Krelejs piecēlās un iegāja savā skaisti ierīkotajā bibliotēkā ar skatu uz dārzu, par kuru Nora Sandersa bija tik loti jūsmojusi. Viņš paņēma tālruņa klausuli, pateica numuru, un tūdaļ kāda balss atsaucās.

"Vai jūs jau lasījāt avīzi?" viņš vaicāja un savā gausajā valodā turpināja: "No kareivjiem mums jāatsakās, citādi Longs sagādās nepatikšanas."

Viņš klausījās un tad sacīja: "Jā, es tam piekrītu— domāju, nākamnedēļ. Tad mēs abi kopā nokārtosim šo jautājumu."

Apmierināts Krelejs atgriezās savā vietā, jo balss pa tālruni bija pasludinājusi viņam Longa likteni.

Telefonu centrālē kāds Skotlendjarda ierēdnis vārdu pa vārdam noklausījās šo sarunu. Bet sarunas beigās viņš ne par matu nebija kļuvis gudrāks, jo visa saruna bija noritējusi dāņu valodā.

10. nodala

Nekas nevarēja uztraukt Rivelstokas jaunkundzi. Viņai piemita tik nesatricināms miers, ka pat zemestrīci viņa uzskatīja tikai par interesantu dabas parādību. Viņas draugi stāstīja, ka reiz, kad brīdinošie signāli londoniešiem ziņojuši par drausmīgu smogu, kam varējušas būt loti ļaunas sekas, viņa nav pat nolikusi smalko rokdarbu, ap kuru tobrīd knibinājusies.

Tagad jaunkundze ar ārkārtīgu interesi sekoja meitenes stāstījumam. "Loti dramatiski," viņa sausi iebilda. "Nora, jūs patiesi drīz kļūsiet populāra. Kā sauc šo brīnišķīgo detektīvu?" Izdzirdusi Arnolda Longa vārdu, vecā jaunkundze pamāja. "Cik atceros, viņš piedalījās Šeltona lietā."

Jaunava izstāstīja gandrīz visu, kas pēcpusdienā bija noticis.

"Domāju, ka jums drebuli skrēja pa muguru, apmeklējot šo drausmīgo laivu," Rivelstokas jaunkundze teica loti skarbi. "Tas droši vien bija briesmīgi. Longa kungs sāk mani interesēt. Ielūgsim viņu kādu vakaru, bet tagad mūs gaida maltīte. Henrija kungs, mQs gaidot, būs zaudējis visu pacietību."

Frederiks Henrijs, kas strādāja par advokātu, bet sirdī bija rakstnieks, piederēja pie tiem vīriešiem, kuri Norai bija vienaldzīgi. Viņš bija tīkams sarunu biedrs, čakls savā darbā un loti glīts.

Nora sekoja Rivelstokas jaunkundzei ēdamistabā. Henrijs stāvēja, atspiedies pret kamīnu, dziļi domās iegrimis. Norai šķita, ka viņš pārdomā kādu loti sarežģītu juridisku jautājumu.

Rivelstokas jaunkundzei istabā ienākot, viņš satrūkās un atvainojās. "Man jāuzstājas kādā mīklainā prāvā," viņš sacīja, pasniedzot mājasmātei krēslu. "Vai jūs esat dzirdējusi par

Vallisu?"

"Nē, man nav bijis tas gods," Rivelstokas jaunkundze atsaucās. "Bet jādomā, ka tā ir slavena persona."

"Persona ar baigu slavu, pareizāk sakot," Henrijs teica mazliet asi, piesēžoties pie galda un atlokot servjeti, "šis cilvēks ir bijušais bende."

Rivelstokas jaunkundzes nesatricināmais skatiens jautājoši pavērās viņā.

"Valliss dzīvoja Oldanā, un es esmu viņa pilnvarotā vietnieks," Henrijs turpināja, bet tad ātri piebilda: "Ja jums šī saruna netīk, tad es mīluprāt runāšu kaut vai par… taurenīšiem." To sakot, viņš pagriezās pret Noru. Meitene smaidīdama pakratīja galvu.

"Šķiet, ka šis bijušais bende ir bijis stipri nolaidīgs, bet dažā ziņā loti taupīgs cilvēks. Viņam Londonā piederēja nekustams īpašums— trīs nelieli namiņi Bermondslejā—, un līdz pat viņa nāvei neviens nezināja, ka tas apprecējies pa otram lāgam, nenokārtojis šķiršanās formalitātes ar pirmo sievu. Valliss nav atstājis testamentu, un, kā rādās, tagad sāksies strīds par mantojumu."

Interese par mirušo Vallisu drīz bija izsīkusi, un saruna novirzījās uz Monkfordu.

"Jūs esat uz viņu atstājusi lielu iespaidu, mīlā," Rivelstokas jaunkundze sacīja. "Monkfords man piezvanīja. Viņš ir loti sajūsmināts par jums."

"Par mani?" Nora pārsteigta jautāja. "Bet viņš mani nemaz nepazīst! Jūs droši vien būsiet viņu pārpratuši, Rivelstokas jaunkundz. Esmu pārliecināta, ka viņš būs runājis par "Melno likteni"."

"Hallo! Kas tad tas vēl — "Melnais liktenis"?" Henrijs iesaucās.

Rivelstokas jaunkundze pāris asos un ironiskos vārdos aprakstīja statueti, kuru bija nosūtījusi baņķierim.

"Jūs iepazināties arī ar Džeksonu Kreleju," viņa turpināja, "ko jūs par viņu domājat?"

Nora neatbildēja tūliņ. "Nu, nevaru teikt, ka viņš uz mani būtu atstājis sevišķi dziļu iespaidu," viņa beidzot sacīja.

"Tam es ticu," Henrijs smējās. 'Tiešām es nezinu cilvēku, kas būtu garlaicīgāks par Kreleju."

"Viņš ir liels savādnieks," Rivelstokas jaunkundze papildināja, "es viņu pazīstu loti labi."

Varēja manīt, ka Krelejs neizraisa sevišķas simpātijas ne Noras pavēlniecei, ne jaunajam advokātam. Kad valodas kļuva klusākas, Nora izdarīja kaut ko tādu, ko vēlāk gaužām nožēloja, — viņa ieminējās par Šausmu bandu. Nebija jau nekāda iemesla, kāpēc meitene to nebūtu drīkstējusi darīt, bet viņai bija pārliecība, ka tas, ko Arnolds Longs tai bija stāstījis, bija uzticēts tikai viņai. Tagad viņa nevarēja atbrivoties no nepatīkamās sajūtas, ka nav bijusi Longa uzticības cienīga. Šī sajūta bija tik stipra, ka viņa neveikli mēģināja sarunu atkal novirzīt uz Monkfordu.

Rivelstokas jaunkundzes tumšās acis jaunavu cieši novēroja. "Man tā vien liekas, Nora, ka šis kungs no policijas atstājis uz jums neizdzēšamu iespaidu," viņa viegli ironizēja. "Vai jūs nedrīkstējāt mums neko stāstīt par šo Šausmu bandu?"

Šai savādajai sievietei bija apbrīnojamas spējas lasīt otra cilvēka domas. Tas jau nevienu reizi vien meiteni bija pārsteidzis. Nora pietvīka, jo viņas kundze bija viņu pārāk labi sapratusi.

Henrijs smaidīja un teica:

"Nepārmetiet sev, ka pastāstījāt mums par šīm drausmīgajām lietām. Es jau daudz par to esmu dzirdējis. Tas viss ir pārāk neticami. Šeltona gaitas es labi zinu, jo man ir liels materiālu krājums par šo cilvēku, kas neapšaubāmi strādāja viens pats uz savu roku bez līdzzinātājiem. Viņam nebija ne draugu, ne tuvinieku, nedz uzticamu "darba biedru". Tikai tādēļ viņš arī varēja tik ilgi palikt sveikā."

Tas bija sacīts abām dāmām.

"Noorganizēta atriebība mūsu zemē ir svešs jēdziens," advokāts turpināja. "Kam gan būtu interese atriebties tiesnesim, prokuroram un bendem, kas palīdzēja Šeltonam sasniegt viņam lemto likteni? Vienīgie ļaudis, kas par Šeltona nāvi varēja būt sarūgtināti, būtu viņa tuvinieki, bet mēs zinām, ka visā plašajā pasaulē viņam laikam nebija nevienas tuvas dvēseles."

"Vai Longa kungs jums nestāstīja par kādu jauno noziegumu, kuru Šausmu banda taisās pastrādāt?" Rivelstoka jaunkundze izprašņāja savu sekretāri.

"Nē," Nora stostījās, "viņš tikai raizējās…"

Atkal jau viņa runāja par daudz. Bet laimīgā kārtā Henrijs viņai izpalīdzēja: "…par Monkfordu," viņš smaidīdams to pārtrauca. "Nedomāju, ka Longs baidās par sevi, jo viņš nav no bailīgajiem."

"Monkfords izpildīja vienīgi savu pienākumu. Ir pilnīgi aplam domāt, ka viņa dzīvība ir apdraudēta," Rivelstokas jaunkundze ironiski sacīja. "No visas tiesas, Nora, man jāiepazīstas ar jūsu noraizējušos slepenpolicistu."

"Viņš neko nepārspīlē un ir loti patīkams cilvēks," meitene Longu aizstāvēja.

Advokāts viņu domīgi uzlūkoja un izklaidīgi knibinājās ap savām melnajām Osiņām.

"Varu tam tikai piekrist," viņš sacīja. "Inspektoram Longam ir galva uz pleciem, un viņš izmanto metodes, no kurām citi policisti parasti izvairās. Bez tam viņš nekad nedzenas pēc sensācijām."

"Viņš taču nāk no labas ģimenes, vai ne?" Rivelstoka jaunkundze ievaicājās, un Nora pirmoreiz izdzirda par Longa turīgo ģimeni.

"Kādreiz viņš būs barons un apmēram divu miljonu mārciņu īpašnieks," Henrijs sacīja.

Vakars Norai nekā laba nesolīja. Viņas kundze kaislīgi spēlēja piketu, un Norai parasti vajadzēja tur piedalīties. Bet šovakar Rivelstokas jaunkundze paziņoja, ka Nora var būt brīva. Rivelstokas jaunkundzei Londonā piederēja liels nams, un pēc maltītes viņa iegāja savā mazajā kabinetā, kas atradās blakus salonam. Advokāts padevīgi viņai sekoja ar dokumentiem pilnu portfeli rokā.

"Mani gaida lielisks vakars," viņš paklusu nopūtās, ejot Norai garām. Viņa līdzjūtīgi pasmaidīja, jo zināja, ka Rivelstokas jaunkundze ir lietišķa komersante ar pasakainām rēķināšanas spējām.

Ap pulksten vienpadsmitiem vakarā, pieklauvējusi pie kabineta durvīm, lai novēlētu savai kundzei saldu dusu, Nora izdzirda, ka Rivelstokas jaunkundze uzbudinātā tonī sūrojās par īrnieku pretenzijām, un meitenei bija skaidrs, ka advokāta bažas par izputējušo vakaru piepildījušās.

Ko vien viņa tovakar nepārdomāja! Dienas neparastie piedzīvojumi visu citu bija izspieduši no atmiņas. Noras domas kavējās pie Arnolda Longa un noslēpumainās apvienības, kuru tas bija nosaucis par Šausmu bandu. Viņa dzirdēja, ka automobilis piebrauca pie nama durvīm un Henrijs atvadījās no Rivelstokas jaunkundzes. Jau pusstunda pēc tam bija pagājusi, bet Nora aizvien bija nomodā. Baznīcas torņa pulkstenis nosita viens, kad viņa beidzot iekrita nemierīgā miegā, no kura meiteni uzmodināja viegls troksnis pie durvīm.

"Vai jūs jau guļat?"

Tā bija Rivelstokas jaunkundze. Nora piecēlās, steidzīgi uzmeta rītakleitu un atvēra durvis.

"Atvainojos, ka jūs traucēju. Vai drīkstu ienākt?"

Nora iededza gaismu, un Rivelstokas jaunkundze ienāca istabā. Viņa vēl aizvien bija melna zīda vakartērpā. "Henrijs man jautāja, vai viņš drīkstot cerēt uz jūsu roku," viņa mierīgā balsī sacīja.

Meitene satrūkās. "Uz manu roku? Jūs domājat…"

"Viņš grib jūs precēt," Rivelstokas jaunkundze turpināja tikpat mierīgi. "Protams, es viņam aizrādīju, ka tā nav mana darīšana un ka es jūs nekādā ziņā neiespaidošu. Henrijs ir loti spējīgs advokāts, ja nemaldos, turīgs un nav garlaicīgs cilvēks. Esmu pārliecināta, ka no viņa iznāks labs vīrs. Ar labu nakti!"

Viņa izgāja un aiztaisīja durvis, aiz kurām atstāja apjukušu un mazliet pat nelaimīgu meiteni.

Tas bija necerēts sarežģījums. Viņa jutās pavisam izsista no sliedēm. Bet viens Norai bija skaidrs: Frederiks Henrijs nebija tas vīrs, ar kuru viņa gribētu precēties.

11. nodala

Policijas priekšnieks Makfarlans bija ārkārtīgi uzbudināts tai vakarā, kad inspektors Longs ieradās pie viqa ar ziņojumu.

"Šausmu banda!" viņš kliedza. "Long, man jūsu Šausmu banda ir apnikusi līdz nāvei. Kas ir šī banda, un kur tā slapstās? Mums gluži nekas par to nav zināms. Ko jūs esat sapūtis ministram? Vai ik dienas viņš man sūta "tēvišķīgus" atgādinājumus par šo lietu."

"Es viņus nosaucu par Šausmu bandu, un man uz to ir pilnīgas tiesības," Arnolds Longs uzsvēra. "Vai viņi nenonāvēja tiesnesi, prokuroru un bendi? Vai viņi nemēģināja arī mani dabūt pie malas?"

"Tam visam ir tikai nelaimes gadījuma raksturs," priekšnieks īgni nomurmināja.

"Vai šīsdienas uzbrukumu jūs arī nosauksiet par nelaimes gadījumu? Vai tas bija nelaimes gadījums, kad kāds klaidonis man uzglūnēja, bet vēlāk pats tika nošauts?"

Makfarlans košļāja ūsas, un viņa seja sadrūma. Jau trešo reizi šīs nedēļas laikā inspektors Longs viņam atgādināja to triju cilvēku likteni, kas Kleju Šeltonu bija aizvadījuši nāvē.

"Pieņemsim, ka jums taisnība," viņš beidzot sacīja. "Ja ari Monkfordu nogalinās, man vairs nebūs šaubu par jūsu teorijas pareizību."

Longs paskatījās uz viņu pārmetumu pilnām acīm. "Vai man tas jāsaprot tā, ka Monkfordam jāmirst, lai pārliecinātu Skotlendjardu?"

Longa piezīmes vienmēr loti kaitināja viņa priekšniecību.

"Protams, ne!" priekšnieks dusmās uzkliedza. "Jums ir jābūt nomodā par viņa dzīvību. Ko jūs šai nolūkā esat darījis?"

"Divi ierēdņi dežurē Mārlovā un divi privātdetektīvi banku savienībā," Longs atbildēja. "Es neticu, ka briesmas draud Mārlovā."

"Kur tad?"

""Litlhārtsā"," Longs atbildēja un tad paskaidroja: ""Litlhārtsa ir kaut kas līdzīgs lauku klubam, patiesībā tā ir lauku viesnīca. Tā pieder kādam Kravelam, un tajā ir visas modernās ērtības."

Kluba vārds policijas priekšniekam nebija svešs. "Vai "Litlhārtsā" nerīko arī golfa sacīkstes?" viņš jautāja.

Longs pamāja. "Jā, visspožākās visā Anglijā. "Lilthārtsa" golfam ir tas pats, kas Askota zirgu rikšošanas sacensībām, — tā ir izdevība sarīkot greznas viesības un dāmām parādīties jaunākās modes tērpos. Monkfordam nav ne mazākās nojausmas par golfu, un simtiem laužu, kas tur pulcējas, no šīs spēles nesajēdz vairāk par viņu. Sacīkstes ir tikai modes lietā. Es ari tur būšu un cītīgi izrādīšu savus jaunākos uzvalkus un garlaicības mocīto seju. Hārtsā Monkforda dzīvība būs apdraudēta. Neprasiet man, kāpēc, jo es to nezinu. Man ir tikai priekšnojauta, bet priekšnojauta bieži vien ir nesalīdzināmi vērtīgāka nekā vesela kaudze pārbaudītas informācijas."

Makfarlans pārdomāja īsu bridi un tad sacīja: "Kleja Šeltona lietā ir kaut kas savāds. Nezinu, vai jūs ari to esat ievērojis, Long?"

"Un tas būtu?" detektīvs vaicāja un sagatavojās dzirdēt kaut ko sen zināmu.

"Viņš nekad nav apzadzis jūsu tēvu."

Longs pavērās savā priekšniekā. "Jā, tiešām, to viņš nekad nav darījis," slepenpolicists atsaucās.

Viņa tēvam piederēja viena no lielākajām Londonas bankām.

"Tas katrā ziņā ir loti dīvaini," viņš klusi piebilda.

Makfarlans panāca šķietami neiespējamo: viņš savam darbiniekam bija devis vielu dzijām pārdomām.

Pēc sarunas ar priekšnieku Longs taksometrā aizbrauca uz Berkleja ielu. Pēdējā gada laikā viņš tēvu apciemoja reizi mēnesī. Veco kungu, lielu itāļu renesanses cienītāju, viņš satika bibliotēkā. Sers Godlejs patlaban lasīja monogrāfiju par Savonarolu. Tēvs noņēma brilles un pētoši uzlūkoja Arnoldu.

"Tu nāc amata darīšanās vai kā mans dēls?" viņš jautāja.

"Ne jā, ne nē," Arnolds nopietni atbildēja, izņemdams no tēva sudraba etvijas cigāru un to apskatīdams. "Vai tas ir kārtīgs cigārs vai draugiem domāts smēķis?"

"Tu esi nepateicīgs radījums," sers Godlejs atsaucās, iesēžoties dziļāk krēslā. "Divu šādu cigāru vērtība līdzinās tavai dienas algai."

"Vai tu esi Banku savienības loceklis?" dēls jautāja, pievirzīdams savu krēslu rakstāmgaldam.

"Kāpēc tas tevi interesē?"

"Atbildi uz manu jautājumu," Arnolds īsi sacīja.

"Banka, protams, pieder pie savienības, bet es tajā neieņemu nekādu atbildīgu amatu. Mūs reprezentē Veltons. Es nevaru piedalīties nevienā komitejā, kurā līdzdarbojas Monkfords. Viņš man pārāk krīt uz nerviem."

"Vai tu esi dzirdējis par Šausmu bandu?" dēls vaicāja.

"Ne par vienu vien šausmu bandu esmu dzirdējis savā mūžā. Kuru tu īsti domā? Vai tos blēžus, kuriem tu dzen pēdas?"

Arnolds pamāja.

"Nē, es par tiem neko neesmu dzirdējis. Protams, man Šeltona vārds ir pazīstams, bet no manas bankas viņš nav izkrāpis nevienu pašu peniju."

"Vai gribi būt pilnīgi atklāts pret mani?"

"Mēģināšu."

Jauneklis brīdi klusēja un tad jautāja:

"Kādēļ Klejs Šeltons nekad nav mēģinājis ķerties pie tavas bankas?"

Sera Godleja piere saraucās. "Es nesaprotu tavus policejiskos izteicienus. Kā tas saprotams — "ķerties pie bankas"? To aplaupīt?"

Dēls piekrītoši pamāja.

"Nezinu," tēvs turpināja. "Varbūt viņš domāja, ka pie mums laupījums nevar būt diezin cik liels."

Sers Godlejs mēģināja mainīt sarunas tēmu.

"Arnold," viņš sacīja, "ja tu domā, ka no tavas tā saucamās Šausmu bandas tev draud briesmas, kāpēc tu neatsakies no savas nodarbošanās? Neredzu ne mazākā iemesla, kāpēc tev turpināt to tālāk. Tu savu gribu panāci, varu tev piedāvāt labu vietu bankā…"

Pamanījis dēla jautājošo skatu, viņš teikumu nepabeidza.

"Tas jau ir otrs nopietnais piedāvājums, kuru tu man izsaki šogad," Arnolds domīgi teica. "Kad es tev apmēram pirms gada teicu, ka gribu izpētīt Kleja Šeltona lietu, tu piedāvāji man desmit tūkstošus mārciņu gadā, ja es uzņemtos bankas filiāles vadību Dienvidamerikā. Toreiz tu tāpat pūlējies mani pierunāt atsacīties no detektīva amata kā tagad. Kādēļ?"

Sers Godlejs neskatījās uz savu dēlu. Viņš iesmējās, it kā kaut kas viņu būtu loti uzjautrinājis, lai gan nevarēja pilnīgi apslēpt bažas, kas slēpās aiz šīs liekuļotās jautrības.

"Visur tu nāc ar aizdomām," viņš sacīja. "Strādājot kriminālpolicijā, tu esi zaudējis katru ticību cilvēcei. Pazvani, Arnold, man gribas dzert."

Viņi vēl kādu laiciņu tērzēja par šo un to, Kleju Šeltonu un Šausmu bandu nepieminot. Bija jau pusnakts, kad Arnolds Longs atstāja sava tēva mājas. Sers Godlejs viņu pavadīja līdz durvīm.

"Uzgaidi, es piezvanīšu pa telefonu, lai atbrauc automobilis," tēvs teica, vērojot tumšās un tukšās lielpilsētas ielas.

Arnolds iesmējās. "Laikam gan īstais iemesls, kāpēc tu iebilsti pret manu amatu, būs tas, ka tu esi kļuvis nervozs."

Viņš pagaidīja, kamēr durvis aizvērās, un tad nogriezās uz Oksforda ielas pusi. Berkleja laukuma apstādījumos zibēja uz pilsētas dienvidiem un ziemeļiem braucošo automobiļu ugunis, bet kājceliņš, pa kuru viņš soļoja, bija pilnīgi tukšs.

Kādus simt solus nogājis, Arnolds pamanīja skrejošu cilvēku. Ielas laternu gaismā viņš redzēja, ka tā bija sieviete. Viņš brīnījās par steidzīgo gaitu, kad…

…Dzinn…

Lode nosvilpa pavisam tuvu. Šāviens nāca no Maksima revolvera ar klusinātāju. Uz braucamā ceja parādījās vīrieša stāvs. Vai šis cilvēks bija šāvis uz sievieti?

Longs izrāva brauniņu, bez kura tas vairs nespēra ne soli, bet, pirms paguva pacelt ieroča stobru, svešā sieviete ieslīga viņa rokās.

"Glābiet mani! Glābiet mani!" viņa elsoja. "Šausmu banda! Ak, šī Šausmu banda!"

12. nodaļa

Vīrieša stāvs pēkšņi pazuda nakts tumsā. Longs iebāza pistoli kabatā un turēja saļimušo jaunavu.

Viņš izdzirda balsis aiz muguras un atskatījies ieraudzīja savu tēvu kopā ar sulaini steidzamies viņam klāt.

"Kas noticis?"

"Man šķiet, ka bija tāda maza apšaudīšanās," Longs bezrūpīgi atbildēja. "Palīdziet man nogādāt meiteni zem jumta."

Viņi palīdzēja streipuļojošajai jaunavai uzkāpt pa nama kāpnēm un ieveda to sera Godleja kabinetā. Viņa bija diezgan glīta, mazliet izplūdušiem un parupjiem sejas vaibstiem. Pavēries jaunavā ciešāk, Longs samulsa. Veltīgi viņš pūlējās atcerēties, kur to jau agrāk redzējis. Jaunā sieviete atvēra acis un izbaiļu pilnu skatienu lūkojās te tēvā, te dēlā.

"Kur es atrodos?" viņa dvesa. Meitene joprojām trīcēja, taču tās seja jau bija kļuvusi sārtāka.

Tagad slepenpolicists pazina jaunavu, kas no laivas bija sarunājusies ar Džeksonu Kreleju. Viņa bija tērpusies modernā, loti krāšņā viesību tērpā, pie kakla zaigoja dimantu sakta un pirkstos bija dārgi gredzeni.

"Es nezinu, kas noticis," viņa sacīja, vēl aizvien trīcēdama. "Es redzēju tikai…"

Tikai pēc tam, kad jaunava bija iebaudījusi mazliet vīna, viņa bija spējīga izstāstīt savu neparasto piedzīvojumu.

Viņai kopā ar brāli piederot viesnīca ārpus pilsētas. Džona ielā viņiem esot neliels dzīvoklītis, kur piemesties, iebraucot pilsētā. Vakarā viņa bijusi teātrī un skaistā laika dēj nolēmusi pastaigāties. Nonākot Berkleja laukumā, viņa ieraudzījusi kādu automobili, kurš pieturējis pie gājēju celiņa. Tai acumirklī, kad viņa sasniegusi mašīnu, durvis atvērušās un no automobiļa izlēkuši divi vīrieši.

"Viņu sejas bija aizsegtas ar baltu lakatu," jaunava stāstīja, "es tā pārbijos, ka man nebija spēka cīnīties ar uzbrucējiem. Tad pēkšņi parādījās vēl kāds vīrietis un uzkliedza: "Jūs nelgas, tā jau nemaz nav Nora Sandersa.""

"Nora Sandersa!" Longs iesaucās. "Vai jūs esat pārliecināta, ka nosauca tieši šo vārdu?"

Jaunava pamāja. "Vīrietis, kurš mani sagrāba, bija tā pārbijies un apmulsis, ka palaida mani vaļā un aizbēga. Tad norībēja šāviens. Kas notika tālāk, es nezinu."

"Es jūs kaut kur esmu redzējis. Jūs esat…"

"Alise Kravela," viņa pārtrauca detektīvu. "Man un manam brālim pieder "Litlhārtsā"."

"Litlhārtsā"! Longs, galīgi apmulsis, nenovērsa no jaunavas acis. "Vai jūs skaidri atceraties, ka viņi runāja par Noru Sandersu?"

"Gluži skaidri," meitene atsaucās loti izteiksmīgi.

"Vai jūs Noru Sandersu pazīstat?"

Viņam par lielu brīnumu, meitene piekrītoši pamāja. "Viņa ir Rivelstokas jaunkundzes sekretāre, kura parasti pavada "Litlhārtsā" golfa sacīkšu nedēlu. Mēs viņu tur gaidām nākamo piektdien. Nevaru sacīt, ka sevišķi labi pazīstu Sandersas jaunkundzi, lai gan viņa pagājušajā gadā viesojās pie mums "Litlhārtsā"."

"Kurā teātri jūs šovakar bijāt?" slepenpolicists jautāja, un Alise bez vilcināšanās nosauca kādu pazīstamu teātri.

"Litlhārtsā"! Ne vien Nora Sandersa tur pavadīs nākamo nedēlu, bet ari Džons Monkfords. Baņķieris bija jau pasūtījis divas istabas sev un Longam. "Litlhārtsā" Monkfordam draudēja vislielākās briesmas, par to Longs bija pārliecināts. Un tagad šī dēkainā sastapšanās ar Alisi Kravelu, "Litlhārtsas" līdzīpašnieci. Viņš neticēja nejaušībām, sevišķi tik acīs krītošām nejaušībām kā šoreiz.

Longs lika pasaukt automobili un pavadīja jaunavu mājās. Tad viņš devās uz Skotlendjardu, ceļā pārdomājot, ko nozīmē viesnīcas īpašnieces nolaupīšanas mēģinājums. Kā gan Alisi varēja sajaukt ar Noru? Nora bija mazāka auguma un ar Alisi Kravelu viņai nebija nekādas līdzības. Bez tam — kas Norai Sandersai būtu meklējams nakts vidū Berkleja laukumā?

Otrā rītā jau agri Longs aizbrauca uz "Litlhārtsu" un ieradās viesnīcā ap to laiku, kad viesi sāk domāt par rīta tualeti.

Viesnīca bija brīnum skaista ēka plaša parka vidū. "Litlhārtsas" golfa laukumu pazina visa sportistu pasaule. Viesnīcu daudzināja priekšzīmīgās virtuves un krāšņās iekārtas dēl. Apmeklētāji gan sūrojās par augstajām cenām, jo nedēla "Litlhārtsā" maksāja tikpat dārgi kā uzturēšanās modernā peldvietā mēnesi. Viesnīcas pavārs bija viens no labākajiem Eiropā, un korektāku viesnīcas personālu nevarēja atrast visā valstī. Longs zināja, ka ērtību un greznuma ziņā viesnīca bija ārpus katras konkurences.

Detektīvs tūdaļ apvaicājās pēc viesnīcas īpašnieka un dabūja zināt, ka Kravels jau piecēlies un savā privātkantorī ietur brokastis. Stalts, zaļoksnējs vīrietis nopietnu sejas izteiksmi, nevainojami pašūtā uzvalkā apsveica Longu.

"Jā, es jau dzirdēju par šo nepatīkamo gadījumu," viņš sacīja. "Mana māsa naktī piezvanīja. Jūs esat inspektors Longs? Ja nemaldos, es jums rezervēju istabu nākamajai nedēļai." Viņš runāja pilnīgi mierīgi.

Longs reti zaudēja līdzsvaru, taču šoreiz tomēr brīnījās par vēso lietišķību, ar kādu šis cilvēks runāja par savas māsas nepatīkamo piedzīvojumu.

Kravels paskaidroja, kāpēc šis notikums viņam nedara sevišķas raizes. "Man un manai māsai nav neviena ienaidnieka, bet tikai draugi. Uzbrukums neapšaubāmi noticis aiz pārskatīšanās. Cik man zināms, uzbrucēji nav sagūstīti? Par to es nebrīnos… Vai jūs nevēlaties apskatīt savu istabu? Tā atrodas blakus Monkforda istabai."

"Labprāt gribētu zināt nākamās nedējas viesu vārdus."

"Es jums parādīšu viesu sarakstu," Kravels piedāvāja.

Viņš izņēma no portfeja lielu, glītā rokrakstā aprakstītu papīra loksni.

Detektīvs viegli pārlaida acis pār gaidāmo viesu sarakstu. "Rivelstokas jaunkundze ir neiztrūkstoša apmeklētāja, vai

ne?"

Kravels pamāja. "Nevaru teikt, ka viņa interesētos par golfa spēli, bet viņai patīk šejienes sabiedrība. Jaunā dāma, kuras vārdu minēja bandīti, kas uzbruka manai māsai, ir viņas sekretāre."

Longs turpināja pētīt sarakstu.

"Džeksons Krelejs… Vai viņš ir pastāvīgs viesis golfa nedēļās?"

"Pagājušo gadu viņš bija šeit," Kravels atbildēja. "Man gribētos sacīt, ka Kreleja kungs ir viens no mūsu draugiem, ja vispār viesus var saukt par draugiem. Sevišķi mana māsa un viņš…" Kravels vilcinājās un tad piebilda, "ir lieli draugi. Mēs ar māsu apmeklējām viņu Mārlovā."

Tālākajā sarunā detektīvs dabūja zināt, ka Alises uzdevums ir rūpēties par viesu saņemšanu. Viņas rīcībā bija kantorists un grāmatvedis, un viņa bija, tā sakot, uzņēmuma mantzine.

Kopā ar Kravelu slepenpolicists uzgāja augšā apskatīt rezervētās telpas. Viņiem bija ierādītas divas guļamistabas ar vannasistabu un kopīgu salonu vidū. Guļamistabu sienas līdz pusei bija segtas ar tumša ozola, bet salons ar baltiem paneļiem. Katrā istabā pie sienas bija piestiprināts tālrunis.

"Šī būs Monkforda kunga istaba," Kravels sacīja, atverot loti grezni ierīkotas istabas durvis. "Tā ir mazliet lielāka par jūsu istabu, un no šejienes paveras lielisks skats."

Telpas atradās otrā stāvā. Longs atvēra Monkforda istabas logu un paskatījās laukā. Tieši zem loga atradās apmēram divdesmit metrus garš stikla jumts. Kravels paskaidroja, ka tas esot ēdamistabas jumts. Sim apstāklim bija sevišķi liela nozīme, jo tas gandrīz izslēdza katru uzbrukšanas iespēju no ārpuses — uz stikla jumta nevarēja uzlikt trepes. Istabai bija trīs masīvas ozola durvis ar atslēgām un aizšaujamajiem. Vienas durvis veda uz mazo vannasistabu, otras uz viesnīcas koridoru un trešās uz salonu. Detektīvs neaizmirsa rūpīgi izpētīt ari istabas sienas paneļus.

Kravels smaidīja. "Mums nav ne slepenu durvju, ne eju. Detektīvi vienmēr domā kaut ko atrast vecās ēkās. Patiesību sakot, šeit maz kas palicis pāri no vecās celtnes. Es visu liku pārbūvēt, atstājot tikai ārējās sienas. Vai jums vispār ir kāds sevišķs iemesls pie mums viesoties, Longa kungs?"

"Kāds gan man šeit varētu būt īpašs uzdevums?"

Kravels kratīja galvu. "Es nezinu, bet par Monkfordu allaž dzird dīvainas baumas. Krelejs, viņa kaimiņš, stāsta, ka baņķieris dzīvojot vienās bailēs no uzbrukuma. Vai tā ir taisnība?"

"Krelejs pārāk daudz zina pa saviem kaimiņiem," detektīvs sausi piezīmēja.

"Man liekas, ka Krelejs zina pat daudz vairāk, nekā citi domā," Kravels ieminējās.

Arnolds Longs atgriezās pilsētā savāda nemiera pilns, kura cēloni viņš nevarēja izskaidrot.

13. nodaļa

Rivelstokas jaunkundze pārskatīja savu korespondenci un pāri brokastgaldam pasniedza Norai apdrošinātu sūtījumu.

"Man?" Nora pārsteigta jautāja.

"Pēc adreses spriežot— jums," sacīja Rivelstokas jaunkundze, kura bieži vien agrajās rīta stundās nebija labā omā. "Vai jums šodien dzimšanas diena?"

"Nē," Nora atbildēja. Viņa attina paciņu, kurā bija ādas etvija nelielā papīra kastītē.

"Gredzens!" Rivelstokas jaunkundze iesaucās, ar interesi vērojot Noru.

Jaunava attaisīja etviju un iepleta acis. Nekad vēl savā mūžā viņa nebija redzējusi tik lielu un krāšņu briljantu kā šai gredzenā.

