Volless Edgars

Kaislību upuris Četru tiesa

Edgars Volless

Kaislību upuris Četru tiesa

Kaislību upuri

,,,

1 Šāviens naktī

Nakts klusumu pēkšņi iztraucēja spalgs revolvera šāviens. Kapteinis Harlejs Brauns sarāvās.

Viņš uzreiz saprata, ka tas nāk no Redžija Veldraka istabas. Brauns jau bija gribējis aizturēt uztraukto jaunekli, kad tas ātri paskrēja viņam garām, iesteidzās savā istabā un aizcirta aiz sevis durvis, tās noslēgdams.

Harlejs Brauns jau reiz bija redzējis šādu sejas izteiksmi. Ari toreiz tas bija kāds jauns, cerību pilns virsnieks, kurš, tāpat kā tagad Redžijs Veldraks, bija nācis no savas pēdējās sarunas ar Emīlu Lubā. Arī toreiz bija atskanējis šāviens.

Harlejs Brauns stāvēja un smēķēja papirosu pēc papirosa, nesaprazdams, ko iesākt, jo biedra pārvērstā seja neizgāja no atmiņas. Viņš jau gribēja pieprasīt, lai tas atver durvis, kad pēkšņi norībēja šāviens. Divos lēcienos Harlejs Brauns uzskrēja pa zemajām kāpnītēm un sasniedza jaunā virsnieka istabas durvis.

Uz viņa klauvēšanu un saucieniem neviens neatbildēja; atbildi viņš arī nebija gaidījis. Kapteinis atspieda plecu pret durvīm un mēģināja tās izgāzt. Tas viņam jau gandrīz izdevās, kad atsteidzās Veldraka sulainis Elvijs, vēl daži virsnieki un kalpotāji. Vienotiem spēkiem durvis acumirklī bija uzlauztas, un visi sabruka istabā.

Bet nebija nekādas nozīmes Steigties. Viena vienīga skatiena pietika, lai pārliecinātos, ka Redžijs Veldraks jau miris. Telpa vēl bija pilna bieziem, kodīgiem dūmiem, un jaunekļa sastingušie pirksti cieši turēja revolvera spalu.

—    Nolādētais Lubā! — Brauns norūca caur zobiem, pārtraukdams uz mirkli iestājušos klusumu.

—   Ja viņu pašu kāds nošautu, tad Maltā būtu par vienu nelieti mazāk! — Elvijs nikni piebilda. Visi bija tādās pašās domās, jo ikviens saprata, ka Lubā ir šā jaunekļa nāves cēlonis. Tas nebija pirmais gadījums!

Harlejs Brauns ienīda Lubā. Ne vienu reizi vien viņš jau bija redzējis, kā cilvēki Lubā dēj iekļuva nelaimē. Viņš bija apņēmies pielikt visas pūles, lai dabūtu šo cilvēku prom, un bija jau griezies pie vietējās militārās varas, aizrādīdams uz to jaunumu, kādu Lubā uzņēmums nodara salā novietoto armijas dalu karavīriem un vietējiem iedzīvotājiem.

Viņš jau iepriekš paredzēja nelaimīgā Redžija Veldraka likteni. Viņš mēģināja to pārliecināt un atrunāt, bet jauneklis jau bija pārlieku aizrāvies ar spēli, lai spētu no tās atbrīvoties.

Kad pašnāvnieka līķis bija novietots gultā, visi klusēdami atstāja istabu. Atšķīries no biedriem, Brauns noteiktiem soliem devās pāri ielai, kur mirdzēja Lubā iestādes gaišās ugunis.

Iegājis kabarē, kas bija tikai niecīgs papildinājums veikala galvenajai dajai, kapteinis Brauns tūliņ saprata, ka noticis kaut kas neparasts.

Mūzika bija apklususi un viesi pārtraukuši sarunas. Glāzes uz galdiem stāvēja neaizskartas, un visu skatieni bija pavērsti vienā virzienā. Cik pirmā acu uzmetienā varēja vērot, notika ķilda starp vienu no viesiem un kādu dejotāju vai dziedātāju īsos svārciņos, kura stāvēja, uzlikusi vienu kāju uz zemās skatuvītes.

Viesis, ar kuru viņa ķildojās, bija resns, plecīgs vīrietis tumšsarkanu seju, ģērbies ar uzkrītošu eleganci.

Kapteinis jau tuvojās spēļu zāles durvīm, kad pašķīrās durvju priekškars un tajās parādījās Emīls Lubā. Viņu pavadīja kāds no muzikantiem, kurš tūliņ ieņēma savu vietu vājā orķestra vidū, kas puslokā sēdēja skatuves priekšā.

—   Ā! Labi, ka tu atnāci, — saniknotais viesis iesaucās, ieraudzījis uzņēmuma īpašnieku, — citādi man pašam būtu jāiet tevi meklēt! .

—   Da Kosta! Mans draugs da Kosta! — Lubā liekuļotā priekā steidzās tam klāt.

—   Vai redzi: tavs draugs!… Nē, nevis draugs, bet gan tavs posts es būšu! — da Kosta norūca, nākdams saimniekam pretim. Līdzās lielajam, atlētiskajam Lubā viņš izlikās mazs un niecīgs. Redzot Lubā nicīgo smaidu un nievājošo skatienu, da Kostu no jauna pārņēma dusmas. — Jau atkal tu to esi izdarījis! Kad tu reiz to beigsi? Vai domā, ka mūžīgi jaušu tev iedzīvoties uz mana rēķina?

—   Mīlā un veikalā viss ir atjauts, mans dārgais da Kosta, to tu pats zini. Mēs varam būt konkurenti un tomēr palikt vislabākie draugi… Bet nāc, mēs traucējam viesiem.

Arvien vēl smaidīdams, viņš cieši satvēra da Kostas roku, pūlēdamies aizvilkt saniknoto vīru tālāk prom no viesu ziņkārīgajiem skatieniem.

—   Es traucēšu viesus! — da Kosta kliedza, izraudamies. — Tā skuķe ir noslēgusi ar mani līgumu… es maksāju viņai tris reizes lielāku algu, nekā tā pelnījusi… es viņu uzvedu uz ceļa… Par visu viņa var pateikties vienīgi man, man, man!…

—    Meli! — meitene iemeta starpā. — Es varu iet, kurp vien man tīk, un man…

—    Un šai dāmai "Malta" patīk labāk par "Tripoli", — Lubā smiedamies papildināja. — Tādas, lūk tās lietas!

—   Un tas vēl nav viss… tas nebūt vēl nav viss, ko tu esi man nodarījis! — da Kosta no jauna eksplodēja. — Līdzko esmu atradis kādu meitiņu, ar kuru varētu mierīgi strādāt, — tu uzreiz sāc mani konkurēt. Vai nu tu atņem man labākos māksliniekus, vai arī…

—   Vai arī kādā citā veidā pierādu, ka esmu gudrākais no mums abiem, — Lubā viņu pārtrauca. — Veikals ir visjaukākā spēle, da Kosta, ja vien to prot pienācīgi spēlēt. Bet nu, nāc!

Viņš atkal satvēra da Kostas roku savējā un vilka uz durvju pusi, bet tas no jauna atbrīvojās un metās atpakaļ pie skatuves.

—   Tu, nepateicīgā! — viņš kliedza, vicinādams dūres meitenes priekšā. — Tūlīt tu dosies man līdzi uz "Tripoli" vai arī samaksāsi sodu par kontrakta laušanu, līdz ar visiem zaudējumiem, ko esmu cietis tevis dēj!

Bet viņa, kā likās, jau bija pieradusi pie šādas izturēšanās, un tagad ar īstu sajūsmu lamājās un raidīja savu bijušo saimnieku prom, runādama sešās valodās reizē. Beidzot Lubā atkal pārtrauca viņu sarunu.

—    Marš, savā vietā! — viņš uzsauca artistei un, satvēris to aiz pleciem, uzcēla viņu uz skatuves.

Pamājis muzikantiem, viņš pieaicināja divus sulaiņUs. Orķestris atsāka spēlēt pārtraukto gabalu, it kā nekas nebūtu noticis, un meitene turpināja izrādi, apveltīdama skatītājus saldiem smaidiem un daudzsološiem skatieniem. Viesmīli satvēra da Kostu aiz rokām un, neraugoties uz viņa pretošanos, izveda no. zāles. Brīdi vēl bija dzirdams, ka viņi uz ielas trokšņoja, nelaizdami saniknoto da Kostu atpakaļ zālē.

Lubā godbijīgi palocījās viesu priekšā.

—   Tūkstoškārt izlūdzos godājamās publikas piedošanu, — viņš teica. -— Loti nožēloju, ka neprātīgais konkurents aiz skaudības izraisīja šo skandālu.

Viņš jau gribēja nozust aiz durvju priekškara, kad kapteinis Brauns piegāja tam klāt.

—   Ā, kapteinis Brauns! — Lubā nievājoši palocījās. — Tik reti man laimējas redzēt jūs šeit, kaut… jūsu jaunais draugs, leitnants Veldraks, ir mans pastāvīgs viesis.

—    Turpmāk gan viņš tāds vairs nebūs, — kapteinis zīmīgi piebilda'

—    Tiešām? — Lubā iesmējās. — Nu, gan jau redzēsim. Man šķiet, ka jūs cenšaties viņu iespaidot, tikai, ja nemaldos, bez sevišķiem panākumiem. Vai nav tiesa?

—    Bet šoreiz tas vairs nenotiks, par to varat būt drošs.

—   Vai tā gan? Nu, — viņš nicīgi paraustīja plecus, — man tur nav ko piebilst, ja vien viņš iepriekš nokārto savas saistības pret mani, kā godīgam cilvēkam pienākas. Vai viņš nodomājis aiziet no mums?

—    Viņš jau ir aizgājis. Un arī jūs drīz aiziesiet no mums. Jūs aiziesiet no mums, Lubā, pat ja man nāktos piesiet jums akmeni kaklā un iemest jūs jūrā!

—   Ko jūs ar to gribat teikt? Viņš jau ir aizgājis? Viņš vēl nav nokārtojis savus maksājumus. Vēl nupat, pirms kādas stundas, man nācās viņam atgādināt goda un Anglijas virsnieka pienākumus.

—   Es tiešām brīnos, Lubā, kā gan vēl spēju savaldīt savas rokas, — Harlejs Brauns tikko dzirdami izdvesa.

—   Laikam gan tāpēc, dārgais draugs, ka jau iepriekš zināt, ka likšu izmest jūs ārā, ja iedomāsieties kaut pirkstu pacelt pret mani.

—   Jūs? — virsnieks pārjautāja.

Lubā satvēra viņa sitienam pacelto roku.

—   Ar varasdarbiem jūs tiešām nekā nepanāksiet, — viņš mierīgi piezīmēja. — Turklāt tas nebūtu visai pieklājīgi, vai ne? Kā pavēlēsiet saprast, ka jauneklis jau prom?

—    Viņu nupat noslepkavoja.

—    Noslepkavoja? Kas tad?

—   Jūs, Lubā!

—   Oho! Tad tādas lietas, — Lubā pēc īsas minstināšanās piebilda. — Un ko jūs no manis vēlaties?

—    Tikai vienu — pateikt jums, ka gadījumā, ja iestādes jūs neizraidīs no šejienes, es pats par to parūpēšos un — kur vien man kādreiz gadīsies jūs sastapt — visur es apsveikšu jūs ar kājas spērienu kā suni. Mēs esam jau senāk tikušies, Lubā, un man jāsaka, ka ar katru dienu jūs kļūstat sabiedrībai bīstamāks.

—    Kādas iedomas! Jūs gan laikam gribējāt teikt, ka ar katru dienu kjūst lielāks to nelgu skaits, kurus man gadās sastapt, — tas tiesa. Kas attiecas uz jūsu iestādēm — tad… — viņš uzmeta gaisā knipi. — Es taču nevaru uzņemties atbildību par katru muļķa puiku, kurš neprot sevi savaldīt. Attiecībā uz jūsu vēlēšanos spārdīt ļaudis kājām — ieteicu jums pameklēt tādus, kas tam jaujas. Ticiet man, tas ir lielisks sports, — es pats esmu to piekopis, kaptĢin.

—   Kādu dienu jūsu nekaunības mērs būs pilns, un tad tas ies pāri, — Harlejs Brauns; biedinoši norūca.

Lubā seja savilkās zobgalīgā smīnā.

—  Ja tie ir draudi, — viņš sacīja, — tad man par tiem jāsmejas. Es esmu Emīls Lubā. Es eju savu ceju un saminu visu, kas mani kavē tikt uz priekšu. Nekādu šķēršļu priekšā es neapstājos.

Harlejs Brauns novērsās no Lubā un cauri viesu pūlim devās uz durvīm. Izgājis uz ielas, viņš neviļus satrūkās no kādas niknas balss, kas draudoši rēca no šaurās ieliņas pretējās puses:

—   To tu vēl nožēlosi! Par visu to tu vēl samaksāsi, kaut man nāktos gaidīt vēl divdesmit gadus!

Tur stāvēja da Kosta, draudoši kratīdams dūres pret Lubā uzņēmuma apgaismotajiem logiem.

2 Sacelšanās

Nebija nekāds patīkamais uzdevums sagaidīt Redžija Veldraka tēvu, kad tas beidzot ieradās "Maltā".

Kā biedri, tā arī apakšnieki mīlēja nelaimīgo Redžiju, un ziņa par viņa tēva ierašanos tiem sagādāja zināmu prieku. Elvijs izteica pieņēmumu, ka vecais Veldraka kungs pratīs pārmācīt nelietīgo Lubā.

—     Droši vien viņš brauc šurp tikai šādā nolūkā, — Elvijs piezīmēja. — Kā privāts cilvēks viņš sakurs Lubā tādu pirti, ka tas vairs nezinās, kur sprukt.

Tomēr neviens negribēja uzņemties sagaidīt veco vīru un izstāstīt tam dēla nelaimīgās nāves apstākļus un cēloņus. Beidzot Harlejs Brauns apņēmās izpildīt arī šo uzdevumu.

Viņš cerēja sastapt spēcīgu, liela auguma vīru, kāds bija arī jaunais Veldraks, un jutās loti pārsteigts, kad ieraudzīja no kuģa nokāpjam mazu, vāju vecīti, kurš izskatījās samulsis un nedrošs. No pirmā acu uzmetiena bija redzams, cik loti šo veco vīru satrieca mījotā dēla nāve.

Viņš neraudāja un nesūdzējās, bet ar vislielāko vērību uzklausīja katru vārdu, kas tika runāts par viņa nelaimīgo dēlu. Stundām ilgi viņš sēdēja nelaiķa istabā, tūkstošo reizi pārlasīdams dēla pēdējās rindiņas, ko tas pirms nāves bija uzrakstījis.

Visi, kas bija pazinuši Redžiju Veldraku, jau no pirmās satikšanās iemīļoja viņa tēvu, kura klusās skumjas un dziļās sēras vēl vairāk saasināja to naidu, ko katrs juta pret Emīlu Lubā.

Da Kosta bija tas, kurš prata uzpūst šo naida dzirksteli par milzīgu ugunskuru.

Kādu nakti, kad vecais Veldraks pa paradumam bez mērķa klīda apkārt pa pilsētu, da Kosta viņu uzrunāja un, norādīdams uz Lubā uzņēmuma apgaismotajiem logiem, sacīja:

—   Tur jūsu dēls dabūja triecienu, kas prasīja viņa dzīvību. Viņš nav* pirmais, kuru Lubā, dzīdamies pēc bagātības, iedzinis nelaimē un nāvē.

Veldraks pavērsa savu bālo seju norādītajā virzienā un klusēdams pamāja ar galvu.

Da Kosta labi zināja, ko sēj, un nebūt nebija pārsteigts, kad redzēja, ka vecais vīrs pagriezās un stingriem soļiem devās pāri ielai, kur atradās Lubā veikals. Līdz šim viņš nekad vēl nebija apmeklējis šo vietu, kur viņa dēls bija pavadījis sava mūža pēdējās stundas.

Da Kosta zināja, kā Lubā sagaidīs šo mazo, nevarīgo vecīti, un tāpēc steidzās uz kazarmām, lai brīdinātu kareivjus.

—   Jūsu Veldraka kungs nupat aizgāja pie Lubā. Droši vien Lubā uzcels viņu uz skatuves' un liks tam dejot savu viesu priekšā.

Ar to pietika.

Kareivji sasniedza notikuma vietu pirms viņa, tomēr da Kosta vēl dabūja redzēt, kā Veldraku izveda no lokāla. Sejā tam bija dziļa brūce, no kuras plūda asinis.

Iekšā viss vārījās kā ellē. Orķestris spēlēja bez pārtraukuma, pūlēdamies pārspēt citus trokšņus. Daudzi no viesiem, lai visu labāk pārredzētu, bija sakāpuši uz galdiem un skaļi klaigāja, mēģinādami pārkliegt mūziku. Zāles vidū daži viesmīļi un kāda dejotāja pūlējās atturēt pulciņu kareivju, kas tiecās uz spēļu telpu ieejas pusi.

—    Lai Lubā nāk šurp! — viņi sauca.

—   Lubā nekā no visa tā nezina, — dejotāja apgalvoja. — Viņš nav .šo vīru pat redzējis. Viņš nepieņēma to, jo viņam nebija laika.

—    Nu, protams, viņam bija jāgriež rulete, ar kuras palīdzību viņš jau tik daudz ļaužu padarījis nelaimīgus!

—    Viņš lika to izsviest!

—   Nav tiesa! Tas vīrs neļāvās pierunāties un ne par ko negribēja iet ārā.

—    Sākumā mēs viņu vieglītiņām izlikām aiz durvīm.

—    Bet viņš lauzās atpakaļ.

—    Kur Lubā?

Uztraukums bija sasniedzis visaugstāko pakāpi, kad beidzot ieradās Lubā.

—    Bet, kungi! Kungi!

Viņa augstprātīgā izturēšanās vēl vairāk saniknoja pūli.

Kareivju bars vēl arvien pieauga. Da Kosta šaudījās no vienas vietas otrā, paredzēdams savu cerību drīzu piepildīšanos. Lubā neļāvās iebaidīties un ar neslēptu nicināšanu nostājās pretī kareivjiem.

Nievājošā balsi viņš aizrādīja, ka neesot nozīmes sacelt tādu troksni kaut kāda nelgas dēj, kam nav bijis pat tik daudz goda jūtu, lai nomaksātu savus parādus.

Skaļš pliķis pārtrauca viņa runu.

Lubā sita pretī. Apkalpotāji steidzās tam palīgā, un zālē iesākās nikna dūru cīņa.

—    Izdauzīsim visu!

Šis aicinājums izsauca pūlī dzīvu atbalsi. Kāda vīna pudele sašķīda pret vienu no lielajiem spogujiem, to sadauzīdama. Un tūliņ pēc tam gaisā sāka lidot pudeles, trauki un krēsli, salauzdami un sašķaidīdami visu, kas gadījās ceļā. Sacēlās neaprakstāms troksnis.

Dāmas kliegdamas metās uz izeju; viņu pavadoņi steigā tām sekoja.

Bet no ielas arvien vēl nāca klāt jauni laužu bari, vēl vairodami zālē valdošo troksni un kliegšanu.

—    Zēni, metiet visu pa logiem ārā!

—    Atņemiet tam visu, ko viņš salaupījis, un iemetiet jūrā!

Velnišķīgā priekā da Kosta uzlēca uz skatuves un ieskrēja

ģērbtuvītē. Tā bija tukša. Gar sienām karājās viegli skatuves tērpi; spogulis bija drapēts ar muslīnu. Acumirklī da Kosta jau bija sakūris uguni.

Kad viņš iznāca zālē, tā bija jau tukša. Pūlis spiedās tuvāk kāpnēm, lai redzētu, kas notiek augšstāvā, kurp tagad bija pārgājuši satracinātie trokšņotāji. Zālē biezā grīdsega bija no vienas vietas nolaistīta ar alkoholu, kas, pudelēm plīstot, bija šķīdis uz visām pusēm. Da Kosta nezaudēja laiku: daži sērkociņi pārvērta zāli vienā vienīgā liesmu jūrā, kuras mēles jau sniedzās pie griestu dekorācijām, kas acumirklī uzliesmoja.

Kad uguni beidzot pamanīja, nevienam pat nenāca prātā to dzēst. Panikā visi steidzās ārā no degošā nama, kliegdami un lādēdamies.

Da Kosta bija pirmais, kurš izkļuva uz ielas un pasteidzās pamukt pietiekami tālu, lai varētu justies drošībā. No turienes viņš priekā mirdzošām acīm nolūkojās, kā liesmas pamazām pārņem visu namu.

Vēl nebija vēls. Ļaudis skrēja viņam garām, uztraukumā jautādami, kur deg. Izdzirduši par kareivju sarīkotajām nekārtībām, atsteidzās arī virsnieki un militārā policija.

Garām pagāja arī Harlejs Brauns. Lubā uzņēmuma izpostīšana viņu nebūt neuztrauca; viņam tikai bija nepatīkami, ka to pastrādājuši kareivji, kuriem par to varbūt nāksies ciest.

Da Kosta, kurš ilgojās pēc kāda, ar ko varētu dalīties savos priekos, pēkšņi pamanīja netālu stāvošo vecā Veldraka salīkušo stāvu.

—    Lubā veikals deg! — viņš gavilēdams to uzrunāja. Pienāca arī Brauns un uz mirkli apstājās līdzās Veldrakam. Viņi

abi klusēja; vienīgi da Kosta nespēja atturēties no kārdinājuma pamēļot.

Karaspēka nodaļas jau griezās atpakaļ uz kazarmām. Lubā pienāca pie mazā pulciņa. Viņš bija bez svārkiem, kuri tam burzmā bija norauti.

—   Tas jums dārgi maksās, kaptein Harlej Braun! — viņš draudošā balsī iesaucās, naida pilnu skatienu lūkodamies virsnieka sejā.

—    Redzēsim, ko par to teiks militārās varas iestādes, ar kurām jūs vēl nesen biedējāt mani!

—    Ja tev nav salmi pakausī, Lubā, tad tu vienkārši taisīsies prom no šejienes pēc iespējas ātrāk, — da Kosta piezīmēja. — Neaizmirsti, ka iestādes tev var uzstādīt dažu labu jautājumu, kas tev nemaz nebūtu patīkami!

—    Ā, tu ari šeit? Bez šaubām ari tu piedalījies šajā lietā, da Kosta! Es to zinu, jo Ženija tevi ir redzējusi. !

—   Vai nu viņa gribēs nākt man līdzi uz "Tripoli"? — da Kosta zobojās.

—    Varbūt gan… un es arī! Vai dzirdi? Es aizdzinu tevi no "Portsaidas"; aizdzīšu ari no "Tripoles".

—   Lai paliek draudi, Lubā! Mani ar tiem neiebiedēsi! Diezgan esmu no tevis cietis pagātnē, un to visu tu vēl kādreiz nožēlosi!

—    da Kosta kliedza ienaidniekam sejā, neslēpdams savas gaviles.

—     Es nekad neko nenožēloju! — Lubā atcirta, pagriezdams viņam muguru. —Ja jūs domājat, kaptein Braun, ka šis gadījums mani piespiedis atstāt "Maltu", tad jūs loti maldāties.

—    Tam nav nekādas nozīmes, Lubā. Es teicu, ka jūs aiziesiet

—    un jūs aiziesiet, — virsnieks pārliecinošā balsī atbildēja. — Šis vakars padara jūsu noziegumu nastu vēl smagāku, jo tie nelaimīgie, kuriem šā nedarba dēļ nāksies ciest, ir jūsu upuri.

—    Parūpēšos, lai ari jūs kļūtu par manu upuri, — Lubā caur zobiem norūca. — Jūs nožēlosiet to, ka esat kādreiz pacēlis roku pret mani.

—  Vienīgais, ko es mūžam nožēlošu, ir tas, ka tu nesadegi kopā ar savu namu, — da Kosta atkal piezīmēja.

Lubā uzmeta viņam iznīcinošu skatienu.

—    Labi, labi, — viņš sacīja. — Man vēl laika diezgan.

—    Jā, līdz taisnīgam sodam, — kapteinis Brauns piebilda.

—    Un es arī vēl esmu, — da Kosta papildināja.

—   Nu, no tādiem kā tu, man nav bailes! — Lubā nicīgi iesaucās. — Ar jums abiem es tikšu galā. Lai nāk tādu vēl vairāk!

Veldraks, kurš visu laiku vērigi bija sekojis ķildai, pagriezās un nesteidzīgi aizgāja.

Stundu vēlāk, kad Harlejs Brauns meklēja un taujāja pēc viņa visās malās, vecais vīrs stāvēja ceļos sava dēla kapa priekšā.

—   Tas notiks, Redžij, — viņš čukstēja, it kā kādu mierinādams. — Tu tiksi atriebts. Par to es rūpēšos. To es neaizmirsīšu. Es neatgriezīšos savās mājās, iekams viņš nebūs saņēmis savu pelnīto sodu. Tu tiksi atriebts, Redžij. Pacieties, mans dēls…

3 Caur logu

Likās neticami, ka šī istaba atrodas Londonas rietumu daļā.

Sienas bija drapētas austrumnieciskām tapetēm un spilgtiem zīda audumiem; eksotiskiem rakstiem izšūti spilveni mētājās visur, kur vien tiem bija atradusies vieta; zemās turku kušetes priekšā stāvēja apzeltīta ūdens pīpe, un tvaiki sajaucās ar smaržīgas cigaretes dūmiem, kas viegliem mutulīšiem izplūda no jaunās meitenes mutes. Viņa bija atlaidusies mīkstos spilvenos un uzlikusi kājas uz maza, glezni izkrāsota soliņa.

Istabu vāji apgaismoja viena vienīga bronzas lampa, kas garās ķēdītēs nokarājās no griestiem; tās zaļganā, drūmā gaisma atspogulojās pie ūdens pīpes sēdošā vīrieša melnajos, cieši pieglauztajos matos. Viņš bija ģērbies eiropiešu uzvalkā, kam virsū bija uzmesti izšūti austrumnieku svārki. Meitene, kura jutās kā apreibusi no šīs apkārtnes, kas ļāva tai pilnīgi iedzīvoties Austrumu ilūzijā, uzlūkoja viņu kā šīs romantikas nešķiramu piederumu. Šo iespaidu vēl vairāk padziļināja viņa lauzītā angļu valoda.

—    Kā liekas, tad jūs jau pazīstat Kairu, — vīrietis piezīmēja.

—    Nē. Zinu par to tikai tik, cik Džims man stāstījis. Senāk viņš zināja dažu labu interesantu stāstu.

—   Un tagad tas vairs tā nav? — vīrietis jautāja. Meitene mazliet saviebās.

—  Tagad viņš vairāk mīl runāt par slepkavībām un laupīšanām nekā par Kairu un Bagdādi. Bet nerunāsim tagad par viņu. Šeit būdama, es gribu pilnīgi aizmirst, ka atrodos Anglijā. Lai paliek ikdienība un mietpilsonība, šeit es gribu sapņot.

—   Priecājos, ka varu sagādāt jums šo iespēju pasapņot. Jūs taču nenožēlojat mūsu draudzību? Jūs nesarūgtina mazās neērtības?

—    Es tās neievēroju, ja vien man izdodas uz kādu stundu nokļūt šajā brīnišķīgajā pasaulē.

—   Nožēloju, ka jums arvien tik drīz nākas no tās atkal šķirties, — viņš piezīmēja. — Vai nebūtu daudz patīkamāk, ja jūs tajā varētu pavadīt visu mūžu? Ja šī dzīve nebūtu tikai dažu krāsainu audumu un izrakstītu soliņu radīta ilūzija četrās mūra sienās?…

—   Neturpiniet — jūs mani sāpiniet un … dariet nelaimīgu! Jūs zināt, ka es mīlu Austrumus vairāk par visu pasaulē, un tomēr man nekad nebūs lemts tos skatīt!

—   Kālab gan ne, Kēte? Jūs attur vienīgi važas, ko uzliek sabiedrības mietpilsonība, kuru jūs vēl nupat nonicinājāt. Ja vien jūs…

—    Kas tur nāk? — viņa to pārtrauca, izdzirdusi zvanām pie durvīm.

—    Es nevienu negaidu, — viņš sacīja. — Millers parūpēsies, lai mūs netraucē.

Millers tomēr bija atvēris durvis un lūdza abus ienākušos kungus mirkli uzgaidīt.

—    Kas tur ir? — Lubā sauca, kad sulainis pieklauvēja pie istabas durvīm.

Izdzirdusi Millera atbildi, meitene šausmās pietrūkās kājās.

—   Tēvs!… O, laidiet mani, laidiet ātrāk! Kā lai tieku prom no šejienes?

Vina paķēra mēteli un cepuri un sāka steigā ģērbties.

—    Sētas durvis jau vairs nevar izlietot. Atliek vienīgi logs. Bet vai nebūs labāk, ja es tos kungus nemaz nepieņemšu? — Lubā sacīja.

—   O, nē — jums vajag viņus pieņemt! Citādi viņiem var rasties aizdomas. Bet kā lai izkļūst caur logu?

—     Pa ugunsdzēsēju trepēm. Tikai tad jums nāksies labi ātri skriet prom, jo trepju apakšējā daja ir savienota ar trauksmes zvanu, kurš, jums nokāpjot, sāks darboties. Zemē nokļuvusi, tūliņ steidzieties pazust aiz nama stūra, lai neviens jūs nepamana. Nebīstieties, gan viss būs labi.

Viņš piegāja pie loga un sāka to raustīt, pūlēdamies atdarīt. Tomēr logs nepadevās. Lubā piegāja pie durvīm, aiz kurām stāvēja Millers.

—    Kas tam sasodītajam logam noticis, Miller? — viņš jautāja.

—    Tas ir pieskrūvēts, kungs. Skrūves iet caur rāmja apakšējo daju, — sulainis paskaidroja.

Lubā uzdedza elektrību un atgriezās pie loga, kur meitene velti pūlējās atskrūvēt cieši piegrieztās skrūves. Viņa tikko valdīja asaras, kas ar varu spiedās tai acīs.

—   Viņam taču nevar būt ne jausmas par to, ka jūs esat šeit, — Lubā viņu mierināja. Skrūvju asās malas tam sagrieza pirkstus, bet nekustējās no vietas. — Būs labāk, ja es šo kungu apmeklējumu noraidīšu.

—    Nē, nē! — meitene iesaucās. — Baidos, ka viņš varbūt ko nojauš. Man jātiek prom, pat ja mums nāktos izsist logam rūtis!

Beidzot viņam tomēr izdevās atgriezt skrūves un atvērt logu. Izbaiļu pārņemta, jaunava pat aizmirsa atsveicināties. Atri viņa izrāpās pa logu un sāka steidzīgi kāpt pa stāvajām trepēm. Izdzirdusi trauksmes zvana skarbo skaņu, viņa tā pārbijās, ka nolēca no trešā pakāpiena, un mirkli vēlāk jau bija nozudusi miglainajā krēslā.

—   Aiciniet viņus iekšā! — Lubā uzsauca kalpotājam, atslēgdams durvis.

Steigšus viņš paķēra dažas segas un spilvenus un iemeta tos guļamistabā. Pievēris tās durvis, viņš ar kabatas lakatiņu pārsēja sagriezto pirkstu un devās pretim viesiem.

—    Piedodiet, ka liku jums gaidīt, — viņš atvainojās. — Biju aizmidzis un maldījos tālajā sapņu zemē, bet jūsu apmeklējums mani atgrieza vispatīkamākajā īstenībā.

Neraugoties uz Lubā laipnību, abi apmeklētāji juta, ka ir to iztraucējuši, un tāpēc pasteidzās pie pirmās izdevības atkal aiziet.

Izteicis savu visdzijāko nožēlu, Lubā pavadīja viņus līdz durvīm un laipni atsveicinājās.

Taču, kolīdz durvis aiz viņiem bija aizvērušās, visa laipnība izzuda no Lubā sejas, un tajā bija lasāms vienīgi niknums.

—    Miller!

—    Jā, kungs, — sulainis atsaucās.

—   Ko gan tas nozīmē? Kāpēc logs bija tik cieši aizskrūvēts, it kā tam mūžīgi būtu jāpaliek aizvērtam? Es atlauzu nagu un nobrāzu pirkstiem visu ādu, pūlēdamies atgriezt skrūves. Kāpēc tās bija tik cieši piegrieztas?

—    Logs arvien ir aizskrūvēts, kungs, jo sevišķi naktīs. Tā ir daudz drošāk, jo ugunsdzēsēju trepes iet cieši garām.

—   Vai tāpēc to vajadzēja tā nocietināt, ka atvēršanai gandrīz jānoplēš visa ēka? — Lubā norūca, dusmodamies, ka Millers iedomājies tam runāt pretī.

—    Es piegriezu skrūves tikpat cieši kā vienmēr, it sevišķi tik miglainos vakaros kā šodien. Kādreiz jūs pats priecāsieties, ka logam tik ciešas skrūves.

Bet, ja viņš cerēja, ķa šāda atbilde izkliedēs kunga īgnumu, tad viņš maldījās.

—    Ko tad tas nozīmē? — Lubā neuzticīgi iesaucās.

—    Neko sevišķu, — sulainis atbildēja, savilkdams nevainīgu seju. — Es tikai domāju, ka šis skrūves var aizkavēt zagju ielaušanos jūsu dzīvoklī.

Lubā atgriezās istabā un, piegājis pie loga, palūkojās ārā. Tiešām, noziedznieki labi varētu izmantot ugunsdzēsēju trepes, lai iekļūtu dzīvoklī, ja vien tās nebūtu savienotas ar trauksmes signālu.

Nolaidis loga aizkaru, viņš, palika domīgs stāvam istabas vidū.

Viņam taču bija tik daudz ienaidnieku…

Ak, nieki!

Viņš nicīgi paraustīja plecus.

Kurš gan uzdrošināsies aizskart viņu, Lubā?

4 Bēgle

Dažas dienas pēc notikuma Lubā dzīvoklī tā pati meitene klusā balsī sarunājās ar kādu baltā laboratorijas halātā ģērbušos vīrieti, kurš turēja rokā retorti. Rietošās saules stars, ielauzdamies caur loga violetajām rūtīm, ieslīpi krita viņa neglītajā sejā, kurā nebija nekā pievilcīga.

—    Saprotiet taču, ka ir labāk, ja jūs ejat tūlīt, — viņš čukstēja, uzmanīgi vērodams tukšo retorti. — Mums jāsargās, lai mūs neviens neredzētu sarunājamies.

—    Baidos, ka viņš jau ir novērojis, ka mēs reizēm satiekamies.

Viņa pagrieza galvu un nobijās, ieraudzījusi aiz sevis tā cilvēka

nopietno, labsirdīgo skatienu, kura klātbūtne tai pašreiz bija visnepatīkamākā.

—    Ā, tēvs!… Nemaz nedzirdēju tevi ienākam… Es ielūkojos laboratorijā, cerēdama šeit sastapt tevi, — viņa stomījās. — Vai nenāksi izdzert kādu tasi tējas, pirms ķeries pie darba?

—   Jā, Kēte. Nupat nācu, lai apjautātos, vai tu nepiedāvāsi man to. Baidījos, ka tikai tu nebūtu izgājusi.

Pateicis dažus vārdus savam asistentam, viņš kopā ar jauno meiteni devās augšup savā dzīvoklī.

—    Man arvien likās, ka tu nemaz neievēro Beriju, — vecais kungs ieminējās, kad viņi jau sēdēja pie galda.

—   Jā… — jaunava samulsa. — Bet man šķiet, ka viņš tomēr ir diezgan interesants…

1 — Jā, varbūt. Viņš ir samērā krietns darbinieks, tikai pēdējā laikā mazliet paviršs kļuvis… un tad vēl…

Viņš apklusa un domīgi sarauca pieri. Viņš negribēja skaji izteikt šaubas par sava asistenta godīgumu. Kopš Čarlza Berija iestāšanās darbā no laboratorijas bija pazuduši vairāki vērtīgi instrumenti.

Otrā rītā jaunava agri bija kājās. Uzrakstījusi kādu vēstuli, vioa ielika to savā rokassomiņā. Promejot viņa uz kāpnēm sastapās ar veco saimniecības vadītāju.

—   A, Kētes jaunkundze! Kurp tad jūs šorīt tik agri — vēl pirms brokastīm? — viņa izbrīnā iesaucās.

—    Man jāiziet. Vispirms gribu pasūtīt Koventgārdenā puķes, un tad esmu norunājusi satikties ar kādu draudzeni. Var gadīties, ka pārnāku tikai pēcpusdienā, — meitene atbildēja, steigdamās uz izeju.

Vakarā pa pastu pienāca vēstule, kuru meitene no rīta bija rakstījusi. Aploksne bija apzīmogota Doversa pasta kantorī.

Čarlzs Berijs todien neieradās darbā, un arī pēc tam viņš nekad vairs nebija redzams savā darba devēja namā.

Visa taujāšana un meklēšana palika bez kādiem panākumiem. Bet meitene, kura tik loti bija sapņojusi par Austrumu burvīgajiem noslēpumiem, pati savām acīm nu vēroja šā sapņa īstenos tēlus. Viņa sēdēja līdzās Emīlam Lubā, nolūkodamās uz pilsētas lēzenajiem jumtiem, uz šauro ielu labirintu un raibo krāsu mudžekli, ko apspīdēja pusdienas saule. Tālumā bija redzams smilšu tuksnesis, pār kuru kustējās tumšu punktiņu rinda — kamieļu karavāna.

—   Es nevaru noticēt, ka tas viss ir tiešām īstenība! — meitene sajūsmā iesaucās.

—    Jā, tā ir īstenība, tā ir patiesā dzīve, — Lubā atbildēja, un viņa balsī bija dzirdama dziļa apmierinātība. — Garlaicību tu esi pametusi aiz sevis, un nu sākas īstā dzīve. Es zināju, ka reiz mēs kopā nokļūsim Autrumos.

—    Kā tu varēji to zināt? Es…

—   Tā bija mana vēlēšanās, un es arvien savas vēlēšanās piepildu. Es vēlējos aizvest tevi no tā cilvēka… un to arī panācu.

—    No Džima?

-Jā.

—    Tu runa ta, it ka nicinātu viņu, Emīl?

Viņš iesmējās.

—     Nē. Man ir nopietnākas darīšanas, nekā nicināt tos, kas stājas man ceļā. Man pietiek ar to, ka vienmēr tieku tiem garām.

—    Bet Džims taču nav nodarījis tev nekā ļauna?

Viņš paraustīja plecus.

—    Gar Džimu, kā tu viņu sauc, mums nav nekādas daļas. Runāsim labāk par ko citu.

Kad saule jau tuvojās rietam, viņi izgāja tirgus laukumā, kur meitene nevarēja vien beigt priecāties par visu, ko redzēja. Viss, kas atgādināja Angliju vai angļus, viņai šeit likās liels un neglīts. Tādēļ viņa ar nepatiku uzlūkoja kādu svešu eiropieti, kas klusā balsī to uzrunāja brīdī, kad Lubā bija iegājis kādā tirgotāja būdā, pie kuras viņi bija apstājušies aplūkot dažas izliktās mantas.

—    Atvainojiet, jūs taču, cerams, neesat iekļuvusi kādās nepatikšanās? — svešais anglis ātri jautāja. — Kā liekas, tad jūs esat šeit bez draugiem… un kopā ar Lubā. Mēs esam tālu no Anglijas, un…

—   Tiesa gan, bet tas vēl nedod jums tiesības uzmākties svešai sievietei, — Kēte atcirta, sašutumā pietvīkdama. — Es jūs nepazīstu.

—    Protams. Bet jums jāzina, ka es pazīstu Lubā, kurpretī jūs, kā redzams, viņu nepazīstat.

—    Pazīstu viņu pietiekoši, lai prastu cienīt viņa… draudzību. Jūsu padomi man gluži lieki, — viņa atcirta, ar nicināšanu novērsdamās no svešinieka.

—    Es gan esmu jums svešs, — nepazīstamais turpināja maigā balsī, — bet tomēr nopietni ieteiktu jums atgriezties mājās.' Lai kādas nepatikšanas jūs sagaidītu dzimtenē — atstājiet Lubā, kamēr vēl nav par vēlu.

Šinī acumirklī Lubā iznāca no tirgotavas. Viņu pamanījis, svešais ātri iejaucās tirgus laukuma drūzmā un pazuda, pirms vēl Kēte paguva tam atbildēt. Lubā stāvēja tirgotavas durvīs, sarunādamies ar kādu jaunekli, kurš vadīja nelielo veikalu. Viņi abi nolūkojās pakaļ kādam pircējam, kurš steidzās prom no tirgotavas, nezdams1 padusē kādu nelielu priekšmetu, ko tas, acīmredzot, nupat bija ieguvis.

—    Dīvaini, — Lubā piezīmēja, atgriezdamies pie jaunavas. — Tas svešais cilvēks nupat nopirka kādu pavisam nevērtīgu grabažu, samaksādams par to dārgu naudu; un nu viņš steidzas prom, it kā baidīdamies, ka kāds tam neatņem nopirkto lietu… Bet palūkojies uz to jaunekli!

Priecādamies par izdevīgo veikalu, jauneklis kaut ko dzīvi stāstīja savam tēvam, veikala īstajam īpašniekam. Vecais vīrs vienaldzīgi noklausījās viņa stāstā, bet tad pēkšņi sāka lamāties un lādēties.

—    Ko! — viņš uztraukts kliedza. — Viņš tev piedāvāja tādu summu, un tu noplēsi viņam tikai divreiz vairāk? Tu, aitasgalva!

Lubā pārtulkoja viņa vārdus Kētei.

—   Bet cena taču bija divpadsmit reizes augstāka par priekšmeta vērtību, — jauneklis taisnojās.

—    Kā tu to zini, muļķi? Vai gan tu domā, ka viņš būtu tik daudz piedāvājis, ja lieta nebūtu tā vērta? Ak, ko gan esmu nogrēkojies, ka tieku sodīts ar tādu nelietīgu dēlu!

Lubā ar Kēti turpināja savu ceļu.

—    Kas tur īsti notika? — meitene jautāja.

Viņš domīgi sarauca uzacis.

—  Tas cilvēks samaksāja nesamērīgi dārgu cenu par kādu vienkāršu, stikla pērlēm un krāsainiem stikliņiem izgreznotu kastīti. Es labprāt gribētu zināt, ko tas nozīmē, — viņš piebilda.

Atgriežoties mājās, Kēte nebija tik sajūsmināta, kā promejot. Negaidītā satikšanās ar svešo angli un viņa noslēpumainie aizrādījumi tomēr bija atstājuši uz viņu iespaidu.

Saule jau rietēja, kad viņi beidzot tuvojās nelielam pakalnam, uz kura atradās viņu māja. Pilsēta tagad izskatījās neglīta un netīra.

Viņa ciešāk piespiedās pie Lubā.

Smaidīdama viņa tuvojās sava nama vārtiem, bet pēkšņi iekliedzās un palika izbailēs stāvam: pagalmā stāvēja Čarlzs Berijs. Tikai īsu mirkli viņa sastapa tā skatienu, bet viņa acīs bija tik daudz naida un nicinājuma, ka meitene nodrebēja.

—    Iesim iekšā, — viņa sacīja Lubā. — Man salst.

5 Kastīte ar stikla izrotājumiem

—   Mīļā Kēte, man būtu ļoti patīkami, ja tu atturētos no saviem nevajadzīgajiem aizrādījumiem. Tādēļ lūdzu tevi turpmāk vairs neuztraukties par manām kļūdām.

Klusēdama viņa to uzlūkoja. Viņa jau sen vairs nesatrūkās, dzirdot viņa skarbo balsi un vērojot viņa naida pilno skatienu.

Pacietīgi viņa gaidīja turpmākos paskaidrojumus, kuriem vajadzēja sekot ievadam. Viņa zobojošais tonis un ļaunais skatiens nevēstīja neko labu, un Kēte it labi vēl atcerējās viņa dusmu neseno cēloni.

—    Par nelaimi, es pēdējā laikā vairs neprotu izdarīt tev pa prātam, — viņš turpināja. — Ļoti nožēloju… tomēr ceru, ka arvien pratīšu savas intereses stādīt augstāk par kādas sievietes iedomām.

Viņš rūpīgi aizdedza cigāru un izsvieda sērkociņu pa vaļējo logu dārzā.

Istabā valdīja krēsla, jo ugunis vēl nebija iedegtas.

Kēte bija atnākusi šajā mazajā istabiņā, bēgdama no pārpildītajām, spilgtas gaismas pielietajām spēļu zālēm, kur Lubā pēc sava paraduma dibināja savu labklājību uz citu cilvēku rēķina.

—   Jā, to jau redzēju, kā tu pirmīt spēlē apkrāpi jauno amerikāni, — viņa dzēlīgi piezīmēja.

—    Par to labāk nerunāsim, mīlā Kēte, — Lubā viņu pārtrauca, un viņa balsī ieskanējās draudi. — Pirmīt tu piejāvi lielu… vieglprātību, un vienīgi manas atjautības dēj tā pagāja mums bez sekām. Lai paliek sīkumi — man šķiet, ka tā būs labāk. Pietiek ar to, ka tu negribi man palīdzēt manās veikala darīšanās. Ja es tev būtu piedāvājis dejotājas vietu kabarē, tad tu varētu vēl atsaukties uz to, ka šāda nodarbošanās nav piemērota tavam sabiedriskajam stāvoklim un audzināšanai, bet es taču prasīju no tevis vienīgi to, lai tu sēdētu pie spēļu galda un būtu skaista.

Viņš paraustīja plecus.

—    Var jau būt, ka tas tev nav pa spēkam, jo tu vairs neesi nekāda skaistule, tomēr man šķiet, ka arī šis trūkums tevi nevarētu kavēt būt laipnai.

—     Nu, un? — viņa jautāja, saprazdama, ka tas vēl ir tikai ievads.

—   Un tā kā es vairs nespēju darīt tevi laimīgu, tad esmu nolēmis atdot tevi kādam citam, kurš to pratīs labāk.

—   Atdot… mani?… — viņa pa pusei piecēlās no krēsla, un viņas sejas bālums bija saskatāms pat istabas tumsā.

Viņš kā atgaiņādamies pacēla roku.

—   Neesi netaisna, Kēte, un nepārproti mani. Es runāju par tev piemērota vīra atrašanu, un par to es parūpēšos, lai tava laulības dzīve būtu laimīga.

Viņa gribēja ko sacīt, bet nespēja izrunāt ne vārda.

—   Turklāt tāds sens draugs kā Čarlzs Berijs… Viņš taču tev ir vecs draugs, vai ne? — Lubā dzēlīgi piebilda.

—   Es lai precētu Čārlzu Beriju? — viņai aizrāvās elpa. — Tas nekad nenotiks!

—   Gan jau, gan jauj mīļā Kēte — tu katrā ziņā viņu apprecēsi. Es tā vēlos!

—    Bet es nevēlos!

—   Un to tu saki man, kurš vēl tev tikai labu! — viņš pārmetošā balsī iesaucās. — Kā gan es lai atgriežos Anglijā, ja man jāpamet tevi šeit vienu, nepasargātu! Par ko gan tu mani uzskati? Vai domā, ka man nemaz nav sirdsapziņas?…

Viņš gribēja vēl ko piebilst, bet šajā acumirklī istabas durvis tika atrautas, un pa tām ieskrēja kāds cilvēks, ar troksni aizcirzdams aiz sevis durvis.

—    Vai jūs esat šeit, Lubā? — kāda balss jautāja.

—   Jā. Kas jūs esat?

—Vasilesko. Vai varat noslēpt pie sevis kādu lietu, kamēr tieku vaļā no saviem vajātājiem? — svešais aizelsies jautāja.

Viņš apklusa un ieklausījās. Koridorā, kas savienoja istabu ar spēju zāli, jau bija dzirdami steidzīgi soli.

—  Viņi man seko pa pēdām un tūlīt jau būs šeit! Paslēpiet šo. Kad briesmas būs pāri, arī jūs dabūsiet savu dalu, Lubā.

Atri iespiedis Lubā rokā kādu priekšmetu, svešais izkāpa pa zemo logu un aizskrēja uz dārza žoga pusi…

Tiklīdz Lubā bija paslēpis priekšmetu zem kāda spilvena, durvis no jauna tika atrautas, un istabā iedrāzās trīs vīrieši.

—   Kas tad nu atkal? Kas jūs tādi esat? — Lubā tiem uzsauca, uzgriezdams elektrību.

—    Šeit kāds zaglis… ar visu laupījumu, — viens no svešajiem aizelsies iesaucās. — Kur viņš palika?

—     Nupat viņš iebruka manā istabā ar tādu pašu pārdrošu nekaunību kā jūs, mani kungi. Bet viņš šeit neuzkavējās tik ilgi. — Un Lubā norādīja ar roku dārza virzienā.

Negaidīdami tālākus paskaidrojumus, gūstītāji izlēca pa logu dārzā, un dažus mirkļus vēlāk jau bija nozuduši tumsā.

—    Paliec šeit un uzmani, lai neviens nepieskaras šai lietiņai! — Lubā pavēlēja un ari izlēca dārzā. Vasilesko bija apsolījis viņam daju; bet Lubā nekad vēl nebija dalījies laupījumā ar citiem un arī turpmāk nedomāja to darīt.

Svešie bija pārlēkuši pār dārza mūri, lai nokļūtu šaurajā ieliņā aiz dārza. Lubā turpretī negribēja sabojāt uzvalku, tādēj izgāja pa dārza vārtiņiem.

Tālumā vēl bija dzirdami skrejošu cilvēku soļi, un Lubā uzmanīgi sekoja tiem.

Tūlīt aiz viņa dārza sākās augsts mūris, kas iežogoja kaimiņu namu. Sētas iekšpusē augošie koki stiepa savus zarus pāri mūrim. Vietām tie bijā nokarājušies tik zemu, ka viņu ēnā viegli varēja paslēpties.

Šajā vietā gūstītāji beidzot panāca galīgi nogurdināto bēgli. Lubā, kurš drošā atstatumā sekoja tiem, dzirdēja uztrauktu sarunu, tad dobju sitiena troksni, aprautu kliedzienu… un tad viss apklusa.

Paslēpies zem kāda kupla koka zariem, Lubā pieplaka mūrim, lai gūstītāji, atpakaļ nākot, viņu nepamanītu. Bet drīz viņš nomierinājās, jo svešie, brīdi apspriedušies, klusu lādēdamies, aizgāja pretējā virzienā.

Dažas minūtes nogaidījis, viņš atstāja savu paslēptuvi un devās pie zemē gulošā ķermeņa.

Kēte arvien vēl sēdēja tajā pašā istabā, kur viņš to bija atstājis.

Gaismā nokļuvis, viņš rūpīgi aplūkoja savas rokas un drēbes; nekādu traipu uz tām nebija.

—   Kas noticis? — viņa jautāja, vērodama Lubā neparasto izturēšanos.

—    Man šķiet, ka tie nelieši būs nonāvējuši nabaga Vasilesko. Bet gar to mums nav nekādas daļas. Vai saproti? — viņš draudošā balsī jautāja. — Mēs nekā nezinām.

—    Bet tev taču ir tā lieta, kuras dēļ viņi tam sekoja.

—    Man nav nekā. Viņš nekā nav šeit atstājis. Ievēro to un neaizmirsti, mīlā Kēte. Vai tu jau redzēji to lietiņu? — viņš jautāja, paceldams spilvenu.

Viņa pakratīja galvu.

Aizvēris logu un nolaidis priekškaru, viņš sāka aplūkot savu necerēto guvumu.

Tā bija neliela, raibām-stikla krellēm izgreznota kastīte. Uztraukumā trīcošiem pirkstiem Lubā to atvēra — kastīte bija tukša.

—    Kā liekas, tad Vasilesko ir mazliet nokavējis, — viņš piezīmēja.

Kastītes iekšpuse bija izsista ar baltu ādu, bet dibens bija tāpat izlikts krellēm un stikla pērlītēm, kā vāka ārpuse. Aptaustīdams kastīti no visām pusēm, Lubā pēkšņi atguva cerību: piepiežot kādu slepenu atsperi, dibens atvērās kā vāks.

Tomēr jau nākošā acumirklī Lubā izlauzās lāsts: arī zem neīstā dibena bija tikai tukša, baltu ādu izsista telpa.

Brīdi viņš klusēdams vēroja tukšo kastīti. Bet tad tas no jauna atguva pašsavaldīšanos un vienaldzīgi paraustīja plecus.

—   Nu, — viņš piezīmēja, — par to jau samaksāja Vasilesko, ne es.

Nolicis kastīti uz galda, viņš aizsmēķēja cigāru.

—   Vai tu nepateiktu, ko nozīmē tavi vārdi, ka man jāprecas ar Čārlzu Beriju? — Kēte jautāja.

—   Tas nozīmē taisni to, un neko citu. Mums jāšķiras, bet pirms tam es tevi apprecināšu. Breimorhozas otrais stāvs Londonā pieder man, un es esmu nodomājis drīz tur atgriezties. Aiz dažiem iemesliem man ir no svara, lai tu apprecētu Čārlzu Beriju.

—   Bet tas taču nevar būt! Pat priekš tevis šāds darbs būtu pārāk netīrs un neģēlīgs! — viņa šausmās iekliedzās.

—   Netīrs? Neģēlīgs? Kāda nepateicība! Padomā vien, nūjā Kēte, ka es varētu izturēties pret tevi vēl daudz ļaunāk. Es…

Viņš aprāvās, un viņa skatiens no jauna pievērsās uz galda stāvošajai kastītei, kura visu laiku bija nodarbinājusi viņa smadzenes.

—    Nu es zinu! — viņš priekā iesaucās. — Šo lietiņu es jau reiz esmu redzējis… Tas bija…

—   Es negribu to dzirdēt! — viņa iekliedzās, zaudēdama pacietību. — Pabeigsim savu sarunu.

—    O, tas notika tajos laikos, par kuriem tu labprāt vēlētos ko dzirdēt, — viņš zobojās. — Jauku atmiņu laikos! Vai neatceries kādu dienu mūsu burvīgajā medusmēnesī, kad tirgū kāds vīrs samaksāja dārgu naudu par nevērtīgu kastīti? Mēs todien staigājām pa tirgus laukumu un…

—   Lai paliek, nerunā par to! — viņa iesaucās sāpju pilnā balsī.

Lubā iesmējās.

—   Jā: jauko atmiņu laiki… Cik žēl, ka šādi mirkļi nav mūžīgi.

—   Es viņus nenožēloju, — Kēte rūgti sacīja. — Man nāk atmiņā kāds cilvēks, kas mani brīdināja un kura padomu es vieglprātīgi noraidīju… Tas notika tajā pašā dienā…

—    Todien? Neatceros neviena cilvēka, kurš tev būtu varējis dot kādu padomu… Bet, lai nu tas viss paliek. Man jāiet atpakaļ pie maniem viesiem, vai — kā tu mīli sacīt — pie maniem upuriem.

Viņa skatiens atkal apstājās pie kastītes.

—   Šo kastīti es uzglabāšu kā piemiņu no tevis, mīļā Kēte,… kā atmiņu par mūsu burvīgās idilles dienām.

Viņš jau tuvojās durvīm, bet tad vēlreiz pagriezās atpakaļ.

—   Tev jau gan tādu piemiņu, protams, nevajag. Šo komplimentu varu tev teikt.

Viņš atkal iesmējās un izgāja no istabas, aizcirzdams aiz sevis durvis.

6 Cilvēks, kurš prata gaidīt

—    Vai jūs mani vairs nepazīstat, Miller?

Gadi gan bija atstājuši savu iespaidu uz Čārlza Berija ārieni, tomēr Millers viņu tūlīt pazina.

—   Kā klājas, Miller? — Berijs jautrā balsī turpināja, sniegdams Lubā sulainim roku.

—    Pateicos, — Millers atbildēja. — Un jums?

Senāk Berijs nekad nebija pret viņu tik laipni izturējies, un Millers nojauta, ka tas grib nodibināt ar viņu draudzīgas attiecības.

Viņi sastapās Breimorhozas priekšā, kādā aukstā, miglainā vakarā.

—    Nupat tikai atgriezos Anglijā, — Berijs sacīja. — Vai jums ir kāds brīdis brīva laika?

—    Pašreiz nesu Lubā kungam pēcpusdienas pastu.

—    Kur tad viņš ir?

—    Elektklubā. Vai vēlaties ar viņu runāt?

—  Taisni tādēļ jau es ari braucu šurp. Viņš neizturas pret mani, kā pienākas, un, ja viņš ari turpmāk rīkosies tāpat, tad es sakuršu tam īsti karstu elli. Vai neiesim iedzert kādu glāzīti? Es labprāt gribētu ar jums parunāt. Vai jums ļoti jāsteidzas?

—    Minūtes piecas jau varu ari pakavēties.

Viņi abi soļoja uz priekšu.

—    Kā tad Lubā kungs izturas pret jums? — Millers jautāja, vērodams Berija labo noskaņu.

—   Nu, viņš negrib maksāt to, kas pienākas. Kā, pēc jūsu domām, viņam pašreiz ir ar naudu? Laikam gan ne visai spīdoši?

—    Kā tā?

—   Vai jūs ko zināt?

Viņi neuzticīgiem skatieniem uzlūkoja viens otru.

—   Man šķiet, ka visprātīgākais būs, ja mēs runāsim atklāti, — Berijs sacīja. — Tas mums abiem var nākt par labu. Viņš ir pārtraucis savus maksājumus man, un nu es gribētu noskaidrot, vai tiešām viņa apstākļi ir tik bēdīgi.

—   Ari manu algu viņš vēl nav izmaksājis, — Millers piezīmēja.

—    Oho!

Berijs nogrima pārdomās.

Bi;īdi viņi turpināja ceļu klusēdami. Tad Berijs nejauši pagrieza galvu un ieraudzīja aiz sevis kādu neliela auguma vīrieti.

—   Kas tas tāds? — viņš jautāja Milleram, norādīdams uz svešo. — Man šķiet, ka esmu viņu jau vairākkārt redzējis, tikai nevaru atcerēties, kur.

—   Nezinu teikt. Es bieži sastopu viņu šajā apvidū. Man šķiet, ka no viņa nav ko bīties.

Viņi iegriezās tuvākajā bārā un apsēdās pie galdiņa. Berijam šķita, ka nu pienācis laiks vēl vaļsirdīgāk izrunāties ar Milleru.

—   Taisnību sakot, es jau reizi runāju ar Lubā, — viņš iesāka.

— Kā, pēc jūsu atgriešanās?

—  Jā. Jūs bijāt izgājis. Viņš man stāstīja, ka esot pavisam izputējis un gribot paklusām aizbraukt no šejienes, iepriekš savācis tik daudz naudas, cik vien būšot iespējams.

Millers klusu iesvilpās.

—    Tas tik ir jauki! Bet kā tad būs ar manu algu?

—    Es domāju, ka tas viss ir tikai nieki, kurus viņš izdomājis, lai izvairītos no maksāšanas. Bet, ja nu tas tiešām ir tā, tad lieta ir diezgan šaubīga.

Millera pārvērstā seja liecināja, ka viņš ir tādās pašās domās.

—    Lubā ir īsts nelietis, — Berijs piezīmēja.

—   Gluži manas domas, — Millers piekrizdams pamāja ar galvu. — Kad es iedomājos, ka viņš varētu mani iegāzt…

Berijs iesmējās.

—    Pret jums viņš, bez šaubām, nebūs ne labāks, ne godīgāks kā pret citiem — par to varat būt drošs, Miller, — viņš sacīja, bet tad pēkšņi apklusa.

Mazais vecītis, kuru tie pirmīt bija pamanījuši uz ielas, arī bija ienācis bārā un apsēdies pie blakus galdiņa. Viņš mierīgi izturēja Berija nikno skatienu.

—   Vai redzat, kāds varonis? — Berijs caur zobiem norūca. — Ienāk un pasūta glāzi limonādes!

Viņš gan bija pārliecināts, ka no vecā vīra puses nakādas briesmas nav sagaidāmas, tomēr šāds kaimiņš viņam nebija patīkams.

—    Un tas pēc visiem tiem gadiem, ko esmu viņam kalpojis! — Millers sarūgtināts iesaucās, domādams vienīgi par Lubā Un viņa viltīgajiem nodomiem. — Bet es jau sen turēju viņu aizdomās.

—    Un uz kā dibinājās jūsu aizdomas?

—     Es zināju, ka viņa veikali nav visai spīdoši, un ka viņam nācās izmaksāt lielas summas. Bez tam es pirms dažām dienām ieraudzīju ko tādu, kas man atvēra acis. Bet viņš ir tāds savādnieks, ka toreiz man ne prātā nenāca, ka viņam varētu būt tik ļauni nodomi.

—    Kas tas īsti bija, ko jūs redzējāt? — Berijs ziņkārīgi jautāja.

—    Ārzemju pase uz sveša vārda, bet ar viņa ģīmetni.

—    Tad vairs nevar būt šaubu: viņš ir nodomājis pazust no šejienes.

Berijs izdzēra savu glāzi vienā elpas vilcienā un strauji nolika to atpakaļ uz galda.

—   Un mūs viņš grib atstāt ar garu degunu… Vai esat precējies?

—    Pašreiz gatavojos kāzām…

—   Hm, skaista kāzu dāvana jums — darba devējs, kurš aizbēg, nesamaksājis algu… Dzeriet vēl vienu.

Vioi izdzēra vēl pa glāzītei, un Millers, kurš nebija pieradis pie alkohola, nu jau sajutās pavisam piekrāpts no sava kunga.

—    Kur tie gadi, kamēr es viņam kalpoju! — viņš sarūgtināts iesaucās.

—   Un par visu to esat nopelnījis šādu jauku kāzu dāvanu, — Berijs viņu kaitināja.

—     Bet kur tad paliks nauda, ko viņš man parādā? Ak, šis nekrietnais cilvēks! Vismaz man viņš taču varēja samaksāt.

Berijs bija ļoti apmierināts ar Millera pašreizējo garastāvokli. Viņa pripku bojāja vienīgi vecais vīrs, kurš arvien vēl sēdēja pie sava galdiņa, kāri klausīdamies abu sarunā.

—    Atvainojiet, — Berijs beidzot skali uzrunāja viņu. — Vai mūsu saruna jūs tik ļoti interesē?

—     Piedodiet, — svešais atvainojās, — bet tā taču nav mana vaina, ja es dzirdu, ka jūs runājat par Lubā kungu.

—   Varbūt viņš jums ir draugs?

—    O, ņē, nē! Es tikai loti interesējos par viņu.

—    Tiešām? Jā, daudz laužu interesējas par Lubā.

—   Bet man šķiet, ka pašreiz neviens neinteresējas par viņu tik loti kā es.

—    Kādēļ gan tā?

Vecais vīrs paņēma savu limonādes glāzi un piesēdās pie viņu galda.

—    Nu, vienkārši tādēļ, ka da Kosta noīrējis sev dzīvokli Breimorhozā tieši virs Lubā dzīvokļa.

—   Jā, tas tiesa, — Millers apliecināja. — Bet viņu gan nevar saukt par Lubā draugu.

—    Nē, par tādu es viņu arī neuzskatu, — svešais atbildēja. — Tādēļ jau es arī tik stipri ceru. Viņš reiz sacīja, ka gaidīšot vai divdesmit gadu; bet divdesmit gadi vēl nav pagājuši.

—    Ja jūs runājat par Lubā, tad uz viņu gan maz cerību, — Millers skumji piebilda.

—    Kas jums zināms par Lubā? — Berijs jautāja.

—    O, diezgan maz, — vecītis atbildēja. — Es satikos ar viņu pirms… nu, tas jau ir sen. Tomēr neesmu vēl zaudējis savu uzticību

—    sevišķi pret da Kostu. Viņi ir konkurenti un veci ienaidnieki, un da Kosta vis tik drīz neaizmirsīs savu solījumu.

—    Nu, un ko tas viss nozīmē? — Berijs nepacietīgi jautāja, gribēdams drīzāk atgriezties pie savas pārtrauktās sarunas ar Milleru.

Svešais pārsteigts viņu uzlūkoja.

—    Vai tam kas kopējs ar mums? — Berijs tieši noprasīja.

—     O, nē! Piedodiet, ka iztraucēju. Es arvien interesējos par visu, kas attiecas uz Lubā. Tas man dod spēkus un pacietību gaidīt.

—    viņš piecēlās no galda. — Cerība ir liela lieta, kungi. Tā uztur mani spirgtu un veselu, kurpretī bez tās es jau sen būtu miris. Bet man ir cerība. Un es varu gaidīt.

Viņš izdzēra savu limonādi un, viegli palocījies pret abiem, izgāja no bāra.

Berijs atsāka pārtraukto sarunu.

—   Klausieties, Miller, — viņš sacīja. — Lubā pret mums abiem izturas nekrietni, un bez tam viņš ir blēdis. Kādēļ lai ļaujam viņam mierīgi savākt savu naudu un aizbraukt?

—    Kā gan mēs viņu varētu aizkavēt?

—    Protams, ka varam, ja vien negribam būt pēdējie nelgas. Jūs taču dzīvojat kopā ar viņu, Miller.

Millers tik strauji nolika savu glāzi atpakaļ uz galda, ka dala no tās satura izlija.

—    Ko tas nozīmē? Vai jūs mani turat par zagli?

—    Tādā gadījumā es nesēdētu šeit kopā ar jums, — Berijs atbildēja ar pārspīlētu pašapziņu.

—    Ko tad nozīmē jūsu aizrādījums?

—    To, ka jūs varat parūpēties, lai viņš nebūtu vienīgais, kas piesavinās citiem nolaupīto naudu. Vai zināt, es tiešām labāk ziedotu naudu kādam labdarīgam mērķim, nekā novēlētu to šim nelietim, — Berijs lepni piezīmēja. — Ja tādam cilvēkam, kurš savus līdzekļus izlieto savu līdzcilvēku apkrāpšanai un aplaupīšanai, kāds atņem naudu — tad tas ir tikpat svētīgs darbs, kā atņemt revolveri noziedzniekam, kurš ar to slepkavo nevainīgus cilvēkus! Vajag atšķirt zādzību no ņemšanas, Miller, un es atklāti saku, ka es bez kādas šaubīšanās varētu atņemt naudu tādam nelietim, kāds ir Lubā!

—   Hm, teorētiski jau tas izklausās gluži jauki, — Millers norūca. — Tur es jums piekritu. Bet, kad lieta nonāk līdz praktiskai darbībai…

Viņš šaubīdamies pakratīja galvu.

—   Es gan negribētu uzņemties pienākumu — izskaidrot tiesnesim starpību, kāda pastāv starp zagšanu un ņemšanu.

—   Ja jūs būtu ar mieru man tikai mazliet palīdzēt, tad es labprāt visu risku uzņemtos uz sevi, — Berijs sacīja. — Turiet tikai acis vajā un uzmanīgi novērojiet visu, un tiklīdz Lubā saņem kādu lielāku naudas summu — paziņojiet par to man. Pārējo visu es izdarīšu viens pats un pelņu godīgi sadalīsim uz pusēm. Nu, ko jūs sakāt par to?

Krietnu bridi Milleram par to nebija nekā ko teikt. Viņš pat nedomāja par šā priekšlikuma nopietnu apsvēršanu. Viņš tikai turpināja dzert glāzīti pēc glāzītes. Jo vairāk alkohols iedarbojās uz viņa smadzenēm, jo lielāka tam šķita netaisnība, ko Lubā viņam nodarījis.

Čarlzs Berijs nezaudēja pacietību un lika viesmīlim nest vienu glāzīti pēc otras.

7 Meitene, kura paspēlēja

—    Ko vēlaties, Lubā kungs?

—    Ja drīkstu izlūgties… tikai desmit minūtes, Mertena jaunkundze. Man jums kas svarīgs sakāms.

Berila Mertena piecēlās no kāršu galda un devās pāri zālei uz kādu loga iedobumu.

—   Jūs šovakar nespēlējat? — viņš jautāja.

Viņa pakratīja galvu.

—    Varbūt jūs man pateiktu, Lubā kungs, cik īsti esmu jums parādā? Man jābeidz spēlēt. Savu zaudējumu atgūt man tikpat neizdotos; tādēļ labāk jau laikus pameklēt kādu piemērotu vietu, lai varētu nokārtot savus parādus. Jūs arvien esat teicis, ka tie nav lieli; tomēr es gribētu zināt noteiktu summu. Esmu bijusi neprātīga, tik kaisli nododamās spēlei, un tikai tagad sāku nākt pie atziņas.

—   Jā, jā, tieši par šo jautājumu es arī gribēju ar jums runāt, — Lubā atbildēja. — Bet šeit nebūtu ērti par to runāt. Aiziesim kaut kur, kur mūs neviens netraucēs.

Brīdi šaubījusies, meitene sekoja viņam kādā mazā istabiņā, kuras logi izgāja uz nama piebraucamo ceju.

Nams piederēja seram Harijam Maršlejam, bet Lubā, kā likās, šeit jutās kā savās mājās.

—   Ticiet, Mertena jaunkundze, ka šī saruna man ir nepatīkama,

—   Lubā sacīja. — Labāk es pats ciešu zaudējumus, nekā apgrūtinu jūs… bet es ceru uz ko citu.

Jūtot uz sevi vērstu skatienu, jaunava nevijus mazliet atvirzījās.

—   Protams, es nevēlos, lai jūs ciestu kādus zaudējumus, Lubā kungs, — viņa ātri piezīmēja. — Jums taču ir manis parakstītas parāda zīmes.

—   Jā, gan, — Lubā vienaldzīgi apstiprināja.

—    Vai jūs nepateiktu, cik liela ir mana parāda kopsumma?

—    Piecdesmit tūkstoši mārciņu.

—    Ko?!

Viņa pārsteigta uzlēca kājās.

—   Tas nevar būt! Piecdesmit tūkstoši! — viņa stomījās, izbailēs nobālēdama.

Lubā klusēdams vēroja viņas uztraukumu, un viņa skatienā bija redzams neslēpts prieks.

—    Vai tas ir iespējams? — viņa iesaucās.

—   Tā tas ir. Ja vēlaties, variet pārliecināties pati. Bet neuztraucieties, es jūs lūdzu.

—   Bet es… bet man nemaz nav tik daudz naudas! Manai mātei ir taisni tik daudz līdzekļu, lai varētu pieklājīgi dzīvot. Bez tam viņa ir slima. Es nemaz nedrīkstu atzīties viņai, ka esmu tik daudz paspēlējusi — tas viņu nonāvētu!

—   Loti iespējams, — Lubā piekrita. — Bet kādēļ gan viņai to stāstīt?

—    Vai esat pārliecināts, ka šeit nav noticis kāds pārpratums?

—    viņa jautāja, arvien vēl šaubīdamās.

—    Absolūti pārliecināts.

Viņš izņēma no kabatas veselu žūksni viņas parakstītu dokumentu un deva tos viņai aplūkot.

—     Man nebija ne jausmas, ka esmu paspēlējusi tik milzīgu summu! — jaunava iesaucās, atdodama viņam parāda zīmes. — Un nu jūs prasāt naudu? Tas bija jūsu nodoms?

—    Es sadedzinātu visus šos papīrus, ja mani apstākli nebūtu tik spiedīgi, — Lubā atbildēja, — bet ari es pats esmu cietis smagus zaudējumus, un esmu spiests iekasēt visus parādus.

—   Tas nozīmē, ka jūs nevarat gaidīt?

—    Baidos, ka tā tas tiešām ir. Es drīzumā atstāšu Londonu, un man vajadzīga nauda, lai varētu nokārtot savas saistības.

—   Protams, šī nauda jums pienākas. Nožēloju, ka tik ilgi esmu likusi jums gaidīt, un jau agrāk neesmu izpildījusi savu pienākumu, bet es… man…

Viņa līdz asinīm iekoda savās trīcošajās, nobālušajās lūpās.

—     Dienu vai divas es varētu arī pagaidīt, — Lubā mierīgi piezīmēja.

—   Tiešām nezinu, kā lai samaksāju jums… es domāju, tik īsā laikā! — viņa izmisusi iesaucās.

—    Es…

—    O, jūs varat to nokārtot, un pat loti viegli, — Lubā viņu pārtrauca, pievilkdams savu krēslu tuvāk. — Jūs varat samaksāt man simtkārtīgi, ja vien vēlaties.

—    Kā gan? — viņa jautāja, atraudama savu roku, kuru Lubā pūlējās satvert.

—     Ir lietas, kas vērtīgākas par visas pasaules zeltu, — Lubā patētiski iesāka. — Ir cilvēki, kuru starpā netiek atzīti nekādi parādi un norēķini, kuri nepazīst vārdus: mans un tavs. Ja jūs kļūtu par manu sievu, tad tūkstošreiz piecdesmit tūkstošu nebūtu priekš manis nekas, lai sagādātu jums kādu prieku! Drīz vien es būšu atkal bagāts, Berila. Ja jūs stāvētu man līdzās — nebūtu nekā, ko es nespētu sasniegt. Jums nav jābīstas, ka pie maniem sāniem jūs varētu nonākt trūkumā. Arī ārpus Anglijas vēl ir…

—     Bet es esmu saderināta, — viņa to pārtrauca, paceldama kreiso roku, kuras pirkstā mirdzēja gredzens.

Lubā nicīgi paraustīja plecus.

—    O, tas nabaga nelga! Ar mani jūs viņu drīz aizmirsīsiet.

—    Es negribu viņu aizmirst, Lubā kungs. Es precēšos ar viņu.

—    Maz ticams, — Lubā pārliecinoši piebilda.

—    Bet tas ir nolemts. Bez tam tas viss nemaz neattiecas uz mūsu pašreizējo sarunu.

—    jūs maldāties. Es jau teicu: ja jūs kļūstat mana sieva, tad jūsu parādi kļūst arī manējie, un šos dokumentus es sadedzināšu mūsu kāzu dienā, kas notiks vēl pirms manas aizbraukšanas no Londonas. Bet, ja jūs gribat precēt Lemingtonu — nu, tad Lemingtona kundze manās acis nav nekas, un es pieprasīšu visa parāda nekavējošu nomaksu. Tā kā jūs sakāt, ka nevarat savus parādus nokārtot, tad jau rit pat došos pie jūsu mātes…

—    O, nē, nē! Viņa to nepārciestu!

—    Nu, varbūt tad jūs atjausiet man izteikt jums nelielu līdzjūtību, — viņš nekaunīgi iesmējās.

Viņa pagrieza galvu, lai neredzētu Lubā seju, kura tai šķita pretīgāka kā jebkad. Bet tanī pašā acumirklī viņa izbailēs iesaucās:

—    Kas tas tāds?

—    Kur?

—   Tur, aiz loga. Kāds bija piespiedis seju pie loga rūts. Viņš izskatījās šausmīgs.

Lubā ātri piecēlās, piegāja pie loga un palūkojās ārā.

—    Tur nav neviena, — viņš sacīja.

—    Redzot, ka esmu viņu pamanījusi, viņš aizbēga, — jaunava paskaidroja, pamazām nomierinādamās. — Varbūt tas bija kāds no kalpotājiem. Es tik loti nobijos. Loga rūtij piespiesta seja arvien izskatās drausmīga.

—   Jums taisnība, — Lubā piekrita, atvilkdams loga aizšaujamo. — Tas tomēr ir neglīts ieradums — caur logu lūkoties citu cilvēku istabās.

Viņš atvēra logu un izliecās ārā. Aizsargādamās pret auksto vēju, Berila ciešāk savilka mēteli ap saviem kailajiem pleciem. Viņa jau bija saģērbusies uz iešanu, kad Lubā to bija aizsaucis no kāršu galda

—   Nav neviena, — viņš atkārtoja, aizvērdams logu. — Kā viņš izskatījās?

—   Nevarēju nekā izšķirt. Viņa seja bija tuvu piespiesta stiklam.

Lubā cieši aizvilka loga aizkarus.

—   Vai viņam nebija kuplas ūsas un tumšsārta seja?

—   Domāju gan, ka nē, kaut noteikti nevaru apgalvot.

—   Žēl. Labprāt gribētu zināt, kurš gan tik loti interesējas par manām darīšanām, — viņš drūmi norūca.

Bridi istabā valdīja klusums. Lubā stāvēja nogrimis dziļās pārdomās. Berila pirmā atsāka pārtraukto sarunu.

—   Ceru, ka dosiet man dažas dienas laika? — viņa jautāja.

—    Nē, jau rit no rīta iešu pie jūsu mātes. Un ko gan līdzētu tās dažas dienas? Jums taču tikpat nav cerību sadabūt vajadzīgo summu.

—   Varbūt man izdotos to sadabūt, — viņa nomurmināja.

—   Jūs cerat uz Lemingtonu? Viņš ir jauns, godkārs un tikko guvis pirmos panākumus dzīvē. Vai domājat pierādīt viņam savu mīlu, to izpostīdama? Jūs pati zināt, ka viņam vajadzētu atteikties no savas nākotnes, lai spētu acumirklī nomaksāt piecdesmit tūkstošu mārciņu.

Viņa izmisumā nolieca galvu.

—   Jums taisnība. Es nedrīkstu nostāties ceļā viņa karjerai un laimei, — viņa nopūtās.

—   Un tas arī nav vajadzīgs. Vai tiešām domājat, ka es nespēšu darīt jūs laimīgāku nekā viņš? Viņš ir tikai viens no tiem daudzajiem jaunekļiem, kādu Anglijā vien ir simtiem tūkstošu. Vēlāk jūs pati smiesieties, ka esat gribējusi viņu precēt.

Viņš satvēra viņas rokas un pielieca savu seju tuvu viņas sejai, kaut ari meitene visiem spēkiem pūlējās atbrīvoties no šā nepatīkamā tuvuma.

—    Vai esmu jums pretīgs, Berila? — viņš čukstēja. — Bet neaizmirstiet, ka es protu būt ari labsirdīgs. Gribu sagādāt jums tik daudz laimes…

—    Ja tas būtu tiesa, ko jūs nupat sacījāt, tad jūs izturētos saudzīgāk pret mani, — viņa aizrādīja. — Ja jūs varētu iztikt bez šīs naudas mūsu precību gadījumā, tad taču arī tagad varat vēl kādu laiku to pagaidīt.

—   Jums taisnība, Berila, es varētu iztikt arī bez šīs naudas; bet es nevaru iztikt bez jums!

—    Nē! — jaunava iesaucās, atbrīvodama savas rokas no viņa pirkstiem. — Jums būs jāiztiek bez manis, jo es nedomāju ar jums precēties.

—    Tādā gadījumā es nevaru pagarināt nomaksas termiņu, — viņš salti piezīmēja.