"Droši vien būs noticis pārpratums," viņa sacīja, atlokot klātpielikto zīmīti. Tās divi vārdi bija rakstīti drukātiem burtiem:

"No pielūdzēja."

Rivelstokas jaunkundze paņēma gredzenu un to uzmanīgi aplūkoja.Viņa bija laba rotaslietu pazinēja.

"Zilais briljants," viņa sacīja, "tas maksā vismaz 350 mārciņu. Sakiet, Nora, — kas tad ir jūsu noslēpumainais pielūdzējs?"

Meitene pilnīgā nesaprašanā pakratīja galvu.

"Esmu pārliecināta, ka gredzens nav domāts man," viņa atbildēja un vēlreiz apskatīja adresi. Taču nevarēja būt ne mazāko šaubu. Pastmarka bija apzīmogota ar Londonas rietumdaļas pasta zīmogu.

"Vecais nelga!" Šķita, ka Rivelstokas jaunkundzi tas viss loti uzjautrināja, jo ne visai glaimojošais izteiciens neskanēja ļauni.

"Kas?" meitene izbijusies jautāja.

"Monkfords— kas tad nu cits? Šis kungs tikpat viegli sajūsminās kā divdesmit gadus vecs jauneklis. Tāds viņš vienmēr ir bijis. Atceros, pirms desmit gadiem…"

"Bet gredzens nekādā ziņā nevar būt no Monkforda," Nora viņu pārtrauca, "viņš taču mani gandrīz nemaz nepazīst!"

"Nu tad Henrijs būs tas vainīgais," Rivelstokas jaunkundze sacīja. "Es viņiem abiem piezvanīšu un visu izpētīšu."

"Lūdzu, to nu gan nedariet!" Nora apjukusi izsaucās. "Man tas ir tik loti nepatīkami. Ja es zinātu, ka Monkforda kungs tiešām…" Viņa apklusa.

"Vai jūs tad gredzenu sūtītu atpakaļ? Tad nevis viņš, bet jūs būtu mulķīte," Rivelstokas jaunkundze mierīgi sacīja. "Bet pagaidiet — vai tikai jūsu jaunais slepenpolicists nebūs šīs skaistās piemiņas lietiņas sūtītājs?"

"Nekādā ziņā, Rivelstokas jaunkundz!" Nora juta, ka pietvīkst, un vēl vairāk apjuka. "Kādēļ lai viņš man sūtītu gredzenu? Vai tad detektīviem ir tik daudz naudas, ka viņi dāmām, kuras tiem patīk, var sūtīt briljantus?"

"Longam ir," viņas kundze pārliecinoši atbildēja. "Jūs, mana mīlā, aizmirstat, ka viņa tēvs ir loti bagāts.*'

Kad Nora atgriezās ar iepirkumiem, salonā jau gaidīja jaunais advokāts. Rivelstokas jaunkundze Noru saņēma ar paziņojumu, kas nabaga meitenei lika pārmaiņus sarkt un bālēt.

"Henrijs gredzenu nav sūtījis," viņa sacīja. "Atzīstos, man bija tā nepatīkamā sajūta, ka tas būs bijis viņš."

"Jums taču šodien nav dzimšanas diena, Nora?" Henrijs jautāja.

Viņam bija paradums jaunavu uzrunāt vārdā. Nora gan viņam to neliedza, bet bija brīži, kad tas meiteni loti kaitināja.

"Lielākais nelga, protams, ir vecs nelga. Esmu gatava likt ķīlā visu savu mantu, ka Monkfords ir dāvanas sūtītājs," Rivelstokas jaunkundze neatlaidās.

"Bet Monkforda kungs mani nemaz lāgā nepazīst!" Nora bija galīgi izmisusi.

"Viņš ir ideālists," Rivelstokas jaunkundze dziļā pārliecībā paskaidroja. "Piezvaniet uz Hārtsu un paprasiet Kravelam, vai trešdienas vakarā viņam vēl ir kāda neaizņemta istaba. Henrijs brauks mums līdzi. Viņš būs viens no tiem nedaudzajiem kungiem, kuri tiešām kaut ko saprot golfa spēlē," viņa sacīja, un jaunava aizsteidzās uz bibliotēku izpildīt savas kundzes pavēli.

Nora nolika rotaslietu un atkal nogāja lejā. Henrijs bija jau projām, no savas istabas loga meitene redzēja viņu aizbraucam.

Viņas pavēlniece šai vakarā ieturēja maltīti ārpus mājas un pretēji paradumam paziņoja, ka izbraukšot viena pati. Parasti Nora brauca visur līdzi, un bija drusku savādi, ka vecā dāma viņu atstāj mājās.

"Ejiet uz teātri, uz kādu labi jautru lugu, un aizmirstiet visu, kas jums dara rūpes," viņa sacīja. "Bet, par visām lietām, aizmirstiet noslēpumaino cilvēku, kas jūs apbalvo ar savas ģimenes dārglietām. Jā, gredzens, bez šaubām, ir loti vecs. Vai jūs to nezinājāt? Gredzena forma jau daudzus gadus vairs nav modē."

Nora sēdēja gluži vientuļa skaisti ierīkotajā ēdamistabā. Viņa jau bija paēdusi vakariņas un lasīja vakara laikrakstu, kad istabā ienāca kalpone.

"Vai jūs pieņemsiet Longa kungu?" viņa jautāja.

Košs sārtums pieplūda Noras vaigos. "Longa kungu?" viņa, nezinādama, ko darīt, atkārtoja un tad ātri piebilda: "Jā, es viņu pieņemšu salonā."

Varbūt tas bija kāds cits Longs — vai tad mazums Longu pasaulē? Bet tas bija jaunais detektīvs, kas stāvēja pie kamīna un mierīgi apskatīja lielu gleznu, kurā bija attēlota glīta meitene senlaicīgā balles tērpā.

"Hallo," viņš Noru nepiespiesti apsveica. "Tā tak ir Rivelstokas jaunkundze tajos gados, kad pasaule vēl šķiet rožu pilna!"

Nora palūkojās uz gleznu un tikai tagad ievēroja, ka gleznā attēlota viņas kundze jaunībā.

"Ceru, ka viņa neļaunosies, ka esmu atnācis?"

Meitene pakratīja galvu. "Viņa aizbrauca uz teātri."

"Tā jau domāju, jo viņas automobilis pie Pikadilli pabrauca man garām," Arnolds vienaldzīgi piezīmēja. "Sandersas jaunkundz, vai jūs bieži apmeklējat teātri?"

"Ne visai bieži," viņa ātri atbildēja. "Protams, kad Rivelstokas jaunkundzes nav mājās…"

"Es nemaz netaisos jūs ielūgt uz teātri," nopietnais jauneklis atbildēja ar vieglu dzirksti acīs. "Es tikai gribēju zināt, vai jūs mēdzat pastaigāties pa Berkleja laukumu? Bet jūsu neviltotais sašutums liecina, ka ne."

Viņai gribot negribot bija jāsmejas. "Mans "neviltotais sašutums" ir tikai jūsu iedomas," viņa atbildēja. "Es nemaz lāgā nezinu, kur Berkleja laukums atrodas. Cik varu atcerēties, nekad neesmu tur pastaigājusies."

"Varbūt miegā," Longs turpināja tonī, kas lika jaunavai domāt, ka viņš runā nopietni.

"Kāpēc? Vai tad policijā ienācis ziņojums, ka es pa naktīm klaiņoju apkārt?" viņa jautāja.

Viņš pakratīja galvu. "Nākamo nedēlu jūs taču būsiet Hārtsā?" Saņēmis piekrītošu atbildi, jauneklis vaicāja: "Vai jūs spēlējat golfu?"

"Spēlēju gan, bet es kautrējos spēlēt Hārtsā," Nora atbildēja. "Es braukšu līdzi Rivelstokas jaunkundzei. Kāpēc jūs man par to vaicājat?" Nenogaidījusi atbildi, viņa steidzīgi piebilda: "Vai jums ir kadas jaunas ziņas par Šausmu bandu?"

Longs nopūtās. "Biju cerējis, ka jūs visu būsiet aizmirsusi," viņš sacīja. "Esmu pārāk pļāpīgs, un tā ir liela kļūda. Kāpēc es vispār jums par to stāstīju."

Detektīvs pagriezās un atkal sāka apbrīnot Rivelstokas jaunkundzes portretu. "Loti daiļa meitene," viņš piezīmēja. "Nevaru saprast, kāpēc viņa palikusi vecmeitās."

Par to Nora nevarēja Longam neko paskaidrot un, tuvāk apskatot gleznu, ari viņa jūsmoja par tās skaistumu.

"Vai nav dīvaini, ka es nekad nevarēju iedomāties Rivelstokas jaunkundzi tādu kā gleznā?" viņa sacīja.

Noras domas koncentrējās ap vienu jautājumu: vai runāt ar Longu par gredzenu vai ne? Dienā viņa loti vēlējās, kaut viņai būtu izdevība ar Arnoldu runāt, bet tagad — ja nu tiešām viņš ir sūtītājs? Viņa saņēma visus spēkus un jautāja: "Vai jūs savām paziņām bieži sūtāt dāvanas?"

Viņa skatienā atspoguļojās izbrīns. "Es? Protams, ne! Vai jūs domājat dzimšanas dienu un Ziemassvētku dāvanas? Nē? Parasti šādos gadījumos saņem priekšmetus, kas nemaz nav vajadzīgi. Kāpēc jūs tā jautājat?"

Pati nezinādama, kādēļ, viņa pukojās par šo jautājumu. "Tāpat vien…"

"Tāpat vien…" Longs domīgi atkārtoja, un viņa piere savilkās krunkās. "Kas jums atsūtīja dāvanu?"

"Neviens." Viņa apzinājās, ka uzvedas bērnišķīgi.

"Parādiet man šo dāvanu!"

Viņa mierīgais uzaicinājums Noru izsita no sliedēm. "Kādēļ?" viņa jautāja un par vēlu pamanīja, ka šis jautājums viņu nodod.

"Tāpēc, ka es vispār interesējos par dāvanām, kuras saņem mani draugi."

"Es neesmu jūsu draugs," viņa smaidīdama atsaucās. "Bez tam, Longa kungs, nevaru saprast, kādēļ jūs tas tā interesē?"

"Man jāatzīstas, ka pats nezinu, kāpēc par to interesējos," viņš sacīja. "Vārdu divkauja nekad nav bijusi mana stiprā puse. Vai jūs man neparādītu savu dāvanu?"

Mirkli viņa vilcinājās, bet tad aizsteidzās uz savu istabu.

Brīdi aplūkojis gredzenu, viņš to izņēma no etvijas un piegāja pie loga. "Kas jums to atsūtīja?"

"Nezinu. Gredzenu saņēmu no rīta pa pastu kā ierakstītu sūtījumu. Rivelstokas jaunkundze domā…" Viņa vilcinājās tālāk runāt.

"Ko viņa domā?"

"Nu, viņa domā, ka to man sūtījis kāds, kam es patīku, bet kas grib palikt nezināms."

Viņš pamāja. "Vai jūs vai Rivelstokas jaunkundze varat iedomāties, kas šis "kāds" varētu būt?"

Atkal viņa vilcinājās. "Viņa domā, ka tas ir kāds viņas draugs. Kāds kungs, kas ar mani tikai vienu reizi dzīvē saticies."

"Monkfords?"

Nora pietvīka. "Vispār nemaz nav vērts lauzīt galvu pār sūtītāju," viņa turpināja. "Gribētu tikai zināt, kas viņš ir, lai varētu gredzenu nekavējoties nosūtīt atpakaļ."

Longs uzmanīgi un rūpīgi apskatīja gredzenu no visām pusēm.

"Vai jūs esat to uzlaikojusi?"

"Nē," viņa izbrīnījusies atbildēja.

Viņš satvēra meitenes roku un uzmauca gredzenu pirkstā.

"Gredzens izgatavots lielākam pirkstam, bet pēc tam pārtaisīts šaurāks. Vai jūs to ievērojāt? Un kā gan viņš varēja zināt jūsu pirksta apmēru?"

"Kas— Monkforda kungs?"

Longs pakratīja galvu. "Nē, Monkfords to nav sūtījis, vismaz es tā domāju." Viņš atdeva meitenei mazo kastīti un sacīja: "Monkfords ir savādas dabas cilvēks. Pat slepenpolicists, kurš to ilgāku laiku novērojis, nevar lepoties, ka zinātu viga sirds noslēpumus. Tātad jūs būsiet Hārtsā?" viņš mainīja sarunas tēmu. "Kur atrodas jūsu istaba?"

"Nezinu," viņa atsaucās, "Rivelstokas jaunkundze parasti apmetas viesnīcas labākajās telpās."

"Man to vajadzēja jau agrāk noskaidrot," viņš pats uz sevi pukojās. "Bet to es vēl pagūšu izdarīt. Kas vēl brauks bez jums un Rivelstokas jaunkundzes?"

"Neviens — ak, tomēr! Rivelstokas jaunkundzes advokāts Henrijs ari izbrauks uz pāris dienām."

"Vai vēl kāds, ko jūs pazīstat?"

Viņa noraidoši pakratīja galvu.

"Vai Krelejs ar Rivelstokas jaunkundzi ir lieli draugi?"

Nora kļuva domīga. "Protams, Kreleja kungs arī tur būs."

"Jā, viņš tur būs, un es arī tur būšu," Longs vienaldzīgi piezīmēja. "Un, Dieva dēl, es gribētu… Nē, es neko negribu. Tas būs grūts darbs un lieli uztraukumi…"

Šinī acumirklī atvērās durvis, un, Norai par lielu pārsteigumu, istabā ienāca Rivelstokas jaunkundze. Viņa uzsmaidīja Norai, un īsu brīdi viņas acis kavējās pie gredzena, kuru Nora vēl joprojām turēja rokās. No Noras viņas skats pārslīdēja uz slepenpolicistu.

"Tad tas tomēr bijis Longa kungs?" viņa jautāja ar ļaunu smīnu uz lūpām. "Vai viņš atzinās, Nora?"

Nora Sandersa jau gribēja atbildēt, kad, viņai par lielu izbrīnu, Arnolds Longs aizsteidzās tai priekšā, sacīdams:

"Jā, Rivelstokas jaunkundz, es atviegloju savu sirdi un atzinos. Jau kopš gadiem gredzens ir mūsu ģimenes īpašumā. Mans tēvocis 1862. gadā to nopirka Kopenhāgenā."

Rivelstokas jaunkundzes melnās acis lūkojās tikpat stingri un noteikti, bet viņas iedzeltenā seja piepeši kļuva pelēka un novecojusi.

14. nodaļa

īsu mirkli meitenei šķita, ka Rivelstokas jaunkundze ir tuvu ģībonim. Vecā dāma sagrīļojās, bet tūdaļ viņas dzelzs griba ņēma virsroku, un viņa pasmaidīja.

"Interesanti!" jaunkundze ierunājās. Arnolds Longs lūkojās viņā caururbjošu skatienu. Šķita, ka viņa acīm ir pārdabisks spēks. Sieviete nevarēja novērst savu skatienu no detektīva pelēkajām, caururbjošajām acīm.

"Cik interesanti," viņa vēlreiz atkārtoja.

Viņa runāja lēnām, Longs vēroja, kā ar šiem vārdiem vecā kundze pūlējās apslēpt sava uztraukuma īsto cēloni.

"Tātad jūs Norai atsūtījāt šo gredzenu? Tas ir loti mīļi no jums, Longa kungs!"

Nora stāvēja kā triekas ķerta. Kas slēpās aiz detektīva tīšajiem meliem? Viņa tagad skaidri zināja, ka Longs gredzenu nav sūtījis. Un tomēr viņas kundzes priekšā viņš apgalvoja, ka ir dāvanas sūtītājs, un pat sacerēja veselu stāstu.

Bet Longa atzīšanās uz Rivelstokas jaunkundzi atstāja daudz pārsteidzošāku iespaidu. Nekad vēl Nora nebija redzējusi savu kundzi tik apmulsušu.

"Vai jūs neienāksiet manā darbistabā?" viņa ievaicājās. "Man gribētos ar jums kaut ko pārrunāt."

Likās, ka viņa Noras klātbūtni būtu galīgi aizmirsusi.

"Labprāt." Šķita, ka Longs kaut ko pārdomā. Tad viņš sacīja: "Es labprāt ar jums runāšu, bet vispirms es gribētu Sandersas jaunkundzei vaicāt, vai viņa tiešām ļaunojas, ka atsūtīju gredzenu?"

Tikai tagad Rivelstokas jaunkundze paskatījās uz jaunavu un gandrīz bargi izdvesa: "Nu?"

"Domāju, ka tik dārgu dāvanu nedrīkstu pieņemt," Nora atbildēja, un, viņai par brīnumu, Longs negaidot strauji tvēra pēc viņas rokas un paņēma gredzenu ar visu kastīti.

"No tā jau es baidījos," viņš sacīja, iebāžot gredzenu kabatā. "Esmu jūsu rīcībā, Rivelstokas jaunkundz."

Minūti viņa stāvēja nekustīgi, tad ar redzamu piespiešanos pagriezās, un Longs tai sekoja mazajā darbistabā blakus salonam. Rivelstokas jaunkundze aizslēdza durvis.

"Lūdzu, apsēdieties," viņa mierīgi sacīja. Detektīvs nogaidīja, kamēr vecā kundze apsēdās, un tad piemetās uz lielā ādas krēsla malas.

Slepenpolicists redzēja, ka Rivelstokas jaunkundze nezina, kā iesākt valodu. Bet drīz viņa attapās.

"Pats par sevi saprotams, ka jūtos atbildīga par Sandersas jaunkundzi," viņa teica. "Ja kāds sūta viņai vērtīgas dāvanas, es kā sieviete ar vecmodīgiem uzskatiem domāju, ka mans pienākums ir jautāt, kādi…" Viņa meklēja piemērotu izteicienu.

"Kādi ir mani nolūki?" Viņš pasmaidīja. "Jūs esat ļoti cēla sieviete. Nora patiesi ir loti piemīlīga meitene. Man viņa loti patīk, bet varbūt es tomēr pārsteidzos, nosūtot gredzenu."

Viņa nenolaida no Longa savas mierīgās melnās acis. "Jūs esat džentlmenis," viņa piebilda, "un, cik man zināms, studēts cilvēks. Kas gan jūs varētu kavēt pierādīt Sandersas jaunkundzei savu uzmanību? Tomēr mazliet savādi…" Viņai atkal pārtrūka sarunas pavediens.

"…ka es mūsu draudzības pašā sākumā dodu viņai tik vērtīgas dāvanas. Man pašam jāatzīstas, ka tas šķiet mazliet savādi," Longs viņai izpalīdzēja. "Tas arī ir visdīvainākais, ko jebkad savā mūžā esmu darījis. Mans tēvocis…"

"Jūsu ģimenes lietas mani neinteresē." Asinis viņai saplūda sejā un uz vaigiem parādījās divi loti sārti plankumi. "Tomēr man jāzina, kādas ir jūsu jūtas pret Sandersas jaunkundzi. Vai jūs meiteni mīlat?"

Platā smaidā pavīdēja Longa baltie zobi. "Gribu būt ar jums pilnīgi atklāts, Rivelstokas jaunkundz," viņš atzinās. "Es jūsu sekretāri nemīlu un ari neticu, ka kādreiz viņā iemīlēšos.

Viņa nav manā gaumē, un vispār es nemaz vēl nedomāju precēties."

"Tātad tā bija tikai jūsu kaprīze — dāvināt Norai gredzenu?" Viņa domīgi grozīja galvu. "Tam es īsti nevaru ticēt. Taisni otrādi, man šķiet, ka meitene jums loti patīk. Parādiet man, lūdzu, gredzenu vēlreiz."

Longs izņēma no kabatas gredzenu un pasniedza to Rivelstokas jaunkundzei. Ne vārda nesakot, viņa piegāja pie pretējās sienas, atvēra naudas skapi, ātri noglabāja tajā gredzenu un aizslēdza skapja durvis.

"Domāju, ka būs labāk, ja es rotaslietu paglabāšu pie sevis līdz tam laikam, kad jūs abi tuvāk iepazīsieties."

Viņa piecēlās un sniedza Arnoldam savu vēso roku. "Ar labu nakti, Longa kungs, novēlu jums labas sekmes!"

Saņemot viņas roku, detektīva sejā pavīdēja apbrīnošana. "Vai jūs ari būsiet Hārtsā, Rivelstokas jaunkundz?" viņš jautri vaicāja. "Es jūsu vietā nebrauktu!"

"Šo padomu tikai jums pašam vajadzētu likt pie sirds," viņa atcirta, izbeidzot sarunu.

15. nodala

Kad Arnolds Longs ieradās savā birojā Skotlendjardā, ierēdnis, kas pētīja dažādus dokumentus un bija viņam sameklējis ne mazums svarīgu ziņu, pārsteidza slepenpolicistu ar jauniem, negaidītiem atklājumiem.

Longs deva rīkojumu, lai ierēdnis varētu izmantot pasta vilcienu, kas gāja uz ziemeļiem. Viņš pats aizsteidzās uz savu dzīvokli Sv. Džeimsa ielā. Ceļasoma jau bija piesieta automobilim. Longs telefonēja uz Mārlovu un no Monkforda saimniecības vadītājas dabūja zināt, ka baņķieris jau atrodas ceļā uz Hārtsu. Monkfordam bija paradums ierasties Hārtsā pāris dienu pirms golfa sacīkstēm. Viņš aizbraucis automobilī, un to pavadījis kungs, kas pie viņa kopš dažām dienām viesojās. Šā kunga vārds bija Ručs, viņš bija Skotlendjarda kriminālnodalas vecākais uzraugs.

Arnolds Longs uzvilka cimdus, uzsita gumijas mēteļa apkakli — ārā līņāja lietus — un vēlreiz pameta skatienu visapkārt. Uz galda viņš ieraudzīja vēstuli. Pasaucis sulaini, Longs vaicāja: "Kad vēstule pienāca?"

"īsi pirms jūsu atnākšanas, Longa kungs."

"Kas to atnesa?"

To kalpotājs nezināja. Vēstule bija iemesta pastkastē, viņš to izņēmis un nolicis uz galda.

Adrese bija rakstīta ar zīmuli, pie tam loti kļūdaini. Longs uzplēsa aploksni un izņēma netīru papīru, uz kura bija rakstīts:

"Nebrauciet uz Hārtsu!"

Arnolds Longs uzmanīgi apskatīja zīmīti no visām pusēm un rūpīgi noglabāja galda atvilktnē, lai vēlāk izpētītu pirkstu nospiedumus. Kad viņš beidzot izgāja uz ielas, lietus lija straumēm. Šoferis bija pacēlis automobiļa jumtu un patlaban slaucīja logu stiklus.

"Jūs man nebūsiet vajadzīgs, Maršan," Longs sacīja.

"Bet jūs taču teicāt…" šoferis brīnījās.

"Gluži visviens, ko es teicu," detektīvs viņu pārtrauca. "Jūs esat ģimenes cilvēks, vai ne?"

"Jā, protams," šoferis atbildēja.

"Nu, tad palieciet vien Londonā. Šeit būs drošāk," Longs piebilda un aizbrauca pa Sv. Džeimsa ielu uz pilsētas dārza pusi.

Pulkstenis bija deviņi, kad viņš ieradās Hārtsā. Visu dienu bija lijis lietus. Viņš atstāja savu automobili garāžas pārzinim un iegāja viesnīcas lielajā, senlaicīgajā hallē. Lai gan līdz golfa sacīkstēm bija vēl divas dienas, tomēr viesnīca jau gandrīz bija pārpildīta. Longs iegāja kantori un ar draudzīgu smaidu apsveica jaunkundzi, kura sēdēja pie kases lodziņa.

Nesenais starpgadījums, kā likās, uz Kravelas jaunkundzi nebija atstājis ļaunu iespaidu, un ari viņa tam tāpat atbildēja ar smaidu. Longam šķita, ka vienkāršajā, melnajā apģērbā viņa izskatījās daudz pievilcīgāka nekā dārgajā tualetē, kādā viņš to pēdējo reizi bija redzējis.

"Monkforda kungs jau jūs gaida. Jūs taču zināt, kur atrodas viņa istaba?"

Viņš palūkojās visapkārt un klusi vaicāja: "Vai jūs man atbildēsiet uz kādu jautājumu, Kravelas jaunkundz?"

īsu acumirkli viņas acīs, kā Longam šķita, pavīdēja neuzticība. "Protams! Ja vien man būs iespējams."

"Kas maksās manu rēķinu?"

"Droši vien Monkfords."

"Es slavētu Dievu, ja tas tā notiktu," Longs atbildēja. Viņš atstāja jaunkundzi galīgā nesaprašanā, jo Longa bažas viņa nebija sapratusi.

Monkfords tikko bija pusdienojis savā istabā. Baņķieris bija loti labā omā, jo ceļā uz Hārtsu kādā senlietu veikalā bija nopircis vairākus īsta Bristoles stikla traukus. Smaragdzaļie vīna trauki stāvēja uz kamīna zimzes.

"Starp citu," viņš sacīja, ""Melnais liktenis" ir tikai kopija. Man tas jāpaziņo Rivelstokas jaunkundzei. Nākamnedēļ viņa būs šeit."

""Melnais liktenis"?" Šai acumirklī detektīvs nemaz nedomāja par mazo nēģerieti.

"Statuete nav īsta. Es to rādīju Betini, un tas tūdaļ atklāja viltojumu. «Tomēr neticu, vai par to vispār vērts runāt ar Rivelstokas jaunkundzi? Man bail, ka vecā dāma par daudz neuztraucas."

Istabā ienāca sulainis nokopt galdu. Kad viņš aizgāja, Longs uzdeva jautājumu, kurš viņam jau agrāk bija prātā. "Sakiet — vai Rivelstokas jaunkundze tiešām ir loti bagāta?"

"Kā to ņem," Monkfords atbildēja ar ikvienam baņķierim piemītošu atturību. "Viņa ir diezgan bagāta sieviete. Taisnību sakot, pat ļoti bagāta. Viņa dzīvo vienkārši, bet viņai ir lieli ienākumi."

"Cik lieli?" Longs neatlaidās.

"Viņai jau kopš ilgāka laika pie manis ir tekošais rēķins, vēl no tiem laikiem, kad manā ziņā bija tikai bankas provinces filiāle," viņš sacīja. "Reiz viņa bija noguldījusi pat loti lielu kapitālu. Ja nemaldos, viņa pārvalda sava brāļa īpašumus. Viņa pat gribēja palikt man neuzticīga un pāriet uz jūsu tēva banku, kurš tomēr neko par to negribēja dzirdēt. Tai laikā viņai bija tuvu pie trīsceturtdalmiljona mārciņu."

Tas Longam bija kaut kas jauns. Viņš savu tēvu pazina kā labu veikalnieku, kurš nekad nežēloja pūles, lai savai bankai piesaistītu bagātu klientu.

"Noraidīja? Vai tas nav dīvaini?" detektīvs jautāja.

Monkfords pamāja. "Jā, tas bija savādi," viņš turpināja. "Pa lielākai daļai baņķieri taisni zvejo šādas klientes, Nevar teikt, ka sers Godlejs Rivelstokas jaunkundzi būtu noraidījis tādēļ, lai man izpatiktu, jo Rietumu un Somerseta bankas arī ir drusku vecmodīgas. Bet, Dieva dēļ, nestāstiet savam tēvam par to ne vārda."

Tas, ka Longs pirms pāris dienām bija runājis ar savu tēvu par Rivelstokas jaunkundzi un sers Godlejs neko par šo gadījumu nebija viņam minējis, viņu agrāk būtu loti pārsteidzis. Bet tagad Arnolds vairs ne par ko nebrīnījās.

Jaunais detektīvs nebija dažas dienas ar Monkfordu ticies, un pa šo laiku baņķieris bija kļuvis vēl nervozāks. Viņš satrūkās no katra mazākā troksnīša un naktīs nevarēja aizmigt.

"Gribētu zināt, vai Rivelstokas jaunkundze ņems līdzi savu sekretāri?" viņš ievaicājās, kad detektīvs taisījās jau iet pie miera.

"Jūs domājat Sandersas jaunkundzi?"

Monkfords pamāja. "Jā, jauka meitene," viņš čukstēja, it kā sarunādamies pats ar sevi, "pat reti mīla meitene. Rit ieradīsies Krelejs," viņš teica. "Jums, kā rādās, Krelejs ne visai patīk?"

"Kā var patikt cilvēks, kuram nav cita dzīves mērķa kā vienīgi muļķīgi izskatīties un audzēt rozes," Longs sausi atbildēja.

"Krelejs nav slikts cilvēks, nav slikts cilvēks," Monkfords smiedamies atsaucās. "Un viņš var būt loti sparīgs! Atceraties, kā viņš jums palīdzēja apcietināt Šeltonu?"

"Bet ko viņš vispār todien meklēja Koltčestrā? Ne mazums esmu lauzījis par to galvu," Arnolds Longs prātoja.

"Pilsētas apkārtnē viņam pieder nekustamais īpašums. Es divas reizes tur pie viņa viesojos," Monkfords paskaidroja. "Krelejs Eseksā ir, tā sakot, lauksaimnieks."

Longs negribēja uztraukt baņķieri un personīgi pārbaudīja visas durvju atslēgas un bultas.

Pa detektīva istabas logu varēja redzēt dārzu, kas piekļāvās ēkai. Arnolds noslēdza salona durvis un aizbultēja durvis, kas veda uz vannasistabu, un tad, iebāzis atslēgu kabatā, nogāja lejā. Kravelas jaunkundze nekur nebija redzama, viņas vietu kantorī izpildīja kāds viesnīcas kalpotājs. Bet pats Kravels viesnīcas restorāna telpās tērzēja ar saviem viesiem. Viņš bija vakara uzvalkā.

"Es gribētu apskatīt dažas jūsu labākās istabas," Longs teica viesnīcas īpašniekam.

Kravels pakratīja galvu. "Man gaužām žēl, bet tās jau ir aizņemtas."

"Es nemaz nedomāju mainīt savu istabu," detektīvs viņu pārtrauca, "gribēju tikai apskatīties, kādu istabu pasūtīt sev citugad."

"Labi, iesim." Kravels priekšnamā paņēma kādu atslēgu. "Te ir Rivelstokas jaunkundzes istabas," viņš paskaidroja, "tās ir labākās visā viesnīcā."

"Litlhārtsā" agrāk bija bagātu īpašnieku mājoklis. Rivelstokas jaunkundzes dzīvojamā istaba ar savām torņu izbūvēm atgādināja greznu senlaiku dziru zāli.

Longs sekoja viesnīcas īpašniekam un apskatīja guļamistabu. "Šī istaba laikam domāta Sandersas jaunkundzei," viņš rādīja uz mazāko no abām skaisti iekārtotajām istabām.

Kravels jautri uz viņu paskatījās. "Man tā vien šķiet, Longa kungs," viņš sacīja, "ka jūs šīs istabas gribējāt redzēt ne jau ziņkārības dēj. Vai jūs šeit esat darbā?"

"Es vienmēr esmu darbā," detektīvs atbildēja, izvairīdamies no tiešas atbildes.

"Longa kungs, vai jūs tiešām paredzat kādu starpgadījumu? Tas man būtu loti nepatīkami. Sevišķi jaunnedēļ, kad māja būs pilna viesiem, — Hārtsu skandāls pazudinātu."

Longs paskatījās uz viņu un piemiedza aci. "Cik atceros, Hārtsā jau daudz ko pieredzējusi."

"Nieki," Kravels viņu steigšus pārtrauca. "No skandāliem neviens nevar izsargāties, un par tiem nav jānes nekāda atbildība. Bet krimināla rakstura notikums sagrautu visu uzņēmumu."

"Neuztraucieties, Kravela kungs. Mēs darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai novērstu traģēdiju."

Nākamā diena bija svētdiena. Pievakarē Longs viesnīcas hallē ieraudzīja pazīstamu seju. Krelejs! Viņš tuvojās, lai spiestu tā gļēvo roku.

"Šausmīgs laiks!" pukojās tūļīgais vīrietis, knibinoties ap savām ūsām. "Daudz prātīgāk būtu bijis braukt uz Dovilu. Golfs vispār ir nejēdzīga spēle."

Krelejs uzsmaidīja kādam, kas stāvēja aiz Longa muguras.

Detektīvs pagriezās un ieraudzīja Kravelas jaunkundzi, kura steidzās uz savu biroju.

"Loti patīkama meitene — caur un cauri dāma," Krelejs piezīmēja. "Taisnību sakot," viņš turpināja paļāvīgā tonī, "es nemaz nebūtu braucis uz šīm riebīgajām sacīkstēm, ja nebūtu viņas."

"Jums ar Kravelas jaunkundzi ir draudzīgas attiecības?"

"Jā." Krelejs uzspodrināja monokli un atkal ielika to acī. "Jā, un es par to nekaunos. Viņa ir vispatīkamākā meitene, kādu jebkad esmu saticis."

Longs pavīpsnāja. "Bet kā tad todien, kad es biju pie jums Mārlovā, jūs man sacījat, ka tā esot sveša dāma, kas vēloties apskatīt jūsu dārzu. Jūs pat bijāt sašutis par viņas nekautribu."

"Vai tiešām es tā sacīju?" Krelejs atsaucās bez mazākā apmulsuma. "Redziet, mans mīļais, man sirds nekarājas mēles galā. Bet jums es varu ar mierīgu prātu uzticēt, ka esmu loti pieķēries šai meitenei. Jābūt loti uzmanīgam, vai ne? Kā klājas Skotlendjardam un visiem maniem mīļajiem draugiem?"

"Tiem manā prombūtnē klājas it brangi," Longs smējās. "Vai jūs redzējāt Monkfordu?"

"Vai viņš ir te? Tad jāiet augšā un jāapsveic vecais zēns. Nav slikti būt draugos ar baņķieri — kā jūs domājat? Man šogad ierādīta loti slikta istaba," Krelejs sūrojās. "Šī negantā Rivelstokas jaunkundze apķīlājusi savā labā istabas, kurās es parasti mēdzu apmesties. Tas mani briesmīgi kaitina."

"Liekas, ka jūs Rivelstokas jaunkundzi nevarat ciest?"

"Es viņu ienīstu!" Krelejs izsaucās ar neparastu dedzību. "Viņa ir ārkārtīgi nelaipna sieviete. Viņa nav spējīga pateikt nevienu pieklājīgu vārdu, bet mūžam uzkliedz un rājas. Es viņu nevaru ciest ne acu galā. Tagad iešu uzmeklēt lāga veco — kā taču viņu sauc?"

Tā bija viena no Kreleja dīvainībām — aizmirst vārdus. Detektīvs nojauta, ka tas domā Monkfordu. Vēlu vakarā viņš vēlreiz redzēja Džeksonu Kreleju. Pārliecies priekšnamā pār galdu, tas sarunājās ar Kravelas jaunkundzi, kuru parasti šajā laikā atvietoja viņas vietnieks. Viņš nevarēja saprast, kas gan meitenei patika šajā cilvēkā, kas viņam šķita īsts garlaicības iemiesojums.

Pa nakti laiks bija uzlabojies. Saule jautri smaidīja dzidri zilajās debesīs, kad Rivelstokas jaunkundzes lielais limuzīns parādījās uz šosejas un bez mazākā troksnīša pieturēja pie Hārtsas ieejas. Kravels apsveica atbraukušos viesus, un šķita, ka inspektora Longa klātbūtne būtu pilnīgi lieka. Tā vismaz domāja Rivelstokas jaunkundze, jo viņa pagāja Longam garām, tikai pavirši pamājusi ar galvu. Visu savu uzmanību viņa dāvāja iztapīgajam viesnīcas īpašniekam.

"Jums ir vairākas ceļasomas. Vai drīkstu palīdzēt?"

Nora pamanīja Longu, kolīdz ienāca greznajā hallē. Smaidīdama viņa atsacījās no jaunekļa pakalpojumiem. Tie arī bija gluži lieki, jo vesels bars viesnīcas sulaiņu gaidīja, lai ņemtu somas savā pārziņā.

"Esiet sveicināta Hārtsā," Longs svinīgi apsveica meiteni. "Nāku kā pilsētas domes priekšstāvis, lai jums paziņotu, ka esat iecelta par šīs vecās pilsētas goda pilsoni."

Jautri smiedamās, viņa šķīrās no jaunā slepenpolicista, lai steigtos pie Rivelstokas jaunkundzes. Tikai vakarā pēc maltītes viņš meiteni atkal satika, bet arī tad tikai uz īsu mirkli.

Pienāca otrdiena un līdz ar to lielo sacīkšu sākums. Hārtsā bija pārpildīta. Lielais zāliens pazuda zem gaišajiem saulessargiem un daudzajiem tējas galdiņiem. Laužu burzma viesnīcas hallē atgādināja skatītāju drūzmēšanos populārā futbola sacīkstē.

Golfa laukums Hārtsā bija iežogots no visām pusēm. Pie abām parka ieejām dežurēja slepenpolicisti, kuri uzmanīja, lai Hārtsā neiekļūtu aizdomīgas personas. Izņemot divus glīti ģērbtus kabatzagļus un kādu manīgu afēristu, kurš bija speciāli atbraucis no Londonas, nekādi nepatīkami starpgadījumi, kā jau Longs bija domājis, nenotika.

Trešdien ieradās Henrijs, zvērinātais advokāts. Redzot viņu izkāpjam no automobiļa, detektīvs ievaidējās.

"Tur nāk kāds kundziņš, kurš taisās spēlēt golfu ar cilindru galvā!" Longs novēroja Henrija atbraukšanu no Monkforda istabas.

"Kas tas tāds?" baņķieris jautāja.

"Advokāts Henrijs. Vai jūs viņu pazīstat?"

"Vai es viņu pazīstu!" Monkfords smējās. "Domāju gan! Viņš ir Rivelstokas jaunkundzes pilnvarotais, un viņam ir lieliskas nākotnes izredzes."

"Pēc tāda jau viņš arī izskatās," Longs īgni atrūca.

Monkfordam bija daudz draugu. Gandrīz augu dienu tie apmeklēja baņķieri viņa istabā, un gandrīz visu laiku viņš pavadīja viesnīcā.

Maltītes Monkfords pastāvīgi ieturēja lielajā ēdamsalonā. Kad izsmalcinātā publika pēc pusdienām tērzējot drūzmējās lielajā salonā, arī baņķieris devās turp un jutās omulīgi. Redzot, ka diena seko dienai bez jebkādiem aizdomīgiem uztraukumiem, viņš aizmirsa savas bažas un rūpes un atkal kļuva agrākais Monkfords.

Monkfordu otrdien ievēlēja par deju komitejas priekšsēdētāju. Ar lielu dedzību viņš stājās pie sava uzdevuma — sarīkot masku balli, ar kuru bija paredzēts noslēgt golfa sacīkstes.

Trešdienas pievakarē Longs no savas istabas loga pamanīja baņķieri pastaigājamies Henrija un Kreleja pavadībā. Viņu saruna šķita ļoti nopietna, jo pastaiga turpinājās veselu pusstundu. Reiz Monkfords paskatījās uz augšu, bet neaicināja Longu lejā, kā parasti to mēdza darīt.

Drīz pēc tam viņi atgriezās viesnīcā. Minūtes piecas vēlāk Longs izdzirda visus trīs kungus runājam salonā blakus viņa istabai. Viņi vēl bija kopā vismaz ceturtdaļstundu, kad detektīvs, izdzirdis, ka durvis uz koridoru tiek aizslēgtas, iegāja pie Monkforda. Baņķieris bija viens. Viņa izskats bija nemiera* pilns.

"Kas noticis?" Longs vaicāja.

"Nekas, gluži nekas," Monkfords elsoja. "Pēc maltītes gribu ar jums parunāt," viņš piebilda.

"Kāpēc ne tūliņ?"

"Nav ko steigties," baņķieris atbildēja.

"Vai tas attiecas uz jums?"

"Pa daļai — jā," sekoja aprauta atbilde. "Bet galvenokārt tas attiecas uz kādu no maniem jaunajiem draugiem. Bet pašlaik es negribu par to runāt. Ja jūs esat ar mieru tūliņ pēc maltītes uznākt augšā, mēs varētu pārrunāt šo jautājumu, kas man, patiesību sakot, dara lielas rūpes. Jā, lielas rūpes."

Salonā Longs piegāja pie Kreleja. "Par ko jūs ar Monkfordu runājāt? Viņš ir galīgi satriekts."

"Mēs runājām par personīgām lietām. Ja viņš neko nav stāstījis, tad es nevaru jums palīdzēt, jo solījos ciest klusu."

Detektīvs pētoši uzlūkoja savu sarunu biedru. Krelejs izskatījās gluži citāds nekā parasti. Viņa balss skanēja griezīgi, un šķita, ka viņš ir loti uztraukts.

Parasti Longs ēda kopā ar Monkfordu, bet, kad viņš pārģērbās, lai ietu vakariņās, baņķiera sulainis viņam atnesa zīmīti.

"Vai Jūs šovakar nesēdētu pie cita galda? Man vēl šis tas jāpārrunā ar Kreleju un Henriju."

Longs nedusmojās, bet šī vēsts viņā radīja lielas bažas. Detektīva vieta bija līdzās galdam, pie kura sēdēja Rivelstokas jaunkundze ar savu sekretāri. Uz īsu brīdi jaunavas un Arnolda acis sastapās. Viņš pēkšņi atcerējās, ka vēl nav paskaidrojis Norai, kāpēc bija uzdevies par gredzena sūtītāju.

Rivelstokas jaunkundze tikai ar vieglu galvas mājienu atņēma Longa sveicienu, bet reizē ar to viņas acīs pazibēja ļauns prieks, par kuru Longs pasmējās.

Pēc vakariņām slepenpolicists iegāja salonā dzert kafiju. Te viņu uzmeklēja Monkfords. "Long, lūdzu, pēc piecām minūtēm uznāciet pie manis."

Baņķiera tonī izskanēja draudi. Nogaidījis piecas minūtes, Longs piecēlās un devās uz liftu.

Monkforda salonā neviena nebija, bet guļamistabā viņš izdzirda baņķiera balsi — tas runāja pa tālruni. "Hallo… hallo… kas…"

Tad Longs izdzirda šāvienu un krītoša ķermeņa troksni. Viņš piesteidzās pie Monkforda guļamistabas durvīm un mēģināja tās atvērt, bet durvis bija no iekšpuses aizslēgtas un aizbultētas. Viņš izskrēja koridorā. Ari ārējās durvis bija aizslēgtas.

Detektīvs ar visu spēku gribēja tās izlauzt, bet smagās ozola durvis nepadevās. Pametis skatu visapkārt, Arnolds ieraudzīja Kravelu, kas skrēja pa trepēm. Viesnīcas īpašnieks bija galīgi apmulsis.

"Vai tas bija šāviens?" viņš, izbaiļu pārņemts, čukstēja.

Detektīvs pamāja. "Atveriet durvis!" viņš pavēlēja.

Kravels ķēra kabatās. "Man nav atslēgas. Uzgaidiet!" viņš sauca un noskrēja lejā.

Pēc minūtes viņš bija atpakaļ. Drebošu roku viņš ielika atslēgu slēdzenē, un durvis atvērās.

Monkfords gulēja ar seju pret grīdu, rokās cieši sažņaudzis tālruņa klausuli. Istaba bija pilna pulvera ašās smakas.

16. nodaļa

Monkfords bija miris.

"Atvediet ārstu!" detektīvs pār plecu pavēlēja. "Vai viņš ir nogalināts?" viesnīcas īpašnieks dvesa. "Gādājiet ārstu!" Longs viņam uzkliedza. "Klausiet, ko jums saka!"

Kad Longs beidzot bija palicis viens, viņš aizslēdza durvis. Slepenpolicists piesteidzās pie vannasistabas durvīm. Tās, gluži tāpat kā durvis uz salonu, bija aizslēgtas un aizbultētas. Arī logi bija ciet. Tikai trīs mazie vēdlodziņi bija vaļā. Viņš atrāva logu un izliecās ārā. Salona stikla jumts gaismā spīdēja, trepes nekur nebija redzamas.

Paņēmis sukgs no tualetes galdiņa, viņš, klauvējot ar tām, pārmeklēja sienu iepretim salonam. Pēc skanas viņš saprata, ka meklē veltīgi. Ierocis, ar kuru Monkfordu nonāvēja, atradies tikai pāris collu no nelaimīgā galvas. Par slepenu spraugu durvīs nevarēja būt ne runas, jo durvis veda uz salonu, bet tur viņš pats bija brīdī, kad atskanēja šāviens.

Pretējā siena atdalīja Monkforda guļamistabu no aizslēgtās vannasistabas.

Longs smagi ievilka elpu. Istabā, kurā neviens nevarēja iekļūt, jo visas durvis bija noslēgtas, bija nogalināts cilvēks!

Viņš izgāja koridorā un gandrīz saskrējās ar Kravelu, kas uztrauktā tonī runāja ar kalponi, un tā sejā atspoguļojās šausmas.

"Longa kungs, Sandersas jaunkundzes istabā kaut kas noticis."

Detektīva skatiens sastinga. "Kas noticis?" viņš uztraukts iesaucās.

"Es nezinu, kungs, es dzirdēju sprādzienu…"

Vēl kalpone nebija teikumu beigusi, kad Longs jau bija pa kāpnēm lejā. Viņš zināja, kur atradās Noras istaba. Durvis bija aizslēgtas. Paskatījies pa atslēgas caurumu, viņš ieraudzīja vieglus dūmu mākonīšus. Viņa sirds draudēja pārplīst.

"Ko jūs vēlaties, Longa kungs?"

Viņa priekšā stāvēja Nora Sandersa.

Viņš izrāva meitenei atslēgu no rokām, atslēdza durvis un iedrāzās istabā. Kaut kur bija noticis sprādziens, par to liecināja nejaukā smaka. Pie kamīna viņš ieraudzīja baltu, kvēlojošu papīra gabaliņu. Viņš to pacēla un iemērca ūdens traukā, kas stāvēja uz mazgājamā galda.

"Kas noticis?" jautāja izbiedētā meitene.

"Nekas sevišķs. Vai jūs nepaliksiet te?"

Longs atstāja istabu un uzskrēja pa kāpnēm augšā. Viesnīcas īpašnieku viņš bija atstājis Monkforda istabā, tagad Kravels stāvēja koridorā.

"Es domāju, ka jūsu prombūtnē durvis labāk pieslēgt…"

Arnolds tencinādams pamāja, un viņi kopā iegāja istabā. Monkforda roka tagad bija atlaidusi tālruņa klausuli, un tā, asinīm aptraipīta, gulēja blakus līķim uz grīdas. Longs vēlreiz pārliecinājās, tomēr nebija šaubu: Monkfords bija nonāvēts ar šāvienu galvā no neliela attāluma, tāpat kā ulānu Harijs un nelaimīgais kareivis Burnendā.

Steidzīgi pienāca viesnīcas slepenpolicists, kurš bija dabūjis zināt par traģisko notikumu. Kravelam nācās istabu atstāt, un abi ierēdņi noslēdza aiz viņa durvis, lai kopīgiem spēkiem rūpīgi visu pārmeklētu.

Longs bija pārliecināts^ ka istaba, viņam ienākot tūdaļ pēc šāviena, bija tukša. Šeit neviens nevarēja noslēpties. Viņš vēlreiz pārmeklēja sienu, izklauvējot collu pa collai un izpētot katru paneļa gabalu atsevišķi. Viņa palīgs darīja to pašu pie pretējās sienas. Griesti bija no ģipša, un kamīna šai istabā nebija. Viņš pacēla klausuli, noslaucīja to mutautiņā un piezvanīja viesnīcas kantorim. Atbildēja Kravelas jaunkundze.

No viņas balss varēja saprast, ka viņa jau zina par šausmīgo notikumu.

"Vai jūs tas esat, Longa kungs?" viņa vaicāja. "Vai taisnība?"

Viņa runāja klusu — kantoris, domājams, bija laužu pilns.

"Kas pirms piecām minūtēm zvanīja Monkfordam?" slepenpolicists jautāja.

"Viņš pats piezvanīja uz šejieni. Bet uzreiz noskanēja šāviens."

Longs nolika aparātu, jo pie durvīm klauvēja. Tas bija ārsts, kurš arī bija atbraucis uz golfa sacīkstēm.

"Viņš ir miris," ārsts sacīja, noliecies un pavirši apskatījis līķi. "Lode ķērusi galvā. Jādomā, ka nāve iestājusies acumirklī. Šāviens izdarīts no loti tuva attāluma."

Detektīvs pamāja. Brūces izskats lika domāt, ka lode nākusi no automātiskās pistoles."

"Vai jūs slepkavu noķērāt?" Acīmredzot ārsts jau zināja Arnolda Longa profesiju.

"Nē, mēs vinu nenoķērām. Istabā neviena nebija."

"Pašnāvība?" ārsts brīnījās.

Ari detektīvam bija radušās šīs aizdomas, bet nekur nebija redzams ierocis. Monkfordam pašaizsardzībai bija brauniņš. Slepenpolicists to atrada galda atvilktnē spodru un nepielādētu.

Visu pārmeklējis, Longs devās uzmeklēt Kreleju. Viņš bija pārliecināts, ka Monkforda kaimiņš jau būs dzirdējis par nelaimes gadījumu.

"Tas ir šausmīgi! Šausmīgi! Kādēļ viņš nošāvās? Kad es šodien pēcpusdienā ar viņu sarunājos, viņš bija teicamā garastāvoklī."

"Klausieties, Krelej! Atbildiet uz dažiem maniem jautājumiem. Jaunais advokāts un jūs bijāt šodien pēc pusdienas kopā ar Monkfordu. Jūs esat viņam pastāstījuši kaut ko tādu, kas to loti uztrauca…"

"Nevis es viņu, bet viņš mani uztrauca!" Krelejs dusmīgi kliedza. "Nedomājiet mani iebaidīt. Šā nabaga cilvēka nāve mani tā satriekusi, ka es nevaru paciest vairs nekādu jaunu uztraukumu. Vēlreiz atkārtoju, ka par mūsu sarunu jums neko nevaru teikt."

"Varbūt rīt jūs varēsiet šo sarunu atstāstīt izmeklēšanas tiesnesim," detektīvs sacīja.

"Jūs gribat man draudēt? Draudēt! Man! Man, kas jums izglāba dzīvību!"

"Paklausieties, Krelej, būsim atklāti. Es jums nedraudu, bet tikai uzdodu jautājumus, kādus uzdot ir katra policijas ierēdņa pienākums. Katrs godīgs cilvēks uz tiem ari atbildētu. Par ko jūs šodien pēcpusdienā runājāt ar Monkfordu?"

Krelejs paraustīja plecus. "Man nav tiesību to teikt. Runājiet labāk ar Henriju, jo tas attiecas vairāk uz viņu nekā uz mani. Bez tam, Long, pirms es par šo bēdīgo notikumu vispār ko saku, man jāaprunājas ar savu advokātu."

Longs gāja meklēt Henriju, bet viņam paziņoja, ka advokāts tūliņ pec pusdienām aizbraucis un tagad jau droši vien atrodoties Londonā.

17. nodala

Rivelstokas jaunkundze paziņoja Norai par Monkforda nāvi. Meitene no bailēm zaudēja valodu.

"Miris?" Nora dvesa. "Ak, nē jel, Rivelstokas jaunkundz, tas nevar būt! Vai viņš bija…"

"Ārsts domā, ka notikusi pašnāvība," Rivelstokas jaunkundze atbildēja. "Bet kāpēc nabaga Monkfords nošāvies, tiešām nevaru saprast."

Varēja redzēt, ka viņa ir loti uztraukusies. "Viņam jau sen esot draudēts. Krelejs man par to stāstīja, bet es tam neticu. Tādēļ jau arī te uzturējās slepenpolicists — jūsu Longs! Neko teikt — lielisks detektīvs!"

"Ja es jūs, Rivelstokas jaunkundz, pareizi sapratu, tad notikusi pašnāvība?"

"Kas tā par pašnāvību! Tā domā, tādēļ ka nekur nav atrodams ierocis. Bet tie ir nieki!"

"Bet kas tad viņu nogalināja?"

"Kas par muļķīgiem jautājumiem, bērns! Viņš ir beigts, un ar to pietiek. Atliek cerēt, ka viņa banka ir maksātspējīga un man nebūs jācieš zaudējumi. Kas attiecas uz Longu, tad, pēc Henrija domām, viņam nav nekāda labā slava Skotlendjardā. Šis gadījums droši vien būs liktenīgs viņa turpmākajai karjerai."

Tas bija teikts ar nepārprotamu nicināšanu. Meitene saslējās un cieši palūkojās savā kundzē.

"Jūs laikam — jūs laikam Longa kufigu ne visai ieredzat!" Nora klusi teica! Viņai bija neizprotami, kā gan Arnolds Longs varēja nepatikt.

"Pats par sevi saprotams, ka viņš visu vainu atkal uzgrūdis Šausmu bandai. Skaidrs, ka šo Šausmu bandu Longa smadzenes izperinājušas, lai slēptu viņa neveiksmes. Mīļais Dievs, lai viņš man patiktu! Nora," viņa iesaucās, "katras sievietes pagātnē ir kaut kas, ko viņa slēpj no pasaules. Longam kaut kā izdevies uzokškerēt lietas, kuras man šķita jau sen aizmirstas un apraktas. Es negribu par tām runāt. Jums tās liksies garlaicigas, un jūs domāsiet, ka neesmu pie pilna prāta. Nē, es nevaru jūsu Longu ciest!"

Meitene klusēja. Būtu neprātīgi šobrīd aizstāvēt cilvēku, kurš droši vien izpildījis tikai savu pienākumu. Viņai šķita pilnīgi neiespējami, ka Longs nebūtu uzticības cienīgs.

"Kas tās vēl par tenkām — jūsu istabā noticis sprādziens?" vecā dāma pēkšņi jautāja.

Meitene varēja viņai pastāstīt tikai to, ko pati zināja. "Es neko par to nezināju, iekams nesatiku Longa kungu, kurš mēģināja attaisīt manas istabas durvis. Viena no istabenēm man sacīja, ka viņa dzirdējusi trīs vai četrus šāvienus, un, kad es kopā ar Longa kungu iegāju istabā, bieza papīra strēmele vēl kvēloja kamīnā."

"Ko Longs ar šo papīru darīja?" Rivelstokas jaunkundze ziņkārīgi apvaicājās, un meitene to ātri pastāstīja.

Acīmredzot šis notikums vecajai dāmai neradīja nekādas bažas, jo viņa par to vairs neieminējās. Viņa nogāja lejā parunāties ar citiem viesiem. Jaunava palika, lai sakārtotu ceļasomas, jo kundze izteica vēlēšanos jau otrā rītā atgriezties Londonā.

Nora rosīgi ņēmās ap somām, kad pēkšņi pie durvīm pieklauvēja. Ienāca Kravels. Varēja redzēt, ka viņš pūlas apslēpt uztraukumu.

"Visi brauc projām," viņš vaidēja, "ārsts izpaudis ļauno vēsti. Esmu izpostīts!"

Patiesībā viņa balss bija loti mierīga, un viņš uzvedās kā cilvēks, kas runā par cita nelaimi. "Vienīgā cerība, ka nākamgad šis notikums būs jau aizmirsts. Es tā kā tā biju nodomājis izdarīt plašus remontus. Es likšu pārbūvēt visu to nama dalu, kur atrodas nelaimīgā pašnāvnieka istabas. Tur var ērti ierīkot uzeju otrā stāvā."

Šķita, ka visa šī traģēdija Kravelu interesēja tikai no vina uzņēmuma viedokļa. Varbūt tas bija dabīgi, meitene domāja, tomēr no viņa aukstasinīgās izturēšanās dvesa tāds cinisms, ka meitenei šis cilvēks kļuva pretīgs.

Kad Rivelstokas jaunkundze atgriezās savās istabās, Nora viņai vaļsirdīgi pastāstīja par savām jūtām.

"Mana mīlā! Viņam, liekas, būs lieli zaudējumi, vismaz šai sezonā. Tikai kaislīgie golfa spēlētāji vēl paliek, pārējie viesi atstāj Hārtsu jau no rīta. Viena daļa jau aizbrauca. No Kravela viedokļa, sacīkšu nedēla ir samaitāta. Šis cilvēks tiešām apbrīnojami savaldās. Satiku lejā jūsu detektīvu. Viņš apvaicājās, vai drīkstot uznākt augšā parunāties ar jums. Jums taču nekas nav pretim?"

Nora pakratīja galvu.

"Nevaru iedomāties, kādus paskaidrojumus viņš no jums gaida," Rivelstokas jaunkundze neatlaidās. "Jūs neļaunosieties, ja atstāšu jūs ar viņu divatā? Mani nervozē šā cilvēka klātbūtne."

Drīz pēc tam ieradās Arnolds Longs. Meitenei šķita, ka viņš izskatās loti noguris. Viņai bija jaunekļa loti žēl.

Tomēr Rivelstokas jaunkundze neizrādīja ne mazāko vēlēšanos atstāt istabu.

"Nu, Longa kungs, — vai jums izdevās kaut ko atklāt?"

"Nē," viņš strupi atbildēja, "izņemot vienīgi to, ka Monkfords ir nogalināts."

"Bet kā? Viesnīcas īpašnieks man stāstīja, ka istaba bijusi tukša un ka, izņemot jūs, nevienas dzīvas dvēseles nav bijis tuvumā, kad atskanējis šāviens."

Longs smaidīja. "Ak, tas man vēl nemaz fiebija ienācis prātā," viņš veco dāmu ironiski pārtrauca.

"Man tomēr jāsaka, ka citi gan to ievēroja," Rivelstokas jaunkundze nervozi piebilda. "Kravela kungs man teica, ka bijis-otrā stāvā, kad izdzirdis šāvienu. Viņš tūdaļ devies augšā un atradis jūs pie Monkforda istabas durvīm. Kādēļ tās bija aizslēgtas?"

"Es arī par to brīnījos, bet aizslēgtas tās bija."

Vecā kundze paraustīja plecus, viņas mutes kaktiņi nicīgi savilkās. "Vai jūs durvju atslēgas atradāt?'

"Jā, Monkforda kabatā."

Rivelstokas jaunkundzes uzacis jautājoši pacēlās. "Kravels apgalvo, ka atslēga karājusies viesnīcas birojā pie sienas un vēl tagad tur atrodoties. Droši vien par Monkforda atslēgu viesnīcai nebija ne jausmas."

Viņa redzēja, ka Longs sakustas, bet tad viņa nogurušajā sejā pavīdēja smaids. "Jums taisnība — tas tā ir!"

Uzreiz detektīva sejas izteiksme izmainījās — nogurums pazuda, acis uzbudināti iegailējās.

"Protams, tā tas bija. Esmu nelga! Neprātīgs nelga!"

Longs pamanīja iespaidu, kādu viņa pēkšņā atdzīvošanās atstāja uz Rivelstokas jaunkundzi. Nora redzēja, ka kundzes seja nobāla, lūpas pavērās, it kā viņa gribētu runāt, bet neviena skaņa nenāca pār lūpām. Pēdīgi viņas uztrauktās uzacis nolaidās, piere savilkās grumbās.

"Tā bija?" viņa atkārtoja. "Ko jūs ar to gribat sacīt?"

"Rivelstokas jaunkundz," Longs atbildēja gandrīz jautri, "jūs man pavisam vienkārši pasacījāt, kā atrisināt šo neparasto noslēpumu. Tagad atvieglošu savu sirdsapziņu: es meloju, kad teicu, ka atslēgu atradu Monkforda kabatā. Atslēgu es neesmu atradis, lai gan, to meklējot, veltīgi izvandīju visu istabu."

Viņš pagriezās pret Noru. "Es gribēju jūs apbērt ar jautājumiem par sprādzienu jūsu istabā," viņš sacīja, "bet tagad tas vairs nav vajadzīgs. Tagad es zinu pat visus sīkākos nozieguma apstākļus, izņemot vienu — kā vīrietim, kas nogalināja Monkfordu, izdevās aizbēgt no istabas?"

Rivelstokas jaunkundze ironiski pamāja. "Tas, liekas, ir pats svarīgākais jautājums," viņa ierunājās.

"Ir un arī nav," Longs atbildēja, it kā runādams ar sevi. "Svarīgākais jautājums, uz kuru es vēl nevaru atbildi atrast, ir šis — kāda iemesla dēļ Henrija kungs, šis izcili spējīgais advokāts, ceturksni pirms deviņiem ieradās Steinas policijas iecirknī un dežurējošajam inspektoram ziņoja, ka viņam pazudis rokas pulkstenis, kuru viņš taču atstāja savā istabā?"

Vecās kundzes acis bija plaši ieplestas, un smaids no sejas nozuda. "Ko jūs ar to gribat sacīt?"

"Tanī pašā minūtē, kad Henrijs ieradās policijas iecirknī, Monkfordu nogalināja. Nekad vēl neesmu dzirdējis par veiklāku alibi!"

18. nodala

Rivelstokas jaunkundze nepārspīlēja, sakot, ka viesi taisās Hārtsu atstāt. Arnolds Longs, izbraucis uz īsu laiku uz Londonu, atrada viesnīcas salonā vairs tikai kādu pusduci cilvēku. Sulaiņu melanholiskās sejas liecināja, ka sezona ir sabojāta.

Kravelam atļāva pieņemt trīs amatniekus, kuri agri no rīta sāka novākt paneļus Monkforda istabā. Darbus uzraudzīja kriminālierēdnis Ručs.

Longs uzgāja augšā paskatīties, kas tur notiek. Sienas bija atsegtas līdz pat ķieģeļiem, dala grīdas uzplēsta, un nevajadzēja būt arhitektam, lai redzētu, ka nevarēja būt ne runas par slepenām ejām.

Virsuzraugs Ručs, drukns pusmūža vīrietis, ticēja, ka šis sarežģītais notikums nepaliks neatrisināts. Viņš savam priekšniekam sacīja: "Šie ļaudis ir loti izveicīgi, bet galu galā viņi paši ielīdīs cilpā. Pēc manām domām, lāga vecais Monkfords nošauts no Grundleja pakalna. Tas no šejienes atrodas tikai piecsimt metru attālumā."

"Logi bija aizvērti, un lode, kas Monkfordu nonāvēja, izšauta, augstākais, no sešu collu attāluma," Longs īsi atbildēja.

Runājot viņš no kabatas izņēma nelielu vīstokli un to attina. Kļuva redzama apdeguša papīra strēmele, kuru viņš atrada Noras istabā pie kamīna.

"Kas tas ir?" Ručs ziņkārīgi ievaicājās.

"Tās ir "vardes" atliekas. Par šiliņu jūs varat nopirkt veselu duci tādu…"

"Uguņošanai?"

"Jā, uguņošanai," Longs nopietni apstiprināja. "Bērnības prieki, Ruč, ja vispār kādreiz esat bijis bērns…"

"Un kā vēl!" Ručs dedzīgi atsaucās. "Kad biju četrus gadus vecs…"

"Lai nu paliek jūsu pagātne," Longs viņu pārtrauca. "Šis daikts kaut kā iedabūts Sandersas jaunkundzes istabā un uzspridzināts, lai mani kādā svarīgā brīdī izdabūtu no Monkforda istabas, un es, ēzelis, uz šo blēdību iekritu!"

"Un slepkava aizbēga!" Ručs lietišķi piebilda. "Kaut ko tādu es jau reiz piedzīvoju."

"Slepkava nevarēja aizbēgt, jo istabā viņa nebija," Longs pacietīgi turpināja.

"Bet kā tad Monkfords nogalināts?" Ručs triumfējot jautāja.

Longs paskatījās uz viņu drīzāk līdzcietīgi nekā dusmīgi.

"Nu, kā tad viņš noslepkavots?" Ručs uzmācās. "Aizslēgtā istabā nonāvēts cilvēks. Vienīgais tuvumā bijušais radījums esat jūs."

"Jums ari patīk šī teorija?" detektīvs pavīpsnāja. "Sakiet, Ruč, — kas jums to iedvesa?"

"Nu…" Policijas ierēdnis jutās mazliet neveikli. "Es tikai domāju… Kravels par to runāja."

"Atvediet Kravelu! Es gribu ar viņu runāt."

Kravels atnāca. Šķita, ka viņš bija samierinājies ar domu par lielajiem zaudējumiem, ko viņam sagādāja šis traģiskais notikums. Viņš pat pasmaidīja, ieraugot izpostīto istabu. "Nu, Longa kungs, vai jums izdevās atrast slepenās durvis?"

Detektīvs neatbildēja. "Aizslēdziet durvis," viņš pavēlēja savam ierēdnim. "Vai atceraties, Kravel, ka jūs, izdzirdis šāvienu un uznācis augšā, redzējāt mani pūloties attaisīt durvis?"

Uz mirkli viesnīcas īpašnieka sejā pavīdēja bažas. "Jūs taču Ručam nepiegriezīsiet nopietnu vērību? Es tikai teicu, ka jūs bijāt vienīgais dzīvais radījums Monkforda tuvumā, kad viņu nogalināja."

"Jūs atceraties, ka mans pirmais jautājums bija, vai jums ir durvju atslēga?" Longs nenovērsa acis no viesnīcas īpašnieka. "Jūs arī atcerēsieties, ka nogājāt lejā un atgriezāties ar atslēgu?"

"Jā."

"Kas jums to iedeva?" Longs interesējās.

"Pirmā stāva sulainis."

"Atvediet viņu šurp!" Longs pavēlēja policistam.

Viņi klusēja līdz sulaiņa atnākšanai.

"Vai jums ir šā stāva galvenā atslēga?"

Apkalpotājs pameta īsu skatu uz savu darba devēju un tad atbildēja: "Jā."

"Parādiet to."

Sulainis negribīgi izņēma atslēgu no kabatas un pasniedza detektīvam. Ielicis atslēgu slēdzenē, Longs mēģināja to pagriezt.

"Atslēga neder," viņš piezīmēja. "Es neticu, ka šī ir trešā stāva atslēga."

Sulainis neatbildēja, bet vēlreiz zagšus paskatījās uz savu kungu. Longs to it labi redzēja.

"Pie kā atrodas trešā stāva galvenā atslēga?"

Sulainis palika domīgs. "Es nezinu, kungs," viņš atbildēja. "Laikam pie otra sulaiņa."

"Atvediet viņu!" Longs sacīja.

"Ko tas nozīmē, Long?" Kravels jautāja, kad vini bija palikuši divatā.

"Es jums to neslēpšu," Longs mierīgi atbildēja. "Kad Monkfords devās uz savu istabu un lika man sekot, jādomā, ka viņš neaizslēdza durvis. Kādēļ lai viņš to būtu darījis? Bet visaprobežotākajam ir skaidrs, ka baņķieris nevarēja aizslēgt durvis, jo viņam nebija atslēgas — tā karājās lejā birojā. Tātad durvis aizslēdzis kāds cits. Es dzirdēju: "Kas…" — un tad norībēja šāviens. "Kas aizslēdza manas durvis?" bija tas, ko Monkfords gribēja sacīt."

Kravela seja kļuva krita bāla.

"Es domāju, ka jūs bijāt tas cilvēks, kas aizslēdza durvis, un galvenā atslēga bija jūsu kabatā. Skriešana lejā pēc atslēgas bija tikai izlikšanās, lai mani mulsinātu."

Šai acumirkli atgriezās Ručs un ziņoja, ka otrs sulainis šorīt aizgājis atvaļinājumā.

"Tā jau es domāju," detektīvs zīmīgi sacīja.

"Pie velna, ko jūs ar to gribat sacīt?" Kravels pārskaities iesaucās. "Varbūt jūs vēl apgalvosiet, ka es nošāvu Monkfordu?"

"Es apgalvoju to, ka jūs aizslēdzāt durvis, pirms viņš bija miris, un jums bija labi zināms, kas iekšpusē noticis. Atzīstieties, Kravel!"

"Tie ir meli!" viesnīcas īpašnieks kliedza. "Neesmu bijis pat durvju tuvumā. Kāpēc lai es būtu tās aizslēdzis? Jūs, Long, esat iekritis un tagad fantazējat, lai glābtu savu ādu."

Detektīvs tik strauji pacēla galvu, ka gandrīz ķēra Kravela seju. Pēdējais instinktīvi atrāvās.