—   Un jūs… jūs nupat apgalvojāt, ka gribot mani darīt laimīgu!

—   Un jūs, ja nemaldos, apgalvojāt, ka mīlot savu māti; un tomēr negribat aiztaupīt tai nepatikšanas, kas viņu varētu novest kapā!

Viņa sēdēja un klausījās, stingu skatienu lūkodamās grīdsegas zīmējumā.

—    Jūs apgalvojāt, ka rūpējoties par Lemingtona nākotni, — Lubā turpināja, — un tomēr gribat padarīt to par savu upuri, par savas nelabojamās spēles kaislības upuri!

—   Man nebija ne jausmas par parāda summas lielumu! — viņa izmisusi taisnojās. — Nevarēju ne sapņot, ka esmu tik daudz zaudējusi.

— Tas tikai pierāda vēl lielāku vieglprātību, vai ne, Berila? • Viņai nebija, ko atbildēt.

—    Te nu būtu mūsu abu kļūdas, — Lubā atsāka. — Jūs pati atzīstiet, ka savā nelaimē vainīga esat vienīgi jūs; un vai tādā gadījumā nav taisnīgi, ja šo vainu pati arī izpērkat?

—   Jā, — viņa tikko dzirdami izdvesa, — man pašai tā jāizpērk, un es viņu arī izpirkšu.

Lubā satvēra viņas roku un apbēra to skūpstiem.

—   Tici man, ka šo apņemšanos tev nenāksies nožēlot! — viņš iesaucās. — To es tev apsolu. Man šķiet, ka būs labāk, ja šīs parādzīmes nesadedzināsim, jo pienāks laiks, kad tās tev kļūs dārgas un mīlas, jo tikai viņām tu varēsi pateikties par savu laimi.

Viņa neatbildēja, bet atņēm^ tam savu roku un sāka aizpogāt mēteļa apkakli.

—    Man jāiet, — viņa sacīja neskanīgā balsī. — Ir jau vēls.

8 Atsacīšanās

Franks Lemingtons pacietīgi gaidīja savu līgavu.

Lēdijas Maršlejas nama vestibilā drūzmējās vēl pēdējie viesi. Tomēr Berila arvien vēl nerādījās.

No deju zāles iznāca nama saimnieks, sers Harijs — resns vīrs ar kailu galvu un šķielējošām acīm.

—  Hallo, Lemington, arī jūs vēl šeit? Vai jautri pavadījāt vakaru?

—   Jā, pateicos.

—  Sakiet, kādēj jūs nespēlējat? Mana sieva sūdzas, ka jūs nekad neredzot pie bridža galda. Toties Berila ir čakla spēlētāja.

—    Es nevaru spēlēt uz tik augstām summām kā jūsu draugi,

—    jauneklis atturīgi piezīmēja. — Es mīlu bridžu, bet divdesmit šiliņu par punktu ir pārāk augsta likme kā man, tā arī Berilai.

Sers Harijs nicīgi sarauca degunu.

—    Berila gan laikam labāk pārzina savus līdzekļus, — viņš norūca. — Tēvs taču atstāja viņai mantojumu.

—   Viņš atstāja loti maz, — Franks ar uzsvaru atbildēja.

Sers Harijs paraustīja plecus.

—   Tā kā Berila ir jūsu līgava, tad jūsu pienākums ir atbalstīt viņu ar saviem padomiem, — viņš zobojoši sacīja. — Es taču nevaru noliegt viņai spēlēt, ja jūs pats nespējat viņu pārliecināt.

Kāpnes jau bija gluži tukšas, kad Franks beidzot ieraudzīja Berilu, kas nesteigdamās nāca pa tām lejup. Viņu pavadīja kāds liela auguma vīrs rupjiem sejas vaibstiem. Viņu ieraugot, sašutuma sārtums iesitās jauneklim sejā.

Lejā nokāpusi, Berila vēl mirkli paklusu sarunājās ar savu pavadoni, tad īsi atvadījās un tuvojās Lemingtonam.

—    Nožēloju, ka liku tev gaidīt, — viņa ātri sacīja. — Bet es jau varēju ari viena pāriet mājās.

Redzot viņas bālo, nogurušo seju, jauneklis nekā neatbildēja, bet klusēdams izveda viņu vestibilā un iesēdināja savā auto, kas gaidīja durvju priekšā.

—    Mīlā Berila, — viņš sacīja, kad auto jau ripoja pa ielu, — esmu loti norūpējies tevis dēļ.

—   To jau es redzu, Frank.

—    Es runāju par sasodīto kāršu spēli dārzā, — viņš turpināja.

—    Protams, man nav nekādu tiesību tev ko pārmest, un to es arī nedaru. Bet tu taču pazīsti Maršlejus. Viņu nams ir īsta spēļu elle, un savus dejas vakarus tie izlieto vienīgi kā priekškaru aizdomu novēršanai. Aiz visas šīs lietas slēpjas Lubā. Pirms pieciem gadiem

Maršlejs bija nabags, bet tagad tam jau pieder šis greznais nams, elegants auto un viss, ko vien cilvēks var vēlēties. Viņa zālēs spēlē ne vien bridžu.

—    Es zinu, — Berila piezīmēja.

Viņš saņēma viņas roku, bet meitene to viegli atņēma.

—    Man tev kas sakāms, Frank, — ņem atpakaļ šo.

Viņš sajuta saujā kādu cietu, apaļu priekšmetu un saprata, ka tas ir saderināšanās gredzens.

—    Berila!

—   Man žēl, Frank… tiešām žēl. Bet es precēšos ar Emīlu Lubā. Nē, nē, nejautā — kādēļ!

Viņš sēdēja kā sastindzis.

—   Tu esi prātu zaudējusi, Berila! — viņš beidzot iesaucās. — Lubā taču ir turks! Vai tu esi viņam parādā?

Viņa neatbildēja.

—   Tu nedrīksti to darīt! Goda vārds, es viņu drīzāk nogalināšu! Tad tādēļ viņš tevi ievilināja šajā midzenī! Lai tevi iegūtu, viņam vajadzēja vispirms tevi pazudināt. Un nu, kad viņš tevi piekrāpis kāršu spēlē, tas uzstāda tev prasību: vai nu maksāt, vai viņu precēt.

—   Man jādomā par māti, — viņa klusā balsi sacīja. — Mans Dievs, cik neprātīga es esmu bijusi, Frank!

Viņa paslēpa seju rokās un sāka elsot. Smagās domās nogrimis, Franks klusēdams sēdēja tai līdzās.

Brīdi vēlāk viņa pacēla galvu un noslaucīja asaras.

—    Esmu nogurusi, — viņa nopūtās. — Nerunā vairs par to, Frank. Tā nav ne pirmā, ne ari pēdējā reize, kad pasaulē notiek šādas pārestības. Nē, nē, neskūpsti mani. Atnāc pie manis rīt, kad būšu atguvusi savu saprātu, kad abi būsim nomierinājušies.

Viņš palīdzēja tai izkāpt no auto un pavadīja viņu līdz nelielā nama durvīm, kur viņa dzīvoja kopā ar savu slimīgo māti.

—   Labu nakti, Frank, — viņa sacīja, to noskūpstīdama.

Jau sen viņa bija atraisījusies no Franka rokām un nozudusi aiz durvīm, bet viņš arvien vēl stāvēja tajā pašā vietā un nemanīja neko, kas notika ap viņu.

Beidzot viņš pacēla galvu un gurdiem soliem devās atpakaļ pie sava auto. Uzlicis kāju uz kāpšļa, viņš jautāja šoferim:

—   Vai zināt Breimorhozu, Pēter?

—   Jā, kungs, — šoferis atbildēja, izbrīnā viņu uzlūkodams.

—   Vediet mani turp. Bet nepiebrauciet pie durvīm, apturiet ātrāk.

Breimorhoza bija kāds grezns nams, kas atradās iepretim Redžentparkam; no otras puses tam piekļāvās Klivstrīta. Tā bija sešstāvu ēka, un katrā stāvā atradās viens īres dzīvoklis.

Franks pazina šo ēku. Kā jauns, apdāvināts arhitekts viņš pats bija piedalījies tās celšanā. Viņš atcerējās ari ugunsdzēsēju trepes, kuru ierīkošanu pilsētas būvvalde bija kategoriski pieprasījusi.

Kad auto piebrauca pie nama, tā fasāde jau bija tumša; vienīgi otrā stāva logos vēl bija redzama gaisma.

Franks zināja, ka tie bija Lubā dzīvokļa logi. Viņš saprata, ka tas jau pārnācis, un ka viņam piekļūt tagad nav iespējams, jo abas ārdurvis naktī aizslēdza.

Tikai īsu mirkli viņš uzlūkoja stāvās ugunsdzēsēju trepes. Tad viņš iegāja pagalmā un nostājās tieši zem tām. Trepju apakšējais posms bija pacelts gaisā un horizontāli gulēja uz cementa platformas. Franks atcerējās, ka šis posms savienots ar zvanu, kura uzdevums bija sacelt trauksmi, tiklīdz kāds iebrucējs mēģinātu savest trepes kāpšanas kārtībā.

Brīdi pakavējies, viņš atgriezās pie sava auto.

—    Uz mājām, Pēter.

Rīt gaismā viņš gribēja vēlreiz aplūkot ēku. Sevišķi svarīgi bija izdibināt, kā un kur trepes pievienotas trauksmes zvanam.

Bieza migla pacēlās no Redžentparka, kad Franks sasniedza savu dzīvokli Gategardenā.

—   Jo labāk, — viņš nodomāja.

9 Cilvēks aiz priekškara

Loti apmierināts ar sevi, Lubā atgriezās Breimorhozā.

Līdz šim viņš nekad nebija domājis sevi saistīt tādā veidā, bet Berila Mertena bija tā vērta, nemaz jau nerunājot par pūra naudu, ko viņa mantos pēc savas mātes nāves.

—   Jūs man neesat vairs vajadzīgs, Miller, — viņš sacīja, nosēzdamies pie galda, uz kura bija servētas vieglas vakariņas.

Paēdis un aizsmēķējis cigāru, viņš piegāja pie kamīna un, atbalstījies pret tā malu, nogrima pārdomās.

Viņa materiālais stāvoklis bija stipri satricināts, tomēr viņam 'bija cerības ari šoreiz tikt galā ar šim grūtībām.

Viņš stāvēja, pagriezis muguru pret logu. Pēkšņi viņš sajuta, ka kāds viņu novēro. Viņš labi zināja, cik "rūpīgi Millers vakaros mēdza noslēgt logu, tomēr nedrošības sajūta viņu neatstāja. Viņam ienāca prātā Berilas pirmītējais apgalvojums sera Maršleja namā, ka tā redzējusi pie loga piespiedušos seju.

Lubā piegāja pie loga un pavilka sāņus smago zīda aizkaru, lai pārliecinātos, ka Millers logu tiešām aizskrūvējis.

Skali.iekliegdamies, viņš atlēca atpakaļ, bet tūlīt pārvarēja izbailes un, satvēris aiz aizkara paslēpušos cilvēku, izvilka to istabas vidū.

—    Da Kosta!

—    Nu un tad? — da Kosta izteiksmīgi ķēra ar roku kabatā.

Gadi, kas bija pagājuši kopš viņu toreizējās satikšanās Maltā,

bija ieauduši da Kostas matos sirmus pavedienus; arī viņa vaigi bija mazliet uz leju nokārušies, un augums tikko jaušami salīcis. Bet citādi tas pats spēcīgais, enerģiskais virs.

—    Ļoti labi, loti labi! — Lubā mulsumā iesaucās. — Lieciet kabatu -mierā. Vienīgais, ko es gribētu zināt, ir: ko jūs meklējat manā dzīvoklī?

—    Gribēju nogaidīt, kamēr jūs aiziesiet gulēt, Lubā.

—   .Un tad? — viņa sejā atspoguļojās tādas izbailes, ka da Kostam bija jāsmejas.

—    Nebaidieties, neesmu nācis jūs nogalināt.

—    A, tātad tikai apzagt?

—    Nē, gribēju nogaidīt, kamēr apgulsieties, lai tad netraucēts varētu atvērt logu un aiziet. Millers aizskrūvējis to, pirms biju paguvis aiziet, un tūlīt pēc tam pārnācāt arī jūs. Un tā kā es labprāt pavadu laiku jūsu sabiedrībā, tad ari nolēmu palikt šeit tik ilgi, kamēr vien jūs būsiet nomodā.

—   Tātad neuzdrošinājieties vis turpināt savu zagja darbu manā tuvumā? Nu, to jau es sen zināju, ka jūs neesat visai drošsirdīgs zaglis.

Da Kosta draudoši tuvojās viņam.

—   Reiz man arī pietrūks pacietības! — viņš caur zobiem norūca.

—   Kādu dienu jums dārgi nāksies samaksāt par savām zobgalībām, Lubā!

—    Ne dārgāk par viņu patieso vērtību. Pirms nedēļas, kad redzēju jūs slaistoties ap maniem logiem, es tiešām noticēju, ka jums nav nodoma ielauzties dzīvoklī, bet tagad redzu, ka esmu jūs pārvērtējis.

—   Tāda nolūka man toreiz ari nebija. Es apmeklēju jūsu dzīvokli tikai tad, kad jūs esat izgājis un logs ir vajā, — da Kosta bez kautrēšanās paskaidroja.

—   Tātad jūs ikreiz tikai izliekaties noslēdzam savu dzīvokli un aizejam, lai mani maldinātu?

Da Kosta paraustīja plecus.

—   Man bija darīšanas jūsu dzīvoklī, un jūs ar savu spiegošanu mani traucējat, — viņš atbildēja.

Lubā pēkšņi satvēra viņu aiz rokas un ar sparu izrāva to istabas vidū.

—    Tu esi atradis, ko meklēji, un tādēļ esi tik nekaunīgs! — viņš kliedza.

—    Un, ja es ari būtu to atradis, tad tu tomēr viņu neatradīsi!

—    da Kosta smējās.

Lubā sakratīja viņu.

—    Saki, ko tu paņēmi! Tūlīt!

—    Ļaujiet man iet.

Izcēlās īsa ciņa. Beidzot da Kosta bija spiests atzīt sevi par uzvarētu.

—   Atkārto to vēlreiz, Lubā, un es izrēķināšos ar tevi par visām reizēm! — viņš elsa.

—    Vai nu tu atdosi, ko esi nozadzis?

—    Bet vai tu atdosi, ko esi nozadzis man visos šajos bezgala garajos gados? — da Kosta atjautāja. Pēkšņi viņš iesmējās. — Nu, protams, ka atdosi!

Lubā uzmeta viņam drūmu skatienu.

—   Tu netiksi ārā no šīs istabas, pirms nebūsi atdevis to, ko esi paņēmis, — viņš sacīja.

—    Labi, esmu ar mieru atdot, rrians mīļais Lubā, ja tu vari ko atrast, — da Kosta labsirdīgi piekrita. — Vari mani pārmeklēt, tikai nedomā darīt kādas muļķības.

Uzmanīgi Lubā pārmeklēja viņa kabatas, nenolaizdams skatienu no pretinieka, kurš ar redzamu labpatiku vēroja viņa vilšanos.

—     Bet aplūkojiet taču ari kurpes, — da Kosta zobojās, kad Lubā samulsis atkāpās no viņa. — Tajās var paslēpt krietnu žūksni naudas, vai ne?

Viņš nometa no kājām savas rīta kurpes.

—    Mēs esam tik tuvi kaimiņi, ka es pat nepūlējos uzcirsties, nākdams jūs apciemot.

Lubā nolūkojās, kā viņš atkal uzģērba savas tupeles.

—    Nu, — viņš beidzot sacīja, — vai pēc sava asprātīgā joka nepateiksiet, ko īsti nozīmē ielaušanās manā dzīvoklī?

—   Nē, man nenāk ne prātā sniegt jums vēl kādus paskaidrojumus, — da Kosta atbildēja un, piegājis pie loga, atgrieza skrūves ar tādu veiklību, kas liecināja, ka viņš šo darbu nedara pirmo reizi.

—    Nu tad redzēsim, vai sarunā ar policiju jūs nebūsiet mazliet vaļsirdīgāks.

—    Bā! Vai tiešām domājat mani ar to iebiedēt? — da Kosta nievājoši iesmējās, atvērdams logu.

—   Vai nu jūs paskaidrosiet man tūlīt visu, vai arī es likšu jūs apcietināt! — Lubā iesaucās, un ar tādu niknumu metās da Kostam virsū, ka, vienīgi pateicoties ugunsgrēka trepju dzelzs stieņiem, tas neizlidoja pa logu dārzā.

Nogāzis viņu atmuguriski uz palodzes, Lubā ar abām rokām sažņaudza tam kaklu.

—   Tūlīt atzīsties, ko esi paņēmis, vai es nometīšu tevi lejā! — viņš šņāca.

—    Es nevaru… jūs mani žņaudzat, — da Kosta ar pūlēm izdabūja.

—    Nu, saki nu, — Lubā sacīja, atlaizdams viņa kaklu vaļīgāk.

—    Es nekā neesmu paņēmis; jūs taču pats redzējāt.

—    Ko tad tu šeit darīji? Kādā nolūkā nāci šurp?

—    Es tikai gribēju ko uzmeklēt.

—    A, tad tomēr! Un ko tu meklēji, ja drīkstu jautāt?

Da Kosta pamazām bija atguvies. Nu viņš deva Lubā tik spēcīgu triecienu, ka tas atstreipuļoja dažus solus atpaka] un nokrita istabas vidū, ar galvu atsizdamies pret kāda krēsla malu.

—   Ja tu vēl man pieskarsies, Lubā, — da Kosta aizelsies sacīja, — tad zini, ka tā būs pēdējā reize, kad tu kādam pieliec roku. To iegaumē!

Lubā ar pūlēm piecēlās kājās.

—    Tu, suns!

—    Un, ja arī man vēl nav rokā tas, ko es šeit meklēju, tad tomēr tagad jau zinu, kur tas atrodams — un tev vairs nemaz nevajag aizskrūvēt logus tik cieši… jo man vairs nav nekādas vajadzības tevi apmeklēt, — viņš piebilda.

—   Es gādāšu par to, lai tu rīt no rīta jau būtu policijas apsardzībā, — Lubā sacīja, ņemdams no galda telefona klausuli.

—    O, sauc vien savu policiju! — da Kosta zobojās. — Gan tad abi parunāsimies ar viņu. Un pat, ja es atzītu, ka esmu šeit bijis un ko meklējis — šaubos, vai tev būs patīkami atbildēt policijai uz jautājumu, kur tu ņēmi to, ko es meklēju. Labu nakti, Lubā.

Iekams Lubā paguva atbildēt, viņš jau bija uzrāpies pa trepēm līdz sava dzīvokja logam un pazudis.

Lubā atgāja no telefona.

Viņa dzīvoklī atradās ne viena vien lieta, par kuras iegūšanu tas nevēlētos nevienam dot paskaidrojumus.

Viņš sāka soli pa solim pārmeklēt istabu, gribēdams atrast to priekšmetu, kurš tik loti bija iekārdinājis da Kostu.

Istabas vienā stūrī stāvēja metāla kastīte, kuru viņš jau sen nebija atvēris. Tajā glabājās dažādas rotas un piemiņas lietiņas, ko Lubā bija sakrājis savos daudzajos ceļojumos.

Atvēris šķirstiņa vāku, Lubā no pirmā acu uzmetiena ievēroja, ka tās saturs bija izvandīts. Viņš izņēma no šķirstiņa vienu' priekšmetu pēc otra, pūlēdamies atcerēties, vai vēl tur kas nav bijis. Beidzot viņš izņēma no paša dibena mazo kastīti ar stikla izgreznojumiem, kuru tas tik dīvainos apstākļos bija ieguvis Bukarestē. Nospiedis slepeno atsperi, viņš atvēra kastītes lieko dibenu un domīgi ielūkojās tajā.

Pamazām viņa lūpās atplaiksnīja saprotošs smaids. Vai da Kosta tiešām varēja iedomāties, ka viņš, Lubā, nebūs izdibinājis šīs kastltes naivo noslēpumu? Vai tiešām viņš cerēja, ka Lubā nebūtu atradis zem kastītes paslēptos dārgumus, ja tādi tur būtu bijuši.

Lubā nespēja atturēties, neizjokojis savu pretinieku. Salicis visas lietiņas atpakaļ šķirstiņā, viņš uzlika ar stikliņiem rotāto kastīti pašā virsū, iepriekš novietojis tajā zem neīstā dibena dažas da Kostam veltītas rindiņas:

"Novēlu sekmes! Ja es būtu zinājis jūsu vēlēšanos, tad — ticat droši — jau agrāk būtu lūdzis jūs pieņemt šo lietiņu par piemiņu no manis."

— Viņam taisnība, — Lubā norūca, ieiedams guļamistabā. — Tiešām nav nozīmes noslēgt logus, ja tas ir viss, ko viņš vēlas!

10 Pārgrieztais zvana vads

Šaubu un ceribu pilns Franks Lemingtons otrā rītā devās uz savas līgavas dzīvokli Edvardskvērā, kur Berila to sagaidīja, ar nolūku iekārtodamās tā, lai varētu palikt ar viņu vienatnē.

—   Man nevajadzēja tevi aicināt šurp, — viņa sacīja, lūkodamās jaunekļa pelnu pelēkajā sejā. — būtu labāk, ja mēs jau pagājušajā naktī būtu visu izbeiguši. Tikpat visam beigas… — viņa nopūtās, atslīgdama krēslā.

—    O, nē, Berila, līdz beigām vēl tālu! — Franks iesaucās.

—   Es precēšos ar Lubā, un tādēj starp mums visam jābeidzas, Frank, — viņa pārliecinoši sacīja.

—    Varbūt, ka mūsu saderināšanās ir izjaukta, bet ar Lubā tu tomēr neprecēsies.

Viņa uzmeta tam nemiera pilnu skatu.

—    Frank, — viņa sacīja, — tu taču ne… neapgrūtināsi mana solījuma pildīšanu?

—    Es viņu padarīšu neiespējamu. Nekas nevar mani piespiest atkāpties un mierīgi nolūkoties, kā tu kļūsti Lubā sieva. Tu nezini, kas viņš ir.

—   Un ari negribu to zināt. Es ar viņu precēšos, lai kas viņš arī nebūtu.

—   Tu gribi to darīt tādēļ, ka esi viņam parādā, vai ne?

Viņa klusēdama novērsās.

—    Nu, to es nojaušu arī bez tavas atbildes. Bet tomēr… vai tiešām tu nevarēji griezties pie manis, Berila?

—    Nē.

—    Kādēļ?

—   Neredzu nekāda iemesla, kālab lai tu maksātu manus parādus.

—   Tiešām? Bet man šķiet, ka iemesls ir neapšaubāms, — viņš pārmetoši piezīmēja.

—    Man tevi jāsaudzē, Frank.

—   Jāsaudzē? — jauneklis iesaucās. — Vai tiešām tu uzskati to par saudzēšanu, ja kaut kāda nelieša dēļ padari mani uz mūžu nelaimīgu?

—   Tomēr… Tagad tu vēl nesaproti, bet… — viņa apklusa, burzīdama rokās kabatas lakatiņu.

—    Nav tiesa, Berila. Pasaki man, cik tu īsti esi viņam parādā. Lai cik liela šī summa arī būtu — tā tomēr būs niecīga pret tām ciešanām, ar kādām man vēlāk nāksies izpirkt tavu atbrīvošanu.

—    Ko tu gribi darit, Frank?

—    Visu, lai tikai izglābtu tevi no Lubā slazdiem — it visu, Berila!

—     Frank, man tas jādara, lai izsargātu no ciešanām tevi un māti. Tu taču… tu taču ne…

—   Tātad tu tomēr atzīsti, ka gribi uzupurēties? — Franks viņu pārtrauca. — Un tu tici, ka līdz ar tevi es nezaudēju pašu dārgāko, kas man pasaulē ir?

—    Nedomāju, ka tu varētu to summu nomaksāt, ja arī es piekristu, — meitene sacīja. — Un, ja tu to arī izdarītu, tad caur to būtu izpostīta visa tava nākotne. Bez tam man jādomā arī par māti — tu zini, kādu satriecošu iespaidu uz viņu varētu atstāt šāda ziņa, bet Lubā negrib gaidīt uz parāda samaksu nevienu dienu. Turklāt ir jau par vēlu: esmu devusi savu solījumu.

—    Solījumu! Solījumu cilvēkam, kurš ir tik nekrietns, ka grib tevi nopirkt par kāršu parādu! Un tomēr tu gribi ar viņu precēties!

—        Es daru, kā atzīstu par labāku, Frank. Tikai pati esmu pie visa vainīga, un mans pienākums ir izpirkt savu vainu, — viņa atbildēja, pūlēdamās savaldīt trīsas, kas skanēja balsī.

—   Un tas ir tavs pēdējais vārds? — viņš jautāja. — Tātad mūsu starpā visam beigas?

—   Jā, — viņa tikko sadzirdami izdvesa. — Tu mani aizmirsīsi, Frank, un vēl atradīsi savu laimi. Ir labāk, ja tu jau tagad pārcietīsi šo ievainojumu, kas ar laiku sadzīs, nekā ja tev visu mūžu būtu jānožēlo sava izpostītā karjera.

Viņš skarbi iesmējās.

—   Lai notiktu, kas notikdams, bet es tevi atbrīvošu no šā dzīvnieka, Berila. Tu ar viņu neprecēsies. Ja tu negribi viņu noraidīt, tad es to darīšu.

Viņš pagriezās uz iešanu.

—   Ko tu gribi darīt, Frank? — viņa iesaucās, pietrūkdamas no krēsla. — Tu taču neiesi pie viņa? Tam nebūtu nekādas nozīmes, jo viņš pat nerunātu ar tevi.

—    Nebīsties, Berila, es netērēšu daudz vārdu viņa dēj.

—    Bet ko gan citu tu vari darīt, Frank? — viņa mirkli klusēja, vērodama Lemingtona nāves bālo seju, tad šausmās iekliedzās: — Tu taču negribi viņu… negribi viņu…

—   Jā gan, es gribu viņu nogalināt! — viņš dedzīgi iesaucās. — Es to izdarīšu, tici man!

Viņš ātri izskrēja no istabas. Berila stāvēja kā sastingusi, juzdama, ka elsas tai aizžņaudz kaklu.

Tad viņa it kā pamodās no sava sastinguma, izsteidzās priekštelpā un, paķērusi virsdrēbes, skriešus devās pa ielu uz to pusi, kur bija aizgājis Lemingtons.

Redzot, ka viņš tuvojās Breimorhozai, Berila paātrināja solus, līdz beidzot to panāca.

—     Frank, — viņa aizelsusies sacīja, uzlikdama tam roku uz elkoņa, — neej turp… Tu nedrīksti to darīt… Ja tu iesi, es iešu tev līdzi.

—   Nebīsties, — Franks rūgti atbildēja. — Šobrīd viņš ir pilnīgā drošībā. Palūkojies!

Viņš pamāja ar galvu uz kādu garāmbraucošu auto, kurā viņa ieraudzīja sēžam Emīlu Lubā, kas bija iedziļinājies avīzes lasīšanā.

—   Vai pasaukt tev taksometru? — Lemingtons jautāja meitenei.

—   Nē, es iešu kājām. Vai nenāksi mani pavadīt… vismaz līdz durvīm?

—   Nē, man jānokārto kāda steidzama darīšana… tepat tuvumā.

—   Tu arvien vēl domā par Breimorhozu?

—   Man tur ir darīšanas. Tev, protams, vislabāk tūlīt iet atpakaļ. Lubā droši vien aizbrauca apmeklēt savu līgavu.

—    O, Frank!

Viņš nokaunējies spieda tai roku.

—   Piedod, Berila. Es zinu, ka tu dari tā, kā atzīsti par labāku. Un nu ej. Mēs abi varam rīkoties tikai tā, kā atzīstam par labāku. Par to vairs nerunāsim.

Viņš nolūkojās tai pakal, kamēr vien viņa bija saredzama.

Tad Lemingtons pagriezās un iegāja Breimorhozā, kur laipnā un jautrā balsī sasveicinājās ar šveicaru.

—    Labrīt! Vai vēl arvien tepat? — viņš to uzrunāja.

—   Jā, bet… A, Lemingtona kungs! — durvju sargs iesaucās.

—   Vai jūs mani vēl pazīstat? Pagājis labs laiks, kopš es piedalījos šā nama būvē.

—   Jā, Lemingtona kungs, laiks iet ātri.

—   Un jūsu namā vēl nav bijis neviena ugunsgrēka, kaut pilsētas valde tik cieši pieprasīja drošības trepju ierīkošanu? — Franks piezīmēja.

—    Par laimi, nē, — šveicars iesmējās. — Tomēr jāatzīst, ka šādām trepēm ir zināma nozīme nama iedzīvotāju drošībai.

—    Jums taisnība. Šo trepju konstrukcija ir sevišķi asprātīga. Viņu dēl es arī esmu atnācis. Lieta tā, ka man uzdots ierīkot taisni tādas pašas ugunsdzēsēju trepes kādā modernā jaunceltnē. Gribēju lūgt apskatīt jūsu trauksmes zvana ierīci. Vai varat parādīt man šo laipnību?

—   Protams, Lemingtona kungs. Jūs taču zināt trauksmes signāla iekārtojumu?

—   Jā, es zinu, ka zvans sāk darboties, tiklīdz trepju apakšējais posms tiek uzsliets kāpšanas gatavībā. Vai varat man parādīt, kur īsti pievienots zvana vads?

—    Nāciet, mans kungs.

Šveicars jutās pagodināts, ka varēja sniegt paskaidrojumus laipnajam arhitektam, un labprāt izpildīja tā vēlēšanos.

—    Ierīce taču ir pilnīgā kārtībā? — Lemingtons jautāja.

—    Jā, es viņu iknedēļu pārbaudu.

—   Ja tas jūs neapgrūtina, es lūgtu viņu pārbaudīt vēlreiz manā klātbūtnē, jo gribu redzēt, kā…

—   Ar vislielāko prieku, Lemingtona kungs. Ja jūs šeit uzgaidītu, es ietu savest trepes lietošanas kārtībā.

—   Tas ir loti laipni no jums.

Izņēmis no kabatas drāšu griežamās dzirkles, viņš ar nepacietību gaidīja, kad atskanēs zvans. Beidzot tas sāka džinkstēt. Nogaidījis, kamēr zvans beidz skanēt, viņš ātri pārgrieza vadu un noglabāja dzirkles atpakaļ kabatā.

—   Jā, darbojas lieliski. Bez šaubām, es palikšu pie šīs sistēmas, — Franks sacīja, kad šveicars bija atgriezies. — Vai kāds no senākiem īrniekiem vēl dzīvo šeit?

Brīdi vēl patērzējis, viņš atvadījās no durvju sarga, iespiezdams tam saujā krietnu dzeramnaudu.

Šveicars apmierināts nolūkojās pakal laipnajam arhitektam, kurš nesteigdamies aizgāja.

11 Lubā morāle

Harlejs Brauns sēdēja kluba smēķējamā istabā, uzlicis kājas uz kamīna sētiņas un domīgu skatienu lūkodamies liesmās.

—  Jūsu uzskati ir amorāli, Lubā. Es lietoju vārdu amorāli visplašākajā nozīmē — man šķiet, ka jūsu uzskati par labu un ļaunu ir pilnīgi pretēji citu cilvēku uzskatiem.

Emīls Lubā iesmējās… Viņa lielais, plecīgais stāvs un rupjie sejas vaibsti bija pilnīgs pretstats kapteiņa personībai. Viņa mati bija tikpat biezi un ūsas tikpat kuplas kā toreiz, kad Harlejs Brauns to sastapa pirmo reizi citos apstākļos, kur angļu kluba sabiedriskais kodekss ierobežoja viņa jūtu brīvu izpausmi.

Lubā bija ļoti lepns uz to, ka iekļuvis tajā pašā klubā, kura biedrs bija asā Harlejs Brauns, kas senāk tik klaji bija izrādījis viņam savu nicināšanu. Viņš priecājās ari par to, ka viņu kopējā pazīšanās ar Dr. Džonu Vardenu spieda Braunu būt pret viņu ārēji laipnam un draudzīgam.

—    Tas ir katra atsevišķa cilvēka uzskatu jautājums, — Lubā piezīmēja, mierīgi kūpinādams savu cigāru. — Dzīvē man ir tikai viens kodekss: neatteikties no tā, ko varu un gribu iegūt. Vai tas ir pareizi vai nē? Pēc manām domām, pareizi. Es esmu es; Zeme griežas ap manu personu divdesmit četras stundas. Es esmu savas pasaules dievs, kas atbild vienīgi pats sev. Esmu izpostījis citu cilvēku dzīvi, jo tas bija vienīgais ceļš uz bagātību. Man vajadzīga bagātība. Lai iegūtu naudu, jābūt nežēlīgam. Man vajadzēja naudu — un es biju nežēlīgs. Vai saprotat, kaptein Braun?

—   Saprotu, — Harlejs Brauns bez sevišķas pārliecības atbildēja.

—    Tur tajā stūrī sēž mūsu draugs Vardens un steigā kaut ko raksta. Viņš ir krietns zēns, nekad viņš nevienu nav iedzinis postā, un tāpēc viņš ir nabags. Iedomāsimies, ka mūs abus: jūs un mani sabrauc autobuss. Vai domājat, ka viņa roka trīcēs, ja būs jānoņem vienam no mums kāja? Nē! Viņš ir pieradis ignorēt citu ciešanas. Ja es rit izdarītu kādu ielaušanos, vai nozagtu kādam pulksteni — vai jūs kaut mirkli šaubītos, pirms mani apcietinātu? Nē, jūs ar vismierīgāko sirdsapziņu liktu mani pakārt, ja mans noziegums prasītu tādu sodu. Dresūra ir cilvēka sestais prāts.

Bija miglains decembra sestdienas vakars, un Elektkluba smēķējamā istabā bez viņiem trim — Harleja Brauna, Lubā un Dr. Vardena, nebija neviena viesa. Ārsts, kurš visu laiku bija rakstījis kādu vēstuli, tagad ielika to aploksnē un nodeva kādam kluba viesmīlim nosūtīšanai. Tad viņš pievienojās sēdošajiem pie kamīna.

—   Kādēļ nepienācāt ātrāk, Dr. Varden? Šis cilvēks nupat apcerēja savu filozofiju.

—    Kura jums, protams, nebija pa prātam, — doktors smaidīdams papildināja. — Es nevaru saprast, vai Lubā tiešām ir tik nekrietns cilvēks, par kādu viņš sevi iztēlo, vai ari tikai lielās ar saviem īpatnējiem uzskatiem, lai modinātu klausītājos īgnumu pret sevi.

—   O, es varētu pastāstīt vēl daudz labākas lietas! — Lubā atkal iesmējās, uzmezdams Braunam izaicinošu skatienu. — Jūs taču jau zināt, kā es Levantā taisīju naudu… Jā, es varētu jums daudz ko pastāstīt…

—   Nē, lai paliek, — doktors labsirdīgi viņu pārtrauca. — Pastāstiet labāk ko patīkamu. Trīs stundas no vietas esmu ieelpojis hloroforma un dažādu dezinfekcijas līdzekļu izgarojumus un tagad labprāt paklausītos ko nomierinošu.

Lubā saviebās.

—   Šausmīgi! — viņš piezīmēja. — Doktor, jūs atgādinājāt man manas sāpes. Šeit, — viņš pielika roku pie atlētiskajām krūtīm. — Jau sen gribu lūgt, lai jūs mani kādreiz izmeklējat, bet arvien atlieku no dienas dienā. No ārstiem es vispār baidos, bet jums es uzticos. Ja ir kas jauns, tad nesakiet neko, bet, ja tik bēdīgi vēl nav, tad gan pateiksiet — vai jā?

Dr. Vardens labsirdīgi pasmaidīja.

—   Labi. To varam izdarīt vēl šovakar. Varbūt, ka jūsu slimība ceļas vienīgi no pārēšanās un no kustību trūkuma. Vai jūs, Braun, nedējas beigas pavadīsiet pilsētā?

Harlejs Brauns pamāja ar galvu.

—   Mēs pašreiz noskaidrojam vienu zādzības lietu Berklejskvērā, un man laikam vēl šonakt nāksies izdarīt vienu apcietināšanu. Ģeniāls darbs. Cilvēks, kurš pastrādājis šo noziegumu… Bet to jūs laikam esat lasījis avīzē?

Lubā ielūkojās pulkstenī un nesteigdamies piecēlās.

—    Noziegumi mani interesē tikpat maz kā operācijas, — viņš piezīmēja. — Ap kādu laiku jūs šovakar varētu mani apmeklēt, doktor?

—   Katrā laikā, katrā laikā; vislabāk pirms vakariņām, jo esmu norunājis vakariņot kopā ar kādu draugu.

—    Vai pulksten septiņos nebūtu pārāk vēlu?

—    Nē. Tātad septiņos? Labi, es būšu.

Kad Lubā bija izgājis, Harlejs Brauns palūkojās Dr. Vardenā, un viņa skatienā bija redzama nicināšana.

—    Es nevaru ciest šo Lubā, Džon!

—   Tiešām? — doktors iesmējās. — Jā, daži cilvēki mīl pārspīlēt savas ļaunās īpašības, un pie šādiem cilvēkiem pieder arī Lubā. Man tomēr liekas, ka viņš nemaz nav tāds briesmonis, par kādu mēdz izlikties. Viņš ir loti bagāts un neparasti austrumniecisks. Viņa māte bijusi turciete, bet tēvs maltietis, un tas savukārt piedzimis no tēva grieķa un mātes, kuras dzimtene bijusi Smirna.

—  Cik ilgi jūs viņu jau pazīstat? — kapteinis pēc īsas klusēšanas jautāja.

—    O, jau daudz gadu. Ar viņu tiešām nemaz tik ļauni nav. Dažā ziņā es viņu pat labprāt ieredzu. Reiz viņš izdarīja man lielu pakalpojumu, un šo pakalpojumu es nekad neaizmirsīšu.

Viņš nogrima domās. Arī kapteinis brīdi klusēja, bet tad pēkšņi ieminējās:

—    Lubā precas.

Doktors strauji pacēla galvu.

—    Ko jūs sakāt? Lubā precas?

—   Jā, ar Berilu Mertenu.

—   Tiešām? Es nekad neesmu varējis iedomāties Lubā kā precību kandidātu! Un Berila Mertena… es taču domāju, ka viņa saderināta ar jauno Lemingtonu.

—   Arī man tā šķita. Acīmredzot viņu saderināšanās atsaukta. Viņus salaulās jau nākošo trešdienu, un tūlīt pēc kāzām jaunais pāris dosies uz Parīzi, kur pavadīs medus mēnesi.

Doktors domīgi braucīja zodu.

—    Dīvaini, — viņš sacīja. — Man nenāca ne prātā, ka Lubā kādreiz varētu apprecēties.

12 Nepatīkams viesis

Ap pulksten sešiem Dr. Vardens ienāca savā dzīvoklī Devonšīrstrītā un pārģērbās viesību uzvalkā. Viņš bija norunājis sastapties un paēst vakariņas ar kādu senu draugu. Domājot par to, viņš gandrīz bija aizmirsis savu Lubā doto solījumu un, tikai promejot, atcerējās to. Iebāzis mēteļa kabatā stetoskopu, viņš izgāja.

Lubā! Nē, to viņš nekad nebija iedomājies precēta vīra lomā.

Ap Breimorhozu bija bieza migla.

—    Jūs esat Dr. Vardena kungs? — livrejā tērptais šveicars jautāja.

—   Jā, — doktors pasmaidīja, — Jums laba atmiņa.

—        Protams, — šveicars glaimots apliecināja. — Esmu šeit kopš šā nama uzcelšanas. Vēl šodien bija atnācis kāds kungs, kuru es nebiju redzējis kopš Breimorhozas celšanas laika. Tas bija arhitekts Lemingtons, kuram tagad pieder savs plaši pazīstams būvniecības birojs.

—    Lemingtons? — doktors ieinteresējās. — Ko tad viņš šeit darīja?

—   Viņš gribēja redzēt ugunsdzēsēju trepju un trauksmes zvana iekārtojumu, un es viņam to izrādīju. Vai vēlaties, lai pavadu jūs augšā?

Doktors pateicās. Tā nebija pirmā reize, kad viņš pats apkalpoja automātisko liftu.

Izkāpis no braucamā krēsla, viņš pazvanīja pie dzīvokļa durvīm, un tās tūlīt tika atvērtas.

—    Dr. Vardena kungs? Lūdzu, ienāciet.

Millers, kurš atvēra durvis, bija ģērbies mētelī.

—    Lubā kungs atļāva man šovakar iziet, — viņš paskaidroja ārstam, — bet es gribēju nogaidīt, kamēr aizies tas otrs kungs.

—   Vai pie Lubā kāds ir?

Millers sarauca uzacis.

—    Protams, vai tad jūs nedzirdat?

Tiešām, Lubā .dzīvojamā istabā bija dzirdamas skalas balsis, kaut vārdus nevarēja saprast, jo priekštelpu no dzīvojamās istabas šķīra divas biezas durvis.

—   Tā viņi tur ķildojas jau kādu stundas ceturksni, — Millers piebilda. Viņš izskatījās nervozs un uztraukts. — Vai jūs nebūtu ar mieru pakavēties tepat, doktora kungs? Es vestu jūs ēdamistabā, bet…

—   Nepūlaties, — Dr. Vardens labsirdīgi sacīja. — Es pasēdēšu tepat. Vai jūs gribat iziet?

—     Lejā mani gaida līgava, — Millers paskaidroja. — Tik nejaukā laikā viņa taču nevar ilgi palikt uz ielas. Es tikai noiešu un norunāšu satikties ar viņu vēlāk. Ilgāk par stundas ceturksni es nebūšu prom.

Pulkstenis rādīja trīs minūtes pāri septiņiem, bet pusastoņos Dr. Vardens bija norunājis satikties ar savu draugu.

Balsis dzīvojamā istabā kļuva arvien skaļākas. Dr. Vardens sadzirdēja dažus vārdus, ko Lubā izkliedza sevišķi skali:

—    Bet jūs darīsiet tā, kā es gribēšu!

—  Ejiet vien, Miller, — doktors sacīja sulainim. — Tikai lūdzu: nepalieciet ilgāk par stundas ceturksni.

Millers izgāja, un taisni pēc četrpadsmit minūtēm bija atkal atpakaļ. Doktors arvien vēl sēdēja savā vecajā vietā un lasīja avīzi. Balsu troksnis dibenistabā bija apklusis.

—    Pasakiet, lūdzu, Lubā kungam, ka es nevaru vairs ilgāk gaidīt, — Vardens sacīja, salocīdams avīzi. — Apmeklētājs, kā liekas, jau aizgājis, jo kopš piecām minūtēm tur viss ir apklusis.

Millers noģērba virsdrēbes un, sakārtojis matus, piegāja pie durvīm. Vairākas reizes skaļi pieklauvējis, viņš atgriezās pie ārsta, kurš jau bija piecēlies no sava krēsla.

—    Viņš neatbild, doktora kungs, — sulainis paziņoja. — Tā nav pirmā reize, kad viņš pēc kādas karstākas ķildas ir tik saniknots, ka tam netīk vairs pat lādēties. Vai jūs pats nepamēģinātu pieklauvēt?

Doktors piegāja pie durvīm un nospieda kliņķi. Durvis bija aizslēgtas. Viņš mēģināja saukt:

—    Lubā!

Nekādas atbildes.

—   Droši vien viņš ieslēdzies guļamistabā, — Millers piezīmēja. — Bet es neticu, ka viņš jūs pieņems. Reizēm tīrās mokas ar viņu. Es zinu gadījumus, kad viņš aiz dusmām sāk dauzīt un lauzt mēbeles. Bet citreiz viņš ieslēdzas guļamistabā un nelaiž nevienu sev tuvumā.

—   Dīvaini, ka es neredzēju viņa apmeklētāju aizejam, — Vardens ieminējās.

—    Acumirkli, doktora kungs.

Millers izsteidzās virtuvē. Šaurās ejas galā atradās durvis, kas veda uz sētas kāpnēm. Šīs durvis tagad stāvēja līdz galam vaļā.

—   Acīmredzot apmeklētājs aizgājis pa sētas durvīm, — Millers sacīja, atgriezies priekšistabā. — Pa tām viņš arī ienāca, un tas vien man izlikās aizdomīgi.

Dr. Vardens sāka aizpogāt mēteli.

—    Ja viņš prasa pēc manis, tad pasakiet, ka varu atnākt vēl pēc pulksten vienpadsmitiem, — viņš sacīja. — Ja viņš to vēlas, tad piezvaniet man — es būšu Elektklubā.

Klubā nonācis, viņš tur atrada drauga vēstuli, kurā tas atvainojās, ka saaukstēšanās dēļ nevarot uz norunāto satikšanos ierasties.

Kad doktors iegāja ēdamzālē, Harlejs Brauns pamāja tam ar galvu.

—   Jūsu paziņa tomēr neatnāca? — viņš sacīja. — Sēdieties pie manis, es joti garlaikojos. Kā klājas Lubā?

Vardens iesmējās.

—   Millers saka, ka Lubā esot šausmīgi aizkaitināts. Mūsu levantietis tā bija nogrimis ķildā ar kādu apmeklētāju, ka nevarēja vai negribēja mani pieņemt.

Vakariņas paēduši, viņi izgāja smēķējamā istabā. Atkal viņi bija šeit vienīgie viesi. Dr. Vardens aizsmēķēja savu pīpi, bet Harlejs Brauns — cigareti. Veselu stundas ceturksni viņi nerunāja ne vārda. Bet kapteinis pārtrauca klusumu:

—   Kad mans pulks stāvēja Maltā, Lubā iedzina bankrotā gandrīz visus mūsu virsniekus.

Doktors iesmējās.

—    Šodien visu dienu Lubā neiziet jums no galvas!

—   Jums taisnība, — Brauns apstiprināja. — Es kļūstu gandrīz vai slims, kad redzu viņu šeit klubā… turklāt vēl kā biedru. Un, kad vēl iedomājos, ka viņš precēs Franka līgavu!…

Viņš aprāvās, sajuzdams doktora ceja pieskārienu savai kājai. Viņš pagrieza galvu un ieraudzīja Franku Lemingtonu, kurš pašreiz ienāca smēķējamā istabā.

Jaunekļa seja bija bāla kā mironim. Acis nepaceldams, viņš pārgāja pāri istabai un apstājās pie grāmatu plauktiem, kas aizņēma visu sienu. Paņēmis no turienes kādu sējumu, viņš sāka to steigā šķirstīt. Atradis meklēto vietu, viņš ātri izlasīja un, atstājis grāmatu uz galda, izgāja no istabas.

Harlejs Brauns piecēlās un, piegājis pie galda, aplūkoja grāmatu. Tas bija vilcienu saraksts.

—   Es gribētu zināt, kurp Franks nodomājis ceļot, — kapteinis piezīmēja, nosēzdamies atpakaļ savā krēslā.

Pulksten pusdesmitos Harlejs Brauns atstāja klubu un devās uz Skotlendjardu, kur to gaidīja parastie darbi.

—        Es aizbraukšu vēlreiz pie Lubā, — doktors Vardens sacīja, izdauzīdams no pīpes pelnus. — Varbūt, ka lielās dusmas tam jau būs pārgājušas.

Šoreiz šveicars pats pavadīja viou līdz Lubā dzīvokļa durvīm, un atstāja to tikai tad, kad doktors jau ķērās pie durvju zvana. Drīz pēc tam ieskanējās lifta zvans. Vardens redzēja, ka šveicars uzbrauca trešajā stāvā, bet mirkli vēlāk nolaida braucamo krēslu atpakaļ otrajā stāvā un jautāja:

—    Vai jūs zvanījāt, doktora kungs?

—    Nē. Man šķiet, ka tas bija augšstāvā.

Viņš vēlreiz piespieda zvana podziņu. Neviens neatbildēja.

—   Man liekas, ka nav nozīmes ilgāk gaidīt. Millers droši vien izgājis, kā viņš jau pirmīt solījās, — viņš sacīja.

—  Viņš laikam būs izgājis pa sētas kāpnēm, — šveicars piebilda. — Millers reti kad mēdz iet pa parādes durvīm. Šis ir vienīgais nams kvartālā, kam ir divas izejas.

Dr. Vardens ielūkojās pulkstenī.

—   Bez ceturkšņa desmit, — viņš sacīja. — Jūsu pulkstenis, kā liekas, apstājies.

—   Jā, viņš jau dienā sabojājās, — šveicars atbildēja.

Dr. Vardens izgāja uz ielas. Migla bija sabiezējusi vēl vairāk. Soļodams uz savu auto, viņš tikko nesaskrējās ar kādu jaunekli, kurš steigā pagāja viņam garām. Ielas laternas blāvā gaisma mirkli iespīdēja tam sejā — tas bija Franks Lemingtons.

Doktors apstājās ūn vēlreiz palūkojās atpakaļ. Nevarēja būt nekādu šaubu. Arī tagad Lemingtons bija ģērbies tajā pašā pelēkajā mētelī, kuru doktors tam bija redzējis jau klubā.

Kāda, negaidot prātā ienākusi doma, lika Dr. Vardenam satrūkties.

Lemingtons taču ienīda Lubā! Ko viņš tagad meklēja šeit? Varbūt viņš gribēja ielauzties Lubā dzīvoklī, lai atriebtos tam par savas līgavas nolaupīšanu? Tā taču būtu neprātīga pārsteidzība!

Doktors paspēra dažus solus pakal jauneklim, bet tas jau bija nozudis miglā. — Acīmredzot tikai nejauša sastapšanās, — doktors norūca, aizdedzinādams pīpi.

Kad viņš atgriezās klubā, Harlejs Brauns jau atkal sēdēja kamīna priekšā.

Tiklīdz ārsts bija apsēdies, viesmīlis pasniedza tam kādu papīra lapiņu, uz kuras bija rakstīts:

"Saņemts pa telefonu pulksten 9 un 50 minūtēs.

Lubā kungs lūdz Dr. Vardena kungu ierasties pie viņa rit, pulksten vienpadsmitos no rīta."

—   Dīvaini! — doktors piezīmēja, izlasījis zīmīti Harlejam Braunam priekšā. — Acīmredzot, viņš zvanījis tūlīt pēc tam, kad es biju izgājis.

—   Lai viņš iet pie velna! — kapteinis iesaucās ar tādu īgnumu, ka ārsts neviļus satrūkās. Tad viņš sāka stāstīt par kādu apcietināšanu, ko tas nupat bija izdarījis.

Pulkstenis bija ceturksnis pāri desmitiem, kad Dr. Vardens beidzot piecēlās.

—    Iesim, Braun. Mūsu dēl kluba kalpotāji netiek pie miera.

Viņi pašreiz ģērba mugurā savus mēteļus, kad telefons uz šveicara galda iezvanījās.

—    Tur kāds jautā pēc doktora Vardena kunga, — šveicars sacīja.

—    Pēc manis? — ārsts pārsteigts iesaucās, pieiedams pie aparāta.

—    Vai tas esat jūs, doktor Vardena kungs?

Tā bija Millera balss.

—    Vai jūs nevarētu tūlīt atnākt šurp?

Millera balsī skanēja šausmīgas izbailes, un doktors varēja gandrīz dzirdēt, kā uztraukumā viņam klabēja zobi.

—    Kas noticis? — Vardens jautāja.

—   īrnieki, kas dzīvo pirmajā stāvā, tieši zem mums… viņi saka, ka no Lubā guļamistabas cauri griestiem sūcoties asinis…

13 Novērotāji

Jo vairāk satumsa decembra drūmās dienas vakars, jo smagāka un nemierīgāka kļuva Berilas sirds.

Viņa nezināja, kas Frankam Lemingtonam varēja būt darāms Breimorhozā, tomēr viņa nespēja atraisīties no domām, ka dienā viņš aplūkojis šo namu tik vērīgi tādēļ, lai izdibinātu, kā tajā iekļūt nakti.

Viņa pabīdīja sāņus aizkaru un palūkojās ārā, biezajā miglā. Arvien vairāk viņā nostiprinājās pārliecība, ka šāda nakts sevišķi labvēlīga dažādiem tumšiem nodomiem. Berila klīda no istabas istabā, nespēdama apvaldīt savu uztraukumu. Uz mātes jautājumiem viņa atbildēja tikai ar neskaidriem, aprautiem teikumiem.

Beidzot viņa vairs nespēja paciest šādu neziņu. Ātri apģērbusies, viņa izgāja no mājas. Viņas ceļamērķis bija Breimorhoza. Viņa drīzāk skrēja, nekā gāja, jo viņai likās, ka viņa var nonākt tur par vēlu, kad nekas vairs nebūs labojams.

Nogurusi un aizelsusies, viņa beidzot saniedza Lubā namu.

Apstājusies, Berila sāka skatīties apgaismotajos logos, kas cauri miglai izskatījās kā izplūduši gaismas plankumi. Viņa varēja būt droša, ka biezajā miglā neviens to nepamanīs; bet šī pati migla viņu traucēja sava nodoma izpildīšanā, jo Lemingtons it viegli varēja paiet tai garām, viņai nemanot. Viņa pat nezināja, kuri ir Lubā dzīvokļa logi; tad viņa vismaz būtu varējusi paturēt tos acīs, lai uzmanītu, vai kāds pa tiem nemēģina iekļūt namā.

Tikai tagad viņa saprata sava nāciena veltīgumu. Turklāt vēl bija pārāk agrs, lai Lubā varētu būt pārnācis. Tādēļ nebija ticams, ka Franks savam iebrukumam būtu izvēlējies tik neizdevīgu brīdi.

Un tomēr viņa juta, ka nespēj aiziet no šejienes.

Pēkšņi viņa satrūkās un tikai ar pūlēm apslāpēja izbaiļu kliedzienu: kāda roka viegli pieskārās viņas elkonim.

—   Kas jūs esat? — viņa iesaucās, un mazliet nomierinājās tikai tad, kad pārliecinājās, ka pienācējs nebija policists.

—   Vai jums nav auksti, tik ilgi gaidot? — viņai līdzās atskanēja maiga balss. Pagriezusi galvu, viņa ieraudzīja kādu maza auguma vecu kungu ar šauru, labsirdīgu seju.

—    Kā jūs to zināt? — viņa iesaucās.

—   Tādēļ, ka ari pats gaidu, — svešais atbildēja.

—   Jūs gaidāt?… Ko tad?

—    Gribu noskatīties, kas šeit notiks. Ari jūs novērojat Lubā dzīvokja logus, vai ne?

—   Kā?… Nē, es nekā nenovēroju. Es… es tikai gāju šeit garām. — viņa samulsusi novērsās un devās pa ielu prom.

Gabaliņu pagājusi, viņa atgriezās atpakaļ vecajā vietā.

Nepazīstamais nekur nebija redzams. Viņa atbalstījās pret dārza žogu, pārdomādama, vai nevajadzētu Lubā brīdināt, lai tas pēc iespējas izsargājas atgriezties savā dzīvoklī. Bet tūlīt viņa atteicās no šīm domām, jo tādā gadījumā viņa padarītu Franka stāvokli vēl smagāku; turpretī viņa taču gribēja to glābt.

—   tie ir Lubā dzīvokļa logi, — pēkšņi atskanēja tā pati maigā balss, un no jauna viņa sajuta kādas rokas pieskaršanos savam elkonim.

—   Ko jūs šeit darāt? — Berila jautāja. —Jūs sacījāt, ka gribot noskatīties, kas šeit notiks. Ko tad īsti jūs sagaidāt?

—   O, es pats vēl nezinu. Bet pēdējā laikā esmu loti labā garastāvoklī. Ilgi man nācās gaidīt, bet nu, kā liekas, šai gaidīšanai pienācis gals.

—    Cik ilgi tad jūs gaidāt?

—    O, daudz, daudz gadu!

—    Nē, es gribēju jautāt; cik ilgi jūs gaidāt šeit, uz ielas?

—    Kopš krēslas iestāšanās.

—   Vai redzējāt kādu ieejam namā? — viņa jautāja, pūlēdamās runāt mierīgi.

—   Jūs domājat — caur logu? — viņš pasmaidīja. — Protams, ka logs ir ticis izmantots arī jau agrāk. Atceros, ka pirms dažiem gadiem…

—    Un kas tad iekāpa pa šo logu? — viņa to pārtrauca.

—    Kāds cilvēks, uz kuru es lieku lielas cerības. Viņš atkal izkāpa, un nu es nezinu..!

—    Kad tas bija?

—    O, jau pirms krietna brīža — viņš vērīgi uzlūkoja jauno meiteni, kura vairs nespēja valdīt savu uztraukumu. — Bet tas nebija tas, kuru jūs domājat.

—    Kā jūs to zināt? — viņa pārsteigta iesaucās.

—    Jūs taču esat tā jaunā dāma, kuru Lubā gribēja piespiest sevi apprecēt?

—    Kā… jūs… — viņa nespēja turpināt.

—   Tas biju es, kurš vakar vakarā novēroja jūs caur logu, — svešais mierīgi paskaidroja. — Es gan nedzirdēju ne vārda no jūsu sarunas, tomēr tūliņ sapratu visu, kas tur norisinājās, jo pārāk labi pazīstu Lubā un viņa nelietīgo dabu.

—    Kas jūs esat? — Berila izbrīnā jautāja.

—   Mans vārds ir Veldraks. Man reiz bija dēls, un Lubā viņu…

—   Un jūs lietojat pat tādus līdzekļus kā novērošana caur logu? — viņa jautāja ar tikko manāmu nicināšanu balsī.

—   Jā, — viņš vienkārši atbildēja. — Varbūt tas izklausās nekrietni, bet cilvēkiem, kas dzīvo vienīgi no cerības, reizēm atļauts arī tas.

—    Uz ko jūs cerat?

—    Es apsolīju savam zēnam, ka viņš tiks atriebts, un solījos neatgriezties savās mājās tik ilgi, kamēr tas nebūs noticis. Un nu mēs abi gaidām jau ļoti ilgi. Ar katru gadu Lubā iemanto sev jaunus ienaidniekus. Nu tas vairs nevar ilgi vilkties. Arī jums nevajag daudz skumt. Novilciniet tikai savas kāzas pēc iespējas ilgāk, un jūs drīz vien tiksiet no viņa atbrīvota. Var gadīties, ka jau šonakt…

Neraugoties uz viņa labsirdīgo ārieni, viņa smaids lika Berilai nodrebēt šausmās. Un ko gan šis cilvēks varēja zināt par Franku? Vai viņš turēja to aizdomās?

—   Es nebūt nevēlos no viņa atbrīvoties, — viņa sacīja. — Esmu šeit vienīgi tādēļ, ka baidos par Emīla Lubā drošību.

—   Jā… Jūs bijāt saderināta ar to jaunekli, kas vakar pavadīja jūs līdz mājām, un jūs baidāties, ka viņš varētu Emīlu Lubā nonāvēt.

—    Nē, man ne prātā nav nākušas tādas domas! — viņa satrūkusies iesaucās. — Nezinu, ko jūs vēlaties… ko šeit gaidāt. Man šķiet, ka būtu labāk, ja jūs aizietu no šejienes, pirms vēl policija nav jums pajautājusi, ko jūs īsti šeit meklējat.

Atbildi nenogaidījusi, viņa pagriezās un ātriem soļiem devās prom, trīcēdama pie visām miesām.

Viņa vairs neuzdrošinājās atgriezties vecajā vietā, un sāka soļot uz priekšu un atpakaļ pa trotuāru ielas pretējā pusē, no kurienes tā varēja saredzēt gaismas starus, kas izlauzās pa Lubā dzīvokļa loga aizkaru spraugām.

Viņas skatiens kā piekalts kavējās pie nama tumšās sienas, it kā gribēdams tai izurbties cauri. Ja tas būtu iespējams, tad viņa tur būtu ieraudzījusi ainu, kas tai liktu nolādēt savu acu gaismu.

Emīls Lubā gulēja savā gultā — bez dzīvības! Bet līdzās gultai stāvēja Franks Lemingtons, šausmu pilnu skatu uzlūkodams mironi.

Viņš bija zvērējis, ka drīzāk nogalinās Lubā, nekā ļaus tam apprecēt Berilu; bet nu, kad pretinieks gulēja viņa priekšā beigts — jaunekļa nobālušajā sejā bija lasāmas izbailes un nemiers.

Franks piegāja pie loga, bet tad apdomājās un atkal atgāja no tā. Šis cilvēks katrā ziņā bija pelnījis nāvi. Berila nu bija glābta. Vēl tikai atlika izvest savu nodomu līdz galam.

Iegājis blakusistabā, viņš brīdi vērīgi ieklausījās. Visapkārt valdīja dzijš ldusums.

Piegājis pie rakstāmgalda, viņš sāka steigā caurlūkot tā atvilkņu saturu. Neatradis meklētās parādzīmes, viņš no jauna atgriezās guļamistabā: Uzmetis vēl pēdējo skatienu līķim, viņš piegāja pie loga un, atvēris to, ātri nokāpa zemē pa ugunsdzēsēju trepēm, kuru apakšējo posmu tas jau pirmīt bija nolaidis lejup.

Vakars bija tik tumšs, ka Franks tikai taustīdamies sasniedza dārza vārtiņus. Pēkšņi viņa roka pieskārās kādam cilvēkam, kas nekustīgi stāvēja uz trotuāra līdzās vārtiņiem, atspiedies pret sētu.

—    Kas tur ir? — Lemingtons iesaucās.

—    Frank! — viņš pazina Berilas balsi.

—   Tu, -Berila? Nāc, ātrāk!

Viņš satvēra tās roku savējā un steidzās prom pa ielu.

—    Ko tu šeit dari, Beril? — viņš jautāja

—    Es gribēju… uzmeklēt Lubā.

—    Tu gribēji iet pie Lubā?

—   Jā. Tā man likās vienīgā izeja. Es satiku kādu cilvēku, kas viņu gaidīja, un gribēju to viņam pateikt… Tas bija kāds neliela auguma vecītis.

—   Un tik vēlā stundā tu būtu gājusi pie viņa, lai pateiktu, ka kāds viņu gaida?

—    Es nezināju, vai tu esi tur vai arī esi jau bijis, jeb tikai vēl būsi. Nevarēju būt mierīga, pirms nebiju to noskaidrojusi. Tādē] gribēju ieiet un pārliecināties, vai Lubā ir mājās, lai varētu viņu brīdināt… no tā svešā cilvēka… Saki, vai viņš ir mājās? Vai tu redzēji viņu?

—   jā… Lubā ir mājās.

—    Un tu viņu redzēji, Frank? Vai tu saķildojies ar viņu? Vai tu… — viņa apklusa, neuzdrošinādamās uzstādīt šausmīgo jautājumu, kurš nedeva mieru.

—    Tev jāiet uz māju, Berila. Nestāsti nevienam, ka esi šeit bijusi. Vai kāds tevi redzēja?

—     Nezinu. Domāju gan, ka nē. Bet pasaki man, ko tu esi izdarījis, Frank. Neslēp man nekā. Man jāzina viss! — elsodama viņa satvēra to aiz svārku piedurknes.

—   Es nekā neesmu izdarījis. Bet nu ej uz mājām, Berila. Man vēl kas jāpārdomā.

—   Tu sacīji, ka Lubā bijis mājās. Tātad jūsu starpā tomēr kas' noticis?

—      Es neatradu tavas parādzīmes, Berila. Vai tu pati redzēji, ka viņam tās bija?

—   Jā, par piecdesmit tūkstošiem mārciņu.

—   Un viņš neiznīcināja tās, kad tu apsolījies ar viņu precēties?

—     Nē, viņš gribēja tās iznicināt tikai pēc mūsu kāzām. O, nerūpējies par šīm parādzīmēm un par mani, Frank! Domā labāk pats par sevi. Pasaki taču man beidzot, kas īsti notika?

—   Varbūt, ka tam nav nekādas nozīmes, ja arī viņas atradīsies. Cik zinu, tad viņam nav neviena mantinieka…

Viņš apstājās un palūkojās atpakaļ uz Breimorhozu, it kā pārlikdams, vai nevajadzētu griezties atpakaļ un vēlreiz visu pamatīgi pārmeklēt.

—    Kā gan tu varēji meklēt šos papīrus, ja Lubā bija tur? Tad jau vienīgais… — vārdi sastinga viņai lūpās.

—     Ej, Berila, ej taču! — viņš lūdzās, vilkdams jaunavu uz Eduardskvēra pusi. — Un ievēro: tu nezini nekā, kas šovakar noticis! Tu neesi nākusi šurp, neesi mani redzējusi… Ej uz mājām, Berila, un aizmirsti, ka esi šeit bijusi.

—    Nevaru, Frank, iekams nezinu… — viņa atkal apklusa, baidīdamās pabeigt jautājumu.

—    Berila, — viņš sacīja, atklātu skatienu lūkodamies tai acīs, — es redzēju Lubā, bet zvēru, ka neesmu darījis viņam nekā jauna. Nejautā vairs nekā. Tici man un ej.

Viņa juta, ka Franks runā taisnību, un viņai kā slogs novēlās no sirds.

—   Vai tu nepavadīsi mani? — viņa pārsteigta jautāja.

—    Nē, Berila. Piedod, bet man…

—    Ko tu vēl šeit gaidi?

—    Es negaidu neko. Man tikai jāsatiek vēl kāds draugs, tas ir viss.

Viņš atrāvās no viņas un tik pēkšņi nozuda miglā, ka Berila pat neredzēja, kur viņš palika.

Gabaliņu pagājis, Franks pēkšņi izdzirda aiz sevis vieglus solus. Piespiedies kāda nama sienai, viņš gribēja palaist nezināmo gājēju garām. Bet pēkšņi soli apklusa, un kāds neliels stāvs apstājās viņa priekšā.

—    Kā klājas Lubā? — atskanēja čukstošā balsī izteikts jautājums.

—   Pie velna!… Ko jūs īsti gribat? — Franks pārsteigts iesaucās, pūlēdamies saskatīt svešinieku.

—     Es tik ļoti interesējos par Lubā, — tā pati maigā balss turpināja. — Redzēju jūs ieejam viņa dzīvokli… un atkal iznākam. Priecājos, ka aizraidījāt mājup to jauno dāmu. Tiešām, nebūtu labi, ja arī viņa tiktu iejaukta šajā lietā.

—    Kādā lietā? — Franks skarbi noprasīja.

—    Nu… vai tad jūs nupat neteicāt, ka ar Lubā kas noticis?

—    Nē!

—   Nu, protams, — jūs darījāt pareizi, par to nekā neminot, — nepazīstamais labsirdīgi piekrita.

Lemingtons juta, ka rīkle tam metas sausa, tomēr viņš vēl nepadevās.

—   Jūs maldāties, — viņš sacīja, pūlēdamies izlikties mierīgs… — Vārds, kuru jūs nupat pieminējāt, man pilnīgi svešs, un es nekur neesmu arī bijis.

—    Protams, ka neesat bijis, — nepazīstamais piekrita ar tādu dedzību, kas Franku uztrauca vairāk nekā tiešs apvainojums. — Bet nu gan taisāties, ka tiekat no šejienes prom. Nepaliekat šeit tuvumā.

—   Kādēļ tā? Ko īsti jūs gribat no manis? — Franks iesaucās, aiz uztraukuma zaudēdams pacietību.

—   Cst! Viņš noslepkavoja manu vienīgo dēlu, un es zināju, ka reiz pienāks diena, kad viņam nāksies par to samaksāt. Šī pārlieciba neatstāja mani visus daudzos gadus. Slepkavība nekad nepaliek nesodīta. Es pacietīgi gaidīju, bet nu man šķiet, ka mierīgi varu atgriezties mājās! — laimīgais smaids, kas atplaiksnījās viņa sejā, lika Frankam nodrebēt šausmās.

— Jūs esat ārprātīgs! — viņš iekliedzās un skriešus devās prom.

14 Vēstulē pelnos

īsos vārdos Dr. Vardens atstāstīja Harlejam Braunam nupat saņemtās ziņas saturu. Komisārs pieteicās viņu pavadīt.

Desmit minūtes vēlāk viņi izkāpa no auto Breimorhozas priekšā. Vestibilā viņi atrada jau priekšā divus policistus, kas sarunājās ar šveicaru un ar nāves bālo Milleru.

—   Paldies dievam, ka atnācāt, doktora kungs! — sulainis iesaucās. — Es mēģināju iekļūt Lubā kunga istabā, bet tā ir aizslēgta. Tad es ataicināju policiju.

—   Tas bija prātīgi darīts, — Harlejs Brauns viņu uzteica. Tad viņš pievērsās policistiem: — Viens no jums lai nāk man līdzi, bet otrs lai paliek tepat. Esmu Skotlendjarda komisāra vietas izpildītājs Harlejs Brauns.

Nedaudz vārdos Millers pastāstīja viņiem visu, kas bija noticis pa šo laiku. Viņš bijis uz satikšanos ar līgavu, no kuras atgriezies ap pulksten pusvienpadsmitiem. Dzīvoklī viņš nav ievērojis nekā neparasta, tikai iekštelpu durvis, tāpat kā pirmīt, bijušas aizslēgtas. Viņš jau gribējis iet savā guļamistabā un doties pie miera, kad pēkšņi pie durvīm zvanījuši šveicars.ar apakšējā stāva sulaini, kas pastāstījis, ka caur griestiem sūcoties asinis. Tad viņš tūlīt zvanījis doktoram. Vairāk nekā viņš nezināja.

—     Cik bija pulkstenis, kad jūs pārnācāt? — Harlejs Brauns jautāja.

—     Man ienākot, pulkstenis sita pusvienpadsmit, — sulainis atbildēja.

—    Pulksten deviņos un piecdesmit minūtēs viņš noteikti bija vēl dzīvs. Vienpadsmitos jūs nedzirdējāt vairs nevienas skaņas no viņa. Stundas ceturksni vēlāk apakšstāva iedzīvotāji pamanīja uz griestiem sarkanus traipus. Vajag vismaz desmit minūtes, lai asinis varētu izsūkties cauri griestiem, — kapteinis Brauns piezīmēja, ieiedams Lubā dzīvokļa priekštelpā.

—   Varbūt, ka tās nemaz nav asinis, — doktors ieminējās. — Iespējams, ka viņam apgāzusies sarkanās tintes pudele.

—    Vai guļamistabā viņam atradās tinte?

—    Jā, komisāra kungs, tur viņam stāv rakstāmgalds.

—    Cerēsim vislabāko, — Harlejs Brauns piebilda.

Viņi mēģināja atgrūst bibliotēkas durvis, bet tās nepadevās.

—   Atnesiet cirvi, — Brauns pavēlēja, un mirkli vēlāk policists atgriezās ar smagu cirvi rokā, ar kuru tas sāka apstrādāt biezās durvis. Kad tajās bija izcirsts caurums, Brauns iebāza tajā roku, lai no iekšpuses atslēgtu durvis.

—    Atslēgas nav, — viņš sacīja. — Ielauziet durvis!

Policists no jauna laida cirvi darbā, un mirkli vēlāk durvis

padevās. Visi sagāja lielajā grezni iekārtotajā istabā, kuras grīdu klāja bieza turku grīdsega, kas viena pati maksāja veselu bagātību. Istabas vidū stāvēja grezns, pa dajai apzeltīts rakstāmgalds, uz kura atradās telefona aparāts. Netālu no tā, līdzās stūra logam, bija novietota neliela rakstāmpults.

Lubā nekur nebija redzams.

—    Kas tad tas, komisāra kungs? — policists rādīja uz kādu priekšmetu.

Tie bija pāri krēsla atzveltnei pārsviesti zīda rīta svārki. Brauns paņēma tos rokās, un pārsteigts iesaucās. Svārku priekšpuse un roku piedurknes bija notraipītas mitriem, tumšsārtiem plankumiem.

—    Neaizskariet tos, — viņš sacīja, nolikdams svārkus atpakaļ. — Uzmanieties, doktor, arī uz grīdas ir tādi paši traipi.

Pie vienas sienas atradās liels, skaisti izgreznots kamīns. Uz tā restēm bija palikusi maza pelnu kaudzīte. Pa kreisi no tā bija durvis, uz kurām rādīja Millera trīcošā roka.

—    Tur ir guļamistaba, — viņš šausmās čukstēja.

Harlejs Brauns atvēra durvis un iegāja.

Elektriskās spuldzītes sidraba kroņlukturī vēl dega. Zemajā metāla gultā gulēja Emīla Lubā līķis. Ārstam nebija vajadzības to sevišķi rūpīgi izmeklēt: viņa galva bija šausmīgi sadragāta.

—    Logs ir vaļā, — Harlejs Brauns piezīmēja.

Piegājis pie loga, viņš izliecās ārā. — Ugunsdzēsēju trepes. Konstebl, noejiet lejā un pasakiet savam biedram, lai tas rūpīgi apskata dārzu. Tādā kārtā kļūst saprotama arī atslēgas neatrašanās durvīs. Slepkava aizbēdzis pa šo ceļu ar atslēgu kabatā.

Viņš piegāja pie telefona un izsauca centrāli.

—    Esmu policijas virsleitnants Brauns, — viņš sacīja, — un vēlos zināt, kādi savienojumi šovakar tikuši doti ar šo numuru.

Mirkli vēlāk atskanēja atbilde:

—    Pulksten deviņos un piecdesmit — savienojums ar viens divi septiņi nulle tris.

Brauns pamāja ar galvu; tas bija Elektkluba telefona numurs.

—    Savienojiet mani ar Skotlendjardu, — viņš sacīja.

Sarunu pabeidzis, viņš atgriezās guļamistabā.

—     Liku atnākt vienam no mūsu spēcīgākajiem darbiniekiem — inspektoram Trenoram. Šā gadījuma noskaidrošanu es labprāt ■negribētu uzņemties. Man ir zināmi aizspriedumi pret Lubā, un tādēļ lietas izmeklēšana jānodod tādai personai, kas ieliktu šajā darbā vairāk enerģijas, nekā es to spēju. Vai jūs, kad pēdējo reizi bijāt šeit, neredzējāt neviena, doktor?

Dr. Vardens pakratīja galvu.

—    Neviena, atskaitot šveicaru, — viņš atbildēja.

Viņus pārtrauca telefona zvans. Harlejs Brauns piegāja pie aparāta. Runāja no telefona centrāles:

—   Nupat vēlreiz pārbaudīju sarunas un atradu, ka vienu neesmu pieminējis. Pulksten pusseptiņos pieprasīts savienojums no numura deviņi nulle tris.

—    Kam ir šis numurs?

—    Kādai mis Mertenai Edvardskvērā.

—   Pateicos, — Brauns atgāja no aparāta. — Cik ilgs laiks varētu būt pagājis kopš viņa nāves, doktor?

Dr. Vardens uzmeta līķim domīgu skatu.

—    Nāve iestājusies pirms kādas stundas, — viņš atbildēja, — varbūt vēlāk. Galvaskauss ielauzts ar kādu ļoti smagu priekšmetu.

—   Domāju, ka nenāksies grūti šo priekšmetu atrast, — virsnieks piezīmēja.

Viņam bija taisnība.

Uz rakstāmgalda stāvēja masīvs sudraba saliekams svečturis, n kura šeit bija atlikusi tikai viena puse. Otro pusi viņi atrada ēdam istabā. Tā bija mazliet saliekta un notraipīta ar asinīm. Nevarēja būt šaubu, ka slepkavība izdarīta ar šo priekšmetu.

Drīz ieradās ari inspektors Trenors. Tas bija neliela augum cilvēks ar enerģisku seju. Viņš tūlīt pārņēma lietas izmeklēšanā savās rokās. Rūpīgi aplūkojis katru vismazāko lietiņu un kaktiņu,* viņš izkāpa pa logu arī uz ugunsdzēsēju trepēm un nokāpa p tām lejā dārzā.

—   Tur nekā nav, — viņš paziņoja, no jauna atgriezies dzīvoklī Mirkli viņš domīgi uzlūkoja līķi, tad turpināja:

—   Viņš nav noslepkavots šinī gultā. No dzīvojamās istabas līd šejienei redzamas asiņainas pēdas: slepkava no turienes atvilcis! viņu šurp. Tātad tas bijis diezgan stiprs vīrs. Tad vēl vie.ns dīvain apstāklis — nezinu, vai esat to pamanījis, komisāra kungs, — ir tas, ka nelaimīgajam ap kaklu nav ne apkakles, ne kaklasaites^ tās es atradu dzīvojamā istabā, iemestas papīru kurvī.

—    Tās es nebiju ievērojis, — Brauns atzinās.

—    Svarīgs ir arī telefona aparāts, — Trenors turpināja. — U viņa vajag būt palikušiem pirkstu nospiedumiem. Kas pēdējais viņam pieskārās?

—    Es biju tas ļaundaris, — Brauns atbildēja. — Bet kāda ta varētu būt nozīme?

—     Pēc slepkavības telefona aparāts ticis no galda noņemts.! Vada aukla stiepjas pāri visai istabai. Acīmredzot tā bijusi ceļā, kad noziedznieks gribējis aizvilkt savu upuri guļamistabā. Sitienu Lubā dabūjis, stāvēdams starp logu un rakstāmgaldu, ko norāda asiņu traipi uz grīdsegas. Turpretī telefona aukla, kurai vajadzēja kavēt līķa pārvietošanu, ir gluži tīra.

—   Tas ir saprātīgs slēdziens, — doktors piekrita. — Bet kādēļ līķim noģērbti rīta svārki?

Trenors neatbildēja. Viņa skatiens kavējās pie kāda tērauda šķirstiņa, kas noslēgts stāvēja istabas stūrī un kuram līdzās bija nomests tapešu gabaliņš un kāda austrumnieku stilā darināta, ar zeltu bagātīgi izrakstīta purpura sega.

—    Kas tas par šķirstiņu? — Trenors jautāja Milleram. — Vai viņš arvien atradies šādā stāvoklī?

—   Nē, inspektora kungs, — sulainis atbildēja. — Tapetes gabals vienmēr bija pārklāts šķirstiņam pāri, un sega, ja nemaldos, glabājās šķirstiņā. Tomēr noteikti apgalvot nevaru, jo sen neesmu tajā ielūkojies.

—   Vai viņš arvien stāvējis noslēgts? — inspektors jautāja, velti pūlēdamies pacelt smago vāku. — Kur atslēga?

—    Atslēgas nemaz nav. Vāks atveras, ja nospiež šo atsperi. Redzat?

Millers piespieda kādu vīnogu lielajā ķekarā, kas greznoja šķirsta sānus, un vāks atvērās.