"Man ir pietiekami daudz "fantāziju", kā jūs tās dēvējat, lai apmestu jums cilpu ap kaklu, Kravel! Man ir pietiekami daudz "fantāziju", lai jūs arestētu par Monkforda noslepkavošanu. Es varētu to darīt, bet es došu jums vēl drusku laika iztrakoties. Ja ari jūs pats nenogalinājāt Monkfordu, tomēr jūs bijāt tas, kurš sīki izstrādāja viņa noslepkavošanas plānu. Ja tas viss, ko es par jums domāju, izrādīsies patiesība, es darīšu visu, lai novestu jūs pie tām pašām karātavām, pie kurām savu dzīvi izbeidza Klejs Šeltons!"

Tas ķēra mērķī! Kravela seju izķēmoja velnišķas dusmas, viņa acis meta zibeņus. Šķita, ka vārdi draud viņu nosmacēt. "Pie joda, jūs gribat novest mani tur, kur jūs novedāt Kleju Šeltonu! Jūs…"

Longs atlēca sāņus. Kravela paslepus paķertais veseris paskrēja tam garām. Zibens ātrumā Longs sagrāba Kravelu aiz rīkles un atlieca tam galvu. Kravels mežonīgi tvarstīja ar rokām gaisu, klupa, zaudēja līdzsvaru un nokrita uz grīdas.

"Tagad tu man esi rokā!" Longs smējās. "Vai aizskāru jūsu asiņojošo brūci, Kravel? Jūs esat lielā mērā tuvojies tai vietai, kurp gribu jūs novest."

Kravels lēni piecēlās. Viņš trīcēja pie visām miesām. Viņa acis bija iekritušas un nedzīvas, bet viņš savaldījās.

"Man gaužām žēl," viņš beidzot sacīja. "Jūs mani tā uztraucāt, ka zaudēju dvēseles līdzsvaru. Kurš gan atļaus sevi dēvēt par slepkavu? Par to es ziņošu Skotlendjardam, Long."

"Nāciet vien un apciemojiet mūsu priekšnieku! Viņš loti priecāsies jūs redzēt."

Viesnīcas īpašnieks strauji pagrieza muguru un grīļodamies atstāja istabu.

"Pie Visuvarenā," Ručs dziļā cienībā pārsteigts nomurmināja, uzlūkojot savu priekšnieku. "Tas tik būs lieliski, ja viņš ar savu sūdzību ieradīsies Skotlendjardā!"

Longs smējās. "Saderu uz tūkstoti, uz veselu miljonu, ka viņš nemūžam ne vārda neminēs par manu rupjo izturēšanos." Viņš pameta skatienu istabā. "Pasakiet cienījamajam galdniekmeistaram, ka paneļus var atkal piestiprināt."

Longs iegāja savā istabā, sakārtoja somu un nonesa to lejā priekšnamā. Garāžas pārzinis bija piebraucis viņa automobili pie viesnīcas durvīm, un Longs nolika somu uz pakalējā sēdekļa. Jau uzlicis kāju uz kāpšļa, viņš izdzirda saucam savu vārdu. Detektīvs atskatījās — tā bija Alise Kravela. Viņas sejā nebija ne mazākā uztraukuma. Rokā viņa turēja papīra loksni.

"Jūs aizmirsāt samaksāt rēķinu, Longa kungs," viņa sacīja.

Paņēmis rēķinu, detektīvs skali iesmējās. Pārmērīgi uzskrūvētās cenas viņu uzjautrināja. Viņš atdeva meitenei rēķinu.

"Nosūtiet to Monkforda testamenta izpildītājam," Arnolds Longs aukstasinīgi teica. "Un vēl kas, Kravelas jaunkundz… Vai jūs nebūsiet tik laipna un nepateiksiet savam brālim, ka tuvākajās dienās es ar viņu tikšos Vandsvorsā? Ulānu Harijs man gan nebija nekāds draugs, bet es neatsacīšos no prieka likt pakārt noziedznieku, kas viņu nogalināja. Sveiki!"

Alise stāvēja ārēji mierīga, bet, Vandsvorsu pieminot, viņam šķita, ka tās acīs pazibēja izbailes. Vandsvorsa bija Berkšīras cietums, kur izpildīja nāvessodus slepkavām.

19. nodaļa

Frederika Henrija birojs atradās Linkolna Infīldā nr. 742, pirmajā stāvā. Tas bija ierīkots ar visām ērtībām, kā jau pieklājas jaunam, elegantam un turīgam advokātam. No biroja logiem pavērās skats uz apstādījumiem un sārtu ģerāniju dobi. Metāla grāmatplaukti un galdi ar loti kārtīgi saliktiem dokumentiem stāvēja gar sienām. Advokāta rakstāmgalds bija no sarkankoka.

Henrijs patlaban stāvēja pie loga un lūkojās koptajā dārzā, kad sulainis pieteica inspektoru Longu.

Viņš pagājās detektīvam pretim, lai sasveicinātos ar to. "Domāju, ka jūs esat ieradies Monkforda lietā," viņš sacīja. "Es jau vakar gribēju jums rakstīt, bet laimīgā kārtā iedomājos piezvanīt uz Hārtsu un dabūju zināt, ka jūs jau esat aizbraucis. Ar ko varu pakalpot, Longa kungs?"

No advokāta laipnības Longs pat mazliet apjuka. "Gribu ar jums būt pilnīgi vaļsirdīgs, Henrija kungs," viņš iesāka. "Pāris stundu pirms Monkforda noslepkavošanas redzēju, ka viņš sarunājas ar jums un Džeksonu Kreleju. Kad es pēc tam satikos ar Monkfordu, viņa izturēšanās bija ļoti vēsa. Gribēju zināt, par ko jūs sarunājāties un kāpēc viņš tik neizprotami izturējās pret mani, savu labāko draugu?"

"To es varu viegli izskaidrot," advokāts atbildēja. "Es Monkfordam pateicu, ka jūs esat Sandersas jaunkundzes pielūdzējs un ka esat viņai nosūtījis vērtīgu gredzenu."

Detektīvs apmulsa. Viņš ne sapnī nevarēja iedomāties, ka viņa mazā viltība būtu Monkforda savādās izturēšanās cēlonis.

"Bet kāpēc tas varēja tā pārvērst Monkforda izturēšanos?" viņš vaicāja. "Ja arī es tiešām mīlētu Noru Sandersu un būtu viņai aizsūtījis dāvanu, kādēļ viņam par to būtu jāuztraucas?"

Savādi smaidot, Henrijs viņu uzlūkoja. "Tādēļ, ka Monkfords pats bija iemīlējies," viņš atbildēja.

"Iemīlējies Sandersas jaunkundzē?" detektīvs neticīgi pārprasīja.

"Pat loti iemīlējies," advokāts zīmīgi sacīja, "jo dienu pirms savas nāves sastādīja testamentu par labu Norai Sandersai, atstājot viņai visu savu mantu."

Pārsteigts Longs pietrūkās kājās. "Pie joda! Viņš tiešām to darījis?"

Advokāts vienaldzīgi paraustīja plecus. "Testaments atrodas pie manis," viņš sacīja. "Tas uzrakstīts uz Monkforda vēlēšanos, un mēs ar Kreleju to parakstījām kā liecinieki."

"Kas ir testamenta izpildītāji?" pēc mirkļa slepenpolicists jautāja.

"Sandersas jaunkundze viena pati. Protams, es Monkfordu mēģināju atrunāt no šāda testamenta un liku priekšā pieaicināt vina advokātu. Es biju pret to, ka Sandersas jaunkundze ir vienīgā mantiniece. Bet viņš pastāvēja uz savu. Viņš man sacīja, ka pēc vakariņām gribot ar jums par to runāt. Man bija tāds iespaids, ka tuvās nāves nojautā viņš vēlas nokārtot testamenta jautājumu. Es viņu visā nopietnībā mēģināju atrunāt."

"To jūs jau man stāstījāt," detektīvs vēsi pārtrauca.

Nekad vēl savā mūžā Longs nebija nācis pie tik ātra un pareiza slēdziena. Viņš pārdomāja visus apstākļus no Šeltona apcietināšanas līdz pat šim brīdim.

"Man jārīkojas ātri," viņš domīgi sacīja vairāk gan pats sev, "un to es darīšu, saderam!"

Advokāta seja pauda neizpratni.

"Šodien ir ceturtdiena?" Longs uz pirkstiem skaitīja. "Ceturtdiena, piektdiena, sestdiena, svētdiena. Četras dienas — liels laika sprīdis — veselas deviņdesmit četras stundas… Vai es varēšu izturēt veselas deviņdesmit četras stundas nomodā? Ja to spēšu, tad šie ļaudis nokļūs labākā un, ceru, arī laimīgākā pasaulē. Cik vecs jūs patiesībā esat?"

"Es?" advokāts pārsteigts jautāja. "Man ir divdesmit četri gadi."

"Jus izskatāties jaunāks." Un tad Longs īsi apvaicajās: "Kur varu sastapt Kreleju?"

"Domāju, viņa klubā," Henrijs atbildēja.

"Mākslas un zinību klubā, vai ne? Ko viņš tur meklē? Džeksons Krelejs nav ne mākslinieks, ne zinātniski noskaņots. Ja viņš nav blēdis, tad es vispār blēdi neesmu redzējis!"

"Blēdis?" Henrijs plūkāja savas mazās, melnās ūsinas. "Ko tas nozīmē?"

"Saderu, ka viņš tas ir!" Longs atlaidās dziļi krēslā, lai labāk vērotu savu vārdu iespaidu. "Saderu uz tūkstoš mārciņām, ka viņš sāks kliegt, kad karstā dzelzs to nemaz vēl nebūs skārusi."

Henrijs iesmējās. "Vai jūs gribat Kreleju spīdzināt?" viņš sausi jautāja. "Un, ja ari jūs to darītu, ko jūs gribat no viņa izspiest? Vai to, ka testaments nav pareizs un Monkforda vārds viltots? Long, es tiešām līdz šim domāju, ka tādi slepenpolicisti kā jūs ir tikai drāmās." „ Ejot uz durvīm, Longs zobojās: "Drāma — tas ir īstais vārds. Tā būs drāma, ko mēs vēl piedzīvosim. Drāma, kuras pēdējā cēlienā visus blēžus apcietina un taisnība uzvar. Vai jūs esat kādreiz dzirdējis par Elmsfordu no Berfordas, kurš nozāļoja savu sievu? Viņš bija advokāts, bet tomēr viņu pakāra."

"Nu, un ar ko tas būtu nozīmīgs?" Henrijs jautri vaicāja.

"Tas ir ellišķīgi piemērots parauggadījums," detektīvs izbeidza sarunu.

20. nodala

Rivelstokas jaunkundze sūrojās par Hārtsā sabojāto sezonu. Parasti Hārtsā viņa pavadījusi veselu mēnesi, paliekot tur vēl tris nedējas pēc lielajām golfa sacīkstēm. Nākamo mēnesi viņa pavadījusi Skotijā un tad ceļojusi uz Eksu.

"Tagad man trīs nedēļas jānīkst Londonā," viņa sacīja, "kad visi jau aizceļojuši."

Nora ieteica aizbraukt uz kādu Francijas peldvietu, bet viņas kundze tam nepiekrita. Pēc Monkforda nāves Noru bija pārņēmusi šausmu sajūta. Viņa nevarēja atbrīvoties no drausmīgā notikuma iespaida un no pārliecības, ka to izdarījusi Šausmu banda.

"Blēņas!" Rivelstokas jaunkundze sacīja. "Nevaru saprast, kas noticis ar Skotlendjardu, ka tur tic šādiem niekiem. Par laimi, inspektoram Longam drīz būs atņemta iespēja tālāk fantazēt šos romantiskos nostāstus."

Meitene uztraukta klausījās. "Viņam taču nebūs jāatbild par Monkforda nāvi?" aicināt viņa advokātu. Es biju pret to, ka Sandersas jaunkundze ir vienīgā mantiniece. Bet viņš pastāvēja uz savu. Viņš .man sacīja, ka pēc vakariņām gribot ar jums par to runāt. Man bija tāds iespaids, ka tuvās nāves nojautā viņš vēlas nokārtot testamenta jautājumu. Es viņu visā nopietnībā mēģināju atrunāt."

"To jūs jau man stāstījāt," detektīvs vēsi pārtrauca.

Nekad vēl savā mūžā Longs nebija nācis pie tik ātra un pareiza slēdziena. Viņš pārdomāja visus apstākļus no Šeltona apcietināšanas līdz pat šim brīdim.

"Man jārīkojas ātri," viņš domīgi sacīja vairāk gan pats sev, "un to es darīšu, saderam!"

Advokāta seja pauda neizpratni.

"Šodien ir ceturtdiena?" Longs uz pirkstiem skaitīja. "Ceturtdiena, piektdiena, sestdiena, svētdiena. Četras dienas — liels laika sprīdis — veselas deviņdesmit četras stundas… Vai es varēšu izturēt veselas deviņdesmit četras stundas nomodā? Ja to spēšu, tad šie ļaudis nokļūs labākā un, ceru, arī laimīgākā pasaulē. Cik vecs jūs patiesībā esat?"

"Es?" advokāts pārsteigts jautāja. "Man ir divdesmit četri gadi."

"Jus izskatāties jaunāks." Un tad Longs īsi apvaicajās: "Kur varu sastapt Kreleju?"

"Domāju, viņa klubā," Henrijs atbildēja.

"Mākslas un zinību klubā, vai ne? Ko viņš tur meklē? Džeksons Krelejs nav ne mākslinieks, ne zinātniski noskaņots. Ja viņš nav blēdis, tad es vispār blēdi neesmu redzējis!"

"Blēdis?" Henrijs plūkāja savas mazās, melnās ūsiņas. "Ko tas nozīmē?"

"Saderu, ka viņš tas ir!" Longs atlaidās dziji krēslā, lai labāk vērotu savu vārdu iespaidu. "Saderu uz tūkstoš mārciņām, ka viņš sāks kliegt, kad karstā dzelzs to nemaz vēl nebūs skārusi."

Henrijs iesmējās. "Vai jūs gribat Kreleju spīdzināt?" viņš sausi jautāja. "Un, ja ari jūs to darītu, ko jūs gribat no viņa izspiest? Vai to, ka testaments nav pareizs un Monkforda vārds viltots? Long, es tiešām līdz šim domāju, ka tādi slepenpolicisti kā jūs ir tikai drāmās." „ Ejot uz durvīm, Longs zobojās: "Drāma — tas ir īstais vārds. Tā būs drāma, ko mēs vēl piedzīvosim. Drāma, kuras pēdējā cēlienā visus blēžus apcietina un taisnība uzvar. Vai jūs esat kādreiz dzirdējis par Elmsfordu no Berfordas, kurš nozāļoja savu sievu? Viņš bija advokāts, bet tomēr viņu pakāra."

"Nu, un ar ko tas būtu nozīmīgs?" Henrijs jautri vaicāja.

"Tas ir ellišķīgi piemērots parauggadījums," detektīvs izbeidza sarunu.

20. nodala

Rivelstokas jaunkundze sūrojās par Hārtsā sabojāto sezonu. Parasti Hārtsā viņa pavadījusi veselu mēnesi, paliekot tur vēl trīs nedēļas pēc lielajām golfa sacīkstēm. Nākamo mēnesi viņa pavadījusi Skotijā un tad ceļojusi uz Eksu.

"Tagad man trīs nedēļas jānīkst Londonā," viņa sacīja, "kad visi jau aizceļojuši."

Nora ieteica aizbraukt uz kādu Francijas peldvietu, bet viņas kundze tam nepiekrita. Pēc Monkforda nāves Noru bija pārņēmusi šausmu sajūta. Viņa nevarēja atbrīvoties no drausmīgā notikuma iespaida un no pārliecības, ka to izdarījusi Šausmu banda.

"Blēņas!" Rivelstokas jaunkundze sacīja. "Nevaru saprast, kas noticis ar Skotlendjardu, ka tur tic šādiem niekiem. Par laimi, inspektoram Longam drīz būs atņemta iespēja tālāk fantazēt šos romantiskos nostāstus."

Meitene uztraukta klausījās. "Viņam taču nebūs jāatbild par Monkforda nāvi?"

"Kāpēc gan ne?" Rivelstokas jaunkundze brīnījās. "Vai tad viņu nesūtīja uz Hārtsu pasargāt šo nelaimīgo cilvēku? Un kas notika?"

"Šī Šausmu banda…" Nora iesāka.

"Mulķīte! Labāk aizrakstiet Kapmartēna viesnīcai Bernmonsā un apjautājieties, vai istabas, kurās apmetos pirms diviem gadiem, pašlaik ir brīvas. Es lūdzu — izmetiet no jūsu mazās, dumjās galviņas šo Šausmu bandu."

Viņa skatījās pa logu un redzēja pieturam automobili pie nama ieejas. No tā izkāpa kungs cilindrā. "Tur jau nāk uzticīgais Henrijs. Bet liekas, ka viņš ļoti steidzas."

Henrijs jau minūtes divdesmit bija pavadījis Rivelstokas jaunkundzes darbistabā, kad tur ieaicināja Noru. Tas, ko viņai paziņoja, to galīgi pārsteidza.

"Divi miljoni sterliņu mārciņu — man!" beidzot viņa aizelsusies izsaucās. "Vai tas iespējams?"

Henrijs labsirdīgi pasmaidīja. "Man šķiet, Nora, ka jums mantojums būs jāpieņem," viņš sacīja. "Gribētu, lai jūs atjaujat man nokārtot lietas juridisko pusi. Mantojuma lielākā dala ir skaidrā naudā, un pēc testamenta apstiprināšanas jums tūdaļ izmaksās 1 200 000 mārciņu."

"Vecais, viltīgais lapsa! Viņš taču bija jūsos iemīlējies!" Likās, ka Rivelstokas jaunkundzes melnās acis gribētu iespiesties meitenes sirds dziļumos.

"Bet, bet…" Nora neko nevarēja pateikt.

Vecā kundze apkampa meitenes plecus. Nora nodrebēja, neapzinādamās, kādēļ. Viņai bija tāda sajūta, it kā viņai būtu aplikta dzelzs roka, un kundzes necerētais spēks meiteni izbiedēja.

"Ejiet augšā un apgulieties. Es parunāšu par šo lietu ar Henriju. Pilnīgi saprotami, ka negaidītā laime jūs satriekusi," Rivelstokas jaunkundze sacīja.

Kad Rivelstokas jaunkundze no ārpuses aiztaisīja durvis, Nora palika viena ar savām uztrauktajām domām.

Divi miljoni mārciņu! Tas skanēja neticami. Viņai šķita, ka sapņo. Meitene skatījās visapkārt, it kā no jauna aplūkojot katru priekšmetu. Tur stāvēja skapis, nelielais rakstāmgalds, virs kura karājās tēva ģīmetne, tad vaļējais logs — un vai ielas otrā pusē nestāvēja kāds vīrietis? Viņas sirds sāka straujāk pukstēt, kad tas sveicinādams pacēla roku.

Arnolds Longs! Uzlicis pirkstu uz lūpām, viņš norādīja uz ielu un pacēla trīs pirkstus. Tātad pulksten trijos! Viņa pavērās pulkstenī — tagad bija pusdivpadsmit. Viņa pamāja. Bet kur? Rokā Longam bija avīze. Viņš to atlocīja un norādīja uz sludinājumu, kas aizņēma veselu avīzes lappusi. Tas bija izpārdošanas sludinājums Kloša veikalā. Viņa atkal pamāja. Tad jauneklis vēlreiz uzlika rādāmo pirkstu uz lūpām — Nora deva Longam zīmi, ka viņa to sapratusi. Smaidīdams viņš meitenei pamāja ar roku un aizgāja.

Ko gan garāmgājēji domāja par Longa savādajiem žestiem, Nora prātoja, bet šķita, ka viņa izturēšanos neviens nebija ievērojis. Neviens no Rivelstokas jaunkundzes mājiniekiem nebija slepenpolicistu redzējis. Kāpēc viņš nezvanīja pa telefonu? Dzīvoklī bija divi aparāti: viens priekšnamā un otrs Rivelstokas jaunkundzes darbistabā. Viņai gan nebija iespējams runāt tā, lai kundze nedzirdētu.

Zvans aicināja brokastīs, un Nora nogāja lejā. Salonā viņa dzirdēja, ka Rivelstokas jaunkundze nesaudzīgi kritizē Francijas peldvietas.

Nora bija pārsteigta par to, ko ieraudzīja. No tā vakara, kad Longs viņu apciemoja, viņa nebija ienākusi salonā. Viņa redzēja, ka virs kamīna vairs nekarājas jauniņās un glītās Rivelstokas jaunkundzes portrets, kas greznoja kamīnu pirms aizbraukšanas uz Hārtsu.

Pamanījusi meitenes skatu, vecā dāma visgudri pasmaidīja. "Jau sen gribēju gleznu novākt. Paldies Dievam, ka tagad tā ir prom. Šī glezna man pastāvīgi atgādināja manu sirmo vecumu," viņa sacīja. "Mīlā Nora, mēs runājām par jūsu

pasakaino laimi. Es veļos, lai jūs būtu prātīga un pilnvarotu Henrija kungu nokārtot šo lietu."

Meitenei šķita gluži neticami, ka viņa kļuvusi par tādu personu, kurai nepieciešams advokāts. Viņa negribot pasmaidīja. "Vēl aizvien nevaru izprast, kāpēc Monkforda kungs atstājis savu bagātību man. Es gandrīz tam nevaru ticēt."

"Viņš to varēja ielikt pavisam necienīgās rokās," Rivelstokas jaunkundze prātoja, solojof pa darbistabu. "Lāga Monkfords bija liels savādnieks, bet šoreiz viņš, manuprāt, rīkojās loti prātīgi. Jūs viņam patikāt, Nora. Protams, jūs viņam patikāt," viņa piebilda, atspēkojot meitenes kluso protestu. "Un ar to viņš parādīja savu izsmalcināto gaumi."

Uz rakstāmgalda bija divi ar roku rakstīti dokumenti.

"Parakstiet šos dokumentus," Henrijs jautri iejaucās sarunā. "Pirmais ir formāls apstiprinājums, ka jūs pieņemat testamentu, un otrs — ka jūs mani pilnvarojat nokārtot mantojumu. Pilnvaru jums nāksies vēlāk parakstīt pie notāra. Parakstot šos dokumentus, jūs pusi no visām savām rūpēm un raizēm uzliksiet man."

Viņa apsēdās pie rakstāmgalda un vilcinādamās paņēma spalvaskātu. No viņas neapšaubāmi prasīja kaut ko svarīgu un izšķirošu. Viņai bija tāda sajūta, ka, parakstot šos dokumentus, viņa tiektos pēc kaut kā tāda, uz ko viņai nebija morālu tiesību.

"Vai man tas tūliņ jāparaksta? Esmu tik apmulsusi, ka _ gandrīz nesaprotu, kas īsti notiek. Vai to nevarētu atlikt līdz vakaram, kad būšu nomierinājusies?"

Runājot viņa pavērās Henrijā un nepamanīja īso, brīdinošo skatienu, ko Rivelstokas jaunkundze viņam uzmeta.

"Jā, protams! Šodien mēs neko vairs nevaram iesākt. Rivelstokas jaunkundze jums tuvāk paskaidros par šiem dokumentiem. Man būs daudz patīkamāk, ja jums, tos parakstot, viss būs skaidrs. Nav ko steigties. Pietiks, ja dokumentus saņemšu rit agri ar pirmo pastu."

Rivelstokas jaunkundze paņēma dokumentus, atslēdza naudasskapi un tos tur paglabāja. "Bet tagad iesim brokastis!" viņš iesaucās gandrīz jautri.

Henrijs atstāja abas dāmas ap pustrijiem. Nora tūdaļ iegāja darbistabā, kur cerēja atrast savu kundzi.

"Vai varu uz kādu stundu iziet?" viņa jautāja. "Domāju, ka pastaigāšanās noskaidros manu galvu."

Vecā dāma meiteni nopietni uzlūkoja. "Lieliska ideja!" viņa sacīja domīgi. "Manuprāt, nebūtu prātīgi runāt par testamentu, pirms Henrija kungs nav spēris vajadzīgos juridiskos solus. Galvenais, nerunājiet par to ar savu detektīvu. Varbūt esmu pret Longu netaisna, bet es nevaru ciest viņa tēvu. Kādreiz viņš ar savu rupjo izturēšanos darīja man lielas nepatikšanas."

Tas bija kas jauns, ka Rivelstokas jaunkundze pazina arī seru Godleju. Nora ar viņu nekad nebija tikusies. Reiz viņa, ziņkārības dzīta, ieskatījās adrešu grāmatiņā, bet tur par Arnolda tēvu bija tikai trūcīgas un nepilnīgas ziņas. Vispār viņai šķita, ka Rivelstokas jaunkundzei ne visai bija pa prātam viņas vēlēšanās pastaigāties.

"Kurp jūs iesiet?"

Norai riebās meli, un viņa teica patiesību: "Es iešu caur parku un varbūt iegriezīšos pie Kloša — tur šodien izpārdošana."

Vecā dāma labsirdīgi pasmaidīja. "Mana mīlā, jūsu jaunais materiālais stāvoklis pacel jūs pāri izpārdošanām," viņa sacīja. "Tomēr tā jūs izklaidēs. Nāciet mājās ap pieciem!"

21. nodaļa

Kloša tirdzniecības nams bija plašs, un, tā kā Longs nevarēja Norai pateikt satikšanās vietu, meitene uz mirkli apstājās pie galvenās ieejas. Neredzot detektīvu, viņa iegāja veikalā. Lielā uzņēmuma apakšējais stāvs bija laužu pilns, un viņa, cerot ieraudzīt Longu, skatījās uz visām pusēm. Bet arī šeit viņa slepenpolicistu neredzēja un jau sāka domāt, ka nav sapratusi Longa zīmes vai arī viņš ticis aizkavēts. Te viņa ievēroja kādu veikala apkalpotāju ar garām kavalērista ūsām. Tas viņu sveicināja, pieliekot roku pie cepures. * "Jaunkundz, mēs atradām jūsu rokassomiņu. Esiet tik laipna un ienāciet birojā."

Pirms viņa paguva iebilst, ka nav nemaz pazaudējusi somiņu, viņš jau bija pagriezies un soļoja uz priekšu. Meitene sekoja, veltīgi nopūloties to panākt un noskaidrot pārpratumu.

Viņš iegāja kādā telpā, uz kuras durvīm bija lasāms: "Atrastu mantu birojs", un tikai te Nora viņu panāca.

"Man šķiet, jūs maldāties, jo es neesmu pazaudējusi rokassomiņu," viņa iesāka.

Kalpotājs atvēra kādas durvis uz uzgaidāmo istabu. "Lūdzu, jaunkundz, ienāciet šeit," viņš piebilda.

"Bet es taču jums jau teicu, ka neesmu neko pazaudējusi!" Meitene sāka pukoties par viņa ietiepību.

Gandrīz ar varu viņš iestūma meiteni istabā un aizslēdza durvis.

"Piedodiet, ka rīkojos kā detektīvs teātrī," Longs sacīja, noņemot liekās ūsas, "bet jūs bijāt pazaudējusi savu rokassomiņu."

Nora pārsteigta viņu uzlūkoja.

"Nevaru ciest šādu teatrālismu," slepenpolicists turpināja, "bet vecais Klošs man ir labs paziņa, un es nevarēju izgudrot citu veidu, kā ar jums parunāt bez tā kunga klātbūtnes, kas jūs veikalā uzmanīja un, kā šķiet, seko jums jau visu pēcpusdienu."

"Man seko?" viņa šaubījās. "Jūs droši vien maldāties."

"Es maldos tik loti, ka pat zinu šā cilvēka vārdu, adresi un agrākos cietumsodus," Longs smējās. "Šos formas svārkus es aizņēmos, un Klošam ir tik daudz kalpotāju formās, ka viens kalpotājs vairāk vai mazāk neko nenozīmē. Vai dzirdējāt par savu lielisko mantojumu?"

"Vai tas tiesa?" viņa vaicāja. "Es gandrīz nevaru ticēt."

"Testaments, ņemot vērā apstākļus, kādos tas taisīts, nav apstrīdams. Monkfords, cik noprotams, to parakstījis pēcpusdienā pirms savas nāves, tātad 1. augustā. Vai tas nav loti zīmīgi?"

Lielā izbrīnā viņa kratīja galvu.

"Vai nav dīvaini, ka viņš mira tieši 1. augustā?"

Tagad viņa atcerējās veco motorlaivu, kas bija piesieta pie krasta netālu no Monkforda vasarnīcas, kā arī kajītes sienā iegrieztos datumus.

"Ak!" viņa iesaucās un nobāla.

"Pravietojums piepildījies, tas ir viss. Ja slepkavība būtu notikusi 2. augustā, tad viņi būtu nokavējuši vienu dienu un uzraksts būtu zaudējis savu nozīmi." Pēkšņi viņš mainīja sarunas tēmu, jautādams: "Kādus dokumentus Henrijs deva jums parakstīt?"

"Dieva dēl, kā jums tas zināms?" viņa pārsteigta iesaucās.

"Vai jūs jau kaut ko parakstījāt?" Longs steidzīgi vaicāja.

Meitene pakratīja galvu. "Vēl ne."

"Bet jūs taču lūdza parakstīt dokumentus — vai nav tiesa?"

"Es tiešām nezinu, par ko ir runa, bet, kā liekas, viss ir pilnīgā kārtībā. Henrijs rādīja man divus dokumentus: pirmais pilnvarojot viņu uzstāties manā vietā un otrs esot oficiāls paskaidrojums…"

"Jūs nevienu no šiem dokumentiem neparakstīsiet," viņš meiteni pārtrauca. "Saprotat?"

"Bet Henrijs ir advokāts, un viņš rīkotos manā vārdā…"

"Jūs viņu nepilnvarosiet un neko neparakstīsiet!" detektīvs sacīja loti noteikti. Tad viņš no kabatas izņēma salocītu papīru un izpleta to uz galda. "Tagad izmēģināšu, vai jūs man uzticaties," viņš nopietni turpināja. "Šis raksts ir pilnvara Vilkinsam, Hārdingam un Beinam, mana tēva advokātiem. Es vēlētos, lai jūs to parakstītu. Rūpēšos, lai viņi to vēl šodien saņemtu."

"Bet kas tas īsti ir par dokumentu?" viņa jautāja.

"Domāju, ka tas ir līdzīgs tam dokumentam, kādu Henrijs gribēja dabūt no jums, — pilnvara rīkoties jūsu vārdā. Citiem vārdiem runājot, jūs savu mantojumu uzticat nokārtot advokātiem, kuri stāv ārpus katrām aizdomām."

"Vai jūs runājat nopietni?"

Viņš piekrītoši pamāja.

"Tātad uz advokātu Henriju…"

"Uz Henriju nevar paļauties to iemeslu dēl, kurus jums acumirklī vēl nevaru paskaidrot. Vai jūs to darīsiet, Nora?"

Viņa satvēra spalvu un, dokumentu neizlasījusi, to parakstīja.

"Būs briesmīga vētra, kad Rivelstokas jaunkundzei pastāstīšu, ko izdarīju," viņa drusku bailīgi ierunājās.

"Līdz ritam Rivelstokas jaunkundzei neko nesakiet. Kad jums jāparaksta Henrija dokumenti? Šovakar? Neapšaubāmi, šie cilvēki strādā loti ātri. Padomājiet labi — vai jūs, ja tā labi pacenstos, nevarētu izdarīt mazu blēdību?"

Viņa pasmaidīja. "Es negribētu melot, bet ja nu jūs tā vēlaties…"

"Pasakiet Rivelstokas jaunkundzei, ka nolēmāt mantojuma lietu nodot sava tēva advokātu birojam, kurš stāsies sakaros ar Henriju. Lai attaisnotu savu soli, jūs varat aizrādīt, ka būs pareizāk, ja jūsu intereses aizstāvēs neitrāla persona, jo Henrijs testamentu parakstījis kā liecinieks."

Uz galda bija neliela rokassomiņa, kuru viņš smaidīdams iespieda meitenei rokās. "Jūs saņēmāt savu pazudušo somiņu. Kungs, kas jūs ārpusē gaida, būs kļuvis nepacietīgs."

"Longa kungs, kad es jūs atkal redzēšu? Viņš mani loti uztrauc."

"Es ar jums satikšos pēc minūtēm piecām un, kā liekas, visu nākamo nedēlu būšu jūsu tuvumā," viņš sacīja, satvēris meitenes roku. "Baigas dienas stāv jums priekšā, un būtu ļauni, ja es jums to noklusētu," viņš nopietni piebilda, lūkodamies viņai dziļi acīs. "Bet jūs piederat pie tiem cilvēkiem, kuri visas grūtības spēj pārvarēt. Varbūt jums būs mierīgāk ap sirdi, ja zināsiet, ka Londonā ir astoņpadsmit tūkstoši policistu, kas jūsu interesēs darīs to labāko, un arī kāds nabaga inspektors nākamajās dienās jūsu dēl ir gatavs dabūt sirmus matus, un tādēļ — nenokariet galviņu, viss būs labi!"

Minūti vēlāk viņa atkal atradās veikalā. Šķita, ka neviens pats viņai nepiegriež ne mazāko vērību, bet pēkšņi meitene pamanīja kādu vīrieti, kas viņu zagšus uzlūkoja. Acumirklis — un tas jau novērsa acis, bet Nora instinktīvi juta, ka šis vīrietis ir tas cilvēks, kurš viņai seko.

Viņa izstaigāja vairākas veikala nodaļas un šo to nopirka. Ikreiz, paslepus atskatoties, viņa redzēja svešinieku tikai dažus solus aiz sevis.

Kādēļ viņu novēroja? Kādas briesmas viņai draudēja? Longa brīdinājums Noru nedz sabaidīja, nedz uztrauca, bet iedvesa drosmi neizbēgamai sarunai ar Rivelstokas jaunkundzi, uzskatot to vēl par mazāko no visām priekšā stāvošajām likstām.

Nenogaidījusi Rivelstokas jaunkundzes atgādinājumu par dokumentiem, viņa devās uz savu istabu pārģērbties un tad uzmeklēja savu kundzi. Viņa atrada Rivelstokas jaunkundzi salonā sēžam pie smalka rokdarba. Vecā dāma pavērās meitenē pāri brillēm, kuras strādājot lietoja.

"Es nolēmu savu lietu nodot mana tēva advokātu birojam," Nora sacīja bez lieka ievada.

Rivelstokas jaunkundze nolika rokdarbu, noņēma brilles, rūpīgi tās salocīja un nolika uz galda sev blakus.

"Kad jūs nācāt pie šī slēdziena, Nora?"

"Šodien pēc pusdienas," meitene droši atbildēja. "Es visu pārdomāju, un man kļuva skaidrs, ka nebūtu pareizi pilnvarot Henrija kungu, kurš šo savādo testamentu parakstījis kā liecinieks."

22. nodala

Rivelstokas jaunkundze domīgi saknieba lūpas. Viņas tumšās acis kā piekaltas sekoja meitenes sejai.

"Jūs rīkojaties loti uzmanīgi," viņa ne bez ironijas sacīja. "Esmu pārliecināta, ka Henrijs jūs nepārpratīs. Diemžēl es viņu jau lūdzu uzņemties jūsu mantojuma darīšanas un baidos, mīlā, ka jums savu nodomu nāksies grozīt. Citādi jūs man sagādāsiet nevajadzīgas nepatikšanas."

Nora nobāla. Vecās kundzes negaidītā pretošanās viņu baidīja. "Bet es jau aizrakstīju sava tēva advokātu birojam," beidzot viņa dabūja pār lūpām.

"Tā?" Rivelstokas jaunkundze atkal uzlika brilles un domīgi vēra adatā diegu. "Tas ir loti nepatīkami. Biju pārliecināta, ka jūs šai gadījumā klausīsiet manam padomam. Tagad tur neko vairs nevar grozīt. Esiet tik laipna un pasakiet Dženingam, lai pēc pusstundas padod automašīnu."

Šķita, ka Rivelstokas jaunkundze meitenes paziņojumu uzņēmusi aukstasinīgi, bet Nora savu kundzi labi pazina un viņu nevarēja apmānīt kundzes mierīgā āriene. Rivelstokas jaunkundze bija pārskaitusies, lai gan roka, kas turēja adatu, netrīcēja un balss skanēja mierigi. Tomēr divus koši sārtos plankumus, kas uzziedēja vecās kundzes vaigos, nevarēja noslēpt.

No savas istabas Nora redzēja automobili aizbraucam. Viņa nogāja lejā tīksmainā sajūtā, ka uz brīdi atsvabinājusies no kundzes nomācošās klātbūtnes.

Ap pulksten sešiem Rivelstokas jaunkundze atgriezās. Šķita, ka izbraukums bija izklīdinājis viņas dusmas, — kundze bija jautrā omā. Atbraukusi mājā, viņa tūliņ pasauca meiteni.

"Es apmeklēju Henriju," viņa sacīja. "Protams, viņš jutās mazliet aizskarts, bet tomēr teicās saprotam jūsu viedokli un domāja, ka galu galā jums bijusi taisnība. Pastāstiet viņam visu tuvāk. Viņš vaicāja, kā saucot jūsu tēva advokātus."

Nora bija spīlēs, jo nezināja, ko atbildēt. Longs gan bija nosaucis firmu, bet Norai tā bija izkritusi no prāta. Bet šķita, ka Rivelstokas jaunkundze nebija pamanījusi meitenes apjukumu, jo neizprašņāja to tālāk.

"Par laimi, Henrijs vēl nav daudz darījis šai jautājumā," viņa turpināja. "Pagaidām viņš tikai stājies sakaros ar Monkforda pilnvaroto. Arī tas pukojas par lietas novilcināšanu. Sliktākais ir tas, ka visi šie ļaudis grib ieraust savu tiesu no līdzīgiem mantojumiem. Jūs priecāsieties dzirdēt, ka testamentu neviens neapstrīd. Monkfordam nav tuvinieku, bet iepriekšējā testamentā viņš savu mantu novēlēja labdarīgiem mērķiem."

Aprauti iesmējusies, Rivelstokas jaunkundze piecēlās.

"Jūsu laimes paēnā jūtos loti niecīga," viņa jautri čaloja. "Vēl vakar jūs bijāt tikai mana sekretāre, protams, loti glīta un jauka meitene, bet — piedodiet manu izteicienu — tomēr tikai nulle. Bet šodien tik tikko vairs uzdrošinos dot jums kādu padomu."

Kundzes labā oma meiteni nomierināja, un viņa kļuva jautra. "Ne vienu vien teicamu padomu esat man devusi, Rivelstokas jaunkundz."

"Došu jums vēl vienu. Piezvaniet Henrija birojam un pasakiet, ka esmu savu agrāko nodomu grozījusi un ieturēšu ar viņu vakariņas. Starp citu, pilsētā es satiku Džeksonu Kreleju, un viņš lūdza, vai drīkstot atnākt uz tasi kafijas. Viņam esot kaut kas interesants, ko pateikt. Vai jūs nepapūlēsieties viņu uzņemt? Bet pēc iespējas ātrāk raisieties no viņa vaļā. Varat viņam teikt, ka man negaidot nācās aiziet. Es neesmu spējīga pavadīt veselu vakaru ar Kreleju."

Ceturksni pēc septiņiem viņa aizbrauca. Nora bija pieradusi vakariņot viena, un šodien vientulība viņai it sevišķi bija pa prātam. Tādēļ jaunava priecājās, kad durvis aizvērās aiz enerģiskās dāmas. Rivelstokas jaunkundze Noras klātbūtnē vēl deva pēdējos norādījumus istabeni.

"Pasniedziet kafiju pulksten astoņos salonā. Ņemiet Sevras servīzi, jo Kreleja kungam patīk labs porcelāns."

Palikusi viena, meitene vēlreiz pārdomāja visus šīsdienas notikumus. Viņa prātoja, vai Longs zina par Rivelstokas jaunkundzes izbraukumu un vai viņš neizmantos tās prombūtni? Viņa cerēja, ka Arnolds to darīs, lai gan Kreleja vizīte varētu traucēt viņu tikšanos.

Sudraba pulkstenis uz kamīna zimzes nosita astoņi. Istabā ienāca kalpone.

"Kāds kungs vēlas ar jums runāt, jaunkundz," viņa sacīja.

"Kreleja kungs?" Nora vaicāja.

"Nē, jaunkundz, kāds svešinieks. Neatceros, ka būtu viņu redzējusi."

Nora iesteidzās salonā. Arī viņai apmeklētājs bija svešs. Viņa domāja, ka tas būs kāds kantorists, kurus laiku pa laikam Rivelstokas jaunkundze mēdza pieņemt rakstu darbiem.

"Sandersas jaunkundze?" viņš lietišķā tonī jautāja.

"Jā," viņa izbrīnījusies atbildēja, "tā esmu es."

"Nāku inspektora Longa uzdevumā, lai ar jums, ja atļausiet, par kaut ko parunātu. Esmu kriminālnodalas vecākais uzraugs Smiss."

"Slepenpolicists?" viņa brīnīdamās jautāja.

"Jā, tas ir mans amats, jaunkundz." Viņš pavērās uz sudraba paplāti un kafijas traukiem. "Pagaidīšu, kamēr jūs iebaudīsiet kafiju. Mums nav kur steigties."

Viņa vilcinādamās pavērās pulkstenī. Krelejs varēja ierasties kuru katru minūti, un Longa sūtņa klātbūtni tad nevarētu noslēpt.

Svešinieks, it kā uzminējis viņas domas, ierunājās: 'Tiklīdz jums, jaunkundz, atnāks viesis, es pazudīšu blakusistabā. No šejienes varu labi redzēt, vai kāds tuvojas namam."

"Varbūt jūs dzersiet tasi kafijas?" vina tam piedāvāja.

Viņš pakratīja galvu. "Nē, jaunkundz, paldies."

Viņa ielēja sev kafiju un gaidīja, kas viņam sakāms.

"Inspektors vēlas, lai es jūs pavadītu uz Skotlendjardu. Viņam vēl šovakar ar jums jārunā."

Nora kļuva domīga. "Man nav iespējams iet jums līdzi, jo gaidu kādu Rivelstokas jaunkundzes paziņu."

Smiss pasmaidīja. "Jums nav ko gaidīt Kreleju — viņš šovakar neatnāks. Viņš patlaban atrodas pie Longa kunga."

"Pie Longa kunga?" Izdzirdusi šo pārsteidzošo vēsti, Nora sastinga ar cukura gabaliņu rokā.

"Jā, Longa kungs grib viņam šo to pavaicāt. Un inspektors gribētu, lai jūs apstiprinātu dažus Kreleja izteicienus. Vai jums ir abi dokumenti, kurus Henrijs prasīja parakstīt?"

"Ja nemaldos, tie atrodas Rivelstokas jaunkundzes darbistabā."

Dokumentus viņa atrada uz rakstāmgalda un ar tiem atgriezās salonā. "Vai Longa kungs vēlas šos dokumentus?"

"Viņš labprāt ar tiem iepazītos, jaunkundz," Smiss sacīja un pavērās pulkstenī. "Mēs jūs neaizkavēsim ilgāk par stundu. Kad būsiet padzērusi kafiju, varēsim doties ceļā."

Paņēmusi tasi, jaunava to iztukšoja līdz pusei. "Esmu gatava," viņa sacīja.

Nora paspēra pāris solus pret durvīm, kad pēkšņi viss satumsa acu priekšā, un viņa būtu salimusi uz grīdas, ja Smiss nebūtu viņu satvēris savās rokās.

23. nodala

Virsuzraugs Smiss, noguldījis meiteni uz grīdas, piegāja pie durvīm, uzmanīgi tās atvēra un paskatījās laukā. Priekšnamā neviena nebija. Iegājis atpakaļ salonā, viņš pazvanīja. Izdzirdis kalpones solus, viņš izgāja tai pretim un sacīja:

"Lūdzu, uzejiet augšā un sakārtojiet Sandersas jaunkundzes ceļasomu. Viņa vēl šovakar kopā ar Rivelstokas jaunkundzi izbrauks uz laukiem. Vai bez jums vēl kāds ir mājās?"

"Nē, kungs," kalpone atbildēja. "Saimniecei Rivelstokas jaunkundze atļāva iziet. Kādus apģērbus Sandersas jaunkundze ņems līdzi?"

"Tos pašus, kas viņai bija Hārtsā," Smiss bez mazākās vilcināšanās atbildēja un nogaidīja, līdz kalpone pazuda uz kāpnēm.

Tad viņš atgriezās pie samaņu zaudējušās meitenes, pacēla to un ienesa Rivelstokas jaunkundzes kabinetā. No šejienes šauras kāpnes veda pagalmā, kur atradās ķieģeļu garāža. Tūdaļ pēc nama īpašnieces aizbraukšanas tur tika novietots kāds cits automobilis — vecs limuzīns ar nolaistiem aizkariem. Vīrietis ar zināmām grūtībām novietoja meiteni uz pakaļējā sēdekļa un aizslēdza durvis. Atvēris vārtus, viņš izbrauca pa šauro eju. Vēlreiz Smiss atstāja savu vietu, lai aiztaisītu vārtus, un tad nesteidzoties brauca uz Ladbroka birzes pusi. Tur viņš nogriezās pa kreisi un pēc simt metriem nonāca uz galvenās ielas. Paātrinājis gaitu, viņš brauca uz lielā rietumcela pusi.

Pāris reižu viņš paskatījās un redzēja, ka Nora vēl aizvien gul nemaņā. Jaunajai ielai abās pusēs pletās lauki. Tomēr kāds tālredzīgs uzņēmējs bija izpratis to nozīmi, kāda ielai būs nākotnē, un kādā vietā pacēlās jaunbūve — vientuļa sarkanu ķieģeļu ēka. Svešinieks piebrauca namam aizmugurē un pieturēja. Mašīna no ielas nebija redzama, bet otrā pusē atradās tukšs lauks. Šoferis attaisīja virtuves durvis, izcēla meiteni no mašīnas, ienesa to namā un noguldīja uz netīrās grīdas.

Nora lēnām bija atguvusi samaņu. Viņa jutās Joti vārga, galva no sāpēm draudēja vai pārplīst. Atvērusi acis, meitene, klusi ievaidēdamās, pagriezās pret sienu, jo no loga plūstošā gaisma žilbināja acis. Tikai tagad viņa saprata savu neapskaužamo stāvokli un, ar mokām atspiedusies uz elkoņa, stīvi noskatījās cilvēkā, kas viņu bija izvilinājis no mājām. Tas vienaldzīgi vēroja meiteni.

Viņa palūkojās visapkārt. Virtuve smaržoja pēc svaigas krāsas un bija galīgi tukša.

"Kur es esmu?" viņa vārā balsī vaicāja.

Vīrietis izņēma no kabatas kādu pudeli un ielēja zeltainu šķidrumu alumīnija glāzē.

"Dzeriet," viņš sacīja, "tas ir konjaks. Jums tas nāks par labu."

Nora negribēja ņemt glāzi, bet viņš ar varu piespieda meiteni izdzert tās saturu. Pamazām viņa atguva spēkus.

"Kur ir Longa kungs?" jaunava vaicāja.

"Domāju, ellē," viņš atcirta. "Ceru, ka beigts, tikpat beigts kā ulānu Harijs, lieliskākais zēns, kāds jebkad atgriezies no Deptfordas."

Kas bija ulānu Harijs? Viņa mēģināja atcerēties. Šis vārds viņai šķita jau agrāk dzirdēts.

"Kādēļ es esmu šeit?" viņa beidzot vaicāja.

"Tādēļ, ka es jūs šeit atvedu," vīrietis meiteni pārtrauca. "Jūs esat tālu no saviem draugiem. Ja jūs kliegsiet, jūs veltīgi nopūlēsiet savas balss saites."

Viņa izdzirda attālāku ratu rīboņu. Tātad tuvumā bija iela, bet tomēr, vērojot pa logu bezgalīgo, zaļo lauku, viņai šķita, ka māja droši vien atrodas kādā pamestā nomalē. Bet tad viņa pēkšņi noprata patiesību.

"Tas ir lielais rietumcelš," viņa ierunājās.

Sargs apmulsa. "Varbūt lielais rietumcelš, bet varbūt arī

lielais austrumcelš. Nemēģiniet bēgt — jūs to rūgti noželosiet.

Esiet mierīga, un neviens jums neko ļaunu nedarīs."

***

Arnolds Longs mēdza lepoties ar to, ka viņš esot apdrošināts pret iemīlēšanos un par sievietēm interesējoties tikai no filozofiskā viedokļa. Bet, kolīdz viņš bija izšķīries ar Noru Sandersu, kad jau meklēja jaunu iemeslu atkal meiteni satikt. Viņš mēģināja pats sev iestāstīt, ka tas notiek sakarā ar amata darīšanām, bet viņa iekšējais godīgums šīs atrunas nosauca par meliem.

Longam bija daudz darba Skotlendjardā, jo viņa kabinets bija īsta ziņu centrāle, kur ik pusstundu tika sniegti ziņojumi un saņemti rīkojumi. Pulksten astoņos pie Rivelstokas jaunkundzes nama dežurējošais slepenpolicists ziņoja, ka namā iegājis kāds svešinieks. Pusdeviņos, deviņos un pusdesmitos viņš ziņoja, ka apmeklētājs namu vēl nav atstājis.

Longs zināja, ka Rivelstokas jaunkundzes nebija mājās un ka viņa ēda vakariņas kopā ar Henriju. Viņš aizsūtīja pēc virsuzrauga Ruča.

Rivelstokas jaunkundzes namu bieži apciemoja vēli viesi. Norai Sandersai droši vien bija draugi, par kuriem viņš neko nezināja. Viņš atcerējās meiteni stāstām, ka viņa mācoties spāņu valodu… Bet tomēr…

Birojā ienāca krimināluzraugs Ručs.

"Dosimies mazā izbraukumā uz Kolvila dārza pusi, Ruč," Longs sacīja un pastāstīja par vēlīno apmeklētāju.

"Varbūt tas ir kāds jaunkundzes pielūdzējs?" Ručs prātoja.

"Tas ir pusmūža vīrietis," Longs to vēsi pārtrauca. "Viņš ir tāds pats Sandersas jaunkundzes pielūdzējs kā jūs."

"Vai arī jūs, inspektor," Ručs ieminējās. "Viņa jau ir loti daiļa meitene. Ar savu lielo naudu viņa tagad var dabūt smalku vīru, varbūt pat hercogu vai grāfu."

Sarunādamies viņi nokāpa pa platajām kāpnēm policijas nama pagalmā un izgāja uz ielas. Metās krēsla. Stāvot uz ietves malas, viņi ieraudzīja lielā ātrumā tuvojamies automobili.

"Šis puisis brauc pārāk ātri un pie tam vēl pa nepareizo pusi," Ručs sacīja, jo braucējs viņam šķita aizdomīgs.

Mašīna atradās tikai kādus divpadsmit metrus no abiem slepenpolicistiem, kad Longs strauji sagrāba savu biedru un spēji atrāva atpakaļ. Bija arī pats pēdējais brīdis, jo mašīna piepeši sagriezās pa kreisi un uzdrāzās uz ietves, tikai par mata platumu neskarot abus vīriešus. Mašīna viņus vajāja, sekojot tiem līdz pat kāpņu margām. Bija ārkārtīgi riskants acumirklis, jo automobiļa skārda aizsargplāksnes asā mala jau skāra Longa sānus.

Skriešus šķērsām pāri ielai tuvojās policists. "Aizturiet šo cilvēku," Longs viņam pavēlēja, rādīdams uz šoferi, "un turiet viņu stingrā apcietinājumā līdz turpmākam rīkojumam!"

Satvēris pārsteigto Ruču aiz rokas, viņš iesteidzās atpakaļ policijas pagalmā.

Namam bija divas ieejas — viena no Vaitholas un otra no Temzas krasta puses. Viņi bija izgājuši pa pirmo ieeju, un Ručs loti izbrīnījās, kad Longs viņu tagad vilka sev līdzi uz otro vārtu pusi.

"Ejiet pa priekšu!" Longs pavēloši čukstēja. "Ejiet pavisam mierīgi uz priekšu!"

"Bet kas…"

"Tagad nevaicājiet, bet dariet, ko jums saku, un sagatavojieties lēcienam."

Viņi atkal atradās uz ielas un stāvēja uz ietves malas. Longs pamanīja lielu mašīnu, kas brauca no parlamenta puses, ar katru sekundi attīstot lielāku ātrumu.

Automobilis tuvojās, un motora tarkšķēšana pārspēja visu satiksmes kņadu.

"Ātri!" Longs sauca, un abi detektīvi palēca sāņus.

Mašīna uzdrāzās uz ietves, apgāzās un plīstošo riepu troksnī valstījās no vieniem sāniem uz otriem. Longs uzlēca uz kāpšļa, sagrāba braucēju aiz apkakles un izrāva to no automobiļa. Šo vīru viņš nepazina. Minūtes piecas vēlāk šoferi nopratināja, bet neko lielu viņš nevarēja pastāstīt.

"Kā pie vienas, tā pie otras Skotlendjarda ieejas stāvēja kāds vīrietis, lai signalizētu, kad mēs iznāksim no ēkas," vēlāk detektīvs paskaidroja savam pārsteigtajam palīgam. "Katastrofu viņi būtu izskaidrojuši ar nelaimes gadījumu. Šausmu banda droši vien jau stundām ilgi gaidīja uz šo izdevību. Ja viņi nebūtu mani ieraudzījuši uz ietves, viņi būtu izraisījuši sadursmi ar automobili, kurā es brauktu, lai tikai dabūtu mani pie malas."

Viņi sēdās policijas automobilī un brauca uz Londonas rietumu dalu. Ručs izmantoja gadījumu, lai izteiktu savas domas par Šausmu bandu.

"Jūs esat loti izveicīgs, Longa kungs. Katrs slepenpolicists vis nevarētu šo Šausmu bandu notvert. Varu saderēt, ka Džons, kuru nupat nopratinājām, tikpat daudz zina par cilvēkiem, kas viņu nolīga šim netīrajam darbam, kā, teiksim, pārnācējs no Mēness."

"Esmu pārliecināts, ka zinu visus Šausmu bandas locekļus," Longs īsi atbildēja.

Viņi bija sasnieguši Kolvila dārzu. Longs apturēja mašīnu un izkāpa.

24. nodala

"Sandersas jaunkundze jau veselu stundu ir pazudusi. Es neredzēju viņu aizejam, tur vēl stāv viņas ceļasoma." Longs uztraukts pagriezās pret Ruču. Tas deva zīmi policijas ierēdnim, kas dežurēja otrā ielas pusē, bet policists apgalvoja, ka namu neviens neesot atstājis.'

"Es te atrodos jau pusotru stundu un varu apzvērēt, ka ne svešinieks, ne Sandersas jaunkundze namu nav atstājuši," viņš sacīja.

Longs no jauna sāka iztaujāt kalponi.

"Kad nonācu lejā, Sandersas jaunkundzes vairs nebija," viņa stāstīja.

Detektīvs iesteidzās salonā. Tur vēl stāvēja sudraba paplāte, kā meitene to bija atstājusi. Paņēmis pustukšo tasi rokā, viņš novērtēja tās saturu.

"Tas jau ir īsts apdullināšanas līdzeklis," arī Ručs iesaucās.

"Vai namam ir vēl kāda cita izeja?" Longs vaicāja apmulsušajai kalponei.

"No Rivelstokas jaunkundzes darbistabas uz garāžu," viņa atbildēja.

Kabineta durvis bija atvērtas. Viņi nokāpa pa kāpnēm lejā un iegāja garāžā. Ari te durvis bija vaļā.

Rivelstokas jaunkundzes šofera sieva, kura mitinājās istabiņā virs garāžas, bija redzējusi izbraucam svešu automobili. Tas esot bijis vecs, nolietots Daimlera fabrikas automobilis.

Dežurējošais slepenpolicists tagad atminējās, ka ceturtdaļstundu pēc svešinieka ierašanās namā mājai garām pabraukuši veca Daimlera mašīna.

"Domāju, ka tas ir kāda tūrista automobilis," viņš sacīja.

Atlika tikai viena cerība. Pēdējā nedēlā bija plosījusies īsta automobiļu zādzību epidēmija, un tādēļ policijas ierēdņi veltīja sevišķu uzmanību visiem automobiļiem. Longam tiešām izdevās sadzīt mašīnas pēdas līdz pat pilsētas nomalei, bet tad tās pazuda.

Pusceļā starp Steinu un Basu vecais automobilis vēl bija manīts, bet Hanklovas ceļa policijas iecirknim, kas atradās jaunās ielas galā, mašīna garām nebija braukusi.

Tātad atpakaļ! Automobilis varēja būt nogriezies kādā no divām šķērsielām. Ielā bija uzceltas ari dažas jaunbūves: grupa no sešām ēkām un drusku atstatus — vientuļš, acīmredzot neapdzīvots nams. Piebraucis pie šā nama, Longs irdenajā zemē ieraudzīja svaigus automobiļa riepu nospiedumus. Detektīva sirds strauji iepukstējās, kad luktura gaismā viņš ieraudzīja ceļa putekļiem klātu automobili. Tas bija nodrāztais daimlers!

Viņš pārmeklēja automobili. Tas bija tukšs un motors izdzisis. Nama ieejas durvis bija aizslēgtas un logi aizbultēti.

Ar kabatas lukturiem abi slepenpolicisti apgaismoja nekārtīgo istabu blakus ieejai, bet nevarēja saskatīt neviena dzīva radījuma. Ilgi nedomājot, Longs ar braunina rokturi izsita loga rūti un to atvēra. Istaba bija tukša, bet vēl nesen te kāds bija uzturējies.

Apgaismojis sienas, Ručs piepeši iesaucās: "Kas tas?"

Longs noliecās. Uz nobalsinātās sienas bija lasāms viens vienīgs vārds: "Mārlovā".

Viņš ātri pārmeklēja māju. Visā ēkā nebija nevienas pašas mēbeles — šī vieta acīmredzot tika izlietota kā īss pieturas punkts. Tomēr viņš atrada kaut ko pavisam necerētu — jaunievilktu tālruni. Tūdaļ viņš piezvanīja uz centrāli un pateica, kas runā. "Vai kāds ir zvanījis uz šo numuru?"

Telefoniste ievāca ziņas un paskaidroja: "Jā, divas reizes no Londonas. Pirmais zvans bija 8.30 un otrs — īsi pirms desmitiem. 8.30 neviens neatbildēja."

Longs vēl piezvanīja uz vietējo policijas iecirkni. Atgriezies pie Ruča, viņš sacīja:

"Es likšu atsūtīt kārtībnieku, lai tas uzraudzītu daimleru. Es gan neticu, ka šie puiši riskēs un nāks pēc vecās mašīnas."

"Kur mēs brauksim tagad?" Ručs apvaicājās, iekāpjot policijas automobilī.

"Uz Mārlovu," Longs drūmi atbildēja. "Uz Džeksona Kreleja māju— lai Dievs viņu sarga, ja meitenei būs nodarīts pāri!"

25. nodaļa

Norai vēl arvien neganti sāpēja galva, kad ieskanējās tālruņa zvans, un viņas sargs klusi piecēlās.

"Nemēģiniet izbēgt pa logu, es jokus nepazīstu!" viņš piedraudēja meitenei un izgāja priekšnamā.

Viņa dzirdēja, ka viņš pēc ilgākas tielēšanās beidzot piekrita un izsaucās: "Uz Mārlovu? Labi!"

Tad viņš pagriezās atpakaļ. "Varat sagatavoties uz ilgāku pastaigu."

"Kurp?" viņa vaicāja.

"Tā nav jūsu darīšana. Kāds jūsu draugs ir pārāk dedzīgs, viņš jau sadzinis mums pēdas līdz pat ielas galam."

Viņas sirds sāka pukstēt straujāk. "Zināmais draugs" varēja būt vienīgi Longs! Viņa bija pārliecināta, ka viņš drīz atradīs šo namu. Kā atstāt viņam kādu ziņu? Viņai nebija ne papīra, ne zīmuļa. Meitene izklaidīgi pārvilka ar pirkstu pār balto sienu. Pēkšņi viņai iekrita prātā spoža ideja: viņa ar nagu iekasīja sienā vārdu "Mārlovā".

"Ko jūs tur darāt?" viņš aizdomīgi jautāja, apgaismojot meiteni ar savu kabatas lukturīti.

"Neko," viņa atbildēja un grīļodamās piecēlās. "Es nevaru paiet, esmu pilnīgi bez spēka. Man nežēlīgi sāp galva."

Viņš atrāva durvis.

"Jūs iesiet gan!" Viņš sagrāba Noru aiz rokas un rāva to laukā no istabas.

Svaigais nakts gaiss meiteni atspirdzināja, un viņa paklausīgi soļoja blakus sargam caur šaurajiem žoga vārtiņiem neapstrādātajā laukā, kas bija aiz mājas.

Šķita, ka apkārtne vedējam ir diezgan sveša. Reiz viņi tik tikko neiekrita dīķī un bija spiesti apmest lielu līkumu. Beidzot viņi iznāca uz lauku ceļa. Šo vietu Nora nepazina. Pa labi viņa ieraudzīja apgaismotu namu. Rēja suns. Šķita, ka tas svešinieku uztrauc, jo viņš meiteni parāva nost no ceļa, un, garajā zālē klupdama, viņa lēni virzījās uz priekšu. Rasotā zāle bija loti mitra, un Noras zeķes un kurpes galīgi samirka.

Beidzot viņi iznāca uz lielceļa. "Esam pareizi gājuši," viņš, redzami atvieglots, sacīja.

Viņi nogriezās pa labi un pēc kāda laika pienāca pie šosejas ar loti dzīvu kustību. Viņa redzēja abos virzienos braucošo automobiļu ugunis.

Šaipus šosejas viņi apstājās. "Varat apsēsties," viņš meitenei piedāvāja. "Mums te būs drusku jāuzgaida."

Nora priecājās par izdevību atpūsties. Viņas kājas bija savainotas un visi locekli sāpēja. Aizelsusies meitene nevarīgi noslīga zālē.

Tikai tagad viņa aptvēra savu stāvokli. Viņai šķita, ka izvilināta no mājas sakarā ar Monkforda mantojumu. Vienīgi doma, ka Arnolds Longs viņai jau ir uz pēdām, nelāva meitenei pavisam zaudēt dūšu.

"Celieties augšā!" svešinieks strupi pavēlēja. "Mums atbrauks pakal."

Netālu no viņiem šosejas vidū pieturēja slēgts automobilis. Mašīna brauca bez ugunīm, un Nora dzirdēja tikai bremžu troksni. Viņas pavadonis iegrūda meiteni mašīnā un pēc tam iekāpa pats.

Viņi brauca pa lauku ceļu Basas virzienā un drīz iebrauca nelielā pilsētiņā, kuru Nora pazina. Tā bija Slusa. Reiz viņus aizturēja kārtībnieks — vajadzēja dot ceļu lielam preču automobilim. Viņa gribēja skali iekliegties, lai pievērstu kārtībnieka uzmanību. Bet, pirms viņa paguva to darīt, sargs draudoši iešņācās: "Nemēģiniet kliegt!" Un Nora izbijusies nevarīgi sabruka kaktiņā.

Viņi pabrauca garām Meidenhedai, nogriezās pa labi un uzbrauca Rivorijas meža kalnājos, no kurienes devās uz Mārlovu. Te Nora atcerējās Džeksonu Kreleju, rozēm apaugušo namu un mazo, balto namiņu, kas aiz tā stāvēja. Domājams, ka tas bija ceļa mērķis, jo netālu no Mārlovas tilta automobilis nogriezās un caur logu viņa ieraudzīja Monkforda mājas augsto skursteni. Tuvākā ēka bija Kreleja vasarnīca. Mašīna savu gaitu nesamazināja, bet brauca tālāk. Pļavas galā tā beidzot apstājās. Sargs vēl arvien turēja meiteni aiz rokas un tagad kopā ar viņu skrēja uz upes pusi.

Pie paša krasta stāvēja liela motorlaiva, kurā nebija neviena cilvēka.

"Bez mums abiem neviena cita laivā nav," svešinieks sacīja un atraisīja tauvu. "Mēs brauksim cauri Templas slūžām, bet neaizmirstiet, ko jums jau agrāk sacīju. Domāju, jūs labi zināt, kas notiks, ja mani noķers. Ja jūs kliegsiet, es jūs tepat uz vietas nožņaugšu un iemetīšu upē, vēl pirms slūžu uzraugs sapratīs, kas noticis!"

Norai pa visu miesu pārskrēja auksti drebuli. Laivas stūrītī sakņupusi, viņa klausījās motora dunoņā. Laiva slīdēja lēni, acumirkli pieturēja un tad uzmanīgi brauca tālāk. Meitene dzirdēja, kā atveras slūžu vārti. Laiva cēlās augstāk un augstāk, līdz sasniedza slūžu malas augstumu.

Tālāk upe nogriezās asā leņķī, un koku zemie zari pilnīgi slēpa krastmalu. Vīrietis ievadīja laivu zem kokiem un pētoši lūkojās visapkārt. Šķita, ka viņš drīzāk uzminēja nekā zināja kādas vasarnīcas atrašanās vietu. Ēka bija tik tuvu pie krasta, ka kāpnes sākās tieši ūdeni.

"Izkāpiet!" vīrietis strupi pavēlēja, un Nora paklausīja.

Svešinieks ar grūtībām atslēdza priekšnama durvis.

Istaba, kurā viņi iegāja, bija labi mēbelēta, lai gan viss bija klāts ar biezu putekļu kārtu. Pie sienām karājās daži rasējumi, logi bija aizklāti ar smagiem aizkariem.

"Vai jūs pazīstat šo māju? Tā pieder Šeltonam," svešinieks, pēkšņi kļuvis runīgs, stāstīja.

Šeltona māja! Noru sagrāba neizsakāmas bailes. Šķita, ka šā cilvēka gars, kas te kādreiz dzīvojis drausmīgu un dēkainu dzīvi, vēl joprojām tepat mitinās.

Svešinieks paskatījās pulksteni, pētoši apstaigāja istabu un pārbaudīja logus. Nora aiz biezajiem aizkariem pamanīja smagus logu slēģus.

"Es iziešu ārā apskatīt laivu— palieciet tepat."

Viņš klusi aizvēra durvis, un meitene dzirdēja apgriežamies atslēgu. No motora tarkšķēšanas viņa noprata, ka atstāta viena. Pašai negribot, Noras domas kavējās pie vientuļā vīra, kas kādreiz apdzīvojis šo istabu.

Viņa nodrebēja. Gaismas un ēnu noslēpumainā rotaļa šķita piepildām visu telpu ar rēgiem, kuri, nemierīgi kustēdamies, tiecās pēc viņas. Vīzija bija tik reāla, ka uz mirkli viņa aizvēra acis.

Meitene stāvēja iepretim durvīm, aiz kurām laikam atradās guļamistaba. Ar šausmām viņa vēroja, ka durvju rokturis sakustas. Durvis lēni pavērās, un durvju spraugā parādījās slaida, iedzeltena roka.

26. nodala

Tad parādījās sniegbalta krekla aproce un beidzot — melna uzvalka piedurkne.

"Nebaidieties!" Istabā ienāca Džeksons Krelejs. Viņš bija tērpies smokingā, un lielais pretstats starp viņa ārieni un šo putekļaino un bēdīgo apkārtni citos apstākļos Noru būtu ļoti uzjautrinājis. Kreleja acī vizmoja monoklis un plānie, gaišie mati bija rūpīgi sasukāti ar celiņu vidū.

Viņš bailīgi lūkojās visapkārt. "Kur tas zellis palika?"

"Viņš ir projām," Nora mierīgi sacīja. "Kreleja kungs, kādēļ mani atveda šurp?"

Viņš domīgi braucīja zodu, un meitenei šķita, ka viņa rokas trīc. "Es nezinu," viņš domīgi sacīja. "Jums šeit, mīlā jaunkundz, nekas ļauns nenotiks."

Iestājās klusums. Krelejs nenovērsa acis no Noras, viņa sejas izteiksme nemainījās. Beidzot meitene ievēroja, ka Krelejs izskatās vēl vairāk uzbudināts un apmulsis nekā viņa.