Šķirsts bija piekrauts dažādām piemiņas lietiņām, īpatnējiem izšuvumiem un grezniem nieciņiem, kas nekārtībā bija samesti cits uz cita.

—    Vai esat pārliecināts, ka šī sega agrāk atradās šķirstā? — Trenors jautāja Milleram.

—    Jā, senāk gan, bet pēdējā laikā vairs netiku to redzējis. Tapetes gabals vienmēr stāvēja uzsegts šķirsta vākam, uz kura Lubā kungs dažreiz mēdza nolikt kafijas tasi, kad viņam to pasniedzu. Lai vāka pulējums no karstuma nesabojātos, Lubā kungs apsedza to ar šo tapeti.

—   Un jūs nezināt, vai kastes saturā kā trūkst? — Harlejs Brauns jautāja.

—   Nē, komisāra kungs, — sulainis atbildēja. — Vairākkārt gan esmu redzējis, ka Lubā pārcilāja šķirsta saturu, tomēr nevaru pasacīt^ vai kāda no lietām nozudusi.

—     Zēl, — Trenors piezīmēja, aplūkodams šķirsta saturu. — Dažas no šīm lietiņām šķiet loti vērtīgas. Ja lieta grozītos ap laupīšanu un mums izdotos noskaidrot, kā īsti trūkst… hm…

Viņš pārlaida skatienu istabai.

—   Vai viņš nevarēja būt noģērbis rīta svārkus jau pirms slepkavības? — Dr. Vardens iejaucās sarunā.

—    Tas varbūt noskaidrosies vēlāk, kad mums būs izdevies rekonstruēt nozieguma ainu, — Trenors atbildēja, pievērzdamies rakstāmpultij. — Ko jūs domājat par to, komisāra kungs? — viņš jautāja, tad ātri piebilda: — Neaizskariet to, varbūt, ka atrodam pirkstu nospiedumus.

Priekšmets, par kuru viņš runāja, bija balta loksnīte, uz kuras pašā augšā bija uzrakstīts viens vienīgs burts: R.

—   Rakstītājs ir ticis pārtraukts, — Trenors piezīmēja. — Spalv vēl stāv iebāzta tintnīcā. Palūkojieties, cik nedrošu roku šis burts uzrakstīts.

—    Vai jums ir kāda teorija? — Brauns jautāja.

—   Varbūt, ka noziedznieks pēc slepkavības pastrādāšanas gribē jis ko rakstīt, bet uztraukums to aizkavējis šo nodomu izpildīt.

—   Vai tas nevarētu būt paša Lubā raksts? — kapteinis jautāja

—    Pilnīgi izslēgts, — Dr. Vardens deva savu lietpratēja atsauk smi. — Nāve iestājusies acumirklī, tā ka nelaimīgais vairs nevarēja aiziet līdz pultij.

Trenors vēlreiz pārmeklēja rakstāmgalda saturu. Tad viņš nolika krēslu atpakaļ vietā, kur tas parasti stāvējis.

—    Viņš sēdējis šeit, un mugurā tam acīmredzot bijuši šie rīta svārki. Tas ir dīvaini, jo nakts ir vēsa, bet istaba nav kurināta.

—    Tas man atgādina, ka ienākot man krita acīs kāda neliela pelnu čupiņa kamīnā, — Brauns piezīmēja.

Inspektors uzmanīgi izbīdīja kamīna restes ar visiem pelniem un nolika tās uz rakstāmgalda. Viena sadeguša papīra gabaliņa pelni vēl turējās kopā, un uz tās rakstītie burti bija skaidri salasāmi:

—   Tos var salasīt arī bez fotografēšanas, — Trenors sacīja. — Žēl tikai, ka trūkst viena stūrīša. Tas vai nu noplēsts pirms sadedzināšanas, vai arī sabiris.

Viņš vēlreiz izvandīja visus pelnus.

—     Nē, šeit vairāk nekā nav. Tātad stūrīti kāds noplēsis — varbūt tur bija uzrakstīta adrese.

—     Adrese? — Harlejs Brauns atkārtoja. — Jūs domājat — vēstules rakstītāja adrese?

—Jā, komisāra kungs. Vai jūs nepierakstītu, komisāra kungs, ko es lasīšu? — inspektors lūdza, noliekdamies pār papīra pelniem.

"Vienīgi Tu vari mani glābt. Tu zini, kāda ir mana dzīve ar…" kādu, kura vārds nav salasāms. "Tu zini arī to, ka esi man parādā. Tu zini, Emīl…" Pārējās dajas trūkst. Vēstule parakstīta ar burtu… K, bet var būt, ka tas ir R vai B.

15 Berilas cimdi

Trenors vēl gribēja ko piebilst, bet šajā acumirkli atskanēja skarbs zvans, kas skali atbalsojās visā namā.

—    Kas tas bija? — Harlejs Brauns iesaucās.

—   Trauksmes zvans, komisāra kungs, — Millers nobālis paskaidroja, norādīdams uz guļamistabas logu.

Zvans ieskanējās no jauna.

—   Trauksmes zvans? Kas tas tāds?

—   Viqš pievienots trepju apakšējam posmam, un tiklīdz kāds nostāda šo posmu kāpšanas kārtībā, zvans ziņo nama iedzīvotājiem, ka pa ugunsdzēsēju trepēm kāds kāpj.

Trenors ieskrēja guļamistabā, izlēca uz dzelzs balkona un palūkojās lejup. Miglā viņš saskatīja kādu stāvu, kas salīcis rāpās pa trepēm augšā. Nekavēdamies inspektors steidzās iebrucējam pretī.

Pamanījis draudošās briesmas, nepazīstamais nolēca no trepēm un metās bēgt. Bet, kad inspektors sasniedza trepju apakšu, nezināmais apmeklētājs jau bija pazudis miglā.

—    Dīvaini, kādēļ gan trauksmes zvans klusēja, kad es pirmo reizi rāpos lejup pa trepēm, — Trenors domīgi piezīmēja.

Mirkli vēlāk, kad dzīvoklī ienāca šveicars, šī mīkla atrisinājās.

—   Aplūkojot savu dienesta istabiņu, es pamanīju, ka vads, kas savieno zvanu ar trepēm, pārgriezts, — viņš paskaidroja, atbildot uz inspektora jautājumu.

—    Un tad jūs bojājumu atkal izlabojāt? — Trenors jautāja.

—   ]ā, — šveicars atbildēja. — Bet es nespēju saprast, kā vads varēja tikt pārgriezts. Kopš tā laika, kad Lemingtona kungs mani izsūtīja dārzā, lai pārbaudītu trauksmes zvana darbību, es neesmu izgājis no savas istabiņas.

—   Ar to tad tā lieta būtu izbeigta, — Brauns nopūtās. — Man šķiet, ka mums šeit vairs nav ko darīt, doktor. Atstāsim visu inspektora Trenora ziņā. Vai neataicināsiet iecirkņa ārstu, inspektora kungs?

—   Viņš ir slims, — Trenors atbildēja. — Es jau lūdzu, lai viņa vietā tiktu izsūtīts Dr. Lens no Pedingtonas iecirkņa. Viņš pašreiz bija izsaukts pie kāda pacienta, bet drīz tam vajag ierasties. Vai Milleru paturēt uzraudzībā, komisāra kungs? — viņš piebilda klusākā balsī.

Harlejs Brauns pamāja ar galvu.

—   Neticu, ka viņam būtu kāds sakars ar šo noziegumu, — viņš sacīja. — Tomēr, varat likt viņu uzraudzīt. Nopratiniet viņu un noskaidrojiet, kur viņš šovakar bijis un ko darījis.

Trenors rīkojās vēl plašāk. Viņš ievāca no Millera vissīkāko aprakstu par to cilvēku, kurš šovakar apmeklējis Lubā, ierazdamies pa sētas kāpnēm. Svētdienas rīta laikrakstos, kas sniedza saviem lasītājiem garus ziņojumus par slepkavību Lubā dzīvoklī, bija ievietots šāds sludinājums:

"Tiek meklēta slepkavībā apvainota persona: ap 1,70 metru gara, vāja. auguma vīrietis, saukts vārdā "Čarlzs", ģērbies tumšbrūnā uzvalkā, pelēkā mētelī, brūnā platmalē un melnās lakādas kurpēs. Vecums — 32 gadi, tumša ādas krāsa, staigā mazliet uz priekšu salīcis, runā zemā, dobjā balsī."

Pulksten trijos Lubā dzīvoklī ieradās vēl kāds Skotlendjarda ierēdnis, lai Trenoram palīdzētu. Piecos atbrauca nogurušais iecirkņa ārsts. Izdarījis telpu un līķa apskati, viņš lika nogādāt mironi iecirkņa morgā. Trenors, kas visu nakti bija strādājis, izskatot noslepkavotā dokumentus, tagad atstāja dzīvokļa uzraudzību kādam policistam, bet pats paņēma taksometru un lika šoferim braukt uz Edvardskvēru 930. Viņam nenācās ilgi gaidīt. Durvis tika pavērtas, un kādas jaunavas balss jautāja viņa apmeklējuma iemeslu.

—    Vai jūs esat Mertena jaunkundze? — Trenors jautāja.

—   Jā, — Berila atbildēja.

—    Esmu policijas inspektors, un vēlos ar jums runāt.

Meitene juta, kā sirds tai krūtīs sažņaudzas.

—    Ienāciet, lūdzu, — viņa aicināja.

Viņa iededza priekštelpā uguni, un inspektors ievēroja, ka tā bija tērpusies kimono. Acīmredzot, viņa jau krietnu brīdi bija piecēlusies.

—     Baidos, ka manas ziņas jums nebūs visai patīkamas, Mertena jaunkundze, — viņš sacīja, sekodams ēdamistabā.

—   Vai tas attiecas uz Lubā? — Berila strauji iejautājās.

Viņš pamāja ar galvu.

—   Vai viņš…?

—   Viņš ir miris, — inspektors atbildēja. — Noslepkavots.

Viņa piecēlās no krēsla un šausmu pilnu skatienu nolūkojās viņā.

—    Miris! — viņa atkārtoja. — Bet tas taču nav iespējams!

—   Diemžēl tā tas ir. Kad jūs redzējāt Lubā kungu pēdējo reizi? Cik man zināms, tad jūs bijāt ar viņu saderināta?

Viņa arvien vēl nespēja atgūt pašsavaldīšanos.

—    Vai tiešām miris? Jūs esat pārliecināts par to?… Jā, es biju ar viņu saderinājusies.

—    Vai šīs ir jūsu parādzīmes? — viņš jautāja, nolikdams uz galda žūksnīti aprakstītu papīrīšu.

Viņa pamāja ar galvu.

—   Parāda kopsumma ir diezgan liela, Mertena jaunkundze. Vai nepateiksiet man, kā jūs nokļuvāt Lubā rokās?

—    Visa šī nauda ir pazaudēta bridža spēlē, un Lubā kungs uzņēmās galvojumu par maniem parādiem, — Berila paskaidroja, nepaceldama acis.

—    Vai tas notika pirms jūsu saderināšanās?

Viņa atkal pamāja ar galvu.

—     Un kā atzinību par šādu laipnību jūs devāt viņam savu piekrišanu, kad viņš jūs bildināja? — Trenors turpināja jautāt, nenovērzdams skatienu no viņas sejas.

—   Jā, apmēram tā laikam bija.

—    Un kad jūs pieņēmāt viņa priekšlikumu, Mertena jaunkundze?

—    Aizvakar vakarā, — viņa izdvesa.

—    Pirms tam jūs bijāt saderinājusies ar kādu citu?

—    Nē, tas nav tiesa, — viņa stūrgalvīgi noliedza.

—     Man šķiet, ka senāk jūs bijāt saderināta ar Lemingtona kungu? — inspektors nepiekāpās.

—    Mēs bijām tikai tuvi draugi, — viņa atbildēja, — bet mēs nebijām… mēs nebijām saderinājušies.

—    Kad jūs saderinājāties ar Lubā kungu?

—   Aizvakar vakarā, — viņa nepacietīgi atteica. — Es jums jau sacīju.

—    Kad izbeidzās jūsu draudzība ar Lemingtona kungu?

—   Viņa nav izbeigusies. Ari tagad mēs vēl esam draugi.

—    Kad jūs pēdējo reizi redzējāt Lemingtona kungu?

Berila bridi klusēja.

—    Ari aizvakar vakarā, — viņa beidzot atbildēja.

—    Vai viņš zināja, ka jūs precēsieties ar Lubā kungu?

-Jā.

—    Vai viņš bija pārsteigts par to?

—   Jā, viņš bija pārsteigts.

—  Vai jūs sacījāt viņam, kādēļ precēsieties ar Lubā? Vai pieminējāt par šim parādzīmēm?

—    Neatceros, — viņa samulsa. — Es tiešām vairs neatceros.

—    Un kā Lemingtona kungs uzņēma jūsu paziņojumu?

—    Nu, viņš visu saprata.

—   Tātad viņš saprata, ka jūs .gribat precēties ar Lubā tādēļ, ka esat tam parādā? Vai viņam bija kādi iebildumi pret to?

—    Nē.

—   Apdomājiet labi, Mertena jaunkundze, — inspektora skatiens cieši vēroja viņas seju. — Kāds jauneklis jūs mīl un ir saderināts ar jums. Pēkšņi šī saderināšanās tiek atsaukta, jo jūs paziņojat viņam, ka precēsieties ar kādu citu, kurš ir divreiz vecāks par jums, bet kuram jūs esat parādā naudu. Vai tiešām jūs vēlaties, lai es ticu, ka tāds cilvēks kā Lemingtona kungs gluži mierīgi tam piekristu un bez kādas pretošanās atdotu jūs Lubā, kuru tas pazīst? Kad jūs redzējāt Lemingtona kungu pēdējo reizi? — viņš atkārtoja savu jautājumu.

—   To jūs man jautājāt, — viņa iekaisa. — Kādēļ jūs izjautājat mani par Lemingtona kungu?

—    Vai redzējāt viņu vakar vakarā?

—    Nē, — viņa atbildēja. — Zvēru, ka neesmu vakar vakarā viņu redzējusi.

—    Cik ilgi jūs jau esat mājās?

—    Kopš pulksten desmitiem.

—    Vai tiešām tā ir? — viņš pacietīgi jautāja. — Kārtībnieks, kas stāvēja postenī jūsu ielas stūrī, saka, ka esot bijis daudz vēlāks.

—        Varēja būt arī mazliet vēlāks, — viņa piekrita. — Bet nesaprotu, kādā zinā jūs var interesēt laiks, kad es izeju un pārnāku.

—    Kur jūs bijāt vakar vakarā, Mertena jaukundze?

—    Biju teātri — "Apollo" teātrī.

—    Viena pati?

—   Jā, es bieži izeju viena.

Detektīvs piecēlās un nesteigdamies sāka sakārtot parādzīmju žūksnīti.

—   Vai jums neliekas, ka būtu labāk priekš jums un citiem, ja jūs atklāti pastāstītu man visu, ko zināt šajā lietā?

—   Es nezinu nekā. Tikai no jums nupat dabūju par to dzirdēt.

—   Un tomēr jūs gaidījāt, ka es nākšu, — inspektors piezīmēja.

—    Es negaidīju neviena, — Berila turpināja liegties.

—    Bet, ja nu es apgalvoju, ka jūs vakar starp pulksten desmitiem un vienpadsmitiem vakarā esat redzēta Breimorhozas tuvumā — ko tad?

Tā bija pēkšņa iedoma, kurai viņš arī pats neticēja. Tādēļ jaunavas atbilde nāca viņam pilnīgi negaidīta.

—   Jūs mani redzējāt? Ak, kādēļ man vajadzēja turp iet!

—  jūs gājāt tādēļ, ka domājāt, ka Lubā dzīvībai draud briesmas no Franka Lemingtona puses. Un jūs gājāt, lai satiktu Lemingtona kungu. Vai nav tiesa? — Viņa klusēdama pamāja ar galvu.

—    Un viņš atnāca? — Trenors turpināja.

—    Nē, — Berila atbildēja, pūlēdamās atgūt zudušo pašsavaldīšanos, — viņš neatnāca. Es gaidīju līdz pulksten vieniem naktī, un tad pārnācu mājās.

—   Man vairs nav ko jautāt, Mertena jaunkundze, — detektīvs sacīja, tuvodamies durvīm. — Tomēr baidos, ka man nāksies jūs apgrūtināt, un varbūt pat ļoti bieži.

Viņa balsī bija dzirdami draudi, un Berila tos pilnīgi saprata.

Pēkšņi Trenors satvēra kādu lietussargu ar melnkoka rokturi, kas bija nolikts priekštelpas stūrī.

—   Vai tas ir jūsu lietussargs?

—   Jā, — Berila pārsteigta atbildēja.

—   Vai vakar tas bija jums līdzi?

-Jā.

—    Kad jūs pamācat, priekštelpā bija tumšs?

Viņa pamāja ar galvu, nespēdama saprast viņa jautājumu jēgu.

—    Vai neparādīsiet man cimdus, kas vakar vakarā bija jums rokās?

—    Es viņus nometu tur tajā kastītē, — viņa parādīja ar roku.

Detektīvs atvēra kastīti un, izņēmis no tās dzeltenas ādas cimdu

p'āri, to rūpīgi nogludināja.

Redzot, cik uzmanīgi viņš tos aplūko, Berila nobāla un nespēkā atbalstījās pret sienu, jo arī viņa pēkšņi pamanīja sarkanus traipus, kas bija skaidri saskatāmi uz cimdiem. Uzmetusi skatienu rokturim, viņa redzēja, ka ari tas bija notraipīts ar asinīm.

—   Dīvaini, — inspektors Trenors mierīgi piezīmēja. — Ja jums nekas nav pretī, es paņemšu šos priekšmetus līdzi.

Viņa neatbildēja. Detektīvs jau sen bija aizgājis, bet viņa arvien vēl nekustēdamās stāvēja vecajā vietā, šausmu un izbaiļu pārņemta.

16 Aizdomas

Redžentkluba tuvumā atrodas kāda namu grupa, kura pazīstama ar Gategārdena nosaukumu. Katram no šiem namiem ir tikai viena ieeja, kas naktīs ir aizslēgta un kuru šveicars tikai rītos atslēdz. Protams, ka katram nama iedzīvotājam ir sava atslēga, tā, ka tas nepamanīts var iziet un pārnākt, kad vien vēlas.

To visu inspektors Trenors dabūja zināt no policista, kas stāvēja posteni.

Atgriezies Skotlendjardā, viņš ieradās pie komisāra ar ziņojumu.

—    Viens, ko es zinu noteikti, komisāra kungs, — viņš sacīja, — ir tas, ka Mertena jaunkundzei nekas nebija zināms par slepkavību, pirms es pats nebiju viņai to pastāstījis.

—    Kā jūs izskaidrojat tos asiņu traipus? — Brauns jautāja.

—   Viņa ir pieskārusies slepkavas svārkiem, visdrīzāk viņa piedurknei. Protams, ka nevienam no viņiem nebija ne jausmas, ka tās notraipītas asinīm. Man vajadzīga pavēle Franka Lemingtona apcietināšanai.

—    Pašreizējos apstākļos tā vēl nav nepieciešama. Viņu apcietināt jūs vēl pagūsiet, — Brauns atbildēja.

Trenors pakratīja galvu.

—    Par to es loti šaubos.

—    Kad jūs domājat Lemingtonu arestēt?

—    Kolīdz ieiešu viņa dzīvokli. .

Komisārs bridi pārdomāja.

—   Man šķiet, ka derētu vēl mazliet nogaidīt, — viņš sacīja. — Stundu agrāk, vai vēlāk — tam nav nekādas sevišķas nozīmes.

—   Stunda nozīmē loti daudz, jo pa to laiku viņš var no Londonas pazust. Un kur gan mēs viņu vairs sadzītu ārzemēs?

Pulksten astoņos inspektors Trenors ar komisāru Braunu ieradās Gategārdenā.

Durvis atvēra kāda vecīga sieviete, acīmredzot Lemingtona saimniecības vadītāja.

—    Vai Lemingtona kungs mājās?

—   Jā, — viņa atbildēja. — Nupat ienesu viņam tēju. Viņš ir vēl gultā.

—    Viņš mūs gaida, — inspektors Trenors paskaidroja pārsteigtajai sievietei un, atbīdījis to pie malas, iegāja dzīvoklī. Kādas durvis bija tikai pievērtas. Detektīvs atgrūda tās pavisam vaļā. Franks Lemingtons sēdēja gultā, galvu rokās atspiedis.

Izdzirdis solus, viņš strauji pacēla galvu.

—    Jūs gribat ar mani runāt, Braun?

—• Inspektors Trenors grib uzstādīt jums dažus jautājumus, Lemington, — komisārs lietišķi paskaidroja.

Pametis skatienu visapkārt, Trenors ieraudzīja to, ko meklēja. Tas bija uz kāda krēsla atzveltnes nomests virskrekls. Paņēmis to rokās, un vērigi aplūkojis piedurkņu aproces, viņš klusēdams parādīja tās savam priekšniekam. Uz vienas aproces skaidri bija saskatāmi tumši traipi.

—    Kur jūsu mētdis, Lemington? — viņš jautāja.

Franks pamāja ar galvu uz aizdurvi, kur karājās dažādi apģērba gabali. Trenors paņēma no pakaramā viņa mēteli un, turēdams pret gaismu, rūpīgi aplūkoja to. Mēteļa piedurknes un priekšpuse bija pārklātas sarkaniem traipiem.

i— Lemington, — Trenors sacīja, — man šķiet, ka būtu lieki pārāk plaši izrunāties par to, kas man tagad darāms.

—    Atī man tā liekas, — Franks mierīgi piekrita, ziņkāru skatienu uzlūkodams detektīvu.

—   Es jūs apcietinu, Frank Lemington, par Emīla Lubā nogalināšanu ar iepriekšēju nodomu, kas notikusi trešā decembra naktī starp pulksten desmitiem un desmitiem un četrdesmit piecām minūtēm. Pulksten desmitos Lubā pa telefonu zvanīja uz Elektklubu, bet desmitos un četrdesmit piecās minūtēs jau atrasts miris.

Neviens muskulis Lemingtona sejā nepakustējās.

—    Es neesmu viņu nogalinājis, — viņš beidzot sacīja. — Un, ja viņš ap pulksten desmitiem telefonējis, tad vajag būt notikušam kādam brīnumam. Es iebruku viņa dzīvoklī, lai to nogalinātu, bet bija jau par vēlu.

—    Ap kādu laiku tas notika?

—   Ap deviņiem — tātad stundu pirms tam, kad viņš telefonējis,

—    Franks paskaidroja. — Pulksten deviņos Lubā jau bija miris — tātad viņš jau bija beigts, kad Dr. Vardens otro reizi ieradās viņa namā. Es redzēju doktoru abas reizes, un pēdējo reizi arī viņš mani redzēja. Vai viņš nav jums to teicis?

Harlejs Brauns pakratīja galvu.

—   Tātad viņš gribējis mani saudzēt, — Lemingtons piezīmēja.

—    Nekas, gan jau pratīšu attaisnot sevi.

—   Arī Mertena jaunkundze to zina, — Trenors viņu pārtrauca.

—     Nesaprotu, kādēļ jūs pieminat Mertena jaunkundzi, — Franks salti piezīmēja. — Jūs taču negribēsiet iejaukt šajā lietā visus manus draugus?

—   Vakar, pēc slepkavības, viņa bijusi ar jums kopā, Frank, — Harlejs Brauns mierīgi sacīja. — Jums vajag atstāstīt mums visu notikuma gaitu. Var gadīties, ka šeit lieta grozās ap jūsu dzīvību.

Lemingtons piecēlās no gultas un uzģērba rīta svārkus. Pārgājis dažas reizes no istabas viena gala līdz otram, viņš nosēdās uz gultas malas. Tad viņš nesteigdamies iesāka:

—   Vai Mertena jaunkundze jums stāstīja par savu saderināšanos ar Emīlu Lubā? Labi, tātad to jau jūs zināt. Kad es to uzzināju, biju tik loti sašutis, ka nolēmu Emīlu Lubā nonāvēt. Saņēmis šo satriecošo ziņu aizvakar vakarā, es tūlīt devos uz Breimorhozu, lai izdibinātu, kādā ceļā vislabāk varētu Lubā piekļūt. Jūs jau zināt, ka viņam bija vesels žūksnis Berilas Mertenas parakstītu parādzīmju, pēc manām domām, vismaz divas trešdaļas no tām bija viltotas. Pārnācis mājās pēc Lubā nama ārējās apskates, es to pašu nakti izstrādāju rūpīgi aprēķinātu darbības plānu. Vakarrīt es ierados Breimorhozā un, izlikdamies aplūkojam trauksmes zvana ierīci, šveicaram neredzot, pārgriezu vadu, kas ugunsdzēsēju trepju apakšējo posmu savieno ar zvanu. Vakar vakarā, izmantojot biezo miglu, es devos turp. Uzkāpis pa ugunsdzēsēju trepēm līdz Lubā istabas logam, es sev par lielu pārsteigumu, atradu to vajā. Dzīvoklis bija spilgti apgaismots. Pirmais, ko es ieraudzīju, bija Emīla •Lubā līķis, kas atradās gultā. Sākumā sajutu vēlēšanos bēgt, bet tad atcerējos parādzīmes un paliku.

—    Logs bija vajā? — Brauns viņu pārtrauca. — Millers apgalvo, ka tas bijis aizskrūvēts un ka nekādā ziņā nav bijis iespējams atvērt to no ārpuses.

—    Logs bija līdz galam vaļā, — Franks apliecināja. — Istabā iekāpis, es piegāju pie gultas un aptaustīju Lubā sirdi. Caur to es izskaidroju ari asiņu traipu rašanos uz manu svārku piedurknēm. Iegājis dzīvojamā istabā, es pieliku ausi pie aizslēgtajām durvīm un ieklausījos. Visapkārt nebija dzirdama neviena skaņa.

—    Nē, to es tūliņ ievēroju. Meklējot parādzīmes, es aplūkoju visas rakstāmgalda atvilktnes, bet nekā neatradu. Pamazām man uzmācās bailes, un es steigā atstāju dzīvokli, pa ugunsdzēsēju trepēm nolaizdamies lejā. Berila bija loti uztraukusies un norūpējusies manis dēļ, un man tikai ar pūlēm izdevās viņu nomierināt, pārliecinot, ka neesmu Lubā nekā ļauna nodarījis, kaut redzējis to esmu. Drīz es izšķīros ar viņu, lai vientulībā pārdomātu visu redzēto. Zināju, ka aizdomas vispirms kritīs uz mani. Pret mani liecināja viss: pārgrieztais vads, izsacītie draudi…

—     Kādēļ jūs gājāt uz klubu? Mēs ar Vardenu redzējām jūs tur, — Brauns viņu pārtrauca.

—    Kur jūs bijāt? Es jūs neredzēju. Es aplūkoju vilcienu sarakstu, lai vajadzības gadījumā varētu tūliņ pēc nozieguma pastrādāšanas bēgt uz kontinentu. Protams, es atzīstu, ka mans pienākums bija bez kavēšanās ziņot par visu redzēto tuvākajam policijas postenim. Es ilgi cīnījos ar sevi. Bet, kad ieradās vispirms abi policisti un vēlāk arī jūs ar Vardenu — tad man nācās atteikties no sava nodoma. Gribēdams zināt, kas augšā notiek, un noklausities, kuru jūs turat aizdomās, es vēl otro reizi iegāju dārzā u gribēju uzkāpt pie Lubā istabas loga. Bet, kolīdz es sāku rāpties augšup, pamanīju kādu, kas kāpa man pretī. Nolēcis no trepēm, es metos bēgt un, neviena nepamanīts, nozudu tumsā. Tas ir viss, ko zinu šajā lietā.

—   Vai redzējāt vēl kādu kāpjam augšup pa ugunsdzēsēju tre pērn?

—    Nē.

—  Vai redzējāt uz rakstāmgalda kādu balta papīra lapiņu, kuras augšgalā bija uzrakstīts viens vienīgs burts — R? — Brauns jautāja.

Franks pakratīja galvu.

—    Nē. Vienīgais, ko redzēju, bija žūksnītis vēstuļu, kas bija nokritušas pie rakstāmgalda zemē. Sākumā noturēju tās par Mertena jaunkundzes parādzīmēm, bet tad pārliecinājos, ka tās bija vienkāršas vēstules, kurās kāda sieviete sūdzējās par sava vīra nekrietno izturēšanos pret sevi.

—    Vēstules! — abi detektīvi kā vienā balsī iesaucās.

—   Vai esat par to pārliecināts, Lemingtona kungs? — inspektors Trenors jautāja. — Es nekādu vēstuļu tur neatradu. Kā viņas bija parakstītas?

—   Ar burtu K, — Franks atbildēja. — Tajās bija uzdota sūtītājas adrese: kāda kafejnīca Bukarestē, Rumānijā. Nevaru vairs atcerēties tās nosaukumu.

Trenors jutās izsists no sliedēm.

—    Ja jūsu stāsts ir patiess, tad slepkavam vajag būt bijušam dzīvoklī vēl pēc jums, — viņš sacīja. — Jūsu liecība tiks pārbaudīta, Lemingtona kungs, tomēr man šķiet, ka jums nenāksies viegli pārliecināt savā nevainībā zvērinātos.

—    Bet es esmu pilnīgi pārliecināts par to, — Harlejs Brauns negaidot sacīja.

Inspektors pārsteigts viņu uzlūkoja.

—   Baidos, ka ar to vien vēl nepietiks, komisāra kungs, — viņš vēsi piezīmēja.

Brauns iesmējās, kas pie viņa gadījās reti.

—    Man pietiek ar Lemingtona kunga vārdu, — viņš sacīja, — un es uzņemos atbildību par to, ka viņš nekur nebēgs. Es nodevu šo lietu jums, Trenor, jo esmu pārliecināts par jūsu spējām, un tādēļ nekādā ziņā nevēlos kavēt jūs jūsu darbā. Tomēr man ir zināms pamats prasīt, lai nenāktos ciest gluži nevainīgam cilvēkam. Negribu nekā noteikta uzsākt, pirms neesmu dzirdējis Dr. Vardena domas šajā lietā. Vardens ir vienīgais, kas dzirdēja ķildu, kas norisinājās starp Lubā un viņa nezināmo apmeklētāju. Jūs gan atcerēsieties, ka Dr. Vardens, otro reizi apmeklējot Breimorhozu, dzirdējis zvanu trešajā stāvā? Šveicars uzbraucis turp liftā, bet nav neviena redzējis. Pēc manām domām, šis apstāklis ir loti svarīgs. Augšstāva dzīvokli apdzīvo Benets da Kosta — Lubā vecs konkurents un ienaidnieks vēl kopš Levantas laikiem. To es izdibināju tikai šorīt. Da Kosta ir aizceļojis vai vismaz uzdodas par aizceļojušu uz Dienvidfranciju. Dzīvoklī nav neviena cilvēka. Ja slepkava varēja sasniegt Lubā dzīvokļa logu, kāpjot pa trepēm augšup, tad to pašu viņš varēja izdarīt, arī nokāpjot pa tām pašām trepēm lejup. Iespējams, ka cilvēks, kas pastrādājis šo slepkavību, vēl tagad uzturas augšstāva dzīvoklī.

—  Un kādēļ viņš būtu lietojis lifta zvanu? — inspektors ironiski jautāja.

—   Tas varēja notikt aiz pārskatīšanās. Varbūt, ka viņš iznāca no sava dzīvokļa un gribēja palūkoties, kas notiek apakšējā stāvā, bet nejauši pieskārās zvana podziņai. Skaņa bija ļoti īsa.

Lemingtona saimniece pabāza galvu pa durvju spraugu.

—    Lemingtona kungs, ar jums vēlas runāt Dr. Vardens.

Franks uzmeta saviem apmeklētājiem jautājošu skatienu. Harlejs

Brauns pamāja ar galvu.

—    Lūdziet, lai viņš ienāk, — Franks pavēlēja.

Abu detektīvu klātbūtne! redzami pārsteidza doktoru.

—   Tātad jūs viņu jau esat sadzinuši, Braun? Nebiju domājis, ka tas notiks tik drīz.

Franks silti paspieda viņam roku.

— Cik smalkjūtīgi no jūsu puses, ka neesat stāstījis Braunam par mūsu sastapšanos, — viņš sacīja.

—   Es netiku jūs redzējis, — Dr. Vardens mierīgi atbildēja. Bet tad viņš īgni iesaucās: — Sasodīts! Es gribu zināt, ko jūs meklējāt Breimorhozas tuvumā? Bet man liekas, ka esmu ar savu jautājumu jau nokavējis.

Franks īsos vārdos atkārtoja savu stāstu. Doktora seja apmācās.

—   Nē, — viņš sacīja, — es neredzēju uz grīdas nekādu vēstuļu.

—   Vai vēl atceraties lifta zvanu? — Brauns viņam jautāja un; saņēmis apstiprinošu atbildi, turpināja: — Vai dzirdējāt ari kādu troksni uz kāpņu augšējās platformas?

Dr. Vardens mirkli pārlika.

—   Nevaru apgalvot, ka tiešām botu dzirdējis, — viņš sacīja. —i Šveicara vārdi liecināja, ka trešajā stāvā kāds bijis, un man ari i pašam bija tāds iespaids. Ko darīsiet ar Franku?

—    Es atstāju viņu brīvībā. Vienīgi asiņainos apģērba gabalus paņemsim līdzi, jo to prasa mans pienākums, — Harlejs Brauns paskaidroja.

—    Paldies Dievam! — doktors atvieglots nopūtās.

Viņa prieks tomēr bija pāragrs.

17 Arests

Pēc inspektora Trenora apmeklējuma Berila Mertena bija nolikusies gulēt, bet miegs bija tik nemierīgs un satraukts, ka viņa pamodās ar stiprām galvassāpēm.

Ne mirkli viņa nešaubījās par Franka nevainību Lubā noslepkavošanā. Tomēr viņa saprata, ka neviens cits cilvēks nebūs tik pārliecināts par viņa nevainību, un šī apziņa smagi nospieda viņas sirdi. Tādēļ viņa jutās pavisam nelaimīga, kad kalpone pieteica kādu apmeklētāju.

—    Es tūlīt iešu, — viņa vājā balsi sacīja. Kalpone izgāja.

Viņa bija pārliecināta, ka apmeklētājs ir inspektors Trenors, un tādēļ

jutās patīkami pārsteigta, kad viņa vietā ieraudzīja neliela auguma patīkama izskata vecu kungu, kas maigu skatienu viņā lūkojās.

Pēkšņi viņa to pazina.

—   AL. jūs taču esat tas pats svešinieks, kuru es vakar vakarā sastapu! — viņa iesaucās

—   Jā, Mertena jaunkundze, — nepazīstamais mierīgi atbildēja, godbijīgi palocīdamies. — Vai drīkstu jūs apsveikt, ka esat atbrīvojusies no nepieciešamības precēt Lubā?

Berila būtu noturējusi viņu par ārprātīgu, ja šis pašas domas jau visu ritu nenodarbinātu viņas smadzenes.

—    Neļaunojaties, ka nevaru pieņemt jūsu novēlējumu, — viņa vēsi atbildēja. — Es tiešām nejūtos tik labā garastāvokli, lai jokotu. Esmu ļoti norūpējusies…

—   Nu, protams, jūs esat norūpējusies Lemingtona kunga likteņa dēļ?

—    Nekādā ziņā! Kādēļ lai rūpējos par to? — Berila izlikās nesaprotam.

—    Nu tādēļ, ka viņš vakar vakarā bija Lubā dzīvokli, un…

—    Nē, viņš nav tur bijis! — viņa dedzīgi iesaucās.

Svešais labsirdīgi pasmaidīja.

—   Jums ir iemesls viņu aizstāvēt, — viņš piezīmēja. — Tomēr baidos, ka viņa atrašanās tur zināma ari citiem.

—    Kam?

—   Kriminālpolicijai. Iespējams, ka viņš jau šorīt ticis apcietināts.

—    Ko jūs sakāt? — viņa iesaucās. — Kādēļ jūs man to sakāt?

—   Es redzēju viņus ieejam Lemingtona kunga dzīvokli: inspektoru Trenoru, kapteini Braunu, un vēlāk…

—    Sēdieties, lūdzu! — viņa to pārtrauca, pati nespēkā atkrizdama kādā sēdekli. — Jūs sakāt, ka redzējāt viņus ieejam?…

—   Jā, šorīt loti agri. Bet apcietināt viņi to vēl neapcietināja.

—    Vai jūs to noteikti zināt? — viņa iesaucās.

—   Jā, tādēļ jau ari esmu atnācis. Pagaidām viņš atstāts brīvībā vienīgi tāpēc, ka komisārs Brauns ir viņa draugs. Bet tas vēl neko nenozīmē, jo policijas dienests uzliek pienākumus, kuru dēļ brālis aizmirst brāli un dēls tēvu. Es atnācu pie jums, lai…

Berila bija atguvusi savu pašsavaldīšanos.

—    Acīmredzot viņi nav apcietinājuši Franku tādēļ, ka viņa paskaidrojumi tos pilnīgi apmierinājuši, — viņa sacīja. — Viņam nav nekā kopēja ar Lubā nāvi, un savu nevainību viņš pratīs pierādīt.

—   Tiesas priekšā viņš nespēs to pierādīt, Mertena jaunkundze. Es dzirdēju viņu sarunu, kad tie gāja prom. Arī Dr. Vardens bija viņu vidū.

—   Jūs pazīstat ari Dr. Vardenu?

Nepazīstamais pasmaidīja.

—   Es pazīstu visus, kam vien kādreiz bijušas darīšanas ar Lubā.

—    Nu, un ko jūs dzirdējāt? — jaunava nepacietīgi jautāja.

—    Uz Lemingtona kunga drēbēm atrasti asiņu traipi, un viņš pats atzinies, ka bijis Lubā dzīvoklī pēc viņa nāves. Viņi gan bija tam noticējuši, bet…— viņš pakratīja galvu. — Gādājiet, lai viņš brauc prom, gādājiet viņu drīzāk prom! — viņš čukstēdams piebilda.

Berila satrūkās.

—    Ja tas būtu nepieciešams, tad jau viņi būtu to brīdinājuši, — viņa nedroši ieminējās.

—     Nē, to viņi nedrīkstēja darīt. Viņi varēja tikai atlikt viņa arestu, cerēdami, ka varētu rasties apstākli, kas pierādītu viņa nevainību. Pasteidzieties, Mertena jaunkundze, kamēr vēl nav par vēlu. Ja ticat viņa nevainībai, tad tas ir vēl svarīgāks iemesls palīdzēt izglābties no nepelnīta nāvessoda.

—   Bet caur bēgšanu viņš tikai pats apstiprinātu pret sevi vērstās aizdomas, — Berila atbildēja.

—   Un tomēr tas būtu labāk, nekā Jaut pakārt, — apmeklētājs mierīgi piezīmēja.

—    Nē! — Berila gandrīz dusmīgi iesaucās. — Kā jūs iedrošināties lietot tik šausmīgu vārdu?

—     Nu, tas taču pats par sevi saprotams, ka viņu pakārs, ja atzīs par vainīgu. Bet tas būtu netaisni. Lubā bija sabiedrībai bīstams subjekts. Būtu kauns, ja viņa nāves dēl kādam nāktos ciest.

—    Bet tagad viņš taču vairs nevar aizbēgt, ja arī gribētu, — Berila nopūtās. — Kolīdz kļūtu zināma viņa bēgšana, to meklētu visos vilcienos un tvaikoņos.

—    Viņš var apmesties pie manis, — vecais kungs atbildēja. — Belhelmā man ir neliels dzīvoklis kāda nama augšstāvā. Tur viņu neviens netraucētu, un vakaros viņš varētu pastaigāties pa jumta dārzu.

Viņa uzmeta tam neuzticīgu skatienu.

—    Kādēļ jūs tik loti rūpējaties par viņu? — Berila jautāja, — kādēļ jūs gribat uzņemties varbūtēju atbildību par viņa slēpšanu?

—   Tādēļ, ka negribu, lai viņam nāktos ciest par… Lubā nāves dēl. Lai kas arī nebūtu Lubā slepkava, tomēr viņš ir cilvēces labdaris, un kā tādam es labprāt gribu viņam palīdzēt, cik vien spēdams.

—   Tādā gadījumā Frankam Lemingtonam nav nekādu tiesību uz jūsu palīdzību, — Berila vēsi piezīmēja, — jo viņš nav Lubā slepkava.

—   Tad man ir vēl par vienu iemeslu vairāk viņam palīdzēt, lai tas nevainīgs nekjūtu par Lubā upuri. Vai jūs nemēģinātu viņu pierunāt, lai viņš bēg? Ja tas nenotiks tūlīt, tad tas var kļūt neiespējami. Jūs to nožēlosiet visu mūžu, bet tad nekas vairs nebūs labojams.

Viņa zināja, ka tas ir tiesa. Viņa vilcinājās vienīgi vēl tādēļ, ka apzinājās, ka bēgšanai dažkārt var būt vēl jaunākas sekas nekā palikšanai.

—    Es viņu uzmeklēšu un parunāšos, — viņa beidzot nolēma pieceldamās.

—    Jūs darīsiet pareizi, — viņš apmierināts piezīmēja. — Vai varu atstāt jums savu adresi — gadījumā, ja viņš pieņemtu manu priekšlikumu?

—   Jā… pateicos, — Berila sacīja, paņemdama papīra lapiņu ar uzrakstīto adresi.

—  Jūs taču nekavēsieties vairs ne mirkli? — viņš jautāja. — Es jums ieteiktu pasteigties… Visu labu! Ceru, ka jums izdosies viņu pārliecināt. Esmu gatavs jums arvien pakalpot.

Viņš palocījās un izgāja.

Berila devās uz Lemingtona dzīvokli, kur atrada Franku kamīna priekšā sēžam, drūmās domās nogrimušu.

—    Kas noticis? — viņš iesaucās, izbailēs pietrūkdamies kājās.

—   Frank, tu vakar biji Lubā dzīvoklī un redzēji viņu nogalinātu; tu pat notraipīji savas drēbes viņa asinīm… Un to visu tu viņiem pateici?

—  Jā, es pateicu viņiem visu, — Franks atbildēja. — Es neesmu Lubā nonāvējis, un ir labāk, ja saku patiesību. Man joti žēl, Berila, ka ari tu izrādies iejaukta šajā lietā…

—   Runa nav par mani, Frank. Es gribu, lai tu tūlīt bēdz. Tavi draugi tev tic, bet citi to nedarīs, jo tev nav pierādījumu. Ja viņi neatradīs īsto slepkavu, tad tev būs jācieš viņa vietā. Tas ir pārāk bīstami, Frank. Nekavējies vairs, bet bēdz tūlīt. Ja ari tu nespēsi pierādīt savu nevainību, tad tomēr tev paliks vismaz vēl draugi.

—    Nevaru, Berila — esmu devis savu goda vārdu.

—     O, Frank! — viņa izmisusi iesaucās. — No tā ir atkarīga tava dzīvība! Un tas vecais kungs labprāt grib dot tev patvērumu…

—    Kāds vecais kungs? — Franks viņu pārtrauca.

—    Tas, par kuru vakar vakarā tev stāstīju. Ari viņš bija pie Breimorhozas, un šorīt viņš ieradās pie manis.

—     Kas viņš tāds ir? Vakar vakarā viņš mani uzrunāja. Es domāju, viņš jau tad zināja, ka Lubā ir beigts. Kādēļ viņš izteica tādu priekšlikumu?

—   Viņš negrib, ka Lubā nāve kādam sagādā nepatikšanas. Viņš saka, ka Lubā to bija pelnījis.

—   Un tas ir vienīgais iemesls? Vai viņš iedeva tev savu adresi?

—    Jā. Vai pieņemsi viņa priekšlikumu?

—    Nē, es palikšu šeit, lai vajadzības gadījumā mani var atrast. Bet var gadīties, ka policija ieinteresējas par viņu.

—   Tu domā, ka viņš varētu būt slepkava?

—     Nezinu. Zinu tikai to, ka es tas neesmu. Tādēļ pastāstīšu par viņu Braunam — protams, gluži privātā kārtā, lai nesagādātu viņam nepatikšanas gadījumā, ja viņš nav vainīgs. Vai tu jautāji viņam, ko viņš šajā lietā zina?

—    No viņa nav iespējams dabūt kādu noteiktu paskaidrojumu.

—    Vai adrese ir tev klāt?

—     Nē. Es viņu kaut kur noliku, bet pēc tam pati aizmirsu. Tūlīt iešu to pameklēt. Vai nāksi man līdzi?

—    Labprāt, tikai atstāšu saimniecei tavu adresi, lai vajadzības gadījumā mani var atrast.

Tajā acumirklī, kad viņi izgāja uz ielas, pie nama durvīm apstājās kāds auto, un no tā izkāpa inspektors Trenors, kāda civilā ģērbta kriminālpolicista pavadībā.

—    Loti nožēloju, Lemingtona kungs, — Trenors sacīja, — bet tomēr esmu spiests jūs arestēt, jo uz jums krīt aizdomas Emīla Lubā nogalināšanā.

—    Bet… bet kapteinis Brauns taču sacīja… — Franks stomījās nobālēdams.

—    Loti nožēloju, — inspektors viņu pārtrauca, uzaicinādams sēsties auto. — Kapteinis Brauns vēl nav visaugstākā instance.

—     Labi, — Franks sacīja, tad pievērsās Berilai: — Neuztraucies, Berila, varbūt viss vēl noskaidrosies. Neaizmirsti izdibināt, ko mazais vecītis īsti zina. Jādomā, ka viņš ir redzējis īsto slepkavu.

—    Kas tas tāds? — inspektors ieinteresēts jautāja.

—    Kāds cilvēks, kuru mēs abi — Mertena jaunkundze un es — vakar vakarā redzējām pie Breimorhozas. Mertena jaunkundzei ir viņa adrese.

—   Tur viņš ir! — Berila pēkšņi iesaucās, ar roku norādīdama uz tuvējo ielu stūri. — Nu viņš ir prom!

Detektīvs skriešus devās norādītajā virzienā, bet drīz atgriezās. Nepazīstamais bija kā ūdenī iekritis.

—   Vai jums šķiet, ka viņam varētu būt kas zināms par noziegumu? — Trenors jautāja.

—    Nē, to es nekādā ziņā nevaru apgalvot. Bet viņš redzēja mani izkāpjam pa trepēm, un tādā pašā kārtā tas varēja redzēt īsto noziedznieku.

—    Vai varat paziņot man viņa adresi pa telefonu, Mertena jaunkundze? — inspektors lūdza.

—   Jā, kolīdz būšu to atradusi, — viņa atbildēja.

Auto aizripoja, bet viņa vēl ilgi nolūkojās tam pakal.

Policijas ierašanās mazajā dzīvoklītī Belhelmā nedeva nekādu

panākumu. īrnieka nebija mājās, un arī dzīvokļa pārmeklēšanā neizdevās noskaidrot viņa personību.

—   Kādos apstākļos jūs viņu sastapāt, Mertena jaunkundze? — inspektors Trenors jautāja, tās pašas dienas vakarā ieradies pie Berilas.

—    Viņš šorīt atnāca pie manis un piedāvāja Frankam savu palīdzību.

—    Vai viņš neteica, kāda veida palīdzība tā varētu būt?

—    Nē, — viņa mierīgi atbildēja.

18 Loga skrūves

Lai atvieglotu savu darbu, inspektors Trenors bija ierīkojis savu pastāvīgo uzturēšanās vietu Lubā dzīvoklī.

No koridora durvis veda trijās kalpotāju istabās, no kurām vienu apdzīvoja Millers, kamēr pārējās divas stāvēja tukšas. Lubā guļamistabā bija kāda rezerves gulta, kuru Trenors rekvizēja savām vajadzībām, likdams to pārnest vienā no tukšajām kalpotāju istabām.

Divas dienas un naktis viņš pavadīja Lubā dzīvokli, ar palielināmo stiklu aplūkodams katru vietiņu grīdsegā, uz sienām un mēbelēm, kur vien varēja cerēt atrast kādas pēdas. Visas aizdomīgākās vietas, kur bija, saskatāmi kādi pirkstu nospiedumi, viņš rūpīgi izpētīja un nofotografēja.

Svētdien pēcpusdienā, dienu pēc Franka Lemingtona apcietināšanas, inspektors sēdēja pie Lubā rakstāmgalda un rūpīgi pārlasīja visas dzīvoklī atrastās vēstules. Viņa palīgs atgriezās no Skotlendjarda, atnesdams veselu žūksni dažādu priekšmetu fotogrāfijas, uz kuriem Trenors cerēja atrast kādas pēdas. Viņa pirmais jautājums bija:

—   Vai atrastas kādas zīmes uz baltās papīra lapiņas, uz kuras bija rakstīts burts R?

—   Vienīgi šis nospiedums, kas cēlies no slapja cimda pieskaršanās papīram, — seržants atbildēja, rādīdams kādu uzņēmumu.

Trenors nopūzdamies pakratīja galvu.

—  Tas mums neko nedod, — viņš piezīmēja. — Šis nospiedums pierāda vienīgi to, ka slepkava valkājis cimdus. Vai vēl kas?

—    Liekas, ka rakstītājs vilcis pār papīru ar sausu spalvu, un tikai pēc dažām rindiņām pamanījis, ka spalvā nav tinteSj — seržants atbildēja. — Daži spalvas vilcieni skaidri iespiedušies papīrā, tomēr vārdi nav salasāmi. Tikai divās vietās sakatāms kas vārdiem līdzīgs: tie ir "tun" vai "tin", un šeit "mica". Cits viss neskaidrs.

Inspektors klusēdams aplūkoja fotogrāfijas.

—   Iespējams, ka tas rakstīts jau pirms slepkavības, dienā. Pavisam aizmirsu apjautāties par to Milleram.

Viņš piespieda zvana podziņu, un Millers ienāca.

—     Nē, inspektora kungs, pirms tam uz rakstāmpults nebija nevienas papīra lapiņas.

—    Nu tad burtam R varam pārvilkt krustu, — Trenors piezīmēja. — Un kas ar metāla šķirstiņu?

—   Uz slepenās atsperes atrasts Millera pirksta nospiedums, — seržants paskaidroja.

—  Jā, tā bija kļūda, ka ļāvu viņam tai pieskarties, — inspektors atzinās.

—    Bet turpat līdzās vēl kādi citi pirkstu nospiedumi, — viņa palīgs turpināja, rādīdams uzņēmumu.

Inspektors uzmeta fotogrāfijai asu skatienu.

—   Jā, bet tos var būt atstājis arī Lubā, — viņš piebilda, nolikdams uzņēmumu pie malas. — To noskaidrosim vēlāk. Un svečturis?

—   Uz tā redzami vienīgi kapteiņa Brauna pirkstu nospiedumi.

Inspektors pēkšņi uzcēlās kājās.

—    Nosēdieties manā vietā, — viņš sacīja. — Man šķiet, ka slepkavības momentā Lubā sēdējis pie rakstāmgalda, kamēr uzbrucējs stāvējis pie pults. Katrā ziņā sitiens nācis, pilnīgi negaidot.

Viņš nostājās pie rakstāmpults.

—    Pagrieziet galvu vairāk prom — tā. Skatieties uz kamīnu. Vai varat mani redzēt?

—   Redzu jūsu roku, ar kuru jūs pašreiz sniedzaties pēc svečtura… Nē, tagad nemaz vairs neredzu jūs, inspektora kungs.

Trenors nolika paņemto svečturi atpakaļ uz rakstāmgalda, tad atvēra ēdamistabas durvis.

—   Slepkava, jādomā, tuvojies Lubā no šīs puses, — viņš turpināja. — Palieciet tādā pašā stāvoklī, seržant.

Uz pirkstu galiem viņš piegāja pie seržanta no mugurpuses un negaidot uzlika tam roku uz pleca tā, ka ierēdnis iztrūcies uzlēca kājās.

—    Tātad jūs manus solus nedzirdējāt? — viņš apmierināts piezīmēja un piezvanīja Milleram.

—     Miller, vai slepkavības naktī šīs durvis bija noslēgtas? — viņš jautāja.

—    Nezinu, inspektora kungs.

—   No virtuves un no priekštelpas ēdamistabā ved divas durvis, vai tās bija aizslēgtas?

—    Nedomāju vis. Bet pa to ceļu neviens nevarēja ienākt, Dr. Vardenam neredzot.

—   Bet pa sētas durvīm? — inspektors ar uzsvaru turpināja. —

Vai jūs, piemēram, nevarējāt ienākt pa tām, lai neviens jūs nepamanītu? Jūs taču arī izgājāt pa tām.

Millers pietvīka.

—   Neesmu atgriezies pa tām, — viņš apvainotā balsī sacīja. — ES'biju pie savas līgavas.

Trenors nosēdās pie rakstāmgalda un brīdi cieši uzlūkoja sulaini.

—    Kā to dāmu sauc, un kur viņa dzīvo?

Millers acumirkli vilcinājās.

—   Mērija Gerdenas jaunkundze, Brislīgardenā simts deviņdesmit seši, — viņš atbildēja. — Viņa tur vada saimniecību. Viņai nebūs patīkami, ja jūs viņu izjautāsiet.

—    Un jums būs vēl nepatīkamāk, ja viņa nevarēs sniegt uz maniem jautājumiem apmierinošas atbildes.

Gerdenas jaunkundze izrādījās jauna, glīta meitene, kuras godīgums bija tik neapšaubāms, ka Trenors bez iebildumiem noticēja visam viņas teiktajam. Savu līgavaini viņa bija sagaidījusi gandrīz pie paša nama, kur bija norunājusi satikties ar viņu ap pulksten deviņiem.

—    Cik ilgi viņš palika pie jums?

—    Ne vairāk kā minūti, — meitene atbildēja. — Viņš bija tik uztraukts, ka nemaz neklausījās manos vārdos, kad gribēju pierunāt pakavēties ilgāk.

—   Satiekoties ar jums pulksten deviņos, viņš bija uztraukts vai mierīgs?

—    Atī tad viņš bija mazliet uztraukts. Viņš sūdzējās, ka tam arvien grūtāk nākoties sadzīvot ar Lubā, un jautāja man, vai esmu mierā pēc mēneša rīkot kāzas. Viņš nopircis Basā kādu pansiju, kuru mēs gribam vadīt, kad būsim apprecējušies.

Trenors atgriezās Breimorhozā, lai pārbaudītu kādu jaunu teoriju.

Iesaucis Milleru, viņš no jauna saka to iztaujāt.

—   Jūs bijāt prom no dzīvokļa stundas ceturksni. No šā laika jūs vislielākais piecas minūtes sarunājāties ar Gerdenas jaunkundzi. Kādas trīs minūtes jums bija vajadzīgas aiziešanai un atnākšanai. Kur jūs pavadījāt atlikušās septiņas minūtes?

—    Es sastapu pirmā stāva sulaini un brīdi sarunājos ar viņu.

—    Par ko jūs runājāt?

—    Par kādu mūsu kopējo paziņu.

Ataicinātais pirmā stāva sulainis apstiprināja Millera teikto.

Četrpadsmit gadus ilgajā dienesta laikā pie Lubā Millers bija iekrājis prāvu naudas summu. Neskaitot diezgan lielo algu, viņam bieži vien bija ienākušas dzeramnaudas no Lubā apmeklētājiem. Uz pirmo pieprasījumu viņš uzrādīja Trenoram savu noguldījumu grāmatiņu, no kuras bija redzams, ka visa nauda tikusi iemaksāta mazās summiņās.

Millers uztrauktu skatienu vēroja inspektora seju un atvieglots nopūtās, kad tas atdeva viņam atpakaj bankas grāmatiņu.

—    Vai Lemingtona kungs arestēts, inspektora kungs? — viņš jautāja.

Trenors pamāja ar galvu.

—   Nespēju ticēt, ka slepkava varētu būt viņš, inspektora kungs.

—   Viņš pats atzinās, ka vakar vakarā bijis šajā istabā.

Millers pārsteigts sarauca uzacis.

—    Šeit? Kā tad viņš to izdarījis?

—   Viņš iekāpis pa logu, atraudams to no ārpuses.

Inspektors labi zināja, ka logs nav ticis atlauzts ar varu.

Millers enerģiski pakratīja galvu.

—   Tas nav iespējams, — viņš sacīja. — To es jau vakar teicu seržantam, vai nav tiesa? — viņš pavērsās pret jauno ierēdni. — Logs bija nostiprināts no iekšpuses ar divām skrūvēm.

Trenors uztraukts uzlūkoja savu palīgu.

—   To jūs neesat man stāstījis, seržant. Es redzēju tikai aizšaujamo, un to viegli var atbīdīt.

Millers piegāja pie guļamistabas loga un parādīja abus caurumiņus, kur vajadzēja atrasties skrūvēm.

—   Es pats aizskrūvēju logu īsi pirms Lubā kunga pārnākšanas. Tā es darīju ik dienas, — Millers paskaidroja.

Skrūves tomēr nekur nebija atrodamas, līdz Trenors beidzot noņēma asinīm notraipītajai gultai palagu. Skrūves gulēja uz gultassegas.

—    Acīmredzot viņas atradušās zem lika, — inspektors piezīmēja. — Es nebiju klāt, kad līķis tika aiznests. Vai jūs nepamanījāt viņas seržant?

—   Nē, inspektora kungs. Tobrīd dzīvoklī bija sabojājusies elektrība, un līķi nācās aizvākt sveču gaismā.

Inspektors paņēma skrūves līdzi otrā istabā, kur nolika tās uz balta papīra lapas. Skrūves bija ļoti tievas, ar lielām metāla galvām.

—     Uz tām mēs neatradīsim nekādu pirkstu nospiedumu, — Trenors nožēloja. — Vai jūs valkājat cimdus, Miller?

-Jā.

—    Parādiet man tos.

Tie bija vienkārši rupjas ādas cimdi.

—    Šīs skrūves taču varēja atrast un atskrūvēt vienīgi cilvēks, kam dzīvoklis ir ļoti labi pazīstams, vai ne? — Trenors jautāja.

—    Jā, — Millers piekrita. — Pat Lubā kungam bija grūti tās atdabūt vaļā. Pirms vairākiem gadiem man pat iznāca nepatikšanas šo skrūvju dēl. Lubā kungs gribēja dabūt kādu apmeklētāju pēc iespējas drīzāk prom no dzīvokļa, un nekādi netika ar skrūvēm galā, jo es biju tās pārāk cieši piegriezis.

—    Vai tā bija kāda sieviete?

—  Jā, inspektora kungs. Tobrīd bija atnākuši divi kungi — vairs neatceros, kas tie bija — un viņš negribēja, lai tie redzētu dāmu.

Millers vairs neatcerējās visus sīkumus. Dāmas seju viņš nebija redzējis. Viņa bijusi ļoti jauna un ļoti draudzīgās attiecībās ar Lubā, jo tai bijusi pat sava atslēga no viņa dzīvokļa. Viņai ierodoties, Lubā pats to sagaidījis un pavadījis.

—    Man šķiet, ka viņa ļoti interesējās par Austrumiem, jo Lubā kungs viņu ik reizes sagaidīja istabā, kuru tas ar dažādu krāsainu audumu un izrakstītu segu palīdzību mēdza pārvērst īstā austrumnieka mitekli.

—   Vai Lubā kungam bija plaša pazīšanās ar dāmām? — inspektors jautāja.

—    Ar dažām, — Millers īsi atbildēja.

Trenors atkal uzlūkoja skrūves.

—    Vai Čarlzam varēja būt kas zināms par šīm skrūvēm? — viņš jautāja.

—   Tas ir iespējams. Man liekas, ka viņš jau vairākkārt ir šeit bijis: ja nemaldos, viņam pat bija kāds sakars ar to dāmu, par kuru nupat stāstīju. Tikai nespēju vairs atcerēties, kāds īsti.

— No lietam, ko jūs nespejat atcereties, varētu sarakstīt diezgan biezu grāmatu, — inspektors neapmierināts norūca.

19 Čarlzs un Kēte

Miljoniem cilvēku torīt lasīja avīžu ziņojumus par Lubā noslepkavošanu. Bet vienam cilvēkam; izlasot šo ziņu, seja kjuva pelnu pelēka, un rokas sāka trīcēt.

Čarlzam Berijam bija trīsdesmit pieci gadi. Viņa sejas panti nerunāja tam par labu. Zemā piere, taisnais, strupais zods, platais deguns un kuplās uzacis, kas gandrīz pilnīgi noslēpa viņa mazās acis — liecināja par smagiem trūkumiem šā vira raksturā.

Nagus košļādams, viņš sēdēja atzveltnes krēslā vienā no "Vilberbaun Temperance" viesnīcas augšstāva istabām. Klēpi tam gulēja atvērta avīze.

—    Saukts Čarlzs, — viņš murmināja.

Tad viņš piecēlās; piegāja pie kādām durvīm un atgrūda tās vaļā.

—    Lubā ir beigts! — viņš čukstēja.

Otrā istabā pie loga sēdēja kāda sieviete. Neraugoties uz diezgan biezo pūdera kārtu un krāsotām lūpām, viņu varēja saukt par glītu, kaut arī pirmais skaistums sejā jau bija apvītis. Viņa pavērsa savu iekritušo acu skatienu pret runātāju.

—    Tu gan laikam melo, — viņa sacīja. — Bet ja tas tomēr tiesa, tad ceru, ka tagad viņš atrodas ellē.

Ar vienu lēcienu viņš pieskrēja tai klāt un, satvēris to aiz rokas, uzrāva viņu kājās.

—  Ak, to tu ceri gan! — viņš dusmās iekliedzās, iecirzdams tai sejā pliķi. — Lai velns rauj tavas cerības — bez viņa mēs nevaram dzīvot! Ko tu tagad iesāksi?

—    Strādāšu, — viņa vienkārši atbildēja.

—   Jā, to es ticu! Izlasi šo!

Viņš iespieda tai rokā avīzi, un naida pilnu skatienu lūkojās sejā, kamēr viņa lasīja.

—     Tas attiecas uz tevi. Vai tu viņu noslepkavoji? — viņa jautāja, beigusi lasīt.

—   Pamēģini jautāt to man vēl reizi un tad redzēsi, ko es darīšu! Es tevi noindēšu! Čarlzs Berijs vēl nav aizmirsis savu veco amatu.

—    Tā būtu vienīgā laime priekš manis, — viņa nopūtās. — Nesaprotu, kā esmu varējusi izciest visus šos gadus. Un nu, kad viņš ir miris, man neatliek vairs nekādu cerību.

—   Jā, izejas tev vairs nav! — viņš ar gandarījumu apstiprināja. — Arī man vairs nav nekādas izejas. Vai es tevi neapprecēju? Vai neizvilku tevi no dubļiem un neiztaisīju no tevis godīgu sievieti?

—    Kaut tu nebūtu to darījis! — viņa nopūtās.

—   Nu ir pienācis visizdevīgākais brīdis, — viņš zobojās. — Aizej pie kādas zināmas personas un pastāsti tai, kas esi un kas esi bijusi.

—   Tu zini, ka es to nevaru — tu zini, ka nomirsi aiz bailēm, ja es to darīšu, — viņa atbildēja, paraustīdama plecus. — Esmu saistīta pie tevis uz mūžu, un nekas pasaulē mūs vairs nevar izšķirt.

Viņš atkal ielūkojās avīzē.

—     Policija meklēs mani pa visu Londonu. Viņam bija tavas vēstules, un policija tās droši vien jau atradusi.

Uz mirkli sievietes acīs iemirdzējās vājš cerības stariņš.

—   Viņš man tās rādīja, — Berijs turpināja. — Viņš gribēja, lai tu atgriežoties Rumānijā.

—    Tas nekad nenotiks, — viņa cieši noteica. — Vari mani nogalināt, bet turp es vairs nebraukšu.

Čarlzs domīgi bakstīja zobus.

—    Labi vēl, ka man ir nauda, — viņš sacīja. — Bet mums tūlīt jāpazūd no šejienes. Puse no viesnīcas iedzīvotājiem mani pazīs pēc šā apraksta.

—    Un uz kurieni mēs varam aizbēgt?

—   Uz Deptfordu. Tur es pazīstu kādu vīru, kas izīrēs man divas istabas.

—    Un kad tu domā doties ceļā?

—    Tūlīt pat. Sakārto ccla somu.

Desmit minūtes vēlāk viņi jau atstāja viesnīcu. Sieviete nesa rokā lielu ceļa somu, kura bija pārāk smaga viņas vājajieiņ spēkiem.

Auto viņus aizveda līdz Gritnorsernas piestātnei. No turienes viņi brauca pa apakšzemes dzelzceļu līdz Faringdonstritai, kur iesēdās Nūgrosas vilcienā, kas tos aizveda līdz viņu nākamajai dzīves vietai Litlkirkstrltā.

—    Mēs esam galā, — Berijs beidzot sacīja, apstādamies kādu noslēgtu durvju priekšā un pieklauvēdams. Durvis atvērās, un tajās parādījās kāds vīrs noplīsušā kamzoli un sen neskūtu seju.

—   Hallo, Čarlz! Ko tad tu nu atkal esi izēdis? — viņš pakratīja gaisā avīzi, ko pašreiz bija lasījis.

—    Ielaid mūs. Vēlāk visu izstāstīšu, — Berijs atbildēja.

Vīrs vilcinādamies atkāpās no durvīm, ļaudams viņiem ieiet.

—    Tev vai nu jāsēž mājās, vai arī tu vispār nevari šeit palikt, — viņš īgni norūca. — Es negribu iekulties nepatikšanās tevis un tavas sievas dēl.

Viņš izņēma sievietei no rokām smago ceļasomu un uzveda viesus augšā pa mazajām kāpnītēm. Bija tikai viena vienīga brīva istaba, bet toties tā bija plaša, kaut nabadzīgi iekārtota.

Atstājis sievieti vienu, Berijs izgāja aprunāties ar saimnieku. Viņa sāka aplūkot drūmo telpu, kas likās vēl pretīgāka par Bukarestes dzīvokli, kur tā līdz šim bija dzīvojusi. Tagad viņai bija divdesmit septiņi gadi, kaut gan jutās vismaz simts gadus veca.

Drīz viņa izdzirda sava vīra solus. Ienācis istabā, viņš aizslēdza aiz sevis durvis. Varēja redzēt, ka viņu pārņēmis briesmīgs uztraukums un nāvīgas bailes. Avīze, ko tas turēja rokā, trīcot čaukstēja.

—    Kā tu domā, Kēte, kas uzņēmies šīs lietas izmeklēšanu? — viņa izturēšanās pret to pēkšņi bija kļuvusi gandrīz cilvēcīga.

—   Lubā noslepkavošanas lietas izmeklēšanu? — viņa atkārtoja jautājumu.

—    Ak, Dievs, kādēļ man vajadzēja atgriezties Londonā! — Čarlzs vaimanāja. — Kādēļ? Es varēju palikt kurā katrā ungāru pilsētiņā un godīgi vai negodīgi nopelnīt sev maizi. Kādēļ tu atvilki mani šurp, tu sasodītā dejotāja, tu, kafejnīcas vazaņķe? — viņš pēkšņi uzbruka tai paceltām dūrēm.

Šausmās viņa iebēga kādā kaktā, bet Berijs nepūlējās to panākt. Nespēkā nokāris rokas gar sāniem, viņš elsdams palika istabas vidū stāvam.

—    Kas tad vada izmeklēšanu? — viņa beidzot jautāja.

—    Harlejs Brauns — neviens cits kā Harlejs Brauns!

Acumirkli viņa uzlūkoja to kā nesaprazdama. Tad tā sagrīļojās,

it kā pēdčjie spēki būtu viņu atstājuši. Nokritusi uz grīdas un iespiedusi seju rokās, viņa sāka nevaldāmi raudāt.

20 Millera teorija

Dr. Vardens cēlās rītos agri, jo viņa plašā prakse aizņēma daudz laika.

Viņš pašreiz bija paēdis brokastis un tagad lasīja avīzē ziņojumu par Lubā slepkavību, priecādamies, ka laikraksti nav pieminējuši viņa vārdu. Reportieri bija apmierinājušies ar iecirkņa ārsta izteicieniem.

Kalpone pieteica kādu apmeklētāju.

—    Lai ienāk, — doktors atbildēja.

Tas bija Millers.

—   Labrīt, Miller. Tas ir nepatīkams gadījums. Man žēl jūs. Kā liekas, tad ari jūs tiekat turēts aizdomās. Bet neskumstiet par to: tas var gadīties ar katru no mums. Vai ir kādas jaunas ziņas?

—     Nē, doktor, tikai policija sadzinusi Čarlzam pēdas kādā viesnīcā, bet viņš jau paguvis no turienes nozust.

—   To es lasīju, — Dr. Vardens atbildēja. — Policija domā, ka viņš arvien vēl slapstās Londonā.

—    Doktora kungs… — Millers stomījās. — Vai drīkstu jums ko pastāstīt? Vai atceraties, ka es tovakar izgāju, lai sastaptos ar savu līgavu un norunātu satikšanos uz vēlāku laiku?

Doktors pamāja ar galvu.

—    Jā, jūs bijāt prom stundas ceturksni. Tātad jums bija laika diezgan, lai uzrāptos pa ugunsdzēsēju trepēm un atkal aizbēgtu, — viņš jokodamies piebilda.

—   Dieva dēļ neiestāstiet viņiem ari šo ideju! — Millers izbailēs iesaucās.

Dr. Vardens smējās.

—    Es tikai jokoju. Nu, kas par lietu?

Millers atvieglots uzelpoja.

—   Doktora kungs, vai jūs zināt ari to, ka nams tika novērots?

—    Dzirdēju, ka esot redzēts kāds Veldraks — cilvēks, kuru neviens nepazīst, — doktors atbildēja.

—    Nē, doktor, es nerunāju par viņu, bet gan par kādu citu cilvēku, kuru mēs visi pazīstam.

Dr. Vardens sarauca pieri.

—   Jūs domājat Lemingtona kungu? — Vai jūs viņu redzējāt?

—   Nē, doktora kungs, ari ne Lemingtona kungu. Tas bija kāds cilvēks, kuru es nekādā ziņā nebiju cerējis tur sastapt — Harlejs Brauna kungs!

—    Ko jūs sakāt?

—   Jā, Harlejs Brauna kungs — es viņu skaidri redzēju.

—   Bet tas taču nav iespējams, Miller. Kad es tieši no šejienes atgriezos klubā, Harlejs Brauna kungs tobrīd ēda vakariņas.

—   Un tomēr tas bija viņš. Viņš stāvēja Breimorhozas vārtiņos, kad gāju tiem garām.

—   Vai viņš bija viens?

—   Jā. Arī pirmā stāva sulainis redzējis viņu pie mūsu nama durvīm tajā bridi, kad ienāca Čarlzs.

—    Sakiet, kādēļ īsti policija dēvē šo cilvēku par Čarlzu?

—   Tā viņu sauca Lubā kungs, man klātesot. Kapteinis Brauns sekojis Čarlzam, slēpdamies miglā. Un mans uzskats, doktora kungs, ir tāds, ka divi un divi ir četri. Ja kāds tiešām zina, kas īsti pastrādājis slepkavību, tad šis kāds ir — Harlejs Brauna kungs.

—    Kas jums nāk prātā! — doktors iesaucās, sašutumā pietvīkušu seju. — Kā jūs uzdrošināties izteikt tādas aizdomas! Harlejs Brauns — Skotlendjarda komisārs! Tad jau jūs varat domāt ari uz mani — es taču veselu stundas ceturksni biju dzīvoklī viens pats… Brauna kungs! Nu, vai zināt…

—   Es nedomāju nekā jauna, doktora kungs, — Millers samulsis taisnojās. — Bet vakar viņš bija tur un visu dienu kaut ko meklēja, izvandīdams dzīvokli.

—   Nu, protams, tas taču viņa pienākums, Millef. Ko gan citu lai viņš darītu, ja grib atrast kādas pēdas?

Millers nokaunējies nokāra galvu. Mirkli viņš šaubījās, bet tad pēkšņi sacīja:

—    Lubā kungu mēdza apmeklēt dažādi ļaudis.

—    Kādi, piemēram?

—   Piemēram: sers Harijs Maršlejs, ari lēdija Maršleja. Ja tā labi apdomāju, tad varu atcerēties, ka arī Čarlzs bija atnācis vairākas reizes.

Doktors uzmeta viņam pētošu skatienu.

—   Man šķiet, ka jums kas padomā, ko jūs labprāt gribētu man pastāstīt, — viņš sacīja. — Bet labāk paziņojiet to policijai.

Pieminot policiju, Millers nepacietīgi sakustējās. Norūcis kādu atvainošanos par traucējumu, viņš pasteidzās atstāt doktora namu.

21 Čarlzs

Kad Dr. Vardens ieradās klubā pusdienās, viesmīlis viņam pastāstīja, ka Franks Lemingtons ievietots Bovstrītas izmeklēšanas cietumā. Paēdis pusdienas, doktors nolēma apmeklēt Mertena jaunkundzi. Viņš jau tuvojās viņas dzīvokļa durvīm, kad pēkšņi pa tām iznāca sers Harijs Maršlejs. Viņa sejā bija lasāms niknums un neapmierinātība.

—   Labrīt, doktor, — viņš īgni norūca. — Cerams, ka jums būs labāki panākumi pie šīs jaunās dāmas nekā man. Lielākas nepateicības nekad vēl neesmu redzējis!

—    Nezinu, par ko gan Mertena jaunkundzei būtu jums sevišķi jāpateicas, ser Harij, — Dr. Vardens dzestri atbildēja. — Un tādēļ interesanti būtu zināt, kā gan viņa var izrādīt jums savu nepateicību.

—   Es viņu lūdzu, lai tā nepiemin manu vārdu, bet viņa kategoriski atsakās to darīt, — sers Harijs sarūgtināts paskaidroja. — Es aizrādīju, ka tas viņai jādara arī viņas mātes dēl.

—    Cik jūs gādīgs! — doktors zobojoši iesmējās. — Bet kas tad īsti jums noticis, Maršlej?

Sers Harijs paraustīja plecus.

—        Esmu izpostīts, — viņš drūmi paziņoja. — Vakar manā namā

iebruka policija. Jau tas ir pietiekami katastrofāli; bet ja nu jūs noprotat vēl to, ka mans ienākuma avots izsīcis, tad gan sapratīsiet, kā es jūtos.

—    Tātad Lubā jūs finansēja?

—    Protams, šis man ir briesmīgs trieciens. — Viņš devās uz savu auto, kas gaidīja ārpusē, bet doktors pieklauvēja pie durvīm.

Kalpone gan teica, ka Mertena jaunkundze neviena nepieņemot, bet kad Dr. Vardens iesūtīja viņai vizītkarti, Berila tūliņ lūdza to ienākt.

—    Es pastāstīju mātei visu, — viņa sacīja, sasveicinājusies ar doktoru. — Cik ļoti nožēloju, ka nedarīju to jau agrāk; es būtu aiztaupījusi sev daudz nepatikšanu. Jūs nebijāt klāt pie nopratināšanas?

—    Nē, — Dr. Vardens atbildēja. — Un jūs?

— Es biju. Tā bija tikai tukša formalitāte sakarā ar apcietinājumu. Protams, ka Franks nav vainīgs, un viņa stāsts ir patiess no sākuma līdz galam.

—     Par to man nav ne vismazāko šaubu, — doktors dedzīgi piekrita. — Es atnācu, lai piedāvātu jums savus pakalpojumus, ja tie būtu vajadzīgi. Par laimi, Frankam ir pietiekoši daudz līdzekļu, lai pieņemtu labu advokātu. Bet kā jums?

Viņa vāji pasmaidīja.

—   Mums ir nauda, doktor, pateicos. Tas ir loti laipni no jums. Protams, kad būsim nomaksājušas manas parādzīmes — un tas ir mans morālisks pienākums, tad gan mēs būsim izpostītas. Bet pagaidām naudas grūtības mums vēl nedraud.

—    Vai Lubā kādreiz dāvājis jums savu uzticību? — doktors negaidot jautāja. — Vai viņš stāstījis jums par savu pagātni?

Berila mirkli apdomājās.

—   Tikai vienreiz, — viņa atbildēja. — Es viņu loti maz pazinu. Vēl pirms mēneša mēs bijām gandrīz pilnīgi sveši.

—   Vai viņš kādreiz runāja par kādu cilvēku, ko mēs pazīstam?

—    Jā, viņš sacīja, ka Londonā esot kāds cilvēks, kas viņu neieredzot. Cik no viņa stāsta sapratu, tad pirms daudziem gadiem Lubā bijis spēju elles īpašnieks un kā tāds novedis pašnāvībā kādu jaunu virsnieku, par ko tā biedrs, kas tagad dzīvo Londonā, zvērējis viņam atriebties. Tas noticis kādā salā.

—    Jā, Maltā, — Dr. Vardens piebilda. — Vai Lubā pieminēja arī sava ienaidnieka vārdu?

Jaunava novērsās.

—    Lai tas labāk paliek, — viņa nedroši sacīja.

—    Vai tas bija Harlejs Brauns?

Viņas skatiens no jauna atgriezās pie viņa.

—   Jā, — viņa pēc īsas vilcināšanās apliecināja. — Bet tas bijis joti sen, vēl pirms Harleja Brauna kunga iestāšanās policijas dienestā.

—     Drīz pēc tā gadījuma viņš iestājās malajiešu policijā, — doktors paskaidroja. — Atteicies no šā dienesta, viņš pirms desmit gadiem atgriezās Londonā, lai kļūtu par fermeri. Bet kāda notikuma dēj viņš atteicās no šā nodoma un iestājās Indijas policijas dienestā, no kurienes to paņēma Skotlendjards.

—    Tas ir viss, ko Lubā kungs man stāstīja, — Berila atsāka sarunu. — Sakiet, doktor, vai jūs tiešām ticat, ka Franku varētu tiesāt?

—   Esmu pārliecināts, ka tas nenotiks, — Dr. Vardens atbildēja. —Par Franka Lemingtona nevainību man nav nekādu šaubu.

—     Bet kas gan pastrādājis šo noziegumu, doktor? — Berila ātri iejautājās.

Doktors klusēja.

—    Vai jums ir kādas aizdomas? — meitene turpināja.

—    Man ir vairāk nekā aizdomas, — viņš atbildēja.

Klubā viņš sastapa Harleju Braunu, bet nekādu sevišķu ziņu tam nebija.

—    Trenors ir pārliecināts par Franka nevainību, — komisārs sacīja. — Nē, tas nav mans nopelns: viņš pats nācis pie šīs atziņas. Jādomā, ka tas būtu noticis jau sen, ja es todien nebūtu tik dedzīgi nostājies Franka pusē.