Pāris reižu viņš nervozi pameta skatu visapkārt, un meitene manīja, ka izbailēs viņa stāvs salīkst. Varbūt Kreleju biedēja savādā ēnu rotaļa, kuru uz sienas uzbūra blāvā sveču gaisma?

"Vai viņš ir projām?" Krelejs pārvaicāja, domādams sargu. "Tas ir loti nepatīkami. Jūs esat nokļuvusi neapskaužamā stāvoklī, Noras jaunkundz," viņš turpināja, "pat loti neapskaužamā stāvoklī."

Viņš apklusa, it kā vēlētos sakārtot domas, un tad turpināja: "Esmu pārliecināts, ka neviens cilvēks līdz šim nav bijis tik šausmīgā stāvoklī, kādā jūs patlaban atrodaties."

Nora nevarīgi pasmaidīja. "Nu, tagad nemaz vairs nav tik slikti, Kreleja kungs, jo esmu kopā ar jums."

Izvilcis no smokinga piedurknes paprāvu zīda mutautiņu, viņš noslaucīja putekļus no krēsla un lūdza meiteni apsēsties. "Man ar jums jāparunā par kādu jautājumu, un, kad būšu to izdarījis, jūs mani droši vien uzskatīsiet par loti netaktisku cilvēku."

Nora paklausīgi apsēdās un jautājoši viņu uzlūkoja.

"Vienīgais, kas jūs no šā nepatīkamā stāvokļa var izglābt, ir— precības," viņš apjucis iesāka, "un, ja jūs labi padomāsiet, tad viens vīrs ir tikpat labs, respektīvi, slikts, cik otrs— es domāju, laulāts vīrs."

"Es jūs nesaprotu, Kreleja kungs. Es par precēšanos nemaz vēl nedomāju, un ja es…"

"Protams," viņš pamāja, it kā zinātu, ko Nora grib sacīt, lai gan patiesībā viņam par to nebija ne mazākās jausmas. "Vai jūs loti ļaunosieties, ja es jūs bildināšu?"

"Jūs precēt?" Viņa nepavisam nedusmojās, bet bija loti pārsteigta.

"Protams!" viņš ietiepīgi sacīja. "Salaulājieties ar mani rīt, un viss būs labi. Jums būs gādnieks un viss cits…"

"Es nekad jūs neprecēšu, Kreleja kungs," viņa atbildēja.

"Bet jums tas jādara! Nudien jums tas jādara!" viņš pārliecinošā tonī meiteni pārtrauca. "Es jums teikšu visu patiesību, Noras jaunkundz, — es tikpat maz gribu precēties kā jūs. Bet es justos kā atvieglots no smaga sloga, ja jūs tomēr tam piekristu." Nemierīgi viņš paknibinājās ap savām lūpām, no jauna paskatījās pa labi un pa kreisi un tad klusā, uztrauktā balsī sacīja: "Būtu daudz labāk jums, ja jūs klausītu manam padomam. Dodiet man savu godavārdu, ka rīt agri ar mani salaulāsieties, un tad es par jums turpmāk rūpēšos — zvēru jums! Bet ja jūs to nedarīsiet…" Sārtā nēzdogā viņš noslaucīja mitro pieri. "Ak Dievs! Es nezinu, kas tad notiks!"

Nora apmulsa, bet no Kreleja nesakarīgās runas viņa neko nevarēja saprast.

Galīgi apjucis, viņš turpināja: "Kā es ienīstu visu šo nolādēto būšanu! Es to ienīstu, ienīstu! Ak Dievs! Kaut varētu reiz tikt vaļā no visa tā! Kaut jel varētu atstāt šo nolādēto krastmalu un šo zemi! Reiz es gandrīz to izdarīju, kad biju Itālijā, — Dženovā es jau iekāpu kuģī, bet' man pietrūka drosmes!"

Viņš nokāra galvu un čukstēja: "Man nebija drosmes. Ak Dievs, kāds gļēvulis es esmu!"

Nogaidījusi brītiņu, Nora ierunājās: "Es nezinu, Kreleja kungs, ko tas viss nozīmē, bet jūtu, ka jūs esat labs pret mani. Taču precēšanās ir neiespējama, pilnīgi neiespējama. Vai jūs man labāk nepalīdzētu izkļūt no šā nama?"

Pēkšņi viņš saslējās un brīdinoši pacēla roku.

"Palieciet te!" viņš čukstēja un piegāja pie durvīm. Tās bija aizslēgtas. Viņš piesteidzās pie pretējās sienas un pazuda istabā, no kuras bija iznācis. Viņa izdzirda balsis, bet nevarēja saprast neviena vārda.

Tad viņa dzirdēja Kreleju histēriski sakām: "Es nevaru, es nevaru! Dieva dēl, to es nevaru izdarīt!"

Viņa vēl dzirdēja nesaprotamu, apspiestu kņadu un tad solu troksni. Uz pirkstgaliem meitene atgriezās vietā, kur Krelejs to bija atstājis. Kaut tikai viņa varētu tikt laukā — upe viņu nebiedēja. Viņa peldēja kā ronis.

Durvju rokturis sakustējās, un Krelejs atkal ieslīdēja istabā. Viņš izskatījās pēc rēga. Uztraukti viņš klausījās mazākajā troksnītī. Beidzot viņam šķita, ka abi vīrieši, ar kuriem viņš tumsā sarunājās, ir aizgājuši.

Tagad Nora pamanīja Kreleja uztrauktajā sejā ciešu apņemšanos.

"Apsēdieties un esiet mierīga," viņš sacīja, piebīdījis pie galda putekļainu krēslu. "Jums dotas divas stundas, lai apdomātos. Tad viņi abi atgriezīsies."

"Kas viņi ir?"

Viņš pakratīja galvu. "Jūs viņus nepazīstat. Viņi pieder pie Šausmu bandas."

"Vai jūs esat viņu varā?"

Viņš pamāja. "Ne vien viņu varā — vēl vairāk."

Šķita, ka viņam bija grūti ne tikai runāt, bet pat elpot. Pāris reižu viņš ar roku skāra savu tievo kaklu. Uz viņa kreisās rokas mazā pirkstiņa vizmoja gredzens ar melnu, slīpētu akmeni. Bet roka tik ārkārtīgi trīcēja, ka akmens drīzāk atgādināja melnu plankumu un meitene nevarēja to labi saskatīt.

"Jums mani jāprec, lai glābtu savu dzīvību," viņš teica.

"Negribu jūs apvainot…"

"Jūs mani nemaz neapvainojat. Nejūtos ne mazākā mērā aizskarts. Dieva dēl, nerūpējieties par manām jūtām! Bet vai jūs nenāksiet pie manis, lai glābtu savu dzīvību? Vai jūs precēsiet mani?"

Nora nodrebēja. "Ne ar kādiem noteikumiem es jūs neprecēšu," -viņa sacīja.

"Vai jūs mīlat kādu citu?"

"Nē… nedomāju," viņa atbildēja, "lai gan ceru kādreiz apprecēties."

Vīrieša savādi domīgā, pat sastingusi sejas izteiksme nelāva viņai runāt. Pēkšņi Krelejs piecēlās un uz pirkstgaliem iegāja blakustelpā. Pēc minūtēm piecām atgriezies, viņš turēja rokā pistoli.

"Nāciet līdzi!" viņš sacīja.

Bez vārda runas viņa sekoja Krelejam mazajā telpā. Pa šauro eju viņi sasniedza vaļējas durvis. Mēness blāvi spīdēja. Nora pamanīja taciņu, kas aizvijās pa visu bezgalīgo pļavu. Drīz viņi pienāca pie šaura ceļa.

"Uzgaidiet šeit!"

"Šeit" nozīmēja nelielus, sabrukušus dārza vārtiņus. Drīz Nora izdzirda Kreleju saucam viņas vārdu un, klupdama garajā zālē, lēnām gāja uz priekšu, līdz sasniedza otru taku pie pašas upes.

Krelejs stāvēja, noliecies upes malā. Viņa izdzirda ķēžu žvadzoņu un tad jautājumu: "Vai jūs varat saredzēt laivas malu? Man nav spuldzes, bez tam labāk būs gaismu vispār neiedegt."

Valdīja necaurredzama tumsa, jo upes krastu sedza biezi krūmāji. Noliekusies viņa sataustīja ar dzelzi apsisto laivas malu. Tad viņa ar kāju sataustīja laivas dibenu.

"Ejiet līdz pašam galam," Krelejs čukstēja.

īsu mirkli laiva sašūpojās un tad sāka lēni slīdēt prom no krasta.

"Vai jūs protat airēt? Airi atrodas jums blakus," vēl joprojām viņš čukstēja.

Atradusi airus, viņa īrās uz priekšu. Pēc dažām sekundēm viņi jau atradās upes vidū.

"Brauciet pa straumi!" viņš dvesa.

Pa labi meitene redzēja pazūdam vasarnīcas tumšās kontūras.

Neliela motorlaiva pabrauca viņiem garām, taču bēgli vēl paguva iebraukt slūžās. Krelejs nerunāja ne vārda, kamēr viņi nebija izbraukuši slūžām cauri un neiegriezās upes līkumā pie Mārlovas. Tad viņš aizgāja uz laivas galu, kur sēdēja Nora.

"Mums stāv priekšā vēl kādas briesmas," viņš sacīja. "Ar motorlaivu viņi mūs panāks viegli un ātri."

Kaut kas balti zils pavīdēja uz labā krasta.

"Airējiet!" Krelejs meitenei uzsauca. "Airējiet uz malu — labāk bēgsim kājām!"

Smailā, baltā laiva ātri kustējās uz priekšu. Kad viņi bija tikai kādus divpadsmit metrus no krasta, kaut kas veikli pieslējās viņu laivai. Kāds stāvs pieliecās un satvēra meiteni aiz rokas. Nākamajā acumirklī viņu pārvilka motorlaivā. Nora izmisīgi cīnījās, bet vīrietis, kas viņu turēja, bija stiprāks. Pēkšņi viņa atcerējās kādu džiudžitsa paņēmienu: strauji pagrūda uzbrucējam zem zoda rokas delmu un spēji iesita. Vīrietis uz sekundi palaida meiteni vaļā, un viņa zibens ātrumā ielēca ūdenī, palīda zem laivas un aizpeldēja uz upes vidu.

Viņa ieraudzīja kādas laivas starmešus. Tā ātrā gaitā tuvojās no Mārlovas puses. Motorlaiva! Viņa iekliedzās no visa spēka un, redzēdama, ka uzbrucēju laiva pagriežas uz viņas pusi, vēlreiz ienira ūdenī. Motorlaiva tuvojās. Viņa izdzirda vīrieša balsi un ieraudzīja blāvu gaismu, kas plūda no laivas. Atskanēja šāviens, vēl viens. Lodes svilpoja viņai gar galvu. Kaut kas tuvumā iekrita upē, un ūdens šļakatas apslacīja viņas seju. Pazibēja spoža gaisma, un meiteni satvēra kāda spēcīga roka.

Kliegdama viņa mēģināja no tās atraisīties. Labāk jau nāve nekā šīs šausmas, kas viņu visu nakti vajāja. Viņa pacēla acis — tas bija Arnolds Longs.

27. nodaļa

Ap vienpadsmitiem abi detektīvi sasniedza Kreleja māju. Sulainis viqus ieveda dzīvojamā istabā. Viskija paliekas glāzē un iesāktais cigārs pelnu traukā liecināja par saimnieka klātbūtni.

"Es jūs pieteikšu Kreleja kungam," sulainis sacīja.

Bet tūlīt viņš atgriezās un ziņoja, ka viņa kungs esot aizbraucis.

"Vai šovakar pie viņa kāds bija?"

"Nē, kungs, neviens."

Acumirkli slepenpolicists kaut ko pārdomāja.

"Cik reizes šovakar piezvanīja pa tālruni?"

"Ja nemaldos, divas reizes."

Longs piezvanīja centrālei.

"Divas sarunas, Longa kungs, abas no Londonas. Es pieslēdzos tām, bet viņi, kā parasti, sarunājās dāniski."

"Vai jūs varat man pateikt, cikos notika sarunas?"

"Pēdējā saruna bija pirms pusstundas."

Longs īsi apspriedās ar Ruču.

Meitene tātad nav atvesta šurp? Longs zināja, ka Šeltonam krastmalā bija paslēptuves; vienu policija bija atradusi, bet droši vien bija vēl citas. Viņš aizsūtīja Ruču pēc motorlaivas, bet pats izgāja dārzā. Mārlovas baznīcas pulkstenis sita vienpadsmit, kad viņi devās ceļā.

Viņi bija pusceļā starp Mārlovu un Templas slūžām, kad Longs izdzirda izmisušu kliedzienu.

"Palīgā!" sauca kāda balss. Ar kabatas lukturīti detektīvs apgaismoja ūdeni un pamanīja kādu galvu. Sieviete!

Te gar motorlaivu nosvilpa pirmā lode. Kāds mērķēja uz Longu, bet detektīvs tomēr neizdzēsa uguni. Aizvien vairāk un vairāk viņš tuvojās peldošajai sievietei. Tagad viņš to pazina un iesaucās: "Nora!"

Meitene bija bez samaņas, kad Longs viņu noguldīja laivā uz spilveniem. Mazā laiva pēkšņi pazuda.

"Brauciet atpakaļ uz Kreleja māju!" viņš pavēlēja. Laivinieks apgrieza motorlaivu, un tagad viņi brauca pa straumi.

Kad viņi piebrauca pie krasta, ari Nora nāca pie samaņas un ar Longa palīdzību iegāja namā. Bet pagāja labs laika sprīdis, iekams viņa bija spējīga pastāstīt par pārdzīvotās nakts šausmām.

Pagāja vesela stunda, iekams motorlaivā no Meidenhedas ieradās pirmie policisti. Viņi nogaidīja, kamēr atbrauca vēl divas laivas ar policistiem, un tikai tad viena dala aizbrauca ziemeļu, bet otra— dienvidu virzienā. Noziedznieku laivu atrada pamestu krastmalā. No Kreleja nebija ne vēsts, lai gan policisti rūpīgi pārmeklēja visu niedrājiem aizaugušo krastu.

Slūžu uzraugs stāstīja, ka neviena cita laiva slūžām cauri nav izbraukusi un viņš neko aizdomīgu nav redzējis.

Viņpus slūžām viņi nonāca pie bijušās Kleja Šeltona vasarnīcas. Bet arī tur viņi neko neatrada, un Longs ar saviem pavadoņiem atgriezās Kreleja mājā.

Kur gan bija palicis Džeksons Krelejs, šis vājākais loceklis Šausmu bandas stiprajā ķēdē?

Longs izgāja uz celiņa vasarnīcas priekšā un klusēdams raudzījās debesīs, kas ik brīdi kļuva gaišākas. Noslēpumaini plūda upes straume. Mijkrēslī uz debess fona koki izskatījās gluži melni. Piepeši viņš pamanīja kādu garu, tumšu stāvu, kas, lēni šūpodamies, te pavīdēja, te pazuda starp koka zariem.

Iekāpis motorlaivā, viņš piebrauca kokam klāt.

Tas, ko viņš ieraudzīja, bija kāda vīrieša ķermenis smokingā. Viņa rokas bija sasietas uz muguras, un uz nosmulētā, baltā krekla sarkaniem burtiem bija uzrakstīts kāds nesaprotams vārds.

"Ko tas nozīmē?" virsuzraugs Ručs iesaucās.

Longs neatbildēja. Viņa dāņu valodas zināšanas bija loti niecīgas, bet tomēr viņš zināja, ka šis vārds nozīmē — nodevējs.

28. nodala

"Šeltona laivas sienā ir iegriezts jauns datums," Longs vīpsnādams ziņoja savam priekšniekam Makfarlanam, "16. augusts."

Priekšnieks domīgi pavērās jauneklī. "Vai man jāsaprot, ka 16. augusts…"

"Paredzēts man?" jaunais detektīvs to jautri pārtrauca. "Jā, vini nolēmuši mani nosūtīt pie senčiem un šim nolūkam izvēlējušies 16. augustu. Tātad man vēl atliek vesela nedēļa. Tas mani ļoti iepriecina."

Priekšnieks viņu cieši uzlūkoja. "Vai jums apnicis dzīvot?"

"Jā, šāda dzīve man apnikusi," Longs vaļsirdīgi atzinās. "Mums jātiek uz priekšu! Gribu zināt, kas 16. augustā būs uzvarētājs."

Ceļā uz savu dzīvokli Longs apciemoja tēvu. Sers Godlejs patlaban pārģērbās, lai dotos uz kādiem dārza svētkiem, un lūdza dēlu ienākt pie vina.

"Kādu atbildi tu dosi uz manu vēstuli?" sers Godlejs jautāja.

"Tavas vēstules dēļ," atlaižoties ērtā sēdeklī, viņa centīgais dēls atbildēja, "es paliku vai slims. Vai atceries, reiz tev sacīju, ka man šķiet savādi, ka Klejs Šeltons nekad nav ķēries pie tavas bankas?"

"Atceros gan."

"Un tomēr viņš no tavas bankas ir paņēmis 60 000 mārciņu. To es tikai nesen dabūja zināt."

"Tevī slēpjas izcilas detektīva spējas," sers Godlejs sacīja, neskatīdamies uz dēlu.

"Sarkasma bultas mani neķer," Arnolds mierīgi atbildēja. "Es atklāju tavu noslēpumu, mans vecais kungs! Tagad pasaki — kas piedzima 1854. gada 1. jūnijā?"

"Dieviņš to zina," tēvs atbildēja, uzmanīgi aplūkodams sevi spogulī.

"Kas bija šis Dž. K. T. L. — Džons Ksavers Toulers Longs?" jauneklis turpināja izprašņāt. "Lai tev nebūtu jāmelo paša dēlam, es.atbildēšu tavā vietā: Džons Ksavers Toulers Longs bija Klejs Šeltons!"

"Tiešām?" Sers Godlejs rūpīgi iesprauda zīda kaklasaitē dārgakmeņiem rotātu adatu, neizrādot ne mazāko interesi par dēla vārdiem.

"Bet Klejs Šeltcns, kuru es novedu pie karātavām, bija tavs pusbrālis."

Sers Godlejs Longs palika pilnīgi mierīgs. "Kā tu to zini?" viņš vaicāja.

Jaunais detektīvs atkal apsēdās. "Šeltona laivā atradu vairākus sienā iegrieztus datumus. Pirmais droši vien apzīmēja kādu dzimšanas dienu— 1854. gada 1. jūnijs. Blakus šim skaitlim bija vārdu pirmie burti: Dž. K. T. L. Es izmeklējos baznīcas grāmatās Somersetā, vai 1854. gada 1. jūnijā nav dzimis bērns, kura vārds sāktos ar minētajiem burtiem. Man nenācās ilgi meklēt, lai noskaidrotu, ka šajā dienā nācis pasaulē Džons Ksavers Toulers Longs — tava tēva dēls no pirmās laulības."

Sers Godlejs nopietni pamāja. "Es gandrīz nēmaz nepazinu Džonu. Viņš bija desmit gadus vecāks par mani, un es viņu atceros tikai kā jaunekli, kuru vienmēr vajāja dažādas ķibeles. Viņš nekautrēdamies apzaga tēvu un reiz pēc kāda sevišķi skandaloza notikuma atstāja ģimeni un pazuda."

"Vai tu visu laiku zināji, ka viņš ir Klejs Šeltons?"

Sers Godlejs pagriezās pret dēlu. Viņa seja bija skumja. "Jā, es gandrīz visu laiku to zināju. Tādēļ es arī gribēju, lai tu nenodarbotos ar šo lietu. Es negribēju redzēt, ka tu šo cilvēku, kura dzīslās tecēja mana tēva asinis, vajā līdz pat nāvei. Bez tam es skaidri zinu, ka šī Šausmu banda nokļuvusi loti spaidīgos finansiālos apstākļos un tu piedzīvosi vēl daudz pārsteigumu. Esmu pārliecināts, ka ari Monkfordu nogalināja tikai materiālu aprēķinu dēļ. Arnold, tev daudz jaunu zinu. Pastāsti, kas noticis!"

Tēvs klusēdams klausījās dēlā, līdz tas visu izstāstīja. Tad viņš domīgi pamāja: "Viņi dzenas pēc Monkforda naudas, un visā šai traģēdijā meitene ir tikai līdzeklis."

"Tēvs, vai tu pazīsti Rivelstokas jaunkundzi?"

Sers Godlejs pakratīja galvu. "Nē. Cik esmu dzirdējis, tad viņa esot ļoti cienījama persona ar nevainojamu reputāciju."

"Viņa ir dāma no matu galiem līdz papēžiem!" Arnolds Longs dusmīgi iesaucās. "Vai tu gribi zināt, kas viņa ir vai, vēl labāk, bija? Viņa bija Kleja Šeltona bandas mantzine. Tagad banda cieš neveiksmes. Tai vēl ir daži dokumenti, kurus tā varētu izmantot. Viņi nogalināja Monkfordu, lai baņķiera kapitālu pārvestu uz Noras Sandersas vārda."

"Kura bez tam tevi ir ārkārtīgi ieinteresējusi." Tēvs noraizējies pavērās dēlā. "Bet es neko neiebilstu pret vedeklu, ja vien redzētu tevi pārejam uz citu arodu — nopietnu un mierīgu. Es nevaru dzīvot ar apziņu, ka tava dzīvība pastāvīgi tiek apdraudēta."

Bet jaunais Lonģs nemaz nedomāja sekot sava gādīgā tēva aizrādījumiem. Ceļā uz privātklīniku, kurā patlaban veseļojās Nora Sandersa, viņš, domās nogrimis, prātoja, kā vislabāk atmaskot "cienījamo" Rivelstokas jaunkundzi.

29. nodala

Nora ļoti priecājās par Longa apciemojumu. Viņa pūlējās pārliecināt savu draugu un glābēju, ka jūtoties pavisam spirgta, — dēkainā nakts neesot atstājusi uz viņas veselību nekādu iespaidu un viņa varot atstāt klīniku.

Bet Longs to negribēja. "Ārsts saka…"

"Esmu lieliski atpūtusies."

"Un tomēr man jāpiekrīt ārstam, ka jums vēl nedēlu jāpaliek klīnikā. Jūs nedrīkstat— iegaumējiet to labi! — jūs nedrīkstat pa šo laiku tikties ne ar vienu cilvēku!"

"Man jāredz Rivelstokas jaunkundze."

Viņš domīgi pakasīja zodu. "Rivelstokas jaunkundze? Nezinu, ko lai jums saku. Labi, jūs varat ar viņu satikties, bet tikai manā klātbūtnē."

"Kā jūs domājat, ja viens slepenpolicists dežurēs pie manas istabas loga un otrs pie durvīm — vai tad man varētu draudēt kādas briesmas?"

"Domāju, nē," viņš atbildēja.

"Kas notika ar Kreleja kungu?"

"Mēs vēl nezinām, bet, manuprāt, viņš aizbēdzis," detektīvs meloja.

"Jums taču nav nekas pret viņu?"

Viņš pakratīja galvu. "Nē. Gluži otrādi, es domāju par viņu tikai labu."

Nora patiesi varēja sevi uzskatīt par gūstekni, jo Arnolds, pasaucis vecāko māsu, deva tai stingrus norādījumus: "Nekādus laikrakstus! Žurnālus un grāmatas — cik vien vēlaties, bet nevienu avīzi un nevienu ciemiņu!"

Kad māsa bija apsolījusi izpildīt visus rīkojumus, detektīvs devās prom un jutās tik viegli kā vēl nekad.

Vēlāk dienā viņam pa tālruni paziņoja, ka Rivelstokas jaunkundze ap pulksten sešiem apmeklēšot savu sekretāri. Piecas minūtes pirms sešiem viņš jau gaidīja klīnikas uzgaidāmajā istabā. Šķita, ka vecā dāma nemaz nebija pārsteigta, viņu tur ieraugot. Viņa izturējās loti laipni, lai gan bija nedaudz zobgalīga.

"Jūs esat tieši tas cilvēks, kuru vēlējos satikt," viņa iesaucās. "Kas īsti noticis ar nabaga meiteni? Jūsu virsuzraugs, kuru par sevišķi runīgu gan nevarētu dēvēt, man stāstīja, ka meitene esot izvilināta no mājas un gandrīz noslīkusi, bet tas taču nevar būt taisnība!"

Istaba bija spilgti apgaismota, un Longs vērīgi uzlūkoja savu sarunu biedreni. Pēdējā nedēlā vina bija loti novecojusi. Viņš atcerējās tās citkārt gludo seju un stalto gaitu. Tagad seju izvagoja dziļas grumbas un tā bija ieguvusi jaunu izteiksmi — skumju un rūpju pilnu; agrāk tik enerģiskā lūpu līnija bija nevarīgi izplūdusi. Tikai acis bija saglabājušas savu salto mirdzumu. Viņas brīvā izturēšanās šķita pilnīgi dabiska. "Viņa ir liela aktrise," Longs domāja.

"Dzirdēju, ka Krelejs esot miris?"

"Nesakiet Sandersas jaunkundzei neko par to!" viņš brīdināja veco dāmu. "Jā, viņš ir beigts."

Viņa pakratīja galvu. "Šausmīgi — vispirms Monkfords un tagad Krelejs."

"Jūs aizmirstat Kleju Šeltonu," viņš piebilda, nenovērsdams no vecās kundzes acis, "manu nelaimīgo tēvoci…"

Šie vārdi atstāja satricinošu iespaidu. Rivelstokas jaunkundzes seja pārakmeņojās. It kā negribēdama ticēt, viņa aizvēra acis. Bet nākamajā mirklī plaši ieplestām acīm viņa cieši pavērās jaunajā slepenpolicistā. "Liekas, es jūs lāgā nesaprotu. Jūsu…"

"Mans tēvocis. Viņš bija mana tēva pusbrālis. Biju pārliecināts, ka jums tas nav nekas jauns. Viņa īstais vārds ir Džons Ksavers Toulers Longs. Bet var būt, ka jūs to nezinājāt. Es daudz ko zinu par tēvoci Džonu." Viņš vienaldzīgi iesmējās. "1883. gadā viņš apprecēja kādu meiteni no Ostranderu ģimenes. Mans tēvs stāstīja, ka tā jau kopš vairākiem gadiem kā mirusi."

Acumirklis — un viņa jau atkal valdīja pār savām jūtām. "Nekad, Longa kungs, nebūtu domājusi, ka jums ir tik kompromitējoši radi," viņa atcirta un pavērās pulkstenī. "Vai tagad nebūtu laiks man uziet augšā un parunāt ar Noru?"

"Mēs iesim abi kopā," Longs smaidīdams atbildēja.

Tas Rivelstokas jaunkundzi pārsteidza. "Es gribētu ar viņu parunāties divatā."

"Es aizspiedīšu ausis," viņš vēlīgi atsaucās.

Negribot viņa tam sekoja Noras istabā. Meitene gulēja gultā un lasīja, bet, ieraudzījusi savu kundzi, nolika grāmatu. Viņa mierīgi noklausījās Rivelstokas jaunkundzes līdzjūtības vārdos.

Longs piegāja pie loga un skatījās laukā. Viņam bija lieliska dzirde, bet šķita, ka Rivelstokas jaunkundze to labi zināja, jo viņa čukstēja: "Vai Henrijs drīkstētu atnākt jūs apmeklēt?"

Meitene vilcinājās ar atbildi un jautājoši paskatījās uz Longu

"Neprasiet viņam — viņš Henriju ienīst," Rivelstokas jaunkundze piezīmēja. "Es gribētu, lai jūs parunātu ar Henriju zem četrām acīm."

Šaubīdamās un nezinādama, ko darīt, Nora no jauna pavērās detektīvā. "Es nezinu. Ja nemaldos, tad dots rīkojums pie manis nevienu pagaidām nelaist. Vai jūs man nevarētu pateikt, ko viņš vēlas?"

"Viņam jums kas svarīgs sakāms, kaut kas, ko Monkfords viņam teicis pirms testamenta parakstīšanas."

Redzot, ka meitenes skats atkal pagriežas pret detektīvu, viņa pasmaidīja. "Es jūs vairāk nemocīšu. Lūdzu, nesakiet Longam, ko ar jums runāju."

"Rivelstokas jaunkundz, vai jūs neesat kaut ko dzirdējusi par Kreleja kungu?"

Izdzirdis šo jautājumu, detektīvs ātri pagriezās pret dāmām.

"Neko," vecā kundze pēc īsām pārdomām atbildēja, "absolūti neko."

Meitene nopūtās. "Viņš bija loti labs," viņa klusi sacīja. "Baidos…" Viņa apklusa un pakratīja galvu.

Longs labi zināja, kas meitenei iedvesa bailes, un nojauta, ka tas nemaz nebūs tik viegls uzdevums — paziņot viņai par Džeksona Kreleja nāvi.

30. nodala

Pārnācis mājās, Longs atrada vēstuli. Viņam nemaz nevajadzēja skatīties uz pasta zīmogu, jo uz aploksnes otras puses glītā rokrakstā bija uzrakstīts: ""Litlhārtsā", Berkšīra". Longs pazina Kravela rokrakstu.

Viņš atlocīja ar rakstāmmašīnu rakstīto vēstuli.

"Loti godātais Longa kungs!

Kā jau varat iedomāties, sezona mums beidzās loti bēdīgi. Monkforda kungs bija mūsu ģimenes draugs, un viņa nāve mūs satrieca vairāk nekā visas veikalnieciskās neveiksmes. Mani loti nodarbina jautājums, kas izdarījis slepkavību. Varbūt Jūs interesētu mana hipotēze, lai gan tā ir drusku fantastiska. Ja Jūs 16. augustā, kad ceru atgriezties Hārtsā, atbrauktu, es Jums labprāt izteiktu savas domas par šo notikumu."

Longs nicīgi savilka lūpas. 16. augusts! Viņš nolēma pieņemt uzaicinājumu.

Slepenpolicists ieslēdza vēstuli rakstāmgaldā. Lai gan viņš smaidīja, šis smaids bija skumjš. Datums uz paneļiem — un tas pats datums vēstulē — tas bija loti zīmīgi. Datumu iegrieza sienā un atsūtīja Longam uzaicinājumu, lai tādā kārtā viņa dzīvi saistītu ar šo datumu un dotu viņam drošības sajūtu līdz 16. augustam. Briesmas tātad draudēja starp šo acumirkli un 16. augustu. Ik rīta ausma varēja atnest liktenīgo dienu— tās nebija visai rožainas izredzes.

Longs bija tā iegrimis domās, ka satrūkās, kad pie durvīm klauvēja sulainis.

"Alise Kravelas jaunkundze vēlas ar jums runāt, ser."

Kā parasti, viņa bija ģērbusies loti grezni. Detektīvs bija pārliecināts, ka Alises tērps maksāja vairāk, nekā viena otra bagāta dāma varēja izdot par tualetēm. Bet viņa uzmanību vairāk saistīja nevis viņas apģērbs, bet gan jaunā sieviete pati. Tā bija gluži cita Alise nekā tā, kuru viņš pazina, — tā vairs nebija smaidošā meitene, kādu viņš redzēja Hārtsā. Viņas seja bija nopietna un bāla, viņa izskatījās tā, it kā veselu nedēlu nebūtu gulējusi. Klusēdama viņa raudzījās Longā, kamēr sulainis izgāja no istabas.

"Nē, pateicos, es nesēdēšu." Viņas balss skanēja uztraukti un nopietni. Pēc īsas vilcināšanās viņa turpināja: "Vai jums jūsu dzīvība ir dārga?"

"Jā, loti," stipri samulsis, Longs atbildēja.

Viņa skatu saistīja viešņas cimdotās, sažņaugtās rokas, kurās viņa turēja zelta rokassomiņu.

"Tā domāja arī Krelejs," viņa sacīja, nenovērsdama no Longa acis. Viņas izturēšanās bija tik savāda, ka detektīvam pazibēja aizdomas, vai Kravelas jaunkundze nav slima vai iereibuši. "Un es ticu, ka jums, tāpat kā viņam, patīk viss daiļais un cēlais. Jūs jūsmojat par saules lēktu un saules rietu, par puķēm, pavasari…" Jaunavas balss trīcēja, ar lielām mokām viņa pūlējās savaldīties.

Longs stāvēja viņai tieši pretim, rokas krampjaini svārku kabatās sabāzis, mazliet pieliecis augumu, jo Alise bija mazāka par viņu. "Es mīlu visu, kas daiļš un labs, un ienīstu it visu, kas ļauns. Vai tas nav dabiski?"

Alise pakratīja galvu. "Nē, Džekijs bija gluži tāds pats kā jūs," viņa klusi sacīja. "Un tagad viņš ir beigts— miris!" Viņa aizklāja ar roku acis un sagrīļojās. Longs steigšus piebīdīja viņai krēslu.

"Nē, nē," viņa nepacietīgi to noraidīja. "Arnold Long, es jūs ienīstu!" Viņas balss bija tikko dzirdama, bet viņš ticēja jaunavas vārdiem — neizsakāms ienaids liesmoja viņas acīs. "Es jūs ienīstu! Jūs nevarat pat iedomāties, cik bezgalīgi es jūs ienīstu! Bet es negribu jūsu nāvi — vai jūs man ticat? Es… negribu… jūsu nāvi!"

Ar katru vārdu viņa ar savu mazo dūrīti sita pa galdu. "Gribu, lai jūs dzīvojat, dzirdiet — dzīvojat! Man pietiek, es vairs nevaru! Man neļauj elpot šī asiņu smaka." Mežonīgā trauksmē viņa izpleta rokas, bet tūdaļ atkal savaldījās.

Lielās dvēseles mokās viņa aizvēra acis. "Pametiet šo lietu, aizceļojiet, atstājiet to savam liktenim."

, "Kāpēc jūs gribat, lai es aizceļoju?" No viņa mierīgās balss Alise saprata, ka viņš nekad nekļūs neuzticīgs savam mērķim.

"Es jums teikšu vēl ko," viņa kā bez elpas iesāka. "Kādu vakaru jūs gandrīz viņus noķērāt. Mani sūtīja jūs aizkavēt. Atcerieties nakti, kad uz jums šāva? Es jums vēl stāstīju pasaciņu, ka mani gribēja nolaupīt? Es tūdaļ nopratu, ka jūs redzat manus melus, jo jūs jautājāt, kādā teātrī es esmu bijusi. Man gluži vienalga, ko jūs ar mani darīsiet. Dievs mans liecinieks, es vēlētos, lai jūs mani ieslodzītu cietumā un turētu tik ilgi, kamēr viss, viss būs pagājis. Tagad jūs visu zināt. Tai slepkavības uzbrukumā es biju līdzdalībniece."