—    Vai savu Čarlzu atradāt?

Brauns pakratīja galvu.

—   Ja sasodītā migla mani nebūtu aizkavējusi, es tonakt katrā ziņā būtu viņu noķēris.

Dr. Vardens pārsteigts sarauca pieri.

—   Tātad Milleram taisnība, ka jūs esat sekojis Čarlzam? Bet kādā nolūkā?

—   No pirmā acu uzmetiena es pazinu viņā kādu cilvēku, kuru es labprāt vēlētos dabūt rokā.

—    Kas tas ir par cilvēku? — doktors ieinteresēts jautāja.

—    To es jums neteikšu. Tovakar es redzēju viņu ieejam Breimorhozā un atkal iznākam; bet tad viņš miglā man nozuda. — Ko īsti Millers jums stāstīja?

—   Viņš sacīja, ka redzējis jūs Breimorhozas tuvumā, — doktors atturīgi atbildēja.

Harlejs Brauns klilsēja. Vēl nebija pienācis īstais bridis runāt. Atsveicinājies no doktora, viņš devās uz savu biroju, kur Trenors to jau gaidīja.

—   Es liku atnest Lubā dzīvoklī spēcīgu loka spuldzi, komisāra kungs, — viņš ziņoja. — To man aizdeva kādā filmu ateljē.

—    Vai esat atradis ko jaunu?

—    Jā, loti daudz. Priekštelpā ir asiņu traipi — gan tikai daži, bet ar to pietiek. Bet vissvarīgākais ir tas, ka slepkava atstājis dzīvokli pa parādes kāpnēm, nevis pa sētas izeju vai ugunsdzēsēju trepēm, kā mēs līdz šim domājām. Durvis no iekšpuses mazliet notraipītas ar asinīm. Asiņu pēdas es atradu arī uz kāda dvieļa mazgājamā istabā. Tas ir ļoti zīmīgi. Ja var ticēt Milleram, tad viņš tovakar uzkāris mazgājamā istabā svaigus dvieļus. Bet asinīm notraipīto dvieli mēs atradām kādā skapīti, iegrūstu starp daudziem citiem tīras veļas gabaliem. Viņš bija vēl gluži mitrs.

—   Lieta sarežģās arvien vairāk un vairāk, — Brauns piezīmēja. — Kas ar Milleru?

—     Loti iespējams, ka arī Millers pielicis šai lietai savu roku. Man šķiet, ka slepkavība pastrādāta starp pulksten septiņiem un deviņiem. Dr. Vardens saka, ka dzīvoklī pēkšņi iestājies tik dziļš klusums, ka tas viņam uzreiz licies aizdomīgi. Pēc tam viņš nav dzirdējis vairs ne skaņas, ne arī redzējis Čarlzu aizejam. Būtu jādomā, ka Čarlzs, atstājis dzīvokli pa ugunsdzēsēju trepēm. Bet tādā gadījumā Lubā būtu noslēdzis aiz sevis durvis. Ja tas nav noticis, tad jāpieņem, ka Lubā vairs nav bijis spējīgs to izdarīt. Protams, ari Čarlzs no ārpuses nevarēja logu aizskrūvēt, un tādēl tam bija jāpaliek atvērtam.

—   Bet, ja Millers būtu līdzzinātājs, — tad taču viņš varēja logu aiztaisīt, — Brauns iebilda.

—   Jā, bet tomēr viņš nav to darījis! Var jau būt, ka Millers ir piedalījies šajā noziegumā. Biītiņu parunājies ar savu līgavu, viņš varēja atgriezties dzīvokli, palīdzēt noslepkavot Lubā un izlaist pa logu savu līdzzinātāju. Bet tādā gadījumā…

—    Tādā gadījumā viņš atstājis logu vajā, lai novērstu no sevis aizdomas, — Brauns viņu pārtrauca. — Vēl pēc doktora aiziešanas kāds ir bijis dzīvoklī, par to nevar būt ne mazāko šaubu.

—    Ja vienojamies uzlūkot Milleru par nevainīgu šajā lietā, — inspektors turpināja, — kādā cejā priekštelpā gadījušies asins traipi, jo doktora un Millera klātbūtnē tie nevarēja tur rasties. Asinis no durvīm kāds pūlējies noslaucīt — acīmredzot pats slepkava. Millers ir sniedzis mums pilnīgi apmierinošus paskaidrojumus par ārpus nama pavadīto laiku. Tomēr mēs nedrīkstam aizmirst, ka laika ziņā pastāv vēl dažas neskaidrības, kuras mums pagaidām nav izdevies noskaidrot.

—   Vai kāds ir redzējis Čarlzu atstājam namu? — Trenors negaidot jautāja, cieši uzlūkodams savu priekšnieku. Millers jau bija atstāstījis savus novērojumus arī viņam.

—    Kurš gan viņu lai būtu redzējis? — Brauns mierīgi atjautāja. — Vai jums kas zināms?

Trenors acumirkli vilcinājās.

—    Nē, komisāra kungs, — viņš sacīja.

Pulksten septiņos vakarā Trenors arvien vēl sēdēja savā birojā kamīna priekšā un atkal pārbaudīja visas iegūtās ziņas, pēdas un aizdomas.

Harlejs Brauns bija aizgājis uz savu klubu, atstādams Skotlendjardā zīmīti, kur vajadzības gadījumā to var atrast. Pulksten sešos inspektors bija piezvanījis uz klubu, bet Brauna tur nebija.

Harlejs Brauns?… Trenors domīgi sarauca pieri. Bija pats par sevi saprotams, ka Braunam nav nekā kopēja ar visu šo notikumu. Trenors gan zināja, ka kapteinim Braunam bijušas naidīgas attiecības ar Lubā, bet slepkavība — nekad!

Pēkšņi viņam iekrita prātā kāda ideja:

Da Kosta!

Ko Brauns bija stāstījis par da Kostu? Ka viņš ir sens Lubā konkurents un apdzīvo Breimorhozas augšējo stāvu. Katrā ziņā, da Kostam ļoti nāca par labu tas, ka Lubā noslepkavošanas laikā viņš atradies ceļojumā.

Bet vai viņš tiešām arī bija aizceļojis?

Nebija nekāda iemesla domāt pretējo; vienīgi, — hm, bet kas gan nospiedis lifta zvana podziņu, kad Dr. Vardens slepkavības naktī stāvējis pie Lubā dzīvokļa durvīm?

22 Nozudušais īrnieks

Līdzko lifts ar šveicaru bija sācis kustēties, kāds neliela auguma vīrietis iemanījās pa durvīm un devās augšup pa kāpnēm.

Rīts bija miglains, un kāpņu telpā dega nelielas spuldzītes, kas meta visapkārt tumšas ēnas.

Nepamanīts sasniedzis da Kostas dzīvokļa durvis, nepazīstamais piespieda zvana podziņu. Brītiņu velti gaidījis, viņš izņēma no kabatas kādu vēstuli un pabāza to zem durvīm, it kā neuzticēdams to vēstuļu kastītei.

Tad viņš tikpat uzmanīgi nokāpa lejā un izgāja uz ielas, kur pēc mirkļa jau bija nozudis miglā.

Krēslai iestājoties, viņš vēlreiz atgriezās namā un, nogaidījis mirkli, kad šveicars bija aizņemts kādā darbā, tikpat piesardzīgi uzkāpa trešajā stāvā un atkal piezvanīja pie da Kostas durvīm. Kad iekšā viss palika kluss kā bijis, viņš iebīdīja zem durvīm vēl otru vēstuli.

Izņēmis no kabatas plakanu kārbiņu ar sardīnēm, viņš ļāva tai ieslīdēt vēstuļu kastītē, kas atradās durvju iekšpusē. Sardīnēm sekoja maize, sviests un siers — viss plāni sagriezts un iesaiņots ar tādu aprēķinu, lai sainīšus varētu iebīdīt vēstuļu kastītes spraugā. Ticis ar šo darbu galā, viņš noskrēja pa kāpnēm un, šveicara nepamanīts, izkļuva uz ielas.

Otrā rītā viņš atkārtoja to pašu, šoreiz izmantodams sētas kāpnes. Lejup kāpjot, viņš sastapās ar Milleru, kas atgriezās no Dr. Vardena. Savās drūmajās domās nogrimis, Millers nepiegrieza svešajam nekādas vērības.

Veldraks — tas bija viņš — iekāpa kādā omnibusā un, aizbraucis līdz Maršleju namam, lika sevi pieteikt seram Harijam, kurš bija ar mieru viņu pieņemt tikai pēc tam, kad Veldraks lika pateikt, ka nāk sakarā ar pašreizējiem apstākļiem.

—    Pie velna! — sers Harijs, kas vēl nebija nomierinājies pēc savas nelaimīgās viesošanās pie Berilas Mertenas, iesaucās: — Kas tie par pašreizējiem apstākļiem?

—    Emīla Lubā nāve, — Veldraks mierīgi atbildēja.

—    Kāda man tur daja?

—    Man šķiet, ka jums ir ievērojami zaudējumi, — Veldraks piezīmēja.

—     Sasodīts! — sers Harijs sašutis iesaucās. — Vai tad visa pasaule jau zina par to?… Nu, un ko jūs vēlaties?

—    Vai jūs nenožēlojat, ka nesen noraidījāt da Kostas kunga priekšlikumu?

—    Kā jūs to zināt? — sers Harijs pārsteigts iesaucās.

—   Var jau būt, ka jums bija iemesls viņu noraidīt, — Veldraks turpināja, neievērodams viņa jautājumu. — Viņš…

—   Vai jūs nākat da Kostas kunga uzdevumā? — Maršlejs viņu pārtrauca.

—    O, nē, nāku pilnīgi pēc savas iniciatīvas, — Veldraks pasteidzās viņu nomierināt.

—    Un ko jūs gribat? — sers Harijs skarbi jautāja.

—    Es domāju, ka tagad, kad Lubā ir miris, bet atbalsts jums tomēr ir vajadzīgs, jūs varbūt pieņemsiet da Kostas piedāvājumu.

Sers Harijs bridi apdomājās. Kāds finansētājs viņam tiešām bija vajadzīgs.

—    Un ja es tam ari piekristu? — viņš beidzot jautāja.

—   Tādā gadījumā es ceru, ka jūs izdarītu viņam vienu pakalpojumu.

—    Kādu pakalpojumu? — sers Harijs nepacietīgi iesaucās.

—    Es domāju, gadījumā, ja viņam būtu vajadzīga slēptuve…

—   Slēptuve! — sers Harijs bija patiesi pārsteigts. — Mans Dievs! Nu es atceros, ka viņš jau toreiz ieminējās, ka Lubā drīz vairs nevarēšot mani finansēt… Tātad viņš zināja, ka Lubā tiks noslepkavots! Vai jūs noteikti zināt, ka viņam ir kāds sakars ar šo slepkavību?

—    O, nē, protams, nē! Bet pirms daudz gadiem viņam bija naidīgas attiecības ar Lubā, un man šķiet, ka viņam draud lielas nepatikšanas, ja nespēs pierādīt, kur atradies slepkavības bridi. Ja jūs apliecināt^, ka viņš bijis šeit, tad viņš būtu jums joti pateicīgs.

—    Un jūs teicāt, ka viņam vajadzīga kāda slēptuve?

—    Es tikai tā domāju.

—    Un jūs viņam apsolījāt šo lietu nokārtot?

—   Nē. Es pabāzu viņam zem durvīm dažas vēstules, bet nezinu pat, vai viņš tās ir saņēmis.

—   Jūs zināt, kur viņš dzīvo?

—   Jā, bet viņš izliekas aizceļojis vai arī patiesībā ir aizceļojis, nezinu.

—    Vai policija jau nākusi viņam uz pēdām?

—    Cik zinu, tad nē.

—   Un kāda jums dala gar visu to lietu? — sers Harijs aizdomīgi jautāja.

—   Nekādas, esmu tikai neitrāls skatītājs, — Veldraks atbildēja.

—     Kādēļ tad jūs neslēpjat viņu savā namā? — sers Harijs turpināja izjautāt.

—    Policija novēro manu dzīvokli, tā kā arī pats esmu spiests mitināties kādā pansijā.

—   Tātad policija jūs meklē?

—    Ne jau tādēļ, ka es tiešām būtu izdarījis ko pretlikumīgu, — Veldraks pasteidzās apgalvot. — Bet es uzaicināju Lemingtona kungu slepeni apmesties manā dzīvoklī, lai izvairītos no apcietinājuma.

Sers Harijs uzmeta viņam zobojošu skatienu.

—   Jūs esat īsts varonis, gribat izlīdzēt visai pasaulei! — viņš iesmējās.

—    Pakalpoju, kam varu, — Veldraks pazemīgi piekrita.

Istabā iestājās klusums.

—    Kas ir šis da Kosta? — sers Harijs beidzot jautāja.

—   Viņš ir bijis viss kas. Tas ir tikpat vispusīgs veikalnieks, kāds bija Lubā.

—    Vai viņš ir bagāts?

—   Cik zinu, tad pašreiz viņa bankas konts ir iespaidīgs. Viņš nepiedāvātu jums naudu, ja viņam tās nebūtu.

Viņš atkal bridi klusēja.

—     Varbūt viņam nemaz nevajadzēs nākt šurp, — Veldraks atsāka. — Tā ir tikai mana ideja. Es ticu, ka viņš varētu aizbēgt ari tieši no dzīvokļa, ja vien to gribētu. No otras puses, varbūt viņa tur nemaz nav. Bet zināmos gadījumos tomēr vajag nodrošināties pret visu. Tādēļ es ieminējos ari par to, ka gadījumā, ja viņu nopratinātu, jūs varētu apliecināt, ka attiecīgajā laikā viņš bijis pie jums. Esmu pārliecināts, ka viņš būtu jums loti pateicīgs par to.

—    Bez šaubām.

—    Ja nu viņš tiešām ir mājās, un man izdotos pārliecināt, ka esmu viņa draugs, vai tādā gadījumā varu viņam paziņot, ka pieņemat šo plānu?

Sers Harijs jau bija pieņēmis lēmumu.

—    Kamēr nezinu, vai viņš vainīgs vai nevainīgs šajā briesmīgajā noziegumā, protams, nevaru ielaisties ar viņu nekādās darīšanās, — viņš cieši noteica, — bet, ja es būtu pārliecināts par viņa nevainību…

*— Esmu pārliecināts, ka viņš pratīs jums to pierādīt… — Veldraks viņu pārtrauca.

—    Tādā gadījumā es darītu viņa labā visu, ko spēju.

Veldraks apmierināts piecēlās.

—    Sirsnīgi pateicos, ser Harij. Neaizkavēšu jūs vairs ilgāk.

—    Un… un kad… Ko jūs tagad darīsiet?

—    Mēģināšu viņu pārliecināt, ka vēlu tam tikai labu. Tad paziņošu viņam, ka jūs labprāt esat ar mieru darīt viņa labā visu, kas ir jūsu spēkos, un ka jūs skaidri atceraties, ka slepkavības laikā viņš bijis pie jums.

—    Bet tikai ar noteikumu, ja viņš ir nevainīgs, — sers Harijs papildināja.

—    Protams, — Veldraks piekrita. — Viņam jāpierāda jums, ka viņš ir nevainīgs. Esmu pārliecināts, ka šajā jautājumā nekādu šķēršļu nebūs. Visu labu!

Viņš palocījās un izgāja. Sejā viņam atspoguļojās tāda izteiksme, kāda mēdz būt cilvēkam, kas loti apmierināts ar nupat noslēgto veikalu.

23 Cilvēks uz kāpnēm

Trenors nolēma sekot Harleja Brauna aizrādījumam, kaut tas viņam šķita diezgan neticams. Viņš arī nedomāja, ka pats komisārs nopietni turētu aizdomās da Kostu, jo viņš nekad vairs nebija par to ieminējies. Zināms, tā bija dīvaina sagadīšanās, ka Lubā un da Kosta, kuru starpā senāk bija pastāvējusi sīva konkurence, pēkšņi bija kļuvuši kaimiņi; bet varēja taču bQt, ka viņu naids jau sen bija beidzies, jo tādi ļaudis nepiegriež sevišķu vērību sabiedroto izvēlei, ja vien no tā nāk zināms labums. Varbūt, ka taisni šādas kopējas intereses viņus bija spiedušas aizmirst bijušās nesaskaņas.

Bez tam Breimorhozā valdīja cieša pārliecība, ka da Kosta jau pirms slepkavības aizceļojis no Londonas.

Tomēr inspektors gribēja rūpīgi pārbaudīt apstākli, kas varēja ienest kādu skaidrību šajā sarežģītajā lietā.

Atgriezies no biroja Breimorhozā, viņš tūlīt ieaicināja pie sevis savu palīgu.

—   Man nav kratīšanas ordera, — viņš tam sacīja, — bet esmu nodomājis rīkoties uz savu atbildību. Uziesim augšstāva dzīvokli.

—    Kā mēs tur iekļūsim, inspektora kungs?

—    Brauna kungs saka, ka tur neesot neviena kalpotāja. Man šķiet, mēs varētu pamēģināt iekļūt pa logu.

Viņi izkāpa uz ugunsdzēsēju trepēm un uzrāpās pa tām līdz augšējā stāva logam.

Da Kostas istabas aizkari bija nolaisti, un logs nebija atverams. Ar kabatas laternas palīdzību viņi pārliecinājās, ka tas bija no iekšpuses aizbultēts.

—   Tādā gadījumā iesim pa durvīm, — Trenors enerģiski noteica. — Ceru, ka tās atvērt nenāksies visai grūti.

Viņi atgriezās Lubā dzīvokli. Kad tie pavēra durvis uz kāpnēm, no lejas atskanēja lifta vadītāja balss, kas sauca:

—    Ē, kungs! Vai jūs ko meklējat?

Bija dzirdami viegli, steidzīgi soļi. Inspektors nostājās uz tumšās platformas — un Veldraks ieskrēja taisni viņa atplestajās rokās.

Viņš gribēja izrauties un steigties tālāk, bet Trenora spēcīgās rokas to saturēja.

—    Pagaidiet taču, — viņš sacīja. — Vismaz pateiksim viens otram labvakaru, iekams jūs aizejat no šejienes.

—    Man tiešām jāsteidzas, — sirmgalvis samulsis paskaidroja.

—     Ļoti nožēloju, ka esmu spiests jūs aizkavēt… da Kostas kungs.

Viņš pats neticēja, ka šis cilvēks tiešām būtu da Kosta, bet tikai uz labu laimi izsacīja šo vārdu.

—    Jūs maldāties, mans kungs, — Veldraks cienīgi piezīmēja.

—   Ticat man, es neesmu da Kosta. Lūdzu, neaizturiet mani ilgāk, man jātiek uz vilcienu.

Viņam runājot, no lifta iznāca šveicars.

—    Kas viņš tāds ir? — Trenors griezās pie tā.

—   Nezinu, inspektora kungs. Es viņam uzsaucu, jo jau vairākkārt esmu to manījis uz kāpnēm. Viņš nekad nelieto liftu un arvien izvairās no manis. Tas man šķita aizdomīgi.

—   Tātad tas nav da Kosta kungs?

—    O, nē, inspektora kungs. Da Kosta ir liela auguma vīrs ar sarkanu seju, melnām acīm un melnām ūsām. Viņš izskatās pēc ārzemnieka.

—    Vai esat šo kungu kādreiz redzējis kopā ar da Kostu?

—    Nē.

Inspektors no jauna pievērsās Veldrakam.

—    Es jūs lūdzu uz brītiņu ienākt pie manis. Es vadu izmeklēšanu Lubā slepkavības lietā un interesējos par visiem Breimorhozas apmeklētājiem.

—    Es nepiederu pie šā nama apmeklētājiem. Tas viss ir tikai pārpratums. Šovakar ielās tāda migla, ka es tikai aiz pārskatīšanās iemaldījos šajā namā.

—    Tā jūs esat pārskatījies jau vairākkārt, — šveicars ironiski piezīmēja.

Veldraks saprata, ka-pretošanās būtu velta.

—    Nu, labi, — viņš noteica, iedams uz Lubā dzīvokļa durvīm.

—    Bet tomēr es jums apgalvoju, ka jūs maldāties.

—    Vai jūsu vārds gadījumā nav Veldraks? — Trenors jautāja, pētoši lūkodamies svešniekā, kad viņi bija iegājuši bibliotēkas istabā.

—  Jā gan, tā mani sauc. Bet jūs taču pats zināt, ka nav nekāda iemesla marii apcietināt. Vienīgais, ko esmu darījis, piedāvāju patvērumu kādam jauneklim, kuru uzskatu par nevainīgu, un tādēļ gribēju glābt to no nepelnītā soda.

Trenors jau no paša sākuma bija pamanījis, ka Veldraks slēpj zem mēteļa kādu paprāvu priekšmetu, uzmanīgi pieturēdams to ar roku, tomēr inspektors nelikās to redzam.

—    Tāpēc jūs toreiz apmeklējāt Mertena jaunkundzi? — viņš jautāja.

'— Jā, bet tad taču viņš vēl nebija arestēts.

—    Pareizi. Bet kādēļ jūs aizbēgāt tajā brīdī, kad mēs viņu apcietinājām?

—    Ko gan tad es vairs varēju līdzēt?

—   Nu, varbūt būtu man paskaidrojis, ko jūs slepkavības naktī meklējāt Breimorhozas tuvumā?

—   Varat ticēt, ka biju tikai skatītājs. Ar slepkavību man nav nekā kopēja.

—   Skatītāji dažreiz zina visvairāk. Varbūt, ka taisni jūs varējāt sniegt mums loti svarīgas ziņas.

—    O, nē, tiešām nē! — Veldraks pasteidzās apgalvot.

—    Ko jūs tur slēpjat zem mēteļa? — inspektors pēkšņi jautāja.

Veldraka seja nevijus pietvīka.

—    Es nekā neslēpju, — viņš liedzās. — Es tikai nesu tā, lai nepazaudētu.

—    Vai tas ir kas vērtīgs?

—    Nē, nebūt. Tas tikai nav visai labi iesaiņots.

—    Vai nevaru palūkoties?

—    Labāk gan nē.

—    Kur tad jūs to ņēmāt?

—    Nopirku…

—    Un tas nav visai labi iesaiņots? Mēs iedosim jums papīru un aukliņu, lai būtu ērtāka nešana. Miller!

—   O, nemaz nepūlieties! — Veldraks steigšus iesaucās. — Man tāpat ir ērti. — Viņš paspēra, soli uz durvju pusi. — Ja jums būtu kādi jautājumi attiecībā uz slepkavību, tad varat mani rīt apmeklēt, kaut gan es tiešām nekā sevišķa nevaru jums paskaidrot.

Viņa nepacietība bija pārāk uzkrītoša.

—    Veldraka kungs, es jūs lūdzu parādīt man to sainīti, — inspektors sacīja tādā balsī, kas nebija pārprotama.

Veldraks mirkli kavējās, tad lēnām izņēma no mēteja apakšas kādu avīzē ievīstītu priekšmetu un pasniedza to policistam.

Trenors attina papīru un mazliet vilies uzlūkoja raibo, stikla pērlēm izrotāto kastīti.

—    Pasauciet Milleru, — viņš sacīja. Sulainis ienāca.

—    Vai esat šo jau kādreiz redzējis? — inspektors jautāja.

—   Protams, inspektora kungs, — Millers bez vilcināšanās atbildēja. — Šī kastīte arvien stāvēja Lubā kunga metāla šķirstiņā, kur es to bieži vien redzēju. Man bija brīnums, ka Lubā kungs tik rūpīgi glabā šo mazvērtīgo lietiņu.

—    Kādēļ jūs tūlīt neteicāt man, ka šķirstā trūkst šīs lietas? Millers samulsa.

—     Biju to pavisam piemirsis, līdz nupat atkal ieraudzīju, — viņš beidzot paskaidroja.

—    Bet tagad jūs vairs nešaubāties par to?

—   Nē, es noteikti zinu, ka šis priekšmets atradās metāla šķirstā.

—   Vai varat pateikt, kad pēdējo reizi to tur redzējāt? — Veldraks iejaucās sarunā. — Lubā kungs viņu pārdevis jau pirms ilgāka laika, un šodien es to nopirku no kāda vecu lietu tirgotāja.

—    Kur?

—    Verderstrītā.

—    Par to mēs tūliņ pārliecināsimies, — Trenors teica. Veldraks novērsa skatienu.

—   Vai neatceraties, kad redzējāt šo kastīti pēdējo reizi, Miller?

—    inspektors jautāja.

—    Nē, inspektora kungs, nevaru vairs atcerēties.

Uzmetis Veldrakam ciešāku skatienu, viņš pēkšņi ieplēta acis izbrīnā.

—    Bet to gan varu pateikt, kad pēdējo reizi redzēju šo kungu,

—    viņš piebilda.

—   Ā, tad jūs jau kādreiz esat viņu redzējis! — Trenors pārsteigts iesaucās, un Veldraka mulsums pilnīgi apstiprināja Millera vārdus.

—    Jā, es viņu redzēju tajā trešdienā pirms Lubā kunga nāves. Viņš ilgāku laiku sekoja man… un kādam manam draugam, un vēlāk ienāca tajā pašā restorānā, kur mēs. Viņš nosēdās pie mūsu galdiņa un runāja dīvainas lietas… Millers pēkšņi aprāvās, par vēlu aptverdams, ka izsacījis vairāk, nekā bija vajadzīgs.

—    Par ko viņš runāja?

—    Par da Kostu… un par to, ka gaidot jau divdesmit gadus. Bet viņa vārdi bija ļoti nesaprotami, un man šķiet, ka viņam nav viss kārtībā, — Millers piebilda.

—    Uz ko viņš gaidījis divdesmit gadus?

—    Domāju, ka uz izrēķināšanos ar Lubā, tomēr nevaru to noteikti apgalvot.

—    Vai tas ir viss, ko varat atcerēties?

Milleru kaitināja inspektora aizdomīgums.

—   Jā, tas ir viss, ko šajā lietā zinu, — viņš atcirta.

Trenors pievērsās Veldrakam.

—    Ko jūs par to sakāt? — viņš jautāja.

—    Es toreiz tikai sacīju, ka tik ļauns cilvēks kā Lubā kādreiz var sagaidīt pelnīto atmaksu par saviem darbiem.

—    Un uz šo atmaksu tad jūs arī gaidījāt?

—    Jā, es gaidīju — un tas bija viss.

—    Hm, hm…

Trenors nezināja, ko domāt par šo lietu. Veldraks taču bija tikai vecs, nevarīgs sirmgalvis, kura vienīgā vēlēšanās bija pēc iespējas drīzāk tikt prom no šejienes.

—    Kad jūs pēdējo reizi redzējāt da Kostu? — viņš jautāja.

—    Pirms viņa aizceļošanas.

—    Vai nupat jūs nācāt no viņa dzīvokļa?

—   Jā. Es cerēju, ka viņš jau atgriezies. Bet tas, par nožēlošanu, nav vēl noticis.

—    Ko jūs gribējāt no viņa?

—    Es… es gribēju pārdot viņam šo kastīti.

—    Kur jūs to ņēmāt? Vai šajā dzīvoklī?

—    Nē. Dodu jums savu vārdu, ka nekad vēl neesmu šeit bijis.

Trenors viņu cieši uzlūkoja.

—   Nu, — viņš ar uzsvaru piezīmēja, — jūsu dēļ es gribu cerēt, ka jūs spēsiet šo savu apgalvojumu arī pierādīt.

24 Cilvēks zem dīvana

Otrā rītā Dr. Vardens ieradās Lubā dzīvokli, lai aprunātos ar Trenoru. Viņš gribēja pārliecināties, vai Millers ari Trenoram pastāstījis savas aizdomas pret Harleju Braunu un kā detektīvs lūkojas uz šo teoriju. Viņš pilnīgi uzticējās Braunam, tomēr zināja, ka visa šī lieta izlikās diezgan dīvaina un nesaprotama: kādēļ gan Brauns noliedza, ka dzinies pakal Čarlzam?

Doktoram ierodoties, Trenors gatavojās ielauzties da Kostas dzīvokli.

—    Jau vakar gribēju to izdarīt, bet mani aizkavēja, — viņš paskaidroja. — Tādēļ apmierinājos ar to, ka nostādīju pie abām izejām kārtībniekus. Es neticu, ka atradīšu tur da Kostu. Gribu tikai pārliecināties, vai mans mazais vecītis nav tur dzīvojis.

—   Kas tas par mazo vecīti? — Dr. Vardens jautāja. — Vai tas pats, kuru jau meklējāt?

—   Jā gan, — inspektors atstāstīja viņam visu, kas noticis vakar. — Jums taču Lubā nekā nav stāstījis par šo kastīti?

—   Nevaru atcerēties. Bet tas liekas gluži neticami, ka šis cilvēks tikai tādēļ būtu apmeties tieši jums virs galvas, lai izvairītos no jūsu apmeklējuma pats savā dzīvoklī!

—    Jums tiesa, bet viņš ir loti dīvains cilvēks. Var jau būt, ka viņam bija vēl kas šeit meklējams. No viņa nevarēja izdabūt neko vairāk kā vienīgi to, ka šo lietiņu esot nopircis Verderstritā.

—    Vai varu uziet jums līdzi?

—     Protams, doktor, nāciet vien. Palūkosimies, ko tur labu atradīsim. Par nožēlošanu, nama pārvaldniekam nav atslēgu, tādēļ nāksies durvis uzlauzt.

Atstājis savu palīgu uzmanīt ugunsdzēsēju trepes, Trenors kopā ar Dr. Vardenu uzkāpa augšstāvā un piezvanīja pie da Kostas durvīm. Neviens neatsaucās.

Atslēga drīz vien bija uzlauzta, tomēr durvis nepadevās.

—   Aizbultētas! — inspektors iesaucās. — No iekšpuses aizbultētas!

Viņi atgriezās Lubā dzīvoklī un, norīkojuši seržantu apsargāt da Kostas dzīvokļa durvis, paši pa ugunsdzēsēju trepēm uzkāpa pie augšstāva istabas loga. Izsitis stiklu, Trenors bez kādām pūlēm atbīdīja aizšaujamo un atvēra logu.

Atvēris durvis, Trenors nostādīja seržantu pie tām sardzē, bet doktoru lūdza palikt ēdamistabā, kuras logs izgāja uz ugunsdzēsēju trepēm. Pats viņš bez kavēšanās sāka dzīvokļa pārmeklēšanu.

Varēja redzēt, ka vēl nesen šeit kāds bija brokastojis, jo uz galda mētājās vēl gluži svaigas maizes drusciņas.

Trenors pielika roku kafijas kannai.

—   Nav pat vēl atdzisusi! — viņš uztraukts iesaucās, neslēpdams savu prieku. — Iededziet visas spuldzes.

Šis rīkojums bija īsti vietā, jo biezā migla nelāva dienas gaismai ieplūst telpās.

Inspektors iegāja guļamistabā, kas bija iekārtota gandrīz tāpat kā Lubā dzīvoklī.

—     Gultā kāds nupat vēl gulējis, — viņš iesaucās, tad sāka meklēt zem gultas un skapī. Guļamistabā neviena neatradis, viņš iegāja virtuvē, kur uz galda bija nolikti nemazgāti trauki un kāda tukša sardīņu kārbiņa. Trenors turpināja aplūkot vienu istabu pēc otras.

Ēdamistabas stūri stāvēja liels turku dīvāns. Tas bija tik zems, ka detektīvam neienāca ne prātā, ka zem tā varētu paslēpties cilvēks. Un tomēr da Kosta, neraugoties uz savu lielo-augumu, gulēja zem šā dīvāna, iežņaudzis pirkstos savu platmali. To viņš bija steigā paķēris, lai bēgšanas gadījumā nebūtu jārādās uz ielas kailu galvu.

Pagriezies pret logu, Dr. Vardens domīgi lūkojās ārā, kur migla sabiezēja arvien vairāk.

Nenovērsdams no doktora skatienu, da Kosta uzmanīgi izlīda no dīvāna apakšas, uzmauca platmali dziļi galvā1 un ar vienu lēcienu sasniedza logu.

Doktors pārsteigts iekliedzās, bet jau nākamajā acumirklī atguva pašsavaldīšanos un metās bēglim pakal, satverdams to aiz svārku stūra. Bet nejauši viņa kāja aizķērās aiz grīdsegas, un viņš pazaudēja līdzsvaru, atlaizdams da Kostas svārkus.

Uz viņa kliedzienu istabā iesteidzās Trenors ar savu palīgu, bet viņiem atlika tikai noskatīties, kā da Kostas augums pazuda aiz loga. Viņi gribēja steigties tam pakal, bet Dr. Vardens šajā mirklī tik neveikli piecēlās kājās, ka uz dažām sekundēm tos aizkavēja.

Kad detektīvs beidzot nokļuva pie loga, da Kosta jau bija nolaidis trepju apakšējo posmu un neveikli rāpās pa to lejup. Trenors sekoja viņam. Viņš jau bija sasniedzis Lubā dzīvokļa logu, kad, trauksmes zvana pārbiedēts, uz trepēm izlēca Millers.

—   Nost no ceļa! — detektīvs viņam uzsauca. Pagāja labs brīdis, kamēr Millers beidzot saprata, kas darāms un atrāvās atpakaj istabā.

—   Kaut velns jūs visus parautu! — Trenors lādējās, turpinādams gūstīšanu.

Beidzot viņš sasniedza trepju apakšu, bet šeit viņu cieši satvēra šveicara spēcīgās rokas.

—   Laidiet mani vaļā, ēzelis tāds! — detektīvs iekliedzās, izraudamies no viņa rokām. 1

—    Piedodiet, es domāju… — šveicars samulsis murmināja.

Trenors neklausījās viņā. Mirkli vēlāk viņš jau bija pazudis miglā.

Seržants, kas arī jau bija sasniedzis zemi, lāva skanēt savai policista svilpei. Tomēr biezā migla laipni uzņēma bēgli un paslēpa to.

Da Kosta pašreiz gāja garām kādam policistam, kad atskanēja seržanta griezīgais svilpiens. Viņš apstājās un jautāja ierēdnim:

—    Vai kas noticis, kārtībniek?

Policists pat nepalūkojās viņā, bet aizsteidzās uz to pusi, no kurienes bija atskanējis svilpiens.

—     Šāds laiks ir taisni kā radīts slepkavu un viņu līdzbiedru bēgšanai! — Trenors dusmojās, atgriezies dzīvoklī. — Vai jūs viņu redzējāt?

—    Viņš tik ātri aizdrāzās man garām, ka tikko varēju to pamanīt. Es visu laiku cieši lūkojos logā, jo nevarēju iedomāties, ka noziedznieks atrodas ar mani vienā istabā, — doktors paskaidroja.

—   Protams, jūs neesat vainīgs. Ja Millers nebūtu gadījies ceļā, es viņu droši vien būtu panācis.

—    Vai jūs labi saskatījāt viņu?

—    Redzēju tikai muguru. Tas bija liels, plecīgs vīrs bez mēteļa, bet tomēr ar platmali galvā. Ak, kad es iedomājos, ka viņš visu laiku bijis tepat, šajā istabā!

—   Tātad jūs domājat, ka viņš ir īstais slepkava? Bet sakiet, kā viņš varēja iekļūt Lubā dzīvokli, ja logs no iekšpuses bija aizskrūvēts?

—   Vai es zinu? — Trenors norūca. Viņa domas pašreiz nodarbināja jautājums: vai tikai Millers ar nolūku nebija viņu aizkavējis uz trepēm, lai jautu bēglim pazust? Ja slepkavam Lubā dzīvokli bijis kāds līdzzinātājs, tad tas varēja būt vienīgi Millers.

Mazliet nomierinājies, inspektors atsāka dzīvokļa pārmeklēšanu. Viņa vērību saistīja vēstuju kastīte. Vēstuļu tajā gan nebija, toties viņas' dibenā detektīvs atada mazus, nelīdzenus graudiņus, kurus tas uzmanīgi aplūkoja.

—    Maizes drusciņas, — viņš beidzot paziņoja.

—    Vai tad viņš uzturu būtu saņēmis caur vēstuļu kastīti? — doktors jautāja.

—   Tā šķiet. Ceru, ka Veldraks varēs mums paskaidrot šo lietu tuvāk.

Millers, kas arī bija uzkāpis pa ugunsdzēsēju trepēm, ziņkāri aplūkoja istabu.

—    Vai esat šorīt jau runājis ar viņu? — Dr. Vardens jautāja.

—    Nē, bet tūliņ iešu pie viņa. — Viņš pievērsās Milleram. — Negribu jums pārmest, Miller, bet tomēr man jāsaka, ka bēglis nupat izspruka man no rokām vienīgi jūsu vainas dēļ.

—    Tas var būt gan, — Millers piekrita, tad domīgi piebilda, vēlreiz pārlaizdams skatienu istabai: — Tātad šeit viņš slapstījies visu šo laiku!

—    Kurš? — Trenors ātri iejautājās.

—   Nu, slepkava, protams, — Millers paskaidroja, un detektīvs mazliet vilies novērsās.

Dr. Vardens izbrīnā uzlūkoja Milleru.

25 Pacietīgais ienaidnieks

Pēc nesekmīgās piedalīšanās da Kostas gūstīšanā, Dr. Vardens devās uz savu klubu, kur drīz ieradās arī Harlejs Brauns. Komisāra seja bija drūma un domīga. Doktoru pamanījis, viņš piegaja tam klāt.

—   Jūs neesat vienīgais, kura nodomus izjauc migla, — doktors smaidīdams sacīja. — Trenors nupat vai trieku dabūja aiz dusmām.

' — Par ko? — Brauns ziņkārīgi uzlūkoja draugu.

—    Es nupat piedalījos kādās cilvēka medībās, kas norisinājās nesekmīgi. Trenors šorīt ielauzās da Kostas dzīvoklī, un kāds, kuru viņš uzskata par pašu da Kostu, aizbēga viņa acu priekšā.

—    Vai tas tiešām ari -bija da Kos.ta? — Brauns ātri iejautājās.

—    Es viņu nepazīstu.

—    Vai tas bija kāds, ko jūs pazīstat?

—   Nevaru apgalvot. Bet Trenors cer iegūt dažas ziņas no kāda cilvēka, kuru tas vakar aizturējis.

—    Kur?

—   Breimorhozā. Tas nācis no da Kostas dzīvokļa puses un nesis kādu lietu, kas senāk atradusies Lubā šķirstiņā.

—    Par to vēl nekā nebiju dzirdējis. Kas ir šis cilvēks?

—    Kāds vīrs vārdā Veldraks. Kā Mertena jaunkundze, tā arī Lemingtons slepkavības naktī redzējuši viņu Breimorhozas tuvumā.

—   Tātad tas nav Čarlzs?

—    Nē.

Brauns brīdi klusēja.

—   Veldraks, jūs sakāt? — viņš beidzot atsāka. — Es reiz pazinu cilvēku, kuru sauca tāpat. Bet tas bija jau sen, un šis nevar būt tas pats cilvēks. Vai viņš ko stāstījis Trenoram?

—    Visai maz. Inspektors nupat aizbrauca viņu vēlreiz nopratināt.

—    Es arī braukšu turp.

Viņš pagriezās uz iešanu, bet Vardens to aizturēja.

—   Tam Veldrakam, kuru jūs pazināt, laikam gan nebija nekādu sakaru ar Lubā?

—   Taisni otrādi, — Brauns mazliet pārsteigts atbildēja. — Vienīgi caur Lubā man gadījās viņu sastapt.

—    Vai viņam bija kāds iemesls Lubā ienīst?

—    Pilnīgi pietiekošs, — komisārs vilcinādamies atbildēja.

Mirkli valdīja klusums.

—    Kā jos domājat, vai viņš varētu būt Lubā slepkava? — doktors jautāja.

—    Nē, nekādā gadījumā! Ja tāds būtu viņa nodoms, tad viņš to būtu izdarījis jau toreiz. Nē, nē, viņš bija lēns kā jērs.

Viņš ieradās vēl īstā laikā, lai būtu klāt pie Veldraka nopratināšanas. Viens vienīgs acu uzmetiens mazajam sirmgalvim viņu pārliecināja, ka ari tas viņu pazinis.

' — Kapteinis Harlejs Brauns mani pazīst, — Veldraks sacīja inspektoram. — Viņš apliecinās, ka es nevaru būt noziedznieks. Jūs taču atceraties mani, kaptein Braun?

—    Protams, — komisārs atbildēja, sniegdams viņam roku. — Šis ir mana kādreizējā drauga un kolēģa tēvs. Viņa dēls pirms dažiem gadiem nomira.

—    Vai esat pēc tam vēl tikušies? — Trenors jautāja.

—   Nē, — Veldraks atbildēja, — bet ari pēc tam neesmu kļuvis citādāks.

—   Vai zināt, kādēļ es turu šo kungu apcietinājumā? — inspektors jautāja, pievērzdamies Braunam.

—   Jā, es nupat runāju ar Vardenu, — Brauns atbildēja. — Vai varat sniegt mums kādus paskaidrojumus, Veldraka kungs?

—    Es devu savu vārdu, ka neesmu šajā slepkavībā piedalījies un ka nezinu, kas to pastrādājis.

—   Jūs sacījāt, ka da Kosta esot aizceļojis. Un tomēr mēs viņu šorīt atradām dzīvokli, — Trenors piezīmēja.

—    Vai viņš jums sacīja, ka es būtu zinājis, ka viņš ir mājās?

—   Veldraks savukārt jautāja.

Trenors nesteidzās atbildēt, un Brauns saprata viņa neveiklo stāvokli.

—   Man šķiet, ka varat būt pilnīgi atklāts pret Veldraka kungu,

—    viņš ieminējās. — Esmu pārliecināts, ka ari Veldraka kungs neslēps nekā, ja viņš tiešām ko zina šajā lietā.

Trenoram bija jāatzīst, ka viņam taisnība.

—    Da Kosta mums nekā nav sacījis, — viņš atzinās. — Viņš mums izbēga.

Veldraks nemaz nepūlējās noslēpt savu apmierinātību.

—    Vai nu jūs pateiksiet mums visu, ko zināt? — Trenors jautāja.

—   Jā, labprāt. Jums jau zināms, ka es piedāvāju savu palīdzību Lemingtonam, jo biju pārliecināts, ka viņš nav pelnījis sodu pat tajā gadījumā, ja tiešām batu nonāvējis Lubā. Es zināju, ka da Kosta dzīvo vienā namā ar Lubā un ka viņu starpā jau kopš gadiem pastāv naidīgas attiecības. Tā kā Lemingtonam mana palīdzība vairs nebija vajadzīga, tad nolēmu piedāvāt to da Kostam, jo sapratu, ka aizdomas viegli var vērsties arī pret viņu. Pirmās divas reizes, kad ierados viņa dzīvoklī, viņš man neatvēra, tā kā es varēju vienīgi atstāt tam vēstuli un iemest vēstuļu kastītē dažus produktus. Vakarvakarā viņš beidzot mani ielaida dzīvoklī. Viņš apgalvoja, ka tam neesot nekā kopēja ar Lubā nonāvēšanu. Visvairāk rūpju viņam sagādāja kastīte, ko slepkavības dienā viņš esot nopircis no paša Lubā. Tas esot noticis neilgi pirms jūsu meklētā Čarlza ierašanās Lubā dzīvoklī. Millers nevarējis viņu redzēt, jo tas nokāpis pa ugunsdzēsēju trepēm. Lubā pats viņu ielaidis un atkal izlaidis pa logu.

—    Dīvains iepirkšanās veids, — Trenors sarkastiski ieminējās.

—   Viņš jau vairākkārt esot apmeklējis Lubā šādā ceļā, — Veldraks turpināja. — Viņam bijušas ar to veikala darīšanas, ko Lubā neesot gribējis izpaust atklātībā.

—   Vai tad šai nevērtīgajai kastītei arī būtu kāds sakars ar viņu veikala darīšanām?

—    Nē, bet Lubā neesot zinājis tās īsto vērtību, un da Kostam nenācies viegli to no viņa iegūt.

—    Un kāda tad ir šīs kastītes īstā vērtība?

—   Nezinu, to viņš man nesacīja. Viņš tikai lūdza, lai es pagaidām paturot to pie sevis, jo kastītes atrašanās viņa dzīvoklī varētu likties aizdomīga.

—    Uri jūs gribējāt viņam palīdzēt, kaut arī viņš būtu Lubā slepkava?

—   Jā, — Veldraks vaļsirdīgi atzinās.

—   Jūs gribējāt, lai Lubā tiktu noslepkavots?

-Jā. „:,

Trenors bija galīgi pārsteigts.

—    Kādēļ? ,— viņš jautāja.

—    Tādēļ, ka viņš noveda nāvē manu dēlu.

—    Ikviens, kas pazina Lubā, atzīst, ka tā viņam bijusi pelnīta atmaksa, — Harlejs Brauns iejaucās sarunā.

—    Var jau būt, — Trenors piekrita. — Bet ir taču starpība starp cerēšanu, vēlēšanos un piepalīdzēšanu.

—    Neesmu nevienam šajā ziņā palīdzējis, — Veldraks sacīja. — Es tikai gaidīju.

—    Un cerējāt?

-Jā.

—    Ko jūs tovakar darījāt Breimorhozas tuvumā?

—     Es bieži mēdzu novērot to namu, sevišķi kopš tā laika, kad zināju, ka arī da Kosta tur dzīvo. Zināju arī to, ka Mertena jaunkundze Lubā dēl atsaukusi savu saderināšanos ar Lcmingtonu, un biju pārliecināts, ka šī jaunā nelietība no Lubā puses nepaliks nesodīta. Tādēļ tovakar jau diezgan agri ierados savā novērotāja vietā.

—    Un ko jūs tur redzējāt?

—    Redzēju Lemingtonu ieejam un iznākam; vēlāk, kad noziegums jau bija atklāts, novēroju art jūsu ierašanos.

—    Vai nevienu citu neredzējāt ieejam Lubā dzīvokli?

—    Nevienu.

—    Un neredzējāt arī Čarlzu aizejam?

—    Nē.

—    Pats jūs namā neiegājāt?

—    Nē.

—    Jūs tikai dalu no gada pavadāt Londonā. Kur jūs dzīvojat pārējā laikā?

—    Visur, kur uzturējās Lubā. Esmu bijis Londonā tikai tad, kad arī viņš bija šeit.

—    Kā, vai tiešām jūs gribat teikt… — Harlejs Brauns iesaucās.

—   Jā, kopš mana dēla nāves es sekoju viņam it visur. Es apsolīju Redžijam ātrāk neatgriezties mājās, pirms viņš nebūs atriebts.

—    Un jūs pavadījāt viņu visur?

—    Jā. Visu šo laiku neesmu izlaidis viņu no acīm.

—    Tātad jūs visus šos gadus esat sekojis Lubā, lai atriebtos, esat vēlējies viņa nāvi un nu gribat mums iestāstīt, ka neesat šajā lietā piedalījies? — Trenors jautāja.

-Jā. .

—    Un nezināt ari neko par da Kostu?

—    Nē.

—    Vai tas tiesa?

—    Jā, — viņš uzmeta Harlejam Braunam lūdzošu skatu. — Gribu nokļūt mājās; man vajag atpūsties. Kamēr Lubā vēl bija dzīvs, tas nebija iespējams…

—     Žēl gan, ka jūs jau agrāk neatgriežaties savās mājās, — Trenors dzēlīgi piezīmēja.

—    Es zināju, ka mana palīdzība būs vajadzīga tam, kas viņu nogalinās, lai kas arī nebūtu šis cilvēks.

—   Aiz pateicības par to, ka viņš noslepkavojis jūsu ienaidnieku?

—   Jā, — Veldraks atbildēja.

Trenors uzmeta Braunam jautājošu skatienu.

Vai šis mazais vīriņš bija pārāk vientiesīgs, vai ari pārāk gudrs?

26 Cilvēks bez mēteļa

Ievāktās ziņas pilnīgi apstiprināja visu, ko Veldraks bija stāstījis par sevi un savām attiecībām ar Lubā. Beidzot Trenors nolēma vēlreiz apmeklēt Berilu Mertenu.

—    Nerunāšu par to, ka jūs daudz bijāt man noklusējusi, Mertena jaunkundz, — detektīvs ievadīja sarunu. — Ceru, ka šoreiz jūsu atbildes būs patiesākas.

—    Ko es… ko es jums noklusēju? — Berila stomījās.

—   Piemēram, jūs man teicāt, ka Veldraks caur jums piedāvājis Frankam Lemingtonam savu palīdzību un ka šādā ceļā viņa adrese nokļuvusi jūsu rokās.

Berila nosarka.

—   Bet jūs taču sapratīsiet, ka es negribēju sagādāt viņam nepatikšanas par to, ka viņš piedāvājis Lemingtona kungam savu palīdzību, — viņa taisnojās.

—   Bet kā lai mēs izdibinām patiesību, ja visi to slēpj no mums? Vai jums zināms, ka šis cilvēks uzskatījis Lubā par sava dēla slepkavu un tādēļ gadiem no vietas tam sekojis, visu laiku cerēdams, ka to kāds noslepkavos?

—    Kā gan lai es būtu to zinājusi! — jaunava iesaucās. — Bet tomēr…

—    Nu, Mertena jaunkundze?

—   Es atceros, ka tovakar viņš sarunāja visādas nejēdzības. Man likās, ka viņš nav gluži normāls.

—    Bet vai jums neliekas, ka viņš bija spējīgs pastrādāt šo slepkavību?

—   Tas taču nemaz nav iespējams!

—    Mēs nekā nezinām, bet iespējams tas tomēr ir. Varbūt viņš palīdzējis da Kostam Lubā nogalināt un kā atlīdzību par to saņēmis ar stiklu izrotāto kastīti?

—    Tātad jūs tiešām domājat, ka…

—   Nekādā ziņā. Gribēju tikai aizrādīt uz to, ka vainīgais varētu būt arī pat šis, no izskata tik nevainīgais sirmgalvis. Šādā gadījumā viss, ko jūs noklusētu, varētu nākt par jaunu arī Lemingtona kungam.

—    Tas notika tikai tādēļ, ka viņš piedāvājās palīdzēt Lemingtona kungam, — viņa mulsumā taisnojās.

—    Arī tas var būt zināms norādījums uz viņa vainu, jo taču gluži dabīgi, ka cilvēks pūlas glābt no soda otru, kas nevainīgs tiesāts viņa vietā. Vai tagad varu pajauties, ka tiešām sacīsiet man visu, ko zināt? Uzticieties man, tas nāks jums tikai par labu.

—   Jautājiet, Trenora kungs, — Berila sacīja, atklāti lūkodamās viņam sejā.

—    Tad pasakiet man visu, ko zināt par šo cilvēku.

—   Naktī pirms Lubā nāves viņš lūkojās caur sera Harija Maršleja istabas logu…

—   Jā, to viņš man jau sacīja.

Viņa atstāstīja detektīvam visu, ko bija runājusi ar Veldraku kā slepkavības vakarā, tā arī otrā rītā.

—    Pēc Franka Lemingtona apcietināšanas esmu redzējusi viņu tikai vienu reizi, kad tas iznāca no sera Maršleja nama.

—    Veldraks?

-Jā.

—    Vai viņš tur bija pastavīgs viesis?

—    Pirms tam nekad nebiju viņu tur redzējusi, — Berila atbildēja.

—    Jūs tiešām redzējāt, ka viņš iznāca no tā nama?

—   Jā. Un garāmejot redzēju aiz loga seru Hariju, kas ar redzamu interesi nolūkojās tam pakal.

' — Un Veldraks?

—    Viņš izskatījās loti apmierināts.

Trenoram ar to pietika. Viņš devās tieši pie sera Harija Maršleja.

—   Ja nemaldos, jūs nākat mana nabaga drauga Lubā nāves lietā, — sers Harijs viņu uzrunāja. — Nepatīkams notikums, ļoti nepatīkams notikums! Man caur to rodas milzīgi zaudējumi.

Inspektors neklausījās viņa sūdzībās.

—    Mēs esam uz pēdām kādam cilvēkam, kam daudz kas zināms par Lubā dzīvi, — viņš sacīja. — Nupat dabūju zināt, ka šis cilvēks vēl vakarrīt jūs apmeklējis.

—    Mani? Kas tas par cilvēku?

—    Viņa vārds ir Veldraks.

Sers Harijs pakratīja galvu.

—    Tādu nekad neesmu pazinis, — viņš atbildēja. — Vakarrīt vispār neesmu neviena pieņēmis, jo jutos pārāk sagrauzts.

—    Par ko?

—    Kāda jaunava, Mertena jaunkundze, visiem spēkiem pūlas iepīt manu vārdu šajā lietā. Bet nerunāsim par to… Nē, — viņš turpināja, atgriezdamies pie sarunas pavediena, — jūs esat nepareizi informēts. Kādēļ gan šis cilvēks lai būtu nācis šurp?

—    Tieši to es gribēju no jums uzzināt, ser Harij, — detektīvs atbildēja.

—   Par nožēlošanu es tādu cilvēku nezinu, — sers Harijs apgalvoja. — Kas jums sacīja, ka viņš bijis šeit?

—    Viņš pats.

Šai viltībai nebija nekādu panākumu, jo sers Harijs kļuva vēl uzmanīgāks.

—   Ko jūs sakāt? Tad jau viņš ir nekrietns melis! Es tādu cilvēku nepazīstu un nekad neesmu ar viņu runājis! Kāds varētu būt viņa nolūks? Tā taču ir nekaunība, mans kungs!

Detektīvs brīdinoši pacēla roku.

—        Nepārsteidzieties, ser Harij, — viņš mierīgi sacīja. — Var jau būt, ka jūs aiz tīras cilvēku mīlestības negribat viņu nodot, bet man jāsaka, ka jūsu vaļsirdība var nākt viņam vienīgi par labu.

—    Bet es taču nekā nezinu par šo cilvēku. Ko tad viņš īsti saka?

—   Taisnību sakot, viņš nemaz nav pieminējis jūsu vārdu. Mēs viņu aizturējām, lai noskaidrotu viņa attiecības ar kādu da Kostu.

—    Kā, vai ari da Kosta iejaukts šajā lietā?

—   Jā. Vai jūs viņu pazīstat?

—    Tikai vārda pēc. Bet kāds viņam ar visu to sakars?

—    To mēs nezinām, — Trenors sacīja pieceldamies. — Mēs bijām tik veikli, ka lāvām viņam šorīt aizbēgt.

—    Tātad viņš nav apcietināts?

—   Līdz šim vēl nē. Vai Lubā kādreiz runājis ar jums par viņu? Vai viņš ir teicis jums, ka da Kosta dzīvo tajā pašā namā kur viņš?

—     Nekad, — sers Harijs atbildēja. — Vai domājat, ka viņš varētu būt Lubā slepkava?

Detektīvs paraustīja plecus.

—    Mēs vairs paši nezinām, ko domāt; — viņš atbildēja.

Neapmierināts viņš atstāja sera Harija namu.

Pulkstenis bija pieci, un migla ielās gulēja biezāka kā jebkad. Garāmgājēji izskatījās kā kustīgas ēnas.

Trenors uz mirkli apstājās, pārdomādams, vai sēsties omnibusā vai braukt ar apakšzemes dzelzceļu.

Pēkšņi viņa skatiens krita uz kādu plecīgu vīrieti, kura stāvs biezajā miglā bija tikko saskatāms. Svešais ātri pasteidzās detektīvam garām. Neraugoties uz stipri vēso laiku, tas bija bez mēteļa.

Trenors pagriezās un sāka tam sekot.

Sera Harijā Maršleja nama priekšā nepazīstamais uz mirkli apstājās un, pametis augšup ātru skatienu, turpināja ceļu. Gabaliņu pagājis, viņš griezās atpakaļ. Sasniedzis Maršleja nama durvis, tas ātri uzskrēja pa kāpnītēm un iemeta vēstuļu kastītē kādu aploksni. Detektīvs uzmanīgi vēroja katru viņa kustību, aizslēpies aiz biezajiem rododendru krūmiem, kas auga pretī durvīm, iezīmēdami nama piebraucamo ceļu, kas iestiepās tālu pagalmā, kur atradās zirgu stalli un garāžas. Vēstuli iemetis, svešais izgāja uz ielas.

Trenors sekoja viņam. Aizgājis līdz nākamajam ielas stūrim, nepazīstamais iegriezās kādā mazā ieliņā un turpināja ceļu, līdz sasniedza sera Harija nama aizmuguri.

Detektīvam vairs nebija ne vismazāko šaubu, ka svešais tiešām ir da Kosta.

Vārtu priekšā auga divi kupli koki, aiz viena no tiem Trenors paslēpās, lai nepamanīts varētu novērot da Kostu, kas uztraukts staigāja šurp un turp pa nelīdzeno ieliņu.

Brīdi vēlāk pa kādām durvīm iznāca sers Harijs. Palūkojies visapkārt, viņš devās taisni uz vārtiem. Da Kosta steidzās tam pretī.

Trenors redzēja, ka viņi brīdi sarunājās, tad sers Harijs steidzīgi aizveda savu viesi pa piebraucamo ceļu pagalmā. Detektīvs paguva atnākt vēl īstajā laikā, lai redzētu, kā abi vīrieši iekāpa pa kādu logu. Tas bija tas pats logs, caur kuru Veldraks bija sekojis Lubā un Berilas sarunai.

Detektīvs turpināja soļot pa piebraucamo ceļu, līdz nonāca pie galvenās ieejas. Viņa sirds sita straujāk, jo viņš juta, ka beidzot ir spēris soli uz priekšu Lubā nāves noskaidrošanā.

27 Kastītes noslēpums

Iznācis uz ielas, Trenors sāka pārdomāt, kā sadabūt sev palīgus, neatstājot savu sargposteni. Garām gāja divi skolnieki.

—    E, jūs! — detektīvs tiem uzsauca, un zēni tūliņ apstājās, jautājoši viņu uzlūkodami.

—   Vai viens no jums nevarētu aiziet pa šo piebraucamo ceļu līdz galam un palikt sardzē alejā, kas stiepjas gar šā nama pagalma otru pusi? ļa kāds mēģina atstāt šo namu, tad tūlīt ziņojiet man. Bet otro es palūgtu aizskriet līdz tuvākajam policijas iecirknim, un nodot tur zīmīti. — Viņš uzrakstīja uz papīrīša dažus vārdus, un pasniedza zīmīti vienam no skolniekiem. — Vai varat to izdarīt?

Zēni ar prieku uzņēmās tik svarīgus uzdevumus.

Trenors apmierināts uzelpoja. Viņš stāvēja savā slēptuvē aiz rododendra krūma, šad tad uzmezdams skatienu logam, aiz kura bija nozuduši sers Harijs ar savu viesi. Aizkari bija nolaisti, un pa to spraugu izlauzās tikai šaurs gaismas stariņš.

Taisni pēc divpadsmit minūtēm atgriezās viens no skolniekiem ar diviem policistiem. Viņi visi trīs smagi elpoja no ātrā skrējiena.

Sers Harijs ar da Kostu jau bija norunājuši, ka pēdējais apmetīsies viņa lauku mājā Šoršemā, un sers Harijs pašreiz studēja vilcienu sarakstu, kad Trenors piezvanīja pie durvīm.

—   Es aizdošu jums mēteli un pirmajam laikam nepieciešamos apģērba gabalus, — sers Harijs sacīja. — Šis lietas es nometīšu jums pa logu, kad būsiet izgājis.

Aiz durvīm atskanēja balsis.

—    Pieteikt nav vajadzīgs, — Trenors sacīja, atraudams durvis.

—     Atvainojiet, kungs, — samulsusi kalpone sacīja. — Šis kungs…

—   Tā nav jūsu vaina, — detektīvs viņu pārtrauca, aizvērdams durvis, tad pievērsās abiem kungiem. — Es tik loti vēlējos jūs satikt, da Kostas kungs…

Da Kostas citkārt sārtā seja pēkšņi nobāla, un viss viņa plecīgais augums izskatījās nevarīgs un nožēlojams. Turpretī sers Harijs nezaudēja aukstasinību.

—    A, Trenora kungs! Jūs nākat kā aicināts! — viņš iesaucās.

—   Nupat gribēju pēc jums sūtīt. Man šķiet, ka šis ir tas pats kungs, kuru jūs meklējat. Viņš gan apgalvo, ka esot nevainīgs, un es tam arī ticu, bet tā kā jums pret viņu ir aizdomas, tad uzskatīju par savu pienākumu paziņot jums, ka viņš ir šeit.

—   Nu, protams! — detektīvs zobojās. — Tikai nezinu, vai man nevajadzēs palūgt arī jūs līdzi uz iecirkni.

—    Kā, mani? — sers Harijs izskatījās tiešām pārsteigts. — Apgalvoju, ka man nebija ne vismazākās nojautas…

—   Un ko jūs sakāt, da Kostas kungs? — Trenors jautāja, viņā neklausīdamies.

Da Kostas skatiens mēroja atstatumu starp sevi un logu.

—  Tur ārpusē stāv divi no maniem ļaudīm, — Trenors mierīgi ieminējās.

Da Kosta ievaidēdamies atslīga krēslā.

—   Zvēru, ka man nav nekā kopēja ar visu to! Es nekā nezinu,

—    viņš šjupstēja.

—    Mēs tiešām esam loti ziņkārīgi un gaidām, ko jūs mums 1 pastāstīsiet, da Kostas kungs, — detektīvs sacīja. — Vai nenāksiet J man līdzi? — viņš uzlūkoja seru Hariju. — Baidos, ka man nāk1 sies lūgt, lai arī jūs mūs pavadāt, ser Harij. Jūs taču pats atzīstiet, I ka mums jānoskaidro viens otrs jautājums.

—     Bet es taču teicu, ka nezināju nekā, iekams viņš nebija I ieradies pie manis. Viņš pat nelika sevi pieteikt…

—   Es redzēju, kā viņš iesvieda vēstuļu kastītē kādu zīmīti, pēc 1 tam jūs izgājāt un ievedāt viņu pa logu šajā istabā. Un nupat jūs .1 skatījāties, ar kādu vilcienu viņš varētu aizbraukt, — Trenors i piebilda, norādīdams uz vilcienu sarakstu, kas atvērts gulēja uz I galda.

Kaut velns parautu manu sasodīto labsirdību! — sers Harijs 1 ievaidējās. — Apsēdieties un noskaidrosim visu to lietu tepat. Jūs 1 redzēsiet, ka nav nekāda iemesla vadāt mani pa policijas iecirj kņiem.

—    Labi, — Trenors piekrita, atlaizdamies kādā sēdeklī. — ļ Sakiet vien, kas jums sakāms.

—    Es nekā nezināju par da kostas kungu līdz pat tam laikam, ļ kad viņš ieradās un piedāvāja man savu finansiālo palīdzību Lubā I kunga vietā. Sašutis par tādu piedāvājumu no pilnīgi sveša cilvēka ] puses, es izmetu viņu pa durvīm. Tad atnāca Veldraka kungs un 1 jautāja, vai es neuzņemtu pie sevis da Kostas kungu, ja tam būtu ļ vajadzīga paslēptuve. Es atbildēju, ka darīšu to vienīgi tādā gadīj jumā, ja būšu pārliecināts par da Kostas kunga nevainību. Un 1 šovakar ieradās arī pats da Kostas kungs. Viņš prata mani tiktāl pārliecināt, ka…

—   Nu, to mēs jau zinām, — inspektors viņu pārtrauca. — I<ad ■ da Kostas kungs pirmo reizi bija pie jums ar savu priekšlikumu? ;

—    Taisni tobrīd, kad notika Lubā slepkavība, — da Kosta • iesaucās.

—    Tātad jums ir zināms, kad tā notika? Mēs to vēl nezinām.

—   Nu, es domāju — tajā vakarā. Es biju prom no Breimorhozas no pulksten sešiem līdz pat vēlai naktij.

—    Un visu laiku jūs bijāt šeit?

—    Nē, jo tādā gadījumā man nevajadzētu slapstīties. Es biju viens visu vakaru, atskaitot ar seru Hariju kopā pavadīto laiku, i

—    Kādēļ tad jūs "baidāties?

Tādēļ, ka izlikos, ka esmu no Londonas aizceļojis; otrkārt, man bija vecs naids pret Lubā un, treškārt, man bija iemesls baidīties. To pierāda jau jūsu aizdomas pret mani.

—    Kādēļ jūs izlikāties aizceļojis?

—   Es biju pārņēmis lielu daļu no Lubā veikala darīšanām, un negribēju, lai viņš to zinātu. Ari seram Harijam es piedāvāju savu finansiālo palīdzību, jo zināju, ka Lubā drīz būs spiests to pārtraukt.

—    Kādēļ?

—   Viņš bija galīgi izputināts un gatavojās visā drīzumā pazust no Anglijas.

—    Vai jūs kādreiz bijāt draudējis Lubā?

Da Kosta samulsis palūkojās visapkārt.

—    Ne vairāk kā viņš man, — viņš beidzot izdvesa. — Ja es būtu gribējis viņam atriebties, tad būtu to izdarījis jau sen, kad apstākļi bija daudz labvēlīgāki.

—    Vai jūs esat tas cilvēks, uz kuru Veldraks lika tik lielas cerības?

Da Kosta pietrūkās kājās.

—    Tas vecis taču nebūs mani nomelnojis? —viņš uztraukts iesaucās. — Pirms gadiem viņš pats bija par iemeslu tam, ka Lubā veikals tika izdauzīts un nodedzināts. Un toreiz es nebiju vienīgais, kas izteica draudus Lubā; to darīja arī citi, piemēram, kapteinis Harlejs Brauns.

—    Harlejs Brauns?!

Trenors ātri pārvarēja pārsteigumu.

—    Sakiet, kādas jums bija attiecības ar Veldraku?

—    Biju viņu jau galīgi piemirsis, kad pēkšņi viņš sāka rakstīt man vēstules, un iemeta tās manā vēstuļu kastītē kopā ar.pārtiku. Viņš ziņoja, ka sers Harijs varbūt dotu man patvērumu savā namā. Tādēļ arī es atnācu šurp pēc tam, kad jūs mani šorīt izdzināt no mana dzīvokļa.

—    Kur jūs bijāt slepkavības naktī?

—   Staigāju apkārt pa pilsētu. Tā kā izlikos par aizceļojušu, tad vienīgi vakaros varēju atstāt dzīvokli, lai iepirktu pārtiku un ieelpotu svaigu gaisu. .

—    Kur jūs dabūjāt to kastīti, ko včlāk nodevāt Veldrakam?

Da Kosta noslaucīja kabatas lakatiņā sviedrus no pieres.

—    To es nopirku no Lubā, — viņš sacīja. — Bet man nav nekādu pierādījumu par to, un tādēļ ari negribēju, ka kastīti atrastu pie manis.

Trenors mirkli nogaidīja.

—   Jūs tikai padarāt savu stāvokli vēl jaunāku, ja neizsakāt visu,

—   viņš sacīja. — Pirms piecām minūtēm jūs sacījāt, ka esof'izlicies aizceļojis tikai tādēļ, lai maldinātu Lubā, bet nu apgalvojat, ka esot no viņa pircis dažādas lietas.

—    Kastīti es nopirku vēl pirms tam.

—    Bet Veldrakam jūs sacījāt, ka tas noticis slepkavības dienā.

—    Nekādā ziņā! Tas bija jau pirms dažām nedēļām!

Trenors piecēlās.

—    Iesim, — viņš salti noteica.

—    Nē! Uzklausiet taču! Teikšu jums visu, visu! — da Kosta iesaucās, cerēdams, ka vaļsirdīga izskaidrošanās to izsargās no turpmākām nepatikšanām.

—    Neaizmirstiet, ka vienīgi pilnīga vaļsirdība vēl var jūs glābt,

—    inspektors sacīja, no jauna apsēzdamies. — Vai jums bija kāds sevišķs nolūks, kad noīrējāt dzīvokli tieši virs Lubā dzīvokļa?

—    Jā, es gribēju iegūt to kastīti.

—    Nozagt?

—   Es zināju, ka viņš to nepārdos, jo arī viņš nojauta, ka kastītei ir kāda sevišķa vērtība. Tomēr beidzot viņš to man uzdāvināja. Jā gan, uzdāvināja. Šo zīmīti es atradu kastītē.

Viņš izņēma no kabatas un parādīja detektīvam zīmīti, ko Lubā bija ievietojis kastītē pēc savas pēdējās tikšanās ar da Kostu.

—    Stāstiet no paša sākuma, — Trenors sacīja.

—    Atzīstu, ka reizēm, kad Lubā bija izgājis, un viņa sulainis vēdināja istabu, es ielīdu pa logu viņa dzīvoklī. Bet reiz — tas bija jau labu laiku atpakaļ — Lubā mani pamanīja un pārmeta man, ka es gribot viņu apzagt. Es viņam atbildēju, ka meklēju tikai vienu lietu un ka esmu to jau atradis, kaut nepaguvu vēl kastīti paņemt. Acīmredzot Lubā nojauta, ka esmu meklējis taisni šo kastīti, tādēļ viņš atdāvināja man to, ko pierāda ari šī viņa rakstītā zīmīte.

—    Cik ilgi Lubā jau piederēja kastīte?

—   Jau daudzus gadus. Viņš netaisnā eejā ieguva to no kāda cilvēka Bukarestē, kuru drīz pēc tam atrada nodurtu.

—   Un jūs gribat iestāstīt, ka esat uzņēmies visas šis pūles vienīgi tādēļ, lai iegūtu mazvērtīgo kastīti ar stikla rotājumiem?

Da Kosta saprata, ka nav iespējams vairs ilgāk saglabāt noslēpumu.

—     Kastīte apvilkta ar ādu un izrotāta stikla pērlītēm vienīgi tādēļ, lai noslēptu viņas īsto vērtību. Patiesībā tā ir tīra zelta un izgreznota pasakainas vērtības dārgakmeņiem.

Varēja redzēt, ka šī atzīšanās viņam maksāja daudz pūlu.

—    Vai zināt, ka kastīte ir mūsu rokās? — inspektors jautāja.

—    Protams, ja jau jums izdevās notvert Veldraku, kad viņš to nesa, — da Kosta īgni atrūca.

—   Un kad jūs to kastīti beidzot ieguvāt? — detektīvs turpināja jautāt.

—    Dienu pēc tam, kad biju izzinājis viņas atrašanās vietu — tātad taisni Lubā noslepkavošanas dienā. Tas bija neilgi pirms viņa pārnākšanas, jo Millers aizvēra logu tūlīt pēc tam, kad biju dzīvokli atstājis. Man pat neatlika laika sakārtot segu, ar ko bija apsegts šķirsts, kur kastīte glabājās. Tiklīdz biju uzkāpis savā dzīvoklī, Millers jau aizvēra logu, kas nozīmēja, ka viņa kungs tūlīt pārnāks. Kad vēlāk, dabūju zināt, kas noticis, es sāku baidīties, ka mani var turēt aizdomās, un tādēļ nevienam nerādījos.

—    Kā jūs varējāt atstāt namu un iekļūt tajā, ja visi domāja, ka atrodaties Dienvidfrancijā?

—   Līdz slepkavības naktij tas bija viegli izdarāms, lietojot sētas kāpnes; pēc tam gan vairs neuzdrošinājos iziet.

—    Nu redzat! — sers Harijs iesaucās. — Man šķiet, ka nu jūs arī pats esat pārliecinājies par da Kostas kunga nevainību un nebrīnīsieties vairs, ka esmu tam noticējis.

Viņš apdomīgi noklusēja, ka da Kosta tam nekā no visa tā nebija stāstījis.

—   Vismaz nu man vairs nevajag aicināt jūs līdzi, ser Harij, — detektīvs pieceldamies sacīja.

—    Vai tad man būs jāiet jums līdzi? —• da Kosta nedroši iejautājās. ^

—    Protams, — Trenors atbildēja, — bet, ja esat teicis patiesību, tad jūs ar mierīgu sirdsapziņu varat nogaidīt izmeklēšanas rezultātus.

—    Es aizdošu jums kādu mēteli, — sers Harijs sacīja, priecādamies, ka tik viegli ticis cauri.

Trenors bija gandrīz pārliecināts par da Kostas stāsta patiesīgumu. Bet Lubā nāve ar to nebūt vēl nebija noskaidrota.

Detektīvs tikko bija pārnācis savā birojā un nosēdies pie rakstāmgalda, kad iezvanījās telefons.

Viņš noņēma klausuli.

—     Vai tur ir ierēdnis, kas vada izmeklēšanu Lubā noslepkavošanas lietā?

—   Jā, — Trenors ieinteresēts atbildēja.

—     Šeit inspektors Velss no R-divIzijas. Mēs nupat atradām Čarlzu Beriju — to cilvēku, kuru jūs meklējat sakarā ar Lubā lietu.

—    Atradāt? Kur?

—    Deptfordā, pašā kanāla krastā. Viņš ir nošauts. Acīmredzot īotikusi pašnāvība: viņa kabatā mēs atradām pilnīgu atzīšanos, ka viņš nogalinājis Lubā.

28 Čarlza Berija ideja

No piektdienas nakts līdz otrdienai migla klājās pār Londonu kā bieza sega. Čarlzam Berijam šāds laiks bija īsti pa prātam, jo tas deva viņam iespēju bez sevišķām briesmām uz bridi atstāt māju, kur tam nācās dzīvot kopā ar ienīsto sievieti.

Pataigāšanās nebija sevišķi patīkama, tomēr Čarlzs jutās laimīgs, ka var kaut brīdi pabūt vienatnē un mierīgi pārdomāt nākotnes plānus.

Nogriezies pa celiņu, kas veda gar pašu kanāla krastu, viņš pārsteigts ievēroja, ka cilvēki bariem vien plūda uz to pašu pusi, kurp gāja viņš.

—    Kas tur īsti noticis? — viņš jautāja kādam pretimnācējam.

—     Kāda sieviete noslīcinājusies, atstādama krastā vēstuli, — svešais paskaidroja. — Policija pašreiz pārmeklē kanālu.

Nonācis notikuma vietā, Čarlzs nostājās laužu drūzmā, vērodams policistus, kas gariem kāšiem pārmeklēja kanāla dibenu.

Kaut viņa sieva būtu ar mieru izdarīt pašnāvību! Bet viņai nekad nebūs tik daudz drosmes… Un, ja nu ari viņa atstātu krastā kādu vēstuli — vēstuli, kas pasargātu viņu, Čarlzu, no katras apsūdzības, ko Harlejs Brauns pret to varētu celt!

Šī ideja arvien vairāk nostiprinājās viņa smadzenēs. Bet, kā lai viņu piespiež uzrakstīt tādu vēstuli? — tas bija pats svarīgākais jautājums.

Policija pašreiz izvilka malā kādu bezveida, samirkušu masu, kad Čarlzs pagriezās un domīgs devās atpakaļ mājup.

Jaunā sieviete bija loti pārsteigta, kad redzēja to pārnākam ar laipnu smaidu uz lūpām. Nekad viņš nebija tik draudzīgi izturējies.

—    Kēte, — viņš sacīja, — nupat, skraidīdams pa Grinviču, es daudz ko pārdomāju. Ja Harlejam Braunam izdosies mani apcietināt, viņš katrā ziņā viltos kādus pierādījumus, lai novestu mani pie karātavām. Vienalga, vai esmu vainīgs šajā slepkavībā, vai ne — viņš savu tikpat panāks. Un tad viss nāks gaismā, arī par tevi. Nupat, ejot gar kanāla malu, redzēju, kā policija meklēja kādas noslīkušas sievietes līķi…

—    Laimīgā! — Kēte nopūtās.

—   Varbūt, ka viņa tiešām ir laimīga, — Čarlzs piekrita, pūlēdamies runāt pēc iespējas maigāk. — Bet man ir kāda ideja. Ja nu policija, atradusi slīkoni, pārmeklē krastu un atrod tur viņas atzīšanos, ka viņa noslepkavojusi Lubā? Ko tu saki par manu galviņu, meitēn?

—    Drīz vien tikpat noskaidrotu, ka viņa nevar būt vainīgā.

—  Tur tu maldies. Man izdevās noskaidrot, ka šī jaunava kalpojusi Breimorhozā. Vai tā nav laimīga sagadīšanās?

Viņa uzmeta tam neticīgu skatienu.

—    Kā tu varēji to noskaidrot?

Čarlza seja iekvēlojās naidā un roka pacēlās sitienam.

—    Pajautā vēl, tad tu dabūsi īsto atbildi! — viņš draudoši uzkliedza, bet tūlīt atkal savaldījās.

—   Es dabūju zināt, ka viņa tur strādājusi, ar to pietiek. Ko tu domā par manu ideju, Kēte?

—   Var jau būt, ka tā ir gluži laba, — jaunā sieviete vienaldzīgi piezīmēja.

—    Es domāju aiziet līdz kanālmalai un nodot tur kādam to vēstuli, lai tā drīzāk nokļūst policijas rokās. Miglā mani nepazīs.

' Viņš izgāja no istabas, lai dotu tai laiku pārdomāt, un devās pie dzīvokļa saimnieka.

—    Vai tu jau atkal gribi iziet? — tas jautāja. — Tu redzēsi, Čarlz, ka viņi tevi noķers. Ja vēl tu būtu viens, bet ar sievu…

—   To jau es arī domāju, Fred, — Čarlzs viņu pārtrauca, — un tādēļ esmu nolēmis aizsūtīt viņu uz laukiem pie draugiem.

—    Es domāju, ka tev nekādu draugu nav? — Freds neticīgi ieminējās.

—     Bet toties viņai tādu netrūkst. Art viņa pati domā, ka tā būtu visdrošāk. v

—    Un kad viņa grib iet?

—    Vēl šonakt.

Čarlzs atgriezās savā istabā.

—    Nupat pārrunāju to lietu ar Fredu, — viņš sacīja. — Art Freds atzīst manu plānu par labu.

Paņēmis no kamīna malas dažas loksnītes papīra, tintnīcu un • spalvu, viņš apsēdās pie galda un sāka rakstīt. Kēte vērīgi sekoja viņa kustībām.

—   Tā, ar to pietiks, — viņš pēc brīža sacīja, nolikdams spalvu. : Nosusinājis rakstu uz petrolejas spuldzes, viņš izlasīja to Kētei | priekšā:

"Atzīstos, ka atbildība par Emīla Lubā nāvi krīt vienīgi uz mani. Jau kopš vairākiem gadiem es saņēmu no viņa naudu, bet pēdējā laikā viņš atteicās mani uzturēt. Sestdienas vakarā es ierados viņa dzīvoklī pa pagalma kāpnēm. Mums izcēlās ķilda, kuras laikā es ar sudraba svečturi nogalināju Lubā, pēc tam aizbēgu pa uguns; dzēsēju trepēm. Paskaidroju, ka bez manis neviens cits slepkavībā nav vainojams. Lai Dievs man žēlīgs!"

—    Šis pēdējais teikums izklausās sevišķi labi, vai ne, Kēte? — viņš uzmeta viņai ātru skatienu. — Un nu pārraksti.

—    Es? — viņa pārsteigta iesaucās.

—    Protams, tu. Vēstulei taču jābūt rakstītai ar sievietes roku.

—    Es negribu, — viņa atbildēja. — Tiec pats galā ar savām nekrietnībām.

—    Tu tūliņ pārrakstīsi to, Kēte, vai arī tu nožēlosi, ka esi kādreiz dzimusi! Es zinu, tu jau atkal domā par savu policistu.

Klusēdama viņa apsēdās pie galda un vārdu pa vārdam pārrakstīja vēstuli. Kad viņa bija šo darbu beigusi, Čarlzs salocīja paša rakstīto oriģinālu un iebāza to kabatā, lai pie pirmās izdevības iznīcinātu.

—    Pagaidi, — viņš sacīja. — Pašās beigās vēl pieraksti: "Mans vīrs par šo lietu neko nezina."

—    Vai tad viņai bija ari vīrs?

—     Katrai krietnai sievietei ir vīrs, — Čarlzs paskaidroja. — Tādēļ jau ari tu esi krietna sieviete! — v iņš pats pasmējās par savu asprātīgo joku.

Paņēmis papīra lapiņu, viņš uzmanīgi izlasīja uzrakstīto no sākuma līdz galam.

—    Labi, — viņš apmierināts sacīja. — Paļaujies tikai uz veco Čarlzu — gan jau viņš zinās, kas tālāk darāms. Pēc nedēļas mēs atkal būsim Rumānijā, ja vien laime nav novērsusies no mums.

Viņš izgāja un pārnāca tikai pulksten sešos vakarā.

—   Migla ārā sabiezējusi vēl vairāk, — viņš sacīja, — bet iešanai tāds laiks ir pats labākais. Nāc, iesim mazliet pastaigāties, Kēte.

Viņa piecēlās no krēsla un sāka ģērbties.

Čarlzs nogāja pie dzīvokļa saimnieka.

—   Es iešu pavadīt sievu līdz piestātnei, — viņš sacīja vienaldzīgā balsī.

29 Cilvēks miglā

Kēte tikai ar pūlēm noturējās kājās.

—    Kāda šausmīga migla, — viņa sacīja. — Iesim atpakaļ.

—    Neniekojies! — viņas pavadonis iešņācās. — Migla jau sāk noskaidroties. Viņpus tilta iešana būs labāka.

Brīdi viņi klusēdami soļoja līdzās.

—    Iesim pāri ielai, — Čarlzs ierunājās. — Iebāz šo kabatā.

—    Kas tas ir?

—   Atzīšanās, — viņš atbildēja. — Mums taču jātiek no tās vaļā.

Jaunā sieviete apstājās.

—    Es neiešu tālāk, — viņa enerģiski noteica. — Mums jau ilgāku laiku kāds seko. Vismaz nogaidīsim, kamēr tas paiet garām.

Čarlzs pūlējās saskatīt, bet nevienu neredzēja.

—   Tu melo, — viņš sacīja. — Ja tev nepatīk ar mani vienatnē, tad pasteidzies: pēc piecām minūtēm mēs sasniegsim Grīnvičas Haistrītu.

—    Es tiešām dzirdēju soļus aiz mums, — Kēte apgalvoja, tad pēkšņi atkal apstājās. — Dzirdi!

—    Kas par to? — Čarlzs nepacietīgi norūca. —. Nāc tikai!

—    Iesim labāk atpakaļ, — viņa lūdza.

Čarlzs iesmējās.

—  Vai tu zini ceļu atpakaļ? — viņš jautāja. — Neesi taču bērns. Mēs tūlīt būsim pie tilta.

Viņš saņēma viņu pie rokas un veda tālāk. Drīz viņa ievēroja, ka zem kājām nav vairs ielas bruģis, bet gan mīksta zeme.

—    Kur mēs esam? — viņa iesaucās.

—    Kanāla malā.

Viņa no jauna apstājās.

—    Mums tomēr kāds seko. Es skaidri dzirdu soļus.

—    Nāc šurp, nostāsimies pašā celiņa malā, — viņš čukstēja.

Viņa paklausīja. Visapkārt valdīja pilnīgs klusums.

—   Tu gribi mani iebiedēt? — Čarlzs iesmējās. — Kur tad nu palika tavs sekotājs?

Viņš vilka to tuvāk kanālam, bet tad pēkšņi palika stāvam — šoreiz arī viņš bija sadzirdējis soļus.

—    Uzgaidi tepat, — viņš čukstēja pazuzdams miglā, bet drīz vien atkal atgriezās. — Laikam ūdens skalojas pret krastu, — viņš nomierinājies piebilda. — Nāc.

—   Bet mēs taču jau esam pašā kanāla malā, — Kēte piezīmēja, un viņas balsi bija dzirdamas izbailes. — Vai nu nepietiks?

—   Jā, drīz būsim pie kanāla, — viņš apstiprināja. — Nāc taču!

—    Es neiešu vairs ne soli tālāk.

Čarlza roka aizsedza viņas muti, noslāpējot izbaiļu un šausmu kliedzienu.

—   Tu taču tik ļoti ilgojies pēc nāves, — viņš ņirgājās, — un nu tu pēkšņi vairs negribi mirt! Viņi atradis tevi un tavu atzīšanos

—   vai dzirdi? Bet es braukšu atpakaļ uz Bukaresti un pameklēšu sev kādu citu skuķi.

Velti viņa cīnījās, pūlēdamās izrauties no viņa rokām, kas to pacēla no zemes, lai iemestu kanālā. Pēkšņi viņa pamanīja miglā kādu neskaidru ēnu.

Gaisā kaut kas nosvilpa — vienu, tad otru reizi. Čarlzs Berijs noslīga ceļos, mirkli tvarstīja gaisu, tad nogāzās zemē. Jaunā sieviete redzēja, kā tumsu pāršķēla divi spilgti zibeņi, un metās pretī savam glābējam.

—    Ak, Dievs! Pateicos jums, pateicos jums! — viņa iesaucās.

—    Kit!

Izbaiļu, prieka un šaubu pārņemta, viņa uz mirkli apstājās.

—    Kit!

—   Tu… tu! — viņa iekliedzās, iekrizdama glābēja atplestajās rokās.

—   Mana mīļā, mīļā Kit! — viņš čukstēja, skūpstīdams jaunās sievietes saltos vaigus.

30 Nozudušais komisārs

—   Nevar būt šaubu, — inspektors Trenors sacīja, izlasījis Čarlza Berija kabatā atrasto atzīšanos, — tas tiešām ir Čarlza rokraksts. Atliek vēl tikai jautājums: vai tiešām notikusi pašnāvība?

Grīnvičas iecirkņa inspektors atturējās no iebildumiem.

—    Šāvieni izdarīti no zināma atstatuma, — Trenors turpināja.

—   Revolverim, jādomā, bijis Maksima skaņu klusinātājs, jo neviens nav dzirdējis sprādzienu troksni. Un tad vēl šī sieviete…

Freds, kuru drīz vien izdevās atrast, pateicoties Čarlza kabatā atrastajai adresei, nezināja pateikt nekā svarīga.

Trenoram ne mirkli neienāca prātā doma, ka Čarlzs būtu izvedis

savu sievu pastaigāties, lai to nonāvētu. Kādēļ viņš tādā gadījumā; būtu paturējis atzīšanās rakstu savā kabatā?. Tagad viss bija atkarīgs no pirkstu nospiedumiem. Bet šīs šaubas izgaisa jau pusstundu pēc detektīva atgriešanās Skotlendjardā: tie tiešām bija Čarlza Berija pirkstu nospiedumi.

• Tajā pašā laikā Trenoru sāka nodarbināt kāds nopietnāks noti-; kums. Atgriežoties no Grīnvičas, inspektors taisnā cejā bija devies uz sava priekšnieka kabinetu, bet izrādījās, ka Harlejs Brauns jau visu vakaru nav redzēts savā darba vietā. Uz telefonisku pieprasījumu no kluba atbildēja, ka komisārs arī tur nav bijis.

Savienojoties ar Harleja Brauna dzīvokli, inspektors nedabūja nekādas atbildes un uztraukts devās turp personīgi. Saimniecības vadītāja zināja tikai pastāstīt, ka Brauns pēspusdienā izgājis no dzīvokja ar ceļa somu rokā, un uz viņas jautājumu, vai tas vakarā būs mājās, atbildējis: — Ļoti iespējams.

—     Kad Brauna kungs pārnāk, pasakiet viņam, lai viņš bez kavēšanās man piezvana, — Trenors palūdza saimniecei, ko tā arī apsolīja.

Bija jau tuvu pusnaktij. Iznācis uz ielas, inspektors apstājās neziņā, kad pēkšņi tam iekrita prātā Dr.Vardens, Harleja Brauna tuvākais draugs. Paņēmis taksometru, viņš uzdeva šoferim doktora adresi.

Devonšīrstrītas 863. nams bija Dr.Vardena īpašums, kuru tas apdzīvoja viens pats. Durvis atvēra pats doktors. Acīmredzot viņš bija iztraucēts no miega.

—     Es meklēju Harleju Braunu, doktor, bet nevaru to nekur atrast, — inspektors paskaidroja sava apmeklējuma iemeslu.

—    Ienāciet, inspektor, — Dr. Vardens aicināja. — Vai kas noticis?

—    Man jāsatiek Harlejs Brauns, lai pastāstītu viņam kādu svarīgu apstākli Lubā noslepkavošanas lietā, — detektīvs atbildēja. — Tā kā lieta ļoti steidzama, tad es iedrošinājos iztraucēt jūs, doktor, jo nekur citur viņš nav atrodams.

Doktors pakratīja galvu.

—    Vai tikai viņš nebūs apmaldījies miglā? — viņš sacīja. — Tiesa, viņš bija pie manis gandrīz veselu stundu, bet…

—    Ap kādu laiku tas bija?

—    Pēc pulksten desmitiem.

—    Vai viņš nelikās uztraukts?

—   Nē, — doktors izbrīnā atbildēja. — Par ko lai viņš uztrauktos?

—    Nezinu, šī lieta man krīt uz nerviem, doktor.

īsos vārdos viņš atstāstīja šāvakara notikumus.

—   Čarlzs nošāvies? — doktors pārsteigts iesaucās. — Tas tiešām ir negaidīts atrisinājums. Varbūt Brauns jau bija ko dzirdējis un aizbraucis uz Grinviču personīgi pārliecināties?

—    Vai viņš atstāja pie jums savu ceja somu?

—    Nē, — doktors atbildēja. — Viņam nebija nevienas somas, kad viņš ieradās .šeit. Viņš vēl sacīja, ka rīt no rīta viņam esot jārunā ar jums. Jūs nupat runājāt par kādu atzīšanos. Kādu iespaidu šis gadījums atstās uz mūsu drauga Lemingtona lietu?

—   To es vēl nevaru pateikt. Viss atkarīgs no tā, kā prokuratūra to uzņems. Tomēr cerams, ka Lemingtona atbrīvošanu no apcietinājuma var sagaidīt visā drīzumā. Cik žēl, ka nevaru sastapt Harleju Braunu.

Viņš atsveicinājās un ,aizgāja.

***

Otrdienas rītā, londoniešiem par lielu apmierinājumu, migla sāka izklīst. Trenors jau loti agri bija kājās, un viņa pirmais gājiens bija uz Harleja Brauna dzīvokli.

—    Nē, kungs, viņš visu nakti bija prom, un es nekā neesmu par viņu dzirdējusi, — saimņiece paskaidroja. — Es sāku uztraukties. Baidos, vai viņam nav gadījusies nelaime un viņš jau negul kādā slimnīcā.

Trenors pasmaidīja.

—    Par to nerūpējaties, esmu jau piezvanījis visām slimnīcām.

Paņēmis auto viņš devās atkal uz Devonšīrstrītu. Viņam nācās

labu bridi uzgaidīt, jo Dr. Vardens bija aizņemts ar kāda pacienta izmeklēšanu. Kad doktors ienāca uzgaidāmajā istabā, viņa pirmais jautājums bija:

—    Vai dabūjāt kādas ziņas par Harleju Braunu?

—    Zināms vienīgi tas, ka nakti viņš pavadījis ārpus mājas.

—    Ko jūs par to domājat? — Dr. Vardens norūpējies jautāja.

—   Man šķiet, ka mēs viņu tik drīz vairs neredzēsim, — inspektors mierīgi atbildēja.

Doktors bridi klusēja, bet tad, Trenoram par lielu pārsteigumu, ; sacīja:

—   Jums taisnība. Arī es esmu pārliecināts, ka Londonā nekad vairs neredzēs Harleju Braunu. — viņš piebāza pīpi un, aizdedzinājis to, jautāja:

—   Vai atradāt to sievieti? f

—   Ja atradīsim to sievieti, tad būsim atraduši ari Harleju Braunu

—    tā ir mana pārliecība, doktor, — detektīvs atbildēja.

Dr. Vardens domīgi kūpināja savu pīpi.

—   Varbūt jums taisnība, — viņš piezīmēja.

—   Vai jūs jau ilgi viņu pazīstat, doktor?

—  Jau sen, kopš viņa jaunības. Varu jums apgalvot, ka Harlejs ļ Brauns visā savā mūžā nav izdarījis nekā negodīga.

—   Vai cilvēka nogalināšanu jūs uzskatāt par negodīgu darbu?

—    Trenors jautāja.

Doktora seju pārklāja tumšs sārtums.

—   Man sāpīgi to dzirdēt no jums, — viņš klusā balsī sacīja. — | Cik es viņu pazīstu, un es pazīstu viņu labāk kā neviens, tad Harlejs Brauns nav spējīgs atņemt cilvēkam dzīvību.

Neraugoties uz pavēlēm un instrukcijām visās policijas iestādēs, Harlejs Brauns bija un palika pazudis. Bet vakarā Skotlendjarda priekšnieks atsauca visus rīkojumus un pavēlēja pārtraukt meklēšanu. Uz to viņu pamudināja kāds raksts, kuru tas vēlu pēcpusdienā bija saņēmis.

31 Millers

Avīzēs bija ievietots šāds ziņojums:

"Harlejs Brauna kungs, viens no spējīgākajiem Skotlendjarda komisāriem, iesniedzis priekšniecībai atlūgumu slimības dēl. Viņa vietā, cik dzirdams, nākšot tagadējais Birmingemas policijas direktors. Džems B. Litla kungs."

Tās pašas avīzes otrajā lapas pusē Dr. Vardens izlasīja kādu citu ziņojumu, kur bija teikts, ka prokuratūra, ievērojot Deptfordas kanāla malā atrastā pašnāvnieka rakstisko atzīšanos, nolēmusi atbrīvot no apcietinājuma Franku Lemingtonu un vēl divas personas, kas turētas aizdomās Lubā slepkavības lietā.

Dr. Vardens domīgi nolika avīzi. Vai Harlejs Brauns rīkojies pareizi, atteikdamies no sava iemīļotā darba un ziedodamas savu nākotni tai laimei, kuru viņš tagad domājās atradis?

Istabā ienāca kalpone.

—   Tur kāds Millers vēlas ar jums runāt, doktora kungs, — vai pieņemsiet viņu?

—    Millers, Lubā sulainis? Lai viņš ienāk.

Millera sejā bija redzams uztraukums.

—    Atvainojiet, doktora kungs, ka nāku pie jums, bet jūs gan sapratīsiet, ka man vajadzīga kāda cita vieta. Es gribēju apjautāties, vai tādam cilvēkam kā es būtu kādas izredzes Dienvidamerikā.

Doktors pārsteigts pietrūkās kājās.

—    Dienvidamerikā? Tas ir pats sliktākais, ko vien jūs varējāt izdomāt! Kādēj nebraucat uz kontinentu? Un kādēļ jūs vispār gribat atstāt Angliju?

—   Man šķiet, ka pēc visa notikušā neviens vairs negribēs pieņemt mani dienestā, — viņš samulsis atbildēja.

—   Jūs taču gribējāt atvērt Basā pansiju? Kādēļ esat atmetis šo nodomu?

—    Es… es labprāt gribētu tikt prom no šejienes, — Millers stomījās.

—    Nu, tad jau varat izmēģināt laimi kontinentā vai Anglijas kolonijās.

Viņš iztēloja tam labumus, kādus tas varētu gūt Kanādā un Dienvidāfrikā, bet Millers gandrīz neklausījās viņa skaidrojumus. Kad Millers bija aizgājis, doktors nobrīnījās, kādēj tas vispār pie viņa bija nācis. Tikai vēlāk, kad viņš devās uz Bovstrītas iecirkni, lai parakstītu galvojumu par Franku Lemingtonu, viņš dabūja zināt, kas noticis. Trenors, kuru viņš sastapa uz ielas, paskaidroja, ka nupat noskaidrojies, ka Lubā dienu pirms savas nāves izņēmis no kādas bankas lielāku naudas summu frankos, kas viņa dzīvoklī nav atrasta. Bet jau pirmdien Millers ticis salaulāts.

—    Es gribu uzzināt, kur viņš ņēmis to tūkstoš franku naudas zīmi, ko vakar izmainījis Kuka birojā, — detektīvs piebilda.

Dr. Vardens tagad saprata visu.

Pie ieejas policijas iecirknī viņu sagaidīja Berila Mertena.

—    Cik tas laipni no jums, doktor! Trenora kungs domāja, ka jūs neatteiksieties uzņemties nepieciešamo galvojumu.

—   Ar prieku! — doktors sirsnīgi iesaucās. — Tas taču nozīmē sūdzības izbeigšanu pret Franku Lemingtonu?

Trenors pamāja ar galvu.

Dr. Vardena galvojums tika bez iebildumiem pieņemts.

Atstājis abus iemīlējušos divatā, doktors paaicināja Trenoru sāņus.

—   Vai esat ko dzirdējis par Braunu?

—     Itin nekā. Viņš iesniedzis lūgumu atlaist viņu no vietas, atsaukdamies uz sava ārsta priekšrakstu. Vai tas bija jūsu padoms, Vardena kungs?

—     Es nelabprāt uzņemos savu draugu ārstēšanu, — doktors izvairīgi atbildēja.

—    Vai jūs nevarat iedomāties, kur viņš atrodas?

—   Neesmu viņu redzējis kopš tās reizes, par kuru jums stāstīju. Arī rakstījis viņš man nav, — tad viņš strauji mainīja tematu: — Lubā gan laikam atstājis milzīgu bagātību?

—   Taisni otrādi, viņš bija galīgi izpostīts. Ja viņš nebūtu miris, tad tagad sēdētu cietumā dažādu viltojumu dēļ.

Dr. Vardens viņu neticīgi uzlūkoja.

—    Vai tas varētu būt?

—   Protams. Da Kosta teieis pilnīgu patiesību. Savas nāves dienā viņš izņēmis no bankas pēdējo naudu, likdams izmaksāt to tūkstošfranku zīmēs. Un vienu no šīm zīmēm Millers vakar izmainījis. Tādēļ mani ļoti interesē jautājums, kur viņš to ieguvis?

Dr. Vardens pievienojās Frankam un Berilai, kuri neatrada vārdu, lai viņam pateiktos.

—    Trenors man sacīja, ka jūs visu šo laiku esat pūlējies manā labā, doktor. Cik zinu, tad esat bijis pat pie tieslietu ministra.

—    Es taču nevarēju pieļaut tādu kļūdu, — doktors taisnojās.

Pulksten desmitos vakarā kalpone pieteica Dr. Vardenam kādu apmeklētāju. Domādams, ka atnācis kāds slimnieks, viņš lika ievest to pieņemamajā istabā, un bridi vēlāk arī pats devās turp.

Sev par lielu pārsteigumu, Dr. Vardens ieraudzīja Milleru, kuru tas pirmajā acumirklī gandrīz nepazina — tik sagrauzts un bēdu nomākts tas izskatījās. Viņam līdzās stāvēja viņa jaunā sieva — bāla, glīta izskata sieviete.

—   Es atnācu, lai nodotu sevi policijai, doktora kungs, — Millers aizsmakušā balsī sacīja. — Arī mana sieva piekrīt manam nodomam. Es esmu viens no tiem, kas aplaupīja Lubā kungu. Bet, lai Dievs mans liecinieks! — es nekad neesmu pacēlis roku pret viņu.

Stundas ceturksni vēlāk ieradās pa telefonu izsauktais Trenors ar savu palīgu.

—   Šeit ir tā nauda, Trenora kungs, — Millers sacīja. — Mani, protams, tagad ieslodzīs cietumā. Bet labāk jau tā nekā, kad manai sievai vēl kaut uz mirkli būtu jākaunas manis dēļ.

Mazliet nomierinājies, viņš sāka stāstīt:

—    Kalpoju Lubā kungam jau četrpadsmit gadus. Iestājos pie viņa vēl tajos laikos, kad tam bija tikai mazs dzīvoklītis Žermenstritā. Sešus mēnešus gadā viņš pavadīja Londonā, bet otrus sešus kaut kur Eiropas dienvidos. Dažus gadus vēlāk, atgriezies no parastā ceļojuma, Lubā kungs kopā ar dažiem citiem uzcēla Breimorhozu, kur iekārtoja savu pastāvīgo dzīves vietu. Tur es pirmo reizi satiku ari Čarlzu Beriju.

—    Es nezināju' ne viņa vārdu, ne stāvokli, jo reti redzēju to mūsu dzīvoklī. No viņa izturēšanās es spriedu, ka tas drīzāk Lubā kunga dienestnieks nekā viņa draugs. Tomēr Lubā kungs ikreiz personīgi to ielaida un izlaida tā, ka es tikai pavirši dabūju to redzēt.

Pirms kādiem deviņiem vai desmit gadiem redzēju Čarlzu pēdējo reizi, bet pēc tam nebiju to saticis līdz pat trešdienai pirms slepkavības. Par sava kunga veikala darīšanām man bija zināms daudz vairāk, nekā viņš domāja. Es zināju, ka viņš ir tuvu bankrotam, un kādu dienu atradu to sēžam tvaikoņu saraksta priekšā, un uz rakstāmgalda mētājās ārzemju pase uz Godela vārda, bet ar Lubā kunga ģīmetni. Pamazām es sāku noskārst lietas īsto stāvokli.

Es zināju ari to, ka viņš ik nedējas nosūta naudu cilvēkiem, kurus tas reiz manā klātbūtnē nosauca par saviem pansionāriem. Bet pēdējā laikā viņš bija pārtraucis arī šos maksājumus un pat manu algu neizmaksāja nedējām no vietas. Trešdien pirms slepkavības es pie Breimorhozas satiku Čarlzu. Viņš ieaicināja mani kādā restorānā, tur mūs satika ari Veldraks, par ko jau reiz stāstīju, un lika man priekšā aptīrīt Lubā, iekams tas vēl nav aizbēdzis no Londonas ar visu naudu.

Nezinu, vai tas bija alkohola iespaids vai ari Čarlza vārdu sekas, bet es viņa piedāvājumu pieņēmu. Mans uzdevums bija uzmanīt, kad mans kungs saņems lielāku naudas summu, un paziņot par to Čarlzam. Tas bija viegli izdarāms, jo Lubā kungs glabāja savu čeku grāmatiņu nenoslēgtā rakstāmgaldā. Tādā gadījumā man vajadzēja telegrafēt Čarlzam uz viesnīcu, kur viņš bija apmeties: "Floransa ieradusies".

Sestdienas rītā Lubā izgāja un īsi pirms pusdienas atkal pārnāca. Kad viņš ap pulksten pustrijiem aizgāja pusdienās, es rūpīgi pārmeklēju viņa istabas. No čeku grāmatiņas bija redzams, ka viņš izņēmis no bankas divpadsmit tūkstošu sterliņu mārciņu, kas tikuši izmaksāti frankos. Tālāk es pārliecinājos, ka nauda — ap septiņsimt tūkstošu franku — noglabāta rakstāmpults slepenajā atvilktnē, kuru es jau sen biju atradis. Protams, es būtu varējis tūlīt piesavināties visu naudu, bet tādā gadījumā aizdomas uzreiz būtu kritušas uz mani.

Mūsu plāns bija šāds: kolīdz Čarlzs būs saņēmis manu telegrammu, viņš ieradīsies pie Lubā it kā darīšanās; durvis atverot, es tam iečukstēšu, kur nauda glabājas. Viņš tad to piesavināsies vai nu tūlīt, vai ari vēlāk, iekļūstot dzīvoklī pa ugunsdzēsēju trepēm, bet man jau iepriekš bija jāparūpējas, lai logs nebūtu aizskrūvēts. Lai nebūtu jānolaiž trepju apakšējais, ar trauksmes zvanu savienotais posms, es jau iepriekš pastāstīju Čarlzam, kur novietotas dārzniecības pārnēsājamās trepītes.

Driz pēc tam, kad biju nosūtījis telegrammu, pārnāca Lubā. Viņš bija labā omā un bez kādām ierunām atjāva man vakarā iziet. Lai nodrošinātu sev alibi, es pierunāju savu līgavu, lai tā vakarā atnāk uz satikšanos Breimorhozas tuvumā, ko viņa arī izpildīja.

Pusstundu pirms Čarlza ierašanās, kad Lubā pieņēma vannu, man ienāca prātā kāda doma. Es zināju, ka Čarlzs pie pirmās izdevības mēģinās mani piekrāpt. Bet, ja es jau tagad paņemtu savu dalu naudas, tad pēc Čarlza apmeklējuma aizdomas tikpat kristu uz viņu. Es daudz negudroju, bet piegāju pie rakstāmpults un paņēmu no atvilktnes pilnu sauju naudas zīmju, ko noslēpu kabatā. Lai naudu pie manis neatrastu, es ieliku to aploksnē un, uzrakstījis adresi, nosūtīju pa pastu uz sava vārda tā dzīvokļa saimniekam, kur glabājās manas mēbeles, ko biju iegādājies jau pirms ilgāka laika.

Kad Čarlzs atnāca, es atvēru tam durvis un iečukstēju viņam, kur atrodas nauda. Lubā iznāca no savas istabas — jā, inspektora kungs, viņš bija pilnīgi apģērbies — un ieveda Čarlzu pie sevis, atjaudams man iziet. Es jau gribēju iet, kad ieradās Dr. Vardena kungs. Viņu ielaidis, es pasteidzos atstāt dzīvokli, jo aiz durvīm jau bija dzirdamas Lubā un Čarlza balsis, par kaut ko ķildojoties.

Kas notika pēc tam, jūs jau zināt. Sastapies ar līgavu un nākot atpakaļ, brīdi parunājies ar apakšstāva sulaini, es atgriezos dzīvokli. Kad doktora kungs bija aizgājis, es pieliku ausi pie durvīm un sāku klausīties. Iekšā valdīja kapa klusums, bet durvis izrādījās aizslēgtas. Visvairāk mani pārsteidza tas, ka doktora kungs nebija redzējis Čarlzu aizejam. Atradis virtuves durvis vaļā, es nodomāju, ka Lubā izlaidis Čarlzu pa tām. Kad apakšstāva sulainis ziņoja par asinīm, kas sūcas cauri griestiem, un vēlāk, kad ieradās doktors ar Harleju Brauna kungu, es domāju, ka nomiršu aiz bailēm. Kad durvis bija uzlauztas, un visu uzmanība pievērsās līķim, es ātri izbīdīju rakstāmpults atvilktni un ielūkojos tajā — tā bija tukša.

Un tas, kungs, ir viss, ko šajā lietā varu sacīt. Pēc padoma par izceļošanu uz Dienvidameriku es griezos pie doktora tādēļ, ka gribēju tikt vaļā no slepenpolicistiem, kas visu laiku mani uzmanīja.

Kad Millers bija aizvests, Dr. Vardens pūlējās nomierināt viņa nelaimīgo sievu un lika savai saimniecei aizvest to pie viņas mātes. Milleram tika piespriesti seši mēneši cietumsoda. Pēc Lubā nozagtās naudas atdošanas viņam tomēr vēl atlika solīda summa, ar kuru tas pilnīgi varēja uzsākt jaunu, godīgu dzīvi.

— Šajā lietā vairs nav nekādu neskaidrību, — Trenors sacīja, kad tas reiz nejauši sastapa Dr. Vardenu. — Veldraks un da Kosta jau atbrīvoti no apcietinājuma, jo Millera atzīšanās novērš katras aizdomas kā no viņiem, tā arī no Lemingtona.

—    Vai esat par to pārliecināts? — doktors dzīvi iejautājās.

—    Protams. Nu vairs nav ne vismazāko šaubu, ka slepkavību tiešām izdarījis Čarlzs Berijs. Vienīgais noslēpums ir un paliek Čarlza sieva — kas ar viņu noticis?

Dr. Vardens paraustīja plecus.

—    Kas mums daļas gar to? — viņš piezīmēja, pārmainīdams sarunu.

Ar gudru ziņu Trenors ne vārda neieminējās par nozudušo

Harleju Braunu.

***

Bija rudens. Franks Lemingtons ar Berilu pavadīja medusmēneša pirmās dienas pie Komo ezera. Bija reti jauka diena, un ezera mierīgais līmenis laistījās safīra zilgmē.

Laiva lēni šūpojās ezera vidū.

—     Kas tā par vēstuli, ko šveicars tev iedeva, kad atstājām viesnīcu? — Berila jautāja.

Viņš izņēma no kabatas biezu aploksni un aplūkoja to. Adrese bija rakstīta uz mašīnas un no Londonas pāradresēta šurp.

—   Pasta zīmogs nav visai skaidri salasāms, bet uz aploksnes ir Brazīlijas marka.

Atplēsis aploksni, viņš izņēma no tās biezu žūksni papīra lapu. Izlasījis pirmos vārdus, Franks tik strauji pietrūkās kājās, ka laiva stipri salīgojās.

—    Kas tad nu? — Berila norūpējusies iejautājās.

—    Nekas. Uzgaidi, mīlā, ļauj man izlasīt līdz galam.

Viņa palika sēžam un klusēdama vēroja Franka seju, kas kļuva arvien nopietnāka, pirmo reizi lasot Emīla Lubā nāves mīklaino atrisinājumu.

32 Vēstule

Mans mīļais, Lemington!

Pirms dažiem mēnešiem jūs man teicāt, ka ne vien palīdzētu Lubā slepkavam, bet ari neatteiktos sniegt tam roku. Aiz šā iemesla, kā arī uzticēdamies jūsu godprātībai, esmu nolēmis darīt jums zināmu visu patiesību par Emīla Lubā nāves apstākļiem.

Iesākšu pats ar sevi. Esmu dzimis Bekfestonsemoras ciemā, Devonšīras grāfistē, 1859. gadā. Mans tēvs bija fermeris un visā apkārtnē slavens veterinārārsts, bet māti es vēl šodien uzskatu par vecās pasaules dāmu paraugu un priekšzīmi.

Pēc kursa beigšanas Kembridžas universitātē, es tiku uzņemts Sv. Bartolomeja hospitālī. Drīz pēc tam nomira mani vecāki, atstādami savu mantu man un manam brālim Filipam, kuru es loti mīlēju. Nabaga zēns!…

Mēs vienojāmies, ka viņš uzņemsies fermas turpmāko vadību, Fīlips kaislīgi mīlēja lauku dzīvi un bija priekšzīmīgs lauksaimnieks, tā kā šāda noruna mums abiem bija pieņemama. Labi nostādītā ferma deva bagātīgus ienākumus, tā ka es pilnīgi varēju nodoties savām studijām.

Vēlāk es atpirku ārsta vietu Eksterā, un trīsdesmit piecu gadu vecumā jau biju šis pilsētas vispopulārākais ārsts.

Vēl manu studiju laikā Fīlips iemīlējās kādā meitenē un apprecēja to. Elizabete Vardena bija ārkārtīgi skaista un patīkama sieviete.

Gadu vēlāk piedzima meitenīte, kuru brālis par godu mūsu mātei, nokristīja par Ketlīnu. Nevaru iedomāties mīļāku radījumu par mazo Kēti; liktenis bija lēmis, ka tai jākļūst manai meitai.

Pēc dzemdībām Elizabete nekad vairs pilnīgi neatspirga. Kētei bija septiņi gadi, kad viņas māte nomira. Pēc trim mēnešiem viņai sekoja ari Fīlips, un es pieņēmu Kēti savā audzināšanā. Tajā laikā es jau biju pārcēlies uz Londonu, kur nopirku savu namu Devonšīrstrītā. Mana grāmata par nervu centra slimībām bija guvusi lielu piekrišanu, un drīz vien manā pieņemamajā istabā drūzmējās pacienti no rīta līdz vakaram.

Kad Kēte palika desmit gadus veca es nodevu viņu kādā Gločesteršīras skolā. Fermu, kura, kā jau teicu, bija mans privātīpašums, es ap to laiku pārdevu, iegūdams par to respektablu summu.

Četrpadsmit gadu vecumā Kēte iestājās kādā augstākā skolā Šeltenhelmā; tā ir labākā un lielākā skola visā Anglijā. Viņa jutās laimīga un apmierināta. Viņas raksturā bija tikai viena īpašība, kurai es nepiegriezu sevišķas vērības: viņa kaislīgi mīlēja visu orientālo, un visi viņas sapņi, visas ilgas bija vērstas uz Austrumiem.

Četrpadsmit gadu vecumā viņa bija skaista, bet ar sešpadsmito gadu tā sasniedza to burvīgo daiļumu, kāds bija piemitis ari viņas mātei. Mācību brīvlaiku viņa arvien pavadīja pie manis, Devonšīrstrītā.

Vienā no šādiem apciemojumiem viņa iepazinās ar Harleju Braunu — jaunu, skaistu un reti krietnu cilvēku, kāda mana .kādreizējā kolēģa dēlu. Viņš bija virsnieks Rietumsaseksas pulkā, kas toreiz atradās Ēģiptē. Kēte nevarēja beigt klausīties viņa stāstos par seno Ēģipti, tās dabu un tautām.

Būdams desmit gadus vecāks par Kēti, viņš tomēr uzreiz iemīlējās viņā. Kas attiecas uz Kēti, tad man šķiet, ka viņas jūtas pret Harleju varēja salīdzināt ar Dezdemonas jūtām pret Otello — viņa mīlēja to viņa stāstu dēl! Viņš neteica ne vārda par savām jūtām ne man, ne viņai. Izstājies no pulka, viņš atgriezās Anglijā un nopirka mūsu veco Bekfesteras fermu, kuru tās toreizējais īpašnieks pārdeva. Arī Londonā viņam bija neliels dzīvoklis, kur tas uzturējās visu to laiku, kamēr Kēte baudīja vasaras atpūtu manā namā.

Tajā laikā es jau nojautu, kas norisinās viņu starpā, un ja man kāds būtu prasījis uzstādīt prognozi, es būtu apgalvojis: "Saderināšanās — divu, kāzas — trīs gadu laikā." Kēte viņu labprāt ieredzēja, un es ievēroju, ka viņas jūtas kļuva ar katru dienu spēcīgākas. Reiz viņa man sacīja: „Ak, es vēlētos, kaut Džims būtu kāds radža vai lielvezīrs, vai kas cits tamlīdzīgs, tēvs." — Tā viņa mani arvien sauca. — «Tagad viņš nekad vairs nestāsta man par Bagdādi un Kairu, bet pastāvīgi runā par dažādiem Austrumos notikušiem noziegumiem, par dienestu turienes policijā un citām garlaicīgām lietām!"

Kētei vēl atlika daži mēneši līdz skolas beigšanai Šeltenhelmā, kad man gadījās satikties ar Emīlu Lubā.

Lubā toreiz slimoja ar malāriju. Ārsts, kas viņu ārstēja, bija spiests aizbraukt no Londonas, un pēc viņa lūguma es pārņēmu dažus viņa pacientus, to starpā ari Lubā. Tas bija garīgi un miesīgi spēcīgs virs, un uz mani viņš atstāja labu iespaidu. Vienīgā viņa dīvainība bija tā, ka viņš nevarēja ieredzēt kareivjus, bet it sevišķi — angju virsniekus.

„Tie ir sabiedrības parazīti," viņš mēdza teikt. „Viņi nezina nekā cita, kā izšķiest un aizņemties naudu, un ja kāds iedomājas atprasīt savu aizdevumu — tic uzkūda viņam savus kareivjus, kas izlaupa un nodedzina godīgā naudas aizdevēja veikalu."

Todien, kad Kēte pārbrauca no skolas, Lubā bija uzaicināts pie manis pusdienās. Es biju sajaucis datumu, jo citādi katrā ziņā būtu iekārtojis sev brīvu vakaru. Šī diena manā atmiņā paliks mūžīgi nolādēta.

Lubā bija vislabākajā garastāvokli, un tādos brīžos viņš bija taisni apburošs. Es redzēju, ka Kēte bija sajūsmā par viņu, bet šis novērojums mani tikai smīdināja.

Pusdienu laikā mani aizsauca no galda, jo bija jāapmeklē kāds pēkšņi saslimis pacients. Lai cik īsa mana prombūtne ari nebija, Lubā tomēr bija pratis to izmantot, sagatavodams ceļu, kas noveda Kēti pazušanā. Atgriežoties man tūlīt uzkrita viņas pietvīkušie vaigi un sajūsmā mirdzošās acis. Pielietodams visu savu veiklību un runas mākslu, viņš bija pratis tiktāl savaldzināt nabaga meiteni, ka tā bija ar mieru ierasties pie viņa uz pirmo satikšanos, kurai bija tik briesmīgas sekas.

Džims Harlejs Brauns ieradās tikai otrā dienā. Es tūlīt pamanīju, ka Kētes attiecības pret viņu bija mazliet pārvērtušās, tikai nevarēju pateikt, kādā ziņā. Un tad pienāca visnelaimīgākais brīdis Džima mūžā: Kēte atstūma viņu no sevis ar tādu noteiktību, ka viņš tikko pārcieta šo negaidīto triecienu.

„Džimu es tīri labi ieredzu," viņa kādreiz pēc tam man teica. „Bet… viņš ir tik ikdienišķs cilvēks — pilnīgs pretstats man un maniem ideāliem."

Drīz pēc tam Džims izrentēja savu fermu, bet pats iestājās kā virsnieks Malajas policijas dienestā. Es redzēju, ka Kētei bija viņa žēl, tomēr viņa palika pie sava.

Kādu dienu es satiku Emīlu Lubā klubā. Viņš bija jautrā omā, un starp citu apjautājās arī par Kēti, it kā kopš tā vakara nebūtii viņu ne redzējis, ne arī par to ko dzirdējis.

' «Brīnišķīga meitene!" viņš sajūsmā sacīja. „Viņa aplaimos to vīrieti, kuru izraudzīsies sev par vīru. Vai viņa jau ir saderināta?"

Es paskaidroju, ka viņa gandrīz tikpat kā saderinājusies ar kādu manu draugu, kapteini Harleju Braunu. Viņa sejā atmirdzēja dīvaina izteiksme.

«Harlejs Brauns?" viņš atkārtoja. „Vai tas pats Harlejs Brauns, kas dienēja Maltā?"

Dīvainā kārtā man šī saruna nekad vēlāk neienāca prātā — arī tad nē, kad Džims reiz ieminējās, ka viņam bijusi diezgan asa sadursme ar Lubā Maltas salā.

Kad Džims atnāca atvadīties, Kēte izrādīja pret to pilnīgu vienaldzību. kaut vēlāk bieži raudāja viņa dēj. Esmu pārliecināts, ka arī tad viņa to mīlēja, bet Lubā bija tik joti apbūris viņas fantāziju, ka tā tobrīd bija pilnīgi nejūtīga pret visu citu.

Kādu vakaru es satiku savu veco draugu Dr. Klarku, kas atkal bija atgriezies Londonā. Viņš izteica vēlēšanos apmeklēt savu kādreizējo pacientu, un mēs kopā devāmies iļz Brēimorhozu. Mūs ieraugot, Millers mazliet samulsa.

Pagāja ilgāks laiks, pirms Lubā mums atvēra. Istaba bija nekārtībā, uz krēsliem mētā jāj reti, dārgi audumi austrumnieciskā gaumē. Turku dīvāna prie:kšā uz grīdas stāvēja zelta ūdenspīpe. Izskatījās tā, it kā viņam nupat būtu bijuši viesi.

Mēs drīz atsveicinājāmies un gājām prom. Lejā šveicars uztraukts stāstīja; ka nupat kāds nokāpis pa ugunsdzēsēju trepēm, iedarbinādams trauksmes zvanu.

Pārnācis mājās, atradu Kēti jau priekšā. Mans asistents, Čarlzs Berijs, jau bija aizgājis, jo viņa darbalaiks bija no pulksten deviņiem līdz sešiem. Šis Berijs bija students — nepatīkama izskata cilvēks ar daudzām sliktām īpašībām. Tomēr es viņu cietu, jo viņš bija labs strādnieks. Kēte izturējās pret Beriju vēsi, noraidoši — viņa pat nesarunājās ar to.

Bet tad pēkšņi es sāku ievērot, ka Kētijas izturēšanās pret manu asistentu bija spēji mainījusies. Viņa bija kjuvusi laipnāka un draudzīgāka pret to, un reiz es iztraucēju tos laboratorijā, kad tie čukstēdami par kaut ko sarunājās. Tikai vēlāk es sapratu šīs pārvērtības cēloni.

Kādu rītu, nonācis lejā brokastīs, es pārsteigts dabūju no saimniecības vadītājas zināt, ka Kēte jau izgājusi. Viņa bija teikusi, ka iešot uz Koventgādenu pasūtīt puķes, bet pēc tam pie kādas draudzenes, kur palikšot līdz pēcpusdienai.

Pabrīnījies par Kētes dīvaino iedomu, es tomēr drīz nomierinājos.

Pulkstenis jau tuvojās sešiem, kad es, noguris no dienas darba, pārnācu mājās. Mani sagaidīja saimniece, un viņas sejā es redzēju rūpes.

"Kētes jaunkundze vēl nav pārnākusi, doktora kungs," viņa sacīja.

"Visu dienu?" es pārsteigts iesaucos.

"Jā, doktora kungs. Bē't pēcpusdienā pienāca uz jūsu vārda šī vēstule. Man šķiet, ka tas ir viņas rokraksts."

Uz aploksnes es saskatīju zīmogu: ,,10.15. Dovera."

Smagas nelaimes nojautā es atplēsu aploksni un izņēmu no tās aprakstītu papīra lapiņu. Vēstulei bija šāds saturs:

„Mīlais tēvs!

Jau sen es slepeni mīlu Čarlzu Beriju, bet nedrīkstēju tev atzīties. Esmu aizgājusi kopā ar viņu un rīt mūs salaulās. Mēģini domāt tikai labu par savu nelaimīgo meitu

Kēti."

Bez kavēšanās darīju visu, lai bēgli atrastu, bet visas manas pūles palika veltas: ne par Kēti, ne art par Čarlzu Beriju es vairs nesaņēmu nekādu ziņu. Vienīgais cilvēks, kurš būtu varējis man palīdzēt, pašreiz bija cejā uz Malajas arhipelāgu.

Sešus mēnešus vēlāk es saņēmu no Kētes vēstuli. Viņa rakstīja, ka esot loti laimīga, un lūdza mani nerūpēties viņas dēl. Viņa izteica cerībū mani kādreiz apmeklēt. Vēstule bija sūtīta no Vīnes, bet turienes policija uz manu pieprasījumu paskaidroja, ka Kētes pēdas nav sadzenamas.

Harlejam Braunam es tikai paziņoju, ka Kēte apprecējusies ar

Čarlzu Beriju, uz ko viņš atbildēja ar skumju, bet filozofiski mierīgu vēstuli.

Tagad es zinu visu, kas toreiz notika.

Lubā aizveda Kēti uz ārzemēm — pa dajai savas kaislības apmierināšanai, bet pa dajai arī tādēj, lai atriebtos savam ienaidniekam, kuru uzskatīja par Kētes līgavaini. Kopā.ar viņiem aizceļoja arī Čarlzs Berijs. Kad Lubā apnika jaunā rotaļlieta, viņš atdeva to Berijam, tomēr uzstādamies, lai viņi tiktu likumīgi salaulāti. Lubā apņēmās ik mēnesi izmaksāt viņiem zināmu naudas summu.

Negribu runāt par tiem šausmu pilnajiem gadiem, kad Kēte uzstājās Bukarestē kā dejotāja, bet vēlāk pieņēma apkalpotājas vietu kādā zemākas šķiras kafejnīcā. Es pats brīnos, kā viņa varējusi pārciest visus šos pazemojumus. Vienīgā laime vēl bija tā, ka Čarlzs Berijs jau no paša sākuma viņu ienīda. Tikai aiz bailēm no Lubā viņš daudzmaz apvaldīja savu naidu.

Līdz pagājušā gada beigām Lubā kārtīgi izmaksāja nolīgto uztura naudu, bet tad pēkšņi pārtrauca maksājumus.

Neredzēdams citas izejas, Čarlzs Berijs sakravāja savas lietas un kopā ar Kēti atbrauca uz Londonu. Līdz tam laikam viņš vēl nezināja, ka Kēte vairākkārt bija rakstījusi Lubā, lūgdama glābt viņu no Čarlza rokām. Pēdējā vēstulē viņa bija uzdevusi arī Deptfordas adresi, ko Berijs tai bija minējis kā viņu turpmāko dzīves vietu. Tomēr sākumā Berijs neveda Kēti tūlīt uz Litlkirkstritu, bet gan apmetās kopā ar viņu kādā viesnīcā, no kurienes tikai vēlāk pārgāja dzīvot tajā namā, kura adresi Kēte bija uzdevusi savā vēstulē Emīlam Lubā.

33 Slepkavība

Berija nodoms bija panākt, lai Lubā apņemas arī turpmāk izmaksāt tam līdzšinējo renti vai arī izsniedz vienreizēju atlīdzību, kas nodrošinātu viņa dzīvi. Noklausījies viņa priekšlikumā, Lubā tam skaidri pateica, ka naudu tas no viņa vairs nedabūs, ka arī paša apstākļi pašreiz ir tik bēdīgi, ka drīzumā nāksies bēgt no Anglijas, paņemot līdzi visu naudu, kādu vien izdosies sadabūt.

Sarunā ar Lubā sulaini Berijs pārliecinājās, ka Lubā teicis taisnību. Šīs sarunas iznākums jums jau zināms.

Harlejs Brauns jau sen bija atgriezies Anglijā un ieņēma redzamu vietu Skotlendjardā. Kad izstāstīju viņam visu, ko pats zināju, viņš izteica aizdomas, ka Lubā varētu zināt šajā lietā vairāk par visiem. Tomēr, es kategoriski noraidīju šādu varbūtību.

Kā jau teicu, es arvien labi ieredzēju Lubā, neraugoties uz viņa vājībām un trūkumiem.

Cik brīnišķīgs ir cilvēku liktenis! Dažreiz pats niecīgākais cēlonis var novest pie nemināmi lielām sekām.

Kādu dienu, sūdzēdamies par savu veselības stāvokli, Lubā lūdza mani aiziet viņu izmeklēt, ko es labprāt arī apsolīju.

Kad norunātajā laikā ierados Lubā dzīvoklī, es tūlīt ievēroju, ka tur kaut kas nav kārtībā. Millers bija ļoti uztraukts un paskaidroja, ka gribot iziet satikties ar savu līgavu. Viņš lūdza mani uzgaidīt, solīdamies pēc stundas ceturkšņa būt atpakaļ.

Apsēdies krēslā, es izņēmu no kabatas avīzi un sāku lasīt, bet troksnis aiz durvīm kļuva arvien skaļāks, tā ka es drīz vien sāku pievērst tam vērību. Varēja dzirdēt gandriz katru vārdu, kas tika runāts. Pēkšņi nobrikšķēja atslēga, durvis tika atrautas, un Lubā .balss dusmās kliedza:

"Ejiet un nerādieties vairs šeit! Ja iedomāsieties vēlreiz mani apgrūtināt, es atstāšu jums piemiņu uz visu mūžu, Čarlz Berija kungs!"

Čarlzs Berijs! •

Es pietrūkos kājās.

"Un ko jūs teiktu, ja es aizietu pie vecā doktora un pastāstītu tam visu?" es dzirdēju Beriju jautājam. Viņa balsi es tūlīt pazinu.

"Ejiet vien! Un pasakiet viņam ari to, ko pats esat darījis! Pastāstiet, ka jau desmit gadus es uzturu jūs un jūsu sievu! Bet nu prom! Un pasakiet viņai, lai tā neapgrūtina mani ar savām vēstulēm, citādi viņai var nākties to nožēlot!"

Visas šīs sarunas laikā es stāvēju kā sastindzis. Kad Berija soļi bija apklusuši tālumā, es ar pūlēm pārvarēju savu uztraukumu un, atgrūdis durvis, iegāju dzīvojamā istabā.

Mani ieraugot, Lubā nobāla.

„Kad… kad jūs ienācāt, doktor?"

„Nupat," es atbildēju.

„Vai jūs ko dzirdējāt? Vai redzējāt kādu aizejam?" viņš uztraukts jautāja.

„Nē."

Luba atvieglots nopūtas.

„Biju pavisam piemirsis, ka jūs nāksiet, doktor," viņš sacīja. „Vai izmeklēsiet mani tūliņ?"

„Noģērbiet kreklu," es mehāniski sacīju, nosēzdamies pie rakstāmpults, kamēr Lubā atraisīja kakla saiti un noņēma apkaklīti.

Jau iepriekš biju nolēmis, kādas zāles viņam parakstīt. Paņēmis papīra lapiņu, es gluži automātiski sāku rakstīt recepti. Bridi rakstījis, es beidzot ievēroju, ka spalvā pieticis tintes tikai vienam burtam. Nolicis spalvu, es izņēmu no kabatas stetoskopu.

Un tad es ieraudzīju vēstuli. Tā gulēja uz grīdas man pie kājām. Noliecies, es viņu pacēlu un sāku lasīt. Lubā mani neredzēja, jo bija uzgriezis man muguru. Vēstule bija no Kētes. Un no šīm nedaudzajām rindiņām es sapratu visu: Kētes neizsakāmās ciešanas, Čarlza Berija necilvēcīgo izturēšanos pret viņu, Emīla Lubā ne ar ko nesalīdzināmo noziegumu.

Uz rakstāmpults stāvēja smags sudraba svečturis. Es to satvēru un zibens ātrumā divas reizes iesitu Lubā pa galvu.

Bez skaņas viņš nogāzās uz grīdsegas. Pat nepalūkojies, es zināju, ka viņš ir beigts.

Iznesis asinīm notraipīto svečturi ēdamistabā, es aizslēdzu durvis un atgriezos pie Lubā. Viņš vairs neelpoja.

Atvēris gujamistabas logu, kas iziet uz ugunsdzēsēju trepēm, es paņēmu no gultas zīda rītasvārkus un uzģērbu tos sev mugurā, aizpogādamies līdz pat kaklam. Atverot logu, no palodzes uz grīdas nokrita abas skrūves. Es tās pacēlu un, nekā nedomādams, iemetu gultā. Noplēsis Kētes vēstulei adresi, es uzvilku sērkociņu un, aizdedzinājis vēstuli, iemetu to kamīnā. Tad es pacēlu līķi un, ievilcis to guļamistabā, noguldīju gultā. Pēkšņi man izlikās, it kā koridorā atskanētu soļi. Piegājis pie durvīm, es piespiedu tām ausi un bridi klausījos. Ar to izskaidrojams durvju iekšpusē atrastais asiņu traips.

No piecpadsmit minūtēm, ko Millers bija atstājis manā rīcībā, bija pagājušas tikai četras. Nometis asinīm notraipītos rītasvārkus., es iegāju vannas istabā un nomazgāju rokas. Noslaucījis tās dvieit, es to salocīju un noliku atpakaļ skapītī starp tīrās vejas gabaliem.

Rūpīgi aplūkojis sevi spogulī un pārliecinājies, ka uz dvobfe; un kurpēm nav asiņu traipu, es izgāju atpakaļ priekšistabā un, noslēdzis aiz sevis dzīvojamās istabas durvis, iebāzu atslēgu kabatā..

Kad Millers pārnāca, es mierīgi sēdēju savā vecajā vietā ulasīju. Nospēlējis komēdiju līdz galam, es devos atpakaļ uz klubu. Par laimi, Dr. Klarks, ar kuru kopā bijām norunājuši ēst vakariņas, bija atsūtījis paziņojumu, ka nevar ierasties. Vakara lielāko daļu pavadīju kopā ar Harleju Braunu.

Kad redzēju jūs ienākam smēķējamā istabā un aplūkojam vilcienu sarakstu, mani sagrāba bailes. Tas mani tā uztrauca, ka nolēmu vēlreiz atgriezties Lubā dzīvoklī. Izmantodams gadījumu, ka Millers bija izgājis, es iegāju dzīvoklī un apskatījos, vai neesmu atstājis kādas pēdas. Nevaru saprast, kā man neienāca prātā paņemt no rakstāmpults iesākto recepti.

Ieraugot telefonu, man pēkšņi radās kāda ideja. Es izsaucu klubu un prasīju pats pēc sevis — Lubā balsi atdarināt nebija grūti

Notikumu turpmāko gaitu jūs jau zināt — līdz zināmam punktam. Policijai izdevās sadzīt Berija pēdas, bet kad viņa ieradās viesnīcā, — tas jau bija prom.

Manās rokās bija Deptfordas adrese. Bez kavēšanās es dcvo:> turp, lai ievāktu kādas ziņas. Tas man nācās jo vieglāk tādēļ, ka nakts bija tumša un miglaina.

Kad nākamā dienā noskaidrojās, ka Berijs ar Kēti no viesnīcas pazuduši, es tūliņ zināju, kur viņus meklēt. Katru nakti es. devos uz Deptfordu un pacietīgi gaidīju Kētes vēstulē minētā nama tuvumā. Kad pirmdienas rītā agri atgriezos pilsētā, manā darbistabā.' mani sagaidīja Harlejs Brauns.

„Kur jūs bijāt, doktor?" viņš jautāja savā mierīgajā balsī.

„Pie kāda pacienta," es izvairīdamies atbildēju Harlejs Bratfns piecēlās no krēsla un tādā pašā mierīgā balsī noteica:

„Tēvs, tu esi nogalinājis Emīlu Lubā."

34 Beigas

Dzirdot šo. sen aizmirsto „tēvs" un „tu", man asaras sakāpa acis.

„Kādēl tu to saki, Džim?" es jautāju.

„Neviens cits nevar būt viņu nogalinājis," viņš atbildēja. „Nevienam nebija tik svarīga iemesla to darīt, jo viņš taču atņēma tev

Kēti."

„I<ā tu to zini?" es izsaucos.

„Kur viņa ir?" viņš jautāja, neatbildot man.

Es brīdi pārdomāju.

„Nevaru to tev teikt," es atbildēju. „Viņa ir Londonā, kopā ar Beriju."

„Vai tas ir tavs bijušais asistents?"

Es pamāju ar galvu.

„Un viņa, protams, neaizbēga ar to, bet gan ar Lubā. Berijs tikai deva viņai savu vārdu."

Tad es izstāstīju viņam visu, ko zināju un ko biju darījis.

„0, es tikai vēlētos, kaut tas būtu bijis es!" viņš iesaucās, kad stāstīju par Lubā nogalināšanu.

„Laime, ka tu tas nebiji," es sacīju. „Man tas vairs nevar kaitēt. Esmu jau vecs vīrs, un dzīvē mani nekas vairs negaida. Es miršu ar apziņu, ka esmu atbrīvojis pasauli no viena nelieša."

„Neviens no mums nemirs!" viņš dedzīgi iesaucās. „Mums jāatrod Kēte un jāaizved viņa prom. Kas attiecas uz to cilvēku — viņas vīru — tad…" Viņš mirkli klusēja. „Ja viņu apcietinātu, tad Kētes līdzšinējā dzīve nāktu gaismā."

„Viņa apcietināšana nemaz nav vajadzīga," es sacīju, sajuzdams tādu cīņas prieku, kādu nebiju izjutis visu mūžu. „Es viņu nonāvēšu."

Viņš uzlūkoja mani stingu skatienu.

„Tu esi prātu zaudējis," viņš piezīmēja.

„Es viņu nonāvēšu," es atkārtoju. „Viņam jāsaņem sods par visu, ko Kēte izcietusi viņa dēj, un tu nedrīksti stāties man cejā. Vienīgais, ko es vēl vēlētos, Džim, ir kāda mierīga vietiņa priekš viņas un laimīgāka nākotne."

Viņš dziļi ievilka elpu.

„Kas attiecas uz viņas nākotni," viņš sacīja, "tad par to tev nav jārūpējas. Es tūlīt atteikšos no vietas, un mēs uz mūžu aizbrauksim no šejienes."

„Sagādā sev un Kētei ārzemju pases," es piebildu. „Parīt no Šerburgas atiet kāds tvaikonis uz Dienvidameriku. Sagādā, cik daudz naudas vien vari, un ņem Kēti līdzi. Es sekošu jums, ja vien palikšu dzīvs."

Mēs pārspriedām visu un norunājām arī vietu, kur satikties. Atsveicinoties, viņš sacīja:

„Tev nemaz nevajag uzņemties tādu atbildību, tēvs. Mēs taču varam vienkārši paņemt Kēti un aizbraukt."

„Lai viņš tad stāsta par to katram un visiem?" es iesmējos.

„Nē, Džim, dari tu savu darbu, es tikšu galā ar savu."

***

Todien Londona bija iegrimusi tik biezā miglā, ka sola atstatumā nekā nevarēja saskatīt. Vakarā nostājos savā parastajā vietā pie Litlkirkstrītas nama. Kabatā man bija brauniņš ar Maksima klusinātāju. Es gribēju sekot Berijam un to nošaut, bet pēc tam atgriezties namā un paņemt līdzi Kēti. Bet viņam bija pavisam cits nodoms: piespiedis Kēti uzrakstīt atzīšanos, viņš gribēja viņu noslepkavot, lai vēlāk policija atrastu viņas kabatā paziņojumu, ka viņa nogalinājusi Lubā. Protams, toreiz es vēl nekā nezināju par šo viņa nodomu. Atzīšanās raksta oriģināls, kā zināt, vēlāk tika atrasts Berija kabatā.

Es redzēju viņus iznākam no nama un sekoju tiem cieši pa pēdām. Pateicoties miglai, es nepamanīts varēju novērot visu, kas notika.

Kanāla malā Berijs satvēra Kēti un vilka to ūdenī. Bet tajā pašā acumirklī es divas reizes izšāvu uz viņu. Kēte steidzās man klāt un, manu balsi pazinusi, nemaņā ieslīdēja man rokās.

Man vairs nav daudz ko stāstīt. Ar Džimu mēs sastapāmies norunātajā vietā, un viņi tūlīt devās ceļā. Es atgriezos savā namā un turpināju parasto darbu, jo gribēju redzēt jūs brīvībā, pirms atstāju Angliju uz visu mūžu. Varbūt, ka kādreiz atgriezīsies Anglijā urna ar maniem pelniem, lai atdusētos Bekfesteras kapsētā, līdzās mana tēva un Fīlipa kapiem.

Kēte : d ir neizsakāmi laimīga sieva. Džims — jūs neticētu, k:i šis cilvēks, kas pašreiz sēd man līdzās pie galda, kādreiz bijis Skotlendjarda komisārs! ,

Un tas ir viss mans stāsts, mīļais Frank; kas domāts vienīgi jums un jūsu dārgajai kundzei. Prombraucot es gan solījos atgriezies Londonā uz jūsu kāzām, bet tas bija solījums, kura laušana jau toreiz bija nolemta. Ceru, ka sapratīsiet, kādēļ. Mana vēlēšanās ir paliks: jums mūžam labā piemiņā — tas ir kāda veca arsta godkārīgais lūgums. Esat laimīgi!

Beigas

Četru tiesa

///

Prologs Terija amats

Ejot no "Plača del Mina" pa šauru ielu, kur pie Amerikas konulāta ēkas no pulksten 4 līdz 6 plivinās Savienoto Valstu karogs, in tālāk caur skvēru, kurā atrodas "Hotel de France", jūs paiesiet ;arām baznīcai un, izgājuši vēl galveno — Kadiksa — ielu, jūs noīāksiet taisni pie nacionālās kafejnīcas "Cafe des Nations".

Pulksten piecos te parasti ir loti maz apmeklētāju, un kolonnu ;āle vienmēr ir tukša, tāpat kā mazie galdiņi, kuri atrodas pie ieejas.

Reiz, vēlā vakarā, vienā no neražas gadiem, šajā kafejnīcā sēdēja ietri vīrieši un nopietni sarunājās. Pirmais no tiem bija Leons Gon:aless, otrais — Poikarts, trešais bija ievērojamais Žoržs Manfrēds, ;eturtais — Terijs jeb Saimonts. No visa šā kvarteta tikai Terija vārds ieprasa nekādu komentāru. Viņu zina katrs, kas pazīst mūsdienu vēsturi.

Visās tiesu iestādēs jūs atradīsiet viņa darbības aprakstus, un visur /iņš ir pazīstams kā Terijs alias Saimonts.

Ja jūs esat loti ziņkārīgs un jums ir vajadzīgā atļauja, tad varat iplūkot viņa astoņpadsmit dažādās fotogrāfijas: ar sakrustotām rosām uz platajām krūtīm, en face, ar tikko dīgstošu bārdiņu, ar… bet kādēj aprakstīt visus šos astoņpadsmit stāvokļus?

Tur atrodas pat viņa loti lielo un ļoti kroplo ausu fotogrāfijas, un ļoti sīki aprakstīts viņa spīdošais dzīves gājums.

Senjors Paolo Montegaca, Florences Nacionālā muzeja direktors, aiī ir parādījis Terijam godu un pieminējis viņu. savā ievērojamā darbā "Personības intelekta nozīme", un tādēļ vēlreiz atkārtoju, ka katrs, kas nodarbojas ar kriminoloģiju un psiholoģiju, pazīst Teriju.

Tagad Terijs sēdēja pie maza galdiņa un acīmredzot jutās loti nej veikli. Viņš berzēja gan vaigus, gan sarauca biezās uzacis, kasīja gludi  noskūto zodu, vārdu sakot, izturējās kā cilvēks, kurš iekļuvis \z-m glltibas un stāvokļa ziņā par viņu daudz augstākā sabiedrībā; un, lai gan Gonzaless ar savām gaiši zilajām acīm, nemierīgajām un nervozajām rokām, smagais, drūmais un aizdomīgais Poikarts, Žoržs . Manfrēds ar iesirmo bārdu un monokli nebija tik slaveni kriminālistu pasaulē, tomēr katrs pats par sevi bija ievērojams virs.

Manfrēds beidza lasīt "Herold di Madrid", nolika to pie malas,  paņēma monokli, noslaucīja to ar tīru kabatas drāniņu un klusi  iesmējās.

—  Cik smieklīgi šie krievi! — viņš teica.

Poikarts vienaldzīgi paņēma laikrakstu.

—  Kurš šoreiz?

—   Kādā dienvidu guberņā nonāvēts gubernators.

Manfrēds nicinoši smīnēja.

—  Sakiet, kad tas redzēts, ka cilvēku nonāvē ar bumbu?

—  Jā, tādi gadījumi ir bijuši, bet cik muļķīgi tie visi beigušies! . Liekot minu zem pilsētas mūra, nevar taču zināt, ka tā līdz ar citiem ļ nonāvēs ari manu ienaidnieku?

Poikarts uzmanīgi un nesteidzoties lasīja telegrammu.

—Kņazs ir smagi ievainots, bet uzbrucējam ir norauta roka, — 1 viņš lasīja un neapmierināti grozīja galvu.

Gonzalesa rokas nervozi sakustējās, kas liecināja par uzbudiļ nājumu.

—  Mūsu draugam, — teica Manfrēds, pamādams uz Gonzalesa j pusi, —kaut kas ir uz sirdsapziņas…

—  Jā, tas tiesa, —ātri to pārtrauca Leons, —bet tas bija pret 1 manu gribu! Tu taču to atceries, Manfred, un ari tu, Poikart? (Teriju ] viņš neuzrunāja.) Es tam ļoti pretojos, atceraties? — viņš acīmredzot j gribēja attaisnoties, lai gan nekāds apvainojums netika izteikts. — 9 Tā bija maza bumba, tas notika Madride, —viņš turpināja stipri ] uztraukts. — Mani uzmeklēja vairāki Barselonas fabrikas strādnieki i un izstāstīja man savu nodomu. Es biju pārsteigts par viņu garīgo ļ tumsonību un ķīmijas likumu nezināšanu… es uzrakstīju sastāvdaļas… es lūdzos viņus… jā, lūdzos gandrīz uz ceļiem izdomāt kaut j ko citu. — Mani bērni, — es tiem teicu, — jūs iesākat darbu, pret kuru pat ķīmiķi izturas ar bijāšanu. Ja fabrikas direktors ir slikts 1

cilvēks, tad, saprotams, nonāvējiet — nu, nošaujiet viņu; aizejiet pie viņa pēcpusdienā, kad viņš ir jau noguris, sniedziet tam ar labo roku lūgumu, bet ar kreiso… Lūk, tā! — Leons salieca pirkstus, it kā šautu. — Bet viņi mani neklausīja!

Manfrēds pamāja ar galvu, viņa pelēkajās acis bija redzams izsmiekls.

—  Jā, —viņš teica, —es atceros, ka vairāki cilvēki tika nosisti, bet galvenais liecinieks šajā procesā bija fabrikants, kuram gatavoja bumbu!

Terijs iekāsējās. Visi paskatījās uz viņu.

—  Man nav pretenziju būt tik ievērojamai personai, kādi esat jūs, senjori, —viņš teica, un viņa balsi bija jūtama neapmierinātība. — Jūs runājat par dažādām valdībām, pār karaļiem, konstitūcijām, un loti bieži es nesaprotu jūs, bet… ja cilvēks man dara Jaunu, tad es pārsitlšu viņam galvu, —viņš apjuka..— Es neprotu izteikties, bet es gribu sacīt, ka jūs nonāvējat Jaudis bez mazākā naida pret tiem, ļaudis, kuri nekad nav aizskāruši ļūs, tāpēc es nevaru jums piekrist,

—  viņš atkal apklusa, redzams, gribēja vēl ko sacīt, meklēja vārdus, cieši raudzījās griestos, bet beidzot pamāja ar galvu un apklusa.

Visi jautājoši noraudzījās viņā, pēc tam pasmaidīja un saskatījās.

Manfrēds izvilka no kabatas portsigāru, paņēma papirosu un aizkūpināja to.

—  Tavs nonāvēšanas veids, dārgais Terij, — viņš norūca, — ir muļķīgs! Tu nonāvē ļaudis sava labuma pec, betmēs tos nonāvējam taisnības vārdā, un, lūk, taisni tas izcel mūs no profesionālo slepkavu masas. Kad mēs redzam cilvēku, ķurš apspiež savus tuvākos un grēko pret Dievu, — Manfrēds pārmeta krustu, — un zinām, ka pēc cilvēku likumiem viņu nesodīs, tad mēs paši to sodām.

—   Paklausieties, — pārtrauca viņu līdz šim klusējušais Poikarts,

—   kādreiz bija meitene, jauna un skaista; viņa dzīvoja tur, -viņš parādīja ar roku uz ziemeļiem, — un mācītājs, saprotiet, mācītājs to paveda, viņas vecāki klusēja, tā notiek bieži! Bet meitenes dvēsele bija apkaunota, viņa atteicās vēlreiz iet pie tā; tad viņš ar varu paturēja meiteni savās mājās, kamēr viņa tam apnika, bet pēc tam izsvieda uz ielas; tad es viņu atradu. Viņa man bija sveša, bet es teicu sev: "Lūk, noziegums, kuiam nav likuma." Un kādā naktī es gāju pie mācītāja un sacīju viņam, ka kāds-ceļinieks mirst un lūdz viņu apmeklēt; mācītājs, saprotams, negribēja nākt, bet es viņu pārliecināju, ka šis ceļinieks ir bagāts un varens; tad mēs kāpām zirgos un jājām kalnos uz kādu mājiņu. Mēs iegājām, es aizslēdzu durvis, viņš apgriezās… un saprata, ka ir sagūstīts.

—  Ko jūs gribat ar mani darīt? — viņš jautāja.

—  Es jūs nonāvēšu, senjor, — es teicu. Es atgādināju viņam notikumu ar meiteni, es gāju tam klāt, viņš sāka kliegt, bet tas bija veltīgi…

—  Atjaujat man redzēt mācītāju, — viņš lūdzās.

Es pasniedzu viņam spoguli… Otrā dienā to atrada mirušu bez kādām varmācīgas nāves pazīmēm, — vienaldzīgi nobeidza savu stāstu Poikarts.

—  Kā?

Visi viņā noraudzījās ar ziņkārību. Poikarts drūmi klusēja. Terijs aizdomīgi vēroja visus.

—  Ja jūs protat nonāvēt tā, kā jūs teicāt, — viņš iebilda, — kādēļ tad sūtījāt pēc manis? Strādādams Heresas vīna darītavā, es biju laimīgs… Tur ir kāda meitene; mani tur sauc par Džonu Samaresu. — Viņš noslaucīja pieri un paskatījās citos. — Kad es saņēmu jūsu vēstuli, man likās, ka es gribētu nokaut jūs visus, kas ari jūs nebūtu; jūs saprotat, es biju laimīgs… tur ir meitene… veco dzīvi esmu aizmirsis…

Manfrēds pārtrauca viņa nesakarīgo runu.

—  Klausies, — viņš teica pavēloši, — ne tev spriest par mūsu darbības iemesliem. Mēs labi zinām, kas tu esi, mēs zinām par tevi pat vairāk nekā policija un varam tevi viegli nosūtīt uz karātavām!

Poikarts uz to apstiprinoši pamāja ar galvu, bet Gonzaless, kā liels cilvēku dabas pazinējs, ar interesi noraudzījās uz Teriju.

—  Mums vajadzīgs ceturtais, — turpināja Manfrēds, — darbam, kuru mēs taisāmies veikt, mums vajadzīgs tāds cilvēks, kuram nav citu tieksmju, izņemot slāpes pēc taisnības, bet tāda mēs neatradām, un tādēļ esam spiesti ņemt noziedznieku jeb, pareizāk, slepkavu!

Terijs iepleta muti, bet neteica ne vārda.

—  Tādu cilvēku, — turpināja Manfrēds, — kuru ar vienu vārdu mēs varam pazudināt, ja viņš mums nepaklausīs. Šis cilvēks esi tu! Tu ne ar ko neriskē un tiksi bagātīgi atalgots, bet varbūt, ka tev pat neliks izdarīt slepkavību… Klausies, — viņš teica redzēdams, ka Terijs grasās kaut ko teikt, — tu pazīsti Angliju? Redzu, ka ne! Vai

esi bijis Gibraltārā? Nu, lūk, tur dzīvo tā pati tauta. Viņu zeme ir tur, — un atkal Manfrēda roka rādīja uz ziemeļiem, — īpatnēja zeme, garlaicīga, ar īpatnējiem un garlaicīgiem ļaudīm. Tur ir cilvēks, valdības loceklis, bet ir arī cilvēki, par kuriem valdība nekad nav dzirdējusi! Atceries vienu: Garsiju, Manuelu Garsiju, karlistu kustības vadoni. Tagad viņš dzīvo Anglijā — vienīgajā valsti, kur viņu nevajā, un no Anglijas viņš vada šo lielo kustību! Saproti, par ko es runāju?

Terijs piekrītoši sakustējās.

—   Šogad tāpat kā pagājušogad bija bads, ļaudis mira pie dievnama durvīm un laukumos, viņi bija liecinieki tam, kā rīkojās izvirtusī valdība un kā tautas nauda pildīja diplomātu kabatas. Šogad kaut kam jānotiek, vecajam režīmam jākrīt. Valdība to zina un zina arī, kādas briesmas gaidāmas, viņa saprot, ka tās pastāvēšana ir atkarīga no tā, vai Garsijs nokļūs viņu nagos, pirms sāksies organizēta sacelšanās. Pagaidām Garsijam nedraud nekādas briesmas, un viņš varētu nodzīvot tā visu mūžu, ja kāds angļu valdības loceklis negribētu ievest parlamentā jaunu likumu. Ja šo likumu pieņems, Garsijam tiks piespriests nāves sods, tādēļ tev vajag mums palīdzēt un darīt visu, lai šis likums netiktu pieņemts! Lūk, iemesls, kādēj mēs tevi šurp aicinājām!

Terijs apjucis čukstēja:

—  Bet kā?

Manfrēds izņēma no kabatas papīru un pasniedza to Terijam.

—  Es domāju, ka tā, — viņš teica ar uzsvaru, — šī ir pilnīga kopija no policijas sastādītā tavas personas apraksta.

Terijs atkal piekrītoši sakustējās.

Manfrēds pieliecās pie viņa un norādīja uz vārdu lapas vidū.

—  Tas ir tavs amats? —viņš jautāja.

Terijs izbrīnījās.

—  Jā, — viņš atbildēja.

—  Vai tu tiešām proti šo amatu? — nopietni jautāja Manfrēds, un arī pārējie pieliecās tuvāk, lai sadzirdētu atbildi.

—  Protu, — lēni atbildēja Terijs, — es zinu visu, ko vien var zināt, un, ja es nebūtu izdarījis kļūdu, tad nopelnītu lielu naudu.

Manfrēds atviegloti uzelpoja un pamāja saviem biedriem.

—  Nu, — viņš teica, — tagad angļu ministru var skaitīt par mirušu!

1. nodaļa Laikrakstu ziņas

14. augustā kāda nopietna LOndonas laikraksta slejās parādījās neliels raksts, kurā tika paziņots, ka ārlietu ministrs ir Joti uztraukts par draudu vēstulēm un izsola piecdesmit mārciņu lielu godalgu tam, kas sniegs vainīgā apcietināšanai nepieciešamās ziņas.

Neliela augstākās aristokrātijas laužu grupa, kas lasīja šo laikrakstu, bija ārkārtīgi pārsteigta pirmkārt par to, ka ministrs varēja vispār par kaut ko uztraukties, bet galvenais, kas pārsteidza tos, bija ministra paziņojums par šo uztraukumu. Vai tiešām viņš varēja kaut acumirkli noticēt šim vēstulēm? Vai tiešām paziņojums par godalgu varēja palīdzēt?

Zemākas kārtas ļaudis, kuri lasīja mazāk nopietnus, bet izplatītākus laikrakstus, ātri pārskatot garlaicīgās slejas, ar sevišķu interesi apstājās pie šā paziņojuma.

—  Oho! Kas tas? — iesaucās "Komētas" redaktors Smits un izlasījis ar lielām šķērēm tūlīt izgrieza šo rakstu, uzlipināja uz baltas papīra lapas un uzrakstīja virsrakstu: "Kurš ir sera Filipa korespondents?"

Tā kā Smits bija naidīgās attiecībās ar gudrā laikraksta izdevēju, tad, pamatīgi visu apdomājis, viņš uzrakstīja rakstu, kurā zobgalīgā toni izteica domas, ka vēstules droši vien uzrakstījis kāds no visenerģiskākajiem velētājiem, kam apnikusi valdība, kura strādā tik gausi.

"Vakara Gaismas" izdevējs, pavisam sirms cilvēks, divas reizes izlasīja šo rakstu, uzmanīgi izgrieza to, izlasīja vēlreiz un lēni palika zem papīra spiedes, pēc tam to aizmirsdams.

Loti iespaidīga laikraksta "Megafons" izdevējs izlasīja un ātri izgrieza rakstu, piezvanīja un atsauca pie sevis reportieri, kuram, vai elpu zaudēdams no uztraukuma, deva uzreiz vairākus uzdevumus.

—  Ejiet tūlīt uz ministriju un centieties satikt seru Filipu Ramonu. Pārbaudiet, vai šī lieta pareizi aprakstīta, kādēļ un ko viņam draud; ja iespējams, mēģiniet iegūt vienas vēstules norakstu. Gadījumā, ja jums neizdodas tikt pie ministra, uzmeklējiet kādu no viņa sekretāriem un parunājiet ar to.

Reportieris tūlīt devās izpildīt šos uzdevumus. Pēc stundas viņš atgriezās tādā satraukumā, kāds ir raksturīgs reportierim, kurš iedomājas, ka uzgājis nozieguma "pēdas".

Jaunākais redaktors par visu to deva sīkus izskaidrojumus vecākajam redaktoram, bet šis lielais virs teica:

—  Ļoti labi, tas ir loti labi! —no viņa puses tā bija augstākā uzslava.

To, kas pēc redaktora vārdiem bija "ļoti labi", varēja lasīt otrā rītā laikraksta "Megafons" slejās:

"Ministrs briesmās! Draudi nonāvēt ārlietu ministru!"

"Četru tiesa!"

"Sazvērestību var likvidēt, atsaucot likumprojektu par ārvalstu politisko noziedznieku izdošanu."

"Šokējošs atklājums!"

"Daudz pārrunu izraisījis "Nacionālā Laikraksta" vakara numurā publicētais raksts:

Ārlietu ministrs sers Filips Ramons pēdējā laikā saņēmis vairākas draudu vēstules, kuras, acīmredzot, rakstījusi viena un tā pati persona. Šis vēstules ir tik nopietnas, ka ārlietu ministrs nevārēja atstāt tās bez ievērības, un tādēļ ministrs sola piecdesmit mārciņu lielu godalgu tam, kas atradis šo anonīmo vēstuļu autoru."

Šis ziņojums likās loti savāds, jo katra valsts darbinieka un diplomāta korespondencē katru dienu atrodama kāda anonīma draudu vēstule, un tādēļ "Megafons" jautā par tik neparasta ziņojuma iemesliem. Korespondents ieradās pat sera Filipa mājās, kur viņu loti laipni pieņēma.

—  Tā rīkoties, kā rīkojos es, saprotams, nav pieņemts, — sacīja galvenais ārlietu ministrs, atbildot uz mūsu korespondenta jautājumu, — bet šoreiz es rīkojos saziņā ar saviem biedriem parlamentā. Mums ir daži iemesli, lai nojaustu, kas slēpjas aiz šiem draudiem, un man jāpiebilst, ka šī lieta jau vairākas nedēļas atrodas policijas rokās. Te jums viena no vēstulēm, — sacīja sers Filips, izņemdams no portfeļa ārzemju papīra loksni, un viņš bija pat tik laipns, ka atļāva mūsu korespondentam viņu norakstīt. Vēstule bija bez datuma un uzrakstīta labā angļu valodas stilā. Lūk, vēstules teksts:

Jūsu ekselence!