"Kas bija ierosinātājs?"

Nepacietīgi viņa atmeta galvu. "To es nevaru teikt — jūs labi zināt, ka to nevaru teikt. Bet es piedalījos!" Sažņaugtu dūri viņa sita sev pa krūtīm. "Vai ar to nepietiek? Vai jūs nevarat mani apcietināt? Tāpēc jau nācu šurp, tāpēc un — lai jūs brīdinātu."

"Kas bija ierosinātājs?" viņš pavēloši atkārtoja.

"Tam taču nav nekādas nozīmes! Vai jūs tiešām domājat, ka kādreiz to izpaudīšu?"

"Vai tas bija jūsu brālis?"

"Mans brālis tonakt atradās Hārtsā. To taču jūs labi zināt, jo pats par to ievācāt ziņas."

"Henrijs?" viņš jautāja.

"Henrijs!" Alise nicīgi savilka lūpas. Tad viņa atkal kļuva nopietna. "Jūs apmeklēdama, es uzņemos lielu risku. Visu to laiku, kamēr esmu šeit, jūs neatlaidīgi sekojat manām rokām — vai nav tiesa? Bet man trīs reizes bija izdevība jūs nogalināt. Jūs domājat, ka es lielos? Bet varbūt kādreiz es pierādīšu jums savu vārdu patiesīgumu."

Viņa sejā atspoguļojās šaubas un ironija.

"Jums no manis nav bail tādēļ, ka esmu sieviete," viņa iekliedzās.

Viņa strauji pacēla roku virs galvas, un Longu pilnīgi apžilbināja spoža gaisma. Viņš streipuļodams atkāpās dažus solus. Biezs, balts dūmu mutulis pacēlās pret griestiem.

"Magnēzijs," viņa mierīgi paskaidroja. "Es būtu varējusi jūs nošaut, ja vien to būtu gribējusi. Vai tagad arī jūs man neticat?"

Arnolds dziļi ievilka elpu. "Tas ir jauns triks, Kravelas jaunkundz."

"Jauns? Jūsu pretiniekiem ir simt jaunu paņēmienu. Trīs reizes jūs viņiem izbēgāt, bet galu galā viņi ar jums izrēķināsies, Arnold Long!"

Izņēmis vēstuli no rakstāmgalda, Longs to pasniedza Alisei. Viņa izlasīja tikai pāris teikumus un atdeva vēstuli Longam atpakaļ. "Zinu. Vai jūs brauksiet?"

Viņš pamāja.

"Sešpadsmitajā?"

Viņš vēlreiz pamāja.

"Kā jūs domājat — kas jūs tur gaida?"

"Pārsteigumi," viņš īsi atbildēja.

"Tos jūs tur piedzīvosiet!" viņa caur sakostiem zobiem dvesa. "Jums nav ne jausmas, kas jūs sagaida Hārtsā!"

Bridinājums lika viņam nodrebēt. Tomēr Longs neko nesacīja, bet domīgi noskatījās, kā viņa, novilkusi sasmulētos cimdus, uzvilka citus.

"Es neko nevaru pret jums uzsākt. Tā jau domāju. Kur ir Nora Sandersa?"

"Kādā privātklīnikā," detektīvs atbildēja.

"Vai viņa tur ir drošībā?" viešņa pavīpsnājusi jautāja.

"Domāju gan. Viens detektīvs dežurē pie nama un otrs visu nakti uzturas priekšnamā."

"Bet tomēr viņu nolaupīs, tiklīdz tas būs vajadzīgs."

"Saderam, ka ne," Longs iesaucās.

"Jūs zaudēsiet derības."

Šķita, ka viņa vēl ko gribētu sacīt, tomēr pagriezās, atvēra durvis un palika uz sliekšņa stāvot. "Uzmaniet labi savu Noru!" Viņas lūpas raustījās.

Longs zināja, ka Alise runā patiesību. Vēl ilgi pēc viņas aiziešanas Arnolds, dziļās domās iegrimis, nemierīgi soļoja pa istabu. Beidzot viņš vairs mājās nevarēja izturēt un aizbrauca uz klīniku, lai vēlreiz vecākajai māsai piekodinātu piegriezt vislielāko uzmanību Sandersas jaunkundzes drošībai.

Uzgaidāmajā istabā viņš izdzirda vaidus. Vecākā māsa pasmaidīja.

"Tas nav nekas nopietns. Kāda nervu slimniece — jauna sieviete, kuru tikai šodien atveda. Histērijas lēkmes. Nebūtu nemaz tik Jauni, ja vien viņa būtu klusāka."

"Vai viņa netraucē citus pacientus?"

"Viņu pievakarē vedīs prom. Es jau ārstam teicu, ka mēs nevaram paturēt slimnieci."

Longs atgriezās savā dzīvoklī, bet jutās loti nemierīgi.

Vēlāk viņam bija gara apspriede ar virsuzraugu Ruču. Viņš jau gribēja doties pie miera, kad ieskanējās tālruņa zvans.

"Tālsaruna," telefonists paziņoja.

"Tas droši vien būs Ručs," Longs domāja. Bet tā bija Alise Kravela.

"Vai jūs, Long? Nekavējoties aizvediet Noru Sandersu no klīnikas!"

"Kāpēc?"

"Dariet, ko saku! Jums nav ne pusstundas laika! Neesiet vientiesis un dariet, ko jums teicu!"

"Tomēr…" Longs ieminējās, bet saruna jau tika pārtraukta.

31. nodala

Viltība? Taču Alises balsī bija izskanējušas rūpes un nepārprotams brīdinājums. Viņš piezvanīja uz klīniku. Dežurējošā māsa mierīgi atsaucās:

"Jā, jūsu ierēdnis ir te. Nekas nav noticis, un Sandersa jaunkundze gul."

Arī slepenpolicists teica to pašu, tomēr Arnolds nolēma vēlreiz apmeklēt klīniku.

Pa cejam bija Berkleja iela, un viņam ienāca prātā iegriezties pie tēva, jo tas droši vien vēl negulēja. Priekšnams bija apgaismots, un Arnolds piespieda zvana pogu. Durvis atvēra sera Godleja sulainis.

Ieraugot sulaiņa rūpju pilno seju, Longu sagrāba ļauna nojauta. "Kur ir mans tēvs?"

"Es nezinu, ser. Pirms stundas viņš izgāja nosūtīt vēstuli. Sers Godlejs parasti mēdz vakaros to darīt, un pēc minūtēm piecām viņam jau vajadzēja būt atpakaļ."

Arnolds iegāja bibliotēkā. Istabā dega visas spuldzes — tātad tēvs bija domājis tūdaļ atgriezties.

"Vai viņam bija platmale galvā?"

"Jā, viņš paņēma ari spieķi."

Viena galda atvilktne bija pa pusei vaļā. Arnolds Longs to izvilka pilnīgi ārā — tā bija tukša. Viņš klusi iesvilpās — šajā atvilktnē sers Godlejs glabāja savu brauniņu.

"Vai sers Godlejs vienmēr mēdza ņemt pistoli līdzi, ejot nosūtīt vēstules?" viņš ievaicājās.

"Jā, bet tikai pēdējā laikā," sulainis atbildēja. "Kā jūs, kungs, domājat — kur viņš būtu aizgājis?"

"Pastaigāties," Arnolds to pārtrauca un paņēma savu platmali.

Atstājis tēva namu, viņš devās pie tuvākās vēstuļu kastītes. Kārtībnieks, kas dežurēja tuvumā, bija redzējis seru Godleju un pat sarunājies ar to.

"Man jāsaka, ka jūsu tēva izturēšanās bija loti savāda," viņš stāstīja. "Mums runājot, garām pabrauca kāds automobilis, un, ja nemaldos, jūsu tēvs pazina braucēju. Es nevarēju labi redzēt, vai tas bija kungs vai dāma. Pēkšņi sers Godlejs pārskrēja pāri ielai, iekāpa tur stāvošajā taksometrā un aizbrauca. Man radās tāds iespaids, ka viņš gribēja panākt pirmo automobili."

Galvu grozīdams, Arnolds Longs gāja tālāk. Ko tas viss nozīmēja?

Pie klīnikas ieejas viņu kāds sveicināja. Tas bija uz ielas dežurējošais slepenpolicists.

"Viss kārtībā, ser,"viņš ziņoja. "Histērisko slimnieci aizveda projām."

"Zinu, kuru jūs domājat." Longs atcerējās, kā vecākā māsa bija šo slimnieci raksturojusi.

Otrs kriminālierēdnis bija priekšnamā. Ari viņam nebija nekādu jaunu ziņu. Dežurējošā māsa, kas nāca lejā pa trepēm, pateica Longam, ka Nora mierīgi guļot.

"Vai varu uziet pie Sandersas jaunkundzes?"

Māsa vilcinājās. "Labi, es jums ļaušu ieskatīties istabā, bet tikai jūs nedrīkstat runāt."

Viņi uzgāja pa kāpnēm augšā. Longs bija tik loti uztraukts, ka klusībā sāka pats sevi izzobot. Atvērusi Noras istabas durvis, māsa viņam atļāva ieiet.

Istabā dega aizēnota spuldze, bet tās blāvā gaisma bija pietiekama, lai saskatītu gulošu ķermeni. Meitene gulēja ar muguru pret durvīm, un uz segas malas bija redzama matu sproga.

Bet šī matu sproga! Viņa piere savilkās dziļās grumbās — sproga bija tumša!

Ar vienu lēcienu viņš bija gultai klāt.

"Ej, jūs!"

Uzlicis roku uz gulētājas pleca, viņš sāka to raustīt. Meitene negulēja. Lielās izbailēs viņa pavērās detektīvā.

"Longa kungs, ko jūs darāt!" kopēja iesaucās. Bet tad arī viņa ieraudzīja meitenes seju.

"Tā jau nemaz nav Sandersas jaunkundze," viņa pārsteigta iekliedzās.

Un tā tas ari bija.

Tai pat brīdī Nora Sandersa slimnieku automobilī joņoja uz Berkšīru, kur viņu gaidīja Hārtsas īpašnieks. Šis cilvēks nelīdzinājās Džeksonam Krelejam, tas bija vīrietis, kas nepazina nedz līdzjūtību, nedz bailes.

32. nodala

Longs saprata, kas noticis, vēl pirms gultā gulošā meitene sāka nesakarīgi taisnoties.

"Celieties augšā! Es jūs apcietinu kā bandas līdzdalībnieci!" viņš uzsauca meitenei. "Pasauciet kādu māsu, lai tā uzrauga šo sievieti, kamēr viņa sataisās ceļam," Longs piebilda.

Pēc tam viņš kopā ar nakts dežuranti nokāpa lejā, un viņa pastāstīja, kas noticis.

Pēc kāda ārsta ieteikuma meitene pēcpusdienā uzņemta klīnikā. Viņa simulējusi histēriju un līdz pat vēlam vakaram raudājusi un kliegusi. Kad "ārsts" pēc vakariņām ieradies "slimnieci" apmeklēt, vecākā māsa lūgusi vest to projām, jo viņa traucējusi citus pacientus. "Ārsts" apsolījis viņas lūgumu izpildīt un pievakarē atsūtīt sanitāro automobili. Mašīna piebraukusi līdz ar diviem nesējiem formas apģērbā, un meitene "ārsta" uzraudzībā pārvietota uz nestuvēm.

"Es biju tur klāt," māsa turpināja stāstīt, "bet tad "ārsts" sūtīja mani atnest vēl vienu segu. Nogāju lejā un biju projām minūtes trīs…"

"Un pa šo laiku nesēji Sandersas jaunkundzi vai nu apdullināja, vai kā citādi apklusināja un novietoja "histēriķes" vietā uz nestuvēm. Vai jūs dzirdējāt kādu kliedzienu?"

Slimnieku kopēja pamāja. "Jā, bridi, kad pienācu pie kāpnēm. Domāju, ka tā ir Densejas jaunkundze."

Longs nobāla. "Man viss skaidrs. Jūs neesat vainīga. Man vajadzēja uz to sagatavoties, kad dabūju zināt, ka pēcpusdienā ievesta jauna paciente."

Viņam nekas cits neatlika kā nepatīkamo vēsti paziņot Skotlendjardam un uzdot visiem dežurējošajiem kārtībniekiem meklēt sanitāro automobili, kura numuru dežurējošais slepenpolicists bija atzīmējis.

Longs bija pilnīgi piemirsis savu tēvu, kad ap pulksten trijiem naktī viņam piezvanīja no Skotlendjarda. "Sers Godlejs vēl nav atgriezies," policists ziņoja.

Longam pārskrēja auksti drebuli. Viņš saņēma kopā visus spēkus. Dziļi iesēdies krēslā, Arnolds ar ārkārtīgu gribasspēku atkratījās no visām blakusjūtām. Tagad viņš bija tikai kriminālierēdnis, kuram jānoskaidro kāda vīrieša, vārdā Godleja Longa, un Rivelstokas jaunkundzes sekretāres noslēpumainā pazušana. Ja viņš, domājot par noziegumu, dos vaļu savām jūtām, tad draudēja briesmas zaudēt prātu.

Bet drīz vien Longs uzzināja, ka sers Godlejs un Nora nebija vienīgie, kas tonakt pazuduši bez vēsts. Rivelstokas jaunkundze pirms krēslas bija aizgājusi viesos, bet trijos naktī vēl nebija atgriezusies mājās. Advokāts Henrijs arī nekur nebija atrodams. Bet viens vīrs bija savā vietā. Kad Longs pulksten četros piezvanīja uz Hārtsu, atbildēja pats Kravels:

"Jūs, Long? Vai kas noticis?"

"Zvanu jums jau kopš divpadsmitiem," Longs sacīja. "Kur jūs bijāt?"

"Kopš divpadsmitiem — un es nebūtu to dzirdējis! Nieki. Aizgāju gulēt pulksten vienpadsmitos, bet tālrunis atrodas blakus manai gultai. Ko jūs vēlaties?"

"Es tūliņ izbraukšu uz Hārtsu. Man ar jums jārunā," detektīvs paskaidroja. "Vai jūsu māsa ir mājās?"

Iestājās īss klusums. "Nē, manas māsas šeit nav. Viņa ir Londonā — vai jūs zināt viņas adresi?" Viņš pateica ielu un numuru.

"Pēc stundas būšu klāt," Longs sacīja.

Viņš piezvanīja Alisei Kravelai, bet neko jaunu neuzzināja.

Ausa drūma diena un līņāja smalks lietus, kad Longs policijas automobili pa lielo rietumcelu devās uz Berkšlru. Kravels zina, kur Nora noslēpta, un Kravelam jādod izskaidrojums! Longs bija pilnīgi šīs idejas varā.

Viņš jau pabrauca garām Egenai un, nobraucis no stāvā kalna, drāzās pa šoseju, kas veda uz Askotu. Viņam blakus snauda virsuzraugs Ručs. Pēkšņi uz šosejas viņš ieraudzīja kādu sievieti, kas māja apturēt mašīnu. Longs to pazina — tā bija Alise Kravela.

"Tā jau domāju, ka tas esat jūs," viņa aizelsusies sacīja. "Kurp jūs braucat?"

"Uz Hārtsu — apciemot jūsu brāli."

Viņa spēji pakratīja galvu. "Dieva dēļ, nedariet to! Lūdzu, nebrauciet, Longa kungs! Gribēju tur ierasties pirms jums, bet, braucot no kalna lejā, manam automobilim sabojājās bremzes. Jūs nebrauksiet uz Hārtsu — apsoliet man to!"

Alises izskats bija loti nožēlojams. Viņa bija izmirkuši līdz pēdējai vīlītei, jo lietus lija straumēm un viņa pat nebija iedomājusies pacelt automobiļa jumtu.

"No kā jūs baidāties? Ko viņš man var izdarīt? Vai jūs zināt, ka Nora šonakt aizvesta no klīnikas?"

Viņa pamāja. "Es jūs brīdināju. Bet nepadariet lietas apstākļus vēl ļaunākus! Longa kungs, brauciens uz Hārtsu atnesīs jums nāvi. Pat sapnī nevarēju iedomāties, ka es kādreiz mēģināšu glābt jums dzīvību, un tomēr es to daru!"

"Kurp viņi aizveda Noru?"

Viņa pakratīja galvu. "Es nezinu — ticiet man. Es nezinu. Un, ja ari es zinātu, es jums to neteiktu. Bet es nezinu."

Viņš pavērās bojātajā automobilī. "Kāpiet iekšā! Es jūs aizvedīšu šo īso ceļa gabalu."

Viņa noraidoši pakratīja galvu. "Aizvediet mani tikai līdz Seningdeilai — tur es varu noīrēt sev citu mašīnu."

"Vai tad jūs nebrauksiet uz Hārtsu?"

"Nē."

Ručs apsēdās uz pakaļējā sēdekļa, un Alise nosēdās blakus Longam. Longs juta, ka viņa no aukstuma trīcēja. Sameklējis segu, viņš ietina tajā jaunavu. Klusēdama Alise lāvās Arnolda gādībai.

"Vai jūs zināt, ka arī mans tēvs ir pazudis?"

"Jūsu tēvs? Sers Godlejs Longs?" Cik varēja noskārst, tad Longa tēva pazušanā viņa nevainoja Šausmu bandu, jo šis notikums viņu maz interesēja.

Seningdeilā Longs pieturēja pie kādas garāžas. Bet tur nebija neviena cilvēka.

"Te jūs nekad automobili nedabūsiet."

"Dabūšu gan," viņa pārliecinoši atsaucās. "Te vienmēr dežurē uzraugs."

"Kurp jūs domājat braukt?"

"Atpakaļ uz Londonu," viņa atbildēja. "Es izdarīju visu, ko vien spēju!"

Viņa sniedza tam roku. "Palieciet sveiks, Longa kungs! Man nevajadzētu novēlēt jums sveikā tikt visam tam cauri, bet tomēr es to daru!"

Viņa ātri aizgriezās, un Longs turpināja savu ceļu. Viņa sirdi pārņēma savāda baiļu nojauta, jūtas, kuras viņš līdz šim nepazina. Alise bija tik pārliecināta, ka viņu Hārtsā gaida neizbēgama nāve, ka arī viņš gandrīz sāka tam ticēt.

33. nodala

Pēc desmit minūšu ilga brauciena viņi sasniedza Hārtsas parku. Jau pagriežot mašīnu uz sānceliņa pie viesnīcas ieejas, Longu sāka nomākt draudošā briesmu sajūta.

Kravels gaidīja Longu uz nama sliekšņa. Lai gan bija agra rīta stunda, viņš bija rūpīgi apģērbies un pat noskuvies.

Priekšnamā uz galdiņa kūpēja karsta kafija.

"Domāju, ka pēc brauciena jūs gribēsiet iebaudīt kaut ko siltu," Kravels sacīja. "Galvoju, ka kafijai nav piejaukta nedz inde, nedz miega zāles."

Redzot, ka detektīvs vilcinās, viņš turpināja: "Varbūt jūs izmēģināsiet kafijas iespaidu pie Ruča?"

Karstā kafija bija loti kārdinoša, ar lielu baudu Longs izdzēra veselu tasi.

"Priecājos, ka esat paņēmis līdzi virsuzraugu Ruču."

"Kāpēc?"

Kravels paraustīja savus platos plecus. "Ja kādu cilvēku tur aizdomās par šausmīgiem noziegumiem, tas priecājas par katru liecinieku, kaut arī šis liecinieks nemaz nebūtu viņam labvēlīgs," viesnīcas saimnieks paskaidroja. "Liku iekurt kamīnu Monkforda istabā. Jums taču nekas nav pretim?"

"Kāpēc taisni tur?"

Atkal Kravels paraustīja plecus.

"Es gribētu, lai mūsu sarunai būtu vairāk vai mazāk privāts raksturs."

Lifts nedarbojās, un viņi devās pa kāpnēm uz otro stāvu.

Kamīnā sprēgāja uguns. Longs novilka mēteli un domīgi pavērās Ručā. "Man šķiet, ka būtu labāk, ja jūs noietu lejā, Ruč."

Paklausīgais virsuzraugs atstāja istabu.

"Loti nožēloju, bet viesnīcā pašlaik ir maz apkalpotāju," Kravels ierunājās. "Patlaban izdaru pārbūvi. Bet, ja jūs ko vēlaties, sakiet — es rūpēšos, lai viss tiktu izpildīts."

Un tiešām, kā jau Longs, nākot augšā, redzēja, Kravels bija stājies pie nama pārbūves. Jau bija uzcelta jauna siena, un no vispārējās nekārtības salonā varēja spriest, ka arī šīs telpas dienas ir skaitītas.

"Tagad, Kravel, es gaidu no jums dažus paskaidrojumus. Kur ir Sandersas jaunkundze?"

Kravels pasmīnēja. "Kā lai es to zinu? Es te uzturos jau gandrīz nedēju un Hārtsu neesmu atstājis ne uz brīdi."

"Viņa vakar nolaupīta no privātklīnikas," detektīvs paskaidroja. "Un tas noticis ar jūsu ziņu."

Vīrieši stāvēja viens otram pretim, un jaunā slepenpolicista acīs iegailējās draudošas uguntiņas.

"Jūs esat mazliet satraukts, Longa kungs," Kravels vēsi sacīja, "un, kamēr jūs nebūsiet nomierinājies, nav nozīmes turpināt sarunu ar jums. Pat tas paskaidrojums, kuru varu jums dot, droši vien jūs tikai vēl vairāk uzbudinās."

"Stāstiet!" Longs apvaldīti un mierīgi sacīja.

Kravels piegāja pie kamīna, nostājās ar muguru pret uguni un sakrustoja rokas.

"Noticis kaut kas loti nepatīkams," viņš iesāka loti lēni, apsvērdams katru vārdu. "Jums taisnība, es kaut ko zinu par šo lietu, lai gan loti maz. Sandersas jaunkundze man ir laba draudzene — varbūt jums tas nebija zināms. Ar savu pārāk lielo uzmanību jūs Noru loti apgrūtinājāt.

Longs pamāja. Šis cilvēks runāja, lai iegūtu laiku.

"Sandersas jaunkundze negribēja aizskart jūsu jūtas. Jūsu "uzmanība" tomēr bija tik nomācoša, ka Sandersas jaunkundze lūdza vienu no maniem draugiem atbrīvot viņu no šī "drošības aresta" klīnikā. Es nezinu visus sīkumus, bet, cik man zināms, manam draugam vakar pievakarē tiešām izdevies meiteni glābt. Par nelaimi…"

Viņš apklusa. Gaidot teikuma beigas, detektīvs nenovērsa no sava pretinieka caururbjošu skatienu.

"Par nelaimi, pēdējo dienu drausmīgie piedzīvojumi Noras veselību tā satricinājuši, ka viņa ceļā uz Hārtsu…"

"Vai viņa ir šeit?" Longs ātri viņu pārtrauca.

Kravels pamāja. "Ceļā uz Hārtsu viņas veselības stāvoklis kļuva tik slikts, ka, neraugoties uz visām vietējā ārsta pūlēm, viņa nomira."

"Nomira?!" Longs izrāva no kabatas pistoli. "Jūs melojat, Kravel! Jūsu nolūks ir mani tikai izsist no līdzsvara. Bet ja viņa tiešām mirusi…" Roka, kurā detektīvs turēja pistoli, bija stingra un nedrebēja. "Ja viņa tiešām mirusi, es savu reiz doto solījumu turēšu un jūs nekas neizglābs no pelnītā soda."

Kravels atkal paraustīja plecus. Viņš bija detektīva cienīgs pretinieks.

"Kur atrodas Nora Sandersa?"

Longam par lielu pārsteigumu, Kravels norādīja uz tās istabas durvīm, kur Monkfordu nesen bija pārsteigusi pēkšņā nāve.

"Uz priekšu!" Longs strupi pavēlēja, mērķēdams uz Kravelu. "Redzēsim, cik tālu jūsu rotalāšanās ies! Baidos, ka tas ņems ļaunu galu!"

Gausiem soliem Kravels tuvojās guļamistabas durvīm.

"Ejiet pa priekšu!" detektīvs pavēlēja. Viņa nervi bija saspīlēti līdz pēdējai iespējai.

Loga priekškari bija pa pusei nolaisti. Vājā gaisma, kas ieplūda istabā, ietina telpu spocīgā mijkrēslī. Longs kā paralizēts palika stāvot pie durvīm.

JaunekJa priekšā tieši pretim durvīm atradās gulta, un tanī, aizvērusi acis, bāla kā krīts, gulēja Nora Sandersa.

Smeldzošās sāpēs viņš sagrīļojās.

Tātad taisnība! Mirusi!

Kravels sakustējās.

"Mierā, Kravel, es šaušu!"

Arnolda skats atkal uzmeklēja sastingušo, nedzīvo meitenes ķermeni gultā. Mirusi! Kā tas varēja notikt? Bet tad viņā uzliesmoja aklas dusmas.

"Jūs, nelieši!" viņš dvesa.

Arnolds paspēra soli uz priekšu. Piepeši grīda zem viņa iebruka. Longs mēģināja atlēkt atpakaļ, bet bija jau par vēlu, un viņš zaudēja līdzsvaru. Krītot viņš mēģināja pieķerties pie grīdsegas slēptā cauruma malas, bet iegāzās dziļumā. Galva atsitās pret balsta šķērskoku, un Longs zaudēja samaņu.

Dažas minūtes vēlāk Kravels lēnām kāpa pa kāpnēm lejā, piegāja pie ārdurvīm, kur stāvēja Ručs, un, skumīgi vērodams lietus straumes, sacīja: "Inspektors Longs paliks šeit līdz lenčam."

"Tā?" virsuzraugs Ručs nelaipni norūca. "Vai viņš man nelika uziet augšā?"

"Vēl ne. Viņš pieprasīja dažus dokumentus, kurus tagad caurskata, lai, kā man šķiet, sameklētu pierādījumus pret mani."

Kravels atvēra sava biroja durvis un pazuda. Driz pēc tam Ručs dzirdēja, ka viņš atkal iznāk no biroja. Viņš laiski apgriezās, lai paskatītos, ko Kravels dara, bet…

Kravela drausmīgais sitiens būtu viņu nonāvējis, bet slepenpolicistam galvā bija cieta ķivere.

No spējā sitiena viņš saļima. Runga vēlreiz ķēra nelaimīgā galvu. Tad Kravels noliecās, saņēma Ruču zem rokām un izvilka ārā viesnīcas priekšā, kur vēl arvien stāvēja detektīva automobilis. Smagi elsodams, viņš iedabūja virsuzrauga drukno ķermeni mašīnā un apsedza ar segu. Tad viņš no savas darbistabas iznesa divriteni un, piesējis to pie automobiļa, nosēdās pie mašīnas stūres un aizbrauca.

Stundas ceturksni vēlāk viņš jau brauca pa Vindzoras šoseju gar pašu upes malu.

Kādā vietā, kur krasts bija sevišķi stāvs, Kravels pieturēja un izkāpa no automobiļa. Noņēmis divriteni, viņš pagrieza mašīnu uz kraujmalas krūmājiem, un nākamajā acumirklī, kūleņus mezdama, tā iegāzās upē.

Kravels pavērās pulkstenī — bija pusseši. Veikli uzsēdies divritenim, viņš aizbrauca atpakaļ uz Hārtsu.

Iegājis istabā, kur Longam bija izliktas lamatas, Kravels pārsteigts apstājās — meitene bija pazudusi.

Neizpratnē lūkodamies visapkārt, viesnīcas īpašnieks pamanīja detektīva pamesto pistoli. Iebāzis ieroci kabatā, viņš saritināja grīdsegu un nolika to salonā. Kravels aizslēdza durvis un nogāja lejā.

Viqam vēl bija daudz darba. No sava biroja Kravels iznesa garas, šauras trepes un ar tām aizgāja uz pagrabu, no kura pirms dažām dienām bija izvācis visus savus vīna krājumus. Spuldzi vienā un gumijas rungu otrā rokā viņš pa līdzatnestajām trepēm nokāpa lejā un aizgāja līdz platam, četrstūrainam caurumam griestos, kuru namdari bija izcirtuši lifta ierīkošanai. Pacēlis acis, viņš vēroja drausmīgo plaisu, pa kuru ienīstais detektīvs iegāzās pagrabā. Bet kur gan tas palicis? Kravelam aizrāvās elpa, kad, iededzis spuldzi, viņš veltīgi meklēja cilvēku, kuru cerēja atrast uz ķieģeļu grīdas beigtu vai nāves agonijā.

Arnolds Longs bija projām. Ne niecīgākā asins traipa, ne mazākās zīmes, ka viņš te vispār bijis. Caur sakostiem zobiem Kravels izgrūda niknu lāstu. Nevarēja būt, ka slepenpolicists palicis bez nopietniem ievainojumiem. Viņš vēlreiz pārmeklēja pagrabu, atvēra blakustelpas durvis un skatījās arī tur.

Kravels visā mūžā nebija pazinis bailes, bet tagad viņu pārņēma šausmas. Atgriezies birojā, viņš aizslēdza durvis un, pielējis pusi tējas glāzes konjaka, izdzēra to vienā malkā.

Pie durvīm pieklauvēja. Tā bija saimniece, kas nāca pēc virtuves atslēgām. Viņa bija veca, kurla sieviņa, vienīgā no visa Hārtsas personāla, kura palika viesnīcā pa nakti, jo bija nedēļas vidus un šai laikā viesnīca parasti bija tukša. Kravels viņai iedeva prasīto. Tad viņš uzgāja otrā stāvā un koridora galā atslēdza gandrīz nesaredzamas dzelzs durvis.

Šīs istabas nebija atzīmētas viesnīcas telpu sarakstā. Tas bija Kravela ziemas dzīvoklis, kuru viņš apdzīvoja, kad viesnlca bija slēgta. Aizslēdzis dzelzs durvis, viņš iegāja mazākajā telpā. Nora pilnīgi nekustīgi gulēja gultā un izskatījās kā mirusi. Meitenei elpojot, krūtis cilājās tik vāji, ka to varēja saskatīt tikai vērīga acs.

Uz galdiņa blakus gultai bija neliela pudelīte un šļirces. Viņš pacēla Noras plakstiņus un, redzot, ka viņa uz to nereaģē, ar apmierinātu smaidu iegāja otrā istabā. Tur viņš uz rakstāmgalda atrada ar zīmuli rakstītu zīmīti. Izlasījis viņš zīmīti kamīnā sadedzināja.

Kur gan paslēpies detektīvs? Zīmītē par to nekas nebija teikts. Viņš izņēma no kabatas Longa pistoli un nolika ieroci uz galdiņa netālu no sevis. Viņa uztraukums aizvien pieauga. Aizkūpinājis papirosu, Kravels vēl ilgi sēdēja, apdomādams notikušo.

Pēkšņi kāda balss viņu sauca no pirmā stāva. Viņš ātri atslēdza durvis un pieskrēja pie trepju margām, no kurienes varēja ieskatīties priekšnamā. Tur, galīgi izmirkuši, stāvēja Alise.

"Nāc lejā!" viņa sauca, un Kravels paklausīja.

"Kur tu biji?"

Ar nepacietīgu rokas mājienu viņa pārtrauca brāli. "Kur ir Longs?"

Viņš pakratīja galvu. "Es nezinu, viņš ir aizbēdzis."

Jau tas vien, ka viņa neko nejautāja, bija skaidrs pierādījums, ka Alise netic brāļa vārdiem.

"Man gadījās būt uz Seningdeilas šosejas, un tur es sarunājos ar kāda automobiļa šoferi."

Kravela piere saraucās. "Neesi tik noslēpumaina," viņš norūca. "Kāda man daļa gar svešu šoferi!"

"Bet man liekas, ka loti liela," viņa atcirta. "Viņš stāvēja zem ozoliem netālu no mūsu parka vārtiem. Šis cilvēks stāstīja, ka atbraucis drīz pēc pusnakts un atvedis kādu kungu."

"Kas bija šis kungs?"

Viņa pakratīja galvu. 'To jau es arī gribētu zināt. Vecāks kungs — tas ir viss, ko viņš teica. Mājā atrodas kāds, par kura klātbūtni tev nav ne mazākās jausmas."

"Blēņas!" viņš iekliedzās. "Šeit neviena nav, izņemot…"

Viņa zināja, kādēļ Kravels vilcinās. "Tātad viņa ir šeit! Tu rotaļājies ar uguni— un tā ir bīstama rotaļa!" Alise nopietni brīdināja. "Mēģini ātrāk izbeigt visu šo lietu, manu zēn, jo pēc stundas jau var būt par vēlu."

Viņa sejā pavīdēja smaids.

"Tagad, kad viss, pēc kā mēs dzināmies, ir mūsu rokās?" viņš nicīgi jautāja.

Alise domīgi to uzlūkoja un lēni novērsās. "Esmu caur un caur izmirkuši," viņa sacīja, "iešu pārģērbties." Viņas istabas atradās tieši zem brāļa telpām.

Alisi gaidīdams, viņš nepacietīgi soļoja pa priekšnamu. Beidzot viņa parādījās. Kravelam par lielu brīnumu, Alise bija uzvilkusi lietusmēteli.

"Tu taču nebrauksi jau projām?"

"Jā, man jābrauc, jo garāžas pārzinim teicos drīz būt atpakaļ. Viņš solījās aizvest uz garāžu manu sabojāto mašīnu. Garāža var būt ļoti noderīga, jo tā atrodas uz galvenās ielas un tajā ir tālrunis. Droši vien es tur pavadīšu visu priekšpusdienu."

Viņš pavīpsnāja. "No kā tu baidies?"

"No nelaimes," viņa klusu atbildēja. "Vai tie citi jau ir projām?"

Viņš pamāja. "Bērns, tu esi palikusi pavisam nervoza! Vai tur vainīgs Džekijs? Tas taču bija tikai nelaimes gadījums, ka nabaga zēns vispārējā apjukumā pats sevi nošāva." Bet, redzot viņas drūmo sejas izteiksmi, viņš piebilda: "Zvēru tev, Alise, ka tā ir taisnība. Viņš bija jau beigts, kad mēs viņu otrreiz izvilkām no ūdens. Tas, ka viņu pēc tam vēl pakāra, protams, bija šausmīgi, bet tu zini, ka Džekijam nemūžam nevarēja piedot Koltčestras notikumu."

"Viņš bija nogalināts ar automātisko pistoli," viņa salti atbildēja, "bet Džekijam bija tikai vecs kara revolveris."

Viņa piegāja pie durvīm un paskatījās laukā. Lietus lija straumēm, bet šķita, ka tas jauno sievieti neinteresē.

"Ja svešinieks nav tieši namā, tad viņš atrodas tepat tuvumā. Tavā vietā es viņu uzmeklētu. Bet vēl labāk būtu, ja tu mēģinātu no visas šis lietas tikt ātrāk vaļā."

"Es neesmu tāds kā tu," viņš atcirta. Viņš ar acīm sekoja Alisei, kamēr tā pazuda tālumā. Tad viņš uzgāja savā istabā, uzvilka lietusmēteli un iebāza kabatā Longa pistoli. Pametis pētošu skatu uz savu nekustīgo upuri, viņš aizslēdza durvis un izgāja laukā, lai pārmeklētu parku.

Vispirms viņš izstaigāja viesnīcas parku, bet neko tur neatrada.

Pie galvenās ieejas mauriņš kādā vietā bija uzrakts, jo tur lika elektrības kabeli. Zemē viņš pamanīja vīrieša zābaku nospiedumus.

Tas viņu ieinteresēja. Viņš ieraudzīja vēl divus zābaku nospiedumus ar tādiem pašiem gumijas papēžiem. Pēdas nāca no braucamā ceļa puses. Zemē kaut kas zaigoja. Viņš noliecās to pacelt. Tās bija brilles.

Kas bija automobilī atbraukušais svešinieks? Kāds bija tā nolūks? Kravels nolēma vēlreiz nokāpt pagrabā. Ja slepenpolicistu izglābis noslēpumainais svešinieks, tad uz grīdas jābūt kaut kādām pēdām. Bet tādas nekur pagrabā nebija redzamas.

Kravels iznāca no pagraba. Pirmajā stāvā viņš izbailēs apstājās — uz sārtās grīdsegavīdēja netīras pēdas, kuru tur nebija, kad viņš atstāja namu.

34. nodaļa

Plecos ievilktu galvu un sakostiem zobiem viņš apsviedās apkārt. No ienācēja nebija ne vēsts. Kravels noliecās un pataustīja zābaku pēdas. Tās vēl bija mitras. Šausmu sagrābts, viņš skriešus devās otrajā stāvā un ātrāk neapstājās, iekams nebija sasniedzis savas istabas durvis. Pie durvīm uz paplātes bija noliktas brokastis, kuras kalpone bija uznesusi viņa prombūtnē.

Kravela pirmās domas bija par Noru. Bet meitene nekustīgi gulēja gultā, kā viņš to bija atstājis. Acis bija aizvērtas, tikai seja sāka viegli sārtoties.

Viņš atvieglots noslaucīja no pieres lielas sviedru lāses. Ienesis paplāti dzīvojamā istabā, viņš kāri izdzēra tasi kūpošas tējas.

Protams, netīrās pēdas uz sārtās grīdsegas bija atstājusi vecā saimniece. Sirds dziļumos viņš vēlējās, kaut Alise neko nebūtu stāstījusi par svešo automobili.

Viņš novilka lietusmēteli, nolika pa rokai pistoli un iegrima smagās pārdomās.

Ja nu Longs ir dzīvs! Ja svešinieks patlaban atrodas viesnīcas ēkā! Ja…

Te pēkšņi Kravels izdzirda savādu troksni un strauji pietrūkās kājās. Tas bija atslēgas troksnis. Zibens ātrumā Kravels apsviedās apkārt.

"Nekustieties, es šaušu!"

Kā pārakmeņojies Kravels skatījās pārsteidzošajā parādībā savā priekšā un nespēja ne runāt, ne pakustēties.

Vaļējās durvīs stāvēja Nora Sandersa ar Longa pistoli rokā: to viņa klusām bija paņēmusi no mazā galdiņa.

"Ne no vietas!"

Bāls kā līķis viņš nenovērsa skatu no brauniņa stobra. Roka, kas to turēja, netrīcēja.

Noras sejā nebija ne asins lāsītes. Viņa bija ģērbusies tikai naktskreklā.

"Jūs sasaldēsieties, es jums atnesīšu mēteli," Kravels pēdīgi ieminējās.

Paņēmis no pakaramā mēteli, viņš sniedza to meitenei, bet, viņam tuvojoties, Nora atvirzījās uz koridora pusi, vēl arvien draudot ar ieroci.

"Ejiet Monkforda istabā," viņš pavēloši čukstēja. "Tur kuras kamīns. Te būs atslēga."

Un Kravels to nometa Norai pie kājām.

Redzēdams, ka meitene vilcinās, viņš uzmeta mēteli Norai uz rokas, kurā viņa turēja pistoli, tik pēkšņi, ka viņa nepaguva ne iekliegties. Meitene nevarīgi mēģināja pretoties, bet tās spēki bija loti vāji, jo viņa vēl arvien atradās narkozes iespaidā. Viņš ievilka Noru atpakaļ guļamistabā, ar kāju aizgrūda durvis un iemeta meiteni gultā.

Ar vienu roku viņš paķēra šļirci, kura vēl pa pusei bija pilna ar iezaļganu šķīdumu, bet ar otru roku aizspieda Norai muti. Briesmonis iedūra adatu meitenes baltajā rokā. Nora tiecās izrauties, bet bezspēcīgi sabruka un nākamajā mirklī jau nekustīgi gulēja. Un, kad Kravels aizvēra meitenes acis, viņa tās vairs neatvēra.

Kravela seja bija zemes krāsā. Meitene tūliņ jāgādā prom. Viņš pavērās pulkstenī. Vēl bija par agru pasaukt ļaudis, kas viņam bija vajadzīgi, bet Nora katrā ziņā, cik ātri vien iespējams, jāaizved no Hārtsas.

Viņš nogāja savā birojā un piezvanīja pa tālruni. Pazīstamā balss tūdaļ atsaucās, un saruna turpinājās dāņu valodā.

"Tev jāatļauj aizvest viņu projām," sarunu beidzot, Kravels sacīja. "Nē, es nezinu, kas ar Longu noticis. Izmeklēju visu pagrabu, bet nekur to neatradu. Ja sveikā pārdzīvosim šo dienu, tad būsim glābti."

Viņš nolika klausuli. Negaidīti kāds automobilis pieturēja pie viesnīcas ieejas. Kravels nosteidzās priekšnamā un redzēja trīs vīriešus izkāpjam no spēcīgas, lielas mašīnas.

"Mans vārds ir Kleivs, Berkšīras policijas inspektors," vecākais no trim kungiem sacīja. "Man jāizdara viesnīcā kratīšana."

Policijas inspektors uzrādīja vietējā izmeklēšanas tiesneša parakstītu pavēli. Kravels stāvēja kā pārakmeņojies, nevarēdams neko saprast.

"Ko tas nozīmē?" viņš stomīdamies dvesa.

"To es nezinu, Kravela kungs," inspektors atbildēja. "Man jāizpilda mans pienākums, un ceru, ka jūs neliksiet mums šķēršļus."

Kravels klusēdams pakratīja galvu. Abi inspektora pavadoņi nostājās Kravelam līdzās.

"Vai viesnīcā šobrīd uzturas apmeklētāji?"

"Nē." Kravelam aizrāvās balss. Viņi kratīs viesnīcu, bet augšā nemaņā gul meitene!…

Viņi pārmeklēja vienu istabu pēc otras. Istabās, kuras nesen apdzīvoja Rivelstokas jaunkundze, nebija nekā aizdomīga. Nākamās durvis koridorā bija aizslēgtas.

"Vai jums ir durvju atslēga?"

"Nē, galvenā atslēga ir manā birojā."

"Atnesiet to!" inspektors pavēlēja, un Kravels, policijas ierēdņa pavadīts, nogāja lejā. Parasti galvenā atslēga karājās virs viņa rakstāmgalda, bet tagad tās tur nebija. Neko neteicis, viņš paņēma trešā numura atslēgu.

Kravela prāts bija galīgi apjucis, un viņš nespēja loģiski domāt. Vienīgais, ko viņš skaidri saprata, bija tas, ka lēni, bet neatvairāmi tuvojās nelaime.

Inspektors atslēdza trešā numura durvis. Grīdā drausmīgi rēgojās lielais, četrstūrainais caurums. Kravels zagšus pameta uz to paviršu skatu. Bet inspektors ilgi neuzkavējās šai telpā un, iznācis ārā, atkal aizslēdza durvis.

"Kas tur īsti notiek?"

"Tur ierīko liftu," Kravels atbildēja. Viņš vēl stomīdamies piebilda kaut ko par pārbūves darbiem un izdevumiem, kas ar tiem saistīti. Tad viņi devās blakusistabā un beidzot uzgāja otrajā stāvā. Kravels sekoja kā gara aptumsumā. Varbūt viņi nepamanīs slepenās durvis. Diena bija tumša, un durvis bija tikko saredzamas.

Bet inspektors jau stāvēja pie nomaskētās ieejās.

"Te jūs nevarat iet," Kravels pūlējās aizturēt policistus. "Kāds… kāds mans draugs tur gul slims."

Viņa plecam pieskārās kāda roka.

"Nu, nu, Kravela kungs, jūs taču mums neradīsiet nevajadzīgas grūtības? Varbūt jūs no mums kaut ko slēpjat?"

Viņš kā pa sapņiem pasniedza atslēgu. Inspektors atslēdza durvis un iegāja dzīvojamā istabā.

"Te ir vēl viena istaba, vai ne?"

Kravels neatbildēja, un inspektors Kleivs, piegājis pie guļamistabas durvīm, lēni tās atvēra un iegāja iekšā. Kravels sakoda zobus un sastinga gaidās. Pēc īsa brīža ierēdnis atgriezās.

"Tur neviena nav," viņš piezīmēja.

Durvis vēl stāvēja vajā, un, paskatījies istabā, viesnīcas īpašnieks skaidri redzēja gultu, kurā bija atstājis Noru Sandersu. Gulta bija tukša!

35. nodala

Šķita, ka viesnīcas pārmeklēšana nemūžam nebeigsies. Pēc šā jaunā, negaidītā sitiena Kravels tikai nevarīgi sekoja ierēdņiem no istabas istabā. Beidzot viņi atgriezās priekšnamā, un inspektors atdeva atslēgas.

"Šādas kratīšanas ir loti nepatīkamas abām pusēm." Inspektora tonis bija pieklājīgs un vēlīgs. "Bet jūs sapratīsiet, ka man bija jāizpilda priekšniecības pavēle."

Kravels neatbildēja, jo viņa acu priekšā rēgojās tukšā gulta un viņš nebija spējīgs domāt par kaut ko citu.

Abi pavadoņi jau bija iekāpuši automobili, un viņš palika divatā ar inspektoru.

"Vēl vienu acumirkli, Kravela kungs," inspektors pieklājīgi sacīja. "Ļoti atvainojos, ka jūs tik loti apgrūtinu. Bet vai jūs vēlreiz neuznāksiet man līdzi augšā jūsu istabās?"

Augšā viņš ieminējās: "Tā taču ir loti veca ēka, vai ne, Kravela kungs?"

Kravels saņēmās un vāji pasmaidīja. "Policija, kā šķiet, vēl arvien tic slepenām ejām. Sakiet — kādēļ bija vajadzīgs viesnīcu pārmeklēt?"

"Mūsu mērķis jau ir sasniegts," inspektors noslēpumaini atbildēja. "Šī ir veca celtne, vai nav tiesa?"

"Tā piedzīvojusi Tjudoru laikmetu, dažas nama da|as ir pat vēl vecākas," Kravels paskaidroja un klusībā brīnījās, kādēļ tiek uzdoti šie jautājumi.

Kāpēc pārējie policijas ierēdņi bija palikuši lejā? Kāpēc viņu te tirda?

Šķita, ka inspektors nezinātu, kā pārtraukt sarunu un aizbraukt. Viņa turpmākie jautājumi bija loti nenozīmīgi, piemēram, cik viesu apmeklē Hārtsu gada laikā un tamlīdzīgi. Aiz šīs iztaujāšanas kaut kas slēpās, bet Kravels nevarēja izprast, kas īsti. Tālākā iztaujāšana viņu ļoti satrauca.

"Dzirdēju, ka inspektors Longs un kriminālnodalas virsuzraugs Ručs šorīt agri esot atbraukuši uz Hārtsu. Kur viņi ir tagad?"

"Viņi ir atkal projām," Kravels vēsi atbildēja.

"Longs laikam aizbrauca?"

"Viņam bija savs automobilis, un droši vien kājām viņš nebūs gājis," viesnīcas īpašnieks atcirta.

"Labi, Kravela kungs, tas bija viss, ko gribēju zināt," viņš sacīja.

Viņi atgriezās priekšnamā, un policijas mašīna beidzot aizbrauca, aizvedot līdzi trīs flegmātiskos pasažierus.

Vispirms Kravelam bija laiks visu mierīgi pārdomāt. Longs un tad meitene bija pazuduši kā uz burvja mājienu. Viņa stāvoklis bija kritisks. Vai bija vēl iespējams glābties?

Kravela nelielā sarkankoka rakstāmgalda apakšējā atvilktnē bija maza kastīte. Tā bija līdz pat malām pilna ar Amerikas dolāriem. No kādas citas kastītes viņš paņēma krietnu žūksni banknošu. Iegājis blakustelpā, viņš steidzīgi pārģērba ielas uzvalku. Garāžā stāvēja spēcīgs automobilis. Viņa plāns jau sen bija gatavs. Katru nedēlu viņš atzīmēja visus Ņujorkas tvaikoņus, un Amerikas pase — protams, uz cita vārda, — bija pilnīgā kārtībā.

Pēkšņi koridorā atskanēja steidzīgi soli. Viņš ieskrēja dzīvojamā istabā un sabāza naudu kabatās. Kad durvis atvērās un istabā ienāca Alise, nekas neliecināja, ka viņas brālis sagatavojies bēgšanai.

"Šeit bija policija."

"Es to satiku uz šosejas," Alise atbildēja. "Viņi mani apturēja un uzdeva man bezgala daudz visādu neprātīgu jautājumu. Ne ar vienu vārdu viņi neieminējās par Longu un meiteni. Kur viņi ir?"

Viņš paraustīja plecus. "Dievs to zina!"

"Vai viņi nav šeit?"

"Cik man zināms, nē."

"Vai policisti paņēma meiteni līdzi?" Alise turpināja izprašņāt.

Bet tad viņai it kā atausa gaisma. "Viņi to aizveda. Apmēram pirms desmit minūtēm viņpus Seningdeilai es redzēju kādu sanitāro automobili," viņa stāstīja. "Man vajadzēja to apturēt, bet es nebiju īsti pārliecināta, kas tur brauc."

Tagad viņš bija pārsteigts. "Slimnieku automobilis? Kādā virzienā tas brauca?"

"Uz Londonu."

Ar trīcošu roku viņš pārvilka pār matiem. Vīrieša skatienā atplaiksnījās izbailes: viņa iespaids un vara acīmredzot sabruka.

īsos vārdos viņš Alisei paskaidroja, kas bija noticis.

"Un Longs?"

Viņš ievaidējās. "Nejautā man par Longu! Vai tad es tev neteicu, ka mēs sarīkojām viņam lamatas un viņš iegāzās pagrabā? Viņam vajadzēja būt beigtam! Bet kur viņš palicis? Viss šis notikums ir tik mīklains, ka es to nevaru atrisināt."

"Ko tu izdarīji ar virsuzraugu Ruču?"

Kravels neatbildēja.

"Tu viņam iezvēli ar rungu un tagad esi pārliecināts, ka viņš Longa automobilī guļ upes dzelmē? Bet tu maldies!"

"Viņš negul upes dibenā?" aizsmakušā balsī Kravels iekliedzās. "Kas tev to teica?"

"Viņš ir dzīvs un nebija mašīnā, kad tu tai ļāvi iegāzties upē. Šaipus Seningdeilai ceju krustojumā Ručs izlēca no mašīnas. Viņš bija atguvis samaņu."

Iestājās nāves klusums. Tad Kravels jautāja: "Kā tu to zini?"

"Man to pastāstīja garāžas uzraugs, un tādēļ ari esmu šeit," viņa paskaidroja. "Ručs ieradās garāžā un telefonēja Berkšīras policijai. Tāpēc viņi te bija."

Kravels iecirta zobus nobālušajās lūpās. Lēni viņš pavērās meitenē. "Tev taču ir nauda?"

"Jā, man naudas ir diezgan," viņa atbildēja.

"Tad atstāj Angliju, cik ātri vien iespējams!"

"Vai tu zini ātrāko ceļu?" meitene jautāja un nopietni uzlūkoja brāli ar savām tumšajām acīm.

"Ko tu ar to gribi sacīt?"

"Saki — kas atliek pelei, ja kaķis ar to uzsāk savu drausmīgo rotaļu?" viņa atbildēja. "Jo tik tālu mēs tagad esam nonākuši! Tev ir tikai viens ceļš, lai no visa tā izkultos, manu zēn, un tas ir ceļš, kuru izvēlējās Džekijs. Kur tu iesi?"

"Iešu uz garāžu pēc automobiļa."

"Vai man pateikt, cik tālu tu savā mašīnā tiksi?"

"Saki — ko tu ar to domā?" viņš nervozi iekliedzās.

"Es zinu, ka pie abiem vārtiem stāv divi policisti. No Hārtsas ir tikpat neiespējami izkļūt kā no elles!"

Aizejot viņa atstāja brāli pilnīgā sabrukumā. Kravels pārdomāja visu kopš vakardienas piedzīvoto. Viņš kala jaunus plānus, kurus tikpat ātri atmeta, kā bija tos radījis. Te Kravels koridorā izdzirda balsi, kas viņu sauca. Viņš pietrūkās kājās un atrāva durvis— viņam pretim stāvēja inspektors Longs.

36. nodala

Tikai divas plākstera svītriņas, niecīgs, balts marles četrstūritis uz pieres un mazliet nobrāzta āda bija vienīgās zīmes, kas liecināja par to, ka Longs iebrucis dziļumā. Izturēšanās

bija agrākā.

Beidzot Kravels atguva valodu. "No kurienes jūs?"

"No kurienes? Tas nav noslēpums — no trešā numura. Varbūt būtu tur nobeidzies, bet, par laimi, tur gadījās kāds

brīnišķīgs samarietis." "Kur ir Nora?"

"Jūs domājat Sandersas jaunkundzi? Viņa ir ceļā uz Londonu. Kravel, jūs taču esat kolosāls ēzelis! Kādēļ gan, kā jums šķiet, inspektors Kleivs uzveda jūs augšā jūsu dzīvoklī un tur gandrīz ceturtdaļstundu ar jums tērzēja? Pa to laiku mēs aiztransportējām Sandersas jaunkundzi. Mans draugs jau agri no rīta pievāca galveno atslēgu, un es, izmantodams laiku, kamēr jūs uzkavējāties lejā, pārmeklēju jūsu istabu. Jūsu laime, ka neienācāt, jo citādi man gribot negribot būtu vajadzējis iejaukties tiesas darbības sfērā. Citiem vārdiem sakot, es jums būtu apgriezis kaklu. Vai jūs zināt, kādēļ esmu šeit?"

"Varu iedomāties," Kravels pamāja. Tagad viņš atkal bija savaldījies. Neatvairāmu briesmu priekšā visas bailes izzuda. "Ierados, lai dotu jums mazu cerību, bet, protams, apsolīt

neko nevaru. Gribētu zināt, kā nogalināja Monkfordu, un, ja jūs pats neesat slepkava, tad jums ir cerība uz glābiņu."

Kravels vairījās no slepenpolicista nopietnā skatiena un nolaida acis. "Jūs gribat zināt, kādā ceļā Monkfords nonāvēts? Pašreizējos apstākļos gandrīz ir labāk, ja es jums to pastāstu."

"Vai jūs viņu nošāvāt?"

"Nē, es viņu neesmu nošāvis."

"Vai viņu nošāva kāds cits no jūsu bandas?"

"Nē," Kravels atbildēja un vēlreiz noraidoši pakratīja galvu. "Viņš pats sevi nošāva."

Redzot Longa neticīgo smaidu, viņš ātri piebilda: "Zvēru, viņš pats sevi nogalināja!"

"Bet ieroci taču nekur neatrada!"

"Ieroci atrada gan, bet jūs to nepazināt, pat turēdams to rokā. Vai gribat redzēt ieroci?"

Detektīvs ar roku norādīja uz durvīm, un viņi izgāja no istabas.

"Dodiet man galveno atslēgu!" Un, kad Longs tam iedeva prasīto, Kravels atvēra Monkforda nāves istabu.

Viņš paskatījās uz drausmīgo, lielo caurumu grīdā un iesmējās: "Esiet uzmanīgs un turieties tālāk no tā. Šorīt agri te gandrīz notika nelaime."

Longs, pats liels joku mīļotājs, gribot negribot apbrīnoja šo cilvēku, kas spēja jokot, lai gan tam draudēja karātavas.

"Tas viss bija loti vienkārši, bet tomēr asprātīgi," Kravels iesāka, "kā jau visas vienkāršās un asprātīgās lietas pasaulē…"

Pēkšņi viņš apklusa un sāka klausīties. "Tālrunis zvana. Vai varu noiet lejā?"

Detektīvs pamāja, jo bēgšana bija pilnīgi neiespējama.

Drīz pēc tam Kravels lielā steigā atgriezās. "Jūs," viņš aizelsies sacīja. "Es savienoju ar šīs istabas aparātu."

Lai gan istabā gandrīz nekā vairs nebija, tālrunis tomēr vēl nebija novākts. Longs noliecās un paņēma klausuli.

"Tur neviena nav, telefons nedarbojas," viņš ieminējās. "Centrāle atkal snauž. Piezvaniet labi stipri."

Longa pirksts jau piespieda zvana pogu… Pēkšņi viņu sagrāba baiga nojauta.

Bet bija jau par vēlu, lai notikušo izlabotu. Zvana atspere padevās, Arnolds mazliet pielieca klausuli un…

Viņš kļuva gandrīz kurls no sprādziena. Longs palaida klausuli vaļā, un tā nokrita uz grīdas. Instinktīvi viņš apgriezās apkārt. Kravels, saslējies visā augumā, stāvēja pie pretējās sienas. Pa viņa bālo seju plūda asinis. Pieres vidū rēgojās mazs, sārts plankumiņš. Viņš sagrīļojās un nokrita uz grīdas— viņš bija miris!

Pieskrējis pie kāpnēm, Longs pasauca priekšnamā dežurējošo policistu. Pa abiem viņi ielika Kravelu gultā.

"Kā tas notika?" ierēdnis brīnījās.

Longs neatbildēja. Paņēmis tālruņa klausuli, viņš to uzmanīgi apskatīja.

Klausule bija pārveidota par slepkavības ieroci, īpatnēju pistoli, kura, nospiežot zvana pogu, izšāva.

Tagad Longs saprata, kāpēc Noras istabā bija iemesta rotāju raķete un kāpēc Kravels viņa uzmanību novirzīja no Monkforda. Pa šo laiku tika noņemts nāves ierocis un pieskrūvēta parastā klausule.

Ceļā uz pilsētu Longs pieturēja pie vietējā policijas iecirkņa, lai Alisei Kravelai, kura tur bija apcietinājumā, paziņotu notikušo. Viņš bija pārsteigts, ka viņa vēsti par brāļa nāvi uzņēma loti mierīgi.

"Viņam tas ir vislabākais atrisinājums," Alise sacīja. "Brālis droši vien stāvējis tieši aiz jums. Longa kungs, jums ir bijusi liela laime!"

"Vai jūs zinājāt, ka viņš arī šīs lamatas man izlicis?"

Viņa pakratīja galvu.

"Nē. Es baidījos no pavisam kā cita."

Bija jau ap divpadsmitiem, kad Longs atgriezās savā dzīvokli.

"Sera Godleja sulainis vairākas reizes zvanīja," Longa apkalpotājs ziņoja. "Viņš gribēja jums pateikt, ka jūsu tevs pārnācis mājās."

"Man par to liels prieks," Longs līksmi viņu pārtrauca.

Viņam vēl stāvēja priekšā ne mazums darbu. Viņš iztraucēja izmeklēšanas tiesnesi pie pusdienu galda, lai dabūtu kādu nepieciešamu apcietināšanas pavēli, un pulksten pustrijos drošsirdīgā virsuzrauga Ruča pavadībā ieradās Henrija birojā.

Detektīvam parādoties, Henrijs ārkārtīgi satrūkās. Viņš sēdēja savā krēslā, nespēdams ne pakustēties, ne runāt.

"Man loti žēl, ka jūs tā izbiedēju. Jūs droši vien domājat, ka atrodos ēnu valstībā pie saviem senčiem? Jūs mani pazīstat, Henrij, un tāpēc zināsiet, kādēļ ierados. Es jūs apcietinu kā 1. augustā ar iepriekšēju nodomu izdarītās Monkforda noslepkavošanas līdzdalībnieku. Mans pienākums jums aizrādīt, ka no šī brīža viss, ko jūs teiksiet, tiks vērsts pret jums."

Jaunais advokāts vēl arvien nerunāja ne vārda. Viņa brūnās acis mēmi lūkojās tukšumā. Tikai tad, kad detektīvs to satvēra aiz rokas, viņa smadzenes sāka atkal darboties.

"Kur ir Kravels?"

"Miris!" Longs dobji atbildēja.

"Miris?" Henrijs pārvaicāja un sāka histēriski smieties. "Bet tas taču loti jocīgi. Šis zēns beigts? Cik komiski!"

Viņš turpināja smieties, un viņa galva bezspēcīgi klanījās uz visām pusēm vēl arī tad, kad to iesēdināja uz ielas gaidošajā automobilī.

Pēc stundas arī Rivelstokas jaunkundze bija apcietināta. Viņa ar apbrīnojamu lepnumu panesa savu nelaimi. Tikai dabūjusi zināt par Kravela nāvi un Henrija nervu sabrukumu, viņa zaudēja savu augstprātību.

Beigas

Nākamajā dienā Arnolds Longs ieradās sava priekšnieka birojā un pasniedza tam kādu rakstu.

Pulkvedis Makfarlans to uzmanīgi izlasīja. "Tas mani loti apbēdina, Long!" beidzis lasīt, viņš laipni sacīja. "Taisni tagad, kad domāju jūs paaugstināt amatā! Bet, ja jūs domājat, ka jums jāpamet dienests, es nevaru jūs aizturēt. Kad jūs gribat aiziet?"

"Ja iespējams, tūliņ," Longs atbildēja.

Pulkvedis Makfarlans ielika atvaļinājuma lūgumu steidzamo lietu mapē. "Padomāšu, ko varu darīt šai lietā. Bet var paiet divas trīs dienas, iekams jūs atvaļinās no dienesta."

Longs pateicās un lūdza pagaidām atļaut viņam nenākt darbā. Šo lūgumu priekšnieks labprāt izpildīja. "Jūs mūs visus apkaunojat, Long! Tas ir tīrais posts, ka jūs mums tagad paliekat neuzticīgs. Bet nudien es pilnīgi saprotu, ka jums tas viss apnicis līdz kaklam. Bet, kas attiecas uz to, ka jūs esat nolēmis izbeigt vientuļo vecpuiša dzīvi un apprecēties," vecais pulkvedis smaidīdams sniedza jauneklim roku, "tad no sirds novēlu jums laimi."

"Viņa ir lieliska meitene," Longs, laimē starodams, iesaucās. "Bet man vispirms jāapvaicājas, vai viņa vispār pie manis nāks?"

Ieskanējās tālruņa zvans, un Makfarlans pacēla klausuli.

Viņa nupat vēl jautrā seja kļuva nopietna, pat svinīga.

"Paklausieties, Long, noticis kas pilnīgi negaidīts. No izmeklēšanas cietuma ziņo, ka Rivelstokas jaunkundze savā kamerā noindējusies."

Longs dziji ievilka elpu. "Jo labāk viņai pašai. Viņa nebija ikdienišķa sieviete. Viņas enerģija un saprāts bija cēlāka dzīves mērķa cienīgi."

Kad Arnolds stundu vēlāk iegriezās Berkleja ielā, viņa tēva automobilis piebrauca pie nama ieejas un sers Godlejs galanti piepalīdzēja Norai Sandersai izkāpt no mašīnas.

"Hallo, vecais kungs, tas jau, taisnību sakot, ir mans pienākums," jaunais Longs iesaucās, mājot tiem ar roku. Viņš bezgalīgi priecājās, redzot Noru, šo drošsirdīgo meiteni, atkal atspirgušu pēc visām pēdējo dienu pārdzīvotajām šausmām. Sers Godlejs personīgi aizbrauca viņai pakal uz klīniku, kurp Noru aizveda tieši no Hārtsas.

Arnolds rūpīgi palīdzēja Norai uzkāpt pa nama kāpnēm, lai gan palīdzība viņai vairs nepavisam nebija vajadzīga. Tomēr viņa to atļāva ar apburošu smaidu uz lūpām. Viņa nedusmojās arī tad, kad Arnolds zīmīgi un maigi spieda tai roku un čukstēdams— jo vecais kungs viņiem sekoja uz papēžiem — atklāja savas sirds noslēpumu.

Vēlāk viņiem bija daudz ko pārrunāt, jo pēc baigā notikuma Hārtsā viņi vēl nebija tikušies. Arnolds nezināja arī to, ka izšķirošajā acumirklī tēvs bija kļuvis par viņa sargeņģeli.

Vispirms Arnolds pastāstīja par Rivelstokas jaunkundzes nāvi.

"Tas ir briesmīgi," Nora nodrebēja.

"]ā," sers Godlejs nopietni apstiprināja. "Neviens, kas pazina viņu jaunībā — apburošu, šķīstu un daiļu —, nebūtu varējis iedomāties, ka viņa ņems tādu galu."

"Vai jūs jau tai laikā pazināt Rivelstokas jaunkundzi?" Nora izbrīnījusies jautāja.

"Pazinu— un mīlēju. Bet viņa izraudzījās citu. Vai Arnolds par to jums neko nav stāstījis? Rivelstoka bija pieņemts vārds. Alise Ostrandere bija viņas jaunavas vārds, laulībā viņa saucās…"

"Viņa bija precējusies?!"

Arnolds smaidīja par meitenes pārsteigumu. "Ar Kleju Šeltonu. Viņa bija mana tēvoča sieva, Nora."

Nora sāka nojaust patiesību. "Krelejs, Kravels…"

"…un Henrijs bija viņas dēli un Alise— viņas meita. Tagad jūs sapratīsiet viņu attiecības."

"Bet visumā jums abiem viņai jāpateicas — lai gan tā bija nejaušība —, ka esat glābti."

"Pastāsti, tēvs," Arnolds jautri uzstāja, "kā tu nokļuvi Hārtsā?"

"Gandrīz pēc trīsdesmit gadiem es atkal satiku Alisi un to pazinu. Man nebija ne mazākās nojausmas, kas Rivelstokas jaunkundze īstenībā ir, jo nekad nebiju to redzējis. Bet aizvakar pievakarē, kad gāju nosūtīt kādu vēstuli, man garām pabrauca automobilis, kurā sēdēja vecāka dāma. Es viņu redzēju tikai pavirši, bet seno dienu atmiņas ķēra mani kā zibens— tā bija Alise, mana nelaimīgā pusbrāļa Kleja sieva. Ilgi nedomājis, iekāpu pirmajā automobilī un sekoju Alises mašīnai. Kad tā sāka braukt Kolvilgārdena virzienā, man nebija vairs grūti saprast, ka Alise un Rivelstokas jaunkundze ir viena un tā pati persona. Gribēju ar Alisi runāt, bet mašīna tikai uz īsu mirkli pieturēja pie viņas dzīvokļa un tūliņ drāzās atkal uz priekšu. Tādēļ es nolēmu viņai sekot un nonācu Hārtsā. Man jāatzīstas, ka nekad nebiju domājis, ka detektīva talantu tu esi mantojis no manis, Arnold."

"No tevis?" jauneklis smējās.

Sirmais, godājamais sers Godlejs ar jauneklīgu sparu un ne bez lepnuma pastāstīja, ko viņš tai naktī piedzīvojis Hārtsā. Kā pa logu iekāpis viesnīcā, kā novērojis Noras atvešanu, kā, viņu meklēdams, izstaigājis visu namu un kā pret rītu paslēpies trešajā numurā un kļuvis par Arnolda glābēju.

"Izdzirdis tavu un Kravela balsi istabā, kas atradās tieši virs trešā numura, es nojautu, kas notiks. Tai pašā acumirklī, kad gribēju tevi brīdināt, tu iebruki zem grīdsegas atstātajā šahtā, un, ja es laimīgā kārtā nebūtu paguvis tevi paraut sānis…"

"…tad, meklējot mani pagrabā, Kravels būtu piedzīvojis vairāk prieka!" Arnolds, aizkustināts un jūsmīgi spiežot tēva roku, iesaucās.

"Es domāju, Nora man vēl vairāk ir pateicīga par to," vecais kungs smaidīdams prātoja un noskūpstīja pietvīkušo meiteni uz pieres.

"Bet kā gan var sevi ziedot tik drausmīgam amatam? Man ne stundu nebūs mierīga sirds!" Nora klusu teica.

Arnolds maigi pievilka meiteni sev klāt un ieskatījās viņas daiļajās acīs. "No šīs dienas pāreju uz visprātīgāko nodarbošanos pasaulē. Ko tu par to teiksi, vecais kungs? Mani gaida bankas nodala, un blēžiem sāksies ziedu laiki!"

SATURS

juras meitene…………………….. ……………………… 3

Šausmu banda……………………………………….. 145

Formāts 60*84/16. Avižu papīrs. Ofseta iespiedums. 19 uzskaites iespiedloksnes. SIA «Tapals». Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0115. Iespiesta a/s «Preses nams», pas. Nr. 305. Vaki iespiesti r/a «Latvijas karte», iesieta RPT 1. cehā. Puikina 12.

Content

Volless Edgars Jūras meitene Šausmu banda.

Jūras meitene

Šausmu banda

SATURS