Likumprojekts, ar kuru jūs gribat iepazīstināt parlamentu, ir netaisnīgs! Pēc šā likuma jāizdod ļaudis, kuri atraduši patvērumu Anglijā, kurā viņi glābjas no tirānu un despotu vajāšanas. Mums zināms, ka attiecībā uz šo projektu Anglijā ir divi dažādi uzskati, un no Jāšu ietekmes ir atkarīgs, vai šis projekts gūs galīgu likuma spēku. Bet par nožēlošanu esam spiesti brīdināt Jūs, Jūsu ekselence, ka, ja Jūsu partija neņems šo projektu atpakaļ, mēs būsim spiesti padarīt Jūs nekaitīgu, un ne tikai Jūs, bet arī katru, kas uzdrošinātos dot šim' projektam likuma spēku.

Paraksts: Četru tiesa.

—  Projekts, par kuru viņi runā, — teica sers Filips, — attiecas uz politisko noziedznieku izdošanu, un, ja opozīcijas partija nebūtu tik stipra, jau pagājušajā sēdē likums būtu pieņemts.

Sers Filips ilgi vēl skaidroja, ka šo projektu izsaucis kļūmīgais karaliskā nama stāvoklis Spānijā.

—  Ļoti svarīgi, — viņš teica, — ka ne Anglija, ne kāda cita valsts nedotu patvērumu propagandistiem, kuri gluži nekaitīgi svešai valstij, bet kuri ar savu darbību var sacelt visu Eiropu. Šai laikā līdzīgus projektus izskata visās Eiropas valstis, un pēc norunas tos vajadzēja publicēt vienā laikā jau pagājušajā gadā.

—  Kādēļ jūs šīm vēstulēm piegriežat tādu vērību? — jautāja ministram mūsu korespondents.

—  Tādēļ, ka mūsu slepenpolicijai, tāpat kā citu valstu policijai, zināms, ka ļaudis, kuri rakstījuši šis vēstules, tiešām nosprieduši darīt to, par ko viņi runā. Tā ir nopietna lieta! "Četru tiesa", kā parakstās šie jaudis, pazīstama visā Eiropā, bet mēs ļoti gribētu uzzināt, kas viņi īsti ir. Vai viņiem taisnība vai nē, tas vēl jautājums, bet viņi ir pārliecināti, ka mūsu tiesas ir bezspēcīgas: šie ļaudis jau nonāvējuši ģenerāli Treloviču, pakāruši franču armijas intendantu Konrādu apmēram simts policistu klātbūtnē, kuri bija viņus aplenkuši! Viņi nošāvuši Hermani de Blua viņa kabinetā par to, ka viņš ar savu filozofiju samaitāja jaunatni.

Pēc tam ārlietu ministrs nodeva mūsu korespondentam šā savādā kvarteta izdarīto noziegumu sarakstu.

Mūsu lasītāji droši vien atceras visas šīs slepkavības, bet savādi, ka līdz šai dienai visu zemju policijas tik stingri glabā noslēpumu par "Četru tiesu". Nevienam noziegumam nav bijis nekā kopēja ar otru, presē nekad nav parādījies nekāds apraksts par šīm slepkavībām, varbūt, lasot tos, kāds jau sen būtu atklājis šis savādās "tiesas" noslēpumu!

Tagad laikraksts "Megafons" var iespiest sešpadsmit slepkavību, kuras pastrādājusi šl "Četru tiesa", pilnīgu sarakstu.

—   Pirms diviem gadiem, — turpināja ministrs, — pēc de Blua nonāvēšanas kāda laimīga gadījuma dēl vienu no šiem "četriem" ievēroja slepenpolicists, kurš apliecināja, ka tas izgājis no de Blua nama; viņam sekoja trīs dienas, cerot kopā ar viņu notvert pārējos trīs, bet viņš beidzot ievēroja, ka viņam seko, un nolēma bēgt, kaut gan viņu jau aplenca kādā Bordo kafejnīcā, bet kamēr sprieda par viņa nonāvēšanu, viņš nošāva vienu policistu, divus žandarmus un nošāvās pats. Tad viņu nofotografēja un izsūtīja fotogrāfijas pa visu Eiropu, bet līdz šai dienai palicis noslēpums, kas viņš bijis, un pat viņa tautība palikusi nezināma.

—   Bet viņi atkal ir četri? — jautāja korespondents.

Sers Filips paraustīja plecus.

—  Viņi droši vien sameklējuši citu vai strādā trijatā zem vecā nosaukuma! — viņš teica.

Pēc tam ministrs piemetināja:

—   Es ar nodomu paziņoju presē par šo vēstuļu saņemšanu, pirmkārt, tādēļ, lai briesmas, kuras draud ne tikai man, bet ari katram sabiedriskam darbiniekam, kas nepaklausīs šā kvarteta iegribām, būtu tam zināmas, un, otrkārt, tādēļ, lai sabiedrība zinādama, kas mums draud, palīdzētu mums, ievērojot kārtību, un tā atvieglotu to pienākumus, kuriem jācenšas novērst turpmākās nelikumības.

Lai gan mūsu policija pielikusi visas pūles un darbojusies loti enerģiski, viņa neko nav panākusi, izņemot nepārtrauktu sakaru nodibināšanu ar visām policijas aģentūrām Eiropā.

Pievienojam pilnīgu "Četru tiesas" izdarīto slepkavību sarakstu ar visiem sīkumiem, kādi vien policijai ir zināmi. Atjauju iespiest šo sarakstu mēs dabūjām, pateicoties ārlietu ministrijas laipnībai.

Londonā, 7. oktobri.

Tomass Kutlers, drēbnieks, veikala īpašnieks. Atrasts miris, domājams, ka noslepkavots. Apgabala tiesas izmeklēšanas tiesnesis nāca pie sekojoša slēdziena: miris varmācīgā nāvē, noziedznieks nav atrasts. (Pec tam policija atklājusi slepkavības iemeslus. Kutlers, kura īstais vārds Bentvičs, bija diezgan pārticis cilvēks, bet cietsirdīgs strādnieku ekspluatators. Trīs reizes viņš tiesāts par savu kalpotāju apvainošanu, un turklāt policijai ir iemesls domāt par vēl nopietnāku šis slepkavības cēloni, kas attiecas uz Kutlera apiešanos ar saviem strādniekiem.)

Brisele, 28. februāri.

Džeks'Elermanis, prefekts. Nošauts ceļā no operas uz mājām. Elermanis bija pazīstams kā sabiedrisks cilvēks un liels uzdzīvotājs. Pec viņa nāves noskaidrojās, ka viņš izšķērdējis gandrīz pusmiljona franku no tautas fonda.

Setela (Kentusā) …oktobri.

Tiesnesis Andersons. Atrasts nošauts savā istabā. Andersonu trīs reizes apvainoja slepkavībā un tiesāja. Viņš bija Andersona sacelšanās vadonis cīņā starp Andersonu un Gorā.

Tris reizes tika atbrīvots un atzīts par nevainīgu. Nedrīkst piemirst, ka pēdējo reizi, kad viņu apvainoja laikraksta "Zvaigznes" izdevējā noslepkavošanā, viņš procesa beigās spieda roku visiem tiesnešiem un apsveica tos.

Ņujorkā, 30. oktobri.

Petriks Uzelčs. Pazīstams augļotājs un sabiedriskās naudas zaglis, bija kādu laiku pilsētas kasieris. Blēdīgā Ilguma par pilsētas bruģiem pirmais iniciators. Viņa noziegumus atklājis "Ņujorkas Laikraksts". Uzelču atrada pakārtu mazā mežiņā uz salas.

Tai pašā laikā visi domāja, ka tā ir pašnāvība.

Parīzē, 4. martā.

Desparda kundzē. Nožņaugta. Art šo gadījumu ilgi uzskatīja par pašnāvību, līdz policijas rokās nonāca dažādi interesanti sīkumi. Nekā laba nevar teikt par Desparda kundzi. Viņa bija pazīstama kā tirgotāja ar baltajām verdzenēm.

Parīzē, 4. martā (tieši pec gada).

Gabriels Lanfina kungs, satiksmes ministrs, atrasts nošauts savā kariete Buloņas mežā. Viņa kučieri arestēja, bet drīz atbrīvoja. Viņš zvērēja, ka nav dzirdējis ne šāvienu, ne sava kunga kliedzienu. Tajā laikā lija lietus un mežā bija maz laužu. (Bez šīm sarakstā bija vēl desmit citas slepkavības, visas līdzīgas iepriekš minētajām, ieskaitot

ari Treloviča un de Blua nonāvēšanu.).

***

Tās bija tiešām brīnišķīgas ziņas. Galvenais redaktors, sēdēdams» savā kabinetā, vēlreiz pārlasīja tās un sacīja:

— Loti, ļoti labi!

Redaktors Smits arī izlasīja rakstu otrreiz un no prieka un panākumiem nosarka.

Ārlietu ministrs lasīja šo rakstu gultā, malkodams tēju, bet pēc tam viebdamies mēģināja atcerēties, vai tiešām viņš tik daudz bija izstāstījis.

Francijas slepenpolicijas priekšnieks izlasīja visu telegrammās, kuras bija pārtulkotas no angļu laikraksta "Laiks", un dusmās sāka lādēt pļāpīgo angli, kas izjaucis visus viņa plānus.

Madridē, "Cafe de la Bair", ciniski un sarkastiski smaidīdams, Manfrēds lasīja izvilkumus no šā raksta trīs draugiem, no kuriem divi jautri iesmējās, bet trešais, smags un neveikls, sēdēja klusēdams, ar baiļu pilnām acīm.

2. nodaļa Uzticīgie biedri

Nevaru apgalvot, bet, liekas, Gladstons kādreiz teicis, ka nav nekā niknāka, briesmīgāka un bīstamāka par satrakotu avi, bet mēs no savas puses piebildīsim, ka nav atklātāka un pļāpīgāka cilvēka par diplomātu, kurš zaudējis pamatu zem kājām.

Katram cilvēkam, neskatoties uz ieradumu, kā saka, turēt muti un lauzties uz nosprausto mērķi ar visdažādākajām viltībām, kā pieņemts visos Eiropas valstu diplomātu korpusos, pienāk tomēr bridis, kad viņš aizmirst katru uzmanību un izturas kā vienkāršs mirstīgais. Kādēļ notiek tādas pārvērtības, līdz šim nav zināms, un jaudis, kuri nodarbojas ar psiholoģiju un operē ar milzumu zinātnisku faktu, līdz šim nevar šo procesu izskaidrot.

Sers Filips Ramons bija oriģināls cilvēks, un es šaubos, vai iespējams, ka šai pasaulē būtu spēks, kas varētu piespiest viņu mainīt spriedumu, kuru tas reiz devis un par kura taisnīgumu pārliecināts.

Seram Filipam bija dzelzs griba, viņš bija liela auguma, ar lielu zodu un lielu muti; viņa acīm bija tērauda spīdums, kāds sastopams vai nu slaveniem ģenerāļiem vai rūdītiem noziedzniekiem. Bet, neraugoties uz to, lai gan, zināms, neviens to nevarēja nojaust, sers Filips Ramons baidījās no tām sekām, kādas gaidāmas, ja viņa iedomātais plāns tiktu pieņemts.

Daudziem cilvēkiem ir varoņu izskats, bet īstenībā tie ir loti bailīgi; viņi smejas par briesmām, bet dvēseles dziļumos jūt muļķīgas nāves bailes.

Tiesas procesos vienmēr sastopami apraksti par līdzīgiem subjektiem.

Bet ārlietu ministrs bija gluži pretējs tips šiem ļaudīm, kaut arī arlielu fizisku spēku apveltītas personas nosauktu to par gļēvu tādēļ, ka viņš baidījies no nāves…

—  Ja projekta pieņemšana apdraud jūsu dzīvību, — teica premjerministrs seram Ramonam, sēdēdams ar viņu draudzīgā sarunā divas dienas pēc laikrakstu ziņojuma parādīšanās, —tad, kādēļ jūs neatsakāties no tā? Patlaban parlamentā ir daudz svarīgāki darbi, un mūsu sēdes drīz tiks pārtrauktas.

Visi ap galdu sēdošie tam piekrita.

—  Mums ir milzums iemeslu šā projekta atlikšanai. Vispirms jāapspriež koloniju jautājums, jo visa valsts ir tajā ieinteresēta.

—  Nē un nē, — ārlietu ministrs sita ar dūri uz galda, — es esmu jau nolēmis un mans projekts jāpieņem. Mēs nepildām Spānijai doto vārdu, darām pāri Francijai un citu draudzīgu valstu interesēm; es apsolu izvirzīt šo projektu un neatkāpšos, kaut ari man draudētu tūkstoš ienaidnieku.

Premjerministrs paraustīja plecus.

—  Piedodiet, ser Ramon, manu iejaukšanos, — teica klātesošais tieslietu ministrs, — bet es domāju, ka jūs esat rīkojies neuzmanīgi, informēdams tik plaši presi. Es zinu, mēs jau agrāk vienojāmies, ka šajā lietā jūs varat rīkoties pēc saviem ieskatiem, tomēr man nekad nav prātā nācis, ka jūs — kā to labāk izteikt? — izturēsieties tik vaļsirdīgi.

—  Mana, kā jūs izteicāties, ser Džordž, vaļsirdība nevar tagad noderēt par apspriešanas objektu, — stūrgalvīgi atbildēja Ramons.

Drīz pēc tam, kad finansu ministrs kopā ar jauno kancleru gāja pāri ielai, pēdējais norūca: "Vecais ēzelis", par ko Britānijas naudas glabātājs jautri pasmaidīja.

—  Taisnību sakot, — viņš teica, — Ramons tiešām ir loti grūtā stāvokli. Par "Četru tiesu" runā visos klubos, un kāds kungs, kuru es šodien satiku Karltona restorānā, pārliecināja mani, ka Ramonam tiešām draud nopietnas briesmas. Šis kungs runāja pavisam nopietni, viņš atgriezies no Dienvidamerikas un redzējis, kā tur rīkojušies šie ļaudis.

—  Un tas būtu?

—  Pirms astoņiem mēnešiem viņi pakāruši kādas mazas, aizmirstas republikas prezidentu. Vai nav tiesa, loti savāds gadījums? Nakts vidū viņi to izvilkuši no gultas, aizbāzuši tam muti, aizsējuši acis un nogādājuši pilsētas cietumā, kur tie dabūjuši caurlaidi, un pakāruši viņu pilsētas karātavās, bet paši aizbēguši.

Tieslietu ministrs spilgti iedomājās risku un grūtības šāda darba veikšanā, un gribēja kancleram jautāt par to sīkāk, bet viņus panāca cits parlamenta loceklis un aizveda kancleru sev līdzi.

Kad ārlietu ministrs savā karietē devās uz parlamentu, tauta skali to apsveica. Bet viņu tas neiepriecināja, jo viņš nebūt nedzinās pēc popularitātes, šie saucieni, kuri pierādīja, ka tauta saprot viņam draudošās briesmas, to kaitināja un aplēja kā ar aukstu ūdeni. Viņam patīkamāk būtu domāt, ka neviens netic šai "Četru tiesas" eksistencei, bet domas, ka tauta centīsies novākt tos no viņa ceļa, ministru iepriecināja. Viņam bija vienalga — būt vai nebūt populāram, bet viņš tomēr ticēja tautas nojautai.

Parlamenta kuluāros viņu ielenca vairāki viņa partijas locekli, tie bija satraukti un gribēja dzirdēt no viņa jaunas ziņas.

—  Paklausieties, ser Filip, —jautāja kāds. no tiem, resns un neveikls, — kas tās par draudu vēstulēm? Vai tiešām jūs piegriezīsiet tām vērību? Ari es savas karjeras laikā saņēmu pāris tādu vēstuļu.

Ministrs nepacietīgi devās projām no šīs grupas, bet Testers satvēra viņa piedurkni.

—  Paklausieties! —no jauna tas iesāka.

—  Ejiet pie velna! — skaidri pateica ārlietu ministrs un ātriem soliem devās uz savu kabinetu.

—  Cik nepatīkams raksturs šim cilvēkam! —teica Testers. —Jā, tas fakts, ka ar veco Ramonu iet uz leju. Kas par prieku piegriezt vērību tādām draudu vēstulēm? Ari es taču viņas saņēmu!

Vīriešu grupa, kas sēdēja smēķējamā istabā, apsprieda "Četru tiesas" jautājumu visprimitīvākajā veidā.

—        Vispār šī lieta nav tā vērta, lai par to tik daudz runātu, — teica viens no tiem dziļdomīgi.

—  Kaut kādi mistiski "četri" sacēluši kājās visas pasaules policiju!

—  Izņemot Vācijas, — pārtrauca viņu parlamenta loceklis Skots.

—  Ak, lūdzu, liksim Vāciju mierā, — lūdzoši sacīja pirmais sarunu biedrs.

—  Es vēlētos, Skot, lai mēs kaut vienu reizi varētu apspriest kādu lietu, kurā jūs neizceltu vācu iestāžu pārākumu.

—  Tas nav iespējams, —jautri piezīmēja Skots, sēzdamies savā iemīļotajā zirdziņā. —Atceraties, ka tērauda un dzelzs rūpniecība vien jau dod viņu strādniekiem par trīsdesmit trīs procentiem vairāk nekā mūsu.

—  Kā jūs domājat, vai Ramons ņems savu projektu atpakaļ? — jautāja cits parlamenta loceklis, pārtraukdams to.

—  Ramons? O, nē! Viņš drīzāk mirs, bet to nedarīs!

—  Tas viss ļoti savādi, — teica pirmais, un visi tam piekrita.

—  Sen pagājušos laikos, kad vecais Basko bija vēl jauns parlamenta loceklis, — un runātājs rādīja uz vecu, salikušu senatoru, kurš gāja uz savu vietu, — tai laikā…

—  Es domāju, ka vecais Basko jau sen atvaļinājumā, — pārtrauca to izklaidīgi cits.

—  Tai pašā laikā, — turpināja stāstītājs, — pirms sacelšanās Indijā…

—  Runājot par civilizāciju, nevar noliegt, — sajūsmā turpināja Skots, —ka Vācija sasniegusi to attīstības pakāpi, kurā…

—  Ja es būtu Ramona vietā, — runāja cits, — es zinātu, ko darīt! Es ietu uz policiju un teiktu: "Paklausieties…"

Šai brīdī atskanēja zvans, un visi parlamenta locekli izgāja koridorā.

Pēc sēdes pirmās daļas, kad viens no svarīgajiem jautājumiem bija jau apspriests, visi atkal atjaunoja pārtrauktās sarunas.

—  Es vienmēr esmu uzsvēris un vēlreiz atkārtoju, — teica kāds deputāts, —ka īstam valsts vīram galīgi jāaizmirst personīgās intereses.

—   Pareizi! — kāds izsaucās.

—  Jā, jāaizmirst personīgās intereses, — turpināja orators. — Pirmām un galvenām kārtām viņam jāstrādā dzimtenes labā! Vai atceraties, ko es teicu Beringtonam? Es viņam teicu: — Ministra darbībai vispirms jābūt akceptētai no deputātiem, kuru smalkā izpratne… nē… ne tā, kuru dziļā saprašana… nē… atkal ne tā… bet katrā ziņā, es viņam teicu un izskaidroju, kas ir ministra pienākumi, — nepārliecināti nobeidza orators.

—  Bet es… — gribēja iesākt cits, bet šai brīdī pienāca kurjers, turēdams paplāti, uz kuras bija zajpelēka aploksne.

—  Vai kāds no jums, kungi, nav pazaudējis šo aploksni? — viņš jautāja.

Viens no tuvāk sēdošajiem paņēma vēstuli un uzlika pensneju.

—   Parlamenta locekļiem, — viņš izlasīja un paskatījās citos.

—  Tā droši vien ir kādas sabiedrības reklāma, — teica resnais kungs, — es saņemu tādas simtiem un pirms dažām dienām…

—  Varbūt lūgums pēc patenta, — nenocietās otrs, — es saņemu tādus katru ritu. Pagājušajā nedēlā kāds kungs piesūtīja man…

—  Izlasiet taču vēstuli, — kāds lika priekšā, un pļāpa viņu paklausīja. Viņš izlasīja dažas rindas un briesmīgi nosarka.

—   Lai esmu nolādēts, — viņš norūca un sāka lasīt skali:

—r Pilsoņi!

Valdība nodomājusi pieņemt jaunu likumu, kas nodotu viņas varā labākos ļaudis, kuri izredzēti par savas dzimtenes glābējiem. Mēs jau paziņojām ministram, kura rokās atrodas šis projekts, ka, fa viņš neatteiksies no tā, tad mēs viņu nogalināsim.

Negribēdami izlietot šo galējo līdzekli un pazīdami ministru kā godīgu un drošu cilvēku, mēs visiem spēkiem cenšamies darit tā, lai spriedums nebūtu jāizpilda, un tādēļ lūdzam visus parlamenta locekļus izmantot savu ietekmi, lai piespiestu ministru ņemt šo projektu atpakaļ. Ja mēs būtu vienkārši slepkavas vai anarhisti, mums būtu viegli, paliekot nesodītiem, atriebties visiem parlamenta locekļiem, bet mēs to negribam, un kā pierādījumam, ka mūsu draudi nav vienkāršs joks, mēs lūdzam paskatīties zem galda, kas atrodas šajā istabā pie loga; tur jūs atradīsit bumbu, kura ir pietiekoši spēcīga, lai uzspridzinātu šis pils lielāko dalu.

(Paraksts) Četru tiesa.

P.S. Mēs nepielikām bumbai degli, tādēļ to var aizskart bez kādām briesmām.

Visi nobāla, lasot šo vēstuli, jo stils bija loti pārliecinošs, un visi negribot pagrieza skatienus pret logu. Jā, tiešām, tur zem galda bija kaut kas melns, četrstūrains, no kā visi likumdevēji neviļus nodrebēja.

Mirkli viņi stāvēja kā sakalti, tad pēkšņi metās uz izeju.

***

—  Kas tā par mistifikāciju? — jautāja premjerministrs uz ātru roku atsauktajam ekspertam, bet tas tikai raustīja plecus.

—  Viss uz mata tā, kā rakstīts vēstulē, — viņš sacīja.

—  Un bumba…

—   Bija pietiekoši spēcīga, lai uzspertu gaisā visu parlamentu, ser, — atbildēja eksperts.

Premjers ar rūpju pilnu seju sāka solot pa kabinetu. Piegājis pie loga, no kura bija redzama terase, viņš ieraudzīja uz tās politiku grupu, kuri runāja visi reize un stipri žestikulēja.

—   Jā, tas ir loti, ļoti nopietni, loti, loti nopietni, — viņš pie sevis norūca un skali teica: — Mēs esam tik daudz runājuši, ka varam turpināt ari tālāk. Sniedziet laikrakstiem ziņojumu par šīsdienas notikumu, varat pat dot viņiem vēstules tekstu.

Viņš pazvanīja, un ienāca viņa sekretārs.

—   Rakstiet komisāram, — teica premjerministrs, — un piesoliet tūkstoš mārciņu lielu godalgu tam, kas palīdzēs arestēt to, kas nolika bumbu, apsoliet pilnīgu neaizskaramību, ja ziņotājs izrādītos līdzdalībnieks.

Sekretārs izgāja, bet policijas eksperts gaidīja.

—  Vai jūsu ļaudis konstatējuši, kā bumba te nokļuvusi?

—   Nē, ser, lai gan visus dežūrējošos policistus pa vienam nopratināja. Viņi apgalvo, ka neviens svešinieks nav iegājis un nav izgājis no parlamenta.

Premjerministrs domīgi kodīja lūpas.

—  Pateicos, — viņš teica, un eksperts aizgāja.

Terasē šai laikā norisinājās dzīvas sarunas:

—   Es stāvēju pavisam tuvu, — runāja resns, iespaidīga izskata kungs, — un, goda vārds, — patlaban kļūstu gluži stīvs, par to domājot! Atceraties, Mellin? Es runāju par ministra pienākumiem.

—   Es jautāju kurjeram, — runāja cits, — kurš pienesa vēstuli: — Kur jūs to atradāt? — Uz grīdas, ser, viņš atbildēja. Es domāju, ka tas ir lūgums pec patenta, un negribēju to atplēst, bet kāds…

—   Tas biju es, — lepni atzinās resnais kungs, — atceraties, es vel teicu…

—  Nu jā, jūs, — tas piekrita.

—   Es atvēru vēstuli un, izlasījis pirmās rindas, teicu: — Lai esmu nolādēts —, pēc tam izlasīju visu vēstuli un uzreiz nevarēju izprast, tas ir…

***

Oksfordstrltas ielas kafejnīcā tris pirmās rindas krēslus ieņēma vienu pēc otra. Pusastoņos atnāca Manfrēds, pieklājīgi ģērbies, astoņos ieradās Poikarts, līdzīgs diezgan bagātam cilvēkam vidējos gados. Pusdeviņos ienāca Gonzaless un, visskaidrākā angļu valodā pieprasījis programmu, nosēdās starp abiem draugiem. Tajā bridi, kad galerija kliegdama aplaudēja patriotiskai dziesmai, Manfrēds smaidīdams pievērsās Leonam un teica:

—  Es visu izlasīju vakara laikrakstā. — Leons ātri pamāja.

—  Tikko neiznāca nepatikšanas, — viņš mierīgi teica. — Kad es iegāju parlamentā, kāds sacīja: —Es domāju, ka vecais Basko jau sen atvaļinājumā —, un viens no tiem tik tikko nepienāca ar mani parunāties.

3. nodaļa Tūkstoš mārciņu godalga

Ja mēs teiksim, ka Anglija bija, kā rakstīja laikraksti, līdz pamatiem satricināta no neparastā notikuma parlamentā; tad tā būs tīra patiesība. ,

Pirmās ziņas par "Četru tiesu" tika uzņemtas ar saprotamu neuzticību, īpaši no to laikrakstu puses, kuri nokavēja šo ziņojumu.

Tikai "Megafons" pareizi saprata, cik nopietnas briesmas draudēja ministram, kura rokās atradās zināmais projekts. Bet tagad pat visneticīgākajam cilvēkam bija jāatzīst ziņojuma svarīgums. Raksti par "bumbu" pildīja visas valsts laikrakstu slejas, un pēdējais "Četru tiesas" drošsirdīgais darbs kļuva zināms visā pasaulē.

Gluži neticami stāsti par šim personām, kuras atkal sacēlušas tādu sensāciju, parādījās katru dienu, un kur vien satikās ļaudis, citu sarunu tiem nebija kā par savādo kvartetu, kurš acīmredzot turēja savās rokās iespaidīgu cilvēku dzīvi. Nekad vēl publikas fantāzija nebija tā satraukta un baiļu pārņemta kā šajās divās dienās pēc "Tukšās bumbas", kā to zīmīgi nosauca kāds žurnālists, atrašanas parlamentā. Visi bija pārliecināti, ka "Četru tiesa" draud tikai vienam cilvēkam. Ar milzīgu interesi visi domāja un runāja par viņu pirmo brīdinājumu. Bet fakts, ka draudu vēstule bija sūtīta no kādas mazas franču pilsētiņas, un tātad briesmas nebija tik tuvu, mazliet nomierināja prātus. Tie bija tādu cilvčku prātojumi, kuri vāji pārzināja ģeogrāfiju un neaptvēra, ka Francijas krasts nav tālāk par kuru katru angļu pilsētu.

Beidzot uztraukums pārņēma arī galvaspilsētu.

— Jo katrs pretimnācējs, — sprieda londonietis, bailīgi raudzīdamies apkārt, — var būt viens no "četriem", bet mēs to pat iedomāties nevaram. — Milzīgi sludinājumi ar lieliem melniem burtiem parādījās uz visām māju sienām un aizņēma visus stabus.

1000 mārciņu godalga

"18. augustā ap pulksten četriem pēcpusdienā parlamenta locekļu smēķējamā istabā viens vai vairāki ļaundari nolikuši bumbu, un, tā kā ir iemesls domāt, ka vainīgais vai vainīgie ir noziedznieku organizācijas locekli, kura saucas "Četru tiesa", kuru apcietināšanas pavēle tika izdota, pamatojoties uz viņu izdarītajām slepakavībām Londonā, Ņujorkā, Parīzē, Sietlā (Amerikas Sav. Valstis), Barselonā, Tomskā, Belgradā, Kristiānijā, Kentonā un Karakasā, valdība pasludina, ka augstākminēto godalgu izsniegs katram, kas paziņos drošus norādījumus, kur atrodas viens vai visi četri noziedznieki. Turklāt uzrādītājam tiek garantēta pilnīga neaizskaramība, un godalgu izsniegs pat šīs organizācijas loceklim ar noteikumu, ka viņš nav piedalījies augstāk pieminētajās slepkavībās.

(Paraksts) Ridejs Mintgomeri, iekšlietu ministrs. Dž. B. Kelforts, policijas komisārs (seko 16 "Četru tiesas" izdarīto slepkavību saraksts)."

Cauru dienu pūlis drūzmējas ap šiem sludinājumiem un runāja par lielo godalgu.

Šis uzsaukums bija gluži savāda rakstura, pie kāda Londonas iedzīvotāji nebija pieraduši.

Viņā nebija uzrakstītas meklējamo noziedznieku pazīmes, nebija pat parasto piezīmju kā: "Kad apvainoto redzēja pēdējo reizi, viņš bija ģērbies zilos svārkos, galvā vilnas cepure, ap kaklu raiba kravate," un citas svarīgas īpašības, kuras nepieciešamas noziedznieka atklāšanai.

Tās bija četru cilvčku medības, kurus neviens nebija skaidri redzējis, malduguņu gūstīšana un neredzamu ēnu tveršana.

Slepenpolicists, un policijas uzraugs Jalmuts, ļoti atklāts cilvēks (viņš reiz droši atbildēja kādam no karaliskā nama, ka viņam, Jalmutam, mugurā nav acis), bez ceremonijām izteica parlamenta komisāram savas domas par šo sludinājumu:

—  Nevar notvert ļaudis, par kuriem mums nav nekāda priekšstata, tāpat kā nav iespējams tādos apstākļos viņus meklēt! Mēs, piemēram, pat nezinām, vai tie ir vīrieši vai sievietes, varbūt ķīnieši, varbūt nēģeri! Mums nav zināma pat viņu tautība. Noziegumus viņi izdarījuši visās pasaules malās! Viņi nav francūži, jo nonāvējuši cilvēku Parīzē, un nav amerikāņi, jo nožņauguši tiesnesi Andersonu.

—  Bet te ir viņu rokraksts, — teica komisārs, rādīdams vēstuļu sainīti.

—  Parastais latiņu raksts, kaut gan tā var būt viltība no viņu puses. Bet, ja arī ne? Jo nav taču nekādas starpības starp francūža, spānieša, portugāļa, itālieša, amerikāņa jeb kreola rokrakstu. Bet kā var zināt, ka šis rokraksts īsts?

—  Ko jūs līdz šim esat darījuši? — jautāja komisārs.

—  Mēs arestējām visas aizdomīgās personas, apstaigājām visas priekšpilsētas, izkratījām zemākās šķiras spēju namu, kur atradām daudz armēņu, bet… — un slepenpolicista seja kļuva bēdīga. Visticamākais, ka viņi atrodami labākajās viesnīcās, kaut gan esmu pārliecināts, ka viņi dzīvo atsevišķi un satiekas kādā slepenā vietā pāris reižu dienā.

Slepenpolicists apjuka un sāka bungot pa galdu, pie kura tas sēdēja kopā ar priekšnieku.

—  Mēs izsaucām no Parīzes de Kurvilu, — turpināja slepenpolicists, — viņš pamatīgi apskatīja katru, kas atrodas Sošo, viņš satikās ar savu palīgu, kurš dzīvo starp šiem ļaudīm, un tas apgalvoja, ka personu, kuras mēs meklējam, tur nav, un es viņam ticu!

Komisārs skumji palocīja galvu.

—  Parlamentā visi ir briesmīgi uztraukti, — viņš teica,«— neviens nezina, kas var gadīties!

Misters Jalmuts nopūtās, piecēlās un ņēma cepuri.

—  Neko teikt, labas dienas mums gaidāmas, — viņš norūca.

—  Ko domā tauta? — jautāja komisārs.

—  Vai jūs lasījāt laikrakstus?

Komisārs paraustīja plecus.

—  Laikrakstus? Kas tagad piegriež vērību tam, kas iespiests laikrakstu slejās? — viņš dusmīgi teica.

—  Pirmkārt es, — mierīgi atbildēja slepenpolicists. — Laikraksti gandrīz vienmēr izsaka sabiedrības domas, un visideālākais laikraksts, pēc manām domām, ir tas, kuru izlasījusi, publika teiks: — Jā, te ir pareizi rakstīts, te ir taisni tas, ko mēs visu laiku uzsveram.

—  Bet vai jums ir gadījies dzirdēt publikas domas?

• Jalmuts apstiprinoši pamāja ar galvu.

—  Es šovakar sēdēju Haidparkā un sarunājos ar kādu kungu, kas acīmredzot bija bagāts cilvēks un ne visai liels mulkis. "Ko jūs domājat par "Četru tiesu"?" es jautāju. "Tā ir ļoti savāda lieta, — viņš atbildēja. — Bet vai viņa tiešām ir tik nopietna pēc jūsu domām?", un šajā jautājumā, — nobeidza policijas virsnieks, — skaidri jūtams, ko sabiedrība domā par šo lietu.

Kaut gan policijas departamentā valdīja nospiests garastāvoklis, bet redakcijās, gluži otrādi, visi drebēja priecīgā satraukumā: kāda neparasta, interesanta vēsts, to var sadalīt vairākās daļās, piepildīt vairākas slejas, uzlikt milzīgu virsrakstu, izlaist ekstra lapas, ilustrēt, un beigu beigās, ietvert garā gabalā statistikas nodaļā!

"Vai tie nav pravieši?", jautāja laikraksts "Komēta" un pats centās to pierādīt. Laikraksta "Vakara Gaismas" redaktors, kuram patika fantazēt, atcerēdamies sešdesmitos gadus, jautāja, vai tikai tā nav vendeta, un turklāt runāja ari par "Korsikas brāļiem".

"Megafons" stūrgalvīgi turējās pie "Četru tiesas" vēstures un pildīja veselas lappuses ar tās noziegumu sīkumiem. Viņš atrada veselus apputējušu papīru kalnus, Eiropas un Amerikas ziņas, ar nodomu atrast katras slepkavības visus sīkumus. Viņš ievietoja nonāvēto ģīmetnes un viņu dzīves aprakstus un, neattaisnodams "četru" darbības, centās labvēlīgi apgaismot viņu upuru dzīvi. "Megafons" apgājās ļoti uzmanīgi ar to milzumu ziņu, kuras sūtīja uz redakciju, jo melu ziņa, ja tā neinteresanta, paliek nepamanīta, bet ja tā ar savu raksturu modina vispārēju interesi, tad viņa noved laikraksta konkurentus līdz augstākajai dusmu pakāpei.

Tūkstošiem anekdošu par "Četru tiesu" lējās kā upe visos laikrakstos. Katrs līdzstrādnieks, katrs literāts, vārdu sakot, visi rakstīt pratēji, uzskatīja savas ziņas par visdrošākām un kā apburti pēkšņi atcerējās, ka viņi "četrus" vienmēr tuvu pazinuši.

"Kad es biju Itālijā," — rakstīja "Nāc atkal" autors (viss izdevums maksāja piecus šiliņus), — "es dzirdēju daudz jauna par šiem asinskāriem ļaudīm," vai "Neviena cita vieta Londonā nevar būt tik droša paslēptuve šiem neliešiem kā tāds un tāds skvērs," — rakstīja otrs, kura visiem manuskriptiem bija paraksts "Kolinss".

Šis skvērs bija slavens Kārla II valdīšanas laikā.

—  Kas ir šis Kolinss? — jautāja "Megafona" galvenais redaktors savam palīgam.

—  Saņem par rindām, — atbildēja nogurušais palīgs, — viņš raksta policijas ziņojumus par ugunsgrēkiem, aprakstā tiesas izmeklēšanas utt. Pēdējā laikā viņš ķēries pie literatūras un apraksta dažādus aizmirstus Londonas kaktus, raksta ari poēmas par ievērojamu cilvēku kapiem.

Visās redakcijās norisinājās viens un tas pats. .Katram jaunieradušamies slepenpolicistam, katrai jaunai ziņai bija šausmīgas traģēdijas raksturs, kas pārņēma visu prātus. Visi politiskie apskati bija pilni stāstu par "Četru tiesu".

Viņu dēl pat attaisnoja nakts uzdzīvi un žūpību.

—  Mans dels bija vienmēr godīgs, — ar asarām acīs stāstīja kāda jaunekļa māte, — bet šo briesmu lasīšana par četriem svešiniekiem to padarījusi par tādu, — un tiesnesis nosprieda, ka, ņemot to verā, jauneklis attaisnojams.

Spriežot pēc ārienes, sers Filips Ramons, visvairāk ieinteresētais šajā jautājumā, bija vienaldzīgāks par visiem.

Viņš atteicās satikties ar reportieriem, izvairījās runāt par slepkavību, ar ko viņam draudēja pat ar premjerministru, un, atbildot uz vēstulēm, kuras tas saņēma no visām zemeslodes dalām un kurās tika augstu vērtētas un lielītas viņa labās īpašības, viņš iespieda laikrakstā "Rita Pasts" paziņojumu, kurā lūdza visus savus korespondentus parādīt viņam laipnību un neuzbāzties vairs ar šiem sūtījumiem, jo ar tiem jau pilns viņa papīrgrozs.

Viņš nosprieda pat atklāti paziņot savu nodomu pieņemt projektu, lai notiktu, kas notikdams, bet nedarīja to, baidīdamies, ka viņam varētu pārmest dzīšanos pēc oriģinalitātes. Pret Jalmutu, kuram bija uzdots apsargāt ārlietu ministra personu, sers Ramons bija loti laipns un neslēpa pat šim veiklajam policistam to uztraukumu, kādā jādzīvo cilvēkam, kuram vienmēr jābaidās par savu dzīvību.

—  Kā jūs domājat, — jautāja ministrs, — vai tiešām man draud briesmas?-

Policists, kurš bija stingri pārliecināts par policijas māku, mierināja to.

Kādēļ, —domāja Jalmuts, —baidīt cilvēku, kurš jau tāpat līdz nāvei nobiedēts? Ja ar vinu nekas nenotiks, viņš būs pārliecināts, ka man taisnība, bet ja… tad viņam nebūs iespējas nosaukt mani par meli.

Jalmuts ar sevišķu interesi novēroja seru Filipu un pat neslēpa to;'reiz ministrs sajuta policista pētošo skatienu un asi jautāja:

—  Jūs droši vien brīnāties, ka es, zinādams draudošās briesmas, turpinu uzstāties par projektu, bet es jūs vēl vairāk izbrīnīšu sacīdams, ka šis briesmas es nevaru iedomāties. Nekad vēl dzīvē es neesmu izjutis fiziskas sāpes un, lai gan man vāja sirds, es nekad neesmu slimojis. Kas ir nāve? Kādas ciešanas vai mieru tā dos, par to man nav nekādas jēgas. Es piekntu kāda senlaiku filozofa mācībai, ka nāves bailes ir neattaisnojama ielaušanās nākotnē un ka mums nav nekāda iemesla domāt, ka pēc nāves mūsu stāvoklis kļūs ļaunāks par tagadējo! Es nebaidos mirt, nebaidos nāves.

—  Jums pilnīga taisnība, ser, — viņam līdzjūtīgi atbildēja slepenpolicists, kurš absolūti nekā nesaprata un necentās iedziļināties filozofiskos jautājumos.

—  Bet tomēr, — turpināja ministrs (viņš tagad sēdēja savā kabinetā), — ja es skaidri nevaru iedomāties sadalīšanās procesu, es, no otras puses, skaidri redzu un pat jūtu, cik nepareizi ir neturēt ārvalstīm doto solījumu, es negribu palielināt dažādas grūtības aiz bailēm no kaut kā, kas var izrādīties par tīro nieku!

Ar šo spriedumu pietiek, lai saprastu, kādēļ opozīcijas partija sauca ministra prātu par "kaitīgu".

Inspektors Jalmuts klausījās* serā Filipā acīmredzot ar lielu interesi un lauzīja galvu, gribēdams saprast viņa domas.

—  Es izlietoju, ser, visus iedomājamos līdzekļus, — viņš sacīja pēc ministra filozofiskajiem prātojumiem, — un ceru, ka jums nekas nav pretī, ja vienu vai divas nedējas mani ļaudis jums sekos. Es izlūdzos jūsu atļauju atstāt parlamenta ēkā, kamēr jūs tur atrodaties, pāris policistu un, zināms, daudz lielāku skaitu es novietoju ārlietu ministrijas namā.

Sers Filips atļāva to dailt, un vēlāk, kad viņi ar slepenpolicistu brauca slēgtā karietē uz parlamentu, viņam kļuva saprotams, kādi velosipēdisti ielenca viņu no visām pusēm, un kāpēc tūlīt pēc viņa parlamenta sētā iebrauca divas karietes.

Sēdes laikā, kad parlamenta zāle bija pilna, sers Filips piecēlās un paziņoja, ka pēc nedējas vai pareizāk pēc desmit dienām viņš otrreiz lasīs projektu par visu politisko noziedznieku izdošanu ārvalstu valdībām.

***

Tajā pašā vakarā Manfrēds satika Gonzalesu "Kristālpalasa" alejā un sāka runāt ar viņu par šā parka burvīgo apgaismojumu naktī.

Kavalērijas pulka orķestris spēlēja Tanheizera uvertīru, un viņi runāja par mūziku.

—  Kas ar Teriju? — jautāja Manfrēds.

—         Poikarts viņam šodien rāda pilsētas ievērojamākās vietas. — Un abi iesmējās.

—  Un tu? — jautāja Gonzaless.

—  O, es pavadīju ļoti interesanti šo dienu, — atbildēja Manfrēds. — Es satiku parkā apbrīnojami naivu slepenpolicistu, kurš man jautāja, ko es par mums domājot!

Gonzaless kaut ko piezīmēja par atskaņoto melodiju, Manfrēds piekrītoši palocīja galvu un sāka svilpot.

—  Jūs esat gatavi? —jautāja Gonzaless mierīgi.

Manfrēds atkal palocījās un turpināja klusi svilpot. Pie pēdējā akorda viņš beidza svilpot un sāka aplaudēt līdz ar citiem.

—  Es jau noīrēju namu, — viņš teica, turpinot aplaudēt. — Vislabākais mums novietot tur "visu", — Manfrēds paskatījās un atkārtoja: — Gandrīz visu.

Šajā brīdī orķestris sāka spēlēt himnu, viņi abi piecēlās un noņēma cepures.

Pūlis sāka izklīst, un Manfrēds ar draugu arī devās prom.

Tūkstoš daudzkrāsainu spuldžu apgaismoja alejas.

—  Šoreiz mēs iesim pa citu ceļu? — jautāja Gonzaless.

—  Saprotams, — apstiprināja Manfrēds.

4. nodaļa Sagatavošanās

Kad kādā laikrakstā parādījās sludinājums, ka "pārdod vecu, sen ierīkotu gravieru darbnīcu ar gluži jaunām iericēm un lielu ķīmisku preparātu krājumu", katrs, kam bija sakari ar spiestuvēm un izdevniecībām, izlasījis šo sludinājumu, teica: "Tā droši vien Oteringtona firma."

Ar šo darbu nepazīstams cilvēks gravieru darbnīcu iedomājās kā zāģu, dzelzs formu, dēju un spoži degošu lampu kopojumu; bet šā darba pazinējiem gravieru darbnīca ir vieta, kur mākslas darbus fotografē uz cinka platltēm iespiešanai.

Labi informēti izdevēji zināja, ka Oteringtona firma ir vissliktākā, tā ražo parastas bildītes un pārdod tās par lielu naudu.

Oteringtona gravieru firmu tiesa apķīlāja jau pirms trīs mēnešiem, bet vai tādēļ, ka tā atradās pašā pilsētas nomalē vai sabojāto mašīnu dēl (tas pierāda, ka pat tiesneši sludinājumos ne vienmēr runā taisnību), līdz šim laikam tai nebija pieteicies neviens pircējs.

Sarunā ar firmas pilnvaroto Manfrēds uzzināja, ka šo fabriku var nomāt jeb pirkt un ka var tūlīt sākt tajā rīkoties; turklāt viņš uzzināja, ka augšā atrodas telpas, kuras agrāk apdzīvojuši īpašnieki, un ka jāuzrāda baņķiera apliecība kā maksāšanas garantija.

—  Kāds savāds cilvēks, — teica par viņu pilnvarotais kreditoru sapulcē, — viņš iedomājas, ka var kjūt bagāts, iespiežot uzņēmumus no Muriljo gleznām un pārdodot tos. Viņš saka, ka šajā nolūkā dibināšot sabiedrību un tūlīt pēc tam pirkšot fabriku.

Un tiešām, tajā pašā dienā Tomass Brauns, muižnieks Arturs V. Reits, mākslinieks Džemss Selkirkss, finansu aģents Andrejs Kohens un mākslinieks Džemss Litčs uzrakstīja lūgumu tirdzniecības komitejai — sastādīt viņu akciju sabiedrību fotogrāfu un gravieru iestādes ierīkošanai, un paziņoja, ka viņi iemaksā zināmu summu, kā noteikts.

Starp citu, jāaizrāda, ka Manfrēds bija labs mākslinieks, un piecas dienas pirms projekta lasīšanas parlamentā šī jaunā sabiedrība ieņēma jaunās telpas, lai sāktu tur rīkoties.

—  Pirms daudz gadiem, kad es pirmo reizi iebraucu Londonā, es pārliecinājos, ka visvieglāk paslēpties, iestājoties kādā sabiedrībā. Vārds "sabiedrība" skan nopietni, bet direktora gods novērš visas aizdomas un rada cieņu, —sacīja Manfrēds.

Gonzaless iespieda tris sludinājumus: pirmo —ka "mākslas uzņēmumu sabiedrība" iesāk darbību pirmajā oktobri, otro, ka strādniekus nepieņem, un trešo, ka aģentus pieņem tikai pēc vienošanās un vēstules lūdz adresēt uz direktora vārdu.

Tirgotava bija ielas pusē, balkona pusē bija mazs pavisam nolaists dārziņš. Apakšstāvs, kurā agrāk atradies kantoris, tagad bija pilns ar vecām mēbelēm un papīriem.

Sienās bija nišas, dažas — pilnas vecām nospiedumu platltēm, citas — ar katalogiem un dažādiem citiem nevajadzīgiem krāmiem, kādus mēdz slēpt kalpotāji, kuri kārtīgi nesaņem algu.

Pirmajā stāvā agrāk bijusi darbnīca, otrajā — noliktavas, bet trešais stāvs bija visievērojamākais, jo tur atradās milzīgas mašīnas, spuldzes ar reflektoriem un citi nopietni instrumenti.

Trešajā stāvā bija trīs mazas istabas, kurās agrāk dzīvojis īpašnieks.

Divas dienas pēc līguma noslēgšanas vienā no šim istabām sēdēja visi "Četru tiesas" locekji.

Togad bija agrs rudens; auksts, miglains lietus sitās logā un kamīna liesmas darīja istabu piemīlīgāku. No istabas bija iztīrīti visi netīrumi, viņā bija ievietotas vislabākās mēbeles, bet uz galda bija bagātīgas brokastis.

Gonzaless lasīja mazu sarkanu grāmatu, viņam bija zelta pensnejs. Poikarts kaut ko zīmēja, bet Manfrēds smēķēja garu, smalku cigāru un lasīja ķīmisko vielu noliktavas cenu rādītāju.

Terijs jeb, kā viņu parasti sauca, Saimonts viens pats sēdēja pie uguns un nedarīja neko. Viņš lauzīja pirkstus un izklaidīgi raudzījās liesmās.

Sarunas ritēja ar pārtraukumiem, tā tas vienmēr novērojams pie cilvēkiem, kuru galvas pilnas dažādu domu.

Terijs negaidot vērsa uz sevi visu uzmanību. Atri atiedams no uguns, viņš aši jautāja: —Vai jūs vel ilgi mani te turesiet?

Poikarts beidza zīmēt un sacīja:

—  Viņš šodien jautā to jau trešo reizi.

—  Runājiet spāniski! — Terijs uzbudināts iebrēcās, — es esmu noguris no šis jaunās valodas, es to nesaprotu tāpat, kā nesaprotu jūs!

—   Tev jāpagaida, kamēr viss būs kārtībā, — atbildēja Manfrēds ar andalūziešu akcentu, — tas tev jau tika teikts!

Terijs nopūtās un atkal devās pie uguns.

—  Es esmu noguris no šīs dzīves, — viņš drūmi runāja, — es gribu būt brīvs, gribu atgriezties Grecā, kur es pats biju sev kungs! Kā es nožēloju, ka aizbraucu no turienes!

—  Es arī, — atbildēja Manfrēds, — lai gan priekš tevis labāk, ka es to sevišķi nenožēloju.

—  Kas jūs esat? — iebrēcās atkal Terijs pēc neilgas klusu ciešanas.

—   Kas jūs esat? Kādēj jūs gribat nonāvēt? Vai jūs esat anarhisti? Cik jūs par to saņemat? Es gribu visu zināt!

Ne Poikarts, ne Gonzaless, ne Manfrēds, neviens neapvainojās par Terija dusmīgo jautājumu.

Gludi noskūtā Gonzalesa seja priekā nodrebēja un viņa aukstās, zilās acis pievērās.

—  Lieliski, lieliski, — viņš teica, novērodams Terija sejas izteiksmi.

—  Ass deguns, šaurs zods un articolurum seipsos torquentum sonus; quemitus; muquetusejue paseems explantis.

Fizionomists vēl ilgi turpināja runāt, bet Terijs pietrūkās kājās un piegāja pie galda.

—  Kā es varu zināt, — viņš lēni iesāka, — kas jūs esat? Cik jūs saņemat naudas? Es gribu zināt, kādēļ jūs mani te turat kā gūstekni un neļaujat ne ar vienu runāt, kas zina manu valodu? Kādēļ neļaujat lasīt laikrakstus, iet uz pilsētu? Jūs neesat no Spānijas, bet visi labi runājat spāniski, lai gan esmu pārliecināts, ka jūs neesat no tās zemes, kuru es tā mīlu. Jūs gribat, lai es kādu nonāvēju, bet nesakāt, kā to izdarīt.

Manfrēds piecēlās un uzlika roku Terijam uz pleca.

—    Terij, —viņš teica, —es lūdzu, esi pacietīgs! Es vēlreiz tev apgalvoju, ka mēs nenonāvējam naudas dēļ. Katram no šiem kungiem, kurus tu redzi, ir savi īpašumi, kuru vērtība pārsniedz sešus miljonus, bet es esmu vel bagātāks! Mēs nonāvējam un nonāvēsim tādēļ, ka katrs no mums cietis no netaisnības, kuru likums nesoda, un ja… — viņš attapās, cieši lūkojās ar savām pelēkajām acīm spānietī un tad laipni nobeidza: — un ja mēs nonāvēsim tevi, tad tas būs mūsu pirmais netaisnais darbs!

Terijs gluži bāls, un vai elpu zaudēdams, piespiedās pie sienas. Viņš bija līdzīgs vilkam, kurš gatavs mesties virsū savam ienaidniekam, viņš dusmīgi un ar aizdomām raudzījās viņos.

—  Mani, mani, — viņš čukstēja, — nonāvēt mani?

Neviens nekustējās, izņemot Manfrēdu, kurš atkal uzlika roku uz viņa pleca.

—  Jā, — viņš apstiprināja, —tevi! Tas būtu kaut kas jauns, jo mēs nekad neesam nonāvējuši nevainīgu cilvēku, un nonāvēt tevi būtu netaisnīgi.

Poikarts ar nožēlu paskatījās uz Teriju.

—  Lūk, kādel mēs izraudzljām tevi, — viņš teica, — jo vienmēr jābaidās nodevības, bet mēs domājām, ka tu esi labāks par citiem!

—  Saproti, — mierīgi viņu pārtrauca Manfrēds, — ka neviens mats nenokritīs no tavas galvas, ja tu būsi mums uzticīgs; tu saņemsi lielu atlīdzību un varēsi dzīvot bez rūpēm; atceries meiteni Grecā.

Terijs atkal apsēdās un, āizsmēķējot papirosu, viņa rokas drebēja.

—  Mēs dosim tev vairāk brīvības, tu varēsi katru dienu pastaigāties, bet pēc dažām dienām mēs atgriezīsimies Spānijā. Granādas cietumā tevi sauca par "kluso cilvēku", mēs ceram, ka ari tagad tu būsi tāds.

Pēc tam spānietis atkal neko nesaprata no viņu sarunas, jo viņi sāka runāt angliski.

—  Viņš mums nesagādā nekādu rūpju, — teica Gonzaless, — un tagad, kad mēs esam apģērbuši viņu kā angli, pūlis vairs nepiegriež viņam vērību. Viņš negrib katru dienu dzīt bārdu, bet tas ir nepieciešami, labi vēl, ka viņš ir blonds. Es viņam neļauju uz ielas sarunāties, un par to viņš bieži skaišas.

Pēc tam Manfrēds sāka runāt par nopietnākām lietām.

—   Es viņam sūtīšu vēl divus brīdinājumus, un viens no tiem jānodod viņam no visām pusēm apsargātajā kabinetā. Viņš ir drošsirdīgs cilvēks!

—   Bet kas ar Garsiju? — jautāja Poikarts.

Manfrēds iesmējās.

—  Es redzēju viņu svētdienas vakarā: skaists sirmgalvis un ļoti dedzīgs runātājs. Es sēdēju mazajā zāle tajā laikā, kad viņš loti pārliecinoši franču valodā aizstāvēja cilvēktiesības. Viņš bija līdzīgs Žan-Žakam Ruso vai Mirabo, Breitam, bet viņa klausītāji pa lielākai daļai bija mulka zēni, kuri atnākuši tādēļ, lai pēc tam varētu palielīties, ka viņi bijuši anarhistu templi.

Poikarts sāka nepacietīgi bungot pa galdu.

—  Kādēļ, Žorž, — viņš jautāja, — līdzīgos gadījumos vienmēr redzams kāds nedablgums?

Manfrēds iesmējās.

—  Atceries Andersonu! Kad mēs aizbāzām tam muti, piesējām pie krēsla, paziņodami, kādēļ viņam jāmirst, istabas puskrēslā dzisa kamīns un lūdzoši spīdēja tikai notiesātā acis, es tikko gribēju nolasīt viņam nāves spriedumu, bet tu un nabaga Kleriss, nerunājot ne vārda, stāvējāt nomaskējušies, atceries, tieši tajā bridi no virtuves atplūda ceptu sīpolu smarža?

—  Ar! es atceros kādu gadījumu sakarā ar pulkveža nonāvēšanu, — teica Leons. Poikarts apstiprinoši palocīja galvu.

—  Tas ir gadījums ar korseti, — viņš piebilda, un abi sāka smieties.

—  Kaut kas nedabīgs šādās reizes uzkrīt vienmēr, —piebilda Manfrēds.

—  Garsijs, kurš tur savās rokās veselas tautas likteņus, nāves spriedumu lasīšana un ceptu sīpolu smarža, kinžala cirtiens un korsetes skelets, tas viss nemainīgi seko viens pēc otra.

Šīs sarunas laikā Terijs, atspiedis galvu rokās un raudzīdamies ugunī, smēķēja.

—  Kas attiecas uz mūsu lietu, — ierunājās Gonzaless, — man liekas, ka mums nekas vairs nav darāms; jāgaida tikai noteiktā diena.

—   Protams.

—  Un pēc tam?

—  Tad jāķeras pie mūsu mākslas fotogrāfijām.

—  Mums vēl ir darīšanas Holandē — Hermans fon der Bilds, bet tur mēs iztiksim bez brīdinājuma.

Poikarta seja kļuva nopietna.

—  Esmu priecīgs, ka tu atcerējies fon der Bildu, ar to jau sen vajadzēja tikt galā, —viņš teica. —Bet Terijs?

—  Es par viņu parūpēšos, — atbildēja Gonzaless. — Viņš ar vilcienu dosies uz Grecu, kur dzīvo tā meitene! —viņš smiedamies piebilda.

Terijs, par kuru runāja, tobrīd beidza smēķēt desmito papirosu.

—  Es aizmirsu tev pateikt, — turpināja Leons, — ka šodien, kā parasts mums pastaigājoties, Terijs ļoti interesējās par visur izkārtajiem sludinājumiem un it īpaši par to, ka viņus tik daudzi lasīja. Man vajadzēja viņam samelot, bet es neciešu melus! — sirdīgi teica Gonzaless. — Es tam iestāstīju kaut ko par sacīkstēm, loteriju, jeb kaut ko tamlīdzīgu, un viņš ar to palika gluži apmierināts.

Lai gan tie runāja angliski, Terijs izdzirda savu vārdu un jautājoši viņos paskatījas.

—    Mēs tevi atstāsim šeit, parunā ar mūsu draugu, — sacīja Manfrēds, — bet mums ar Poikartu jāizdara vēl daži mēģinājumi.

Viņi atstāja istabu un, izgājuši caur šauru koridoru, apstājās pie mazām durtiņām. Lielās durvis, kuras atradās pa labi, veda darbnīcā un bija aizslēgtas ar lielu atslēgu un bultu. Manfrēds izņēma no kabatas mazu atslēdziņu, atvēra ar to durvis, iededza gāzes spuldzi, kura gaiši apspīdēja putekļaino galdu.

Aclmrēdzot šis tas bija darīts, lai savestu kārtībā šo haosu; no visādiem krāmiem atbrīvotajos plauktos bija sarindotas sanumurētas mazas pudelītes. Zem plauktiem pie sienas bija piebīdīts vienkāršs ar zaļu papīru pārklāts galds, un uz tā nekārtībā stāvēja visdažādākie mēri, svari, caurulītes, kondensatori, divi savādi stikla aparāti, līdzīgi gāzes katliem. Poikarts piebīdīja pie galda krēslu un uzmanīgi izcēla metāla trauciņu, kurš atradās ūdens bjodā. Manfrēds, kurš raudzījās tam pār plecu, piezīmēja, ka šķidrums, kurš bija trauciņā, palicis biezāks, un Poikartam bija prieks, to dzirdot.

—  Jā, — viņš teica, — mēģinājums izdevies, tātad formula sastādīta pareizi. Drīz var pienākt diena, kad mēs šo līdzekli izlietosim.

Viņš atkal nolika trauciņu bjodā un, pabāzis zem galda, paņēma no spaiņa ledu un aplika ap trauciņu.

—   Es skatos uz to kā uz sprāgstošo vielu multum in parvo.

To teicis, viņš paņēma no plaukta mazu pudelīti, uzmanīgi izvilka

korķi un ielēja no tās dažas piles šķidruma metāla trauciņā.

—  Tas neitralizē citus elementus, —teica Poikarts un atviegloti nopūtās. — Kaut gan es neesmu nervozs, bet, jāatzīstas, kopš vakardienas šis ir pirmais mierīgais bridis.

—  Šausmīga smaka! —teica Manfrēds, likdams kabatas drāniņu pie deguna.

No trauciņa pacēlās sīki dūmi.

—  Es nekad to nesaožu, — atbildēja Poikarts, likdams vielā tievu stikla caurulīti. Kad viņš to atkal izņēma, no tās pilēja iesarkans šķidrums.

—  Viss kārtībā! — viņš teica.

—  Un tā vairs nav sprāgstoša viela? — jautāja Manfrēds.

—  Viņa ir tikpat nekaitīga kā tase šokolādes, — skanēja atbilde.

Poikarts noslaucīja caurulīti, nolika pudelīti vecajā vietā un pagriezās pret draugu. — Nu, ko tagad?

Manfrēds klusēdams atvēra senlaicīgu lādi, kura. atradās kaktā, izņēma no tās mazu pulētu koka kastīti, atvēra to un teica:

—  Ja Terijs ir tas labais meistars, par kādu viņš uzdodas, tad te, lūk, ir sera Filipa nāves ierocis.

Poikarts paskatījās uz kastīti.

—  Ļoti mākslinieciski iztaisīta, — viņš uzlielīja. Pēc tam piebilda: I

—   Vai Terijs zina kaut ko par to satraukumu, kādu viņš sacēlis? ļ Manfrēds neatbildēdams aizvēra kastīti un nolika to vecajā vietā. .1

—  Vai Terijs zina, ka viņš ir viens no "Četru tiesas"? —viņš lēni X sacīja. — Neticu! Un paldies Dievam, ka viņš nezina to! 1000 mārļ ciņu sterliņu ir milzīga summa, it īpaši, ja to pārvērš spāņu naudā, 1 un bez tam viņi apsola arī apžēlošanu, bet viņam — Grecā līgava! I

—  viņš domīgi piebilda. ***

Redaktoram Smitam ienāca prātā lieliska doma, un viņš metās i ar to pie izdevēja.

—  Nav slikti, — sacīja izdevējs, dabūjis zināt, kas par lietu, un ■ tas bija pierādījums, ka doma viņam patikusi, — nav slikti!

—  Man ienāca prātā, — sacīja apmierinātais redaktors, ka kāds 1 no "četriem" var būt sveštautietis, kurš ne vārda neprot angliski.

—  Ļoti iespējams, — atbildēja izdevējs, — pateicos jums par šo 1 domu. Es šovakar pat to izdarīšu.

Pēc šīs sarunas nākamajā ritā "Megafonā" parādījās policijas sludi3 nājums, iespiests franču, itāju, spāņu, vācu un krievu valodās.

5. nodaļa Notikumi "Megafona" redakcijā

"Megafona" izdevējs, atgriezdamies nO pusdienām, satika uz tre: pēm vecāko redaktoru, kurš, aizmirsis visas citas lietas, jautāja par "četriem".

—  Publika arvien vēl loti uztraukta, — atbildēja izdevējs. — Neviens ne par ko citu nerunā, izņemot gaidāmās debates par projektu

—  izdot ārvalstīm politiskos noziedzniekus, un valdība pielikusi visas ;j pūles, lai novērstu seram Ramonam draudošās briesmas.

—   Kādas domas dzirdamas? Izdevējs par to paraustīja plecus.

—  Neviens patiesībā netic šā uzbrukuma iespējamībai, neraugoties ļ uz bumbu.

Vecākais redaktors palika domīgs un tad pēkšņi jautāja:

—   Bet ko jūs par to domājat?

—   Es domāju, ka šie draudi nekad netiks izpildīti. "Četru tiesai" pirmo reizi tiek izrādīta tik stipra pretestība, un, ja viņi nebūtu seru Ramonu brīdinājuši, kaut kas viņiem varbūt iznāktu, bet brīdināt to…

—  Nu, gan redzēsim, — pārtrauca vecākais redaktors un devās mājās.

Kāpdams pa trepēm, augšā, izdevējs domāja par to, cik ilgi vēl notikumi ar "Četru tiesu" pildīs viņa laikraksta slejas, un cerēja, ka ļaundari izdarīs uzbrukumu, varbūt tas neizdosies, bet par mēģinājumu viņš bija pārliecināts.

Viņa kabinets bija aizslēgts. Viņš izņēma no kabatas atslēgu, atslēdza durvis un iegāja tumšajā telpā.

—  Gribētu zināt, — viņš murmināja, spiezdams elektrības podziņu.

Kaut kas spoži uzliesmoja, izlēca dzirkstis, bet istaba palika tumša, kā bijusi.

Izbiedēts viņš atgriezās koridorā un pavēlēja pasniegt uguni.

—  Atsauciet tūlīt elektrotehniķi, — viņš sauca, — viens no nolādētajiem drošinātājiem izdedzis!

Kad ienesa lampu, istaba bija pilna ar dūmiem, bet elektrotehniķis atklāja, ka visi drošinātāji ir izņemti un akurāti nolikti uz galda.

No kāda trauka izviļās tieva stiepllte, kuras gals bija ielikts melnā kastītē, no kuras kūpēja dūmi.

—  Atveriet logus! — pavēlēja izdevējs, un, kad atnesa spaini ar ūdeni, viņš uzmanīgi ielika tajā melno kastīti. Šajā brīdi viņš ieraudzīja uz galda zalpelēku aploksni. Viņš paņēma to, pagrozīja, atplēsa, ievērodams, ka līme bija vēl gluži mitra.

"Godātais kungs," — viņš lasīja, —"piespiedis elektrības podziņu, Jūs, redzēdams, ka tā nedarbojas, iedomājāties par "varmācības upuri", par ko jūs tik bieži mīlat atcerēties. Mes atvainojamies, ka Jūs' traucējam, ka esam iznicinājuši spuldzi un apmainījuši to ar elektrisku pulveri, bet tagad Jūs, protams, nešaubāties, ka tik pat labi mēs varējām nolikt nitroglicerīnu, kas dotu jums iespēju atvadīties no šis dzīves.

To visu mēs darījām, lai pierādītu Jums, cik noteikts un negrozāms mūsu spriedums izpildīt visu, ko esam solījuši attiecībā uz zināmā projekta pieņemšanu vai nepieņemšanu parlamentā. Nekāds spēks neglābs seru Ramonu no nāves, un mēs griežamies pie Jums kā pie lielā laikraksta vadītāja ar lūgumu izlietot visu savu ietekmi uz valdību un ar preses palīdzību pierunāt to oemt šo uztraucošo projektu atpakaļ, ar ko jūs glābsiet daudz nevainīgu cilvēku, kuri atraduši Anglijā patvērumu, un arī ministru, kura vienīgā vaina, pēc mūsu domām, ir lielā centība šā netaisnā projekta pieņemšanā."

Paraksts: "Četru tiesa".

Izlasījis vēstuli, izdevējs iesvilpās un, noslaucījis nosvīdušo pieri, nemierīgi paskatījās uz izmirkušo kastīti, kura atradās spaini.

—  Kas noticis, ser? — jautāja elektrotehniķis.

—  Nekas! — bija ātra atbilde. — Pabeidziet savu darbu, nostipriniet vadus un variet iet.

Ziņkārīgais elektrotehniķis ar nepatiku palūkojās peldošajā kastītē un norautajos vados.

—  Viss loti savādi, ser, —viņš teica, —ja jūs man jautātu…

—  Es absolūti neko jums nejautāšu, — pārtrauca viņu slavenais žurnālists, —beidziet ātrāk savu darbu!

—  Piedodiet, ser, — atbildēja elektrotehniķis.

Pēc pusstundas "Megafona" izdevējs, sēdēdams ar Velbi, apsprieda šo notikumu.

Velbi, viens no visievērojamākiem izdevējiem sveštautiešiem Londonā, laipni smaidīdams, izteica savu izbrīnu.

—  Esmu vienmēr bijis pārliecināts, ka šie viri katrā ziņā veiks nodomāto, — viņš jautri sacīja, — un izpildīs visu, ko solījuši, un tas —ļoti svarīgi!

—  Kad es biju Dženovā vai Sofijā, labi neatceros, — viņš teica, — es satiku tur kādu kungu, kurš visos sīkumos atstāstīja man Ureloviča lietu. Urelovičs bija viens no serbu karaja slepkavām, atceraties? Nu, lūk, kādreiz šis pats Urelovičs izgāja no mājas, lai dotos uz teātri, un viņu tajā pašā nakti atrada beigtu pilsētas skvērā, ar sirdi ietriektu zobenu. Pie tam acis krita divi savādi fakti. Pirmkārt, visiem bija zināms, ka pulkvedis skaitījās labs duelists, un bija skaidrs, ka viņš nevis vienkārši nodurts, bet acīmredzot duelējies; otrkārt, viņš tāpat kā citi virsnieki, nēsāja korseti, ko bija ievērojis viņa pretinieks, kurš droši vien ar zobenu to bija pārcirtis, jo šī korsete atradās blakus līķim.

—   Bet vai toreiz zināja, ka šo slepkavību izdarījusi "Četru tiesa"?

Velbi apstiprinoši pamāja.

—  Līdz tam es nebiju pat dzirdējis par tiem, — viņš teica, un pēc tam jautāja: — Bet ko jūs darījāt ar mazo… kastīti?

—  Es izjautāju visus kalpotājus, izsūtāmos un pat dežūrējošos policistus, bet neviens nebija redzējis noslēpumaino apmeklētāju. Domāju, tas bijis tikai viens! Viss joti savādi! Gluži nesaprotami! Zināt, Velbi, tas atstāj uz mani nospiedošu iespaidu! Padomājiet tikai, līme uz aploksnes bija vēl gluži mitra, tātad vēstule tikusi uzrakstīta un aizlīmēta tikai dažas sekundes pirms manas ierašanās!

—  Vai logi bija vajā?

—  Nē, visi trīs logi bija ciet, un caur viņiem nebija nekādas iespējas iekļūt istabā!

Slepenpolicists, kurš ieradās īstajā brīdī, lai uzzinātu notikuma sīkumus, izteica tādas domas:

—  Cilvēkam, kas uzrakstījis šo vēstuli, vajadzēja atstāt istabu ne agrāk, kā minūti pirms jūsu ienākšanas, — viņš teica un paņēma vēstuli rokās.

Tā kā slepenpolicists bija jauns un darbīgs, viņš nosprieda izdarīt pamatīgu izmeklēšanu. Viņš pārmeklēja visu istabu, pacēla tepiķus, klauvēja pie sienām, apskatīja visus skapjus un pat ar lineālu izmērīja daudzus priekšmetus.

—  Daudzi smejas par slepenpolicistu stāstiem, — viņš teica smaidošajiem žurnālistiem, bet es, izlasījis visu, ko uzrakstījuši Gaborio un Konan-Doils, esmu pārliecināts, ka nepieciešams ievērot visus sīkumus. Vai jūs nemanījāt, ser, pēc šā tipa aiziešanas cigāra pelnus vai ko citu tamlīdzīgu?

—  Nē, it neko, — nopietni atbildēja izdevējs.

—  Žēl, — teica slepenpolicists, atvadīdamies un ietīdams kastīti.

Pirms slepenpolicista aiziešanas izdevējs ilgi un nopietni sarunājās

ar viņu.

—   Es un jūs, — tikai mCs zinām par šo notikumu, — teica izdevējs, — un ja par to zinās citas personas, tas man dos iemeslu domāt, ka policija ir pļāpīga!

—  Varat būt pārliecināts, mēs klusēsim, —atbildēja slepenpolicists, — mēs jau tā esam pamatīgi sapinušies.

—  Tas ir lieliski, — piebilda izdevējs, un viņa balsī bija dzirdami draudi.

Velbi un izdevējs neizpauda noslēpumu, kamēr laikrakstu nogādāja uz tipogrāfiju.

Nezinātājam tas, protams, izliksies savādi, bet avīžnieki zina, ka parasti visas sensācijas zināmas jau pirms to parādīšanās presē.

Bieži notiek, ka kāds redakcijas kalpotājs, dabūjis nejauši zināt kādu jaunu zinu, tūlīt uzraksta to uz papīra un šo papīru izmet pa logu uz ielas, kur to jau sagaida cits cilvēks un steigšus dodas uz citu redakciju, lai tur šo zinu pārdotu par lielu naudu. Šādi nedarbi notiek loti bieži.

Pusdivpadsmitos "Megafona" redakcijas istabās sākās neparasta dzīvība, jo visi līdzstrādnieki dabūja zināt par "apvainojumu". Tas bija grandiozs notikums, tādēļ laikraksta pirmajā lappusē trekniem burtiem bija iespiests:

"Atkal "Četru tiesa". "Megafona" redakcijas apvainošana." "Velnišķīga viltība." "Vēl viena draudu vēstule." "Četru tiesa izpildīs savu solījumu." "Ievērojams dokuments." "Vai policija glābs seru Ramonu Filipu!?"

—   Raksts ir loti labs, — teica redaktors, lasīdams korektūru.

Šai laikā viņš, taisīdamies iziet, stāvēja ar Velbi pie durvīm.

—   Nav slikti, —atbildēja Velbi, —es domāju… Kas tad tas?

Šis izsauciens attiecas uz izsūtāmo, kurš ienāca ar kādu svešu

kungu.

—  Šis kungs, ser, grib ar kādu parunāt, — teica izsūtāmais, — viņš ir loti uztraukts, un es uzdrošinājos uzvest to augšā; viņš ir sveštautietis un es nevaru viņu saprast.

—   Ko jūs vēlaties? — izdevējs franču valodā uzrunāja sveštautieti.

Pēdējais palocīja galvu un izrunāja dažus vārdus svešā dialektā.

—  Ā! — iesaucās Velbi, — tas ir spānietis, — un, griezdamies pie viņa, jautāja spāniski: — Ko jūs vēlaties?

—  Vai te ir šā laikraksta redakcija? — jautāja spānietis, vilkdams no kabatas saburzītu "Megafona" numuru.

—  Vai es varētu satikt izdevēju?

Izdevējs nodrebēja, bet nosauca sevi.

Tad svešais, skatīdamies apkārt, nedroši čukstēja:

—   Es esmu viens no "Četru tiesas".

Velbi paspēra soli uz priekšu un cieši viņā paskatījās.

—  Kā jūs sauc? — viņš ātri jautāja.

—  Terijs, —tas atbildēja.

Pulkstenis bija vienpadsmit, kad kebs, kurā sēdēja Poikarts ar Manfrēdu, atgriežoties no teātra, iebrauca Oksfordstrltā.

—  Tu izteiksi vēlēšanos redzēt izdevēju, — runāja Manfrēds, tad tevi uzvedis kantori, tur tu kādam izskaidrosi savu lietu, bet, par nožēlošanu, viņi tev nekā nespēs līdzēt, kaut gan tie ir loti laipni; viņu laipnība tomēr nav tik liela, lai pavadītu tevi līdz izejas durvīm, un tāpēc, nezinādams istabu izkārtojumu, tu nejauši nokjūsi pie izdevēja kabineta. Zinādams, ka viņa tur nav, tu droši iesi iekšā, izdarīsi visu, kas tev vajadzīgs, tad mierīgi nāksi atpakaļ, tuvumā neviena nebūs, aizslēgsi pat durvis un skali izrunāsi dažas atvadīšanās frāzes. Tas ir viss.

Poikarts apstājās un, aizsmēķējis jaunu cigāru, turpināja:

—  Izmanto tādu aploksni, kuras līme nenožūst ātrāk par stundu, ar to tu mūsu lietu padarīsi vēl noslēpumaināku.

Manfrēds iesmējās.

—  Aploksne ar mitru līmi sevišķi ieinteresēs angļu slepenpolicistu!

Kad kebs brauca pa Oksfordstrltu, Manfrēds pieklaudzināja kučierim un pavēlēja apstāties.

—  Bet es domāju, ka jums vēl tālu jābrauc, ser, — iebilda kučieris, saņemdams naudu.

—  Jā, ari es tā domāju, — atbildēja viņam Manfrēds, — ar labu nakti!

Viņš palika ar Poikartu stāvam uz ielas un sarunājamies, kamēr kebs pazuda aiz stūra, tad viņi pagriezās atpakaļ uz Marmora arkas pusi, un, iziedami Barkleinu, iegāja Pikadilli. Te viņi iegriezās restorānā, kur nišās pie marmora galdiņiem sēdēja daudz virsnieku un visi sarunādamies smēķēja papirosus.

Vienā no nišām sēdēja Gonzaless ar garu papirosu zobos; viņa gludi noskūtā seja bija domīga un mierīga. Lai gan neviens no ienācējiem neizrādīja ne mazāko izbrīnu, ieraugot Gonzalesu, tomēr Manfrēda sirds sāka pukstēt straujāk, bet uz Poikarta bālajiem vaigiem parādījās divi sarkani plankumi.

Viņi apsēdās pie Gonzalesa galdiņa, un, kad viesmīlis izgāja, Manfrēds klusi jautāja:

—   Kur Terijs?

Leons, tikko manāmi paraustīdams plecus, mierīgi atbildēja:

—  Terijs aizbēdzis.

Pēc mirkja Leons turpināja:

—  Šorīt, pirms iziešanas, tu taču devi viņam laikrakstus?

Manfrēds apstiprinādams pamāja.

—  Jā, angļu laikrakstus, — viņš teica, — bet Terijs nezina ne vārda angliski. Laikrakstos bija ilustrācijas, un es devu tos, lai viņu uzjautrinātu.

—  Starp šiem laikrakstiem bija arī "Megafons"?

—  Jā, jā, — atcerējās Manfrēds, — tur bija aizrādījums par godalgu un pilnīgu neaizskaramību, iespiests spāņu valodā, — viņš runāja un kļuva nopietns. —Jā, —viņš turpināja, — to es izdarīju vēlāk!

—  Tu esi rīkojies loti neuzmanīgi, — piezīmēja Poikarts.

—   Es ievēroju, ka Terijs loti uztraukts, bet nospriedu, ka tas no mūsu vakardienas sarunas, kad mēs tam izskaidrojām, kādā veidā gribam nonāvēt seru Ramonu, un to lomu, kāda viņam šajā lietā jāuzņemas.

Tā kā parādījās viesmīlis, nesdams pasūtītos ēdienus, Leons sāka runāt par citu.

—  Tas man atgādina nostāstu par zirgu, par kuru tikusi samaksāta milzu summa, lai gan šis zirgs ievests Anglijā tikai pēc mēneša un pirms tam neviens viņu nebija redzējis, — viņš teica.

—   Domas, ka šis zirgs neizcietīs braucienu pāri kanālam, bija briesmīgas, — piebilda Manfrēds.

Viesmīlis aizgāja.

—   Šorīt mēs izgājām pastaigāties, — turpināja Leons, — un, ejot pa Rldžentstrītu, viņš ik minūti apstājās, skatīdamies skatlogos, bet tikko mēs atgājām no fotodarbnīcas loga, viņš man pazuda. Cejā bija daudz laužu, bet Terija nebija, un, lūk, no tā laika es turpinu viņu meklēt.

Leons izdzēra savu glāzi un paskatījās pulksteni.

Pārējie divi draugi nekā nedzēra un aizpogāja mēteļus.

—   Briesmas varbūt nav nemaz tik lielas, — smaidīdams teica Gonzaless.

—  Visu vainu uzņemos es, —ierunājās Manfrēds, bet Poikarts to pārtrauca:

—   Ja šai lietā kāds no mums vainīgs, tad tas esmu tikai es, — viņš smiedamies teica. — Nē, Žorž, mēs par maz vērības piegriezām angļu laikrakstiem, viņu viltībām un veiklībām, bet tagad jārunā par to, kurš vainīgs, un, bez tam, te vēl…

—   Meitene no Heresas, — noteica Leons.

Pēc minūtes klusuma visi trīs nogrima dziļās domās.

—  Man te stāv auto, — teica Leons, — jūs teicāt, ka pulksten vienpadsmitos būsit te, un Doverā stāv mūsu jahta, tā ka, gaismai austot, mēs varam būt Francijā.

Manfrēds paskatījās uz viņu.

—   Kā tu domā? — viņš jautāja.

—  Es Heku priekšā palikt te un nobeigt mūsu lietu, — atbildēja Leons.

—  Ari es tā domāju, — mierīgi un stingri teica Poikarts.

Manfrēds pasauca viesmīli.

—  Vai jums ir pēdējās vakara telegrammas? —viņš jautāja.

Viesmīlis atnesa divus laikrakstus.

Uzmanīgi tos pārlūkojis, Manfrēds nometa tos un teica:

—  Šajās telegrammās nav nekā. Ja Terijs ir gājis uz policiju, tad mums uz laiku jāpazūd un jāsastāda jauns darbības plāns, vecais tad vairs nekam neder!… Bet varbūt labāk tūlīt dot pēdējo triecienu, jo Terijs izstāstīja mums visu, ko mēs no viņa gribējām dabūt zināt, lai gan…

—  Tas būtu loti netaisni attiecībā uz seru Ramonu, — piebilda Poikarts balsi, kura nepielaida pretrunu, — viņam palikušas vēl divi dienas un viņam jāsaņem pēdējais brīdinājums.

—  Tādā gadījumā, — teica Manfrēds, pieceldamies, — mums vajag atrast Teriju.

Poikarts un Gonzaless ari piecēlās.

—  Ja Terijs nav devies uz policiju, kur tad viņš varētu būt? — to jautāja Leons.

—  Tā laikraksta redakcijā, kurš iespiedis paziņojumu spāniešu valodā, — atbildēja Manfrēds.

Un visi trīs juta, ka tā ir taisnība.

—  Tavs auto mums var noderēt, — piebilda Manfrēds, un visi trīs kopā tie atstāja bāru.

***

Izdevēja istabā sēdēja divi žurnālisti, bet viņu priekšā stāvēja Terijs.

—  Terijs, — atkārtoja Velbi, — es neesmu dzirdējis tāda vārda. Kas tu esi? Kur tu dzīvo?

—   Es, sinjor, esmu no Heresas Andalūzijā, kalpoju vīna fermā.

—  Par to es nemaz tev nejautāju, — pārtrauca viņu Velbi, — saki mums, no kurienes tu nupat nākdams, tas ir, no kādas Londonas daļas?

Terijs izmisumā izplēta rokas.

' — Kā lai es to zinu? Tur ir mājas, ielas, staigā cilvēki, man zināms, ka te, Londonā, man jānonāvē cilvēks, ministrs, par to, ka viņš gribot izvirzīt jaunu netaisnīgu likumprojektu, bet vairāk viņi man neko neteica.

—  Viņi? Kas viņi? — jautāja, vai elpu zaudēdams, izdevējs.

—   Pārējie trīs.

—   Bet kā viņus sauc?

Terijs aizdomīgi paskatījās sejā tam, kas uzdeva jautājumu.

—  Apsolīta godalga un pilnīga neaizskaramība, — viņš drūmi teica, — es gribu to visu dabūt, un pēc tam runāšu.

Izdevējs piegāja pie sava galda.

—  Ja tu tiešām esi viens no "Četru tiesas", viņš teica, — tad tu dabūsi savu, un dalu no naudas es tev tūlīt izmaksāšu.

Viņš piezvanīja un ienākušajam izsūtāmajam pavēlēja:

—  Ejiet uz tipogrāfiju un liekat aizturēt visus burtličus līdz tam laikam, kamēr es pats tur ieradīšos un tos atlaidīšu.

Lejā tipogrāfijā rūca mašīnas, tur iespieda pirmos rīta numurus.

—  Tagad, — teica izdevējs, griezdamies pie Terija, kurš visu sarunas laiku stāvēja, nemierīgi raudzīdamies apkārt, — tagad saki man visu, ko tu zini.

Terijs neatbildēdams cieši lūkojās uz zemi.

—  Apsolīta godalga un amnestija, —viņš čukstēja.

—   Runā ātrāk, — uzbrēca tam Velbi, — un tu dabūsi visu! Vispirms saki, kas tā par "Četru tiesu", kā sauc trīs pārējos un kur tie atrodas?

—  Te, —atskanēja skala balss, un apgriezies izdevējs ieraudzīja svešinieku, kurš patlaban aizvēra durvis. Nepazīstamais droši piegāja pie viņiem; viņš bija frakā un maskā. Labajā rokā tam bija revolveris. — Es esmu viens no trim, — mierīgi sacīja nepazīstamais, — bet pārējie divi gaida mani lejā.

—  Kā jūs te nokļuvāt un kas jums vajadzīgs? — jautāja redaktors un izstiepa roku uz rakstāmgalda pusi.

—  Liekat roku uz galda, — atskanēja balss un revolvera stobrs pagriezās pret redaktoru.

—   Kā es te nokļuvu, jums paskaidros jūsu šveicars, kad viņš nāks pie samaņas, bet te es atrodos tādēļ, lai glābtu savu dzīvību. Ja Terijs būtu visu pateicis, tad, saprotams, es būtu pazudis, un taisni tādēļ es negribu pieļaut viņam to izdarīt. Vai nav tiesa, viss tas loti dabīgi? Personīgi man nekas nav pret jums, džentlmeņi, bet ja jūs mani traucēsit, tad, brīdinu, es jūs nogalināšu, — viņš mierīgi piebilda. Tas viss tika izteikts angliski.

Terijs, ar plati ieplestām acīm un drebošām nāsīm, smagi elsdams, virzījās uz durvju pusi.

—  Tu gribēji nodot savus biedrus un traucēt mūs mūsu mērķa sasniegšanā, — teica svešais spāniski, no bailēm valodu zaudējušajam nodevējam, — un tādēļ tev jāmirst!

Pie šiem vārdiem viņš pagrieza revolveri pret Terija krūtīm, bet pēdējais nokrita ceļos, čukstēdams lūgšanu.

—  ZvCru jums, ka es to nepieļaušu! — iesaucās izdevējs, mezdamies uz priekšu, bet revolvera stobrs pagriezās uz viņa pusi, un svešais klusi teica:

—  Lūdzu jūs, ser, nenovediet mani līdz galējībai, citādi es būšu spiests jūs nonāvēt.

—   Es neļaušu jūms te izdarīt slepkavību! — atkal iekliedzās izdevējs un gribēja mesties uz priekšu, bet Velbi to atturēja.

—   Kāpēc iekarst? — klusi teica Velbi. — No sava nodoma viņš, acīmredzot, neatkāpsies, un mēs tur neko nevaram līdzēt.

—  O, nē, ser, jūs varat kaut ko līdzēt, — iebilda nepazīstamais, un viņa roka ar revolveri nolaidās; bet pirms redaktors spēja atbildēt, pie durvīm kāds pieklauvēja.

—  Sakiet, ka jūs esat aizņemts, — un revolveris no jauna pagriezās pret Teriju, kurš sakņupis gulēja pie sienas.

—   Ejiet prom, — kliedza redaktors, — es esmu aizņemts!

—   Burtliči gaida, ser! — atskanēja balss, un soli attālinājās.

—   Nu, tagad sakiet, ko mēs varam darīt? — jautāja redaktors.

—  Jūs varat glābt šā cilvēka dzīvību.

—   Kādā veidā?

—  Dodiet mums goda vārdu, ka jūs ļausiet mums aiziet, nesaceliet trauksmi un neatstājiet šo istabu stundas ceturksni.

Izdevējs šaubījās.

—  Bet kā es varu zināt, ka jūs, atstājot šo māju, nenogalināsiet viņu?

Nepazīstamais iesmejas.

—   Bet kā es zinu, — viņš savukārt jautāja, — ka jūs nesacelsiet trauksmi, tikko es būšu izgājis?

—   Es dodu jums goda vārdu, ser, — auksti atbildēja izdevējs.

• — Ari es jums došu savu goda vārdu, kuram nekad vel neesmu bijis neuzticīgs, — atskanēja mierīga atbilde.

Izdevējs acīmredzot nevarēja vēl izšķirties.

Te, viņa kabinetā, norisinājās tik rets notikums: vēl dažas minūtes, un viņš piespiestu Teriju atklāt noslēpumu; pat tagad, ja viņš būtu drošāks, visu vel varētu glābt… Burtliči gaidīja, bet roka, kura turēja revolveri, bija noteikta cilvēka roka… un izdevējs padevās.

—  Esmu ar mieru, bet brīdinu jūs, ka apcietināšanas un soda jums neizbēgt.

—   Man loti žēl, — atbildēja svešais, viegli palocīdamies, — bet jums piekrist es nevaru, jo izbēgt var no visa, izņemot nāvi. Iesim, Terij, — viņš turpināja spāniski. — Dodu savu goda vārdu, ka neaizskaršu tevi.

Terijs, galvu noliecis, nedroši gāja pie svešā. Pēdējais piegāja pie durvīm, pavēra tās un klausījās, šajā mirkli izdevējam iešāvās prātā lieliska doma.

—  Paklausieties, ser, — viņš ātri runāja, — kad jūs atgriezīsieties mājās, aprakstiet man savu dzīves gājumu, man nevajag nekādu jūs kompromitējošu sīkumu, uzrakstiet tikai ko nebūt par jūsu plāniem, centieniem un motīviem, kuri spiež jūs tā rīkoties.

—  Ser, — atbildēja nepazīstamais, un viņa balsi bija jūtama sajūsma, — es atzīstu jūs par lielu literātu. Rit jūs saņemsiet manu grēksūdzi, — un ar šiem vārdiem viņš atvēra durvis un abi ar Teriju izgāja pustumšajā koridorā.

6. nodaļa Pirms soda dienas

Laikrakstu pārdevēji izplatīja ielās vēsti, ka "Četru tiesas" locekli bijuši tuvu arestam; ar šā notikuma aprakstiem bija pilnas laikrakstu slejas, un milzīgos ielu sludinājumos, kuri bija iespiesti lieliem sarkaniem burtiem, nebija nekas cits lasāms.

Ceļotāji, sēdēdami vilcienu vagonos, aizgūtnēm lasīja laikrakstu ziņojumus un pārtrauca šo nodarbošanos tikai tāpēc, lai pārrunātu, kā kurš no viņiem būtu rīkojies, ja viņš būtu "Megafona" izdevējs.

Viss, par ko agrāk interesējās sabiedrība: karš, bads, parastās slepkavības, parlaments, vācu ķeizars, viss tika aizmirsts, un visa sabiedriskās dzīves interese koncentrējās ap šo jauno dienas notikumu.

Vai "Četru tiesa" pildīs solījumus un, vai rīt tiks nonāvēts ārlietu ministrs? Ne par ko citu nerunāja!

Ar šo slepkavību viņi draudēja jau veselu mēnesi, un, ja negadīsies kas ārkārtīgs, tad šai slepkavībai jānotiek rīt!

Nav jābrīnās par to, ka visa Londonas prese veltīja daudz rakstu notikumam ar Teriju, kurš personīgi bija ieradies pie izdevēja, un viņa biedru veiklībai, kuri to dabūjuši atpakaļ…

"Grūti saprast," — rakstīja laikraksts "Telegramma", — "kādēļ ievērojami žurnālisti un sensāciju lapu izdevēji, kuri, ja tiem var ticēt, tiešām turējuši rokās šos noziedzniekus, atkal atlaiduši tos, ar to ļaudami tiem izpildīt briesmīgo nodomu un nonāvēt lielo diplomātu, kura svētīgā darbība… Mēs sakām "jā", jo tagad ļoti grūti ticēt lētu sensāciju lapu ziņām, kuras rodas labi apgaismotā redaktora kabinetā. Tātad, ja tiešām noziedznieki bijuši redakcijā…"

Pusdienas laikā galvenais policijas departaments izlaida trekniem burtiem iespiestu sludinājumu:

"Tūkstoš mārciņu sterliņu godalga.

Aizdomās tiek turēts viens no noziedzīgās organizācijas "Četru tiesa", Miķelis Terijs, alias Saimonts, alias Letčiko, kurš nesen ieradies no Spānijas pilsētas Heresas, pēc tautības spānietis, nerunā ne vārda angliski. Augums 5 pēdas 8 veršoki, acis zilas. Osas un mati — melni, plata seja. īpašas pazīmes: balta rēta uz vaiga un dunča dūriena rēta deniņos. Iespaidīgs plecīgs augums.

Augšā minēto godalgu iegūs tā jeb tās personas, kuras uzrādīs pašu Teriju jeb ari visus "Četru tiesas" locekļus vai to atrašanās vietu."

Saprotams, ka policija, saņēmusi pulksten divos nakti ziņu no paša izdevēja par notikumu "Megafona" redakcijā, tūlīt sāka darbināt tiešās satiksmes telegrāfu ar Spāniju; uzmodinādama dažus lielus vīrus Madridē, un no spāņu policijas uzzināja visu, kas bija zināms par Teriju, ar to ļoti atvieglināja Londonas policijas darbību.

Sers Ramons sēdēja savā kabinetā un rakstīja vēstuli, cenzdamies koncentrēt savas domas.

Vēstule bija adresēta sera Ramona galvenajam pilnvarotajam, kurš pārvaldīja viņa milzīgo muižu, kurp ministrs brauca atpūsties. Seram Filipam nebija ne sievas, ne bērnu un nekādu tuvu radinieku.

• "Ja ļaudīm, kuri draud man, izdosies viņu nodoms nonāvēt mani," — rakstīja sers Ramons, —"tad pēc nāves es atstāšu lielu summu naudas ne tikai jums, bet ari visiem maniem uzticīgajiem kalpotājiem."

Pāris pēdējās nedēļās sera Filipa uzskati par viņam draudošajām briesmām bija mazliet mainījušies.

Pastāvīga viņa uzraudzība, no vienas puses, draudzīga, bet, no otras puses, bailes par nemitīgo spiegošanu, sabojāja viņam nervus, bet apvainošanās par šo stāvokli galīgi iznicināja agrākās bailes.

Visas viņa garīgās spējas bija koncentrētas uz to, lai novestu līdz galam projektu un pierādītu "Četru tiesai", ka viņš ir spēcigāks par to un ka Anglijas ministru nevar nobiedēt.

"Būtu smieklīgi," — viņš teica kādā rakstā, ar nosaukumu "Cilvēka, kā tautas darbinieka, individualitāte", kurš tika iespiests dažus mēnešus vēlāk kādā angļu žurnālā, — "pat briesmīgi būtu iedomāties, ka gluži nekompetentu personu kritika varētu iespaidot valsts darbinieku jauna likuma izdošanā, likuma, kas nostiprina šā darbinieka valdīšanā uzticētajai tautai mierīgu dzīvi.

Viņš ir. tas spēks, kuram ne tikai jāpalīdz tautai visās viņas grūtībās, bet ari jānovērš visas nesaprašanās un jāuzlabo starptautiskās tirdznieciskās attiecības, un ari grūtībās,, kādās es atrodos šajā bildi; ministrs, kurš apzinās visu viņam uzlikto atbildību, beidz būt dzīvs cilvēks un paliek par pilnīgu automātu."

Seram Filipam bija maz draugu, viņam nebija to īpašību, kuras dara cilvēku populāru. Viņš bija godīgs, aukstasinīgs un ar stipru gribasspēku, bet, nekad nepazinis mīlas, bija kļuvis par ciniķi. Viņš nekad nesajūsminājās, neviens savukārt nesajūsminājās par viņu.

Nolēmis, ka kāds princips labāks, viņš darbojās vienmēr tajā virzienā un, ja savu tautiešu labā viņš uzskatīja par nepieciešamu spert kādus ārkārtējus solus, tad veica to līdz galam, lai notiktu, kas notikdams.

Par viņu varēja teikt, ka viņš nav godkārīgs, bet neatlaidīgi tiecas uz iedomāto mērķi. Parlamentā no viņa bijās un sauca to par stipru, jo vārdu "kompromiss" viņš nepazina.

Izteicis savas domas par kādu lietu, viņš gribēja, lai katrā ziņā viņa uzskatus pieņemtu arī viņa kolēģi.

Viņa darbības laikā četras reizes parādījās ziņa par kāda ministra aiziešanu un katru reizi tika minēts tas ministrs, kura uzskati bija citādi nekā seram Ramonam. Par nozīmīgiem darbiem, tāpat kā par sīkumiem, seram Filipam bija savi īpatnēji uzskati; viņš, piemēram, kā ministrs nedzīvoja valdības pilī, bet personīgajā dzīvoklī, no kura vienu pusi aizņēma viņa kanceleja, bet otra puse bija īstā ministrijas pils.

Taisni pulksten desmitos viņš brauca uz parlamentu.

Viņa kabinetā bija tālrunis, kas savienoja viņu ar ministriju, un tas bija viņa vienīgais sakars ar to lielisko pili, kurā dzīvot bija daudzu lielu diplomātu sapnis.

Bet tagad, kad tuvojās viņa briesmīgā diena, kad visus spēkus vajadzēja koncentrēt vienā vietā, policija pieprasīja, lai viņš pārceltos uz ministrijas pili.

Viņi teica, ka pili tiem būs vieglāk apsargāt ministru. Pils viņiem bija labi pazīstama. Visas izejas apsargās, bet briesmīgā caurbrauktuve no sera Filipa dzīvokļa uz ministriju, tiks.likvidēta.

Pēc daudzām pārrunām ar grūtībām pārliecināja seru Filipu pāriet uz pili, un tikai domas, ka apsargāšana pili būs neuzkrītošāka, piespieda viņu piekrist.

—  Jums taču pašam, ser Filip, nepatīk, ka mani ļaudis stāv aiz durvīm un pasniedz jums ūdeni priekš skūšanās, —bez ceremonijām viņam teica galvenais. aģents Jalmuts, —jums bija nepatīkami, ka slepenpolicists sēdēja jūsu vannā, pirms jūs tur iekāpāt, un jūs dusmojāties, ka pārģērbies policists sēž blāķus jūsu kučierim, bet es jums apgalvoju, ka ministrijas ēkā jūs viņu pat neredzēsiet.

Šie vārdi viņu pārliecināja.

Sers Ramons rakstīja vēstuli savam pārvaldniekam tieši tajā laikā, kad viņam vajadzēja pārbraukt no sava dzīvokļa uz ministriju, aiz durvīm stāvēja slepenpolicists.

Atskanēja tālruņa zvans, zvanīja viņa sekretārs un jautāja, kādēļ viņš tik ilgi kavējas.

—  Mums ministrijā ir sešdesmit policistu, — priecīgi teica jaunais sekretārs, — bet rit mums būs…

Sers Filips nepacietīgi klausījās šai runā.

—  Brīnums, kā'jūs neesat izgatavojuši dzelzs lādi un mani tur iesēdinājuši, — viņš neapmierināts teica un nolika klausuli.

Kāds pieklauvēja, un durvis parādījās Jalmuta galva.

—   Es nedrīkstu jūs traucēt, ser… bet…

Tādējādi ārlietu ministrs pārbrauca no sava dzīvokļa uz ministriju, būdams loti dusmīgā garastāvokli.

Viņš nebija pieradis, ka viņu mudinātu, ierobežotu un aizrādītu, kas viņam darāms! Ceļā viņu kaitināja velosipēdisti, kuri brauca abās pusēs karietei, pārģērbti policisti, kuri stāvēja uz trotuāra, izlikdamies, ka raugās veikalu skatlogos, un beidzot, iebraucot ielā, kur atradās ministrija, viņš ieraudzīja, ka tā slēgta satiksmei, izņemot viņa karieti, un izdzirdis, kā pūlis apsveica viņu kliedzieniem, jūtas, kas to pārņēma šajā bridi, bija līdzīgas pazemojumam.

Sekretārs viņu sagaidīja kabinetā ar runas uzmetumu, kuru tam vajadzēja lasīt, aizstāvot otrreiz savu projektu par politisko noziedznieku izraidīšanu.

—  Mums būs, — teica sekretārs, — stipra opozīcija, tomēr jau tagad zināms, ka projekta pieņemšanai trīsdesmit sešas balsis pat liekas.

Pārskatījis visas piezīmes, sers Filips nomierinājās un jutās priecīgs un darba spējīgs. Viņš tomēr bija visievērojamākais ministrs!

"Visi šie draudi ir taisni smieklīgi, — viņš domāja. — Policija vainīga, ka sacelts tāds troksnis, bet it īpaši prese, jā, tieši prese, kura gribējusi tikai sacelt sensāciju publikā".

Un, kad viņš uzrunāja savu sekretāru, viņa sejas izteiksme bija priecīga.

—  Kas dzirdams par maniem neredzamajiem draugiem, kā viņi nosauc sevi, šie nelieši? "Četru tiesa", liekas!

Teikdams pēdējos vārdus, viņš saīga, jo nosaukums "Četru tiesa" vienmēr, nakti un dienu, maisījās viņam pa galvu.

Sekretārs vilcinājās ar atbildi, jo ar savu priekšnieku viņš vienmēr izvairījās runāt par "četriem".

—  Mēs nezinām vairāk kā jūs, ser, pats būsiet par tiem lasījis. Mēs zinām tagad, kas ir Terijs, bet neko nezinām par viņa trim biedriem.

Ministrs centās pasmaidīt.

—  Viņi man deva laiku līdz rītam visu apdomāt, .— viņš teica.

—  Tātad jūs atkal saņēmāt no viņiem vēstuli?

—  Tikai dažus vārdus, — mierīgi sacīja ministrs.

—   Un tikai?

Sera Filipa seja aptumšojās.

—  Viņi turēs savu solījumu, — viņš īsi atbildēja. Sekretāra vārdi "un tikai" lika viņa dvēselei nodrebēt.

Augšā darbnīcā pretī saviem trim biedriem sēdēja Terijs, drūms un izbiedēts.

—   Galu galā es gribu pārliecināt tevi, ka mēs nedusmojamies uz tevi par šo nodevību, — teica Manfrēds, — un mēs ar Poikartu pat domājam, ka Gonzaless pareizi darījis, atstādams tevi dzīvu!

Terijs nodūra acis zem sava sarunu biedra caururbjošā skatiena.

—   Rit, —tas turpināja, —tu izpildīsi to, ko agrāk mums solījies… ja, protams, tas būs nepieciešami. Tad tu brauksi… — viņš apklusa.

—  Kurp? — dusmīgi jautāja Terijs. — Kurp tad, sakiet, visu svēto dēl! Es viņiem pateicu savu vārdu, un viņi zina, kas es esmu! Viņi dabūs visu zināt, ja jautās par mani Spānijas policijai!

Viņš pietrūkās kājās un ar naidu paskatljas savos biedros; viņa rokas drebēja, un viss viņa spēcīgais augums raustījās no dusmām un briesmīga uztraukuma.

—  Tu pats sevi nodevi, — mierīgi viņam atbildēja Manfrēds, — un tagad esi sodīts! Bet mēs atradīsim tev jaunu Spāniju, kur Heresas meitene tevi gaidīs!

Terijs paskatljas viņos ar neuzticību. Vai tie nesmejas par viņu?

Bet viņu sejās nebija redzams smaids, un tikai Gonzaless raudzījās viņā caururbjošiem, noslēpumainiem skatieniem.

—                                                                                                  Jūs man to apzvērat? — jautāja Terijs aizsmakušā balsi. — Zvērat man pie visiem…. • - .

—  Es apsolos to. darīt, bet, ja gribi,' varu āri zvērēt! —Manfrēds nomierināja viņu. — Bet tagad, — turpināja viņš citā balsi, — domā par to, ko mēs gaidām no tevis rit vakarā… to tev vajag darīt!

Terijs pamāja.

—   Nekāds spēks nedrīkst mums stāties ceļā. Es, tu, Poikarts, Gonzaless, mēs nonāvēsim šo netaisno .cilvēku, un neviens visā pasaulē nedabūs zināt, ka mēs to būsim izdarījuši! Šo nāvi apbrīnos visa pasaule! Tā būs ātra un droša nāve, viņa uzbruks tam negaidīti, nemanāmi zagdamās tam klāt, neraugoties uz visu apsardzību! Nekad un neviens nav padarljiš tādu darbu! Tāda nāve… — viņa vaigi palika sārti, un priekā starojošām acīm viņš raudzījās savos biedros.

Poikarts kā parasti bija mierīgs, bet Leonu šie vārdi sajūsmināja.

—  Atvainojiet, — viņš teica gandrīz bailīgi, un viņa seja vēl vairāk nosarka, — es negribot sajūsminājos par mūsu nākošās darbības plānu un pavisam aizmirsu mērķi, uz kuru mēs tiecamies!

—  Tas saprotams, — nopietni atbildēja Poikarts tajā bridi, kad Leons klusēdams spieda tam roku.

Visi tris pēc tam apklusa. Bet Leons pēkšņi iesmējās.

—  Iesim strādāt, — viņš teica un devās uz savu improvizēto laboratoriju.

Iegājis tur, Terijs novilka svārkus; te viņš bija kā mājās, viņa nospiestība izgaisa un bailīgā cilvēka vietā parādījās'priekšnieks, kurš pavēlēja, mācīja, deva aizrādījumus, un ļaudis, kuru priekšā viņš dažas minūtes atpakaļ drebēja nāves bailēs, skraidīja tagad pēc viņa pavēlēm no viena stāva otrā un no laboratorijas kabinetā,

Darba bija daudz: vajadzēja izdarīt aprēķinus, mēģinājumus, jo sera Filipa Ramona nonāvēšanai bija jānotiek pēc visjaunākajiem zinātnes atklājumiem.

—  Es iešu izlūkot, vai mums neseko, — negaidīti teica Manfrēds, iegāja kabinetā, paņēma no turienes trepes, iznesa tās cauri koridoram un pieslēja pie cauruma, kurš izgāja uz jumta. Uzmanīgi uzkāpis, viņš sāka līst pa dzelzs plāksni, pētīdams apkārtni.

Visapkārt bija vairāki nevienādi jumti. Neskaidri caur miglu un dūmiem varēja redzēt Londonu. Lejā bija trokšņaina iela. Manfrēds ātri pārskatīja visu jumtu ar skursteņiem, kroplīgiem telegrāfa stabiem un sarūsējušiem dzelzs treliņiem, tad binoklī sāka apskatīt pilsētas dienviddaļu. Pēc tam viņš klusi līda atpakaļ uz durvīm, atvēra tās un sāka uzmanīgi kāpt, kamēr viņa kāja pieskārās pirmām trepju šķērslim; tad viņš ātri nolēca un aizslēdza durvis.

—  Nu, kā? —svinīgi jautāja Terijs.

—  Es redzēju, ka tu esi uzlicis izkārtni, — atbildēja Manfrēds.

—  Tā būs labāk, jo mums vajadzēs strādāt tumsā, — piebilda Terijs.

—  Vai tiešām tu varēji kaut ko saredzēt? — jautāja Poikarts.

Manfrēds to apstiprināja ar žestu.

—  Izšķirt bija grūti, redzama tikai parlamenta ēka, un miglā es nojautu ielu, kur atrodas ministrija!

Terijs šai laikā turpināja darbu un bez tā neko citu neredzēja un nedzirdēja. Ar ko arī viņš nenodarbotos, visu viņš darīja no sirds.

Viņš juta, ka šiem ļaudīm visu vajadzēja nodot labākajā kārtībā. Pa šīm dienām viņi piespieda atzīt savu pārākumu, un tagad tā bija viņa patmīlība — pierādīt tiem savu veiklību, saprašanu un iegūt atzinību no tiem, kuri piespieda viņu atzīt savu niecīgumu.

Visi stāvēja un klusēdami skatījās Terija darbā. Leons ar apbrīnu pētīja to, un kā mācīts psihologs mēģināja uzzīmēt mākslinieku noziedzniekā.

Beidzot Terijs bija galā.

—  Gatavs, — viņš teica, no prieka plati ieplesdams muti. — Parādiet man savu ministru, ļaujat man ar viņu parunāt vienu minūti, un nākošajā minūtē viņš būs beigts.

To sakot, viņa seja pieņēma atbaidošu, riebīgu izteiksmi. Viņš bija līdzīgs vērsim, kuru satracina asins smaka.

Pārējie ar viņu bija apbrīnojamā kontrastā: neviens muskulis viņu sejā nekustējās, viņos nebija manāms ne prieks, ne nožēla, bet tikai zināma uzmanība, svinīgums, kāds novērojams tiesnesim, kad viņš lasa noziedzniekam spriedumu.

Terijs ieraudzīja šo izteiksmi un sastinga no bailēm, viņš pacēla rokas, it kā gribēdams tos atgrūst.

—  Pagaidiet, beidziet! — viņš brēca. — Dieva dēl, neskatieties uz mani tā… Beidziet! Ak Dievs… — un viņš aizlika trīcošās rokas sejai priekšā.

—   Kā tad mēs skatāmies uz tevi? — laipni jautāja Leons.

Terijs pakratīja galvu.

—  Es nevaru jums izstāstīt, bet jūs esat kā Granādas tiesnesis, kad tas saka… tas saka: —Viņš notiesāts uz nāvi!

—  Ja mēs tā skatāmies; — drūmi atbildēja Manfrēds, — tad tas tāpēc, ka mēs tiešām esam tiesneši un ne tikai tiesneši, bet arī savu spriedumu izpildītāji.

—  Es domāju, jūs būsiet apmierināti ar mani, — nočukstēja Terijs.

—  Jā, tu esi strādājis labi, — nopietni atbildēja Manfrēds, un pārējie atkārtoja to pašu. —Labi, labi! Lūdz Dievu, lai mums būtu panākumi! — viņš svinīgi piebilda.

Terijs izbrīnījies paskatījās šajos cilvēkos.

Aģents Jalmuts ziņoja savam priekšniekam, ka sagatavošanās darbi ministrijas apsardzībai' pabeigti.

—Es piepildīju ar policiju visu ministrijas ēku, — viņš teica, — katrā istabā atrodas jaudis. Četri no mūsu labākajiem slepenpolicistiem sēd uz jumta, jaudis atrodas ari pagrabos un virtuvēs.

—   Kā jūs rīkojāties ar kalpotājiem? — jautāja direktors.

—   Sers Filips izrakstīja savus kalpotājus no muižas, tā kā nav neviena cilvēka, sākot ar sekretāru un beidzot ar šveicaru, kura biogrāfiju es nezinātu no galvas.

Policijas priekšnieks apmierināti nopūtās.

—  Es būšu ļoti priecīgs, kad paies rītdiena! Ko vēl jūs esat darijuši drošības labā?

—   Mēs neko, ser, neesam darījuši no tā rīta, kad sers Filips pārbrauca. Viņš paliks ministrijas ēkā visu rītdienu līdz pusdeviņiem, deviņos brauks uz parlamentu, kur lasis jauno likumprojektu, un atgriezīsies pulksten vienpadsmitos. Es pavēlēju pārtraukt kustību no ceturkšņa pirms deviņiem līdz ceturksni pāri deviņiem un to pašu pavēlēju darīt ap pulksten vienpadsmitiem.

—   Četras slēgtas karietes brauks no ministrijas uz parlamentu, bet tajā pašā laikā ministrs brauks ar automobili, — teica priekšnieks.

Šai bridi kāds pieklauvēja (saruna notika priekšnieka kabinetā), un istabā ienāca policijas virsnieks; viņš turēja rokās vizītkarti, kuru pasniedza priekšniekam.

—  Sinjors Joza di Silva, — lasīja direktors. — Spānijas policijas priekšnieks, — paskaidroja viņš savam aģentam. — Lūdziet viņu.

Sinjors Joza di Silva, mazs virs ar bārdu un lielu degunu, apsveica savus angļu kolēģus ar to pārmērīgo laipnību, kāda pieņemta spāniešu ierēdņu sabiedrībā.

—  Loti nožēloju, ka traucēju jūs ar savu lūgumu atbraukt pie mums, —teica viņam priekšnieks, spiezdams roku un stādīdams priekšā Jalmutu. — Ceru, ka jūs palīdzēsiet mums atrast Teriju.

—   Par laimi, es atrados taisni Parīzē, —teica spānietis, —jā, es pazīstu Teriju un loti brīnos, ka viņš iekļuvis tik "ievērojamā" sabiedrībā! Jūs jautājat, vai es pazīstu "Četru tiesu"? —viņš paraustīja plecus. — Kas gan tos pazīst? Es par tiem esmu dzirdējis, atceraties lietu Milānā? Bet Terijs ir gluži neinteliģents noziedznieks! Es biju pārsteigts, ka viņš pievienojies šai bandai!

—  Starp citu, — teica direktors, ņemdams policijas ziņojumu un pārskatīdams to, — jūsu jaudis aizmirsuši ziņot mums, kaut gan tas nav tik svarīgi, kāda ir Terija specialitāte?

Spānietis sarauca uzacis.

—        Terija amats? Ļaujiet padomāt, — viņš kļuva nopietns. — Terija amats? Es to labi nezinu, bet neskaidri atceros, ka tam ir sakars ar gumiju. Pirmais viņa noziegums bija gumijas zādzība, bet ja jūs gribat zināt skaidri, tad…

Policijas priekšnieks iesmējās.

—  O, nē, tas nav svarīgi, — viņš nevērīgi atbildēja.

7. nodaļa "Četru tiesas" sūtnis

"Četru tiesā" notiesātajam ministram vajadzēja saņemt vēl vienu brīdinājumu.

Pēdējā vēstulē, kuru tas saņēma, bija šāda frāze:

"Jūs saņemsiet vēl vienu — pēdējo brīdinājumu, bet, lai mēs būtu pārliecināti, ka tas tiešām nokļūst Jūsu rokās, to nodos personīgi viens no mums."

ŠI piezīme apmierināja policiju vairāk kā nekas cits šajā procesā.

Negribot visiem aģentiem radās doma par šo neparasto noziedznieku nevainojamo godīgumu, un viņi ticēja, ka katru doto solījumu tie svēti izpildīs.

Visus ārkārtējos solus sera Filipa glābšanas labā policija spēra vienīgi pārliecībā, ka viss solītais tiks izpildīts, un šī ticība viņu goda vārdam bija "Četru tiesas" spēks.

Varēja domāt, ka šie ļaudis, kuri rīkojas tik droši pret policiju, aizgājuši par daudz tālu savos nodomos un tādēļ var iekrist. Vēstule, kurā bija augstāk minētais paziņojums, bija tā, kuru it kā garāmejot pieminēja sers Filips sarunā ar savu sekretāru.

Uz šis vēstules bija zīmogs: "Belgema, pīkst. 12.15."

—  Tagad rodas jautājums, kas labāk: palielināt jūsu apsardzību vai izlikties, ka tādas gandrīz nemaz nav, un ar to ievilināt vienu no "četriem" un apcietināt to? —šaubās jautāja galvenais aģents Jalmuts.

Ar šo jautājumu viņš griezās pie sera Filipa Ramona, kurš sēdēja ērtā krēslā savā kabinetā.

—  Jūs gribat, lai es uzņemos āķa lomu? — viņš teica neapmierinātā balsi.

Aģents atvainojās.

—  O, nē, ser, nepavisam… mēs tikai gribējām radīt izdevību…

—  Es loti labi jūs saprotu, — ministrs viou pārtrauca.

Aģents turpināja:

—            Mums tagad zināms, kādā veidā bumba ienesta parlamentā; notikuma dienā daudzi redzējuši, kā tur iegājis vecais parlamenta loceklis Basko.

— Nu, un kas tad par to? — jautāja izbrīnījies sers Filips.

—            Lieta tā, — mierīgi turpināja aģents, — ka misters Basko šai dienā nav bijis pat parlamenta tuvumā, un mums nebūtu nekādu aizdomu, tā kā sarakstā nebija viņa vārda, bet, pateicoties mūsu nenogurstošajai un nepārtrauktajai šis lietas izmeklēšanai no pašas pirmās dienas, mums nupat izdevās atklāt šo nedarbu.

Sers Filips pietrūkās kājās un nervozi sāka solot pa istabu.

—         Tātad viņi smalki pārzina visas mūsu parlamenta paražas, — viņš drīzāk apstiprināja, nekā jautāja.

—           Droši vien, — atbildēja aģents. — Acīmredzot viņi lieliski pazīst mūsu zemi, un no tā mums draud vislielākās briesmas.

Sera Filipa seja aptumšojās.

—            Bet jūs taču apgalvojāt man, ka briesmu nav, tas ir, ka nav nopietnu briesmu.

—           Tomēr briesmas pastāv, ser, — klusi teica aģents, cieši lūkodamies sera Filipa sejā. — Ļaudis, kuri prot tik labi izmainīt savu ārieni, tikai ar to vien jau pierāda, ka tie nav vienkārši laupītāji. Es nezinu, ko viņi grib, bet savu darbu tie dara loti labi un, neraugoties uz visiem kavēkļiem, stūrgalvīgi grib novest to līdz galam. Viens no tiem pārģērbjas kā īsts aktieris, un tieši no tā es bīstos.

Sers Filips nepacietībā papurināja galvu.

—            Es esmu no tā visa noguris, — viņš iekliedzās, sizdams dūri uz galda, —saprotiet, noguris! Visi šie slepenpolicisti, dažādas pārģērbšanās, slepkavas, kas man visapkārt, rada tipisku melodrāmas atmosfēru.

—            Bet jums to tomēr vajadzēs paciest vēl dienas divas, — atklāti teica aģents.

"Četru tiesa" slikti iespaidoja ne vien ministra, bet arī daudzu citu nervus.

—            Bet mēs neesam vēl nosprieduši, kā rīkoties šovakar, — piebilda aģents.

—  Darat, kā gribat, — īsi atbildēja sers Filips un tad piemetināja:

—  Vai es varu iet uz parlamenta sēdi šovakar?

—  Nē, pēc mūsu domām, to nevajag darīt, — atbildēja aģents.

Sers Filips bridi nogrima domās.

—  Ceru, ka visa šī aizsardzība ir pilnīgi slepena?

—  O, zināms!

—   Kas zina par to?

—  Jūsu ekselence, policijas priekšnieks, jūsu personīgais sekretārs un es.

—  Un cits neviens?

—  Absolūti neviens. Ja jūsu drošība būtu atkarīga tikai no pilnīgas mūsu darbības slepenības, tad varētu pavisam nomierināties.

—  Vai visas pavēles dotas rakstiski? — jautāja ministrs.

—  Nē,, ser, mūsu darbības plāns sastādīts vārdos un nav nekur uzrakstīts, tā ka pat ministru prezidents to nezina.

Sers Filips atviegloti nopūtās.

—  Tas ir pareizi darīts, —viņš teica.

Aģents piecēlās. Sers Filips pavadīja to līdz priekšistabai, kur sēdēja ministra sekretārs.

—    Man tāda savāda sajūta šajās divās dienās, — teica Jalmuts kādam kalpotājam, kurš patlaban palīdzēja viņam uzvilkt garo mēteli, — man visu laiku izliekas, it kā man sekotu, un es pat esmu sācis braukt ar auto. Tam ir grūtāk sekot, nepiegriežot vērību.

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka brilles.

—  Tā ir vienīgā pārģērbšanās, kādu es izmantoju, — viņš teica, kaunīgi smaidīdams, —bet, ser Filip, visā savā divdesmit piecus gadus ilgajā dienesta laikā es pirmo reizi esmu komiska aģenta lomā, kādus mēs redzam uz skatuves.

Pēc Jalmuta aiziešanas ministrs atgriezās pie sava rakstāmgalda. Viņam nepatika palikt vienam, viņam bija bail, un tuvumā atrodošies divi policijas aģenti, kuri uz viņa saucienu tūlīt varētu ierasties, nemazināja viņa vientulības sajūtu.

Bailes no "Četru tiesas" nekad neatstāja viņu un tā satrieca viņa nervus, ka mazākais troksnītis radīja viņā uztraukumu. Viņš neapzinīgi sāka rotaļāties ar spalvas kātu un kaut ko rakstīt uz susināmā papīra, bet briesmīgi noskaitās, ieraudzījis, ka uzrakstītais bija cipars četri.

Vai viņa projekts bija tā vērts? Vai tiešām bija vajadzīgs tāds upuris? Vai viņš bija tik nepieciešams, lai attaisnotu tādu risku?

Šie jautājumi viens pēc otra vairākas reizes, iešāvās viņam prātā, un pēc tam no jauna radās doma: "Kāds upuris un kāds risks?"

—  Es par daudz domāju par tādas nelaimes iespējamību, — viņš norūca, nosviezdams spalvas kātu un aizgriezdamies no galda, — jo viņiem nav nekādas iespējas realizēt savus nodomus. Tas ir gluži neticami.

Kāds klauvēja pie durvīm.

•— A, tas esat jūs, Jalmut, — teica ministrs, ieraudzīdams ienācēju, — cik ātri jūs atgriezāties.

Aģents cītīgi izslaucīja ūsas un izvilka no kabatas aploksni, kura loti līdzinājās valsts dienesta pieņemtajām.

—  Es domāju, ka šo labāk atstāt pie jums, —viņš klusu teica, — šī doma man radās, tikko es izbraucu no šejienes. Kas var zināt, nelaime var vienmēr notikt.

Ministrs, paņēmis aploksni, jautāja: ' — Kas tur atrodas?

—  Ja šo aploksni atrastu pie manis, es būtu pazudis, — aiziedams atbildēja slepenpolicists.

—  Bet kas man ar viņu jādara? — jautāja ministrs.

—  Es būšu jums loti pateicīgs, ja jūs to noglabāsiet galda atvilktnē līdz manai atbraukšanai, — pēc šiem vārdiem aģents izgāja, aizvērdams aiz sevis durvis.

Pie ieejas durvīm viņš atbildēja uz pārģērbtā policista paloclšanos un tad iesēdās savā mašīnā.

Sers Filips ar nepatiku apskatīja aploksni. Uz tās bija policijas departamenta adrese un uzrakstīts "konfidenciāli".

—  Tas droši vien ir kāds svarīgs paziņojums, —nodomāja sers Filips, un viņam radās aizdomas, vai tikai tas nav policijas ziņojums attiecībā uz viņa apsardzību.

Aploksne tiešām bija aizrādījums, kādā veidā viņš var sevi glābt.

Viņš nometa aploksni uz galda un piebīdīja tuvāk citus papīrus: tie visi bija projekta noraksti, projekta, kura dē] viņš tā riskēja. Visi papīri bija uzrakstīti īsi. Viņos tika runāts tikai par mērķi un iespējamību izvest šo lietu.

Viņš bija pārliecināts, ka viņa projektu rit pieņems, jo lielākā dala balsu bija viņa pusē.

Viss bija darīts, lai iegūtu vairāk piekritēju, bez tam Londonā bija sabraucis milzums laužu, kuri gribēja būt klāt pie notikuma, kurš varēja kļūt vēsturisks un tai pašā laikā — ar traģiskām beigām.

Skatīdamies papīros, sers Filips sastādīja darbības plānu. Kā tas beigsies, ar traģēdiju vai ne, bet šī lieta'katrā ziņā tik stipri bija ieinteresējusi parlamentu, ka izraisīja dzīvas debates.

Viņš bija labs orators, vina spīdošās runas atstāja lielu iespaidu un nekad neaizmirsās, tādēļ viņš nebaidījās pretinieku. Ja tikai… viņam bija nepatīkami atcerēties "Četru tiesu", ne tādēj, ka viņi draudēja tam, to viņš jau bija aizmirsis, bet tādel, ka viņi bija ielauzušies viņa dzīvē kā kāds blakus elements vai briesmīgs spēks, kuru tas nevarēja iznicināt ne ar daiļrunību, ne ar nievājošu joku, ari ar intrigām ne, ar vārdu sakot, ne ar vienu parlamentā pazīstamu paņēmienu.

Viņš nedomāja par kompromisa iespējamību, bet doma — izlīgt ar pretiniekiem nenāca viņam pat prātā.

—  Es novedīšu projektu līdz galam! — čukstēja viņš vairākas reizes. — Es izdarīšu to!

Tagad, kad tuvojās izšķirošais bridis, griba cīnīties ar šo viņam naidīgo spēku vel vairāk nostiprinājās.

Iezvanījās tālrunis. Sers Filips sēdēja, atspiedis galvu rokās. Viņš pacēla galvu un ķērās pie klausules.

Atskanēja viņa mājas pārvaldnieka balss, kurš gaidīja viņa rīkojumu attiecībā uz atstāto dzīvokli. Sers Filips nosprieda uz vairākām dienām, kamēr viņam draud briesmas, aizslēgt savu māju, lai nepakļautu riskam savus kalpotājus.

Ja "Četru tiesa" tiešām nolēmuši izpildīt savus draudus, tad viņi rīkosies uz labu laimi un, mezdami bumbas, vienu, saprotams, metīs viņa dzīvokli, bet otru ministrijā. , ^

Beidzis runāt, ministrs tikko nolika klausuli, kad pieklauvēja un ienāca slepenpolicists.

Viņš nemierīgi paskatījās ministrā un jautāja:

—   Neviens, ser, te nav nācis?

Sers Filips pasmaidīja.

—  Ja jūs gribat zināt, vai pie manis nav nākuši no "Četru tiesas" ar galīgo noteikumu piedāvājumiem, tad es varu jūs nomierināt: nē, te viņu nav bijis…

Slepenpolicista seja noskaidrojās.

—  Es briesmīgi baidījos, ser, ka ar jums būs notikusi nelaime, kamēr es braucu, — viņš teica mazliet uztraukts, — pie tam es varu paziņot jums kaut ko jaunu uņ svarīgu.

—  Vai tiešām?

—  Jā, ser. Policijas direktors tikko saņēmis garu telegrammu no Amerikas. Pēc divām pēdējām slepkavībām, kuras tur notikušas, amerikāņu slepenpolicijas aģenti izdarījuši dažādas izmeklēšanas. Viņi ilgi krājuši dažādas ziņas un tagad visu to atsūtījuši mums, — to teicis, slepenpolicists izņēma no kabatas papīru un sāka lasīt:

' — No Čikāgas. Londonas slepenpolicijas priekšniekam.

Brīdiniet Ramonu, ka "Četru tiesa" vienmēr izpilda savus solījumus nonāvēt zināmā dienā un zināmā veidā, var droši teikt, ka tā būs uzticīga savam vārdam. Mums ir pierādījumi par šo viņu īpatnību.

Pēc AndersOna nonāvēšanas aiz tās istabas loga, kur šī slepkavība izdarīta, atrasta piezīmju grāmatiņa, no kuras visas lapas bija izrautas, izņemot tris. Šīs trīs lapas bija pierakstītas pilnas ar sīku rakstu un virsū bija nosaukums: "Seši slepkavības paņēmieni", turpat bija burts "C".

Lasiet priekšā Ramonam sekojošo:

Nekādā gadījumā nedzert kafiju, neatvērt vēstules un citus sūtījumus, nelietot ziepes, un nepalikt istabā ne dienu, ne nakti bez policista. Apskatiet viņa guļamistabu: vai ir iespējams tur ielaist indīgas gāzes?

Sūtām jums palīgā divus mūsu aģentus, kuri izbrauc ar nākamo tvaikoni."

Slepenpolicists beidza lasīšanu.

"Tvaikonis" nebija vēl beidzamais vārds šajā vēstulē, tur bija vēl P.S.:

Baidīdamies, kā aģenti ieradīsies par vēlu."

—   Ko jūs par to domājat? — jautāja diplomāts.

—   Domāju, ka briesmas tiešām jums, ser, var draudēt, ja jūs nepaklausīsiet amerikāņu policijas brīdinājumiem. Es nedomāju, ka šie aizrādījumi būtu tukši vārdi. Viņi arvien pamato slēdzienus uz nopietniem faktiem, un tādēļ-es domāju, ka šī telegramma ir ļoti nozīmīga.

Atskanēja klauvējiens un, negaidīdams atļauju, istabā ienāca ministra personīgais sekretārs, loti uztraukts, vicinādams laikrakstu.

—   Paskatieties, — viņš sauca, — lasiet, kas te rakstīts! "Četru tiesa" atzīstas neveiksmē!

—  Kā! — iekliedzās slepenpolicists, izraudams sekretāram laikrakstu.

—   Ko tas nozīmē? — stingri jautāja sers Filips.

—  Tas nozīme, ser, to, ka šie nelieši publicējuši rakstu par savu darbību!

—   Kādā laikrakstā?

—  "Megafonā", ser! Jādomā, ka tai laikā, kad viņi bija ieradušies pec Terijā, izdevējs ir lūdzis maskējušos svešinieku aprakstīt savu dzīves gājumu, ko viņš ari izdarījis, un šai rakstā viņi atzinušies, ka uzvarēti un… un…

Slepenpolicists satvēra laikrakstu, ar to pārtraukdams sekretāra nesakarīgo runāšanu.

""Četru tiesas" svētais uzdevums," viņš lasīja.

—   Kur te atzīšanās neveiksme?

—   Lūk, šai puse slejai, es pastrīpoju šo vietu ar sarkanu zīmuli! — un jaunais cilvēks trīcošiem pirkstiem parādīja pastrīpotās rindas.

"Mes nekad nepaļausimies uz gadījumu. Ja mums stājas ceļā kādi šķēršļi, ja mums draud mazākā neveiksme, jau tad mēs atzīstam sevi par uzvarētiem.

Mēs esam tā pārliecināti par savu sūtību pasaulē augstā uzdevuma izpildīšanai, tā pārliecināti par to, ka mēs esam Augstākās Dievības ierocis, ka mums nav tiesību, ievērojot mūsu lielo mērķi, riskēt bez sevišķas vajadzības. Bet tādēļ mums ir ļoti svarīgi, lai visas sagatavošanās tiesai būtu precīzi izpildītas.

Tā, piemēram, mums jānosūta vel viens brīdinājums seram Filipam, bet, lai tas tiktu droši un pareizi viņam nodots, tas jāveic personīgi vienam no mums.

Viss jau ir sagatavots, lai izpildītu mūsu nodomu. Bet sistēmas noteikumi ir stingri, ja šis brīdinājums netiks nodots seram Filipam šovakar pulksten astoņos, tad mūsu plānam jāsabrūk un nodomātā sprieduma izpildīšana nekad nenotiks."

Slepenpolicists beidza lasīt, un katrā viņa sejas vaibstā bija redzama vilšanās.

—   Es domāju, ser, —viņš sacīja sekretāram, —ka jūs esat atradis kaut ko jaunu, to visu es jau esmu lasījis; un šā raksta kopija tika atsūtīta uz policiju.

—  Vai tiešām jūs nesaprotat, — iesaucās uztrauktais sekretārs, — ka tagad nav vairs nekāda iemesla apsargāt seru Filipu un vajag atcelt visus drošības līdzekļus! Paskatieties pulkstenī…

Slepenpolicists izrāva no kabatas pulksteni, paskatījās viņā un iesvilpās.

—  Mans Dievs! Jau pusdeviņi, — viņš izbrīnījies teica, un visi saskatījās.

Sers Filips sāka runāt pirmais:

—  Vai tā nav viltība? Vai viņi negrib novērst mūsu uzmanību? — viņš jautāja piesmakušā balsi.

—   Es tā nedomāju, — klusi runāja aģents, — es pat esmu pārliecināts, ka tā nav. Saprotams, es kā agrāk visam sekošu, bet es ticu šo cilvēku godīgumam, pats nezinu, kādēj. Jau divdesmit piecus gadus es nodarbojos ar noziedzniekiem un nekad neesmu ticējis pat vislabākajam no tiem, bet šiem ļaudīm es nevaru neticēt. Ja tiem nav izdevies nogādāt mums brīdinājumu, viņi vairs mūs neapgrūtinās.

Sers Ramons sāka nervozi solot pa istabu.

—  Es gribētu tam ticēt, — viņš teica. — Es loti gribētu gūt jūsējai līdzīgu pārliecību.

Pie durvīm atkal kāds pieklauvēja.

—  Svarīga telegramma seram Filipam, — teica sirmais kamerdlners.

Sers Filips jau pastiepa roku pēc telegrammas, bet slepenpolicists to brīdināja.

—  Atceraties, ser, kas bija sacīts telegrammā no Čikāgas, — viņš teica un paņēma zilo aploksni.

"Tikko saņemta telegramma, kura izsūtīta no Čeringkrosas stacijas; viņa sākas šādiem vārdiem: "Mēs nodevām ārlietu ministram pēdējo bildinājumu." Paraksts: "Četru tiesa." Beigas. Sakiet, vai tā taisnība? "Megafona" izdevējs."

—   Ko tas viss nozīmē? — jautāja apjukušais Jalmuts, beidzis lasīšanu.

—  Tas nozīmē, mans dārgais ser, —atbildēja Ramons ar izsmieklu, — ka jūsu gudrie "Četru tiesas" locekli ir ne tikai parastie slepkavas, bet ari meli, un es ceru, ka tagad jūs vairs tik akli neticēsiet viņu goda vārdam.

Aģents klusēja. Viņš drūmi košļāja ūsas, nezinādams, ko atbildēt.

—  Vai neviens te nav nācis manas prombūtnes laikā? — viņš jautāja.

—   Neviens!

—  Un jūs nevienu neesat redzējis, izņemot jūsu sekretāru un mani?

—  Neviens, absolūti neviens nav rādījies te un nav runājis ar mani! — strupi atbildēja Ramons.

Jalmuts izmisumā kratīja galvu.

—  Jā… tā… par ko mes runājām? —viņš jautāja, nevienu neuzrunādams, un devās uz durvju pusi.

Šai bridi sers Filips atcerējās viņam glabāšanā nodoto vēstuli.

—  Pievāciet labāk savu dārgo dokumentu! — viņš teica, izņemdams no galda atvilktnes vēstuli un nomezdams to uz galda.

Slepenpolicista sejā parādījās izbrīns.

—  Kas tas? — viņš jautāja, paņemdams vēstuli.

—   Es baidos, ka domas par manu vajātāju cienīgu nevērtēšanu jūs tā pārsteigušas, — ar izsmieklu sacīja sers Filips, — ka es būšu spiests griezties pie policijas priekšnieka ar lūgumu atsūtīt man citu aģentu, kurš būtu spējīgs pareizāk spriest par noziedznieku darbību, un kuram nebūtu tik bērnišķīgas pārliecības par visādu slepkavu godaprātu.

—  Saprotams, ser, — atbildēja Jalmuts pilnīgi mierīgi un aukstasinīgi, — jūs darīsiet tā, kā atradīsiet par labāku. Es godīgi izpildu savu pienākumu un man nevar būt stingrāka tiesneša, kā es pats. Bet mani ārkārtīgi uztrauc jūsu vārdi par kaut kādiem papīriem, kurus es it kā jums būtu nodevis.

Ministrs dusmīgi paskatījās uz aģentu.

—  Es runāju par to vēstuli, kuras dēl jūs pat atgriezāties, — viņš sausi atbildēja.

Aģents nodrebēja.

—  Es neesmu atgriezies, — viņš norūca apspiestā balsi, — un nekādu papiru neesmu jums atstājis!

Viņš satvēra vēstuli, atplēsa to un izņēma otru aploksni. Ieraudzījis tās zalpelēko krāsu, viņš iekliedzās:

—  Tā ir vēstule no "Četru tiesas"!

Ministrs nobālēja un sagrīļojās.

—  Bet cilvēks, kas man to pasniedza… —čukstēja viņš.

—   Bija viens no "četriem", — drūmi atbildēja aģents.

—  Jā, viņi turējuši vārdu!

Jalmuts ātri izskrēja priekšistabā un ar zīmēm piesauca pārģērbto policistu, kas stāvēja otrā pusē durvīm.

—  Vai jūs atceraties, kad es izgāju no šejienes? — jautāja aģents.

—   Kā ne, ser, jūs izgājāt divas reizes!

—  Divas reizes! To es zināju, —viņš teica izmisušā balsi.

—  Bet kāds es izskatījos, kad izgāju otro reizi?

Policists bija gluži satriekts no tāda jautājuma.

—  Jūsu parastais izskats, ser, —viņš nošļupstēja.

—  Kā es biju ģērbies?

' Tas apdomājās.

—  Jūs bijāt savā garajā lietus mēteli.

—  Un droši vien man bija ari brilles, kuras es valkāju, braucot automobili?

—  Jā, ser.

— Tā jau es domāju, — dusmās atkārtoja Jalmuts un metās lejā pa marmora trepēm uz ieejas durvīm.

Tur stāvēja četri dežurējošie policisti, kuri, ieraudzījuši viņu, atdeva tam godu.

—  Sakiet, vai jūs atceraties, kad es no šejienes izgāju? — jautāja aģents Vecākajam no tiem.

—  Saprotams, ser! Atceros abas reizes, — atbildēja dežurējošais policists.

—  Ejiet pie velna ar savām abām reizēm! —uzbrēca tam Jalmuts. — Cik ilgi es biju projām pirmo reizi?

—  Minūtes piecas, ser,—izbrīnījies atbildēja policists.

—  Viņi loti steigušies, —norūca pie sevis Jalmuts un skali piebilda:

—  Es atgriezos ar mašīnu?

—  Jā, ser.

—  Ā!… —un slepenpolicista acis paspīdēja cerība.

—  Vai jūs neievērojāt mašīnas numuru? —viņš jautāja, ar nepacietību gaidīdams atbildi.

—  Ievēroju, ser.

Aģents tikko neapkampa policistu.

—  Lieliski! — viņš sauca,— kāds numurs?

—  Nr. 17164.

Jalmuts ātri pierakstīja to.

—  Džekson, — viņš pasauca vienu no policistiem. — Brauciet uz mūsu departamentu un uzziniet šā auto īpašnieku, pēc tam nekavējoties dodaties turp un pieprasiet, lai viņš sīki pastāsta jums, kā pavadījis šodienu. Ja viņš atsakās to darīt, arestējiet.

Pēc tam Jalmuts atgriezās sera Filipa kabinetā.

Ministrs arvien vēl turpināja nervozi staigāt pa istabu. Viņš reizēm apstājās pie rakstāmgalda, kur vēl arvien stāvēja neatplēstā aploksne.

—  Viss noticis tā, kā es domāju, — ierunājās Jalmuts, — cilvēks, kuru jūs redzējāt, bija viens no "Četru tiesas". Viņš bija pārģērbies par mani. Viņš lieliski izvēlējās laiku, pat manus ļaudis viņš piemānījis. Viņam izdevies iegūt tādas pašas krāsas un sistēmas auto kāds man, un, atradis izdevīgu momentu, viņš piebraucis pie ministrijas dažas minūtes pēc manas aizbraukšanas.

—  Tagad mums ir tikai viens līdzeklis, ar kura palīdzību tos noķert: dežurējošais virsnieks atcerējies, mums par laimi, auto numuru, un varbūt ar šā numura palīdzību mums izdosies atrast noziedznieku.

—  Vai priekšnieks pieņems slepenpolicistu Džeksonu? —atskanēja šai bridi pie durvīm stāvošā kamerdlnera balss.

Jalmuts skrēja tam pret! lejā.

—  Atvainojat, ser, — runāja Džeksons, palocīdamies, — vai jūs neesat pateicis citu numuru?

—   Kādēj jūs tā domājat? — ātri jautāja Jalmuts.

—  Tādēļ, ka Nr. 17164 — jūsu auto numurs.

8. nodaļa Piezīmju grāmatiņa

Pēdējais brīdinājums bija īss un skaidrs:

"Mēs dodam Jums laiku līdz rltvakaram, lai Jūs apdomātu stāvokli, kādā Jūs atrodaties sakarā ar likumprojektu par politisko noziedznieku izraidīšanu.

Ja rīt līdz pulksten sešiem vakarā laikrakstos neparādīsies ziņojums, ka jūs ņemat atpakaļ savu projektu, mums nebūs citas izejas, kā turēt savu solījumu.

Jums jāmirst pulksten astoņos vakarā.

Lai Jūs varētu pārliecināties, ka mums viss ir zināms, ķlāt pieliekam policijas sagatavošanās darbu, kuri paredzēti Jūsu drošībai, sīku aprakstu.

Paraksts: "Četru tiesa.""

Sers Filips mierīgi visu izlasīja. Viņš izlasīja pat to papīru, kurā

bija aprakstīti ar citu rokrakstu visi policijas apsardzības sīkumi, kurus tik uzcītīgi slēpa policijas departaments.

—      Nav šaubu, ka kaut kur slēpjas nodevējs! — sacīja sers Ramons, un viņi, paskatījušies viens otrā, abi nobāla.

, — Visi šie sīkumi bija zināmi tikai četriem no mums, —teica slepenpolicists, — un es lieku savu galvu ķīlā, ka ne es, ne policijas priekšnieks tos nevienam nav atklājuši!

—  Taisni tāpat kā es, — noteikti teica sekretārs.

Sers Filips paraustīja plecus un gurdeni pasmaidīja.

—     Vai nav vienalga, kas ir nodevējs, galvenais ir tas, ka viņi visu zina, —viņš teica.

—      Kā viņi to dabūjuši zināt? Bet tagad viss atkarīgs no tā, vai jūs esat spējīgi apsargāt mani rīt līdz pulksten astoņiem vakarā vai ne?

—  Zvēru jums, — teica Jalmuts, aiz dusmām zobus griezdams,

— ka jūs paliksiet dzīvs, vai viņiem vajadzēs kāpt pār manu līki!

***

Vēsts, ka sers Ramons saņēmis vēl vienu rakstītu brīdinājumu, jau vakarā bija zināma visai pilsētai.

Tā izplatījās no klubiem uz teātriem, un starpbrīžos daudzi dziļdomīgi apsprieda briesmas, kuras draudēja ministram.

Parlamentā valdīja nedzirdēts uztraukums. Visi parlamenta locekli cerēja, ka sers Filips tur ieradīsies, bet pēc pārtraukuma jau bija zināms, ka šai vakarā viņš uz sēdi nebrauks.

—      Uzdrošinos jautāt jūsu ekselencei, — kara ministrs griezās pie priekšsēdētāja, — vai viņa augstība nodomājis izvirzīt un apstiprināt projektu par politisko noziedznieku izraidīšanu? Vai, ievērojot neparasti grūtos apstākļus un pārpratumus, nebūtu lietderīgāk atlikt likumprojekta apstiprināšanu?

Šis jautājums izraisīja dzīvas pārrunas.

Ministru prezidents leni piecēlās no sava krēsla un smaidīdams teica savam sarunu biedram:

—      Es nevaru iedomāties, kas varētu traucēt manu cienījamo kolēģi, kura, par nožēlošanu, šodien nav mūsu starpā, nolasīt savu projektu rīt, — un viņš mierīgi nosēdās savā vietā.

—      Kāpēc viņš smejas? — klusi jautāja kara ministrs savam kaimiņam.

—  Viņš šodien nejūtas labi, —tas pārliecinoši atbildēja. —Vioš ir loti uztraukts, un kāds vioa paziņa man šodien teica, ka viņš visu šo laiku loti slikti jūtas. Ticiet man, — piebilda runātājs, — ka "četru" lieta briesmīgi uztrauc ministru prezidentu!

Tai pašā laikā ministru prezidents sacīja zemkopības ministram:

—  Es no savas puses darīju visu iespējamo, lai pārliecinātu seru Ramonu atsacīties no projekta, bet viņš ir absolūti nepierunājams un visbēdīgākais tas, ka dvēseles dzijumos viņš pilnīgi tic tam, ka šie ļaudis izpildīs savu solījumu un viņu nogalinās.

—  Tas ir briesmīgi, — uztraucās zemkopības ministrs. — Brīnos, kā šāds stāvoklis ciešams, jo tas sagrauj visus mūsu sabiedriskās dzīves principus un ir pret civilizācijas likumiem!

—  Gluži pareizi! —atbildēja ministru prezidents. —Bet "Četru tiesas" uzskats par pastāvošo kārtību ir pilnīgi loģisks. Padomājat tikai, kāds milzīgs spēks kādreiz atrodas viena cilvēka rokās un cik daudz viņš.var izdarīt laba un ļauna! Iedomājaties kapitālistu, kurš valda pasaules tirgos, spekulantu, kas sakrāj labību tai laikā, kad dzirnavām nav darba un ļaudis mirst badu, beidzot — despotus un tirānus, kuri tur rokāS veselas tautas likteni, bet no otras puses ņemiet šo nevienam nepazīstamo "Četru tiesu"! Kādas tumšas figūras, kuras, neskatoties uz dzīvības briesmām, iet cīņā ar visu pasauli! Viņi notiesā un soda kapitālistu, spekulantu, tirānu, visu, kas ļauns, un vienmēr rīkojas ārpus likuma. Mēs sakām par tādiem ļaudīm, ka viņus sodīs Dievs, bet viņi paši bez kādām bailēm uzņemas tiesāšanas tiesības. Ja mēs kādreiz tos noķersim, tad viņi beigs savu karjeru loti nepoētiski un ārkārtīgi neskaisti: mazā cietuma kamerā, bet pasaule nekad nezinās, kādi lieli darbinieki tur aizgāja bojā.

—  Bet Ramons?

—  Šai gadījumā es uzskatu, ka viņi ir pārspīlējuši savus spēkus. Ja viņi būtu apmierinājušies ar sera Filipa nogalināšanu un pēc tam pasludinājuši šis slepkavības iemeslus, tad es nešaubos, ka Ramons tagad būtu beigts, bet viņi jau par daudz atklājuši savas kārtis. Es neko nezinu par policijas darbību, ne ari par tiem līdzekļiem, kādus tā domā izlietot, bet esmu pārliecināts, ka piekļūt rit pie sera Filipa būs tikpat neiespējami, kā Sibīrijas trimdiniekiem ēst pusdienas ar ministru.

—  Un jūs domājat, ka nav nekādu cerību, ka sers Filips ņems projektu atpakaļ? — jautāja zemkopības ministrs.

Ministru prezidents noraidoši pakratīja galvu.

—   Nekādu, — viņš noteica.

Viņu sarunas pārtrauca sēdes sākums.

Kad pienāca ziņa, ka sers Ramons šodien neieradīsies, parlamenta zāles kļuva driz tukšas.

Visi parlamenta locekli salasījās smēķējamā istabā, lai apspriestu jautājumu, kurš šai brīdī biju pārņēmis visu prātus.

Ap parlamentu sapulcējās milzīgs laužu pūlis, tāds, kāds iespējams tikai Londonā. Visi bija ieradušies tikai tāpēc, lai redzētu cilvēku, kura vārds bija uz visu lūpām.

'Ielas tirgotāji pārdeva viņa ģīmetnes, laikrakstu pārdevēji, kliegdami par viņa dzīves apraksta pārdošanu, ieņēma lielas naudas summas, dziedoņi improvizēja jaunas kuplejas, kurās apdziedāja šā izcilā diplomāta drošsirdību un enerģiju, diplomāta, kurš tik cītīgi pretojās šo neliešu un anarhistu draudiem.

Šo nabagu poēzijā bija daudz laba par seru Filipu, kurš tā centās neļaut sveštautiešiem apkrāpt nabaga strādniekus.

Visu šo notikumu komisms loti aizkustināja Manfrēdu un Poikartu, kuri, aizbraukuši līdz piekrastei, atstāja kebu un kājām devās uz parlamentu.

—   Panti par anarhistu, kurš atrauj maizi nabaga strādniekiem, ir loti izdevušies, —smiedamies teica Manfrēds.

Viņi abi bija frakās, un Poikartam pie krūtīm bija goda leģiona ordenis.

Manfrēds turpināja:

—   Man liekas, ka Londonā nekad nav bijis tāds uztraukums no tā laika, kad…

Poikarts paskatījās viņā smaidīdams, un viņi abi iesmējās.

—   Kad?…

—  Es šādu pašu jautājumu uzdevu kādam viesnīcniekam, un viņš salīdzināja šo uztraukumu ar to, kāds bijis Londonas austrumu daļā Džeka Laupītāja laikos.

Manfrēds apstājās un ar šausmām paskatījās savā kolēģi.

—  Mans Dievs, — iesaucās viņš, — man nekad nebūtu nācis prātā, ka mūs var salīdzināt ar viņu… ar…

Viņi devās tālāk.

Tuvojoties policijas namam, viņi satika tur kādu šaubīgu subjektu; viņš turēja rokas sava skrandainā mēteļa kabatās un uzmeta tiem drūmu skatienu, bet, kad viņi gāja tālāk, tas cieši nolūkojās pakal, pčc tam strauji apgriezās un sekoja.

Uz stūra pūlis bija tik liels, ka Manfrēdam un Poikartam vajadzēja apstāties un gaidīt, izdevību pāriet ielu; lai gan ārkārtīgi grūti, tomēr tiem beidzot izdevās izlauzties cauri pūlim un iegriezties citā ielā.

Salīdzinājums, kuru izteica Poikarts, visu laiku nodarbināja Manfrēda prātus.

—   Šodien karaliskajā teātri, — viņš teica, — būs milzums laužu, un tie visi aplaudēs Brutam par Cēzara nonāvēšanu. Tu neatradīsi neviena vēstures pazinēja un vispār neviena gudra cilvēka, kurš uz tavu jautājumu, vai pasaule būtu glābta, ja Napoleonu nogalinātu pēc viņa atgriešanās no Ēģiptes, varētu bez mazākās šaubīšanās tev atbildēt "jā". Jā, bet viņi… viņi tomēr ir slepkavas.

—   Neviens neceltu pieminekli Napoleona slepkavam, — negribot sacīja Poikarts, —bet nav uzcelts ari piemineklis Jeltonam, kurš nosita izvirtušo un netaisno karaļa Kārla I ministru, bet mūs varbūt atzīs nākošās paaudzes; es personīgi esmu apmierināts ar apziņu, ka izpildu pienākumu!

Viņš nometa izsmēķēto cigāru un iebāza roku sānkabatā, lai izņemtu otru, bet pēc tam izvilka roku bez cigāra un pasauca garām braucošo kebu.

Manfrēds izbrinējies viņā paskatījās.

—   Kas noticis? Man likās, tu gribēji iet kājām?

Tomēr Manfrēds iesēdās kebā, kurā pēc viņa ielēca Poikarts, un nosauca šādu adresi: —Uz Beikerstrītas staciju!

Kebs devās ātri uz priekšu, un Poikarts sāka runāt tikai pēc laba brīža.

—   Mani apzaguši, — viņš klusi teica, — man izvilkuši pulksteni; pieņemsim, viss tas nieki, bet galvenais tas, ka pazudusi mana piezīmju grāmatiņa, kurā es šo to piezīmēju, lai atvieglotu Terija darbību, un tas ir svarīgi!

—  Varbūt tas bijis vienkāršs zaglis, — iebilda Manfrēds, — jo viņš taču tev izvilka ari pulksteni?

Poikarts steidzīgi pārmeklēja ari visas pārējās kabatas.

—   Nekas cits nav pazudis, — viņš teica, — varbūt tev taisnība, ka tas bijis vienkāršs zaglis, kurš ir pilnīgi aj)mierināts, jo ieguvis pulksteni, un iemetis grāmatiņu Temzā, bet varbūt tas bijis policijas aģents!

—          Vai grāmatiņā bija kaut kas tāds, kas varētu tevi nodot? — nemierīgi jautāja Manfrēds.

—            Nekas! — steidzīgi atbildēja Poikarts, — bet, ja policija nav akla, tad viņai jāredz visi mani aprēķini un plāni, par kuriem ir piezīmes grāmatiņā. Varbūt, ka viņa nenoklūs policijā, bet kolīdz tā būs viņu rOkās un šis zaglis pazīs mūs… mēs būsim pazuduši!

Kebs piebrauca pie stacijas, un viņi izkāpa.

—            Es iešu uz pilsētas austrumu dalu, un mēs satiksimies rit, — teica Poikarts, — līdz tam laikam es uzzināšu, vai grāmatiņa nokļuvusi policijā. Ar labu nakti!

Un, neteikdami vairs ne vārda, viņi šķirās.

Ja Billijs Markss nebūtu tā piedzēries, tad viņš rīkotos uzmanīgāk, bet, pateicoties vīna tvaikiem, viņš nosprieda, ka nepieciešams izlietot peļņu, ko tam sniedz pati debess.

Uztraukums, ko sacēla "Četru tiesas" draudi, pulcināja milzīgas laužu masas visās daudzmaz ievērojamākajās Londonas vietās. Ārkārtīgi liels laužu pieplūdums bija pie ielu dzelzceļu piestātnēm, kurās daudzi gaidīja savu kārtu.

Tā kā tikko nāca vakars, Billijs nodomāja, ka vēl ir laiks strādāt ari ielu dzelzceļos.

Vispirms viņš nozaga maku kādai vecai dāmai sērās, izvilka pulksteni kungam ar cilindru, rokas spogulīti no kādas skaistas jaunavas somiņas un nosprieda beigt šis dienas operācijas ar portmaneja izraušanu no jaunas skaistules kabatas.

Visas viņa pūles vainagojās panākumiem, līdz ar portmaneju izrāvās art sīka kabatas drāna, un tikko viņš gribēja beigt sekmīgo darbu, kad pie viņa auss atskanēja balss:

—   Aha, Billij!

Viņš pazina šo balsi, un tūlīt viņu pārņēma ļoti slikta sajūta.

—            A, tas esat jūs, mister Hovard! —viņš iesaucās, cenzdamies izteikt priecīgu izbrīnu. — Kā jums labi iet? Jūtos patīkami pārsteigts, jūs satiekot!

—            Kurp tu ej, Billij? — jautāja tik priecīgi saņemtais Hovards, laipni paņemdams Billiju zem rokas.

—   Uz mājām, — atbildēja godīgais Billijs.

—  Ā, tu ej uz mājām? — teica misters Hovards, izvezdams to no

pūļa. —Jā, mājas, ģimenes laime, kas var būt labāks pasaulē, vai nav tiesa?

Hovards piesauca vēl jaunu cilvēku, acīmredzot savu paziņu, un sacīja viņam:

—  Zvaniet, Porter, uz nākamo staciju un uzziniet, vai kādam no pasažieriem nav kas pazudis, un ja atrodiet kādu cietušo, tad vediet to šurp.

Sūtītais aizgāja.

—  Tagad, Billij, — sacīja misters Hovards, turpinādams viņu turēt draudzīgi zem rokas, — pastāsti man, kā tev labi iet?

—  Sakiet man atklāti, mister Hovard, ko jums no manis vajag un kurp jūs mani vedat?

—   Billij, es tevi vedu uz to pašu, sen jau tev pazīstamo vietu.

—  Šoreiz, ser, jūs esat maldījies, — izsaucās Billijs, gribēdams izrauties no viņa rokām.

—  Pagaidi, Billij, —teica Hovards un, ātri noliecies, pacēla maku, kuru bija nometis Billijs.

Policijas pārvaldē visi bija ļoti iepriecināti par Billija ierašanos, un dežurējošais policists, pamatīgi un ātri pārmeklējis visas viņa kabatas, saņēma to kā vecu draugu un ieslēdza istabā ar dzelzs restēm. *

—  Zelta pulkstenis, zelta ķēdes puse, trīs maki, tīra kabatas drāna un sarkana piezīmju grāmatiņa, — skali nosauca dežurējošais policists.

Ierēdnis apmierināti palocījās.

—   Laimīga diena,. Billij, —viņš teica.

—   Kā mani šoreiz sodīs? —jautāja Billijs.

—  Deviņi mēneši cietuma, — atbildēja misters Hovards, visu pierakstīdams grāmatā.

—  Vai tiešām? — bailīgi iesaucās Billijs Markss.

—  Tas ir fakts, Billij, jo tu esi zaglis, viltnieks un klaidonis, un šoreiz tevi iesēdinās astotajā numurā.

Pēdējais zīmējās uz sargu, kurš art aizveda Billiju uz kameru Nr. 8.

Visu laiku, kamēr tie gāja, Billijs briesmīgi lamāja policijas aģentus, kuri spējīgi tvarstīt tikai nabagus, un neko nevar izdarīt ar tādiem noziedzniekiem kā "Četru tiesa".

—  Par ko mēs jums maksājam algu! — kliedza uztrauktais Billijs aiz restēm.

—  Tu jau mums daudz nemaksā, — atbildēja viņam sargs, aizslēgdams durvis ar divkāršu atslēgu.

Pieņemamajā istabā misters Hovards ar otru aģentu pārskatīja nozagtās lietas un atdeva tās ieradušamies īpašniekiem.

—  Tagad visas mantas izdalītas, —teica aģents Hovards, palicis ar -slepenpolicistu divatā, — nav tikai zelta pulksteņa un piezīmju grāmatiņas īpašnieka.

—  Zelta pulkstenis NR. 13000 un piezīmju grāmatiņa, kurā, izņemot trīs pierakstītas lapas, nav ne adreses, ne vizītkartes un nekādu papīru. Ko tas nozīmē, es nevaru saprast.

Slepenpolicists pasniedza grāmatiņu Hovardam. Lappusē, kuras tas nevarēja saprast, bija Londonas ielu saraksts.

Pret katru ielas nosaukumu bija kāda nesaprotama zīme:  Portlandes laukums. —Veitkombstrlta.

Rldžentstrlta. — Pel-Melas prospekts.

Kornebi laukums. — Lokotstrlta.

Šesburgas bulvāris. — Jairgolstrlta.

Koventristrlta. — Parlamenta laukums.

— Tas līdzinās zīmējumam priekš kādas spēles, —teica misters Hovards. — Bet kas rakstīts citās lappusēs?

Viņi pašķira lapu — tur bija uzzīmētas dažādas figūras.

—  Hm! —neapmierināti norūca aģents un atkal pašķira lapu.

Pēdējā lappuse bija uzrakstīta diezgan skaidri, un to varēja izlasīt,

lai gan acīmredzot rakstīts bija ļoti ātri, it kā no diktāta.

"Mēs neatstāsim D.E., varbūt tikai, lai brauktu uz P.E. Mēs brauksim tur M.T. (mūsu priekšā četras karietes) Pulksten 8.30 2600 no piekrastes, 80 soju no M. viens katrā. R.S. uz katra st. 6. p. uz k. Visas d. plaši a. Var redzēt viens otru, visām p. būs r. Neviens, izņemot J. un H. nedrīkst tuvoties R.P.E. Ārzemnieku galerija pilna p., 200 p., atrodas k. Ja, v. būs gvardes bataljons, viņš stāv gatavībā."

—  Ko tas nozīmē, velns parāvis, — dusmīgi jautāja aģents.

Taisni šai minūtē Hovards ieguva savu pirmo apbalvojumu.

—  Dodiet man, lūdzu, šo grāmatiņu uz dažām minūtēm, — viņš teica uztraukts.

Ierēdnis izpildīja viņa lūgumu un izbrīnījies paskatījās viņā.

—   Es laikam atradīšu šīs grāmatiņas īpašnieku, — un satvēris to drebošajās rokās, Hovards uzlika cepuri un steidzīgi izskrēja uz ielas.

Neapstādamies viņš aizskrēja līdz vietai, kur stāvēja kebi, ielēca vienā no tiem un steidzīgi nosauca ielu, kurp viņš jāved.

—  Jairgolstrlta, brauciet, cik ātri vien spējat, — viņš teica un jau pēc dažām minūtēm viņš izskaidrojās ar tās policijas nodaļas vecāko virsnieku, kura apsargāja ielas gāļu, kur atradās ministrija.

—  Es — seržants Hovards, — viņš stādījās priekšā, — man ir svarīgs ziņojums seram Jalmutam.

Kad viņu ieveda pie Jalmuta, pēdējais, neskatoties uz loti nogurušo izskatu, tomēr uzmanīgi klausījās seržanta vārdos.

—  Man liekas, ser, — bez elpas runāja Hovards, — ka tas attiecas uz jūsu lietu. P.E. nozīmē parlamenta ēku un… — bet Jalmuts ātri izrāva tam grāmatiņu, izlasīja un tad svinīgi iesaucās:

— Tā ir mūsu slepenā instrukcija, — un, satvēris Hovardu pie rokas, viņš vilka to uz izejas pusi.

—  Kur mans auto? — sauca Jalmuts, un, kad uz viņa svilpienu auto piebrauca,' Jalmuts iegrūda viņā Hovardu, ielēca pats, un viņi aizbrauca.

—   Kas to nozaga? — jautāja Jalmuts.

—  Billijs Markss, — skanēja atbilde. — Jūs varbūt viņu nepazīstiet, bet vispār diezgan pazīstams subjekts.

—  Nē, — teica Jalmuts, — Billiju es pazīstu loti labi. Dzirdēsim, ko šis mums pastāstīs.

Kad auto piebrauca pie policijas pārvaldes, atbraukušie ātri izlēca, un dežurējošais aģents, pazinis slaveno Jalmutu, tūlīt atdeva tam godu.

—  Es gribu redzēt arestēto Marksu, — īsi teica Jalmuts; aizmigušo Billiju pamodināja un ieveda pieņemamajā istabā.

—  Klausies, Billij, — griezās pie viņa slepenpolicists, — es gribu ar tevi parunāties.

—  Ak, kungs, tas tak misters Jalmuts, — izbrīnījies teica Billijs, un viņa sejā parādījās lielas izbailes. — Tiešām, ser, es neko nezinu par… par vakardienas notikumiem.

—  Nebīsties, Billij, man nekas nav pret tevi, un pie tam, ja tu no sirds atbildēsi uz maniem jautājumiem, es tevi paglābšu no šis dienas apvainojuma un piešķiršu pat balvu.

Billijam tas izlikās loti šaubīgi.

—   Es nevienu nenodošu, — viņš drūmi sacīja.

—        Bet es jau pavisam to no tevis neprasu, man tikai jāzina, kur tu atradi šo piezīmju grāmatiņu, —un pēc šiem vārdiem Jalmuts parādīja to Billijam.

—   Es atradu to uz trotuāra, — viņš atbildēja.

—  Man jāzina taisnība! — pērkona balsi iesaucās Jalmuts.

—  Nu, labi, — negribot runāja Billijs, — labi; es nospēru to.

" — Kam?

—  Es viņu neapturēju un neprasīju viņam vārdu, — atskanēja strupa atbilde.

Jalmuts dziji nopūtās.

—  Paklausies, — viņš teica, — vai tu esi dzirdējis par "Četru tiesu"?

Billijs pamāja ar galvu, plati ieplētis acis.

—  Nu tad saproti, ka šī grāmatiņa piederējusi vienam no "četriem"!

—  Ko? — iesaucās Billijs.

—  Tam, kas to noķers, izsolīts 1000 sterliņu mārciņu liels atalgojums, un, ja pēc tava apraksta izdosies to arestēt, tad šl nauda būs tava!

Dzirdot par naudu, Billijs vai sastinga.

—   1000… 1000 mārciņu! —viņš atkārtoja. — Es tik viegli varēju viņu noķert!

—  Ari tagad tu vari viņu noķert, — stingri piezīmēja slepenpolicists, — apraksti tikai mums viņa ārieni!

Billijs domāja.

—  Viņš izskatījās pēc džentlmeņa, —viņš norūca, cenzdamies sakopot smadzenēs visus sīkumus, lai labāk aprakstītu savu upuri. — Viņam'bija balta veste, balts krekls un labi zābaki!

—  Bet viņa seja, seja! —brēca Jalmuts.

—  Viņa seja, — Billijs sašļuka, —kā lai es zinu, kāda tam seja? Es nekad neskatos acis tam, kam zogu pulksteni!

9. nodaļa Marksa darbība

—  Tu esi beidzamais muļķis! — brēca slepenpolicists, raustīdams Billiju, —vai tiešām tu gribi teikt, ka, turēdams rokās vienu no "četriem", tu pat nemēģināji ieskatīties viņa sejā!

—  Liekat mani mierā! — kliedza Billijs, izraudamies no Jalmuta rokām. — Kā es varēju zināt, ka tas viens no "četriem", un kā jūs paši to zināt? — viņš piebilda ar izteiksmīgu smīnu.

Viņa smadzenes sāka pastiprināti strādāt un no slepenpolicista vārdiem viņš saprata, kādus labumus viņš var gūt no stāvokļa, kurš nesen viņam likās tik šausmīgs.

—   Es tiešām vāji tos saredzēju…

—  Tos? — pārtrauca slepenpolicists. — Cik tad viņu bija?

—  Nu, tas vienalga, — atbildēja Billijs negribot, juzdams sava stāvokja pārākumu.

—  Billij, — no jauna iesāka slepenpolicists, — es ar tevi runāju nopietni, un ja tu tikai zini ko nebūt, tev vajag man to pateikt.

—  Oho! — rupji kliedza arestētais, — es likumu zinu ne sliktāk par jums un esmu pārliecināts, ka jums nav tiesību ar varu piespiest cilvēku runāt, ja viņš to negrib. Es likumu zinu!

Jalmuts ar rokas mājienu pavēlēja atstāt tos vienus, un kad citi aizgāja, viņš klusi čukstēja:

—   Herrijs Mass pagājušajā nedēlā atstāja cietumu.

Billijs nosarka un nodūra acis.

—   Es nepazīstu nekādu Herriju Masu, — viņš drūmi noteica.

—  Pagājušajā nedēlā Herrijs Mass atstāja cietumu, — laipni atkārtoja slepenpolicists. —Viņš trīs gadus sēdēja par ielaušanās zādzību, jā, trīs gadi un desmit cirtieni ar pātagu.

—   Es neko nezinu, — atbildēja Markss tāda pašā toni.

—  Viņš izbēga, un policija neko par viņu nezināja, ja tikai… ja tikai viņu nenodotu, un tad viņu noķēra viņa dzīvokli, kad tas atradās gultā.

Billijs koda lūpās un klusēja.

—  Herrijam Masam loti gribētos zināt, kam viņam jāpateicas par ieslodzīšanu un desmit pātagas cirtieniem.

—  Jūs iesākāt netīru spēli, ser Jalmut. Man tad loti bija vajadzīga nauda… Herrijs nebija man draugs, bet policija katrā ziņā gribēja zināt, kur viņš atrodas.

—  Ari tagad policijai vajadzīgi tavi pakalpojumi.

—  Es jums teikšu visu, ko jums vajag, —teica Billijs un nokāsējās.

Slepenpolicists to pārtrauca.

—  Tikai ne te, Billij, — un, griezdamies pie dežurējošā policista, viņš teica: — Jūs varat atlaist šo cilvēku, es par viņu galvoju.

Billijs iesmējās un norūca.

—   Pirmo reizi policija galvo par mani.

Auto aizrāva slepenpolicistu uz policijas pārvaldes ēku, un Billiju ieveda Jalmuta kabinetā.

—            Es tevi brīdinu, Billij, —teica viņam dežurējošais policists, — kad tu sāksi runāt, tad izsakies īsāk un skaidrāk. Katra minūte mums dārga.

Billijs izstāstīja savus piedzīvojumus. Bet, neskatoties uz brīdinājumu, viņš tomēr runāja ļoti plaši, cenzdamies izpušķot dažus savus nedarbus, un slepenpolicistam gribot negribot vajadzēja pacietīgi viņā klausīties. Beidzot viņš nonāca pie paša galvenā:

—            Viņi bija divi: viens garš, otrs īsāks. Es dzirdēju, ka viens nosauca otru: "Mans dārgais Žorž", to teica mazākais, tas, kuram es atņēmu pulksteni un grāmatiņu!…

—  Turpini, —atbildēja slepenpolicists.

—            Nu, es sekoļu tiem līdz ielas galam, un, kad tie apstājās uz stūra, lai pārietu Ceringkrosu, es paņēmu pulksteni… saprotiet?

—  Ap kuru laiku tas bija?

—  Ap pusvienpadsmitiem vai vienpadsmitiem.

—   Un tu neievēroji viņu sejas?

—   Dievs sodi, mister Jalmut, nē, neievēroju.

Slepenpolicists nopūtās.

—            Man liekas, Billij, — viņš teica izmisušā balsi, — ka tu man nevari palīdzēt! Vai tu neievēroji vismaz, vai tie bija ar vai bez bārdām?

Billijs skumji pasmaidīja.

—            Es varētu jums viegli samelot, mister Jalmut, — viņš sirsnīgi teica, — un izgudrot veselu romānu, kurš vestu jūs maldināšanā, bet es esmu godīgs pret jums,:

Slepenpolicists, redzēdams viņa sirsnlgumu, laipni palocīja galvu.

—           Tu dailji visu, ko varēji, Billij, un es teikšu tev, ko pats tagad darīšu. Tu —vienīgais cilvēks, kurš redzējis "Četru tiesas" locekļus un palicis pēc tam dzīvs, un tādēļ es uzņemos atbildību un atsvabinu tevi līdz paritam. Ko var zināt, varbūt tu satiksi viņu uz ielas un pazīsi viņu no izturēšanās, pēc gaitas, pēc kādas sevišķas pazīmes, kuru tu tagad esi aizmirsis, bet, atkal ieraudzījis, atcerēsies; ar vārdu sakot, Billij, es gribu, lai tu atrodi to cilvēku, kuru apzagi. Še tev zelta gabals, celies rit augšā pēc iespējas agrāk un apstaigā visas centra ielas.

Slepenpolicists piegāja pie galda un uzrakstīja dažus vārdus uz savas vizītkartes.

—   Ņem to, —3T viņš teica, — un, ja ieraugi šo cilvēku vai viņa biedru, tad seko tam, bet šo kartiņu parādi pirmajam policistam, ko ieraugi, un nodod to kungu; 1000 mārciņu sterliņu tad būs tavi… Ja tev vajag mani, tad nāc šurp katrā nakts vai dienas laikā, te vienmēr zina, kur es atrodos…

Billijs paņēma kartiņu un izgāja uz ielas. Viņa galva dega, bet kabatā bija kartiņa, uz kuras bija uzrakstīta apcietināšanas pavēle.

Tās dienas nts, kad vajadzēja norisināties Londonā tik svarīgam notikumam, bija skaidrs un silts.

Manfrēds, kurš, pretēji paradumam, pavadīja visu nakti darbnīcā Karnobisstrltā, sagaidīja rīta blāzmu uz mājas lēzenā jumta.

Viņš gulēja uz mēteļa, galvu rokās atspiedis. Spožajā rīta blāzmā viņa veselīgā seja likās bāla un nogurusi, bet sirmie mati viņa bārdā asi izdalījās. Pilnīga izmisuma izteiksme bija šajā sejā. Tas bija priekš viņa tik neparasti, ka Gonzaless, kurš uzlīda pie viņa, neraugoties uz savu nesatricināmo aukstasinību, izbijās un, satvēris viņa roku, jautāja:

—   Kas noticis?

Manfrēds nodrebēja un pasmaidīja.

Tomēr šis smaids Leonu neapmierināja.

—  Tu domā par Poikartu un zagli? —viņš atkal jautāja.

—  Jā, —atbildēja Manfrēds.

—  Vai tu kādreiz darbā esi juties tā kā tagad? —pēkšņi viņš klusu jautāja.

Gonzaless klusēja, domīgi raudzīdamies tālumā.

—  Jā, —viņš atbildēja nesteigdamies, —toreiz… ar to sievieti… Varšavā. Atceries, cik viss mums likās viegli izdarāms, bet pēc tam šķērslis pēc šķēršļa… un es sāku just to pašu, ko tagad — mums draud neizdošanās!

—  Nē, nē un nē, — sirdīgi iekliedzās Manfrēds. — Nevajag runāt par neizdošanos, lūdzu, Leon, nedomā par to.

Viņš lida uz durvīm, nokāpa koridorā, kur viņam sekoja ari Gonzaless.

—   Bet Terijs? — viņš jautāja.

—  Terijs guļ.

Viņi piegāja pie darbnīcas, un Manfrēds jau satvēra durvju kliņķi, kad pēkšņi atskanēja solu troksnis.

—   Kas tur? — viņš sauca.

Kluss svilpiens lika tam nokāpt lejā.

— Poikarts! — viņš priecīgi iesaucās.

Jā, tas bija Poikarts, apaudzis ar bārdu, noputējis un noguris.

—   Nu? — jautāja Manfrēds īsi un skaidri.

—   Iesim augšā, — atbildēja Poikarts.

Visi trīs kāpa augšā pa putekļainajām trepēm, ne vārda nerunādami, kamēr sasniedza mazo istabiņu, un te beidzot Poikarts sāka stāstīt.

—   Daba, pat tā ir pret mums, — viņš teica, sēzdamies vienīgajā ērtajā krēslā un iesviezdams cepuri kaktā, —cilvēku, kurš nozaga manu piezīmju grāmatiņu, policija apcietinājusi. Viņš ir pazīstams kabatzaglis un, par nelaimi, šai dienā viņam sekojuši. Piezīmju grāmatiņu pie viņa atrada un viss būtu labi, ja tā nebūtu nonākusi visviltīgākā policijas aģenta rokās, kurš nāca pie slēdziena, ka tai katrā ziņa vajag piederēt mums. Izšķiries ar jums, es gāju mājās, pārģērbos un devos uz ministrijas namu. Es iejaucos sliņķu pūli, kurš stāvēja un skatījās uz ēkas durvīm, kuras policija apsargāja. Es zināju, ka Jalmuts ir tur, un biju pārliecināts, ka, ja notiks kas jauns, tad par to acumirkli ziņos uz ministriju. Tā kā tips ir visparastākais zaglis, es no viņa nebaidījos, domādams, ka ja vispār no kaut kā jābaidās, tad tikai no gadījuma apcietināšanas. Bet pa to laiku, kamēr es tur stāvēju, pie ministrijas piebrauca auto, un no tā izlēca kāds cilvēks — viņš, acīmredzot, piederēja pie policijas. Tikko es paspēju paņemt kebu, kad šis pats subjekts un Jalmuts izskrēja, iesēdās auto un aizdrāzās. Es sekoju tiem, cik ātri vien iespējams, neradot aizdomas braucējā, un, lai gan viņi brauca ātrāk par mums, viņu brauciena mērķis man bija zināms.

Pametis kebu tās ielas stūri, kurā atrodas policijas pārvalde, es gāju kājām, un, piegājis pie durvīm, tiešām ieraudzīju auto. Es ļoti baidījos, ka nopratināšanu izdarīs atsevišķā kamerā, bet, par laimi, viņi to darīja pieņemamajā istabā, kur es ieskatījos, iedams garām ēkai. Es ieraudzīju Jalmutu, vēl kādu policistu un tad arestantu…

—  Pēdējais bija ar platiem soļiem, nemierīgām acīm un ar seju, kas izteic izmisumu…

—  Lūdzu, Leon, nepārtrauc mani ar jautājumiem par šā cilvēka ārējo izskatu, es pats to apskatīju ar nolūku iegaumēt viņa ārieni, īsajā mirkli, kamēr es ieskatījos istabā, es paspēju ievērot slepenpolicista dusmas, zagļa rupjo sejas izteiksmi, viņš acīmredzot paziņoja, ka nespēj mūs pazīt.

-Ā!

Ar šo nopūtu Manfrēds apmierināts pārtrauca kolēģa runu.

—   Bet es tomēr gribēju visu uzzināt, — turpināja Poikarts, — un tādē] gāju atpakaļ pa to pašu ceļu. Pēc dažiem soļiem es izdzirdu aiz sevis motora troksni, un auto padrāzās man garām; tur sēdēja arestants ar citu slepenpolicistu. Es zināju, ka viņu ved uz galveno policijas pārvaldi. Tagad man gribējās zināt, ko policija darīs ar savu jauno arestantu. Pagaidījis kādu laiku uz ielas, es ieraudzīju to izejam no pārvaldes, — viņš bija viens.

Tagad viņa izskats bija galīgi pārmainījies, viņš gāja braši un jautri. Ieskatījies viņā ciešāk, es piegriezu vērtību viņa sejas izteiksmei; neskatoties uz labsajūtu — būt atkal brīvam, viņa sejā bija skaidri manāma neizpratne, un kad viņš nogriezās uz piekrasti, es sekoju pa pēdām.

—  Es biju pārliecināts, ka viņam sekoja policija! — piebilda Gonzaless.

—  Nē, es biju pārliecināts par pretējo, jo uzmanīgi novēroju visu apkārtni. Viņš bija atlaists, un neviens viņu nenovēroja.

Kad viņš sasniedza piekrasti, viņš apstājās, skatīdamies gan pa labi, gan pa kreisi, un acīmredzot nezināja, ko darīt. Es panācu to, pagāju garām, pēkšņi apgriezos un sāku it kā meklēt kabatās sērkociņus.

—  Vai es drīkstētu lūgt sērkociņus, ser? —es jautāju.

Viņš tos sameklēja un laipni pasniedza man. Es aizsmēķēju cigāru, turēdams sērkociņu tā, lai viņš varētu redzēt manu seju.

—  Tu loti gudri esi rīkojies! —nopietni sacīja Manfrēds.

Tai pašā laikā es uzmanīgi sekoju tam, kā viņš mani aplūko, bet acīmredzot viņš mani nemaz nepazina… Es sāku ar to sarunāties un mēs, pastāvējuši dažas minūtes uz vietas, sākām iet pa piekrasti un pārgājām pār tiltu. Runājām par niekiem, par strādniekiem, par laiku un par laikrakstu sensācijām.

„ Otrā pusē tiltam bija maza kafejnīca, un es nospriedu vēlreiz viņu pārbaudīt, tādēļ lūdzu to izdzert ar mani tasi kafijas. Kad atnesa kafiju, es izvilku zelta gabalu un pasniedzu to viesmīlim, bet tas atteicās izmainīt.

—   Vai jūsu biedram nav sīkas naudas? — viņš jautāja man.

Ielas klaidoņa nožēlojamā godkārība uzreiz izpaudās manā sarunu

biedrā, un, pateicoties tam, es tūlīt uzzināju to, ko man vajadzēja: viņš iebāza roku kabatā un, arī izņemdams zelta gabalu, vienaldzīgi noteica:'

—  Tas ir viss, kas man kabatā.

Izvilcis dažus sīkus naudas gabalus, es atdevu tos par kafiju. Manas smadzenes drudžaini strādāja.

Nebija šaubu, ka viņš izstāstījis slepenpolicistam kaut ko tādu, par ko viņam samaksāts! Bet ko viņš bija teicis?

Viņš nevarēja aprakstīt manu ārieni, jo citādi viņš bez šaubām pazītu mani tai laikā, kad es aizsmēķēju cigāru, vai arī tagad, kad es ar nodomu apsēdos tā, lai gāzes spuldze apgaismotu mani no galvas līdz kājām. Bet… pēkšņi es sastingu šausmās. Man ienāca prātā, ka es esmu pazīts, un ka viņš kā veikls viltnieks sarunājas ar mani, gribēdams aizturēt, kamēr ierodas policija un mani arestē.

Poikarts apklusa. Pēc dažām minūtēm viņš izņēma no kabatas pudelīti un nolika to uz galda.

—  Viņš nekad nav bijis tik tuvu nāvei! — viņš mierīgi turpināja savu stāstu. — Bet manas bailes un šaubas drīz izgaisa: es atcerējos, ka mūsu pastaigāšanās laikā mēs vairākas reizes sastapām policistus, tā ka viņš bez grūtībām varēja mani apcietināt. Padzēris kafiju, viņš teica, ka esot spiests iet uz māju. — Vai tiešām? — es jautāju. — Tomēr an man jāiet, jo rīt man daudz darīšanu. Viņš caur pieri paskatījās manī. — Arī man daudz darba, — viņš teica, smaidīdams un rādīdams man visus zobus, — bet es nezinu, vai paspēšu visu izdarīt.

Mēs izgājām no kafejnīcas un apstājāmies zem laternas uz ielas stūra.

Zinādams, ka manā rīcībā tikai dažas minūtes, kurās jāiegūst vajadzīgās ziņas, es droši ķēros pie lietas:

—  Ko runā par "Četru tiesu"? — jautāju viņam tai bndī, kad viņš jau gāja prom.

Izdzirdis manu jautājumu, viņš ātri apgriezās.

—   Bet kas ar tiem noticis?. — viņš steidzīgi prasīja.

Es sāku aprakstīt "Četru tiesas" locekjus. Viņš uzmanīgi klausījās, cenzdamies uzzināt manas domas par viņiem, bet visvairāk interesējās par apsolīto atalgojumu. Viņš briesmīgi aizrāvās, runādams par šo lietu, un piepeši, noliecies pie manis, iedūra man krūtīs netīru pirkstu un sāka izskaidrot savus uzskatus un darbības plānu.

Poikarts, to izteicis, iesmējās, bet drīz no noguruma sāka žāvāties.

—  Jūs, saprotams, iedomājaties, par ko viņš varēja runāt, — turpināja stāstītājs, — un zināt, cik smieklīgi ir neattīstīti ļaudis, kuri grib noslēpt mērķi, uz ko viņi tiecas ar dažādiem filozofiskiem spriedumiem. Viņš (to sauc par Marksu) cer sazīmēt mūs, paļaudamies uz laimīgu nejaušību. Tādēļ viņu uz dienu atbrīvojuši un viņš cer rit izstaigāt visu Londonu.

—  Viņam pietika darba visai dienai, —smējās Manfrēds.

—        Tas tiesa, — apstiprināja Poikarts. — Bet klausieties tālāk, — viņš lēni iesāka.

—  Mēs beidzot izšķīrāmies, un es devos uz pilsētas rietumu daļu. Es nospriedu iet uz Koventgardas laukumu, jo tā ir vienīgā vieta pilsētā, kur cilvēks var justies drošs un necelt pret sevi nekādu aizdomu. Izgājis caur tirgu, kur drūzmējās ļaudis, es, gluži negribot, pēkšņi apgriezos un ieraudzīju savā priekšā Marksu. Viņš, muļķīgi smiedamies, māja man ar galvu, un, nenogaidījis manu jautājumu, sāka pats izskaidrot savas atrašanās iemeslus šajā vietā.

Es izlikos, ka ticu viņa vārdiem, un atkal, otro reizi šajā vakarā, vedu to dzert kafiju.

Sākumā viņš negribēja, bet tad pārdomāja un piekrita.

Kad pasniedza kafiju, viņš steidzīgi paņēma savu tasi un mēģināja to nolikt pēc iespējas tālāk no manis; tad es sapratu, ka Markss mani piemānījis un nebūt nav tik liels muļķis, kā es domāju. Tai laikā, kad viņš tik atklāti ar mani pļāpāja, viņš bija mani pazinis, bet centās to neizrādīt, baidīdamies mani iebiedēt.

—   Bet kādēļ tā? — jautāja Manfrēds.

—  Es pats par to brīnos, — atbildēja Poikarts.

—  Kādēļ viņš nelika mani apcietināt? — un pagriezies pret visu laiku klusējušo Leonu, viņš jautāja atkal: — Saki, Leon, kādēļ?

—  Izskaidrojums te ļoti vienkāršs! — mierīgi atbildēja Gonzaless: — kādēļ arī Terijs mūs nenodeva? Viss tā notiek no kādas neticības sev, kad cilvēks nezina, vai viņam ir tiesības rīkoties tā vai nē! Tas ir mūsu laiku civilizācijas produkts! Varbūt viņš šaubījās, vai tam izmaksās atalgojumu, neticēja policijas godīgumam. Jo līdzīgos gadljumos tā rīkojas lielākā policijas daja, bet varbūt viņš gribēja to izdalīt liecinieku klātbūtnē.

Pateicis visu to, Leons piegāja pie pakaramajiem, kur bija viņa mētelis. Viņš uzvilka to, domīgi pakasīja gludi noskūto zodu un, ielicis kabatā uz galda stāvošo pudelīti, jautāja: '—Tev, saprotams, izdevās no viņa aizlaisties?

Poikarts apstiprinoši palocīja galvu.

—  Kur viņš dzīvo?

—  Nr. 700, Redfordstrltā, parastās mēbelētās istabās.

Gonzaless, paņēmis no galda zīmuli, ātri uzzīmēja uz avīzes stūra

kādu galvu.

—  Līdzīgs?

Poikarts paskatījās zīmējumā un izbrīnējies teica:

—  Zināms; vai tu viņu pazīsti?

—      Nē, — nevērīgi teica Leons, — bet cilvēkam, par kuru tu stāstīji, katrā ziņā jābūt šādai fizionomijai.

Apstājies uz sliekšņa, viņš piebilda:

—  Man liekas, tā vajadzēs darīt.

Viņš acīmredzot gribēja dzirdēt apstiprinājumu savam jautājumam. Viņš galvenokārt griezās pie Manfrēda, kurš stāvēja, sakrustojis rokas un pacēlis acis. Atbildes vietā viņš pacēla roku, un Leons redzēja, ka viņa rokas lielais pirksts bija nolaists uz leju.

Leons klusēdams atstāja istabu.

Billijs bija galīgā izmisumā.

Neraugoties uz viņa viltību, upuris izslīdēja tam no rokām.

Kad viņi ar Poikartu piegāja pie kādas no Londonas labākajām viesnīcām, pēdējais pēkšņi atcerējās, ka viņam tur jāieiet, bet apsolīja drīz atgriezties, un Billijs nepaspēja ne apdomāties, kad tā jau vairs nebija. Billijs to nepavisam nebija gaidījis un galīgi apjuka. Viņš sekoja savam upurim no paša Bleksreiera tilta un bija gandrīz pārliecināts, ka kungs, kuru tas neizlaida no acīm, bija tas pats cilvēks, kuram viņš nozaga pulksteni. Viņš varēja pasaukt policistu un arestēt šo kungu, bet domas, ka viņam vajadzēs dalīties atalgojumā ar to, kas viņam palīdzēs, atturēja, un viņš sāka sev iestāstīt, ka tā varbūt nemaz nav īstā persona, lai gan…

Poikarts pēc sava aicinājuma bija ķīmiķis; viņa mljākā nodarbošanās bija sēdēt laboratorijā, pārbaudīt dažādu vielu indīgās sastāvdaļas, strādāt ar savas laboratorijas filtriem un aparātiem un vispār izdarīt mēģinājumus kā ar minerāliem, tā ar dzīvniekiem.

Billijs izgāja no policijas nama ar nodomu — katrā ziņā uzmeklēt cilvēku ar traipiem uz rokām.

Bet bailes, ka viņu piemānīs, atkal kavēja viņu dot policijai šos svarīgos norādījumus.

Saticies vaigu vaigā ar cilvēku, kuru tas meklēja, Billijs jau gribēja to arestēt, bet viņš ari to neizdarīja naudas dēj, jo nevarēja izprast, kas viņam izdevīgāk.

—  Ja par vienu no "Četru tiesas" locekļiem dod 1000 mārciņu, cik tad tūkstošu nedos par visiem četriem! — domāja apķērīgais Billijs.

Jā, Billijs bija zaglis, bet tai pašā laikā ari liels rēķinātājs.

Viņš nemīlēja strādāt par velti.

Viņš nebija konservatīvs un bez zagšanas nodarbojās ari ar citām, ne mazāk ienesīgām, profesijām.

Viņš zaga, meloja, izplatīja viltotu naudu, un visu to darīja ar vienādu prieku.

Viņš kā tauriņš, kas lidinās no viena zieda otrā, pārgāja no viena nozieguma uz otru, un vienmēr rīkojās kā sava amata labs pratējs.

Kad Poikarts pazuda no viņa acīm lieliskajā "Hotel Royal" ieejā, Billijs galīgi apstulba aiz sašutuma.

Viņš acumirkli saprata, ka, tā kā viņa upuris ieslīdēja tur, kur viņam nebija iespējams to noķert un kur viņu neielaidis, kamēr neuzzinās vajāšanas iemeslu, šo lietu varēja skaitīt par puslīdz paspēlētu.

Viesnīcas šveicars, vēl bez livrejas, tīrīja vestibila vara izgreznojumus.

Diena vēl tikko sākās, ielas bija tukšas, un Billijs pēc neilgām pārdomām nosprieda spert ārkārtējus solus, par kādiem viņš agrāk neiedrošinājās pat domāt.

Viņš pagrūda virpujdurvis un droši iegāja vestibilā.

Šveicars apgriezās un, uzmetis aizdomīgu skatienu viņam, bet it īpaši viņa skrandainajam uzvalkam, rupji jautāja:

—   Ko jums vajag?

—   Klausies, draudziņ… —iesāka Billijs vismīlīgākajā balsī.

Bet nākošajā acumirkli šveicara stiprā roka sagrāba viņu aiz

apkakles un izmeta uz ielas.

—   Ej pie velna! — viņš uzkliedza.

Ar to pietika, lai piespiestu Marksu pieņemt citu taktiku.

Savezdams kārtībā saburzītos svārkus, viņš izvilka no kabatas Jalmuta kartiņu un, griezdamies pie šveicara, lepni uzsauca:

—   Es esmu slepenpolicists, un ja jūs traucēsiet manu darbību, 'tad sargieties!

Šveicars izlasīja kartiņu un laipni jautāja:

—   Ko jūs vēlaties?

Viņš gribēja piebilst "ser", bet nezin kādēļ šis vārds nenāca viņam pār lūpām.

—  Ja šis cilvēks ir slepenpolicists, tad viņš ir loti labi pārģērbies, — viņš nosprieda pie sevis.

—  Es gribu redzēt to kungu, kurš te ienāca pirms mānis, — teica Billijs.

—   Kāds viņa istabas numurs?

—  Nav no svara, kāds viņam numurs. Man vajag uzzināt, vai jums viesnīcā bez parādes durvīm ir vēl citas?

—  Mums ir sešas izejas, — atbildēja šveicars.

Pie vienām no sētas durvīm, kuras izgāja uz mazu šķērsielu, sēdēja sētnieks, un no tā Markss dabūja zināt to, no kā baidījās: — Pirms piecām minūtēm kungs, pēc apraksta līdzīgs tam, kuru jūs meklējat, izgāja no šejienes uz Strendstrltas pusi, paņēma kebu un aizbrauca.

Billijs bija galīgi satriekts.

Nebūtu viņš tāds muļķis, viņš saņemtu kaut daļu no 1000 mārciņām.

Nolādēdams savu muļķību, kuras dēl viņš izlaidis no rokām veselu bagātību, Billijs lēni soļoja gar piekrasti.

Sabāzis rokas kabatās, Billijs gāja pa garo ielu, pārdomādams visus pagājušās nakts notikumus un bez gala lamādams sevi par muļķīgo kļūdu.

Pagāja apmēram stunda no tā laika, kad viņš izlaida no acīm Poikartu, un pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka vēl viss nav zaudēts.

Viņš tagad zināja šā cilvēka izskatu, skaidri redzēja viņa seju, zināja visas viņa īpatnības! Bet tas ir svarīgi! Ja šo cilvēku tagad arestēs pēc viņa apraksta, tad viņš, Billijs, tomēr saņems kaut daļu no atalgojuma. Viņš nedrīkst teikt Jalmutam, ka pavadījis visu nakti šā cilvēka sabiedrībā un nav apcietinājis to. Jalmuts ne par ko tam neticēs. Un tiešām, cik brīnišķīgi, ka viņš to satika!

Visas.šis domas pirmo reizi ienāca Billija galvā. Kā tas gadījās, ka viņš to satika? Vai tiešām tas bija iespējams!… Bet varbūt šis cilvēks, kuru viņš apzaga, pirmais pazina to un ar nodomu uzmeklēja, lai viņu nogalinātu?… Auksti sviedri izspiedās uz Marksa pieres. Ja šie cilvēki —slepkavas… Cietsirdīgi, nežēlīgi, briesmīgi slepkavas… un ja…

Kāds cilvēks, nākdams pretī, nejauši uzgrūdās tam. Billijs aizdomīgi paskatījās un ieraudzīja jaunu cilvēku, gludi noskūtu, ar asiem sejas pantiem un nemierīgi klejojošām zilām acīm. Ieskatījies ciešāk, Markss ievēroja, ka šis cilvēks nebūt nebija tik jauns, kā likās no pirmā acu uzmetiena. No skata tam bija ap gadiem četrdesmit. Pienākušais caururbjoši paskatījās uz Billiju un, redzēdams, ka tas taisās aiziet, ar zīmēm pavēlēja tam apstāties.

—  Jūsu vārds ir Markss? —viņš pavēloši jautāja.

—  Taisni tā, ser!

—  Vai jūs esat redzējis misteru Jalmutu?

—  Tikai vakar vakarā, — izbrīnījies atbildēja Markss.

—  Jums nekavējoši pie viņa jāierodas.

—  Kur viņš patlaban atrodas?

—  Kensingtonas stacijā. Tur kāds apcietināts, un viņš grib, lai jūs apliecinātu viņa personību.

Billijs nobijās.

—  Vai es saņemšu kādu atalgojumu, — viņš jautāja, — ja pazīšu noziedznieku?

Nepazīstamais apstiprinoši palocīja galvu, un Bilija seja noskaidrojās.

—  Jums jābrauc man līdzi, — turpināja svešais, — ņemiet pirmās klases biļeti līdz Kensingtonai un sēžaties kupejā. Ejiet!

Viņš pārgāja pāri ielai un devās uz Čeringkrosas staciju. Billijs tam sekoja.

Nonācis stacijā, Billijs ievēroja, ka viņa līdzbraucējs pastaigājas pa peronu un izliekas, ka Biliju nepazīst. Kad vilciens pienāca, Billijs centās ātrāk iekāpt un sāka grūstīt strādnieku baru, kuri kāpa ārā.

Iegājis tukšā pirmās klases kupejā, kā tam bija pavēlēts, viņš apsēdās un sāka gaidīt.

Markss varēja vispusīgi apspriest savu stāvokli, kamēr vilciens skrēja no Čeringkrosas uz Vestminsteru. Tuvojoties Sent-Džemsa parkam, viņš jau atrada attaisnojumu priekš sera Jalmuta, bet Viktorijas stacijas tuvumā viņš jau bija atradis iemeslu pieprasīt sev godalgu.

Kad vilciens iedrāzās uz piecām minūtēm tuneli, Billijs pagriezās un ieraudzīja atvērtās kupejas durvis savu pavadoni. Viņš briesmīgi izbijās.

—  Atveriet logu, — pavēloši teica nepazīstamais, un Billijs neapzinīgi izpildīja šo pavēli.

Tai pašā bridi viņš izdzirda plīstošu stiklu skaņu un pagriezies dusmīgi jautāja:

—   Kas tur ir?

Bet atbildes vietā redzēja, ka viņa paziņa atgāja no durvīm, klusi tās aizslēdza un pazuda.

—  Ko viņš grib? — jautāja sev Bilijs nogurušā balsi un paskatījies uz gridu, ieraudzīja sasistu pudeli un līdzās zelta gabalu; viņš skatījās uz gridu, un tai bridi, kad vilciens tuvojās Viktorijas stacijai, viņš noliecās un pacēla naudu…

10. nodaļa Triju nāve

Vilciens stāvēja Kensingtonas stacijā, kad kāds pasažieris sāka meklēt vagonos ērtāku vietu. Atvēris kādas kupejas durvis, viņš uzreiz atlēca atpakaj.

Atskrēja izbiedētais stacijas priekšnieks un konduktors un, kad durvis atvēra līdz galam, smaga grauzdētu mandeļu smaka izplatījās pa visu staciju.

Salasījās vairāki ziņkārīgi pasažieri un skatījās kupejā, kad ieradās ārsts ar savu palīgu un dežurējošais žandarms. Ārsts iesāka apskati.

Vispirms viņi iznesa no kupejas salīkušo pasažiera liki un nolika uz perona.

—  Ko jūs pie viņa atradāt? — jautāja policists.

—  Zelta gabalu un sasistu pudeli! %

Policists sāka pats pārmeklēt mirušā kabatas.

—        Nedomāju, — viņš teica, — ka mēs atradīsim pie viņa kādus papīrus, kuri pierādītu viņa personību. Tā droši vien ir pašnāvība. Lūk, pirmās klases biļete! Un te — vizītkarte. Pagriezis vizītkartei otru pusi, viņš izlasīja to, un viņa sejā parādījās izbrīns.

Viņš nekavējoties devās uz telegrāfu.

Misters Jalmuts tikko bija piecēlies. Viņš bija paspējis atpūsties tikai dažas stundas, un viņa garastāvoklis bija joti nemierīgs.

Viņš paredzēja, ka, neskatoties uz visām pūlēm, šl diena priekš viņa beigsies bēdīgi.

Viņš nebija vēl paspējis apģērbties, kad viņam paziņoja par policijas priekšnieka ierašanos.

—   Es saņēmu jūsu ziņojumu, Jalmut. Jūs esiet pareizi darījis, atlaizdams Marksu! Vai jūs jau neesat saņēmis no viņa kādu ziņu?

—  Vēl ne, ser.

—   Hm… —teica prezidents, —es gribētu zināt…

Viņš apklusa, nenobeidzis teikumu.

—   Bet vai jums nav nācis prātā, ka viņiem jāapzinās tās briesmas, kas viņiem draud?

Jalmuts paskatījās viņā ar izbrīnu.

—   Zināms, ser… saprotams…

—   Bet kā jūs domājat, ko viņi darīs?

—  Viņiem atliek tikai viens, ser, — bēgt no šejienes!

—  Bet vai nevar gadīties tā, ka tajā laikā, kad Markss meklē viņu, viņi savukārt meklē Marksu!

—   Billijs ir loti viltīgs, — ar uzsvaru teica Jalmuts.

—   Bet tie ir ne mazāk viltīgi, — atbildēja otrs.

—  Dodu jums padomu uzmeklēt Billiju un pielikt tam klāt divus labus slepenpolicistus, lai tie viņu novēro.

—  Es tūliņ došu pavēli, — atbildēja Jalmuts. — Baidos tikai, ka mums to vajadzēja izdarīt ātrāk.

—  Es iešu parunāt ar seru Filipu, — teica priekšnieks un ar nožēlu piebilda: —Man droši vien vajadzēs viņu mazliet iebaidīt.

—   Kā tā?

—   Mēs gribam viņu pierunāt atteikties no šā projekta. Vai jūs lasījāt rīta laikrakstus?

—  Vēl ne, ser.

—   Visi piekrīt tam, ka projektu vajag ņemt atpakaļ; viņi neuzskata to par tik svarīgu, lai viņa dēl tik nāvīgi riskētu, jo vairāk tāpēc, ka sabiedrība attiecībā uz šo jautājumu dalās divās partijās un visi baidās no ļaunām beigām!… Jā, atzīstos, es ari baidos!

Policijas, priekšriieks devās uz trepēm, bet vinu apturēja pārģērbts policists. Ministrs bija pilnīgi aplenkts un pie viņa nelaida klāt nevienu, kurš nezināja paroli.

■ Tas viss tika darīts aiz bailēm, lai neatkārtotos vakardienas notikums.

Viņš jau pacēla roku, lai pieklauvētu pie durvīm, kad pēkšņi to kāda roka sagrāba aiz pleciem, — viņš apgriezās un ieraudzīja Jalmutu ar bālu seju un šausmām acis.

—   Viņi izrēķinājušies ar Billiju, — viņš teica, zaudēdams elpu. — Viņa līķis tikko atrasts vilciena kupejā Kensingtonas stacijā!

Priekšnieks tikai iesvilpās.

—  Bet kā tad viņi to izdarījuši?

Jalmutā sejā bija izmisums un nogurums.

—  Ar ogļskābi! — viņš atbildēja, paraustīdams plecus.

—  Viņi visi ir zinātnieki!… Klausieties, — viņš turpināja, — pierunājiet jūs seru Ramonu mest pie malas šo nolādēto projektu!

—   Mēs nekad nebūsim spējīgi viņu glābt! Es esmu pārliecināts līdz dvēseles dzijumiem, ka viņam beigas!

—   Muļķības, — teica policijas priekšnieks, — jūs uztraucaties, jo neesat labi izgulējies. Jūs esat pavisam pārvērties. MUms viņš jāglābj!

Viņš atgāja no durvīm un pasauca policistu.

—   Nododiet tūliņ inspektoram Kolinsam manu pavēli, — viņš teica, — pa tālruni paziņot visiem iecirkņiem, lai man atsūta pēc iespējas vairāk ļaužu apsardzībai, es apvilkšu seram Ramonam tik ciešu riņķi, ka neviens nedrīkstēs tam tuvoties, ja negribēs, lai to nosit!

Pēc stundas Londonas ielās varēja redzēt oriģinālu gājienu, kuram līdzīgs galvaspilsētā nekad nebija redzēts. No visiem iecirkņiem izgāja lielas policistu nodaļas. Viņi brauca dzelzceļos, omnibusos, auto, ar vārdu sakot, pārvietojās ar visiem viņu rīcībā esošiem satiksmes līdzekļiem.

Viņi.saplūda no visām stacijām un aizņēma visas ielas, un Londonas iedzīvotāji ar izbrīnu skatījās uz šo milzīgo cilvēku daudzumu, kas viņus apsargāja.

Vaitgolstrita bija ar tiem aizņemta no viena gala līdz otram, SentDžemsa parks bija pārpildīts. Apkārtējās ielās kustība bija pārtraukta un visas tās apsargāja nepārtraukta jātnieku ķēde. Ar! Sent-Žoržstiīta bija policijas rokās. Uz katras mājas jumta bija pa policistam. Nebija mājas ar logiem pret ministrijas ēku, kas nebija izkratīta no lejas līdz augšai.

Viss atgādināja kara stāvokli. Divi gvardes jātnieku pulki stāvēja pilnā gatavībā kazarmās, lai varētu ierasties vajadzīgajā-vietā uz pirmo policijas pieprasījumu.

Policijas priekšnieks un Jalmuts šai laikā sedeja sera Filipa kabinetā un centās pārliecināt stūrgalvīgo diplomātu atteikties no sava projekta.

—  Es jums atkārtoju, ser, — runāja policijas priekšnieks, — ka darīt vel vairāk jūsu apsardzības labā, kā mes esam darījuši, nav iespējams, bet tomēr es vel baidos. Šiem cilvekiem ir kāds pārdabīgs spēks, un es baidos, ka, neskatoties uz visām mūsu rūpīgajām pūlēm, mēs varbūt neesam piegriezuši vērību kādam stūrītim, esam aizmirsuši kādu ielu, bet viņi var to izlietot, jo viņiem piemīt velnišķa viltība. Marksa nāve galīgi sabojājusi manus nervus. Bet "Četru tiesa" mums ir un paliek neredzama un netverama. Dieva dēl, ser, padomājiet labi, pirms atsakāties no piedāvātajiem noteikumiem. Vai tiešām projekts tik nepieciešams? Vai tiešām tā dēl vērts likt uz spēles dzīvību?

Pēdējo jautājumu viņš teica tik asā tonī, ka sers Filips pat nodrebēja.

Viņš neatbildēja uzreiz, bet kad viņš sāka runāt, viņa balss skanēja klusi un noteikti:

—  Es projektu atpakaļ neņemšu, — viņš lēni teica, uzsvērdams katru vārdu. — Es to neņemšu atpakaļ nekādā gadījumā!.. Es esmu aizgājis par daudz tālu, —un viņš pamāja ar roku, lūgdams to nepārtraukt. — Tagad es jau stāvu pāri dzīvības briesmām un nejūtu pat nekādu baiļu! Tagad priekš manis eksistē tikai taisnības jautājums! Ja es daru pareizi, ievezdams likumu par veselas inteliģentu politisku noziedznieku armijas izraidīšanu, kuri, atrazdamies paši drošībā, kūda mazāk attīstītus un daudz vienkāršākus ļaudis izdarīt visādus varas darbus un slepkavības, ja es daru pareizi, tad "Četru tiesa" dara nepareizi! Vai arī, ja viņiem taisnība, un šis likums — tirānijas un barbarisma produkts, kurš iespiežas kā anahronisms divdesmitā gadsimteņa garīgās attīstības centrā, ja viņiem taisnība, tad es daru nepareizi!

Tagad šl lieta nonākusi līdz augstākajai pakāpei, lai tad nākamie notikumi izšķir, kurš no mums bijis vainīgs, bet visu atbildību par saviem darbiem es uzņemos pats!

Viņš pacēla acis un nenodrebēdams satikās ar savu sarunu biedru izbrīna pilnajiem skatieniem.

■ — Jūs esat godīgi izpildījuši savu pienākumu, izlietodami manas drošības labā visus iespējamos līdzekļus, un jūs neesat vainīgi, ka es, neskatoties uz jūsu pūlēm, tomēr nejūtos mierīgs!

—  Tagad mums jāizlieto jūsu drošības labā vēl daudz stingrāki līdzekli, ser, —teica policijas priekšnieks.

—   Šovakar no pulksten sešiem līdz deviņiem jūs neiziesiet no sava kabineta un neatvērsiet durvis nevienam, kas ari neklauvētu, lai tas būtu kaut misters Jalmuts vai es. Jūsu durvīm jābūt aizslēgtām!… Bet varbūt jūs vēlaties, lai kāds paliek pie jums? — piebilda direktors.

—   O, nē, nevajag! — ātri atbildēja Ramons. — Pēc vakardienas maskarādes es atzīstu par prātīgāku palikt viens!

Priekšnieks nepretojās.

—   ŠI istaba, — viņš iesāka, — no visām pusēm nostiprināta pret anarhistu uzbrukumu, — un viņš ar roku uzrādīja visas telpas, — nakti mēs apskatījām visas sienas, grīdas, griestus; un slēģus pat apsitām ar dzelzi.

Viņš pārlaida zinātāja skatienu istabai un visiem tur atrodošamies priekšmetiem un piepeši ieraudzīja kaut ko, kā agrāk tur nebija.

Uz galda bija ķiniešu vāze ar brīnišķīgu rožu buķeti.

—  Jā, — teica Ramons, ievērojis viņa izbrīnēšanos, — šīs rozes man šorīt atsūtīja no mana dzīvokļa!

—   Tiešām, tas ir kas jauns! — atbildēja policijas priekšnieks noliekdamies, lai ieelpotu ziedu smaržu.

Viņš norāva rozes lapiņu un sāka ar pirkstiem to berzt.

—  Jā, —viņš teica, —rozes tik skaistas un svaigas, ka tās var pieņemt par mākslīgām.

Un piepeši, pats nezinādams, kādēļ, policijas priekšnieks sajuta, ka ar šim rozēm kaut kas saistīts.

Viņš klusi piecēlās un kāpa lejā pa brīnišķīgajām marmora trepēm, kur uz katra pakāpiena stāvēja pa policistam, un sāka tur sarunu ar Jalmutu.

—        Taisnību sakot, nevar apvainot mūsu veco diplomātu par viņa apņemšanos, un šodien vēl zemāk nekā citas reizes es noliecu galvu viņa priekšā, bet tomēr, — un priekšnieka balss iedrebējās, — es baidos, es briesmīgi baidos!

Jalmuts klusēja.

—  No piezīmju grāmatiņas mēs neko jaunu nedabūjām zināt, — turpināja priekšnieks, —izņemot par ceju, pa kuru sers Ramons varētu braukt uz parlamentu.

—  Šis plāns ir tik vienkāršs, ka esmu pārliecināts, ka tam ir slepena nozīme, un ka šo nozīmi mēs neesam sapratuši.

Viņš izgāja uz ielas un izspraucās cauri policistu baram. Pastiprinātā apsardzība sakarā ar gaidāmo uzbrukumu nedeva Londonas publikai, iespēju uzzināt, kas notiek aiz ministrijas sienām.

Reportieri un it sevišķi vakara laikrakstu izdevēji, kuriem tāpat nebija iespējams iekļūt šajā apburtajā pili, bija spiesti apmierināties ar ziņām, kuras tiem sniedza policijas ierēdņi. Sls ziņas bija ārkārtīgi neskaidras un deva pilnīgu brīvību visdažādākajiem minējumiem.

Laikraksts "Megafons", kurš sevi skaitīja par vistuvāk stāvošo "Četru tiesai", centās ar visiem spēkiem iegūt visjaunākās ziņas.

Jo tuvāk nāca liktenīgā diena, jo publikas uztraukums pastiprinājās un sasniedza neticamus apmērus. Kā tikai ielās parādījās vakara laikrakstu telegrammas, tās acumirklī izpirka.

Lai gan šo ziņu saturs nevarēja apmierināt spēcīgu sajūtu alkstošo publiku, tomēr tās lasīja aizmirsdamies.

Laikrakstu slejās bija ministrijas ēkas zīmējumi, ēkas un apkārtnes plāni, vietu apraksti, kurās izliktas policijas apsardzes, paša ministra ģīmetnes un beidzot vai desmito reizi "Četru tiesas" darbības un galveno notikumu apraksti.

Publikas ziņkārība bija jau sasniegusi augstāko pakāpi, visa Londona, visa Anglija ne par ko citu nedomāja, neko citu nerunāja kā par liktenīgo dienu. Bet vēsts par Marksa nāvi visus pārsteidza kā pērkona grāviens.

Par Marksa nāvi publikā cirkulēja visdažādākās baumas. Vieni runāja, ka tas ir viens no "Četru tiesas" darbiniekiem, otri, ka tas bijis ārvalstu aģents, trešie domāja, ka tas — pats Jalmuts, bet kā tas ari nebūtu, visi šie stāsti par "pašnāvību vagonā" šausmīgi uztrauca publiku.

Pēc stundas šis notikums ar neticamiem sīkumiem, bet neapstrldams kā noticis fakts, pildīja visu laikrakstu slejas. Viens noslēpums otrā!

Kas bija šis skrandainais cilvēks? Kāda loma viņam šajā notikumā un kā viņš nonācis līdz pašnāvībai?

Visi šie jautājumi satrauca publiku, un pamazām no dažādām pretrunām izkūņojās patiesība.

Drīz pēc vēsts par šo nāvi ļaudis sāka piegriezt vērību milzīgajam policistu daudzumam, kuri stāvēja ap ministriju, un tad visi saprata, kādu lielu nozīmi valdība pievērš šai dienai.

"No mana kabineta logiem "Megafona" redakcijā, — rakstīja Smits, — es varu redzēt Veitgolstrītu visā garumā. Tas ir ievērojams skats, kādu Londona vēl nav nebija redzējusi.

Manā priekšā ir vesela jūra melno policijas kasku, viņas aizņem visu ielu no viena gala līdz otram. Visas apkārtējās ielas aizņēmusi policija, pilns viss parks un tuvējās šķērsielas, un visa šī masa ir kā blīva siena, caur kuru izlauzties nav nekādas iespējas."

Policijas departaments paredzēja visas varbūtības un neko neatstāja bez ievērības, tagad tas uzstājās ar viltību pret viltību, ar meliem pret meliem. »

Lietai, ko viņi aizstāvēja, bija tik liela nozīme, ka ar diplomātiju vien galā nevarēja tikt un vajadzēja spert visstingrākos soļus.

Tagad, kad pagājis jau tik ilgs laiks, grūti iedomāties tās šausmas, kādas "Četru tiesa" iedvesa policijai; šis bailes pārņēma tik stipri organizācijas ziņā labāko pasaules policiju, ka panika sagrāba pat visgaišākos un spējīgākos aģentus.

Pūlis, kurš ieņēma visas Vaitgolstrltas izejas, kļuva vēl lielāks, kad pienāca vēsts pār Billija nāvi.

Pēc pulksten diviem pēcpusdienā pēc policijas priekšnieka pavēles Vestminsteras tilts tika slēgts gājējiem un braucējiem.

Ari piekrastes daļu, kura atradās starp abiem tiltiem, aplenca policija, un visi tur atrodošies dienas zagli tika aizdzīti.

Nortumberlendes bulvāris tika ielenkts, un pulksten trijos visas ielas, kuras atradās ministrijas tuvumā, bija policijas uzraudzībā.

Parlamenta locekļus, kuri brauca uz sēdi, pavadīja žandarmērijas jātnieki, un ļaužu bari ceļā viņus vētraini apsveica.

Šis desmitiem tūkstošu lielais pūlis gaidīdams pagaidām tikai raudzījās pasakaini lielajā policijas armijā, parlamenta ēkas torņos un namu apkvēpušajās sienās.

Salasījusies centra ielā, visa Londona pacietīgi gaidīja. Un visi apzinājās, ka viņi atrodas tuvu tai vietai, kurā jānotiek briesmīgai traģēdijai!

Kāds Londonā iebraucis sveštautietis loti izbijās, ieraudzījis nepārredzamo pūli, un kad viņš jautāja par salaslšanās iemeslu, tad cilvēks, kurš stāvēja viņam blakus, norādīja viņam ar pīpi uz ministriju:

—  Mēs te gaidām, kad nositis kādu cilvēku, — viņš atbildēja tik vienaldzīgi, it kā runātu par visparastāko lietu.

Bet visu šo pūli valdīja avīžnieki un lieliski tirgojās. Ekstra telegrammas pārgāja no rokas rokā, pāri kaimiņu galvām.

Pēc katras pusstundas iznāca jauni laikraksti, ar jauniem prātojumiem un jauniem notikumu aprakstiem, kuros pūlim bija tik ievērojama loma.

Katrs mazākais notikums tika sevišķi aplūkots un kā uguns ieskrēja pūli. Par "laukuma ielenkšanu" rakstīja vienā laikrakstā, otrā paziņoja, ka satiksme pa tādu un tādu tiltu ari slēgta, bet trešā paziņoja, ka laužu pūli izbiedējis kāds anarhists.

Visa diena pagāja gaidot. Visās vietās runāja par "Četru tiesu", apspriežot jaunas varbūtības, meklējot dažādus slēdzienus un apvainojumus, bet liktenīgās beigas tika gaidītas mierīgi kā apsolīta izrāde, un visi, nenolaizdami acu, skatījās uz pilsētas pulksteņa rādītājiem, kuri tik lēni kustējās.

—   Mums jāgaida vairs tikai divas stundas, — runāja pūli, kad pulkstenis sita seši, un šis teiciens, pareizāk sakot, jautrais tonis, kādā viņš tika izteikts, norādīja uz garastāvokli, kādā visi atradās.

Jo pūlis ir vienmēr cietsirdīgs un nežēlīgs.

Nosita septiņi, un sarunu troksnis uzreiz apklusa.

Londona klusi gaidīja, bet šīs miljonu pilsētas sirds stipri sita, redzot, ka pilsētas pulksteņa rādītājs lēni tuvojas beidzamajam, šausmīgajam momentam.

Apsardzē, kura atradās pie ministrijas, notika mazas pārmaiņas, un bija jau astotā stunda, kad sers Filips, atvēris sava kabineta durvis, aiz kurām viņš visu laiku sēdēja viens, pasauca pie sevis policijas priekšnieku un Jalmutu.

Viņi gāja tam pretī, bet dažus solus no viņa apstājās.

Ministrs bija bāls, un viņa sejā bija parādījušās grumbas, kuru agrāk tur nebija, bet roka, kura turēja apdrukātu lapu, nedrebēja.

—  Tagad es aizslēgšu savas durvis, — viņš mierīgi teica, — un ceru, ka viss, kā mēs esam norunājuši, tiks izpildīts.

—  Taisni tā, ser! — atbildēja viņam policijas priekšnieks.

Sers Filips acīmredzot gribēja vēl ko teikt, bet apdomājās.

Pēc neilgas klusēšanas viņš turpināja:

—   Pēc manas pārliecības, es vienmēr esmu bijis taisnīgs cilvēks, — likās, viņš runāja pats pie sevis, —un, kas ari nenotiktu, man patīkami apzināties, ka likumprojekts, kuru es gribu izvirzīt, nepieciešams vispārējas labklājības… Kas tas?…

Koridorā neskaidri atskanēja tālas balsis.

—  Tauta jūs apsveic, ser, — atbildēja Jalmuts, kurš tikko bija apskatījis visu ielu.

Uz ministra lūpām parādījās nievājošs smaids, un viņa balsi atkal bija jūtama parastā ironija.

—  Viņi jutīsies vīlušies, ja šodien nekas nenotiks, —viņš rūgti teica. —Tauta!… Pasargi mani, Dievs, no tautas simpātijām, no viņas apsveikumiem un šausmīgās līdzjūtības!

Viņš apgriezās un devās uz savu kabinetu, klusi aizslēdza smagās durvis, un abi viņa sarunu biedri skaidri dzirdēja, kā noskanēja atslēgas bulta, kad viņš ieslēdzās.

Jalmuts paskatījās pulkstenī.

—  Vēl četrdesmit minūtes, —viņš īsi piezīmēja.

***

Tumsā stāvēja "Četru tiesas" locekļi.

—  Ir laiks, — teica Manfrēds, un Terijs palīda uz priekšu un sāka kaut ko meklēt.

—  Atļaujiet man uzraut sērkociņu, — viņš teica spāniski.

—  Nedrīkst.

Šo aizliegumu teica skarbā Poikarta balss; tad Gonzaless, ātri noliecies, sāka taustīt grīdu ar saviem veiklajiem pirkstiem. Viņš drīz atrada, ko meklēja, un nodeva savu atradumu Terijam, pēc tam, pameklējis vēlreiz, viņš atdeva ari otro atradumu, un Terijs drošām rokām abus tos sasēja kopā.

—  Vai jau laiks? — jautāja Terijs nogurušā balsi.

—  Pagaidi!

Visi klusēdami gaidīja.

—  Nu ir laiks! — svinīgi teica Manfrēds, un Terijs izstiepa roku.

Viņš izstiepa roku… un vaidēdams nokrita.

Visi trīs izdzirda šos vaidus.

Viņi drīzāk juta, nekā redzēja raustošos augumu un dzirdēja kritiena troksni.

—  Kas noticis? —tikko dzirdami čukstēja Gonzalesa balss.

Manfrēds šai bridi jau atradās pie Terija un pārmeklēja to.

—  Terijs ir kjūdljies un pats cietis no savas kļūdas, — viņš klusi teica.

—   Bet Ramons?

—  Redzēsim, redzēsim, — atbildēja Manfrēds, mēģinādams uztraust mirušā biedra līķi.

***

Šis trīsdesmit minūtes Jalmutam likās visgarākās viņa mūžā.

Viņš centās tās pārlaist, stāstīdams par visādiem gadījumiem un noziegumiem, kuru atklāšanā viņam bijusi galvenā loma.

Bet drīz viņš juta, ka mēle vairs negrib klausīt, un tad viņu sagrāba briesmīgs uztraukums.

Tika dota pavēle runāt pavisam klusu, un klusumu pec tam pārtrauca tikai retie nepieciešamie jautājumi un kalpotāju atbildes.

Policisti atradās visur, uz jumta, pagrabos, koridoros un visi bija apbruņoti. Jalmuts tagad sēdēja sekretāra istabā, jo pēdējais bija parlamentā. Viņš apskatījās apkārt. Visas durvis bija atvērtas, un katrs policists varēja redzēt savu biedru.

—  Es nevaru iedomāties, kas vēl varētu notikt, — jau divdesmito reizi Jalmuts atkārtoja savam priekšniekam, — šie ļaudis, pēc manām domām, nebūs spējīgi izpildīt savu solījumu. Tas būtu gluži neticami.

—  Mani visvairāk nodarbina jautājums, vai viņi izpildīs otru solījumu, — teica Jalmutam policijas priekšnieks, —un pārliecinājušies, ka viņu nodoms nav izdevies, atmetis, galu galā, domas par slepkavību.

Viens ir skaidrs, ja Ramons šodien paliks dzīvs, tad viņa projektam vairs nebūs pretinieku.

Viņš paskatījās pulksteni.

Lai pastāvīgi sekotu laikam, priekšnieks turēja rokās pulksteni no tā brīža, kad sers Filips iegāja savā kabinetā.

—        Vairs tikai piecas minūtes, — viņš uztraukts runāja un, uz pirkstu galiem piegājis pie kabineta durvīm, klausījās.

.— Viss klusu! — viņš čukstēja, un atlikušās piecas minūtes tam likās bezgalīgas.

—        Tagad ir taisni astoņi, — teica Jalmuts drebošā balsi, — mēs viņU…

Tālumā noskanēja parlamenta pulksteņa pirmais sitiens.

—        Stunda situsi, — čukstēja Jalmuts, un viņi abi sāka klausīties, elpu aizturējuši.

—  Divi!.. — Jalmuts skaitīja pulksteņa sitienus.

—  Trīs! Četri! Pieci!.. Kas tas? —viņš čukstēja.

—  Es neko nedzirdu!.. Pagaidiet, ari es dzirdu…

Viņš metās pie durvīm un noliecies sāka skatīties caur atslēgas caurumu.

—  Kas tur notiek?.. Kas?..

Šajā bridi istabā atskanēja sāpīgs vaids, troksnis no kāda smaga kritiena, un pēc tam iestājās klusums.

—        Ātrāk!.. Šurp! Visi! —kliedza Jalmuts un ar visu ķermeņa smagumu spieda durvis. Tās nepadevās.

—        Nu, spiediet visi reizē! — Un trīs stipri virsnieki galu galā uzlauza atslēgu.

Jalmuts un policijas priekšnieks ieskrēja istabā.

Noliecies pār galdu, krēslā sēdēja ministrs.

Priekšmeti, kuri agrāk atradās uz galda, bija nosviesti zemē, un no visa bija redzams, ka te it kā būtu notikusi ciņa.

Policijas priekšnieks pieskrēja pie ministra, bet viņam pietika viena skatiena…

—  Viņš ir miris! —teica priekšnieks drebošā balsi.

Atskatījies viņš redzēja, ka, izņemot policistus un nonāvēto ministru, neviena cita istabā nebija.

11. nodaļa Izgriezums no laikraksta

Tiesas sēde bija pilna laužu. Visi gribēja dzirdēt policijas priekšnieka un slavenā ķirurga Fransisa Ketlinga liecības.

Pirms sēdes atklāšanas priekšsēdētājs vērsa uzmanību daudzajām

vēstulēm, kuras viņš saņēma no visām malām; šis vēstules bija pilnas visdažādāko spriedumu un visfantastiskāko domu par sera Ramona nāvi.

Policija bija paziņojusi, ka šajā lietā viņa uzklausīs visas liecības, cik savādas tās ari nebūtu.

Policijas priekšnieks kā liecinieks tika iesaukts pirmais.

Viņš sīki izstāstīja tās dienas notikumus, līdz tam momentam, kad ministrs tika atrasts miris. Pēc tam viņš aprakstīja viņa istabu:

—  Smagi grāmatu skapji aizņēma divas sienas, trešajā jeb austrumu sienā bija trīs logi, pie ceturtās — bija grozāms plaukts ar papīriem. Visi logi bija aizvērti.

—  Kā bija aizsargāti logi no ārpuses?

—  Ar koka slēģiem, apsistiem ar dzelzi.

—  Vai bija pazīmes, kas norādītu uz mēģinājumiem tos atlauzt?

—   Nekādu.

—  Jūs apsakatljāt istabu?

—  Jā, visos sīkumos.

—   Kad?

—  Kā iznesa līķi, visas mēbeles no istabas tika izsviestas, tepiķi noņemti un griesti izlauzti.

—  Un jūs nekā tur neatradāt?

—  Nekā.

—  Vai istabā bija kamīns?

-Jā.

—  Vai ir iemesls domāt, ka istabā kāds varēja iekļūt caur šo kamīnu?

—  Absolūti neiespējams.

—  Jūs lasījāt laikrakstus?

—  Jā, gandrīz visus.

—  Jūs lasījāt par varbūtību, ka ministrs nonāvēts ar nāvējošām gāzēm?

-Jā.

—  Pēc jūsu domām tas iespējams?

—    Neticu.

—  Vai bija iespējams šai laikā istabā ielaist līdzīgas gāzes?

Liecinieks domāja.

—  Vienīgā iespēja bija ielaist tās pa cauruli, kura atradās pie rakstāmgalda.

ŠI atbilde sacēla zālē lielu sensāciju.

—  Vai istabā nebija jūtama tāda gāze?

—  Nē.

—  Nebija nekādas smakas?

—  Ne mazākās.

—  Bet ir nāvējošas gāzes absolūti bez smakas, piemēram, ogļskābe.

—  Jā, ir kaut kādas.

—  Jūs pavēlējāt izdarīt gaisa analīzi?

—  Nē, es iegāju istabā, pirms šī gāze varēja izklīst, un tomēr neko nesajutu.

—  Vai istabā nebija nekas aiztikts?

—   Nekas, izņemot šo to uz galda.

—  Uz galda bija pārmaiņas? -Jā.

—  Lūdzu jūs sīkāk aprakstīt galda izskatu.

—  Uz galda bija palikuši vecā vietā tikai daži sudraba priekšmeti kā sudraba kandelabri; uz grīdas mētājās vairāki papīri, spalvas kāts, tintnīca… (liecinieks izvilka savu piezīmju grāmatiņu un izņēma no tās kādu mazu priekšmetu) un sasista vāze ar rozēm.

—  Ko jūs atradāt nelaiķa rokās?

—   Es atradu, lūk, ko.

Policijas priekšnieks parādīja savītušu rozi. Visi šausmās nodrebēja.

—  Šo rozi? -Jā.

.Priekšsēdētājs pārskatīja savas piezīmes.

—  Vai jūs neievērojāt kaut ko uz viņa rokām?

—  Jā, uz rokas, kura turēja ziedu, bija melns traips. Publika saviļņojās.

—  Vai jūs varat izskaidrot šī traipa izcelšanos?

—  Nē.

—   Ko jūs darījāt, kad to ieraudzljāt?

—  Es uzmanīgi salasīju zieda paliekas, ieliku ūdeni susināmo papīru, kuru aizsūtīju policijai izmeklēšanai!

—  Vai jums zināmi analīzes rezultāti?

—  Cik es zinu, analīze neko nav devusi.

—  Vai analīzei tika nodotas ari rozes lapas, kuras atrodas pie jums?

-Jā-

Pēc tam priekšnieks sīki izstāstīja, kādus sojus policija spērusi šai dienā.

—  Gluži neiespējams bija iekļūt ielā, kur atrodas ministrija, ari nepamanītam aiziet no tās. Pēc sera Ramona nāves kareivjiem tika pavēlēts palikt savās vietās.

—  Daudzi no tiem, — piebilda liecinieks, — nostāvēja bez maiņas divdesmit četras stundas.

Tiesas priekšsēdētājs, kurš visu laiku skatījās savās piezīmēs, sacēla stipru publikas interesi ar jautājumu, kuru tas negaidīti uzdeva lieciniekam.

—  Vai jūs pazīstat cilvēku, kuru sauc par Teriju? -Jā.

—  Viņš bija viens no "Četru tiesas"?

—   Droši vien.

—  Par šā cilvēka apcietināšanu tika izsolīts atalgojums? -Jā.

—  Viņu turēja aizdomās par piedalīšanos slepkavībā? -Jā-

—  Vai viņu atrada? -Jā.

Pēc šis atbildes publikā atskanēja izbrīna pilni saucieni.

—   Kad viņu atrada?

—  Šorīt.

—  Kur?

—  Pamestā dārzā.

—  Viņš bija beigts? -Jā.

Publika atkal saviļņojās.

—  Vai viņam bija uz miesas kādas īpašas zīmes?

—  Jā, uz viņa labās plaukstas bija traips līdzīgs tam, kādu mēs ievērojām uz sera Ramona rokas.

Visi klātesošie nodrebēja.

—  Vai ari viņa rokā jūs atradāt rozi?

—  Nē.

—  Vai atrasts kāds izskaidrojums tam, kāpēc Terijs atradas tai vietā, kur viņu uzgāja?

—  Nē.

Liecinieks piebilda, ka ne papīri, ne dokumenti pie Terija netika atrasti.

Nākamais liecinieks bija Fransiss Ketlings. Viņu nozvērināja un atļāva dot liecību pie advokātu galda. Viņš pasniedza visas savas piezīmes. Pēc viņa domām, nāve varēja rasties no trim iemesliem: no sirds vājuma, no nosmakšanas un beidzot no trešā, kurš neatstāj nekādu pēdu.

—  Vai nebija pazīmju, ka viņš nozāļots?

—  Nekādu.

—  Vai jūs dzirdējāt iepriekšējā liecinieka liecību? -Jā. i

—  Un to, ko viņš runāja par melno traipu?

-Jā. '

—  Jūs apskatījāt šos traipus? -Jā.

—  Ko jūs domājat par tiem?

—  Man liekas, ka šie traipi ceļas no kādas skābes.

—  No zilskābes?

—  Jā. Lai gan uz vietas nebija nekādu pazīmju no šis skābes.

—  Jūs apskatījāt Terija roku? -Jā.

—  Uz tās bija tādi paši traipi.

—  Jā. Bet lielāki un ne tik pareizas formas.

—  Jūs pie viņa atradāt pazīmes no saindēšanās ar skābi?

—  Nē.

—  Vai jūs esat dzirdējis tos neticamos stāstus un domas, kas cirkulē presē un publikā?

—  Jā, es visu uzmanīgi izlasīju.

—  Un tai laikā jums neienāca prātā, ka ministrs nonāvēts ar šo līdzekli?

—  Nē.

—  Tas ir, ar ogļskābi?

—  Tas nav iespējams, jo es tūlīt to redzētu.

—  Tā varēja būt kāda gāze, kura nonāvē, neatstājot nekādu pazīmju.

—   Līdzīga gāze zinātnē vēl nav pazīstama.

—  Vai jūs radzē jāt rozi, kura atrasta sera Filipa rokās?

—   Redzēju.

—  Ko jūs varat par to sacīt?

—  Es apsolūti neko nevaru par to teikt.

—  Tāpat kā par traipiem?

-Jā.

—  Vai jus varat noteikti pateikt savas domas par sera Ramona nāves cēloņiem?

—  Nē. Es tikai varu domāt, ka viņš miris no viena vai otra cēloņa, par kuriem es runāju agrāk.

—  Vai jūs ticat hipnozei?

—  Zināmā mērā.

—  Vai var pieņemt, ka bailes no gaidāmās nāves zināmā stundā bija tik stipri to pārņēmušas, ka viņu ķēra trieka?

—   Es ne visai labi jūs saprotu.

—  Vai iespējams, ka ministrs ir hipnozes upuris?

—  To es nevaru pieņemt.

—  Jūs runājāt par ātru nāvi, kura neatstāj nekādu pēdu. Vai jūsu praksē ir bijuši tādi gadījumi?

-Jā, divas reizes.

—  Trieka pilnīgi izsauca nāvi?

-Jā.

Nākamais liecinieks bija Jalmuts.

Slepenpolicists deva liecību skaļā un skaidrā balsi, bet bija ļoti uztraukts.

Visiem bija zināms, ka tūlīt pēc traģiskajām beigām viņš un policijas priekšnieks iesniedza atlūgumus, bet ministru prezidents tos nepieņēma.

Jalmuts atkārtoja daudz no tā paša, ko jau bija teicis priekšnieks; viņš sīki stāstīja, kā viņš dežurējis pie ministra durvīm viņa traģiskās nāves momentā. Kad viņš sīki aprakstīja tā vakara notikumus, zālē bija kapa klusums.

—  Jūs sakāt, ka dzirdējāt kabinetā troksni? -Jā-

—   Kadu troksni?

—  To ļoti grūti izskaidrot, man likās, ka tur bīdītu krēslus pa mīkstu virsmu!

—  Vai tas nebija līdzīgs atverošos durvju jeb aizbīdāmu priekškaru troksnim?

-Jā.

Publika uztraukums.

—  Vai jūs pēc tam atradāt kādas slepenas durvis sienā?

—   Nē.

—  Vai kāds varēja paslēpties grāmatu skapjos?

—  Nē, šie skapji tika pamatīgi pārmeklēti.

—   Un kas bija pēc tam?

—  Es izdzirdu troksni un sera Filipa kliedzienu, un tūlīt mēģināju uzlauzt durvis.

—  Un tās bija aizslēgtas? -Jā.

—  Sers Filips bija kabinetā viens?

—  Jā. Tā bija viņa griba, un to viņš pateica jau dienā.

—  Vai pēc notikušās nelaimes jūs izdarījāt pamatīgu kratīšanu ārpusē un ēkas iekšpusē?

-Jā.

—  Vai jus ko atradāt?

—  Atradu, bet tas nav nekādā sakarā ar lietu un nemaz uz to neattiecas.

—   Kas tas bija?

—  Uz kabineta palodzes es atradu divus beigtus zvirbuļus.

—  Viņus apskatīja?

—  Jā, ārsts, kurš tos uzšķērda, konstatēja, ka tie nositušies, krizdami no karnīzes.

—  Vai šie putni nebija noindēti?

—  Nekā līdzīga viņos neatrada. Atkal tika lūgts Fransiss Ketlings.

Viņš bija redzējis putnus, bet indi viņos nebija atradis.

—   Pieņemot, ka istabā ielaistas nāvējošas gāzes, kuras ātri izgaro, vai var domāt, ka putni miruši gaisa daļā, kura saindēta no šis gāzes?

—   Zināms, jo viņi tupējuši uz palodzes.

—  Vai jūs domājat, ka šiem putniem ir sakars ar traģisko notikumu?

—  Nē, — pārliecinoši atbildēja ārsts.

Pēc tam Jalmuts sāka atkal dot savu liecību.

—  Jūs vairs nekā neredzējāt?

—    Nē, nekā.

Tiesas priekšsēdētājs sāka jautāt Jalmutam par Marksu un vina attiecībām ar pēdējo.

—   Kā jūs domājat, vai traipi uz sera Filipa un Terija rokām bija līdzīgi ar traipu uz Marksa rokas?

—  Nē.

Kad sēdi slēdza, publika sadalījās grupās; visi ar izbrīnīšanos apsprieda nedzirdēto spriedumu.

—  Nāves cēlonis nezināms. Slepkavību izdarījušas ar iepriekšēju nodomu vairākas vai viena nepazīstama persona.

Iziedams no tiesas, priekšsēdētājs satika paziņu.

—  A, Karlstons, — viņš brīnījās, — jūs art te bijāt, bet es domāju, ka šis bankrots nedod jums miera!.. Jā, cik savāds process!

—   Ievērojams, — tas piekrita.

—  Jūs visu laiku bijāt te?

-Jā.

—  Vai jūs ievērojāt, cik mums bija lielisks advokāts?

—  Jā, man liekas, ka viņš ir labāks advokāts nekā akciju sabiedrības direktors.

—  Tātad jūs viņu pazīstat?

—   Pazīstu, — žāvādamies atbildēja Karlstons, — viņš, nabadziņš, — gribēja iekarot visu Londonu, nodibinādams bilžu izgatavošanas sabiedrību. Gribēja pat nopirkt Otingtona fabriku, bet tas viņam neizdevās.

—  Un viņš bankrotēja? — izbrīnījies jautāja priekšsēdētājs.

—  Nē, nebankrotēja, bet atteicās no sava nodoma; viņš saka, ka mūsu klimats tam kaitīgs.

—   Kā viņu sauc?

—   Manfrēds, — atbildēja Karlstons.

SATURS

Kaislību upuri…………………………………………………………………… 4

Četru tiesa……………………………………………………………………………

Vai tiešām Jūsu grāmatplauktā vēl nav angļu kriminālliteratūras klasiķa

Edgara VOLLESA grāmatu Izdevniecība "Tapals" var jums palīdzēt un piedāvā šādus

rakstnieka detektīvromānus:

A Ceturtais mēris Nāves melodija

A Pie 3 ozoliem

® Stāsti

A Londonas tumsās acis

® N°6 rīkojas

A Noslēpumainais testaments Bandīti briesmās

^ Bongindas karalis

A Dvēse)u kapteinis

Četrstūrainais smaragds

A Pazudušais miljons Mērijas Ferēras sistēma

^ Miljonāra kaimiņ

Šausmu un mīlas templis

A Cilvēks, kas zina visu Kerijs pērk Londonu

A Trīs taisnīgi vīri Pastara diena

^ Spoku nams

Nolsēpumainā sieva

^ Savādā grāiiene Slepkavas mīļākā

A Za|ais strēlnieks

^ Kaislību upuri Četru tiesa

Sagatavošanā: ^ Dižciltīgais klaidonis ^ Hipodroma blēži

Sēriju izteiksmīgi noformējis mākslinieks Edgars FOLKS. tālrunis 280728

Content

Volless Edgars Kaislību upuris Četru tiesa

Kaislību upuri

1 Šāviens naktī

2 Sacelšanās

3 Caur logu

4 Bēgle

5 Kastīte ar stikla izrotājumiem

6 Cilvēks, kurš prata gaidīt

7 Meitene, kura paspēlēja

8 Atsacīšanās

9 Cilvēks aiz priekškara

10 Pārgrieztais zvana vads

11 Lubā morāle

12 Nepatīkams viesis

13 Novērotāji

14 Vēstulē pelnos

15 Berilas cimdi

16 Aizdomas

17 Arests

18 Loga skrūves

19 Čarlzs un Kēte

20 Millera teorija

21 Čarlzs

22 Nozudušais īrnieks

23 Cilvēks uz kāpnēm

24 Cilvēks zem dīvana

25 Pacietīgais ienaidnieks

26 Cilvēks bez mēteļa

27 Kastītes noslēpums

28 Čarlza Berija ideja

29 Cilvēks miglā

30 Nozudušais komisārs

31 Millers

32 Vēstule

33 Slepkavība

34 Beigas

Četru tiesa

Prologs Terija amats

1. nodaļa Laikrakstu ziņas

2. nodaļa Uzticīgie biedri

3. nodaļa Tūkstoš mārciņu godalga

4. nodaļa Sagatavošanās

5. nodaļa Notikumi "Megafona" redakcijā

6. nodaļa Pirms soda dienas

7. nodaļa "Četru tiesas" sūtnis

8. nodaļa Piezīmju grāmatiņa

9. nodaļa Marksa darbība

10. nodaļa Triju nāve

11. nodaļa Izgriezums no laikraksta

SATURS

rakstnieka detektīvromānus: