Volless Edgars

Ketija un viņas banda

Edgars Volless

KETIJA UN VIŅAS BANDA

Romāns

IEVADS

Bija karsta jūnija diena 189… gadā. Vecīgs kungs, uzacis savilcis, neuzticīgi uzlūkoja mazu meiteni, kura tupēja viņam pie kājām.

— Žēl, ka tu neesi puika, — viņš norūca.

Bērns iesmējās un uzmeta skatienu vectēvam. Šo skarbo sirmgalvi ar ērgļa degunu meitene mīlēja vairāk par visu pasaulē un vienmēr turējās ar vinu kopā.

Priekšā pavērās, cik nu tas Hallas grāfistē vispār bija iespējams, acīm tīkama ainava. Kreisajā pusē atradās Meserfīldu dzimtas veclaicīgā māja. Pēdējais vīriešu dzimuma pārstāvis šai dzimtā bija slavenais stratēģis ģenerālis Sauns Meserfīlds. Aiz mājas pletās liels melns klajums, tur strādnieki mierīgi raka kūdru.

Mazā pļaviņā, ko iežogoja pussagruvis akmens mūris, ganījās četras govis — tik vien bija atlicis no Meserfīldu muižas lopiem. Pati māja bija sagrabējusi ar tikpat sagrabējušu iedzīvi. No šīs vietas zem gobas varēja pārredzēt visu ēku; trūcīgums rēgojās aiz izsistajiem logiem žurku ziņā atstātajā piebūvē, kas bija piegāzta ar daždažādām grabažām.

—  Tu, šķiet, esi izlasījusi daudz grāmatu par stratēģiju! — viņš teica.

To apstiprinot, Ketija pamāja ar galvu.

—  Tā ir brīnišķīga zinātne, — sers Sauns nopūzdamies sacīja. — Esmu uzrakstījis sešas grāmatas par šo tematu, un visas sešas ir likušas man vilties!

No mājas iznāca vecs, sakumpis vīrs. Lēnā gaitā, pa ceļam uzlasīdams novītušas lapas, kuras viņu traucēja, šis cilvēks devās caur dārzu. Pēc tam piegāja pie abiem sarunu biedriem un, lai arī neveikli, tomēr militāri paklanījies viņiem, pavēstīja:

—  Ēdiens ir galdā, Jusu gaišība.

Balstīdamies uz spieķa, ģenerālis piecēlās.

—  Ēdiens ir galdā, Ketij, — viņš nopietnā balsī atkārtoja, un rokrokā abi atgriezās mājās. Ēzdami cūkas cepeti, kas gan nebija sevišķi piemērota maltīte tik karstā laikā, viņi atsāka diskusiju par ģenerāla iecienīto tematu.

Mazmeita klusēdama klausījās, bet vecais vīrs runāja aizvien aizrautīgāk.

—   Manuprāt, tā ir izšķērdība, — meitene teica.

Ģenerālis ieurbās viņā ar skatienu un nošņāca:

—  Izšķērdība! Kāda izšķērdība?

—  Dzīves, naudas un visa pārējā, — viņa paskaidroja.

—   Mazā mulķīte! Ko gan trīspadsmit gadu vecs bērns no tā visa var saprast!

—  Pulkvedis Vesthendžers teica…

—  Pulkvedis Vesthendžers, — vecais vīrs pacēla balsi, — ir muļķis un blēdis! Vēl lielāks muļķis un krāpnieks nekā tavs tēvs, — viņš dedzīgi piebilda. — Visi Vesthendžeri ir idioti un dīkdieņi! Rauj viņus jods! Ja tavi zobi būtu briljanti, tad tev to vairs nebūtu! Vari tam ticēt!

Meitene mierīgi uzklausīja šo savu tuvinieku raksturojumu.

—  Pulkvedis Vesthendžers teica, — pēc tam viņa turpināja, — ja visu to ģeniālo, kas tiek izšķiests karošanai…

—   Loti maz no visa tā šis zemessardzes karavīrs gan varēja izšķiest! — vecais vīrs pazobojās.

—   Bet viņš taču dienēja īstā armijā, — meitene pārlaboja.

—  Armija var ar to lepoties! — ģenerālis atcirta un ar naža spalu uzsita pa galdu. — Un šis nožēlojamais nejēga vēl runā par stratēģiju!

Ketija smiedamās pašūpoja galvu.

—   Ak, ģenerāl, — viņa teica (meitene vectēvu neJ<ad neuzrunāja citādi), — par stratēģiju viņš, protams, nerunāja. Viņš tikai apgalvoja, ka tā esot naudas, dzīves un visa pārējā izšķērdēšana.

—  Bet es varu derēt, ka nauda viņam bija pirmajā vietā.

—  Dzīves un visa pārējā, — meitene atkārtoja, neņemdama vērā sirmgalvja piebildi. — Ja zinātniskie pētījumi un ģeniālās idejas tiktu izmantotas cilvēces labā…

—  Re, kā! Cilvēces labā! —ģenerālis svinīgi iesaucās. — Jā, tā tas ēzelis varēja teikt! Viņš prot ar stratēģiju vai ar ko citu gūt labumus. Dievs vien zina, kas ar tevi notiks pēc manas nāves, jo tad visu īpašumu mantos mans māsasdēls, nožēlojams, plānprātīgs protestants, bet tavs tēvs nemaz nespēj rūpēties par tevi, tāpat kā es — izdarīt zādzību.

Iekams ģenerālis turpināja šo sarunu, viņš nogrieza vēl vienu šķēli cūkgaļas un tad, it kā iepriekš jau būtu apdomājis katru vārdu, mazliet ziņkāri iejautājās:

—  Un kā stratēģijas māksla var palīdzēt cilvēkam gūt labumus?

Meitene salocīja salveti un mierīgi atbildēja:

—  Tādu iespēju ir daudz, taču es neticu, ka pulkvedis Vesthendžers vai mans tēvs tiktu ar šo uzdevumu galā. Viņi nav tik lieli stratēģi kā mēs.

Sirmgalvis pasmaidīja.

—  Kā mēs! — viņš atkārtoja. — Nu, bet kā tu tiktu pie šiem labumiem?

—  Man vispirms jāpadomā, es nevaru atbildēt uzreiz, — viņa sacīja, pagrozīdama galvu, — bet veidu, kā to izdarīt, ir daudz.

—   Nosauc kaut vienu no tiem! — ģenerālis palūdza un tad atvirzīja savu krēslu.

—  Nu, — viņa lēnām iesāka, — iedomāsimies, ka, sūtot Terensu uz staciju, mēs iepriekš noņemam vienam viņa atsperratu ritenim uzgriezni un ka šis ritenis nokrīt tieši pie fon Hormena mājas. Ko Terenss tādā gadījumā darītu?

Viņa pavērsa skatienu pret grīdu un sāka skaitīt visas izejas no šā stāvokļa.

—    Pirmām kārtām Terenss ies pie fon Hormena, un majora pārvaldnieks aizdos viņam pavisam jaunus sava kunga atsperratus.

—   Mēs jau tos tāpat varētu aizņemties, — ģenerālis bilda, — nemaz nebūtu vajadzīgs šis triks.

—  Tad taču visi zinātu, ka esam aizņēmušies fon Hormena atsperratus, lai palielītos tā kunga priekšā, kas brauc no Dublinas pirkt tavas gleznas.

—  Kā tu zini, ka es taisos pārdot gleznas? — ģenerālis dusmīgi ievaicājās.

Tās gleznas bija viņa vājība. Divi van Deiki, kas karājās pie kailas sienas, bija pēdējās vērtīgās lietas, kas viņam vēl piederēja, un tikai ekscentriska izrīkošanās ar kādām meksikāņu akcijām, kuras viņš bija iegādājies pirms vairākiem gadiem, un tai sekojošais ienākumu zaudējums — savu pensiju viņš jau sen bija ieķīlājis — piespieda ģenerāli atteikties arī no šīm bēdīgajām Meserftldu uzplaukuma laika atliekām.

—  Kā es to zinu? — Ketija bija sašutusi. — Vai ģenerālis zina, kas notiek viņam aiz muguras?

—  Tātad tu esi spiegojusi, — viņš apsūdzēja meiteni, bet viņa, to noliegdama, papurināja galvu.

—   Nedomā par to, dārgo ģenerāl, — viņa teica, — labāk ļauj man turpināt savu stāstījumu! Tātad Terenss atved šo svešo solīdo kungu, un mēs, sagaidījuši viņu netālu no fon Hormena mājas, ieejam skaistajos majora apartamentos un lūdzam, lai mūs pieteic. Tad mēs uzzinām, ka majors, kā jau īsts muižnieks, ar visu ģimeni ir aizbraucis uz Londonu.

—    Majors man ir teicis, ka viņa prombūtnes laikā māja pilnīgi esot manā rīcībā. Viņam taču ir lieliska bibliotēka, — ģenerālis iestarpināja.

— Tātad tu aizved svešo kungu uz bibliotēku, kur jau esi licis atgādāt savas gleznas. Attiecīgai gaisotnei ir liela nozīme. Tu rādi viņam grāmatas. Majora saimniecības vadītāja Sī kundze man ir loti pieķērusies.

—  Bet kur te būtu stratēģija? — sirmgalvis jautāja.

Bērns iesmējās.

—   Iepriekš izraudzījies kaujas lauku, uzbrucējs neapšaubāmi ir labākā stāvoklī nekā pretinieks…

—  Šis izlutinātais bērns citē no manis paša grāmatas! — ģenerālis pārsteigts iesaucās. — Bet kāpēc tu gribi visam šim notikumam piešķirt tādu slepenību? Kāpēc nevarētu aiziet pie Sī kundzes un visu atklāti viņai izstāstīt?

— Tādā gadījumā mēs tur būtu ieradušies ar nodomu, nevis nokļuvuši nejauši, — meitene nicīgi paskaidroja. — Ja mēs rīkotos pēc iepriekšējas norunas, tad ienaidnieks tūlīt to uzostu, jo mus apdraudētu katrs Sī kundzes neuzmanīgi izteikts vārds. Ja ierodamies tur nejauši, mūsu klātbūtne liekas pilnīgi saprotama, normāla un nerada aizdomas ne vienai, ne otrai no pretējām pusēm.

—  Sarežģīts notikums, — ģenerālis norūca. — No tevis, Ketij, būtu varējusi iznākt vai nu ģeniāla stratēģe, vai bīstama noziedzniece.

Meitene piecēlās un sakārtoja savus īsos svārciņus.

—   Man šķiet, ka nekas vēl nav zaudēts, — viņa mierīgi pateica.

Šī epizode dod mums zināmu priekšstatu par Ketijas Vesthendžeres bērnību. Gandrīz visu to laiku viņa pavadīja pie vecā Sauna Meserfīlda. Savu izvirtušo tēvu un šaubīgu reputāciju ieguvušo tēvoci viņa apmeklēja reti. Pēc likuma šiem kungiem bija tiesības pārzināt nelielo mantību, ko Ketijai bija atstājusi māte. Taču ģenerālis domāja — Ketija to jau sen zināja, — ka abi šie savdabīgie "aizbildņi" viņas naudu ir notriekuši.

— Viņa izglītojas ārzemēs, — tā atstumtais tēvs centās izskaidrot savas meitas prombūtni. Bieži pavadīdama laiku vienatnē, viņa loti daudz lasīja, domāja un apguva sava vectētiņa plašās zināšanas.

Gadu pirms ģenerāla nāves, neilgi pirms Kctijas piecpadsmitās dzimšanas dienas, notika kaut kas tāds, kas droši vien vairāk nekā viss pārējais noteica viņas turpmāko dzīvi.

Vectētiņa muižā strādāja kāds cilvēks, kas veica dārznieka, kučiera un kalpotāja pienākumus, vārdu sakot, bijušais ģenerāla raitnieks.

Terenss (tā viņu allaž sauca, un, šķiet, cita vārda viņam nemaz nebija) bija dzimis Dublinā un tur arī nodzīvojis ilgāku laiku. Par spīti visiem trūkumiem, šim cilvēkam piemita kāda loti laba īpašība: Terenss bija bezgala uzticīgs sava kunga mazmeitai, gatavs nest viņas labā jebkuru upuri.

Kādā pēcpusdienā Ketiju apmeklēja kriminālpolicijas ierēdnis. Viņas vectētiņu stipra reimatisma lēkme bija piespiedusi palikt gultā, tāpēc viņai pašai

vajadzēja pieņemt ierēdni trūcīgi iekārtotajā viesistabā.

—  Labdien, Vesthendžeres jaunkundz, — ierēdnis, mīlīgi smaidīdams, sacīja. — Man žēl, ka jātraucē jūs, taču mūsu pienākums ir noskaidrot kādu nepatīkamu atgadījumu, kas noticis šai apvidū. Varbūt ar jūsu palīdzību mums tas izdosies.

Iekams viņš bija sācis runāt, Ketija jau zināja, par ko būs runa.

—  Pēdējās trīs nedējās tepat tuvumā trīs reizes ir notikušas ielaušanās zādzības, un nav šaubu, ka kramplauzis loti labi pazīst vietējos apstākļus. Majoram fon Hormena kungam, lordam Preterstonam un Heistlereiga kungam ir nozagtas vērtīgas mantas. Tuvākās dzelzceļa stacijas, kā arī visi celi tika apsargāti, un ir droši konstatēts, ka visā apkaimē nebija manīts neviens svešs cilvēks.

—  Tātad, jūsuprāt, vectēvs varētu būt šis zaglis? — vina jautāja ar nevainīgāko sejas izteiksmi pasaulē.

Ierēdnis iesmējās.

—   Nē, Vesthendžeras jaunkundz, bet loti iespējams, ka tas ir kāds, kas dzīvo jūsu mājās.

—  Varbūt es? — viņa vaicāja mākslotā izbīlī.

—    Runāšu ar jums pilnīgi atklāti, Ketijas jaunkundz. Mēs turam aizdomās jūsu vectētiņa raitnieku Terensu, jo viņš, kā jau droši vien zināt, reiz ticis tiesāts Dublinā.

—  Par laupīšanu?

—   Par sīku zādzību, — policijas ierēdnis sacīja. — Vai varat man pateikt, kur viņš bija vakarvakarā?

Viņa pamāja ar galvu.

—  Jā, varu jūs informēt par visu, ko viņš darīja no pulksten sešiem līdz vienpadsmitiem vakarā, — viņa atbildēja bez stomīšanās.

—  Piedodiet, ka pārtraucu jūs, taču ielaušanās tika izdarīta pulksten deviņos, un, ja varat man pastāstīt, kur viņš atradās vakarvakarā no deviņiem līdz desmitiem, tad ar to man pilnīgi pietiks.

—     Vai nevēlaties piesēst, policijas inspektora kungs? — Ketija aicināja, arī pati apsēzdamās. — Pulksten deviņos vai varbūt desmit minūtes agrāk — mūsu pulkstenis ir desmit minūtes priekšā — Terenss pasniedza man vakariņas. Mans vectētiņš bija atgūlies, bet Kasidi ar sievu aizgājuši apraudzīt slimo māti.

—  Tātad mājās atradāties tikai jūs un Terenss?

—   Un ģenerālis ari, — viņa smaidīdama pārlaboja, — taču viņš gulēja gultā. Pusdesmitos Terenss nokopa galdu, un pēc piecpadsmit minūtēm es piezvanīju, lai viņš atnestu man kafiju, taču atcerējos, ka zvans nedarbojas, un pati aizgāju uz virtuvi. Kad Terenss atnesa kafiju, es rakstīju vēstuli un lūdzu, lai viņš uzgaida, jo nevēlējos bojātā zvana dēl vēlreiz kāpt lejā uz virtuvi. Pulkstenis nosita desmit, kad biju beigusi rakstīt vēstuli. Ātri uzrakstīju vēl vienu — Mumensam, koloniālpreču tirgotājam, un desmit minūtes pēc desmitiem to pabeidzu. Tad Terenss izgāja no mājām, lai…

—    Šai gadījumā alibi ir pierādīts, — kriminālpolicijas ierēdnis, acīm redzami vīlies, nelāva meitenei izrunāt līdz galam. — Jāsecina, ka tas nav bijis Terenss, jo piecas minūtes pirms desmitiem zaglis ir redzēts nolecam no lorda Preterstona mājas balkona un, kad viņš bēga pār klajumu, uz viņu tika šauts. Man žēl, Vesthendžeres jaunkundz, ka veltīgi esmu jus traucējis. Bet kur patlaban atrodas jūsu kalpotājs? — viņš iejautājās.

—  Viņš ir stallī. Vai lai pasaucu viņu? Ierēdnis brīdi vilcinājās.

—   Nē, nevajag. Vai drīkstu lūgt, lai jūs neko nestāstītu par manu vizīti?

Pagaidījusi pie loga, kamēr ierēdnis uzkāpj zirgam mugurā un aizauļo pa netīro ielu uz miestiņu, viņa piezvanīja. Ienāca vecais kalpotājs.

—  Lūdzu, pasakiet Terensam, ka gribu ar viņu runāt, — meitene deva rīkojumu.

Terenss, varen gara auguma jauneklis, viltīgu sejas izteiksmi un mitriem, gludi saglaustiem matiem, mazliet nedroši ienāca istabā. Miestiņā viņš bija iesaukts par Švītu.

—  Aizveriet durvis, Terens! — jaunā meitene teica.

—   Kas vainas jūsu rokai?

—   Esmu to savainojis, — Terenss atbildēja, paslēpdams roku aiz muguras.

—   Uz jums šāva, — meitene aukstasinīgi sacīja,

—  kad jus skrējāt pār lorda Preterstona pļavu. Kur jus noglabājāt laupījumu?

Jaunais cilvēks nobālēja.

—  Varu zvērēt…

—  Netēlojiet mulki, Terens! — Ketija teica. — Parādiet man visu, ko esat nozadzis.

—  Dieva dēl, Ketijas jaunkundz, nenosodiet mani! Terenss lūdzās. — Man laikam prāts bija aptumšojies…

— Tagad jūs izturaties vēl negudrāk, — viņa dzedri atcirta. — Neizliecieties! Parādiet man nozagtas mantas! Vakarvakarā no astoņiem līdz pusvienpadsmitiem jūs mājās nebijāt! Pa savas istabas logu es redzēju, kā jūs lavījāties mājup.

Aiz mājas atradās liels šķūnis, kur strādnieki, kūdras racēji, mēdza nolikt savus darbarīkus. Vienā šķūņa stūrī bija izrakta un ar dēliem nostiprināta bedre, to sedza nolaižamas durvis. Uz tām savukārt maskēšanas nolūkā bija novietota liela kaste. Tikai Terensam bija šķūņa atslēga, un neviens cits tur netika iekšā.

—  Veselas četras nedēļas es nopūlējos, lai to visu te sagatavotu, — Terenss sūrojās ar skaidri sāmanāmu lepnumu balsī. — Ak Dievs, ak Dievs!

No slēptuves Terenss izņēma trīs portfeļus — divus jaunus, vienu apdilušu, to meitene pazina — tas bija viņas vectēva īpašums.

—  Ņemiet tos līdzi! — viņa teica, aizveda Terensu uz savu istabu un tūlīt aizslēdza durvis.

—  Nu, paskatīsimies, kas jums tur ir!

Viņš izklāja Ketijai priekšā oriģinālu kolekciju. Terenss bija pastrādājis krietni, dažās dienās sazagdams tik lielas vērtības… Turklāt jāņem vērā, ka šie kungi nekavējoties sacēla trauksmi, stingri aizšāva visus aizbīdņus un vēl rūpīgāk noslēpa savus dārgumus.

Starp citām lietām tur atradās ar pērli rotāta piespraude un pērļu virtene — Hormena kundzes īpašums. Vēl tur bija divi biezi banknošu žūkšņi un ādas makā, pēc Ketijas domām, — vismaz divsimt mārciņas zelta monētās.

—   Kā jūs domājat tikt no šim dārglietām vaļā? — vina jautāja.

Galīgi satriekts jaunais cilvēks sēdēja uz krēsla maliņas un šūpoja galvu.

—  Ak Dievs, ak Dievs, nelaimīgā dienā esmu šeit ieradies! — viņš vaimanāja.

—  Uzklausiet mani, jus, čīkstuli! — meitene nepacietīgi sacīja. — Kā jus tiksiet vaļā no šīm dārglietām?

—    Es varu tās pārdot Dublinā, cienījamo jaunkundz. Tur kāds vecis…

—  Labi, — viņa pārtrauca kalpotāju.

Meitene prasmīgi izšķiroja laupījumu. Dārglietas viņa salika kartona kārbā, iepriekš katru kārtīgi ietinusi papīrā.

—  Kur jūs Dublinā dzīvojat? Vai tur ir kāda vieta, kur varētu jūs satikt?

Ar neuzticību viņš paraudzījās uz Ketiju.

—  Pie mana brāļa.

' — Uzrakstiet te man viņa adresi!

Ketija pasniedza Terensam papīra lapiņu, un pēc īsas vilcināšanās viņš piegāja pie meitenes mazā rakstāmgalda un negribīgi uzrakstīja prasīto.

—   Un tagad aizpildiet šo veidlapu! — Ketija pavēlēja, pasniegdama viņam dzeltenīgu papīra lapu, un tūlīt sāka diktēt, kas jaunajam cilvēkam jāraksta. Kad tas bija padarīts, viņa iedeva Terensam piecas mārciņas no zelta monētu kaudzītes, tad apsēdās, sakrustoja rokas uz ceļgaliem un cieši ielūkojās viņam acīs.

—  Terens, —Ketija teica, — šovakar astoņos no

Hallas izbrauc vilciens uz Dublinu. Trīs stundās jūs aizietu līdz Hallai, bet labāk paņemiet ratus — tos varēsiet atstāt pie Donogija.

Neizpratnē viņš raudzījās uz meiteni.

—  Kā tā? Kas cienījamai jaunkundzei ir padomā?

—Es aizsūtīšu jums šīs mantas pa pastu. Brauciet

pie brāļa! Rīt pēc pusdienas jūs sūtījumu saņemsiet, — viņa mierīgi paskaidroja. — Iesaku jums pēc iespējas drīzāk dārglietas pārdot un, laiku lieki nezaudējot, atstāt valsti. Amerika ir visai piemērota vieta tik izveicīgam cilvēkam kā jus.

—   Un jaunkundze nesauks policiju? — ilgi klusējis, viņš iejautājās. Viņa papurināja galvu.

Terensa lupās parādījās viltīgs smīns. Viņa necilajā prātā iezagusies nekaunīga doma izpaudās kā pašapmierināta vīpsnā.

—   Cienījamā jaunkundze manis dēļ grib pakļaut sevi briesmām?

Meitene nomērīja Terensu ar tik iznīcinošu skatienu, ka jaunais cilvēks no tā it kā sarāvās mazāks.

—   Es to nedaru par velti, Terens, — Ketija klusu teica, — es taču paturu sev naudu kā to dalu, kas man pienākas.

Atrāvusi vaļā rakstāmgalda atvilktni, viņa aši ielika tur banknošu žūkšņus un maku ar zelta monētām, pēc tam aizgrūda atvilktni ciet un aizslēdza. Terenss apstulbis saķēra galvu.

—   Cienījamā jaunkundze laikam joko! — viņš šausmās iesaucās. — Ja… ja viss atklāsies… ja es izpļāpāšos!

Ketija iesmējās.

—    Ejiet drīzāk prom, Terens, — viņa zobgalīgi teica. — Ja iesiet kājām, jūsu rīcībā būs trīs stundas, un pa to laiku varēsiet apsvērt, cik ticams izklausītos jūsu stāstījums, ja vien jums ienāktu prātā kaut ko atklāt.

Taču Terensam vajadzēja vairāk nekā trīs stundas, lai atrisinātu šo problēmu. Pat pēc astoņām dienām, jau atrodoties uz kāda liela sabiedrības "Cunard Line" tvaikoņa klāja, viņam tas vēl nebija izdevies.

1

Grāfs Flenborugs nospieda elektriskā zvana pogu uz sava rakstāmgalda. Tieši pēc trim sekundēm viņš piezvanīja vēlreiz, kaut gan zināja, ka neviens kalpotājs nevarētu tik īsā laikā veikt piecdesmit metrus, kuri šķīra kambarsulaiņa istabu no bibliotēkas.

Taču visi muižas abu dzimumu kalpotāji grāfu cienīja tik loti, ka kambarsulainis Siblē jau pēc piecām sekundēm nostājās viņa priekšā.

—  Pie joda, kāpēc jūs nenākat, kad es zvanu? — grāfs kambarsulaini tomēr sarāja.

Siblē neatbildēja, zinādams, ka klusēšanu kungs uzskatīs tikai par nepieklājību, bet iebildumus— par nedzirdētu nekaunību.

Pāri par piecdesmit gadu vecajam grāfam bija pliks pakausis, un viņu mocīja kuņģa kaite. Viņa bālā, neizteiksmīgā seja nemaz nebija līdzīga pie sienas piekārtajiem senču portretiem. Džordžs Feltons,

grāfs Flenborugs, bija tikai attāls slavenās Feltonu dzimtas radinieks. Nelaimīgas apstākļu sagadīšanās dēļ viņš bija mantojis sava dižciltīgā tēvoča titulu un ar hipotēkām apkrautu muižu.

Tagadējais grāfs Flenborugs bija sabiedrības "Feltons, Henriks un Somess" akcionārs, tā nodarbojās ar rudas ieguvi dažādās pasaules malās. Vienīgais gaišais punkts visā šai mantojuma lietā bija tas, ka viņa rīcībā nonāca divi tūkstoši sterliņu mārciņu, lai atbrīvotu muižu no parādiem.

Viņš bija viltīgs, nepatīkams cilvēks, bet, ieguvis grāfa titulu, kļuva vēl neciešamāks.

— Nu, kāpēc es jūs ataicināju? — Viņa gaišība ērcīgi jautāja. — Ja jūs butu nevis blandījies apkārt, bet atnācis tūlīt, tad es nebūtu to… ā, atcerējos gan… pasakiet lēdijai Mojai, ka es vēlētos ar viņu aprunāties.

Siblē bija priecīgs, ka var tikt projām.

Grāfs Flenborugs, paplūkājis savas tumšās ūsas un paskatījies uz tīro papīra lapu sev priekšā, paņēma spalvu un sāka rakstīt:

"Ir nozaudēta vai nozagta dārga kaklarota — astoņdesmit trīs pērļu virtene. Godīgajam atradējam vai tam, kas dos nepieciešamos norādījumus, kur to meklēt, tiks izmaksāta divsimt mārciņu liela atlīdzība."

Taču grāfs Flenborugs tūlīt nosvītroja vārdu "divsimt" un uzrakstīja "simt". Pēc neilgām pārdomām, laikam nebūdams apmierināts ar šo labojumu, viņš "simt" vietā uzrakstīja "piecdesmit". Vēl kādu laiku pasēdējis un rūpīgi izstudējis savu garadarbu, grāfs

beidzot pārsvītroja arī šo nelielo summu un aizstāja to ar vārdu "attiecīgu".

lzdzirdis, ka atveras durvis, viņš pacēla galvu.

—  Ak, Moja! Es nupat uzrakstīju sludinājumu, — viņš smaidīdams teica.

Lēdija Moja bija daiļa divdesmit divus gadus veca meitene. Viņas sejā varēja saskatīt dzimtas tradicionālās iezīmes, ar kurām liktenis nebija apveltījis tēvu. Skaistais augums, smalkie vaibsti, kā ari zeltainie mati bija mantoti no Feltoniem, bet raksturīgais zods, izaicinošā mutes līnija un zilās acis — no cita atzara — Sedželisiem.

Pēc stingru kritiķu domām, meitenes balsij gan trūka tā labskanīguma, ar kuru tik loti lepojās Feltoni: šī dzimta esot devusi valstij daudzus slavenus oratorus, bet tolaik teikt runu parlamentā lava tikai izcilām personām. Mojas balss bija vēsa, neizteiksmīga un pat mazliet nesimpātiska. Lords Flenborugs vienmēr uzsvēra, ka viņa meita esot praktiski noskaņota, neaizstājama persona.

—  Bet, mīļo tētiņ, vai tev nešķiet, ka savā ziņā ir smieklīgi ievietot avīzē šādu sludinājumu? — jaunā meitene vaicāja.

Viņa apsēdās otrpus rakstāmgalda, pastiepa roku un izņēma no mazas sudraba kārbiņas cigareti.

—  Kāpēc gan smieklīgi, mīļumiņ? — grāfs Flenborugs iejautājās piesmakušā balsī. — Avīzēs publicētie sludinājumi itin bieži ir palīdzējuši atrast nozaudētas lietas. Atceros, kad pirms daudziem gadiem strādāju Sitijā, kāds cilvēks, vārdā Goldbergs…

—   Aizmirsti uz mirkli Sitiju, — Moja smiedamās teica un aizsmēķēja cigareti, — labāk padomā par tādas rīcības sekām! Pirmkārt, kaklarota man vēl bija, kad es atrados pie lēdijas Mehinstonas un dejoju tur ar pieklājīgiem, nevainojamiem kungiem — ar seru Ralfu Sapsonu, seru Džordžu Felirbērnu, lordu Fetingtonu, majoru Eitkinsonu un lēdijas Mehinstonas burvīgo dēlu. Neviens no viņiem, protams, kaklarotu nenozaga. Arī tad, kad gāju prom, kažoku aiztaisīdama, jutu, ka rota vēl ir savā vietā. Un tāpat automobilī man tā bija, jo, kāpjot ārā, es neviļus pieskāros savām pērlēm. Nevaru pateikt, vai kaklarotu noņēmu, jo biju tik drausmīgi nogurusi, ka pat neatceros, kā nokļuvu līdz gultai. Zagle, bez šaubām, ir Marta, jo viņa palīdzēja man izģērbties, — tātad ir vairāk nekā skaidrs, ka viņa nozaga pērles.

Lords Flenborugs sita ar spalvu sev pa lupām. Parasti šis tēva paradums jauno meiteni tracināja, bet šodien viņa slikto manieri neņēma vērā. Moja bija -ļoti noraizējusies par savu zaudējumu, jo kaklarota maksāja'3000 mārciņu, un viņa piederēja pie tiem cilvēkiem, kam svarīga ir jebkuras lietas vērtība naudas izteiksmē.

—   Starp citu, par šo notikumu es ziņoju Skotlendjardam un lūdzu, lai man atsūta labāko detektīvu, — lords nopietni sacīja. — Kur tagad atrodas Marta?

—  Viņa ir ieslēgta savā istabā. Es liku, lai Fellovs stāv sardzē pie viņas durvīm, — meitene pateica un tad ātri ievaicājās: — Kad detektīvs ieradīsies?

Lords Flenborugs paņēma no galda telegrammu.

—   "Nosūtām detektīvu Preterstonu". Piķis un zēvele! — viņš iesaucās, uzlūkodams meitu.

—  Preterstons, — viņa domīgi atkārtoja. — Vai tas nav savādi?

—  Preterstons, hm, — tēvs teica un atkal paskatījās uz meitu, it kā domādams, ka redzēs viņu apmulsušu un nosarkušu.

Taču Moja uztvēra viņa skatienu pavisam rāmi, lai arī mazliet izklaidīgi, un tik tikko manāmi pievēra acis, it kā risinātu kādu problēmu.

Mīlestības romāns bija sācies pirms pieciem gadiem. Kad viņa gluži labprāt atcerējās savu pagātni, tad it kā skatīja iemīļotu balta porcelāna statuju, kura visai bieži jāizņem no vitrīnas, lai noslaucītu putekļus. Maikls Preterstons visādā ziņā bija neapskaužama partija, kaut arī ar izredzēm kādreiz nākamībā mantot no sava mūžīgi slimā brālēna viņa titulu. Taču pagaidām Maikls bija gaužām nabadzīgs, turklāt bagātību necik augstu nevērtēja. Viņam bija brīvdomīgi uzskati par baznīcu, etiķeti un sabiedrību vispār. Tas radīja lordam Flenborugam iespaidu, ka Preterstons ir nelabojams anarhists, un tādus cilvēkus viņš nevēlējās ne redzēt, ne satikt.

Maikls bildināja lēdiju Moju īsi un aši. Jaunā meitene tik drīz bija nonākusi viņa ietekmē, ka tikpat aši deva viņam savu piekrišanu. Bet, kad nākamajā rītā Mojas prāts bija uzveicis jūtas, viņai kļuva skaidrs (tā viņa teica), ka mīlestība nebūt nav "viss", un viņa uzrakstīja Maiklam četrpadsmit lappušu garu vēstuli ar kategoriskā veidā izklāstītiem noteikumiem, kurus ievērojot būtu iespējama viņu laulība. Šie noteikumi lika viņam atsacīties no saviem principiem, sastādīt Preterstonu pils atjaunošanas izdevumu tāmi, lai viņa varētu but īsta lēdija Preterstone (dzimusi Feltone).

Atbildot uz šīm četrpadsmit lappusēm, viņš atsūtīja trīsdesmit divas lappuses garu vēstuli ar personiskiem pārmetumiem un anarhijas attaisnojumu. Atklāti sakot, tā bija nevis mīlestības vēstule, bet kaut kas vidējs starp Henrija Džordža brošūru un kādu no Žana Žaka Ruso traktātiem. Tajā Maikls ar sirdēstu apdvestiem izteikumiem apelēja pie viņas sievišķības, taču katrā lappusē varēja lasīt arī apvainojumus attiecībā uz viņas tēva "andelmaņa garu".

—  Šis cilvēks allaž šauj pār strīpu, — lords Flenborugs, nogrozīdams galvu, zīmīgi teica. — Biju domājis, ka viņš ir aizbraucis uz ārzemēm.

—  Varbūt šis ir cits Preterstons, — meitene pauda savas domas, — tomēr dīvaini, vai ne?

—  Vai tu to nožēlo? — viņas tevs mulsi jautaja.

Viņa iesmējās un nolika cigareti kristāla pelnu-

traukā.

— Viņš taču bija galīgi neciešams, — Moja piekrita tēvam.

Pie durvīm klusu pieklauvēja un tad ienāca iekšā jauna sieviete — lēdijas Mojas sekretāre.

Viņa bija tērpusies melnā, piegulošā kleitā, un viņai piemita citāds apburošu būtņu skaistums nekā viņas kundzei. Loti glītās sejas izteiksme liecināja par traģisku likteni — tik daudz slēptu ciešanu varēja tajā jaust. Taču patiesībā par ciešanām šī jaunā sieviete zināja visai maz un pārdzīvotie traģiskie brīži viņu vairs neuztrauca. Viņai bija tumšbrūni mati, bet roka, kas turēja pie krūtīm piespiestu piezīmju grāmatiņu, bija šaura un maiga. Garumā viņa par collu pārsniedza lēdiju Moju, bet, tā kā viņai nebija tikpat lepnas stājas, tad izskatījās mazāka nekā kundze.

—  Tēt, tu teici, lai es šorīt nododot tavā rīcībā Tenbijas jaunkundzi, — Moja teica, norādīdama uz jauno sievieti. — Nezinu, vai viņa tev vēl ir vajadzīga.

—   Man loti žēl, lord Flenborug, ka jums gadījušās tādas nepatikšanas, — sekretāre klusā balsī sacīja. — Loti neomulīgi ir apzināties, ka mājās atrodas zaglis.

Lords labvēlīgi pasmaidīja.

—   Esmu pārliecināts, ka pērles tiks atrastas, — viņš iesaucās. — Lai tas jūs neuztrauc, Tenbijas jaunkundzi Ceru, ka pie mums jūtaties labi?

—  Loti labi, lord Flenborug, — viņa atbildēja.

—  Velnišķīgi glīta meitene, — Viņa gaišība atzinīgi noteica, kad sekretāre, pieklājīgi atvadījusies, bija izgājusi ārā.

—   Viņa strādā ātri un labi, perfekti prot franču valodu. Tas tiešām ir laimīgs atradums, — Moja nevērīgi piebilda. — Par ko mēs runājām, kad viņa ienāca? Ak jā… par Maiklu Preterstonu. Es tomēr gribētu zināt…

Durvis atvērās, un sulainis pieteica:

—  Preterstona kungs, milord.

—  Maikls Preterstona kungs, muļķi! — sulaiņa teikto nīgri pārlaboja jauns cilvēks, kas stāvēja durvis,

Tālacl tas tomēr bija Maikls!

Mazliet novecojis, mazliet uzbarojies, kļuvis mazliet apņēmīgāks nekā agrāk, taču — tas pats straujais un vieglprātīgais Maikls.

—  Viņš galīgi sabojāja manas parādīšanās iespaidu, Moja, — Maikls smiedamies izsaucās un lieliem soliem tuvojās meitenei. — Kā jums klājies visus šos gadus? Jūs esat daudz skaistāka nekā toreiz, velns parāvis! Lord Flenborug, jūs lieliski izskatāties. Starp citu, es lasīju jUsu runu augšpalātai par kuģu satiksmes likumu — spoža runa! Vai pats to sacerējāt?

Moja iesmiedamās glāba situāciju, kas draudēja kļūt mazliet nomācoša, jo lords patlaban apdomāja, kā iespaidīgāk protestēt pret to, ka ir aizskarts viņa autora gods.

—  Jus, Maikl, nemaz neesat mainījies, — vina sacīja atklāti, taču bez sevišķas sajūsmas, detektīvu aplūkodama. — Bet ko jūs darāt kriminālpolicijā?

—   Neaptverami, — lords Flenborugs novilka caur zobiem. Un pēc tam uzjautrinādamies piebilda: —Turklāt anarhists būdams!

—  Tas ir garš stāsts, — Maikls atbildēja. — Es tiku iecelts par kriminālpolicijas inspektoru, jo man bija izdevies notvert laupītāju bandu, kura, kā jus droši vien zināt, uzbruka zemniekiem, tādējādi radīdama satraukumu visā kontinentā. Protams, būt okšķerim ir kauna lieta? — Viņš iesmējās, bet tad piepeši kļuva nopietns. — Aizmirsu, ka mani te gaida darbs. Kas noticis?

Kad lords Flenborugs paskaidroja, kāda iemesla

dēl bija sūtījis savu steidzamo telegrammu, jaunā cilvēka sejā pavīdēja vilšanās.

—   Sīka, nenozīmīga zādzība, — viņš aizvainots noteica. — Biju domājis, ka nozagta ir vismaz Moja. Taču pastāstiet man smalki jo smalki, ko jus darījāt tovakar, kad pazuda kaklarota.

Meitene izstāstīja viņam visu, neko neizlaižot.

—   Un, kad bijāt iegājusi savā guļamistabā, — Maikls jautāja, — ko tad jūs darījāt? Vispirms taču novilkāt kažoku, vai ne?

—  Jā, — meitene apstiprināja.

—  Vai bijāt labā vai sliktā omā?

—  Kāda tam nozīme? — viņa pārsteigta vaicāja.

—  Detektīvam, kas strādā pacietīgi un plānveidīgi, svarīgs ir katrs sīkums. Attiecīgs cilvēka garastāvoklis bieži vien ir palīdzējis mums atrast pavedienu, lai atklātu noziegumu.

—  Atklāti sakot, — viņa padevās, — biju mazliet saskumdināta un jutos nāvīgi nogurusi.

—  Vai pati novilkāt virsdrēbes vai to izdarīja kalpone?

Es pati novilku kažoku, — brīdi padomājusi, Moja atbildēja, — un pati iekāru to skapī.

Uzdevis vēl dažus jautājumus, Preterstons pateica:

—  Un nu uzmeklēsim Martu, uz kuru gulstas smagas aizdomas. Taču, Moja, gribu pievērst jūsu uzmanību kādai iespējai: ja izrādīsies, ka šai sievietei nav nekāda sakara ar zādzību, viņa varēs iesūdzēt jūs tiesā par brīvības laupīšanu.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — lords Flenborugs rupji iejaucās. — Man ir tiesības savās mājās ieslēgt aizdomās turamu personu!

—  Jums ir tikpat lielas tiesības kādu ieslodzīt viņa istabā, — detektīvs aukstasinīgi iebilda, — kā man likt jums nostāties uz rokām. Taču patlaban tas uz mani neattiecas. Aizvediet mani pie apcietinātās!

Ieslodzītā, pusmūža sieviete, loti satraukusies par savu stāvokli, izskatījās bāla un noraudājusies. Elsodama viņa apgalvoja, ka neesot vainīga.

—   Ceru, ka esat rūpīgi meklējusi savu rotaslietu visās malās? — Maikls jautāja, uzrunādams Moju.

—   Jā, it visur, — viņa noteikti atbildēja. — Pārlūkoju visus kaktus un visas atvilktnes.

—   Ja kaklarotas diegs būtu pārtrūcis, tad visas pērles būtu izbirušas?

—   Nē, pilnīgi izslēgts, jo katrai no tām bija speciāls aiztaisāmais. Tētis uzdāvināja man šo kaklarotu dzimšanas dienā, un, to pirkdams, viņš bija īpaši parūpējies, lai pērļu virkne neizirtu.

—  Varu galvot, •— Maikls pēkšņi ieteicās, — ka pērles vēl atrodas jūsu istabā. Parādiet man savu drēbju skapi!

Skapis aizņēma veselu sienu Mojas buduārā. Marta atvēra no rožkoka darinātās durvis, lai detektīvs varētu skapi pārmeklēt.

—   Šis, šķiet, ir tas kažoks, kurš jums vakar bija mugurā? Vai, atklājusi rotas pazušanu, labi apskatījāt kažoku?

—  Kažoku? — Moja pārsteigta jautāja. — Nē, protams, ne. Kāds pērļu pazušanai sakars ar manu kažoku? Tam nav kabatu.

—   Bet, tā kā es kaut ko saprotu no modernajiem zvērādu mēteļiem, — Maikls teica, — tad iedrošinos apgalvot, ka sakars te var but pat ļoti ciešs. Cik man zināms, trīs līdzīgi gadījumi, dārgā Moja, šoziem jau ir bijuši. Divos gadījumos talkā tika aicināta policija, bet trešajā gadījumā pati pērļu īpašniece bija tik attapīga, ka atrada savu dārglietu bez citu palīdzības.

To teikdams, viņš uzmanīgi izņēma kažoku no skapja, apskatīja zīda oderi un ieraudzīja, ka uz kādas no garajām, plakanajām sprādzēm karājas kaklarota. Meitene aiz prieka iekliedzās un rūpīgi noņēma savu rotaslietu.

—    Neticami, vai ne? — Maikls vēsi pajautāja. — Kopš plakano sprādžu ieviešanas tā ir noticis jau desmitiem reižu. Ja kažoku nevērīgi novelk, var pat nepamanīt, ka kaklarota paliek ieķērusies tajā. Un tad mums ir radusies viena no skaistākajām zādzību mīklām!

—   Es nespēju jums izteikt, cik laimīga jūtos! — meitene sacīja. — Maikl, jūs esat ģeniāls!

Maikls neatbildēja. Draudzīgi uzsmaidījis iebiedētajai kalponei, viņš teica:

—  Man loti žēl, ka šis notikums sagādāja jums tik daudz nepatikšanu, bet, kad cilvēks pazaudē dārglietu, viņš reizē zaudē savu gudro galvu. Esmu pārliecināts, ka arī lēdiju Moju tas apbēdina un viņa ar pienācīgu balvu gandarīs jūs par pārciesto.

Moja uzmeta detektīvam piktu skatienu.

—  Eoti nožēloju to, Marta, — viņa strupi pateica.

—    Ai, cienījamo jaunkundz, — kalpone attrauca, — esmu laimīga, ka kaklarota ir atrasta. Biju gluži vai slima aiz kreņķiem, kad tā pazuda.

—   Jums tiek piešķirts astoņas dienas ilgs atvaļinājums veselības uzlabošanai, — lords Flenborugs svinīgi teica. — Turklāt es uzdāvināšu jums biļeti braucienam uz Sauthemptonu, — viņš piebilda.

—  Nu jūs redzat, Martas kundze, — Maikls sacīja, aiz nevainīgas sejas izteiksmes slēpdams ironiju, kura tik loti kaitināja Viņa gaišību, — nu jūs redzat, ka Viņa žēlastība izmanto jebkuru iespēju rūpēties par jums, pat neņemot vērā neparedzētus izdevumus. Bet, būdama Sauthemptonā, Martas kundze, esiet uzmanīga — nepazaudējiet biļeti atceļam, citādi staigāsiet pa pludmali kā aristokrāte un jums būs ļauts elpot to pašu gaisu, kaut gan visžēlīgais Dievs to ir radījis augstākajai sabiedrībai, nevis vienkāršiem mirstīgajiem. Nu, bet svētdien, mīlā Martas kundze, jūs, cerams, divkārt centīgi lūgsieties baznīcā, lai augstiem kungiem, kas apspriežas parlamentā, uznāktu dievišķa iedvesma.

—  Jā, godātais kungs, to es katrā ziņā darīšu, — Marta atbildēja, gandrīz apdullusi no viņa lielās runāšanas.

Tad Maikls atstāja nomierināto sievieti un kopā ar saniknoto lordu un bēdīgo lēdiju atgriezās bibliotēkā.

—  Maikl, kā jūs varat melst tādus niekus! — meitene norūpējusies iesaucās. — Manuprāt, jūs rīkojāties ļoti nejauki, noskaņodams kalponi pret mani.

—    Loti netaktiski, — lords Flenborugs piebilda. —Tik tiešām, Preterston, jus nedrīkstat aizmirst, ka esat šeit atsūtīts oficiāli, nevis ieradies kā ģimenes draugs. Atļaujiet jums aizrādīt, ka, pēc manām domām, esat pārkāpis savas tiesības.

Ģimenes draugus, — Maikls teica, paņemdams no krēsla savu mēteli un cepuri, — mēdz pēc iespējas drīzāk aizmirst. Es tikai lūkoju jUsu verdzenei izklāstīt dažus morāles pamatprincipus, kuri gan jums, gan sabiedrībai varētu noderēt.

—   Pastāstiet to savai vecmāmiņai! — lords Flenborugs ņirgājās. — It kā es nesaprastu jūsu nolādēto ironiju.

—   Bērni un zemākās šķiras nekad nemana ironiju, — Maikls, pašapmierināti smaidīdams, paskaidroja.

Viņš sniedza roku, un Viņa gaišība negribīgi to paspieda.

—  Pirms es aizeju, — detektīvs sacīja, — man vajadzētu uzrakstīt protokolu attiecībā uz šo lietu. Vai jums ir sekretārs, kuram varētu nodiktēt to, kas nepieciešams? Jus taču zināt, ka man jāiesniedz priekšniecībai pārskats.

Moja saprata, ka agrākās jutas pret šo jauno cilvēku viņai ir pilnīgi zudušas. Tāpēc viņa vēlējās, lai detektīvs jo drīzāk dotos projām.

Varbūt vajadzētu piezvanīt Tenbijas jaunkundzei, — Moja teica, brīdi padomājusi. — Taču es ceru, Maikl, — viņa nopietni uzsvēra, — ka Tenbijas jaunkundzes klātbūtnē jus mazliet pievaldīsiet mēli un atturēsieties no muļķīgām piezīmēm.

—   No Tcnbijas jaunkundzes jūs nesagaidīsiet labvēlību, — lords piemetināja. — Šī meitene…

—   Zinu jau, zinu, — Maikls mākslotā nopietnībā viiiu pārtrauca, — vina izturas loti cienīgi, turklāt nodrukā ar rakstāmmašīnu četrdesmit vārdus minūtē, cītīgi apmeklē baznīcu, bet brīvajā laikā vai nu nodarbojas ar izšūšanu, vai spēlē klavierpavadījumu, kad jums ir uznākusi patika dziedāt.

—   Laikam būt detektīvam ir loti interesanti, — Moja sarkastiski piebilda. — Starp citu, Tenbija jaunkundze stenografē tik ātri kā neviens cits visā pasaulē.

To dzirdēdams, Maikls spēji pagriezās un pavisam dīvaini paraudzījās uz lēdiju Moju.

—   Stenografē tik ātri kā neviens cits? — viņš atkārtoja balsī, kurā vairs nemaz nebija ironijas. — Vai viņa arī nedzied?

Tagad savukārt Moja bija pārsteigta.

—  Jā, turklāt loti labi.

—  Vai visvairāk viņai nepatīk itāliešu mūžika? — Maikls jautāja.

Jaunā meitene iesmējās.

—  Jums kāds par viņu visu jau ir izstāstījis, un tāpēc jūs tēlojat prasmīgu detektīvu, — viņa dusmīgi iesaucās.

Šai mirklī sarunu pārtrauca sekretāres ienākšana. Ieraudzījusi Maiklu, viņa apstājās kā zemē iemieta. Moja redzēja, ka jaunā sieviete lūkojas uz viņu ar apgarotu skatienu.

— Te tev nu bija, Ketij! — Maikls Preterstons izsaucās.

— Kaut kas traks! Kam gan būtu varējis ienākt prātā, ka mēs satiksimies te, šai labestīgas aizbildnības pajumtē!

Tenbijas jaunkundze klusēja.

—  Un ko jūs medījat šoreiz? — Maikls jokodamies painteresējās. — Kāds jauks nodoms ir atvedis jūs uz šo miera ostu, un kā klājas pulkvedim, jūsu draugam Gregorijam un visiem tiem godīgajiem brašuļiem? Starp citu, Ketij, pulkvedis tagad laikam atkal atpūšas. Cik viņš dabūja? Šķiet, ka trīs gadus, vai ne?

Tenbija jaunkundze joprojām klusēja.

—   Ko tas nozīmē? — lords Flenborugs jautāja, acīmredzot nospriedis, ka nu ir klāt brīdis, kad viņš var uzstāties kā saimnieks. — Vai jūs pazīstat šo dāmu?

—   Vai es vinu pazīstu? — Maikls satraukts pārjautāja. — Es taču piederu pie viņas dedzīgākajiem pielūdzējiem, vai ne, Ketij?

Meitenes drūmajā sejā uzplaiksnījās maigs smaids, atsegdams viņas skaistos zobus. Kad viņa ierunājās, balss skanēja sulīgi un lūdzoši.

—  Tā ir taisnība, lord Flenborug, — viņa mierīgi teica. — Misters Preterstons pazīst mani un manu tēvoci pulkvedi Vesthendžeru. Tik tiešām, mans tēvocis bija iejaukts kādā skandālā, un šai sakarā viņam iznāca domstarpības ar likuma sargiem. Tāpat Preterstona kungs arī zina, ka bērnībā mani sauca par Ketiju. Taču varu jums visiem apgalvot, ka tagad ar nevainojamu uzvedību pūlos panākt, lai tiktu aizmirsts kauns, kurā tas cilvēks, slikti rīkodamies, iegrūda mani.

—  Hm, — lords Flenborugs norūca, jo šis atklājums tomēr meta ēnu uz viņas teicamo uzvedību.

Sapīkusī Moja uzrunāja Maiklu:

—  Jūs laikam domājat, ka izdarāt nenovērtējamu pakalpojumu šai nabaga meitenei un sabiedrībai, pazemodams viņu un tādējādi vēlēdamies panākt, lai viņu atlaiž, tas ir, liegt viņai iespēju dzīvot godīgu dzīvi.

—  Jā, tieši tāds mērķis man bija.

—   Es turpretī uzskatu jūsu izturēšanos par lopisku! — Moja nikni sacīja.

Viņa vēl skaidri nezināja, kā vajadzētu reaģēt uz šo atmaskojumu. Ņemot vērā Mojas raksturu, "Tenbijas jaunkundze" nevarēja cerēt uz lielu žēlastību no viņas, un tomēr Moja negribēja atteikties no šā prieka — notēlot labvēlīgas, loti žēlsirdīgas sievietes lomu.

Redzot savas sekretāres lūdzošās acis un sakrustotās rokas, Mojā it kā pamodās līdzcietība pret šo daudz drosmīgāko māsu, kura izmisīgi cīnījās, lai nekristu par upuri likumam un noziegumam, kuri tagad kā jūras polipu taustekli sniedzās pēc viņas. Šai brīdī lēdija patiesi vēlējās palīdzēt savam tuvākajam.

Meitene bija pārliecināta, ka viņas uzbrukums satrieks Maikla Preterstona iedomību, un jutās vīlusies, redzēdama, ka nekas tamlīdzīgs nav noticis. Viņš joprojām uzjautrinādamies skatījās uz sekretāri, pat pamirkšķināja viņai.

—   Ketij, — Maikls beidzot teica, — jūs taču esat ģēnijs! Paskat tikai, likuma roka joprojām nav jūs aizsniegusi, vismaz pagaidām ne.

—  Nē, pagaidām ne, — meitene apstiprināja skaļākā balsi.

Viņš pamāja.

—   Noziegumu novēršanas likums, — Maikls novilka caur zobiem. — Es varētu jūs apcietināt, — viņš zīmīgi uzsvēra vārdu "varētu", — arī par viltotu dokumentu izmantošanu, jūs taču esat loti aizdomīga persona.

Ketija pārstāja zemoties, atmeta galvu un izaicinoši iesmējās, nozibinādama savus baltos zobus.

—  Ak, Maikl! — viņa dzēlīgi iesaucās. — Ak jūs, gudrais un viltīgais puika!

Taču Ketijas jautrības uzplūdums neturpinājās ilgi, jo nākamajā mirklī viņa atkal kļuva nopietna un acis viņai sirdīgi iegailējās.

—   Kādā jaukā dienā jūs tomēr paliksiet ar garu degunu, — viņa noteica, un viņas balsī skanēja rūgtums. — Esmu redzējusi, kā iet bojā daudz atjautīgāki un veiklāki kungi nekā jūs, Maikl Preterston. Jūs un jūsu likums noziegumu novēršanai! Ar to jūs nevarat modināt manī simpātijas. Jūs tikai tad varēsiet piemērot likumu, kad būsiet pārspējis mani viltībā, bet tas nekad nenotiks, jūs — suns tāds, jūs…

—  Bet, Ketij! Mēs esam dāmas sabiedrībā! — Maikls iečukstējās.

—  Visprātīgāk būs, ja es savākšu savas mantas, — viņa nošņāca, — no manas uzturēšanās šeit necik lāga atpūta nav iznākusi.

—   Man gaužām žēl, — detektīvs dziļdomīgi sacīja, — varu iedomāties, ka pēc nebeidzamajām orģijām

noziedznieku vidū jums te bija drausmīgi garlaicīgi.

—  Kaut ko es tomēr gribētu uzzināt, — domīgi iekodusi lūpā, Ketija teica un devās tieši pie rakstāmgalda. Atvērusi tur lorda Flenboruga sudraba kārbiņu, viņa paņēma cigareti. Lords bija tik apstulbis, ka pat nemēģināja viņu aizkavēt. — Man allaž ir gribējies zināt, kādas markas cigaretes smēķē šis jaukais, vecais kungs, — viņa paskaidroja, kritiski aplūkodama cigareti. Un tūlīt nicīgi nometa to uz rakstāmgalda.

—   "Gold Flavour"\ — Ketija izsmējīgi iesaucās. — Pat jūs, manu zēn, smēķējat daudz labākas, vai ne? Un viņam taču ir simttūkstoš mārciņu liels gada ienākums!

—  Vajag cienīt valdošo šķiru tradīcijas, — Maikls atbildēja nomierinošā tonī.

Pagriezies un novēlējis Mojai un viņas tēvam visu labu, detektīvs paņēma "Tenbijas jaunkundzi" zem

rokas un izgāja no istabas.

*

2

—  Jus varētu nākt man līdzi paēst, — Maikls Preterstons teica.

Viņi abi stāvēja Feltonu mājas priekšā, gaidīdami taksometru. "Tenbijas jaunkundzes" mazā ceļasoma atradās viņai pie kājām.

—  Kāpēc es lai ietu kopā ar jums ēst? — viņa asi jautāja. — Man šķiet, jūs gribējāt mani nogrābt ciet.

—   Jūs lietojat šausmīgus izteicienus, — detektīvs atbildēja, pārmetoši nogrozīdams galvu. — Es diemžēl nevaru jūs nogrābt ciet, kā jūs to sakāt, tāpēc mēs vienosimies par kompromisu, ja kopā ar mani ieturēsiet maltīti.

—   Padomājiet par manu aicinājumu, — vina beidzot pateica.

—    Domājot par to, es naktī nevaru aizmigt, — Maikls atjokoja un tad apturēja garāmbraucošu taksometru.

Soho rajonā mazā pagrabstāva restorānā, kur bija slikta ventilācija, toties vesela jūra gaismas, viņiem pasniedza vienkāršu, bet labu ēdienu.

—   Nu, Ketij, pastāstiet, kādu ieceri esat izlolojusi! — Maikls uzsāka sarunu. —Tas mani ļoti interesē, jo esmu pārliecināts, ka jums padomā ir nevis šāds tāds, bet gan liels, spožs plāns.

—  Pērļu pazušana mani ļoti izbiedēja, — meitene sacīja, neatbildēdama uz viņa jautājumu. — Tā butu bijusi tīrā nelaime — iekrist tik sīka gadījuma dēl, ar kuru man turklāt nav nekāda sakara!

—   Par to jūs varat pateikties man, — Maikls paskaidroja.

—   Es nekad nespēšu jums pienācīgi atlīdzināt par tik vērtīgu pakalpojumu. — Ketija veltīja viņam izteiksmīgu skatienu.

—  Jūs gribat teikt, ka par to kādā jaukā dienā uzrīdīsiet man kādu no saviem kolēģiem — Gregoriju vai pašu pulkvedi, varbūt pat mazo Štokmaru, lai viņš apbalvotu mani ar lielākiem vai mazākiem miesas bojājumiem.

—   Par ko^gan? — meitene nievīgi bilda. — Gluži otrādi, ja kriminālpolicijā nebūtu tādu zellu kā jūs, mēs jau sen būtu pieķerti! Jūs savā ziņā esat mūsu aizsargātājs, un mums ir izdevīgi redzēt jūs sveiku un veselu. Ja ar jums kas notiktu, visai noziedznieku brālībai būtu jātērpjas sērās.

Viņa piemiedza savas smejošās acis.

—   Kāds bija mans nolūks, kad kļuvu par lorda Flenboruga sekretāri? — Ketija jautāja.

—   Nav ne jausmas! — viņš atbildēja. — Bet, izdzirdis par ātrrakstītāju un itāliešu dziesmām, uzreiz sapratu, ka tā esat jūs. Ksiet uzmanīgāka, man loti negribētos jūs mācīt…

—  Nē, lūdzu, nevajag! — viņa atcirta.

—  Un tomēr man jums jāteic, ka bieži esmu brīnījies, kā tik izglītota un, cik zinu, loti jauka meitene var nodarboties ar zādzībām, nevis…

—    Nevis augām dienām mocīties un pelnīt trīs mārciņas nedēlā, — viņa pabeidza. — Jūsuprāt, būtu labāk, ja es mitinātos kādas kazarmai līdzīgas mājas ceturtā stāva istabelē, lautu, lai kantorī man uzmācas nodaļas šefs, un vakariņu un pudeles sarkanvīna dēl liktu uz spēles savu šķīstību! Tiešām, var brīnīties, kāpēc neesmu to izvēlējusies, vai ne? Tāds dzīvesveids, mana aicinājuma sakarā, man jau vairākkārt ir bijis, taču jāatzīstas, Maikl, tas man nepavisam nav paticis.

Ketija ielūkojās viņam acīs. Viņas balss skanēja pacilāti.

—    Jūs redzat, ka dzīves cīņā sievietei jāiztur lielāks sasprindzinājums nekā vīrietim. No viņas tiek prasīts skaistums, un viņas vērtību un stāvokli dzīvē nosaka šī prasība. Vīrieši par velti neizdara sievietei nekādus pakalpojumus. Savā starpā viņi aizdod cits citam dažādas summas un priecājas, kad saņem šo naudu atpakaļ, bet neko neprasa pretī. Turpretī, ja es būtu stenogrāfe kādā Sitijas kantorī un aizņemtos tikai divas mārciņas no nodaļas šefa vai piecas mārciņas no augstāka priekšnieka, tad tūlīt tiktu uzaicināta pie kāda uz vakariņām. Par divu mārciņu aizdevumu man būtu jāmaksā daudz vairāk procentu, nekā to var izteikt skaitļos. Iedomājieties, ka kāds jūsu draugs aizdotu jums pāris mārciņu un pretī prasītu, lai jus ne tikai atdodat viņam naudu, bet arī atsakāties no visa, kas jums svēts, — viņš vēlētos, lai jus pametat savus draugus, lai jūs tos apmelojat, neturat doto vārdu, un viņš pat uzstātu, lai kļūstat par zagli, kaut gan jebkādi meli jums derdzas, dotais vārds ir svēts un jūs vairāties no visa negodīgā. Vai tiešām šīs naudas dēļ jūs aizmirsīsiet savu pašcieņu, godu un atmetīsiet savu pārliecību?

Maikls neko neatbildēja, jo viņš nezināja, ko teikt. Viņš samaksāja rēķinu, pavadīja meiteni uz restorāna izeju un pieveda pie ormaņa.

— Netaisos jūs apraudāt, — detektīvs teica. — Baudiet savu dzīvi! Taču pienāks laiks, kad es tomēr ieradīšos un jūs apcietināšu, kaut gan man tas būs gaužām nepatīkami. Un nu pazūdiet, cik ātri vien varat!

Ketija to arī izdarīja, iekāpa kulbā un atvadīdamās pamāja Maiklam.

Veselas piecas minūtes Maikls nostāvēja uz ietves, pārdomādams jaunās meitenes vārdus. Tie bija raduši tādu kā atbalsi viņa sirdī, jo detektīvs bija pārliecināts, ka viņa teica taisnību.

Mazliet nomākts viņš atgriezās Skotlendjardā. Pa ce|am Maikls atcerējās, ka nav uzrakstījis protokolu. Vai rakstīt pašam vai iet atpakaļ uz netīkamo Feltonu māju? Viņš tomēr nolēma doties turp un ar savu ierašanos pārsteidza lordu Flenborugu, kad vecais vīrs jau dzīrās baudīt svētlaimīgu pēcpusdienas atpūtu.

Maikls par savu atgriešanos atvainojās tik neparasti pieklājīgi, ka Viņa gaišībai dusmas izgaisa.

—  Moja ir kaut kur aizgājusi, — viņš teica.

—  Es centīšos pacietīgi panest viņas prombūtni, — Maikls atbildēja un apsēdās pie lorda Flenboruga rakstāmgalda. Kad protokols bija gatavs, viņš to salocīja un iebāza kabatā.

—  Gribu uzdot jums dažus jautājumus, kas attiecas uz Ketiju jeb Tenbijas jaunkundzi, kā jūs viņu saucāt. Šķiet, ka šorīt es jūs krietni sabaidīju.

—   Katrā ziņā tas bija pavisam negaidīti, — Viņa gaišība piekrita. — Kas īsti ir šī Ketija? Mēs pārlūkojām visu māju, bet, cik izdevās noskaidrot, mums viņa neko nav nozagusi.

Maikls iesmējās.

—   Par to jums nav jāraizējas. Ketija nepieder pie tām meitenēm, kuras nodarbojas ar sīkām zādzībām. Viņas īstais vārds ir Ketija Vesthcndžere, viņa ir pulkveža Vesthendžera radiniece, tikai astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadu veca. Viņas māte bija dievbijīga sieviete, bet tēvs — nelietis, ko sakarā ar kādu laupīšanas gadījumu i/meta no armijas. Viņas vectēvs no mātes puses sers Sauns Meserfīlds, kura muiža atradās līdzās mana brāļa muižai, bija lielākais stratēģis, kāds vien britu armijā ir bijis. Ketija ir mantojusi viņa ģeniālās spējas, bet diemžēl ne viņa godīgumu. Viņas tēvs nomira, kad meitai bija sešpadsmit gadu, un Ketijas tēvocis, vēl lielāks blēdis nekā viņas tēvs, — Vesthendžeri var lepoties ar to, ka divsimt gadu laikā šai dzimtā vienmēr ir bijuši noziedznieki, — pabeidza viņas izglītošanu. Ketija tika audzināta tā, lai zagtu, taču — zagt vajadzēja īpašā veidā. Viņa, manuprāt, ir pratusi radīt lielāko noziedzīgo organizāciju pasaulē. Katrs viņas bandas loceklis vismaz reizi ir bijis cietumā, bet līdz šim mums vēl nav laimējies pieķert Ketiju. Viņa izdara vislielākās blēdības, vienu ģeniālāku par otru, bet pati tiek cauri sveikā.

—  Bet kā tad var būt, ka policija… — lords Flenborugs ieminējās.

—   Arī mēs, policisti, dārgo Flenborug, — gurdā balsī viņam atbildēja Maikls, — esam tikai cilvēki, nevis brīnumdari vai gaišreģi. Diemžēl šīs valsts likumi ir tik ierobežoti, ka noziedzniekam ir par desmit procentiem vairāk iespēju aizbēgt nekā policistam — viņu noķert. Mēs zinām, ka Ketija ir piedalījusies lielajā Holandes bankas aplaupīšanā, toreiz no seifiem tika izzagti divi miljoni kronu. Jūnijā viņa organizēja agrāk nepieredzētus uzbrukumus Londonas juvelierveikaliem. Ketija ir noziedznieku bandas vadone. Par šo bandu jūs, protams, neko nezināt? Ja jūs tas interesē, es kādreiz parādīšu jums viņu midzeni, taču brīdinu, ka jūs gaida vilšanās, ja cerat tur ieraudzīt pēdīgās padibenes. Viņu kvartāls izskatās tikpat pieklājīgi kā jebkurš cits Londonas kvartāls. Ketijas attapība un neatlaidība ir apbrīnojama, un galvenokārt tāpēc es atgriezos, jo gribu zināt, kādēļ viņa strādāja pie jums un kādus pienākumus šeit veica?

—   Nu, kā jau jums teicu… — lords Flenborugs atkal iesāka.

—  Dieva dēļ, — Maikls viņu pārtrauca, — tikai nesakiet, ka viņa ir aiznesusi kādas dārglietas! Ticiet man, Ketija no jūsu mājām nav ņēmusi ne kniepadatu. Nē, nē, Ketijai ir bijis cits nolūks. Cik ilgi viņa pie jums nodzīvoja?

—   Gandrīz četras nedēļas, — lords Flenborugs atbildēja īdzīgi, jo šis Skotlendjarda ierēdnis acīmredzot neņēma vērā viņa domas.

—  Kādi bija viņas pienākumi?

—   Gluži parasts sekretāres darbs, proti, viņa rakstīļa Mojas vēstules. Turklāt viņai bija lieliskas rekomendācijas.

— Par to es nešaubos, — Maikls atkal viņu nepacietīgi pārtrauca. — Kungs, kas tās uzrakstīja, dzīvo "Noziedznieku ielas" devītajā namā, un viņa vārds ir Milets.

— Viņa bija lieliska stenogrāfe, — lords teica, it kā meklētu attaisnojumu savai vieglprātībai.

—  To es zinu. Viņa, kā jūs sakāt, stenografē tik ātri kā neviens cits visā pasaulē, turklāt ir loti izglītota, prot piecas valodas, bet runāt franciski iemācījusies jau deviņu gadu vecumā. Ko vēl viņa te darīja?

Lords Flenborugs uz bridi iegrima domās.

—  Viņa pārrakstīja dažas vēstules un pārskatus.

—  Kas tie bija par pārskatiem?

—  Mūsu Dienvidāfrikas akciju sabiedrības pārskati. Kā redzat, Maikl, mani joprojām interesē šis uzņēmums.

—  jādomā, ka tie bija loti svarīgi pārskati?

—  Gan jā, gan nē, — lords Flenborugs lēni atbildēja. — Tur bija runa par ražošanu, tās pašizmaksu un arī par iespējamo sabiedrības kuģu noslogojumu.

—  Kādu darbu vēl jus viņai uzticējāt?

—  Ļaujiet man padomāt! — lords Flenborugs teica.

—  Jūs taču agrāk, ja nemaldos, lietojāt loti slepenu kodu, kura atslēga bija ierakstīta kādā mazā piezīmju grāmatiņā.

—  Jā gan, — lords Flenborugs piekrita, — bet to viņa, protams, nav redzējusi.

—  Kur jūs glabājat šo piezīmju grāmatiņu?

—  Tā atrodas manā rakstāmgaldā, — Viņa gaišība atbildēja.

—   Vai jūs pieļaujat tādu iespēju, ka viņai tomēr būtu izdevies tajā ieskatīties?

—  Tas nav izslēgts, bet esmu pārliecināts, ka viņa nevarēja norakstīt koda atslēgu.

—  Vai viņa šai istabā kādreiz ir palikusi viena pati? Un, ja tā ir bijis, tad — cik ilgi?

—  Šad un tad piecas minūtes, ne ilgāk.

Maikls domīgi nobraucīja zodu.

—  Vai, negaidīti atgriezdamies, neesat atradis viņu pusnemaņā? — detektīvs jautāja.

Lords Flenborugs bija pārsteigts.

—  Vai tiešām viņa jums to ir stāstījusi?

Maikls papurināja galvu.

—  Nē, viņa neko man nav stāstījusi, taču jūsu jautājums liecina, ka kaut kas tamlīdzīgs tiešām ir noticis.

—  Jā, kādurīt tā gadījās šai nabaga meitenei, kas, hm, ir pelnījusi līdzjutību.

—  Un jūs, protams, izskrējāt no istabas, lai atnestu viņai glāzi ūdens, vai ne? — Maiks nicīgi pavaicāja.

—  Jā, kā gan citādi.

—   Nu man viss ir skaidrs! — Maikls vīpsnādams iesaucās. — Pārsteigta rakņājamies jūsu privātajos dokumentos, viņa, jums aizsteidzoties pēc ūdens, paguva visu atlikt atpakaļ. Vai nākamajā dienā šī jaunā dāma nepievērsa jusu uzmanību kādam priekšmetam, piemēram, saplēstai vāzei vai šķībi piekārtam portretam?

Atkal lords Flenborugs bija ļoti izbrīnījies.

—  Jā, viņa norādīja uz stikla skapi, jautādama, vai "es zinot, kā tā durtiņas ir ieplīsušas. Vēlāk izrādījās, ka tās ir pilnīgā kārtībā.

—  Taču jūs piegājāt klāt, lai apskatītos?

—  Pats pa sevi saprotams, — Viņa gaišība atbildēja.

—  Tas ir viens no viņas stiķiem, — Maikls paskaidroja. — Kamēr jūs pētījāt stikla durvis, viņa ielika rakstāmgalda atvilktnē izskatītos dokumentus.

—   Es gribētu zināt, — Viņa gaišība bailīgi apjautājās, — vai viņa negatavo ielaušanos mūsu mājā?

—  Cerēsim, ka ne, — Maikls nopietni teica. — Man sirds priekā notrīsēja, to iedomājoties.

—   Beidziet ironizēt, jūs taču zināt, ka mani tas kaitina. Ceru, ka nedusmojaties uz Moju…

—   Gluži otrādi, es jūtu pateicību ikreiz, kad domāju par vinu, — Maikls sacīja. — Noraidīdama manu bildinājumu, viņa izdarīja man lielāko pakalpojumu, kādu viens cilvēks spēj izdarīt otram. Man patlaban prātā ir kaut kas svarīgāks nekā Moja, bet, tā kā esat tēvs, te nu jums jāprotestē. Arī to es saprotu, — Maikls uzsvēra un, jau atdarījis durvis, jautri atsveicinājās.

3

Maikls Preterstons īstā laikā atgriezās Skotlendjardā, lai vēl satiktu savu šefu, iekams tas sāka ikdienas apgaitu.

Komisārs Smits, kam detektīvs iesniedza ziņojumu, bija sliktā omā.

—  Ja mēs kaut kāda iemesla dēl Ketiju būtu pat apcietinājuši, arī tad tā krāpšana nebeigtos, — viņš paskaidroja. — Ticiet man, ka viņa jau laikus ir mobilizējusi visus palīgus un labi apbruņojusi savu mazo armiju. Taču jums es gribu dot draudzīgu padomu: sargieties! Kamēr Ketija baidās no jums, jūsu dzīvībai draud briesmas!

—   Šorīt man neradās tāds iespaids, ka viņa baidītos no manis.

—   Viņa pūš jums miglu acīs! Esiet piesardzīgs! Varbūt jau šodien bijāt mazliet vieglprātīgs!

—  Nebūt ne! — Maikls protestēja.

Smits iesmējās.

—   Labāk būtu bijis, ja viņa nebūtu jus pazinusi; tad jūs varētu mierīgi turpināt savus meklējumus.

—  Kādā zinā tas traucē?

—  To es jums nevaru pateikt, — Smits atbildēja, — bet sargieties no viņas!

Maikls, drīz vien aizmirsis priekšnieka padomu, izmantoja brīvo vakaru, lai dotos nelielā izlūkgājienā uz "Noziedznieku ielu". Šī iela nebija iezīmēta nevienā Londonas plānā, taču, ja ielūkosieties kādā speciālā kartē, tad atradīsiet tur mazliet neregulāri izvietotu māju kompleksu ar nosaukumu "Emberskombas dārzs". Kompleksa vidu atrodas četras mājas — ar 2., 4., 6. un 8. numuru, bet pārējām, kas izkārtotas ovālā lokā, ir 1., 3., 5., 7. un 9. numurs.

Šīs deviņas mājas policijai bija pazīstamas ar nosaukumu "Noziedznieku iela".

Mājā Nr. 1, kura bija labākā no visām, dzīvoja Filips Herons, praktizējošs amerikāņu ārsts, kas bieži "Šķērsoja Atlantijas okeānu un ikreiz pēc atgriešanās iemaksāja kādā no lielākajām Londonas bankām prāvas summas. Par savu okeāna ceļojumu ienesīgumu viņš varēja pateikties tam, ka daudzi pasažieri smēķējamā istabā izkārtos brīdinājumus nespēlēt kārtis ar nepazīstamiem ceļotājiem attiecināja nevis uz sevi, bet uz kādu citu personu.

Māja Nr. 3, kurai loti solīdu izskatu piešķīra baltie logu rāmji un ar vīnstīgām apaugušās sarkano ķieģeļu sienas, piederēja Kuninghema kungam. Tuvi draugi sauca viņu par Musi, bet šīs iesaukas izcelšanās nebija zināma. Kuninghema kungs dēvēja sevi par neatkarīgu, kas laikam nozīmēja to, ka viņš nav atkarīgs no nepieciešamības izsisties uz augšu ar godīgu darbu. Viņš bija populārākā persona šai kolonijā, jo jau divas reizes bija sēdējis cietumā: pirmoreiz — Anglijā, pēc tam — Francijā. Turklāt viņš bija slavens ar prasmi uzlauzt jebkuru seifu ātrāk nekā citi šīs nozares speciālisti.

Mājā Nr. 5 mita cēla izskata kungs, liels labdaris, ko gan draugi, gan ienaidnieki bija iesaukuši par Bīskapu. Viņa īstais vārds bija Brauns, un, tāpat kā visi šie kolēģi, viņš nodarbojās ar dažādām banku afērām. Braunu gan pieķert bija izdevies tikai reizi, turklāt viņš saņēma gluži vieglu sodu — deviņus mēnešus pārmācības namā.

Mājas Nr. 7 iemītnieks adrešu grāmatā bija ierakstīts kā "Žaks Kolinga kungs, privātinženieris", bet kriminālpolicijas izziņu krājumā viņš bija raksturots kā "lielisks šāvējs" ar piebildi, ka, apcietinot Kolingu Holandes bankas aplaupīšanas sakarā, pie viņa netika atrasti nekādi ieroči un ka līdz šim viņš ir izvairījies no soda Anglijā, bet jau iepazinies ar apstākļiem Francijas cietumā.

Par namu Nr. 9 vietējais gids tūristiem stāstīja, ka tā esot slavenā naudas viltotāja Mileta mītne. Viņam jau vienreiz tika piespriesti piecpadsmit gadi pārmācības namā, taču viņš nosēdēja tikai divus un tad tika atbrīvots. Šāda tiesu varas labvēlība viesa Mileta kolēģu vidū neuzticību pret viņu, jo šis fakts tika saistīts ar drīzo viņa biedra arestu — runāja, ka tieši Milets esot to iegāzis.

Mājā Nr. 2 dzīvoja Malberijs, izskatīgs, pedantisks kungs, kas diendienā gadu pēc gada ar vilcienu pulksten 9.15 izbrauca uz savu biroju un vakarā ar vilcienu pulksten 17.30 atgriezās mājās. Viņš bija augstā stila lūgumu rakstītājs, kas sacerēja tos tik aizkustinošus, ka gandrīz vienmēr viņam izdevās izspiest no sava upura kāroto honorāru.

Mājā Nr. 4, otrā lielākajā šai "Noziedznieku ielā", bija apmeties "valodu skolotājs" Gregorija kungs. Sev par nelaimi, viņš atbilstīgi savai daudzveidīgajai karjerai mācīja ne vien melodisko spāņu valodu, bet arī daudz ko citu. Tā, piemēram, Čīles bankai Gregorijs pierādīja, ka tās it kā neviltojamās banknotes, kuras, jāsaka, tiešām bija ārkārtīgi ciets rieksts visiem naudas viltotājiem, var izgatavot sērijveidā desmittūkstoš eksemplāros un ka sešas krāsas, kas nepieciešamas, lai viltotu šīs bankas obligācijas, lietpratējam, kuram ir asa redze un kurš orientējas krāsās labāk nekā mākslinieki, nav nepārvarams šķērslis.

Mājā Nr. 8 dzīvoja divi vācieši — brāli Tomass un Francs Štokmari, kuri uzdevās par politiskajiem bēgļiem, bet patiesībā viņi, bez šaubām, bija bīstami noziedznieki. Brāļiem Štokmariem bija bāla, skarba seja un īsi, sarveidīgi mati. Viņi bija vismazāk vēlamie šīs kolonijas locekli.

Un visbeidzot — māja Nr. 6., kurai policija veltīja visvairāk vērības. Šī ēka bija par vienu stāvu augstāka nekā citas, masīva un raupji apdarināta. Viss trešais stāvs bija kā liela istaba ar daudziem logiem četrās pusēs, un pa tiem labi varēja redzēt pārējās mājas. Runāja pat, ka šis nams speciāli esot celts tā, lai nepieciešamības gadījumā būtu iespējams to pārvērst par cietoksni un no trešā stāva sākt kauju uz dzīvību vai nāvi. Šai mājā dzīvoja pulkvedis Vesthendžers un vina radiniece.

Maikls Preterstons bieži apmeklēja šo noziedznieku perēkli. Pēc vina ierosmes ielā, kura veda uz Emberskombas dārzu, kādurīt ieradās vairāki strādnieki. lai salabotu bruģi. Tad tika atklāta apakšzemes eja, kas savienoja abus ielas galus un sākās zem kādas mazas vasarnīcas, kura atradās centrālā kompleksa dārzā un veda uz trešās mājas šķūni.

Šā kvartāla iedzīvotāji teica, ka viņiem neesot bijis ne jausmas par apakšzemes eju un ka tā laikam tikusi izrakta, iekams viņi apmetušies savās mājās.

Šovakar, kad Maikls, spieķi vicinādams, gāja garām tai vietai, kur šī eja sākās, viņš pasmaidīja, prātodams, kur gan varētu but jaunais tunelis. Par to, ka tas jau ir ierīkots, viņam šaubu nebija.

Ātri tuvojās nakts. Ārsta Filipa Herona ēdamistabas logs bija gaišs. Malberija kunga dzīvoklis, kas atradās labajā pusē no viņa, nebija tik spoži apgaismots. Kuninghema kunga mītne grima tumsā, tāpat arī Bīskapa mājoklis. No septītā nama guļamistabas spīdēja gaisma, sestās un astotās mājas logi bija tumši.

Ieraudzījis Miletu, kas smēķēja, stāvēdams pie sava dārza žoga, Maikls devās viņam klāt. Šā cilvēka vērīgais skatiens jau sen bija detektīvu pamanījis. Milets, cilvēks ar zilgansārtu seju un pārspīlēti laipnām manierēm, kuras radīja atbaidošu iespaidu, draudzīgi sasveicinājās ar Maiklu.

—  Labvakar, Preterstona kungs! Ceru, ka nemeklējat te likuma pārkāpējus?

Maikls uzlika rokas uz žoga un pašūpoja galvu.

—  Bet, godātais Mileta kungs, kā jums iešāvās prātā tik aplama doma! Vai tad es te varētu atrast likuma pārkāpējus? Tie, kas dzīvo šeit, taču ir mierīgākie un kārtīgākie cilvēki visā Londonā!

Mileta kungs nopūtās un sāka murmināt kaut ko par grūto dzīvi, piepīdams klāt arī vēlēšanos aizmirst pagātni, lai vecumdienas varētu aizvadīt droši un mierīgi, jo grēciniekiem tas esot liegts.

—  Loti labi teikts, — Maikls atzina. — Un kā klājas jusu kaimiņiem? Arī es būtu ar mieru pārcelties uz šejieni. Vai kāds te neizīrē dzīvokli? — viņš jautāja, rādīdams pavisam nevainīgu seju.

—  Nedomāju vis, — Milets atbildēja, — bet, tā kā es dzīvoju gluži viens, tad, ja loti vēlaties, varu jums, Preterstona kungs, izīrēt divas istabas savā mājā. Tādējādi jūs mani pagodinātu.

—  Starp citu, kā klājas Ketijai? — Maikls jautāja, izlikdamies, ka nav dzirdējis viņa piedāvājumu.

—   Ketijai? — Milets pārsteigts atvaicāja. — Jūs gribējāt teikt — Vesthendžeres jaunkundzei? Nu jau vairākas dienas neesmu viņu redzējis. Šķiet, pēdējoreiz satiku otrdien, jā, otrdienas pēcpusdienā!

—  Tieši pulksten divos trīsdesmit, vai ne? — Maikls viņu piezoboja. — Viņai mugurā bija zila kleita ar baltiem punktiņiem un galvā maza, zaļa cepurīte, ļums tas ir labi zināms, jo tad, kad viņai nejauši nokrita somiņa, jūs piesteidzāties, pacēlāt to un tā tālāk. Nevajag mānīties, Milet! Patlaban man pret Ketiju nekādas apsūdzības nav.

— Jus, Preterstona kungs, esat liels jokupēteris, — Milets smiedamies iesaucās.

Taču ne šodien, — detektīvs zīmīgi iebilda.

—  Arī Štokmari pēdējā laikā ir pagaisuši no mana redzesloka.

—  Es viņus vispār nemanu! — Mileta kungs steidza pasūdzēties. — Viņi man nepavisam nav simpātiski. Lai kas es būtu, Preterstona kungs, bet tam, ka esmu krietns patriots, pat jūs piekritīsiet, vai ne? Es loti lepojos ar savu tautību un uz ārzemniekiem vienmēr esmu raudzījies greizi.

— Jūsu patriotiskās jūtas dara jums lielu godu, Milet, — detektīvs, dzedri atbildējis, dzīrās iet projām.

—   Es gan vēlos, lai jūs mīlētu mūsu tautiešus tā, ka varētu man pačukstēt, kas te notiek. — Un tad klusākā balsī piebilda: — Jūs taču par visu esat labi informēts, un tas jums nebūs jānožēlo.

—   Ja vien es kaut ko zinātu, — Milets liekulīgi teica, — tūlīt jums visu izstāstītu, Preterstona kungs, taču es dzīvoju pilnīgā nošķirtībā. Neviens cilvēks man neko neuztic, un mani tas loti iepriecē, jo gribu, mierīgi dzīvojot, aizmirst pagātni.

—   Nerunājiet tik emocionāli, mani tas neaizkustina, — Maikls nelaipni pārtrauca viņu.

Tai pašā laikā pulkvedis Vesthendžers, garš, sirms vīrs, rokas aiz muguras aizlicis un zodu nodūris, stāvēja sestā nama trešā stāva lielajā istabā un vēroja katru detektīva kustību. Gregorijs, skaists un šmaugs, atradās viņam blakus un ar vienu roku nobirdināja pelnus no savas cigaretes.

—  Colonel mio, — viņš iečukstējās, — cik priecīgs es būtu, ja satiktu šo cilvēku jaukā, tumšā šķērsieliņā dziļas upes tuvumā!

—   Patiesību sakot, šo nodomu kādreiz vajadzētu īstenot, — pulkvedis vēsi atbildēja. — Arī man tas zellis nepatīk. Viņš nemaz nav līdzīgs tai vidusmēra kriminālpolicijas ierēdņu bandai. Viņš pārāk daudz zina, un tas vedina uz drūmām pārdomām.

Pulkvedis klusēdams pakodīja savas sirmās ūsas, bēdīgi nogrozīja galvu un novērsās no loga tikai tad, kad redzēja, ka Maikls atvadās no Mileta.

—  Pavērojiet viņu pa citu logu, — viņš teica, — un sūtiet kādu no mūsējiem, lai seko viņam un nenolaiž no viņa acis!

4

—  Pie kā viņš iegāja? — Ketija jautāja pulkvedim, kad tas parādījās viņas viesistabā pirmajā stāvā.

—  Pie Mileta. Es tikai gribētu zināt, ko, velns parāvis, viņš te meklē, — pulkvedis domīgi sacīja.

Ketijai seja noraustījās.

— Ja ir darīšana ar okšķeriem, tad grūti pateikt, vai viņi pūlas sava prieka pēc vai dienesta pienākumu dēļ, — viņa noteica. — Manuprāt, viņš vēlas "Noziedznieku ielā" atjaunot vecu pazīšanos.

—  Nelieto tādus izteicienus! — tēvocis vinu sabāra.

—  Es izsakos tā, kā man patīk, — meitene mierīgi iebilda. — Tu, šķiet, esi kļuvis mazliet nervozs. Kāpēc gan tā?

—  Es neesmu nervozs, — pulkvedis skali protestēja. — Es tikai klustu vecs. Mūsu organizētais pasākums ir loti liels, pēc manām domām, pat pārāk liels. Ja es justos tā kā pirms dažiem gadiem, Ketij, tad pārtrauktu šo netīro darbu. Esam taču sakrājuši veselu kaudzi naudas, kāpēc gan mēs nevarētu vienā mierā baudīt dzīvi?

—   Es nezinu, — vina atteica, tīšām neņemdama vērā viņa īgnumu. — Ko lai iesāku ar Maiklu?

—  Gregorijam kaut kas ir padomā, — pulkvedis iesāka, — un, proti…

—  Pārgriezt viņam rīkli, — meitene pārtrauca tēvoci. — Gregorijs vienmēr ir bijis rupjš, uz vardarbību noskaņots. Nevaru gan iedomāties, ka viņš spētu to arī izdarīt, taču, manuprāt, viņam, kā jau dienvidniekam, tāda runāšana sagādā baudu. Nē, colonel mio, — viņa atdarināja spānieti, — līdz šim uz mūsu sirdsapziņas vēl nav gūlusies neviena slepkavība, un man būs patīkamāk, ja mēs arī turpmāk izvairīsimies no tādām lietām. Mans pasaules uzskats pilnīgi saskan ar Maikla teoriju. Nesen kādā sociālistu avīzē izlasīju viņa rakstu par tiesībām uz dzīvi. Arī es neatzīstu savu tuvāko iznīcināšanu. Taču man nav iebildumu pret "asins nolaišanu" tādiem tipiem, kuri ir sasūkušies par daudz asiņu. Un tomēr, ja tā labi padomā, nezinu, vai es pieļautu pat to.

—  Ko tu ar to gribi teikt? — pulkvedis jautāja, piemiedzis acis.

—  Es gribu teikt, — viņa lēni iesāka, mazliet uzrāvusi plecus, — ka patiesībā nezinu, vai mani uzskati tiešām ir manējie vai tikai tavējie, kurus atspoguļoju kā spogulis. Redzi, tēvoc, kaut arī esmu jauna, tomēr spriežu prātīgi un tāpēc saku sev, ka nevienai meitenei deviņpadsmit gadu vecumā vēl nav pilnīgi izveidojusies pašai sava pārliecība. Varbūt divdesmit piecu gadu vecumā es uzskatīšu tevi par briesmīgu cilvēku un visu to, — viņa izpleta rokas, — uztveršu kā kaut ko tādu, ko atceroties jānodreb.

—  Bet līdz tam laikam, — tēvocis bilda, — tu esi Ali Babas jaunkundze, mūsu mazās armijas virspavēlniece, un loti izskatīga jauna dāma. Starp citu, Gregorijs kļūst loti nepatīkams.

Nicīgi iesmējusies, Ketija paraudzījās uz pulkvedi.

—   Gregorija personā pasaule ir zaudējusi dižu karotāju, — viņa sacīja. — Kāds dundurs viņam ir iekodis?

—   Klusāk! Klusāk, mans bērns! — tēvocis viņai aizrādīja. — Mūsu godātais draugs atrodas augšstāvā, un vispār nav ieteicams slikti runāt par saviem līdzgaitniekiem. Mūsu aicinājums liek mums ievērot zināmus noteikumus.

—   Cik savādi tas skan! — viņa iesaucās, izstaipīdamās un ar rokām aptverdama ceļgalus. — Vai zini, tēvoc, nekad es neesmu varējusi domāt tā kā citi cilvēki, un jau bērnībā, — viņa izstiepa roku, — mani vilināja tikai tas, ko bija iespējams atņemt citiem;

tikai tas mani kārdināja. Lozannas pansionātā, kur es kādu laiku mācījos, visi cilvēki man likās vājprātīgi, kaut gan tu biji mani brīdinājis, ka sastapšos ar ekscentriskumu. Visi manu skolas biedreņu tēvi bija tirgotāji, bet tā, manuprāt, ir ar likumu atļauta loti lēna metode, kā iedzīvoties uz savu tuvāko rēķina. Iedomājies, cik vienmuļa ir tāda dzīve! Dienu pēc dienas, gadu pēc gada strādāt bez atpūtas, bez satraukumiem, bez piedzīvojumiem. Izņēmuma veidā varbūt — mākslīgs, izrādes radīts saviļņojums, šad tad apmeklējot teātri, vai kāda dēciņa vakarā, atgriežoties mājup pēc kantora slēgšanas.

—  Nemaz nezināju, ka mēdz būt arī tādas dēkas, — pulkvedis norūca, glauzdams ūsas un ieelpodams sava cigāra aromātu.

—   Ir gan, — viņa radiniece paskaidroja. — Tu satiec dažādus kungus, viņi ieskatās tev acīs, pacel cepuri un saka: "Labvakar, jaunkundz. Vai atļausiet jūs pavadīt?" vai arī "Šķiet, ka esam jau tikušies". Un visi viņi vēlas zināt, vai tu neej uz to pašu pusi, kurp jāiet viņiem.

—   Un kas tad notiek? — pulkvedis ieinteresēts jautāja, nolicis cigāru pelnutraukā, lai varētu smieties, neizbārstot pelnus.

—  Es tikai vienreiz pamēģināju, — Ketija atbildēja. — Mani uzrunāja kāds jauneklis ar vāji attīstītu žokli. Viņš acīmredzot bija apguvis abu kategoriju principus, jo, pateicis: "Labvakar, jaunkundzi", tūlīt piebilda: "Atļaujiet jūs pavadīt, mēs jau esam tikušies." Es atļāvu, lai viņš kādu gabaliņu pavada mani. Gaidīju kaut ko šausmīgu, bet jauneklis runāja tikai par savu māti un par to, cik grūti jācīnās, lai dabutu viņu dzīvokļa atslēgas. Viņš gribēja paņemt mani zem rokas, bet, kad aizrādīju, ka tas nepieder pie labā toņa, viņš ierosināja tikties svētdien. Pa to laiku es uzzināju visu par viņa ģimenes apstākļiem, par viņa māti un meiteni, no kuras viņš esot gatavs atteikties, lai tikai varētu turpināt pazīšanos ar mani, un tā tālāk. Jauneklis man arī pateica, ka viņu saucot par Ernestu un ka viņš esot spējīgākais un gudrākais cilvēks savā kantorī.

—  Viņš, protams, vēlējās tevi noskūpstīt?

—  Laikam gan, — Ketija piekrita, — taču viņš šo vēlēšanos neizteica. Viņš tikai bilda, ka, cerams, lielīšot lietus, un lūdza atļauju uzrakstīt man vēstuli. Es to neliedzu, taču, kā par nelaimi, viņš aizmirsa pajautāt manu adresi… — Piepeši viņa pārtrauca savu stāstījumu un ievaicājās: — Kāpēc Gregorijs kļūst nepatīkams?

—    Madrides lieta nebeidzās tik labi, kā viņš bija •gaidījis, — pulkvedis paskaidroja, vairīdamies no viņas skatiena.

—  Saprotu. Un Gregorijs uzveļ vainu man?

—  Nē, gluži otrādi, — pulkvedis sacīja, — domāju, ka viņš nogalinātu jebkuru, kas viņa klātbūtnē uzdrīkstētos tev ko pārmest.

Ketija piekrizdama pamāja ar galvu un izklaidīgi paraudzījās uz pretējo sienu.

—   Madrides lietu mums neizdevās paveikt tā, kā bija iecerēts, kaut arī liku uzrakstīt četrdesmit divas lappuses gan spāņu, gan angļu valodā. Es nostrādāju veselu mēnesi, bet, kā redzi, veltīgi. Turklāt šai lietā mēs tikām ieguldījuši gandrīz simttūkstoš mārciņu tikai tāpēc, ka Gregorija pilnvarotā persona, senjors Rabulla, nosprieda, ka viņam nav stingri jāievēro manas instrukcijas. Uzģērbis gaišpelēku uzvalku, viņš Kordovā iekāpa vagonā, kaut gan biju teikusi, ka jātērpjas melnās drēbēs, kā to dara madridieši. Viņš arī uzstāja, ka no Toledo jābrauc uz Madridi. Es zināju, ka Kordovu apsargā franču un spāņu okšķeri un ka īpašu uzmanību viņi pievērš kungiem, kuri ir aizdomīgi ģērbušies. Rabulla tika apcietināts, un ķēde, kuras posmus es tik rūpīgi biju savienojusi, izjuka. Kad viņam beidzot izdevās izbēgt un iebraukt Madridē, gleznu galerija jau bija slēgta un tur palika karājamies tas Velaskess. Tā mēs kļuvām nabagāki par simttūkstoš mārciņām.

—  Tu tik tiešām esi ģeniāla, un es piekrītu, ka tev ir taisnība. Ak debess! Cik gudrai gan jābūt, lai paredzētu visus šos sīkumus!

—  Pieredzējis noziedznieks ir arī pieredzējis stratēģis, — meitene paskaidroja un iesmējās. — Un, ja kaut kas iziet greizi, tad vainots, protams, tiek ģenerālis! — viņa turpināja. — Pirms diviem gadiem dumpīgais Gregorijs mūsu plānus attiecībā uz pasta nodalu Notingemā atklāja kādam itālietim, un kas iznāca? Atkal neveiksme.

—  Tev ir pilnīga taisnība, — pulkvedis pievienojās viņai. — Toreiz Tolmīni izgāza visu pasākumu.

—  Un, kad viņu notvēra, viņš mēģināja mūs visus ieraut līdzi, — Ketija teica. — Itālietim likās, ka esmu

viņam izlikusi slazdus, bet es tam stulbenim simtiem reižu biju atkārtojusi, ka pasta saiņi jāgrābj ciet tikai tad, kad darbā ierodas nakts maiņa.

—  Bet kāpēc tu tieši tagad par viņu ierunājies? — pulkvedis painteresējās.

—  Tāpēc, ka viņa ieslodzījuma laiks tuvojas beigām, un tad viņš klus tikpat nepatīkams kā Gregorijs tagad!

—   Mēs ļausim, lai mirušie apbedī mirušos, — pulkvedis citēja. — Un kā virzās uz priekšu jaunais projekts?

—  Ar to esam tikuši daudz tālāk, nekā tu domā. Vēl tikai jāizpētī vairāki celi, jāpārsteidz daži avantūristi un jāpārgriež daudzi metri dzeloņstiepļu aizžogojuma.

—  Piķis un zēvele, Ketij! Tev vajadzētu būt virspavēlniecei! — pulkvedis sajūsmināts iesaucās.

Meitene atzvēlās krēslā, aizlika rokas aiz galvas un pētīgi noraudzījās uz veco vīru. t* — Tu taču kādreiz biji tas, ko sauc par džentlmeni, vai ne, tēvoc? — Ketija jautāja sev raksturīgajā atklātībā.

Pulkvedis Vesthendžers savilka pieri grumbās.

—  Nu bet tagad, mīļo tēvoc, — viņa turpināja, — tu tas vairs neesi, vai ne?

—  Paklau, Ketij! Es joprojām tāds jūtos, — pulkvedis iebilda, un balss viņam bija pārvērtusies. — Pie joda, Ketij! Tu taču esi cietsirdīga!

—  Savā mērā tu tomēr vēl esi džentlmenis, — Ketija domīgi piekrita. — Vislabāk to pierāda tas, ka

tevi kaitina manas šaubas. Patiesībā es gribēju teikt, ka agrāk tu pamatojies uz gluži citiem apsvērumiem. Bija laiks, kad zādzību tu uzskatīji par kauna darbu, bet laupīšanu, piedraudot ar nāvi, — par noziegumu. Tu droši vien pazini godavīrus — tādus, kas bija ar mieru cīņā ziedot dzīvību tevis dēļ. Un tu pats, jādomā. piederēji pie tiem priekšzīmīgajiem cilvēkiem, kuri bargi sodītu savus karavīrus, ja tie būtu kļuvuši neuzticīgi pienākumam, izdarīdami kādu sīku noziegumu — tādu noziegumu, kas salīdzinājumā ar tavējo izskatītos kā kniepadatas galviņa blakus Svētā Pāvila katedrāles kupolam.

—   Nesaprotu, Ketij, kāpēc tu šodien tik daudz runā par pagātni, — pulkvedis noskumis teica. Ar saviem sirmajiem matiem, platajiem pleciem un jauneklīgo stāju viņš joprojām izskatījās loti solīds, turklāt viņam piemita kaut kas tāds, ko vīrieši, kas ir komandējuši citus, nekad nezaudē.

—  Es tikai salīdzinu tevi ar sevi, — viņa atbildēja. — Tev ir tā priekšrocība, ka tu pazīsti medaļas abas puses. Saki man, kura no tām ir labāka?

—    Bet kura, tavuprāt? — pulkvedis aizdomīgi atjautāja.

Ketija iemeta kamīnā savu cigareti.

—   Šķiet, ka es dodu priekšroku mūsu dzīvei, — viņa atklāti pateica. — Tā ir patīkama un aizraujoša. Visi labie, godīgie cilvēki, kurus es pazīstu, ir gaužām garlaicīgi. Bet tu man vēl neesi atbildējis. Kādu dzīvi tu atzīsti par labāku?

—    Tev šodien ir loti dīvains garastāvoklis, — pulkvedis sacīja, piecēlās un piegāja pie kamīna. — Kas ar tevi notiek?

—  Saki, kas ir labāk, — viņa atkal vaicāja, — būt zaglim un baudīt brīvību vai dzīvot nožēlojamu krietna cilvēka dzīvi?

—  Sirdsmiera dēļ kārtīga dzīve ir labāka, — tēvocis viņai paskaidroja. —Tad tev nav bezmiega nakšu, baiļu lēkmju, kuras rada katrs zvans, nav jābīstas no policijas, nav jāraizējas par to. kas tevi gaida priekšdienās.

—  Tik tiešām? — Ketija jautāja, nicīgi paskatīdamās uz viņu. — Vai tad to visu neizjūt arī tā sauktie godīgie cilvēki? Vai tad, teiksim, godīgam cilvēkam nemēdz būt parādi, un vai viņš negaida tiesu izpildītāja apmeklējumu, baiļodamies par savu nākotni? Un vai pavecam godīgam cilvēkam neuznāk sirdsklauves, kad šefs ar aizdomām paraugās uz viņu?

Pulkvedis pagriezās un uzkliedza savai radiniecei:

—     Tā kā tu pati atbildi uz šiem jautājumiem, es nesaprotu, kāpēc tu mani par to izjautā. Attiecībā uz visu, protams, var teikt gan "jā", gan "nē".

Taču meitene, šķiet, nevarēja nomierināties.

—   Kas tev liedz atteikties no šīs dzīves un veltīt savus neapšaubāmi izcilos talantus cildenākiem ideāliem, kā nesen tiesnesis teica šim nabaga mīļajam Malberija kungam.

—   Bagātība, — pulkvedis droši atbildēja, — tik daudz naudas, lai procenti no tās dotu man krietnu ienākumu. Es vēlreiz saku tev, Ketij, mēs jau varam to atļauties…

—  Tas ir tīri materiāls stimuls, — viņa pārtrauca tēvoci. — Bet kāds cits — ētisks vai reliģisks…

—    Ko tu muldi! — pulkvedis sabāra meiteni. — Kāpēc tu uzdod tik muļķīgus jautājumus?

—  Tāpēc, ka tieši patlaban es domāju par to, kādi stimuli varētu uz mani iedarboties. Manu tuvāko uzskati? Nē! Man ir pilnīgi vienalga, ko viņi par mani domā. Es zinu, ka lielais vairums no viņiem ir muļķi, kāpēc tad man būtu jāņem vērā viņu uzskati? Bagātība? Nē! Pat būdama tik bagāta kā Krēzs, es turpinātu šo pašu dzīvesveidu, kaut vai sporta pēc. Bailes no soda? Arī ne, jo savu ieslodzījuma laiku es izmantotu, lai izanalizētu un turpmāk nepieļautu tās kļūdas, kuru dēl esmu notverta. Tātad, tēvoc, šķiet, ka esmu nelabojama, jo mūsu dzīvē ir kaut kas tāds, kas mani saista. Bet tagad iešu pārģērbties, — viņa nobeidza un devās uz durvju pusi.

—  Tu aizej? — pulkvedis izbrīnījies jautāja.

Viņa pamāja.

—  Bet Gregorijs…

— Gregorijs var pagaidīt, — Ketija atbildēja. — Vispār viņš man ir apnicis, jo mēģina aplidot mani.

—  Vai, tavuprāt, tas ir kas neparasts? — pulkvedis šķelmīgi pavaicāja.

—   Katrā ziņā man tas liekas apgrūtinoši, — viņa radiniece sacīja. Atvērusi durvis, Ketija pakāpās soli atpakaļ, jo Gregorijs, šis kavalieris no galvas līdz kājām, pakalpīgi nostājās malā, lai viņa varētu paiet garām. Meitene uzmeta viņam saltu skatienu.

—  Jūs noklausījāties? — viņa jautāja.

—  Bet, senjorita! — viņš aizvainots iesaucās.

Ketija pasmējās un izgāja. Gregorijs noraudzījās

meitenei pakal, līdz viņa bija uzkāpusi pa trepēm, un tad aizvēra durvis.

—  Mūsu mazā draudzene loti dusmojās uz mani, — viņš teica bez jebkāda naidīguma balsi.

—  Viņa ir apbrīnojama meitene, Gregorij, — pulkvedis atbildēja, pakratīdams galvu.

Gregorijs noglauda savas melnās ūsiņas.

—  Viņa necieš mani.

—   Bet kuru tad viņa cieš? Varbūt varat man to pateikt? — pulkvedis norūca.

—  Cerams, ka vismaz jūs, — spānietis smīnēdams atbildēja.

—  Pat to es nezinu! — pulkvedis šaubīdamies izsaucās. — Kā viss ir mainījies!

Spānietis atlaidās krēslā, kur nupat bija sēdējusi Ketija.

—  Es saprotu, ko jus ar to gribat teikt, — Gregorijs ■sacīja. — Pirms dažiem gadiem viņa bija paklausīgs bērns, kas kāri apguva mūsu galvenos principus, bet tagad viņa mūs visus tiranizē.

Viņš veikli uztina cigareti un iebāza roku vestes kabatā, lai izņemtu sērkociņus.

—  Viņa ir prāta caurausta, — spānietis teica ar zināmu lepnumu, — bet sirds Ketijai — puf-f! — Viņš izpūta tabakas dūmus, it kā vēlēdamies tādējādi uzsvērt savu vārdu nozīmi.

—    Viņa ir apbrīnojami enerģiska un nenogurdināma, — Gregorijs turpināja. — Dažreiz man šķiet, ka viņa ir bīstama, bet tad, labi padomājis, es pārliecinos, ka tā tomēr nav. Viņa visu organizē, tas ir, izstrādā plānu. Neveiksmēs vaino mūs. Bet plāns ir tik labi izdomāts, visas tā detaļas tik rūpīgi saskaņotas, ka grūti ir atrast tajā kaut mazāko k|ūdu. Madrides lietā, protams, vainīgs bija Rabulla. Atzīstu, ka dusmojos uz Ketiju nepamatoti. Ko viņa par mani teica? Ka no manis būtu varējis iznākt lielisks karotājs? — viņš klusu iesmējās. — Nu, colonel mio, cik tālu esam tikuši ar savu jauno plānu?

Pulkvedis piebīdīja pie galda krēslu, izņēma no vestes kabatas vairākas zīmītes, un pēc dažām minūtēm abi jau iedziļinājās nozīmīgākajā pasākumā, kāds jebkad bija plānots "Noziedznieku ielā".

5

Pusdienlaikā Zebo klubā mēdza būt loti daudz apmeklētāju, jo šis klubs bija izslavēts nevainojamās apkalpošanas dē|. Tā gaismas pielietajās telpās pulcējās cilvēki no bagātajām, smalkajām un literārajām aprindām. Mazie galdiņi bija novietoti tik tuvu cits pie cita, ka viesmīļi ar grūtībām varēja izspraukties starp tiem. Zāles stūrī bez pārtraukuma spēlēja modernais džezs, it kā radīdams ritmisku pavadījumu sarunām un smiekliem, bet nespēdams tos nomākt. Vestibilā pa mozaīkas grīdu šurp un turp staigāja loti kalsnējs gara auguma jauneklis, kas likās nepacietīgi kādu gaidām. Viņš bija gaišmatis, sārtu seju, un viņa vienaldzīgo skatienu necik apgarotāku

nevērta labajā acī iespraustais monoklis zelta ietvarā.

Pēc kāda laika virpuldurvls parādījās jauna meitene un, roku izstiepusi, steigšus devās pie viņa.

—  Piedodiet, Regij, ka ierados tik vēlu, — viņa teica nemākslotā manierē.

— Tam nav nekādas nozīmes, cienījamo jaunkundzi Pat tad, ja jus būtu nokavējusies par vienu, nē, par piecām stundām vai veselu dienu. — jaunais cilvēks skaidroja melanholiskā saviļņojumā, — es noteikti būtu jūs gaidījis.

Meitene veltīja viņam mirdzošu skatienu.

—   Es nedusmošos, ja sauksiet mani par Veru, — viņa nočukstēja.

To dzirdot, jauneklim seja kļuva gandrīz vai vēl sārtāka. Viņš iekāsējās, aizbāza savu joprojām cimdotās rokas pirkstu aiz stāvās apkaklītes, kas ietvēra viņa vājo kaklu. Tad viņam izslīdēja no acs monoklis, taču viņš paguva to noķert, iekams tas nokrita uz grīdas. Viss norisinājās kādās četrās sekundēs un liecināja par viņa iekšējo satraukumu un pateicības jūtām.

Jūs, bez šaubām, esat pasūtījis galdiņu, vai ne? — meitene jautāja.

—  Jā gan! — jauneklis iesaucās un, brīdi padomājis, atkārtoja: — Jā gan!

Sajūsmināts viņš veda meiteni starp daudzajiem galdiņiem — pārmērīgais kalsnums lāva jauneklim spraukties gar tiem tikpat veikli, kā to darīja viesmīli — un tad apsēdināja savu pavadoni pie kāda no stūra galdiem, ko rotāja daudz dārgu ziedu. Vairākas galvas pagriezās uz viņu pusi.

—  Regijs Boltovers, — kāds jauns vīrietis sacīja.

—  Kas ir šis Regijs Boltovers? — vina galdabiedrs apjautājās.

—   Cilvēks, kam pieder viens miljons, — atskanēja strupa atbilde.

Regija dāma staroja. Skatiens, kuru vina kautri uzmeta savam garajam kavalierim, bija sajūsmas un prieka pilns.

—  Tātad šis ir tas slavenais Zebo klubs? — vina pavaicāja. — Vai šī ir pieklājīga vieta?

—  Bet, cienījamā Flemingas jaunkundz, hm, es gribēju teikt, mīlā Vera, — viņš droši iesāka, — vai tiešām es būtu jūs vedis uz kādu nepieklājīgu vietu? Sakiet, vai es izskatos pēc tāda, kas spētu jūs uzaicināt uz prastu krogu?

Regija sarunāšanās veidu nevarēja saukt par gluži pieklājīgu, taču sirds viņam bija tīra. Viņš nebija nekāds lielpilsētas izvirtulis — vienīgais Regija netikums bija tas, ka viņš sevi par tādu uzskatīja. Ar savu galdabiedreni viņš tika iepazinies nejauši. Kāds pieredzējis viņa draugs, kas netiklības ideālam atbilda daudz vairāk nekā Regijs, pierunāja (par spīti jaunekļa vārgajiem protestiem) viņu kopīgi sagaidīt pie teātra mākslinieku izejas apburošu būtni, kuru bija uzaicinājis vakariņās. Tad šī apburošā būtne loti augstsirdīgi (tas koristēm ir raksturīgi) iepazīstināja savu kavalieri un Regiju ar draudzeni Vem Flemingu, kas vēl bija iesācēja, un viņi visi kopā aizgāja uz nakts restorānu. Vera pievērsa lielu uzmanību Regijam Boltovera kungam. Viņš uzaicināja meiteni pavizināties ar laivu un pilnīgi nopietni sāka domāt par to, cik loti Vera viņu ir savaldzinājusi un vai nevajadzētu Veru iepazīstināt ar savu māti. Tas jau liecināja, ka vina iemīlēšanās sāk kļūt bīstama. Tā nu mēs redzam, ka Regijs Boltovers bija krietns jauneklis un ka neko pelamu nevarēja piedēvēt šai tik ārkārtējos apstākļos nodibinātajai draudzībai.

Tā kā viņam bija sakari dažādos sabiedrības slāņos, pirmo pusstundu Regijs izklaidēja Veru, rādīdams viņai visas ēdamzālē esošās slavenības. Vera Fleminga uzmanīgi klausījās, kaut gan tas viņu ne visai interesēja. Beidzot viņa sacīja:

—  Es labprātāk paklausītos kaut ko par jums pašu. Jūs esat interesantāks nekā visi šie kungi!

—   Ai nē! — Regijs iebilda, valšķīgi smaidīdams. — Nē taču!

—   Jā gan! Jūs esat daudz interesantāks! — viņa nopietni palika pie sava.

—  Ak, beidziet! — Regijs atvairījās. — Kā jums kas tāds varēja ienākt prātā? Nē, nē, es nebūt neesmu interesants, it nemaz!

Regijs atklāti atzinās, ka viņam esot pavisam parasts dzīvesveids. Katru dienu viņš izrakstot vairākus čekus, samaksājot "dažādas izcelsmes" rēķinus, un tas arī esot viss.

—  Laikam ir brinum jauki būt tik neatkarīgam, — meitene sapņaini teica. — Es nāku no nabadzīgas ģimenes, un mēs esam raduši domāt tikai par šiliņiem, turpretī jus rīkojaties ar tūkstošiem mārciņu. Loti grūti ir iedomāties sevi pavēlētājas lomā, ja vienmēr ir vajadzējis pavēles izpildīt.

Regijs, kas nekad mūžā nevienam nebija pavēlējis un nekad nebūtu uzdrīkstējies apstrīdēt daudzo, vēl vina nelaiķa tēva iecelto direktoru un pārvaldnieku spriedumus, tagad pirmoreiz prātoja par to, kā varētu justies, dodot pavēles. Loti bieži viņš ar bailēm iedomājās, ka var pienākt tāds laiks, kad viņam pašam būs jāpārņem savu uzņēmumu vadība. Viņš neskaidri apjauta, ka agri vai vēlu visi viņa pašreizējie direktori un pārvaldnieki var nomirt, un kas tad stāsies viņu vietā? Viņš būtu vēlējies aiziet uz tirdzniecības namu un pasūtīt jaunus direktorus. To Regija kūtrās smadzenes vēl pieļāva, bet ne sapnī viņam nerādījās, ka viņa paša dots rīkojums tiktu izpildīts un kaut kā ietekmētu uzņēmumu darbu.

Redziet, — Regijs paskaidroja, — patiesību sakot, es nevienam neko nepavēlu, jo loti reti tiekos ar saviem darbiniekiem. Viņi, protams, suta man pārskatus un visādus citus ziņojumus, bet man ir cilvēks, kas tos lasa, un ar to taču pilnīgi pietiek.

Uzmanīgās klausītājas rosinošajā ietekmē Regijs arvien vairāk un vairāk iekarsa, cenzdamies pierādīt, ka viņš nemaz nav tāds nejēga, ka šķiet. Tā, piemēram, viņš zināja, ka dzelzs izstrādājumi un kuģu būvētava ik gadus dod viņam "krietnu kaudzi naudas", turpretī citi uzņēmumi nav tik ienesīgi.

Par kādu koncernu viņš izteicās ar īpašu sarūgtinājumu, taču tikai tāpēc, ka tieši tā par to bija runājis viņa tēvs. Šai bēdīgajā lietā vienīgais mierinājums bija tas, ka Boltoveru cementrūpnīcai vairs nebija pārvaldnieka un tāpēc netika sūtīti pārskati. No šā uzņēmuma patiesībā bija palikusi pāri tikai viena nolaista ēka — kā mēma nerentabilitātes lieciniece. Tur darbs bija bijis tik nesekmīgs, ka Boltovers seniors viņš tagad atrodas labākā pasaulē), izdvesdams pēdējo nopūtu, var teikt, deva pavēli izsvītrot viņa vārdu no šā koncerna oficiālā saraksta.

—  Tas bija slikts cements. Jus taču zināt, kā tiek izgatavots cements, vai ne?

—   Nē, bet es ārkārtīgi vēlos to uzzināt, — acīm spulgojot, meitene atbildēja. — Esmu bieži lauzījusi galvu par šo procesu.

—  Nu, — Regijs teica, palūkodamies apkārt, it kā gribētu atrast kādu piemērotu priekšmetu, ar kuru varētu ilustrēt savu skaidrojumu, taču, neko neatradis, turpināja: — Nu, rakājas pa upi, izcel no turienes daudz materiāla, samet to visu ķerrās un aizgādā uz krāsni. Tad atkal izvāc ārā, vēl kaut ko dara ar to, un viss kārtībā! Cements gatavs! Taču mūsu cements nebija cements, vai saprotat? Tur tas āķis, tāpēc šis pretīgais uzņēmums bija nerentabls.

—  Cik interesanti! — meitene iesaucās. — Nu es nekad vairs neaizmirsīšu, kā izgatavo cementu!

—    Taču mēs katrā ziņā aizvien vēl meklējam kamieli!

—  Ko? — jaunā dāma pārsteigta jautāja.

Regijs tumši pietvīka, taču viņš bija loti satraukts un galvenokārt loti aplaimots par šo viņas nesamaitātības pierādījumu.

—  Piedodiet man, ludzu, Veras jaunkundz, šo vulgāro izteicienu! Tā tiek saukts pircējs. Reiz es gandrīz jau pārdevu šo neieneslgo rūpnīcu par desmittūkstoš sterliņu mārciņām, taču līguma parakstīšanas dienā tas nabaga vīrs tika ievietots trakonamā. Viņam galvā laikam trūka dažu skrūvīšu; uz to skaidri norāda tas, ka viņš gribēja pirkt mūsu cementrūpnīcu. Jocīgi, vai ne?

— Vai zināt, — Boltovera kungs piepeši sacīja, — ka tovakar, kad ar jums iepazinos, es nemaz necerēju jūs vēl redzēt?

Meitene uzlūkoja viņu naivā sajūsmā.

—  Tik tiešām ne? — viņa neticīgi izsaucās, it kā tas viņai nekad nebūtu ienācis prātā, un tad domīgi piebilda: — Nē, jūs droši vien to necerējāt.

—   Jā, es necerēju jūs vēl redzēt, — Boltovera kungs atkārtoja, kamēr viņa domas, lēni darbodamās, veidoja jaunu teikumu. — Necerēju, bet tagad esmu loti priecīgs. Es nespēju jums izteikt, cik pateicīgs esmu tai jaunajai dāmai, — viņš sacīja milzīgā sentimentalitātes uzplūdumā, — kura mūs iepazīstināja.

"Jaunā dāma" bija koriste, kas strādāja ar Regija galdabiedreni vienā teātrī. Pašreiz viņa sēdēja zāles otrā galā un savam jauneklīgajam draugam stāstīja par Veru visu, ko vien bija astoņās dienās no tās izdibinājusi.

—  Skaidrs, ka Veras pie mums vairs nebūs, — koriste teica. — Manuprāt, viņa nekad teātrī nav strādājusi, jo tas viss viņai bija tik svešs. Viņa vienmēr nokavēja mēģinājumus, tomēr Vera man loti patika.

Koriste iesmējās un pameta ar acīm Verai, kura tobrīd paraudzījās uz viņas pusi.

—  Vera ir loti skaista, — viņas draugs teica.

—  Jā, loti skaista, vai ne? — meitene piekrita, bet pasteidzās mainīt sarunas tematu.

Pārpildītajā ēdamzālē bija kāds viesmīlis, kas izmantoja katru brīvu brītiņu, lai novērotu Veru un viņas galdabiedru. Viņa sirdi pildīja mežonīgs prieks, jo divus gadus gaidītā diena beidzot bija pienākusi.

Drīz vien viņš jau zināja, kā rīkoties. Par sekām viesmīlis nedomāja; te atradās viņa ienaidnieks, un tas bija pats svarīgākais. Kad durvis, kas veda uz dienesta telpām, dažas sekundes bija vaļā, viņš ieslīdēja pa tām un nokāpa virtuvē. No turienes nemanāmi, izmantojot trauku šķindoņu un balsu čalas, gar pieliekamajiem nokļuva pagrabā, kur strādāja miesnieki. Nogaidījis, līdz kāds no miesniekiem uzgriež viņam muguru, viņš paķēra garu, šauru nazi, paslēpa to piedurknē un atkal ātri izskrēja cauri virtuvei, nepievērsdams uzmanību šefa uzsaucienam. Vienā mirklī viņš sasniedza silto, spoži apgaismoto ēdamzāli.

Viesmīlis nedrīkstēja vilcināties, jo miesnieks kuru katru brīdi varēja atklāt, ka nazis ir pazudis. Viņu turētu aizdomās, aizvestu uz virtuvi un liktu paskaidrot savu dīvano rīcību. Kā kaķis viņš izlavījās caur zāli un piegāja pie galda, kur sēdēja Regijs Boltovers un viņa burvīgā paziņa.

Regijs nodomāja, ka viesmīlis ir atnesis pasūtīto ēdienu, bet Vera, ieraudzījusi viņa atbaidošo seju, tūlīt saprata, kas šim zellim ir padomā. Viņa metās pie Regija tieši tai brīdī, kad viesmīlis pacēla roku, lai durtu. Meitene redzēja pazibam nazi un aizvēra acis. Pusnemaņā viņa dzirdēja cīņas troksni un, kad atkal atvēra acis, ieraudzīja viesmīli nogāztu zemē un pār viņu noliekušos Maiklu Preterstonu, kas ar interesi aplūkoja nazi.

Saskatoties ar kriminālpolicijas ierēdni, viņa mazliet piespiesti pasmaidīja, jo viņš, meitenei paklanījies, zobgalīgi nomurmināja:

— Nu, Ketij! Šķiet, ka tagad es satieku jus diezgan bieži.

6

"Šā mēneša 15. datumā pulksten 9.40 es atrados Zebo klubā. Pārpildītās zāles apmeklētāju vidū bija Rcgijs Boltovers ar savu jauno dāmu, kura uzdevās par Flemingas jaunkundzi, bet patiesībā bija Ketija Vesthendžerc. Pulksten 9.52 Zebo kluba viesmīlis itālietis Emllio Tolmīni mēģināja nodurt Ketiju Vesthendžeri, taču tika notverts nozieguma vietā un apcietināts. Ar spēku atbruņojot Tolmīni, viņš tika ievainots, un, lai uzbrucējs varētu nomazgāties un apsaitēt ievainojumu, viņam tika atļauts ieiet virtuvē. Diemžēl Tolmīni to izmantoja un aizbēga. Šo tēvaini labi pazīst "Noziedznieku ielā". Nesen viņš tika izlaists no cietuma un tagad droši vien gribēja atriebties par kādu sev šķietami vai tiešām nodarītu netaisnību.

Es nolēmu neatklāt Boltovera kungam, kas īsti ir viņa draudzene. Tomēr apciemoju viņu dzīvoklī Pikadilli, lai it kā noskaidrotu ko vairāk uzbrukuma sakarā. Sarunas gaitā Boltovers pateica, ka viņa draudzene esot koriste. Pagaidām vēl nezinu, ko Ketija šoreiz ir izgudrojusi."

Tad Maikls Preterstons parakstīja savu ziņojumu, salocīja to, ielika aploksne un uzrakstīja uz tās sava šefa vārdu. Laimīgas nejaušības dēl Maikls satika šo izcili spējīgo cilvēku tieši tobrīd, kad tas gāja ārā no Skotlendjarda.

—   Manuprāt, jūs esat rīkojies pareizi, — Smita kungs, noklausījies detektīva stāstīto, pauda savu viedokli. — Kas viņai varētu but padomā? Man rodas vēlēšanās uzdot kādam musu darbiniekam šā gadījuma noskaidrošanu.

—  Vai es nevarētu ar to nodarboties? — Maikls dedzīgi ieminējās.

Smits saknieba lupas.

"" — Jums, Maikl, jādara kas grūtāks, — viņš beidzot pateica. — Varbūt vēlāk izrādīsies, ka tā ir gluži parasta koristes mīlas dēka.

—   Ketija nepavisam nav koristes tips, — Maikls iebilda. — Ja viņa kādai lietai nododas, tad varat būt drošs, ka tur kaut kas slēpjas. Tieši tāpēc esmu tik ieinteresēts.

—  Labi, lai notiek, kā vēlaties. Ak šī sasodītā Ketija! Jā, cerams, esat jau licis visur izkārt paziņojumus, ka tiek meklēts tas aizbēgušais saldējuma pārdevējs?

Visus romantiskas ievirzes noziedzniekus Smits dēvēja par "saldējuma pārdevējiem".

Maikls pamāja.

—  Nu tad visu labu! Taču esiet piesardzīgs!

Tiklīdz Maikls bija prom, Smits piesauca klāt garāmejošu ierēdni.

—  Jus, Bār, esat tas, kurš man ir vajadzīgs! Visur sekojiet Preterstona kungam un nenovērsiet no vina acis! Vai sapratāt?

Maikls soļoja vieglu sirdi, jo uzticētais uzdevums vinu aizrāva. Savus īstos pieņēmumus viņš šefam netika klāstījis, jo bija pārliecināts, ka Ketija ir uzsākusi kaut ko grandiozu. Viņaprāt, Ketijas uzturēšanas pie lorda Flenboruga un viņas veiklā iepazīšanās ar Regiju Boltoveru bija savstarpēji saistītas. Par to prātodams, viņš secināja, ka, strādādama par lorda Flenboruga meitas sekretāri, Ketija jau bija iepazinusies ar Boltoveru. Tad Regijs, bez šaubām, iedomājās, ka Ketija dzīvo pie Viņa gaišības… Bet varbūt tā tomēr nav? Telefona saruna ar lorda Flenboruga kambarsulaini apstiprināja Maikla aizdomas. Kad jaunā dāma strādājusi Feltonu pilī, viņa katru dienu pulksten četros pēc pusdienas esot izgājusi no mājām. Teātra direktors Maiklam pateica, ka viņa ar nokavēšanos nākusi uz mēģinājumiem un vienreiz pat izlaidusi kādu rīta izrādi. Šī viņas plāna dala bija viegli uzminama. Ketija izdibināja, ka vienam no Boltovera draugiem ir intīmas attiecības ar kādu koristi. Un viņa bija sākusi darbu teātrī, lai šī meitene palīdzētu viņai iepazīties ar Regiju.

Pievakarē Maikls ieradās Regija birojā. Tā bija istaba, kas atgādināja gan kabinetu, gan buduāru.

Regija privātās intereses bija loti daudzpusīgas. Viņš, piemēram, vadīja dažādas korporācijas, kuras bija izveidojis jau viņa tēvs. Taču īstenībā šim jaunajam cilvēkam bija loti neskaidrs priekšstats par to, kā tās darbojas.

—  Ceru, ka jūsu draudzene pārlieku neizbijās? — Maikls jautāja, izlikdamies norūpējies.

—  Ak nē, dāma nebija nobijusies. Pateicos jums! — Regijs atbildēja, bieži šūpodams galvu. — Nē, it nemaz. Viss, protams, būtu beidzies citādi, ja manis tur nebutu bijis, bet, tā kā es tur biju, nūja, hm, viņa bija, hm, tas ir, nebija viena.

—  Nē, protams, — Maikls piebalsoja.

— Nē, viņa nemaz neizbijās, — Boltovera kungs turpināja, — gluži otrādi, viņa bija loti mierīga. Nekad vēl nebiju redzējis tādu aukstasinību.

—     Kad nākamreiz tiksieties ar savu dāmu, lūdzu, "pasakiet viņai, ka es apjautājos, kā viņa jūtas.

—  Protams, — Boltovers sirsnīgi atbildēja, — labprāt, katrā ziņā pateikšu viņai to. — Un, brīdi klusējis, piemetināja: — Kad atkal viņu redzēšu.

—   Man šķiet, piedodiet šo manu piebildi, ka viņa loti interesējās par visu, — Maikls, Regiju uzmudinādams, sacīja.

—  Tur jums taisnība, pilnīga taisnība. Jūs apbrīnojami pareizi raksturojāt viņu — viņa tiešām interesējās par visu ko.

—   Loti patīkami ir iepazīt cilvēkus, kurus interesē mūsu darbs, — detektīvs nevainīgi teica. — Es neturu ļaunu prātu uz tiem, kuri pievērš uzmanību mūsu darba apstākļiem. Jus taču arī ne?

—   Nekādā gadījumā, — Boltovera kungs steigšus piekrita, it kā jau šī doma vien sāpinātu viņu. — Nekādā gadījumā! It nemaz ne, — viņš apgalvoja.

—   Bet šī dāma, protams, neinteresējās par jusu sarežģītajam tirdzniecības operācijām, tur gan viņa nespētu orientēties, — viltīgais Maikls pateica it kā starp citu.

—   Nu, to vēl var apšaubīt, — Boltovers nedroši iebilda. — Viņa ir ļoti inteliģenta, visnotaļ inteliģenta jauna dāma. Tieši tobrīd, kad notika tas drausmīgais uzbrukums, es stāstīju viņai par saviem uzņēmumiem, bet viņa izlikās, ka nekas nav noticis, un mierīgi turpināja sarunu. Es gribu teikt — par manām darba lietām. Kad pavadīju Veras jaunkundzi uz mājām, viņa man pastāstīja šo to no savas dzīves un ari vēl ko citu. Viņas vectētiņš acīmredzot ir ļoti bagāts cilvēks, finansists. Par to es neko nezināju.

Maikls gribēja sacīt, ka arī viņam tas ir kas jauns, taču viņš pietiekami labi pazina cilvēkus, lai saprastu, ka viens neuzmanīgi pateikts vārds pašreiz var pielikt punktu Boltovera kunga runīgumam.

—   Jā, — Boltovera kungs turpināja, — viņa ieminējās, ka viņš varētu nopirkt kādu no musu fabrikām. Kā pats sapratīsiet, es jutos pārsteigts, jo pirms tam biju pārliecināts, ka viņai nemaz nav naudas, jo viņa taču ir koriste. Ceru, ka, to stāstīdams, nebušu bijis netaktisks? — viņš norūpējies jautāja. — Varbūt jūs nezinājāt, ka viņa strādā teātrī?

—  Nē, nē, Boltovera kungs, es to zināju, — Maikls smaidīdams viņu mierināja, — jūs ne mazākā mērā neesat bijis netaktisks.

—  Esmu par to gaužām priecīgs. Ko es gribēju teikt? ļā, kā tad — par viņas vectētiņu. Varbūt es tiešām varētu pārdot viņam to fabriku, kaut gan, jāatzīstas, ne visai gribas pārdot savus uzņēmumus.

Bet varbūt šis uzņēmums nav sevišķi ienesīgs?

— Tur jau tā lieta, — jaunais cilvēks atbildēja, — tas ir pavisam nerentabls, un tomēr mums negribētos to pārdot. Šai sakarā es diezgan bieži stāstu visādas muļķības, piemēram, ka daudzi jau ir gribējuši pirkt no mums šo fabriku. Palaidu baumas par kādu vājprātīgo — ha, ha, ha! Tur, protams, nav ne kripatas patiesības!

Maikls nekad nebija dzirdējis joku par vājprātīgo, bet tas viņu nemaz neinteresēja. Viņš vēlējās tikai sīkāk uzzināt par Ketijas piedāvājumu.

Kas gan Ketijai ir padomā? Šis jautājums urdīja viņa prātu. Tas, ka viņa būtu iepazinusies ar jauno Bolto"veru tādēļ, lai izdevīgi apprecētos, bija pilnīgi izslēgts. Ketija tā nedarītu. Viņa alka piedzīvojumu, nevis naudas. Pirmoreiz saskaroties ar šo meiteni, Maikls nebija daudz interesējies par viņu, jo sākumā nenovērtēja Ketiju pareizi. Taču, kad no ugunsdroša un pamatīgi aizsargāta seifa uz tvaikoņa "Muraniks" tika nolaupītas un juras vidu bez vēsts pazuda divdesmit piecas paketes ar briljantiem (pēc veiktās izmeklēšanas tika apcietināts pulkvedis Vesthendžers), detektīvam radās iespēja labāk iepazīt šo meiteni.

Maikla dzīvoklis atradās netālu no Beikerstrītas, aizņēma veselu stāvu un policijas inspektoram bija pat tā kā par lepnu. Bet, tā kā viņš no vecmāmiņas bija mantojis zināmu ienākumu, turklāt nedzīvoja izšķērdīgi, tad varēja arī baudīt attiecīgas ērtības. Pārradies mājās ap astoņiem vakarā, Maikls bija pārsteigts, kad gaitenī satika savu sulaini Bestonu ar mēteli mugurā un cepuri galvā.

—  Vai tad jūs, Beston, taisāties kaut kur iet? — viņš izbrīnījies jautāja.

—  Es eju uz teātri, godātais kungs! — sulainis atbildēja, godbijīgi paklanījies. — Loti pateicos par biļetēm! Ķēkša jau aizgāja pirms desmit minūtēm, un es teicu, ka sekošu viņai, kolīdz visu te būšu sagatavojis godātajam kungam.

—   Ak tā? Ķēkša tātad aizgāja pirms desmit minūtēm? Tas mani loti iepriecina, — Maikls teica. — Nu, bet kad tad jūs saņēmāt biļetes?

—  Apmēram pirms stundas. Tās atnesa izsūtāmais zēns. Tas bija loti laipni, ka godātais kungs iepriekš darīja to zināmu, atsūtīdams telegrammu.

Maikls klusu iesmējās.

—  Bet, Beston, es taču allaž esmu tālredzīgs, vai ne? Vai pastā pareizi bija uzrakstīts jūsu vārds?

—  Manuprāt, jā, — sulainis atbildēja, izņemdams no kabatas telegrammu, kurā bija teikts:

"Nosūtu divas biļetes uz šāsdienas izrādi teātrī. Iespējams, ka līdz rītam nebūšu mājās. Preterstons."

Bestonam piepeši šķita, ka aiz visa tā slēpjas kas nelāgs.

— Varbūt ir noticis pārpratums, godātais kungs? — vipš noraizējies jautāja.

—  Nē, nē, nebūt ne. Viss ir kārtībā, — Maikls labsirdīgi sacīja. — Nekavējieties, arī es drīz iešu.

Viņš uzkāpa pa kāpnēm, atslēdza sava dzīvokļa durvis un tad atkal kārtīgi tās aizslēdza. Pēc tam iegāja bibliotēkā, aizvilka logiem priekšā aizkarus, iededza gaismu un nocēla telefona klausuli.

— Dežurant Pīrs? — viņš uzrunāja atbildētāju. — Jā? Vai uz mana vārda nav pienākusi telegramma, Pīrs?

—  Ir gan, — dežurants apstiprināja.

Maikls labsajūtā pievēra acis.

—  Vai jūs nevarētu to atplēst un man nolasīt?

Pēc dažiem mirkļiem dežurants lasīja:

—    Policijas inspektoram Preterstona kungam, Skotlendjards. Brauciet ar nākamo vilcienu! Atrodos Adelfi viesnīcā. Smits.

—  Vai tā ir sūtīta no Mančestras?

—  Jā, inspektora kungs, pulksten 3.15.

—  Vai tad šefs ir Mančestrā?

1

—  Pilnīgi pareizi, viņš aizbrauca uz turieni šorīt ar pirmo vilcienu.

—  Loti labi, — Maikls atbildēja. — Pateicos jums, Pīrs!

Tas atkal bija Ketijas darbs. To varēja noprast no rūpīgās visu sīkumu izpētes, kā arī no tā, ka viņa ir lieliski informēta par šefa gaitām. Jā, to bija izdomājusi viņa. Un tomēr kaut kas nepatīkams viņam atgādināja, ka Ketijai nepavisam nav raksturīgi paļauties uz labu laimi. Kāpēc telegramma tika sūtīta tik vēlu

un pienāca tikai tad, kad viņa Skotlendjardā vairs nebija? Maikls vēlreiz nocēla klausuli un palūdza savienot ar dežurantu.

—  Cikos tika saņemta clepeša?

—  Jā, man jāatvainojas, tā tika saņemta pēc pusdienas, kad jūs vēl bijāt te, un tika iedota kurjeram, lai aiznes jums, bet viņš laikam bija to piemirsis. Es viņam izteicu stingru rājienu.

Nu tad viss ir kārtībā, — Maikls nomierinājies atbildēja.

Viņam k|uva loti viegli ap sirdi. Tādu gandarījumu izjūt matadors, kas cīnās ar saniknotu vērsi. Maikls vēlējās, lai Ketija un viņas līdzdalībnieki, kurus viņš tik dedzīgi centās dabūt aiz restēm, būtu sava uzdevuma augstumos, — citādi tiktu mazināta viņa uzvaras nozīme.

Detektīvs palūkojās pulkstenī. Tas rādīja piecas minūtes pāri astoņiem. Viņš zināja, ka apmeklētājs nogaidīs kādu stundu, un tā tad nu viņam jāizmanto pēc iespējas labāk. Tāpēc Maikls ātri sāka kaut ko rakstīt savā piezīmju grāmatiņā un aprakstītās lapiņas citu pēc citas izplēsa. Pēc stundas viņš izdzirdēja ieskanamies zvanu. Kāds atradās pie ārdurvīm. Maikls izslēdza elektrību, iegāja priekštelpā (apavus viņš jau laikus bija novilcis) un ieklausījās. Zvans noskanēja vēlreiz. Apmeklētājs laikam bija atsūtījis savu aģentu, lai tas uzzinātu, vai kāds ir mājās. Maikls neizkustējās no vietas. Atkal kāds piezvanīja trešo un pēdējo reizi. Maikls klusiņām atgriezās bibliotēkā, piegāja pie loga un noslēpās aiz biezā aizkara. Durvis uz priekštelpu viņš atstāja atvērtas, lai dzirdētu katru mazāko troksnīti. Detektīvam bija jāpagaida vēl desmit minūtes, iekams viņš saklausīja tik tikko dzirdami iečīkstamies durvis. Pēc trim minūtēm — tā viņam likās — uzzibsnīja kabatas laternas gaisma un tad slīdēja pār loga aizkariem, zagās gar istabas sienām. Pa zīda aizkaru spraugu Maikls redzēja, ka atnācējs, atradis elektrības slēdzi, kabatas laternu nodzēš. Tika nospiests slēdzis, istabā iedegās gaisma.

Pie rakstāmgalda stāvēja vienkārši ģērbusies meitene. kura, šķiet, nekur nesteidzās. Rāmi pārlaidusi skatienu rakstāmgaldam, viņa novilka cimdus. Viņas uzmanību saistīja aprakstītās lapiņas.

Nolikusi cimdus, meitene paņēma tās, apsēdās un sāka lasīt. Beigusi šo nodarbošanos, viņa pasmaidīja, atgāzās pret krēsla atzveltni, paraudzījās uz visām pusēm un iesaucās:

—  Nāciet ārā, Maikl!

Ar pūlēm saglabādams savaldību, detektīvs nostājās viņas priekšā.

— Es tik tikko neiekritu lamatās, — viņa teica, — sakarā ar jūsu talantīgi uzrakstīto pārskatu par notikumu Zebo klubā. Taču pamanīju, ka pārskats ir rakstīts tikai pirms dažām minūtēm, jo uz pēdējās lapiņas vēl nav nožuvusi tinte.

Viņa pārvilka pār to ar pirkstu, lai pierādītu sava apgalvojuma patiesumu.

—   Kāpēc jus neesat Mančestrā? — meitene iejautājās.

Šis bezkaunīgais jautājums palīdzēja Maiklam atgūt spēju runāt.

—  Tā tiešām ir Ketija! — viņš pārsteigts iesaucās.

—  Šldet, ka sēžu jūsu krēslā, — vina mierīgi konstatēja.

—  Lūdzu, lūdzu, tam nav nekādas nozīmes.

Viņš apsēdās klubkrēslā.

—  Nu, pastāstiet man, kas jauns! Taču pirms tam atļaujiet uzdot vienu jautājumu, — Maikls pārspīlēti norūpējies teica. — Vai nevēlaties papriekš uzaicināt sev kompanjoni?

—   Neraizējieties, — Ketija atbildēja, — man jau viena ir.

—   Ceru, ka ne manā dzīvoklī, — viņš nobijās. — Jums, Ketij, es uzticos, taču, iedomājoties, ka jūsu nešķīstie, zaglīgie draugi rakājas pa maniem skapjiem, kurus nekad neslēdzu ciet, man kļūst nelabi.

No savas zelta etvijas viņa paņēma cigareti.

—  Jūs taču neņemsiet? — meitene jautāja.

—  Nē, no jūsējām, Ketij, nevienu, — viņš mazliet skumīgi sacīja, — taču es atļaušos izsmēķēt pats savu.

—  Jūs neesat visai pieklājīgs, — Ketija saviebusies aizrādīja.

—   Labāk ir būt rupjam un palikt nomodā, nevis pieklājīgam un aizmigušam, — detektīvs zīmīgi noteica. — Ja ir darīšana ar rūdītiem noziedzniekiem, jāievēro visa iespējamā piesardzība.

Viņa iesmējās un pētīgi raudzījās uz detektīvu.

—    Vai zināt, kāpēc jūs man patīkat, Maikl? Tāpēc, ka ar jums var lieliski aprunāties, turklāt teikt visu, un jūs nejūtaties aizvainots, kad, piemēram, skaram jautājumus par noziegumiem, likumu un tiesu varu. Jūs neesat tik vienpusīgs kā dažs labs no maniem gudrajiem draugiem. Tieši tāpēc jūs man patīkat, Maikl, — viņa vaļsirdīgi sacīja.

—    Jebkurš manu spēju novērtējums mani loti iepriecina, bet, ja to iepazīšanas nolūkā ielaužas manā dzīvoklī, tas jau ir kas varmācībai līdzīgs.

—   Es tikai gribēju uzzināt, ko jūs par mani esat uzrakstījis, — viņa teica, paskatīdamās uz seifu istabas stūrī. — Nebiju gaidījusi, ka atradīšu jūsu rakstu darbus mētājamies uz galda. Manas vizītes vienīgais mērķis bija dabūt vaļā to tur, — viņa norādīja uz seifu.

Tad Ketija negaidot mainīja tematu:

—  Nesen jūs mani redzējāt, vai ne?

—  Jūs domājat — Zebo klubā? Jā, protams, es jūs redzēju.

—   Un kāds bija jūsu secinājums? — viņa mierīgi apjautājās.

—  Es secināju, ka jūs no pļāpīgā Boltovera kunga ievācat ziņas par viņa uzņēmumiem, — detektīvs lēni atbildēja.

—  Viņš ir loti runīgs, vai ne? — meitene piekrita. — Un tomēr loti jauks zēns. Visžēlīgais Dievs nav apveltījis viņu ar spožu prātu, taču mēs nepriecāsimies par savu tuvāko nepilnībām.

—  Ko jūs centāties izdibināt no Regija? — Maikls jautāja.

—  Es gribēju tuvāk ar viņu iepazīties. Šāda tipa cilvēki ir izpelnījušies manu ievērību.

—  Ko jūs centāties izdibināt no Regija? — Maikls atkārtoja.

—  Esat gan jus neatlaidīgs! — viņa iesmējās.

Tad Ketija piecēlās un sāka lēni staigāt pa istabu. Apstājusies pie grāmatplaukta, viņa paņēma dažus sējumus un izlasīja to nosaukumus.

—  Kāda jums gaume. Maikl! Teņisons! Cik šausmīgi!

—  Kaut kur jūs atradīsiet arī Brauningu, — viņš nevērīgi sacīja.

—   Tas jau ir kas labāks! — viņa smaidīdama izsaucās. —Jums tiešām ir loti ērti iekārtots kabinets. Tādu es biju to iedomājusies!

Ketija uzmeta acis kādai grāmatai un atšķīra to.

—  Redzu, ka esat bijis Vinčesterā. Mans tēvocis arī. lūs esat loti netaisns pret viņu. Jums jāņem vērā, ka viņa dvēsele ir samaitāta un ka noziegumi viņam kļuvuši par slimību.

—  Un jums?

Man tie ir iemīļota aizraušanās. Milzīgais satraukums, ko es tad pārdzīvoju, ir brīnišķīgs!

Viņa nolika grāmatu un pagriezās pret detektīvu.

— Jus nezināt, cik patīkami ir visu izdomāt un organizēt: aprakstīt vairākas lappuses ar nosacītām zīmēm un vēlāk redzēt, kā pēc jūsu instrukcijas risinās daždažādi notikumi; zināt, ka ducis visgudrāko detektīvu ar vislielāko pieredzi veltīgi lauza galvu un strādā, lai likvidētu šo divdesmit vai trīsdesmit uzrakstīto rindiņu radītās sekas.

Maikls pārliecinājās, ka meitenes jūsma ir patiesa, nevis uzspēlēta. Ketijai acis vārda tiešā nozīmē mirdzēja, seja staroja, balss skanēja pavisam citādi. Viņa bija ārkārtīgi satraukta un izskatījās loti pacilāta, runājot par varenību, ko viņai piešķīris asais prāts.

—   Ko jūs centāties izdibināt no Regija? — viņš atkal jautāja.

Kvēle meitenes acīs apdzisa, un viņa kļuva tikpat mierīga kā iepriekš.

—   Ak, es gribēju izzagt zelta pulksteni viņam no kabatas, — Ketija ironizēja, — vai, atcerējos, gribēju viiiu dabūt sev par vīru. Regijam pieder divi miljoni.

—  Es nedomāju, ka jūs pārdotu sevi, — Maikls teica.

—  Kā tā? — viņa aši ievaicājās.

Detektīvs savilka uzacis.

—  Tādās domās esmu par jums. Varbūt es klūdos.

—   Es nekad neprecēšos, — Ketija stingri pateica. — Neesmu radīta laulībai. Es tik loti ienīstu visus vīriešus, ka īsta bauda man ir laupīt viņiem to vienīgo, ko viņi tiešām mīl. Jums taču ir zināms Kloda Divāla paradums — nekad neapzagt nabagos, bet vienmēr tikai bagātos? Nu, bet es vienmēr aplaupu vīriešus, nevis sievietes.

—   Tas nozīmē, ka apzogat tos, kuriem ir nauda. Tur nav nekā apbrīnojama.

—  Var jau būt, tomēr skan gluži labi, un tāpēc es domāju to uzsvērt savā runā, ko kādā jaukā dienā teikšu likuma sargiem.

—  Ko jūs centāties izdabūt no Regija? — Maikls neatlaidās.

—    Jūsu jautājumi kļūst vienmulīgi, — viņa iesmējās. — Nu, ja jau tik loti vēlaties zināt, man bija vajadzīga informācija.

Ketija paskatījās uz viņu, un detektīvs atkal redzēja mirdzošas acis un apgarotu seju.

—  Maikl Preterston, — viņa turpināja, — mēs cīnīsimies atklāti. Es organizēju kaut ko grandiozu un esmu nodomājusi izdarīt zādzību, kura pārsteigs visu pasauli. Tāpēc man vajadzēja iepazīties ar Regiju. Tāpēc es arī uzņēmos mokpilnu pienākumu — paciest nāvīgo garlaicību lorda Flenboruga mājās.

Kā bērns viņa sasita plaukstas.

—  Tas ir kaut kas vienreizīgs, Maikl, taču tā īstenošanā jāiegulda milzu pūles! Šis darbs mani aizraus… un arī jūs, bet uzvarētāja būšu es.

Maikls pielēca kājās un pastiepa viņai pretī roku, taču meitene droši turpināja:

—  Ja jūs uzvarēsiet šai spēlē, jūsu ieguvums būšu es. —To pateikusi, viņa nosmīnēja.

Maikls klusēdams lūkojās uz Ketiju.

—   Es jau gandrīz vai redzu, ka jūs uzliekat man rokudzelžus un iemetāt mani cietumā. Redzu, ka jūs brūnā, nē, zilā uzvalkā sēžat tiesas zālē, turēdams platmali uz ceļgaliem, un pārlaižat man skatienu, lai konstatētu, kā es šai stāvoklī jūtos.

Maikla seja sadrūma.

—   Esat gan jūs pesimistiska nejaucene! — viņš noņurdēja. — Nē, par to es patlaban netiku domājis.

—  Ko tad jūs domājāt? — viņa izbrīnījusies jautāja.

—  Domāju, ka apprecēšos ar jums.

Viņa valšķīgi paskatījās uz detektīvu.

—  Jūs laikam neesat pie pilna prāta?

—  Jā, vai tad jūs to nezinājāt?

—  Es lai būtu jūsu sieva? — Ketija nicīgi iesaucās. — Žēlīgais Dievs!

—  Ar jums var notikt vēl kas sliktāks, — Maikls, skali smiedamies, paskaidroja.

— Vai varat man pateikt, kas ir pazemojošāks nekā apprecēšanās ar policistu?

—   Protams, — viņš attrauca. — Palikt vecmeitās un noņemties ar kaķiem. Jūs droši vien nešaubāties, ka arī šoreiz atstāšu jūs brīvībā?

—  Katrā ziņā, — viņa atbildēja. — Esmu taču palīdzējusi jums atrast savai dzīvei jēgu.

—  Varbūt jums ir taisnība. — Maikls atvēra durvis, lai izlaistu Ketiju laukā.

Kopā viņi aizgāja līdz priekštelpai.

—  Patiesību sakot, esmu jums pateicīga par to, ka izglābāt man dzīvību, — viņa sacīja. — Tas jaunais

dienvidnieks tik tikko nepārvilka strīpu pāri manai cerību pilnajai eksistencei.

—  Ak, Ketij, tur man nav nekādu nopelnu. Arlabunakti! Vai tiešām jums nav bail tik vēlā stundā vienai iet pa ielu?

Viņa apveltīja detektīvu ar nievīgu grimasi un noskrēja lejā pa kāpnēm. Meitene tikko bija izgājusi ārā, kad kāda stingra roka aptvēra viņas vidukli. Tas bija Skotlendjarda detektīvs.

Iekams viņa bija paguvusi protestēt, Maikls, kas stāvēja uz sava dzīvokļa balkona, palūdza:

—  Laidiet viņu va|ā, dežurant!

Atgrūzdama šo cilvēku, Ketija nikni paraudzījās uz neskaidri saskatāmo siluetu.

—   Biju aizmirsusi, ka savas mājas tuvumā jūs, Maikl, allaž turat kādu palīgu, — viņa dzēlīgi noteica.

—  Arlabunakti, Ket, — balss no balkona atsaucās.

Ar neizsakāmu nepatiku viņa piepeši atklāja kaut

ko sev pilnīgi jaunu.

Pirmoreiz mūžā Ketija Vesthendžere bija nosarkusi.

7

Pie lorda Flenboruga bija sapulcējusies augstākā sabiedrība. Būdams pedants, šis cilvēks visu mēdza ieplānot jau laikus. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka viņš loti sadusmojās, kad viņa meita dienu iepriekš vēlējās kaut ko mainīt.

—  Mīlā Moja, esi prātīga! — viņš teica stingrā tonī. — Pēc visa tā, kas noticis… Un vispār viņa dīvainā izturēšanās…

—  Bet, tētiņ, kādas blēņas tu stāsti! — meita viņu pārtrauca. — Maikls ir lāga zēns, un ar viņu sarunāties būs loti interesanti. Visu vakaru es tiešām neizturēšu šo garlaicīgo cilvēku nedabisko izturēšanos. Ja tu viņu neielūgsi, man sāks sāpēt galva.

—  Bet, dārgumiņ, — tēvs iebilda, — sers Ralfs taču ir vislabākais sarunu biedrs.

—   Sers Ralfs ir garlaicīgāks par visiem citiem, — viņa mierīgi pateica. — Lūdzu, izdari to manis dēl!

Tā Maikls, sev par lielu brīnumu un gandarījumu, saņēma ielūgumu uz šo banketu, turklāt tas bija izteikts tik laipni, ka varēja domāt — Moja būs izraudzījusies viņu tikai tāpēc, ka kāds cits viņai ir atteicis.

Vakars bija daudz garlaicīgāks, nekā Moja bija iedomājusies.

Sers Ralfs, kaut arī savā ziņā interesants cilvēks, viņai nepatika. Viņš bija spēcīgs, solīds vīrietis, pāri trīsdesmit gadu vecs, pasakaini bagāts un, pēc viņas tēva domām, arī saprātīgs. Lordam Flenborugam likās, ka Ralfs vēlas nodibināt daudz tuvākas attiecības ar Flenborugu ģimeni.

Viesu vidū bija vēl trīs augstākās aristokrātijas pārstāvji un vairāki direktori, arī Regijs Boltovers. Maikls ievēroja, ka Regijs jutas mazliet nomākts. Ēstgriba viņam bija zudusi — viņš baidījās, ka Maikls varētu atklāt viņa noslēpumu. Klātesošās dāmas Maiklam radīja ar briljantiem nosētas puku dobes iespaidu.

Visi viesi viņu pazina, un arī viņš pazina tos.

—   Tā jums, Preterston, ir bijusi lieliska ideja — stāties policijas dienestā, — sers Ralfs augstprātīgi teica.

—  Ne sliktāka par jūsējo — tirgoties un atvērt veikalus, — Maikls atcirta.

Sers Ralfs pasmaidīja.

—  Kaut kas taču jādara, lai godīgi nopelnītu sev maizi. Šķiet, ka, runādams par tirgošanos un veikaliem, jūs bijāt domājis manu sadarbību ar koloniālpreču sīktirgotāju savienību. Tā, Preterston, ik gadu ienes man simttūkstoš mārciņu.

—    Un tāpēc jums ir simttūkstoš iemeslu ražot sliktu marmelādi, — Maikls piebilda. — Es nozvērējos nekad vairs nepirkt jūsu preces.

—   Cik traģiski! Bet, lūdzu, pamēģiniet vēl vienu reizi — mēs pacentīsimies kļūt tāda pircēja cienīgi, kāds esat jūs, — sers Ralfs pajokoja.

—  Starp citu, man jums vēl kas jāsaka, — atkal ierunājās Maikls, kam sers Ralfs Sapsons bija loti nesimpātisks. — Nesen es braucu ar vilcienu no Sauthemptonas uz Londonu. Vagoni bija tik netīri, ka grūti to izstāstīt. Tie laikam nebija slaucīti vismaz četras nedēļas, turklāt vilciens iebrauca ar četrdesmit minūšu nokavēšanos. Ja nemaldos, Londonas—Sauthemptonas dzelzceļa līnija arī ir pieskaitāma pie jūsu uzņēmumiem, vai ne?

—  Manuprāt, esmu viens no šīs akciju sabiedrības dalībniekiem, — sers Ralfs paskaidroja un smaidīdams paraudzījās uz Moju. — Dārgo Preterston, ja jūs nākamreiz atradīsiet kādu vagonu nekārtībā, tad jums jāziņo policijai.

Atbilde viņam šķita tik asprātīga, ka, raustīdamies smieklu lēkmē, viņš uzskatīja par savu pienākumu pavēstīt šo joku visiem četrpadsmit viesiem.

Dienesta pienākumi nelāva Maiklam ilgi uzkavēties. Atvadīdamies no Mojas, viņš teica:

—   Es labprāt būtu palicis, lai uzspēlētu ar jums bridžu.

—  Maikl, vai jūs zināt, ka esat kļuvis loti nejauks? — meitene iejautājās.

—  Nejauks? — viņš brīnījās.

—   Jā, esat kļuvis neciešami praktisks. Agrāk jūs bijāt pavisam citāds.

—  Toties jūs allaž esat bijusi nepraktiska, — viņš smiedamies atbildēja.

Viņa tika cerējusi, pati īsti nezinādama, uz ko, taču Maikls bija pilnīgi pārvērties. Viņai gribējās raudāt aiz sarūgtinājuma. Maikla agrākā bezbēdība bija palikusi kaut kur pagātnē; zudis bija arī viņa neprātīgais runas veids, tagad viņš to lika lietā tikai tādēļ, lai mazliet pazobotos par viņas viesiem; tāpat nebija vairs viņa acīs lūdzošās izteiksmes. Meitenei likās, ka detektīvs visu laiku ņirgājas par viņu, un tas, protams, sagādāja viņai mokas.

—  Manuprāt, jūs esat netaisns, — Moja teica. — Vai nevēlaties kādreiz mūs apciemot?

—  Ja pazaudēsiet kādu no savām dārglietām vai atklāsiet, ka tās čiepj kalpone, jums vajadzēs tikai uzrakstīt pāris vārdu inspektora Preterstona kungam — 26. istaba Skotlendjardā. Tad es vienā mirklī būšu klāt.

T — Tādējādi jūs liekat man saprast, ka nevēlaties mūs apciemot kā draugs, — viņa vēsā balsī konstatēja. — Tagad es nožēloju, ka šovakar ielūdzu jūs.

—   Bet man par šo ielūgumu bija liels prieks, — viņš teica.

Kad Maikls bija aizgājis, sers Ralfs secināja, ka namatēva meita nav visai sabiedriska. Viņa sūdzējās par galvassāpēm.

—  Jums vajadzētu vairāk rūpēties par savas meitas veselību, Flenborug, — sers Ralfs atvadoties teica. — Man šķiet, ka viņa ir nelāgā omā.

—  Jā, arī es to šodien manīju, — atbildēja brašais tētiņš. — jus esat loti vērīgs, ser Ralf.

—  Es pazīstu cilvēkus, — sers Ralfs piekrita. — Iemīļota nodarbošanās, kas man kļuvusi gandrīz vai par netikumu, ir viņus pētīt. Kad manā kantorī ienāk kāds cilvēks, es parasti jau varu pateikt, kāds viņam raksturs, profesija un spējas, iekams viņš ir paguvis atvērt muti.

—  Apbrīnojams talants, — lords Flenborugs atzina.

Seram Ralfam Sapsonam šodien bija sevišķi labs

garastāvoklis. īsā sarunā ar nākamo sievastēvu viņš bija dabūjis lorda Flenboruga klusu piekrišanu savām laulībām ar Moju un arī panācis ārkārtīgi izdevīgu tirdzniecisku vienošanos.

Lords Flenborugs bija "Austrālijas un Āfrikas kuģniecības sabiedrības" priekšsēdētājs. Tā nodarbojās ar preču un pasažieru pārvadāšanu starp Kapštati un Plimutu. Sers Ralfs savukārt bija attiecīgās Londonas un Sauthemptonas sabiedrības priekšsēdētājs. Tā veica arī kuģu remontdarbus, bet tās finansiālais stāvoklis nebija diez cik spožs. Un tagad nu līgumā, kas seru Ralfu tik loti priecēja, bija paredzēts, ka "A un A sabiedrības" kuģi turpmāk pieturēs nevis Plimutā un Liverpūlē, bet gan Londonā un Sauthemptonā. Šī vienošanās abām pusēm solīja labu peļņu, jo lords Flenborugs bija viens no Sauthemptonas doku akcionāriem.

Nakts bija skaidra. Mēness draiski smaidīja, pieturējās neliels sals. Sers Ralfs lika, lai šoferis, kas stāvēja pie viņa automobiļa durvīm, brauc uz mājām, jo pats bija nolēmis iet kājām. Turklāt viņš dzīvoja tikai pāris kilometru attālumā no lorda pils, un, ja ņem vērā sera Ralfa noskaņojumu, tie viņam šodien bija tīrais nieks. Nonācis pie savas mājas, viņš jau gribēja spiest zvana pogu, kad piepeši kāds nosauca viņa vārdu. Dažus solus no savām durvīm viņš ieraudzīja lielu automobili, kura šoferis laboja motoru.

—  Jūs mani laikam nepazīstat, — atskanēja sulīga balss.

Sers Ralfs mazliet pacēla cepuri.

Viņa priekšā uz ietves stāvošā loti gaumīgi ģērbusies jaunā dāma šķita esam aristokrāte. Ar lietpratēja skatienu sers Ralfs novērtēja dāmas sermulādas kažoku — tas varēja maksāt vismaz tūkstoš mārciņu. Viņas vienīgais greznojums bija vienkārša briljanta kaklarota.

—  Jā, diemžēl tā tas ir, — viņš atbildēja.

—   Esmu tikusies ar jums tikai vienu reizi, — dāma kautri paskaidroja, — Parīzē… Jus tikāt stādīts man "priekšā, vai neatceraties?

—   Laikam gan, tagad es zinu, protams, operā, — sers Ralfs iesaucās, jo viņa kaislība bija mūzika.

Viņa pamāja un, šķiet, nopriecājās, ka sers Ralfs ir atcerējies viņu.

—   Mans automobilis ir sabojājies, — dāma teica, — tāpēc patlaban prātoju, vai nevarētu izmantot jusu viesmīlību. Man salst te uz ielas.

—   Ar lielāko prieku, — sers Ralfs sirsnīgi uzaicināja, — taču, atvainojiet, man ir vecpuiša dzīvoklis. — Viņš iesmējās, nospiezdams zvana pogu.

Durvis tūlīt tika atvērtas.

—   Iededziet gaismu viesistabā! — viņš uzrunāja sulaini. — Vai tā ir apkurināta?

—  Jā, ser Ralf.

—  Vai drīkstu jums piedāvāt vīnu vai kafiju?

Dāma piebīdīja pie kamīna atzveltnes krēslu un

ērti atlaidās tajā. Baltās balles kurpēs ietērptās skaistās kājas viņa uzlika uz kamīna režģa un rokas pastiepa pretī ugunij. Sers Ralfs ievēroja, ka no visa viņas auguma strāvo tāds kā dabisks valdonīgums.

—  Lūdzu, nedusmojieties, bet es nevaru atcerēties jūsu vārdu, — viņš teica, kad sulainis bija aizgājis.

—  Uz to es arī nebiju cerējusi, jo iegaumēt tik sarežģītu vārdu kā manējais nav viegli. — Viņa iesmējās. — Esmu kņaze Baševska.

—  Nu, kā tad, protams! — sers Ralfs iesaucās.

Krievu kņazes Parīzē nav nekāds retums, bet

viņam tik grūti ir atcerēties vārdus.

—  Kopš tās reizes, kad tikāmies, jūs, ser Ralf, nemaz neesat mainījies. Jūs taču esat viens no Londonas ievērojamākajiem finansistiem, vai ne?

Tikai tagad sers Ralfs ievēroja, ka viņa runā ar nelielu svešzemniecisku akcentu.

—   Esmu iesaistījies vairākos koncernos, — viņš atturīgi pateica.

Viņi runāja par seram Ralfam labi pazīstamo Parīzi, par krieviem, kuru valstī viņš reiz bija bijis caurbraucot. Tika atnesta kafija. Drīz vien ienāca šoferis un pateica, ka motors esot salabots.

—    Ser Ralf, pirms aizeju, vēlētos lūgt kādu pakalpojumu, — rotaļādamās ar gredzenu savā pirkstā, dāma mulsi sacīja.

—   Neviens jūsu lūgums netiks noraidīts, — viņš pieklājīgi atbildēja.

—  Gribu jums uzticēties. Zinu, ka esat godīgs cilvēks — jūs mani nenodosiet. Es esmu Londonā, bet patiesībā man nevajadzētu te atrasties.

To teikusi, kņaze bažīgi ielūkojās viņam sejā.

—  Es saprotu, — sers Ralfs sameloja.

—   Jūs laikam esat pamanījis, ka nenēsāju savu laulības gredzenu. Nu, — vina pavilcinājās, — esmu sastrīdējusies ar Dmitriju. Nevēlos, ka viņš uzzinātu, kur atrodos. Neesmu bijusi konsulātā un neesmu pat apciemojusi savus draugus.

—  Neraizējieties! Būšu mēms kā zivs.

Pateicīgi un sirsnīgi viņa paspieda seram Ralfam

roku.

—  Esmu noīrējusi mēbelētu dzīvoklīti Mēness ielā. Man ir arī kompanjone. Ja varēsiet atlicināt kādu stundiņu no sava dārgā laika, tad — vienmēr esmu mājās no pulksten četriem līdz pieciem…

—  Būšu loti priecīgs par iespēju atjaunot mūsu pazīšanos, — sers Ralfs teica un pacēla viņas roku pie savām lūpām.

8

Lēdijai Mojai Feltonei piemita tādas īpašības, kuras reti kad ir sastopamas vienā un tai pašā personā: skaistums, laba gaume un saprāts. Viņa ģērbās smalki, sarunājās laipni un bija burvīgs radījums. Augstākajā sieviešu mācību iestādē viņa bija apguvusi daždažādas gudrības un zināja par dzīvi tik daudz, cik pati uzskatīja par nepieciešamu. Taču kaut ko viņa vēl nebija iemācījusies, proti, upurēt sevi ar smaidu uz lūpām. Viņa bija simpātiska galvenokārt tāpēc, ka nekad neuzdeva par savējām skolotāju mācītās filozofu teorijas.

Par spīti savam praktiskumam, Moja bija arī sapņotāja. Viņa varēja, braucot ar automobili vai jājot ar zirgu, stundām ilgi nodoties sapņiem par lieliskiem cilvēkiem un piedzīvojumiem, kuros viņa piedalījās kopā ar tiem. Tas bija brīnums, ka viņa spēja samierināties ar Ralfa Sapsona vēso praktisko prātu un tik rimti raudzīties uz bezcerīgo, prozaisko nākotni līdzās šim cilvēkam.

Nevar teikt, ka viņas līgavainis Ralfs būtu priekšzīmīgs pielūdzējs. Kādudien ne visai dedzīgi atklājis Mojai mīlestību, vēlāk viņš tikai vienu vienīgu reizi bija apciemojis savu līgavu. Pašai jaukākajai daļai, kura mēdz but pirms saderināšanās, viņš, lieki laiku netērēdams, pārlēca pāri un uzreiz ķērās pie galvenā — pie jautājuma par pūru. Mojai likās, ka tas ir pareizi, jo, iedomājoties vien, ka kaut kur varētu būt cilvēks, kas atbilst viņas fantastiskajiem priekšstatiem, viņa izjuta neizsakāmas sāpes.

Tā bija dīvaina sagadīšanās, ka Moja piedzīvoja savu pirmo mīlestības romānu tieši tad, kad saderinājās ar seru Ralfu. Pats liktenis, šķiet, aizveda viņu uz gleznu izstādi Lesterskvērā. Izstādē nebija neviena cita apmeklētāja, izņemot kādu jaunekli un maza auguma meiteni, kalsenu un izklaidīgu. Meitenei kaklā bija pakārts liels medaljons ar jaunekļa ģīmetni, un rokās viņa turēja veselu kaudzi katalogu. Jaunais cilvēks izskatījās loti spēcīgs, un likās, ka viņam ar šo izstādi nav nekāda sakara.

Moja sāka apskatīt gleznas un gluži nejauši uzmeta acis jauneklim, lai redzētu, kādu iespaidu uz viņu rada mākslas darbi. Viņš stāvēja pie ainavas, kura katalogā bija atzīmēta ar nosaukumu "Zils vējš zaļos pakalnos". Kad viņš, sabāzis rokas kabatās, lūkojās uz šo gleznu, viņa sejā iegūlās dziļas skumjas un nomāktība. Jo ilgāk viņš raudzījās uz to, jo bēdīgāks kļuva.

Moja lēni gāja tālāk, līdz beidzot apstājās viņam blakus, nedomādama, ka jauneklis meitenes klātbūtnē iedrošināsies uzrunāt viņu. Un tomēr viņš to izdarīja.

—  Kā jums patīk šī glezna? — nenovērsdams skatienu no ainavas, viņš apjautājās.

y Ieskatījusies jauneklim sejā, Moja konstatēja, ka viņš ir loti simpātisks. Viņam bija gaiši mati un debeszilas acis.

Kaut arī viņš nebija skuvies un viņa krekla apkaklīte neizskatījās gluži tīra, uzreiz varēja jaust, ka tas ir izglītots cilvēks.

—   Manuprāt, tā ir diezgan briesmīga, — Moja atbildēja.

— Arī es tā domāju, — viņš piekrita. — Jūs pareizi pateicāt — briesmīga, jā gan. Bet kā jūs to vērtējat no mākslas viedokļa?

Moja bridi vilcinājās. Pēc augstākās mācību iestādes beigšanas viņa speciālā skolā bija studējusi mākslas jautājumus, tāpēc no glezniecības šo to saprata un varēja atļauties izteikt savas domas.

—  Kā mākslas darbs tas ir visai oriģināls, savā zinā pat ekscentrisks.

—  jūs tiešām tā domājat? — viņš gandrīz dusmīgi pajautāja.

Runādams viņš visu laiku skatījās uz gleznu un ne reizes nepagrieza galvu uz Mojas pusi.

— Tā es tik tiešām domāju, — viņa atbildēja, — šīs gleznas ir nejēdzīgas.

Viņš pamāja ar galvu.

—  Es jums pilnīgi piekrītu, un to, ka tās ir nejēdzīgas, neviens cits nezina labāk par mani, jo pats tās esmu gleznojis!

Mojai aizrāvās elpa.

—  Ai, es loti nožēloju… — viņa teica.

—  Arī es loti nožēloju — proti, ka esmu tās uzgleznojis. Bet es nenožēloju to, ka esmu tās izstādījis, jo mani draugi šīs gleznas uzskata par lieliskām. Nu man ir liels prieks secināt, ka viņi nav pietiekami nobrieduši, lai vērtētu manas gleznas. — Pagriezies pret Moju, viņš pārsteigts izsaucās: — Vai tiešām? Biju pārliecināts, ka esat daudz vecāka!

Moja iesmējās.

—  Jāatzīstas, — jauneklis turpināja, — ka tikai tagad esmu jūs tā īsti ieraudzījis. Kā gan var pievērst uzmanību kaut kam citam, ja tik ilgi jāskatās uz šīm riebīgajām gleznām?! Ei, jūs tur!

Meitene, kas pārdeva katalogus, nejauši palūkojās uz vina pusi, citādi viņa nemaz nezinātu, ka jauneklis vinu sauc.

Viņš atkal pievērsās Mojai:

—  Kas jūs pamudināja atnākt uz šo izstādi?

—  Vakar es izlasīju labas atsauksmes par to.

—  Avīzē "Megaphone"?

—  Jā, kritika bija atzinīga, — Moja sacīja.

—  Es pats to uzrakstīju, — viņš bezkaunīgi paskaidroja. /llJiļ

Tad, pagriezies pret meiteni,,ķur^ stāvēja pie ieejas, pavēlēja:

—   Pasakiet savam šefam, lai viņš slēdz izstādi, iesaiņo gleznas un atsūta tās man uz dzīvokli!

—  Es ceru, — Moja šausmās iesaucās, — ka ne jau mani muļķīgie uzskati liek jums tā rīkoties?

—   Nē, iemesls ir manis paša muļķīgie uzskati. Kā redzat, es neprotu gleznot. Patiesībā man nav nekādas jēgas par mākslu, jo nekad neesmu mācījies un pat ne strādājis pie izcila meistara. Esmu ģēnijs, un visi šie darbi ir ģēnija daiļrades rezultāts. Rāmji maksā lielu naudu, un arī krāsas, kuras lietoju, nav lētas! Kā redzat, — viņš rādīja ar roku uz sienām, — te ir viss, izņemot prasmi.

Viņi kopā izgāja no galerijas. Moja pati sev neticēja, ka tik īsā laikā var dziji izprast viņai pilnīgi sveša cilvēka tieksmes un vilšanos. Viņa bija ārkārtīgi pārsteigta un lielas līdzjūtības pārņemta.

—    Starp citu, es jūs pazīstu, — jauneklis teica, pārtraukdams drūmo sarunu par mākslu. — Jūs esat

Moja Feitone. Akadēmijā es redzēju jūsu portretu, jāsaka gan, diezgan draņķīgu.

—  Lielais vairums cilvēku uzskatīja to par labu, — viņa iebilda.

—  Manuprāt, tas ir pārāk idealizēts, bet, ak Dievs, ko tad es saprotu no mākslas! Šķiet, ka šis char-abanc de luxe pieder jums? — viņš piemetināja, norādīdams uz lielu automobili, kas acīmredzot kādu gaidīja.

—   Jā, tēvs man to uzdāvināja divdesmit pirmajā dzimšanas dienā.

—  Loti skaista mašīna! —jaunais cilvēks iesaucās, atvērdams meitenei automobiļa durvis.

—  Man loti žēl, ka tā iznāca ar gleznām, — Moja teica, sniegdama viņam roku.

—   Neraizējieties par tām! — viņš, jautri smaidīdams, attrauca.

—   Kurp jūs dosieties? Es varētu jūs aizvest, — viņa, brīdi padomājusi, ierosināja.

Mākslinieks pārbrauca ar roku pār savu neskūto zodu.

—  Ja jums ir zināms, kur atrodas kāda skaista, dziļa upe, kurā cilvēks varētu netraucēti noslīcināties, tad es būtu loti pateicīgs, ja jūs mani uz turieni aizvestu, — viņš nopietni atbildēja, taču, ieraudzījis izbīli Mojas acīs, iesmējās un piebilda: — Man šķiet, ka jūs vēl nezināt pat to, kā mani sauc?

Viņa to tik tiešām nezināja.

—  Fonso Blekstons, — viņš īsi pateica. — Fonso ir pamazināmais vārds, mans īstais vārds ir Alfons — derdzīgs, vai ne? Māksliniekam tas vēl der. Ja jums kaut kā ievajadzētos, meklējiet mani pēc šādas adreses: Oxford Chambers.

To pateicis, mākslinieks viegli paspieda Mojai roku, palīdzēja iekāpt automobilī un aizcirta durvis. Tikai mirkli nogaidījis, viņš pacēla cepuri un, iekams automobilis bija sācis kustēties, pazuda.

Domās iegrimusi, Moja uzreiz pat nepamanīja, ka sers Ralfs, būdams kādas dāmas pavadībā, palokās viņai. Viņa paguva saskatīt tikai svešinieces eleganto tērpu un saulessargu, kas aizsedza tās seju.

—  Kas ir tā dāma, kuru jus sveicinājāt?

—  Cienījamā kundze, tā ir lēdija Moja Feltone, — sers Ralfs atbildēja, priecīgi uzsmaidījis savai skaistajai ceļabiedrei.

—   Jūsu līgava, vai ne? — kņaze jautāja. — Cik grūti ir dzīvot Londonā inkognito! Es labprāt ar viņu iepazītos.

—  Varbūt mazliet vēlāk, — sers Ralfs sacīja.

^ — Jā, es to loti vēlos, — viņa sāka dūdot, — taču, lūdzu, stāstiet tālāk, mani tas loti interesē. Es sāku saprast, kāpēc jūs, angli, esat tik bagāti. Jūs, šķiet, smalki pārzināt savu darbības sfēru.

—   Tas skan pārāk glaimojoši man, — sers Ralfs kautri iebilda. — Atklāti sakot, izcils lietpratējs es neesmu, taču kaut cik savs darbs ir jāpārzina.

—   Kaut cik! — viņa pārsteigta iesaucās. — Manuprāt, jūs sevi pienācīgi nenovērtējat. Jūs taču tik labi esat informēts par savu dzelzceļu tīklu.

Sers Ralfs domīgi pabužināja ūsas.

—   Jā, mazliet iedziļināties šais jautājumos tomēr vajag, — viņš atzina, — turklāt daži kungi itin bieži piesavinās ciiu nopelnus. Zelta transportēšana katrā ziiņā ir mana ideja.

—   Nevarēju gan iedomāties, ka tirgotāju dzīvē ir tik daudz romantikas, — kņaze piebilda. Pēkšņi viņa ieteicās: — Vai nepaltīgsiet, lai šoferis griež atpakaļ? Man pietika ar parku.

Lielais automobilis izbrauca pusloku.

—  Esmu priecīgs, ka jūs to ierosinājāt, — sers Ralfs viņai sacīja.

—  Kāpēc?

—  Vai neievērojāt vīrieti ar pelēku velūra platmali? Viņš automobilī sarunājās ar kādu dāmu.

Kņaze pamāja.

—  Tas savādnieks, pēc profesijas policists, Maikls Preterstons ir lorda Preterstona brālis. Es nevēlējos ar viņu sastapties, jo, kaut arī jūsu seju izdaiļo biezs plīvurs, viņš būtu varējis jūs pazīt, — sers Ralfs gādīgi teica.

—   Pastāstiet man ko vairāk par savu zelta transportu! — viņa palūdza.

Sers Ralfs labprāt turpināja savu stāstījumu. Viņš atklāja kņazei ieceri par Sauthemptonas dokiem, kur pieturēs lielie tvaikoņi, izklāstīja jaunā vilcienu saraksta plānu, ko viņš bija ieteicis, lai uzlabotu arvien pieaugošo satiksmi.

—   Mēs transportēsim visu iegūto zeltu, — viņš lepni paskaidroja. —Tas, protams, nozīmē, ka mums jābūt loti piesardzīgiem, kaut gan Anglijā nebūtu sevišķi jābaidās. Patiesību sakot, šis vilciens ir divi lieli ugunsdroši seifi uz riteņiem. Turklāt šie īpašie vagoni ārēji neatšķiras no parastiem slēgtiem preču vagoniem. Tādējādi pat vilciena katastrofas gadījumā nekas ļauns nevar notikt, jo tie ir izgatavoti no vislabākā tērauda.

—  Cik interesanti! — knaze jūsmīgi iesaucās. — Jūs laikam esat izstrādājis šiem vilcieniem ārkārtīgi sarežģītu sarakstu?

—  Jā, līdz pēdējam sīkumam, —viņš atbildēja, izņemdams no kabatas piezīmju grāmatiņu.

—  Es jums to parādīšu, kņaze, — sers Ralfs turpināja, šķirstīdams lapiņas ar zeltītu apgriezumu. — Te ir atzīmēti izbraukšanas laiki. Tur ir vilciena priekšnieka, mašīnista, viņa palīga un divu konduktoru vārdi.

Viņa apskatīja grāmatiņu.

—   Jums ir nesalasāms rokraksts, — kņaze smiedamās teica. — Neaizmirstiet, ka mani vecāki bija veco laiku cilvēki un ka mūsu mīļais tētiņš atļāva mums mācīties latīņu burtus tikai tad, kad kļuvām pieauguši. Un tomēr man tas viss joprojām liekas pārāk sarežģīti.

Viegli nopūtusies, viņa atdeva seram Ralfam piezīmju grāmatiņu.

—   Laikam gan esmu loti dumja, — kņaze sacīja. — Skaitli man vienmēr ir sagādājuši lielas grūtības, bet jums rīkoties ar tiem ir tīrais nieks. Es vispār neciešu neko rakstītu, bet, pēc jūsu ar visādām atzīmēm pilnās piezīmju grāmatiņas spriežot, jums tas loti patīk. Pat vēstules rakstīšana man ir īsta sodība. Nabaga roka netiek manai ātrajai domāšanai līdzi.

Viņa izņēma no kabatas burtnīciņu un sudraba zīmuli.

—  Es jums kaut ko parādīšu, — kņaze teica.

Viņa sāka ātri rakstīt, un sers Ralfs pārsteigts

vēroja viņu.

—  Re! — viņa lepni iesaucās, — tas man padodas visvieglāk.

Kaut kas līdzīgs stenogrāfijai, — viņš konstatēja.

—   Tā ir īpaša krievu stenogrāfija, — kņaze paskaidroja, — un, tā kā esmu šausmīgi slinka, lietoju to ikreiz, kad gribu uzrakstīt vēstuli. Pēc tam visu pārraksta mana sekretāre, vienīgais cilvēks pasaulē, kurš prot lasīt šīs zīmes. Es to daru tikai tāpēc, ka man netīk rakstīt.

—  Tādā gadījumā jus, kņaze, esat loti gudra.

Viņa pastiepa savu mazo roku un uzsita seram

Ralfam uz pleca.

—  Jūs nevarat ne iedomāties, cik gudra es esmu! — kņaze atbildēja, un viņi abi sāka smieties.

9

Pulkvedis Vesthendžers paraudzījās pulkstenī.

—  Viņai vajadzēja but te jau pirms divdesmit minūtēm, — viņš teica.

Gregorijs jautājoši paraudzījās uz ārstu Filipu Heronu, kas, savu skaisto bārdu cilādams, dzīvi sarunājās ar bālu pusmūža vīrieti, kurš dēvējās par Kuninghema kungu un policija bija pazīstams kā pieredzējis kramplauzis.

Bija sapulcējušies visi "Noziedznieku ielas" iedzīvotāji, izņemot Miletu.

Pēc dažām minūtēm no lejas atskanēja kluss troksnis.,

—   Viņa ir ieradusies, — pulkvedis teica un pagriezās pret durvīm, lai ietu meitenei pretī.

Ienākusi istabā, Ketija novilka savu tumšo mēteli ar lapsādas apkakli. Pulkvedis neatļāvās pārmest viņai nokavēšanos, tikai it kā starp citu piebilda, ka esot gaidījis viņu mazliet agrāk.

—   Kur ir Milets? — viņa jautāja, pārlaizdama istabai acis.

—  Noņemas ar depešām, — tēvocis viņai atbildēja.

Ketija apmierināta pamāja ar galvu.

—   Nu viss ir gatavs, — viņa teica. — Malberija kungs, vai esat runājis ar Boltoveru?

Savā raksturīgajā gaitā — kā zagšus — viņš piegāja pie meitenes.

—  Tas ir loti laipns jauneklis, — Malberijs atbildēja melodiskā balsī, — ārkārtīgi patīkams jauneklis! Mēs loti ilgi runājāmies!

—  Un?

—  Viss ir nokārtots.

Izņēmis no kabatas iegarenu aploksni un no tās savukārt — salocītu papīra lapu, viņš bijīgi sniedza to Ketijai, gluži kā sūtnis, kas pasniedz savai karalienei kādu līgumu.

Viņa ātri, no sākuma līdz pat lapas apakšā uzvilktajam parakstam, izlasīja šo dokumentu.

—  Tas ir labi, — Ketija noteica un atdeva viņam papīra lapu.

Visi sasēdās ap lielu galdu, kas atradās pašā istabas vidū. Pulkvedis Vesthendžers sēdēja tā vienā galā, Ketija — otrā. Nolikusi sev priekšā biezu manuskriptu, viņa pārgrieza lentes, ar kurām tas bija apsiets, un izgludināja to. Pēc kārtas nosaukdama klātesošo vārdus, Ketija izsniedza dažam divas, dažam trīs blīvi aprakstītas papīra lapas.

—  Jums tiek dota viena nedēla šo instrukciju iegaumēšanai, — viņa paskaidroja. — Pēc astoņām dienām mēs atkal šeit sapulcēsimies, lai es redzētu, vai visu esat sapratuši.

Palūkojusies uz Žaku Kolingu, viņa apjautājās:

—  Kā ir ar strādniekiem? Cik esat sarunājis?

—  Sešdesmit, — Kolings atbildēja. — Nelielās grupās pēdējo četru nedēlu laikā esmu atvedis viņus uz Angliju.

—   Pēc maniem aprēķiniem vajadzētu tikai piecdesmit, bet ja uz visiem šiem var paļauties…

—  Tie ir lieliski puiši. Ieradušies galvenokārt no Itālijas, daži — no Francijas, ir arī viens portugālis.

—    Šais priekšrakstos jūs atradīsiet visu nepieciešamo, Kuninghem, — Ketija teica, uzrunādama drūma izskata vīru. — Es stenografēju dažus datus par zelta transportu, ierakstīju visu to cilvēku vārdus un adreses, kuri pavadīs vilcienu, trūkst tikai vienas adreses līdzās šim vārdam, kuram ir pielikts krustiņš.

Šī adrese, šķiet, ir — Bernes iela Sauthemptonā, taču es nepaguvu par to pārliecināties.

—  Katram no jums, lietojot savu slepeno šifru, jāuztaisa sev instrukcijas kopija, turklāt ātri, — viņa turpināja.

—   Kāpēc tad tā jāsteidzas? — jautāja Vesthendžers, kas vienīgais nebija saņēmis instrukciju.

—   Es gribu sadedzināt visu manuskriptu, iekams mēs atstājam šo istabu, — Ketija paskaidroja.

Pulkvedis sarauca pieri.

—  Bet… — viņš iesāka.

—  Es gribu sadedzināt manuskriptu, iekams mēs atstājam šo istabu, — viņa atkārtoja, uzsvērdama katru vārdu.

Viņas tēvocis ieņurdējās, taču visi pārējie nekavējoties sāka pārrakstīt instrukcijas. Kad viņi to bija beiguši, Ketija paņēma atpakaļ visus oriģinālus, lika, lai katrs nolasa priekšā kopiju, un izlaboja visas neprecizitātes. Tad, piegājusi pie kamīna, viņa sadedzināja manuskriptu un izrušināja pelnus.

—  Vai tad tu esi kļuvusi bailīga? — pulkvedis sarkastiski ievaicājās.

—  Es ne, bet varbūt tu? — Ketija mierīgi atbildēja.

—  Man tomēr šķiet, ka…

Šai brīdī istabas otrā galā atskanēja kluss, apslāpēts troksnis. Visi vīrieši pietrūkās kājās.

—  Nolieciet galdus vietā! — meitene nočukstēja.

Viņi izjauca trīsdaļīgo galdu. Ar savam vecumam

pārsteidzošu veiklību pulkvedis apklāja katru galdu ar galdautu, uz viena no tiem uzlika pukpodu, uz otra — fotogrāfiju, bet trešo nodeva kāršu spēlmaņu rīcībā. Ketija apsēdās pie klavierēm un sāka spēlēt skumju melodiju no operas "Rigoleto".

—  Dziediet! — viņa klusu pavēlēja.

Paklausīgais Malberijs piesteidzās pie viņas un sāka dziedāt āriju savā skaistajā balsī. Meitene spēlēja pavadījumu.

—  Man gaužām žēl, ka esmu spiests pārtraukt šo skaņu harmoniju, — stāvēdams uz sliekšņa, ierunājās Maikls Preterstons.

—   Atļaujiet jautāt, ko nozīmē šī negaidītā vizīte? — pulkvedis uzpūtīgi vaicāja, kad pēc sava šefa istabā ienāca vēl vismaz seši Skotlendjarda ierēdņi.

—  Šo pasākumu sauc par kratīšanu, — Maikls paskaidroja. — Ludzu visus klātesošos palikt savās vietās. Pārson, pēc kārtas aizvediet šos kungus uz blakusistabu un pamatīgi pārmeklējiet! Greja kundze! — viņš pasauca. Durvīs parādījās drukna paveca sieviete labsirdīgu sejas izteiksmi. — Jus būsiet tik laipna un izdarīsiet to pašu pakalpojumu Vesthendžeres jaunkundzei.

—   Kāpēc gan ne Ketijai? — meitene zobgalīgi iejautājās. — Cik pieklājīgs jūs esat kļuvis, Maikl!

—  Vcsthendžeres jaunkundzei, — viņš mierīgi atkārtoja.

—   Un ja nu es neļaušu sevi pārmeklēt? — viņa jautāja.

—  Tad būšu spiests aizvest jūs uz tuvāko policijas iecirkni, kur visa šī procedūra notiks mazāk piemērotā vidē.

—   Ceru, ka jums ir atļauja izdarīt kratīšanu? — pulkvedis Vesthendžers painteresējās.

—   Bet dārgo pulkvedi, — Maikls iesaucās, — vai tiešām jūs domājat, ka es būtu te ieradies, iepriekš nenokārtojis šo sīko formalitāti?

Viņš parādīja pulkvedim attiecīgo pavēli.

—  Lai nerastos nekādas šaubas, to ir parakstījuši divi policijas priekšnieki, — Maikls laipni turpināja. — Pievāciet visūs dokumentus un citus papīrus, kurus atradīsiet pie šiem brašuļiem, Pārson!

—  Tieši tā, policijas inspektora kungs, — ierēdnis atbildēja un aizveda pirmo upuri — Malberiju ar saldo balsi — uz blakusistabu.

—   Nepatīkama būšana, — Maikls nopūtās, redzēdams, ka Ketija Greja kundzes pavadībā iziet no istabas. — Kā varat iedomāties, pulkveža kungs, mūsu profesijā daudz kas jāpārdzīvo. Starp citu, es vēlos ar jums aprunāties.

Lai citi nedzirdētu viņu sarunu, Maikls aizveda pulkvedi uz istabas otru galu. Bargā balsī viņš noprasīja noziedzniekam:

—  Vesthendžer, kas ir bijis Ketijas skolotājs?

—  Es jūs lāgā nesaprotu, — pulkvedis augstprātīgi atbildēja.

—   Kas mācīja Ketijai kļūt par zagli? Vai tagad saprotat?

—  Ja viņa ir zagle, tad tāds ir viņas aicinājums. Es nenoliedzu, ka viņa piedalās manu nelaimīgo draugu nedarbos, taču neviens viņu nav spiedis to darīt.

—  Jus esat jocīgs tips, — Maikls izteica savas domas. — Jums nav nekādu morāles principu.

—  Lai mans raksturs jus… — pulkvedis iesāka.

—  Jums nav morāles principu, tas nozīmē, ka neeksistē jēdzieni "mans" un "tavs". Citiem vārdiem sakot, jus esat zaglis pēc savas dabas. Taču es jautāju vēlreiz: kas to mācīja Ketijai?

Pulkvedis iesmējās.

—   Ketija man ir daudz pateicības parādā, — viņš teica, pašapmierināti smaidīdams. — Es viņai biju otrais tēvs, pat vairāk. Ticiet man, Preterstona kungs, jūs maldāties, ja uzskatāt Ketiju par zagli. Bet kāpēc jus to jautājat man? — viņš piepeši iesaucās.

—   Es jautāju tāpēc, — Maikls atbildēja, cieši raudzīdamies pulkvedī, — ka, manuprāt, jūsu mērķis ir sava labuma pēc izmantot šā bērna ģenialitāti. Esmu pārliecināts, ka jūs tīšām, ar visādiem paņēmieniem esat uzvedinājis viņu uz šā ceļa un samaitājis viņas raksturu. Man vēl nav neatspēkojamu pierādījumu, bet kolīdz…

—  Bet kolīdz jūs tos būsiet ieguvis… — pulkvedis dzēlīgi turpināja.

—   Tad es tūlīt pieķeršu jūs kādā noziegumā un iespundēšu cietumā, — Maikls mierīgi pateica, — kur jūs paliksiet līdz savai nāves stundai. Man būs liels prieks par to parūpēties.

Pulkvedis nodrebēja. Detektīva balsī bija saklausāmi draudi un pat vāji slēpts naids. Pirmajā brīdī tas veco vīru izbiedēja, bet tad vesela lamu straume palīdzēja atbrīvoties no viņu sagrābušajām bailēm.

—   Nolādētais suns tāds! — viņš nošņāca. — Jūs uzdrošināties man draudēt… Es nomelnošu jUs priekšniecības acīs tā, ka tiksiet izmests uz ielas, jus, nejēga, jūs… jus, manīgais liekuli! Kas jums par da|u, ko Ketija dara! Vina vēl iznīcinās jUsu riebīgo bandu. Ja viņa ir samaitāta, tad ne jau jūs viņu izlabosiet. Es viņu padarīju tādu, jā, es! Ne mani, ne Ketiju jus nepieķersiet…

Aiz dusmām un uzbudinājuma viņam gandrīz aizkrita trīcošā balss; viņš drebēja kā drudzī, un vājā dure, ko pulkvedis vicināja Maiklam gar degunu, sažņaudzās tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti.

—  Tēvoc!

Viņš atskatījās un ieraudzīja Ketijas bālo seju.

—  Vai tik tu neesi jucis? — viņa rāmi pajautāja.

—   Viņš mani sadusmoja, — pulkvedis nomurmināja, nolaidis acis.

Maikls paskatījās uz sievieti, kurai bija vajadzējis pārmeklēt Ketiju, bet tā noliedzoši pakratīja galvu.

Viegli pamājis, viņš atjāva Greja kundzei iet.

—  Nav vainīga! — Maikls sacīja un tad paraudzījās uz vēl arvien trīcošo pulkvedi.

—   Es ņemšu vērā visu, ko jūs man nupat sarunājāt, Vesthendžer, — viņš mierīgi noteica. — Kādā jaukā dienā jus vēl dzirdēsiet par mani.

Detektīvs piegāja pie kamīna, jo bija ieraudzījis tur papīra gabaliņu. Uzmanīgi ar vienu pirkstu Maikls pataustīja pelnus.

—   Vēl silti, — viņš konstatēja. — Acīmredzot esam ieradušies mazliet par vēlu.

Paņēmis riekšavu pelnu, viņš piegāja pie loga. Dažus vārdus vēl varēja saburtot, bet ar to viņam nepietika. Tomēr viņš lika pelnus saudzīgi iebērt kastītē un paņemt līdzi. Detektīvs telpu atstāja pēdējais

Vēlreiz gribu jūs brīdināt, Vesthendžeres jaunkundz, — viņš sacīja, pārsteigdams kolēģus, jo visi bija pieraduši, ka detektīvs Ketiju uzrunā daudz intīmāk. — Jūs esat iecerējusi noziegumu, par kuru nokļūsiet vismaz pārmācības namā. Kādu noziegumu jūs gatavojaties izdarīt, to es nezinu, taču esmu pārliecināts, ka tas ir kaut kas "kolosāls", kā teiktu Štokmara kungs. Man pašam tas bus pilnīgi vienalga, ja jūs visus iemetīs cietumā.

Loti pateicos, — Štokmara kungs ierunājās, — jūs esat ārkārtīgi laipns!

—   Ja es saku "jūs visus", — Maikls turpināja, ne acu nepamirkšķinājis, — tad nedomājiet, ka tur ieskaitu arī Ketiju. Viņa vēl ir jauna meitene, un, ja kādam no jums piemīt kaut mazumiņš bruņnieciskuma, tad viņš parūpēsies, lai Ketija tiktu no jusu sabiedrības vaļā. Ja kādam ir māte, māsa vai varbūt līgava, kuru viņš ciena, tad viņam jāpalīdz glābt Ketiju pašai no sevis! Tas ir viss, ko gribēju teikt.

Malberija kungs ar saldo balsi stāvēja pie klavierēm, un viņa resnie pirksti, slīdēdami pa taustiņiem, izvilināja no tām kādu skumju melodiju.

—   Tagad mēs dziedāsim 847. āriju no dziesmu krājuma, — viņš teica. Šie vārdi izraisīja skalus smieklus, un Maikls Preterstons izgāja no istabas. Godbijīgā attālumā pulkvedis viņam sekoja un brīvi uzelpoja tikai tad, kad bija izlaidis nelūgto viesi un aizslēdzis durvis.

—  Kur ir Ketija?

—   Tīrās muļķības, — norūca vecākais Štokmars, — vina uzkāpa augštāvā, lai iedzītu tam Preterstonam bailes.

Kad Maikls atvadījās no kolēģiem "Noziedznieku ielas" otrā pusē, nakts klusumā pēkšņi atskanēja spalgs troksnis, kas gandrīz vai nobiedēja viņus. Tas sākās kā šausmu kliedziens, tad kļuva aizvien klusāks un klu sāks, līdz izdzisa kā čuksts.

—  Kas tas bija? — dežurants iztrūcies jautāja.

Maikls pakasīja zodu.

—  Laikam pulkvedim bija uznākusi histērijas lēkme, — viņš aukstasinīgi secināja. Un tomēr šis troksnis lika viņam padomāt.

10

Kad uniformēts policists pasniedza Maiklam Ralfa Sapsona vizītkarti, detektīvs izbrīnījies uzrauca uzacis.

—  Pie joda, ko viņam vajag?

Policists neko neatbildēja, jo nespēja lasīt citu domas, turklāt nebija ziņkārīgs.

—  Laidiet viņu iekšā! — Maikls sacīja.

Vīzdegunīgs kā vienmēr, bet ne vairs tik pašpārliecināts, sers Ralfs ienāca Maikla kabinetā Skotlendjardā.

—  ļūs droši vien esat pārsteigts par manu vizīti? viņš jautāja.

—  Ja nepieprasīsiet, lai eju kopā ar jums paēst, pret jūsu ierašanos man iebildumu nebūs, — Maikls smaidīdams atbildēja. — Sēdieties, ser Ralf, un izsūdziet savas bēdas! Taču, — viņš piebilda, — ceru, ka jūsu nāciena iemesls nav bēdas.

—   Un tomēr ir, Maikl, — viņa sarunu biedrs iesaucās un uzmanīgi nolika savu filca platmali uz blakuskrēsla. — Divas lietas liek man pamatīgi raizēties, un, tā kā pazīstu jūs kā lāga zēnu un atceros, cik labi vienmēr esat pret mani izturējies…

—    Nerunājiet blēņas! — Maikls labsirdīgi pārtrauca savu apmeklētāju. — Nekad es neesmu īpaši labi pret jums izturējies un nemaz neesmu lāga zēns. Vai jums kas ir pazudis?

—  Gribēju ar jums apspriest divas lietas, — teica • sers Ralfs, kam bija vājība uz gariem ievadiem, — taču tās nav savstarpēji saistītas. Viena no tām nepavisam nevarētu interesēt policiju, un attiecībā uz to man ir vajadzīgs tikai jūsu draudzīgs padoms. Vai jūs nepazīstat kņazi Baševsku?

—  Nē, man nav gods pazīt šo augstdzimušo personu.

—  Viņas vīrs ir kņazs Dmitrijs, kam Polijā pieder daudz zemes.

Maikls pašūpoja galvu.

—   Es iepazinos ar viņu Parīzē, — sers Ralfs paskaidroja.

—  Un ko viņa ir izdarījusi? Nozagusi jums pulksteni? — Maikls vaicāja.

—  Kāds absurds! — apmeklētājs dusmīgi iesaucās. — Es taču jums teicu, ka viņa ir pasakaini bagāta

kņaze. Pēc sastrīdēšanās ar viru atbraukusi uz Londonu. Mēs ļoti bieži tikāmies, bet, kad vakar iegāju pie kņazes, lai aicinātu uz kopīgu pastaigu, izrādījās, ka viņa ir pametusi savu dzīvokli, neatstādama pat paskaidrojuma vēstuli. Turklāt līdz pēdējam pensam ir nokārtojusi īres maksu par šo mēbelēto savrupmāju un pati pazudusi bez vēsts…

—   Droši vien atgriezās pie vīra, — Maikls izteica savas domas. — Tas ir pilnīgi iespējams. Jādomā, ka kņaze tikai tad atkal parādīsies jusu redzeslokā, kad avīzēs bus ziņots par viņas šķiršanos.

Nomāktais sers Ralfs pašūpoja galvu.

—  Ja es būtu zinājis, ka jūs tā uztversiet šo lietu, tad nemaz nebūtu pie jums nācis, — viņš aizvainots sacīja. —Tur slēpjas pavisam kas cits. Es tikai gribēju šai dāmai kaut kā palīdzēt, jo viņa bija tik laipna un uzticējās man.

—   Vai man jāpalīdz viņu sameklēt? — detektīvs pārsteigts jautāja.

>r — Nē, nebūt ne, — sers Ralfs iebilda. — Šim notikumam bija neticamas sekas, kuru sakarā es vēlētos uzzināt jūsu domas. Šorīt būdams pilsētā, satiku kādu draugu, kas vēlējās kopā ar mani ieturēt maltīti. Līdz tam laikam man šis tas vēl bija darāms. Pulkstenis rādīja bez desmit minūtēm viens. Tā kā manā rīcībā tobrīd nebija sava automobiļa, sāku meklēt taksometru, bet, lietainā laika dē| to neatradis, nolēmu braukt ar metro.

—   Ahā! Tikai tagad tas notikums īsti sākas! — Maikls izsaucās.

—   Nu, vārdu sakot, — sers Ralfs turpināja, — es aizbraucu uz Oksfordas staciju un tur pārsēdos vilcienā, kuram vajadzēja mani aizvest uz vajadzīgo vietu. Un tad sākās mans piedzīvojums, — viņš zīmīgi paskaidroja. '— Nostājies uz paceļamajām kāpnēm, redzēju, ka otrā pusē mana kņaze nokāpj no tām.

—   Nu un? — Maikls jautāja, vēl arvien nevarēdams uztvert lietas būtību.

—   Turklāt viņa bija ģērbusies pavisam vienkārši, gandrīz vai nabadzīgi, — sers Ralfs skaidroja tālāk.

—   Es sveicināju kņazi, bet viņa paraudzījās uz mani tā, it kā redzētu pirmoreiz mūžā.

—    Droši vien būsiet kļūdījies, — Preterstons sacīja.

—  Nē, varu zvērēt, ka tā bija viņa, — sers Ralfs neatlaidās. — Es nevarēju kļūdīties, jo viņai tieši zem labās auss ir dzimumzīmīte, kuru uzreiz pamanīju…

—    Ko? — Maikls, piepeši ieinteresēts, vaicāja.

—  Viņai ir dzimumzīmīte tieši zem labās auss, lielas tumšpelēkas acis, skaisti uzacu loki, burvīga lūpu līnija un apaļš zods, vai ne?

—  Pilnīgi pareizi! Vai tad arī jūs viņu pazīstat? — sers Ralfs brīnīdamies iesaucās.

—  Vai es viņu pazīstu? — Maikls pārjautāja. — Bet, lūdzu, izstāstiet man vēlreiz visu to notikumu ar kņazi! Kad un kādos apstākļos jūs iepazināties?

—  Vispirms Parīzē. Ar viņu mani reiz iepazīstināja operā, — sers Ralfs pacietīgi stāstīja. — Atklāti sakot, es to gan neatcerējos, iekams viņa pati man nepateica.

—   Ahā, nu mēs nonākam pie lietas būtības! —

Maikls bilda. — Kad viņa jums ieminējās par šo pirmo sastapšanos?

Sers Ralfs pastāstīja par automobiļa sabojāšanos.

—  Saprotu, — Maikls teica, — viņa to visu tika izkārtojusi tieši jūsu mājas priekšā, turklāt šī sieviete bija tik labi ģērbusies, ka jūs nevarējāt neizrādīt viņai viesmīlību? Ak, Ketij, Ketij! — Viņš nogrozīja galvu.

—   Ketija? — augstmanis apstulbis jautāja. — Dieva dēl, ko jūs ar to domājat?

—  Esmu spiests lugt, lai jus man sīki pastāstītu par visām reizēm, kad tikāties ar šo dāmu, — Maikls teica, palaidis gar ausīm apmeklētāja jautājumu. — Vai viņa interesējās par finansiāliem darījumiem?

—   Nē, jūs maldāties! No tirdzniecības viņa neko lielu nesaprata. Jus, protams, domājat, ka tā ir bijusi afēriste? Tādā gadījumā esat uz nepareiza cc|a! Kad saruna nejauši skāra darījumus, man loti bieži vajadzēja viņai daudz ko paskaidrot.

Maikls pieliecās seram Ralfam klāt un, gluži kā pūcīgam bērnam, iesita pa roku.

—  Ko tad jūs, vieglprātīgo cilvēk, viņai paskaidrojāt?

Neko noteiktu no sera Ralfa viņš neizdibināja. Atbalstījis galvu plaukstās, Maikls sēdēja pie sava rakstāmgalda, un viņa domas drudžaini darbojās.

Vispirms lords Flenborugs, tad Boltovers un beidzot Ralfs Sapsons! Ko tas viss varētu nozīmēt?

—  Vai jums ir darījumu sakari ar Flenborugu? — detektīvs noprasīja.

—  Ko jūs ar to gribat teikt? — Ralfs uzmanīgi iejautājās.

— Vai jūs esat līdzdalībnieki vienos un tais pašos uzņēmumos?

—   Pats par sevi saprotams! — sers Ralfs iesaucās.

—  Jums taču ir zināmi mūsu uzņēmumi.

—  Hm, tā tad nu būtu viena lieta, — Maikls teica, citus paskaidrojumus no sera Ralfa nesagaidījis. — Bet kāda ir otra?

Par to runāt seram Ralfam acīmredzot bija grūtāk.

—  Tas, Maikl, ir kaut kas loti delikāts, — viņš sacīja,

—  jo runa būs par manu godu.

— Tā, tā, — Maikls līdzjūtīgi un tomēr mazliet automātiski novilka, jo viņa domas patlaban aizņēma daudz svarīgāki jautājumi nekā sera Ralfa gods.

— Apdraudēts ir ari tā cilvēka gods, kuru mēs abi tik loti cienām, — sers Ralfs samulsis turpināja. — Maikl, esmu saderinājies ar Moju, un to zina tikai tuvākie mūsu ģimeņu locekli. Pēdējā laikā neesmu redzējis Moju tik bieži, kā būtu to vēlējies, taču biju arī loti aizņemts.

—  Es saprotu, — Maikls piekrita. — Jūs man jau pastāstījāt par kņazi.

— Nu, jūs taču esat augstāko aprindu cilvēks, — sers Ralfs, piepeši nosarcis, sacīja. — Jūs to sapratīsiet. Katrā ziņā es gribēju teikt, — viņš beidzot izgrūda,

—  ka Moja vazājas apkārt!

—  Vazājas apkārt? — Maikls pārsteigts pārjautāja.

—  Kur un ar ko?

—  Viņa ik dienas satiekas ar šo cilvēku Haidparkā, viņi kopīgi pastaigājas, un viņš glezno brīvā dabā, — sers Ralfs aizgūtnēm stāstīja. — Es vēl neesmu to teicis

Flenborugam, bet uzskatu šādu izturēšanos par riebīgu.

—  Ja jūs ar vārdiem "vazājas apkārt" saprotat to, ka Moja ir uzsākusi vieglu flirtu, tad man jāpiekrīt, ka tas jums ir loti nepatīkami. Tā kā jūs skaidri nezināt, kur vienā vai otrā brīdī atrodas jūsu līgava, tad jūs un knaze negaidot varat viņu satikt, un tas, bez šaubām, būtu tikpat nepatīkami! Jā, Moja tiešām rīkojas loti neapdomīgi. Kas tad īsti ir viņas draugs?

—  Kāds riebīgs mākslinieks, — sers Ralfs dusmīgi izsaucās, — cilvēks, kas nesen bija izstādījis derdzīgas gleznas. Esmu pārliecināts, ka viņš ir pliks kā baznīcas žurka, jo izskatās noplucis. Pats savām acīm redzēju, cik bezkaunīgi viņš pret Moju izturas! Bet Moja jutās lieliski!

—   Vai tad viņš sita viņu? Kā izpaužas šī bezkaunība? — Maikls gurdā balsī apvaicājās.

Viņam bija apnikusi šī saruna. Detektīvs vēlējās palikt viens, lai mierīgi varētu apdomāt visu par "kņazes" gaitām.

— Viņš kompromitē Moju, — Ralfs uztraucās, — tur viņas roku savējā un, visiem dzirdot, sauc viņu par "bērnu"! Tā ir nejēdzība!

—  Neraizējieties par Moju, — Maikls teica, — viņa nedarīs neko tādu, kas neklājas.

—   Viņai pieder diezgan prāvs personiskais kapitāls! — Ralfs uzsvēra.

—  Dīvaini, ka jūs patlaban domājat par naudu! Es tikai gribēju sacīt, ka viņa neapkaunos sevi. Ralf, viņa ir pārāk gudra, lai tā darītu, un diez vai šī aizraušanās viņai kaitēs!

—   Bet, jupis parāvis, es taču arī esmu! — Ralfs nikni iesaucās.

—   Es teicu "aizraušanās", — Maikls iebilda, uzsvērdams pēdējo vārdu. — Jums nav aizraušanās, jūs esat lietišķs cilvēks!

Tomēr tas seru Ralfu nenomierināja.

—  Varbūt jūs varētu aprunāties ar Moju… — viņš ierosināja.

—    Ja tiktu noniecinātas visas manas garīgās un fiziskās īpašības, es atstātu kaujas lauku, — Maikls stingri noteica. — Nē, Ralf, ar savām mīlas dēkām jums jātiek galā bez policijas palīdzības. — (Seram Ralfam seja noraustījās.) — Turklāt es Moju pārāk maz pazīstu, lai dotu viņai padomus intīmos jautājumos. Tikai vienu reizi esmu viņu bildinājis, un tas nedod man tiesības ielauzties viņas dvēselē. Es vēlos uzdot jums vēl kādu jautājumu, — viņš teica, kad sers Ralfs jau gatavojās atvadīties, — vai kņaze jūs neiztaujāja par kādu banku, ar kuru jums ir darījuma sakari?

—  Nē, to gan ne, — sers Ralfs atbildēja. — Jums ir maldīgs priekšstats par šo dāmu, vismaz es tā domāju.

Jūs tā domājat! — Maikls nicīgi iesaucās, pavadīdams viņu līdz durvīm.

11

Sers Ralfs un Maikls, satraukušies ne pa jokam, būtu saņēmuši nepieciešamos paskaidrojumus, ja svētdienas rītā kādā Londonas stacijā būtu redzējuši, cik nepacietīgi Alfons Blekstons vēroja stacijas pulksteņa rādītāju, kas arvien vairāk un vairāk tuvojās devītajai stundai.

Konduktors jau vēra ciet vagonu durvis, kad uz perona aizelsusies uzskrēja Moja.

Alfons Blekstona kungs iestūma viņu tukšā pirmās klases vagonā un pats ielēca tajā, kad vilciens jau sāka kustēties.

—  Nākamais vilciens iet tikai pēc trim stundām, — viņš cieti pateica.

—  Svarīgi ir tas, ka tomēr esam tikuši uz šo, — viņa iebilda. — Vai jums viss ir līdzi?

Moja atskatījās, ar acīm meklēdama krāsu kasti un statīvu.

—  Šodien man nekā nav līdzi, — viņš vaļsirdīgi atzinās.

—  Kā tad jūs gleznosiet?

—   Šodien man nemaz negribas gleznot, diena ir pārāk skaista, lai to darītu!

Viņa paraudzījās uz Blekstonu un iesmējās, bet tad pēkšņi kļuva nopietna.

—   Jūs nekad nekļūsiet par īstu mākslinieku. Uz kurieni mēs šodien braucam?

—   Uz Meidstonu. Tur ir loti skaista daba. Esmu pasūtījis automobili, tas gaidīs mūs pie stacijas. Varbūt apskatīsim visu Saseksu, bet pusdienas ēdīsim Sauthemptonā.

—  Tikai ne Sauthemptonā! — Moja strauji sacīja. — Tur šodien būs mans tēvs.

Viņa tīšuprāt noklusēja, ka arī sers Ralfs pošas uz turieni.

—  Jūs esat tā kā uzcirties, — Moja secināja, aplūkodama vinu. — Pat bārdu esat nodzinis! Ar katru dienu jūs kļūstat arvien mazāk līdzīgs māksliniekam!

Viņš jauneklīgi un līksmi iesmējās un, uzlicis kājas uz pretējā sēdekļa, iebāza roku kabatā. Juzdamās gandriz vai svētlaimīga, Moja vēroja, ka viņš izņem koši dzeltenu kārbiņu, kurā bija piecdesmit vislētākās cigaretes.

—  Vai jums tās tīk? — vina ievaicājās.

—  Šie dzeltenie salmi? Jā, tomēr!

— Jūs neesat sevišķi izvēlīgs? — Moja pajokoja. — Kāpēc. .. — viņa iesāka, bet tad pilnīgi bez iemesla ieminējās par govi, kas bija redzama pa logu.

—  Kāpēc es nesmēķēju ar briljantiem rotātā dzintara iemutī iespraustus "Maxsinopolus"? — viņš jautāja. — Tāpēc, ka esmu nabaga gleznotājs, mazā Moja, un ar pūlēm nopelnu naudu iztikai. Lai es varētu atļauties šo izbraukumu, man visu nedēlu bija jākrāj šiliņš pie šiliņa.

—  Ak Dievs! — viņa iesaucās. — Esmu gan es nesaprātīga! Lūdzu, piedodiet man!

—   Labprāt, — gleznotājs atbildēja, — ja vien jūs vienmēr atcerēsieties, ka es esmu gaužām nabadzīgs, bet jūs — pasakaini bagāta.

—  Kāpēc?

—  Mēs tiekamies loti reti un vēl retāk varam atļauties šādus izbraukumus.

—  Kāds tam sakars ar naudu? — viņa nomurmināja.

Šī saruna piepeši sāka viņu mocīt. Meitene gan sarka, gan bālēja, sirds viņai strauji pukstēja. Viņa izjuta kaut ko jaunu.

Viņš neko neatbildēja. Viņa roka kaisli apņēma Mojas vidukli, un, iekams viņa paguva saprast, kas notiek, mākslinieka lūpas pieplaka pie viņas mutes.

Sers Rall's un lords Flenborugs ieradās Sauthemptonā, lai apspriestos ar šīs pilsētas augstāko vadību. Banketa laikā tika teiktas daudzas runas. Sers Ralfs izcēlās ar to, ka salīdzināja gaidāmo Austrālijas un Āfrikas sabiedrības pasažieru kuģa pienākšanu ar Odiseja atgriešanos. Drīz vien tika saņemta telegramma ar ziņu, ka tas jau tuvojas.

Savu sievu pavadībā vairāki žurnālisti un direktori, kas bija atbraukuši no Londonas, lai piedalītos šais svinībās, tika aizvesti uz dokiem, kur visi sajūsminājās par jauno izgudrojumu. Vispārēju ievērību saistīja divi pavisam jauni vagoni, par kuru augsto kvalitāti sers Ralfs pastāstīja dažiem tuvākajiem kolēģiem. "Ugunsdroši skapji uz riteņiem" — tā tik tiešām varēja dēvēt šos vagonus.

—  Lords Flenborugs laikam neiebildīs, ja es jums pateikšu, — sers Ralfs uzrunāja nelielu grupu klausītāju, — ka šovakar šais vagonos tiks transportētas divdesmit tonnas stieņu zelta.

—  Cik liela ir to vērtība? — apjautājās kāds ieinteresēts klausītājs.

—   2 867 200 mārciņu, — sers Ralfs lepni atbildēja, — un tas atbilst visu lorda Flenboruga zeltraktuvju pusgada apgrozījumam.

Direktori pauda savu sajūsmu atzinīgos čukstos.

Turpat atradās arī vairākas svešas personas, kuras nebija aicinātas uz šīm viesībām. Viena no tām — tumšmatis, kas izskatījās pēc ārzemnieka, kādu gaidīja netālu no dokiem. Pie viņa piegāja bāls, neglīts kungs.

—  Velti esam tā pūlējušies! — viņš nočukstēja.

—  Kā tā? — tikpat klusu atjautāja otrs.

—  Nav iespējams uzpirkt ne mašīnistu, ne kurinātāju. Tie ir divi veci vīri, kuri jau ilgus gadus strādā šai akciju sabiedrībā.

—  Ceru, ka bijāt piesardzīgs?

Bālais cilvēks pamāja.

—  Ar mašīnistu es runāju tik skaidri, cik vien varēdams, — viņš teica. — Uzzināju, ka mašīnistam ir dēls, kas dien armijā Indijā. Šai sakarā es ātri sadraudzējos ar veco savādnieku, jo sameloju, ka esmu ticies ar vina atvasi. Taču diemžēl vinu nevar uzpirkt, Gregorij.

—  Es aprunāšos ar Ketiju pa tālruni, — Gregorijs čukstus sacīja, — varbūt mums tomēr izdosies vilcienu apturēt bez nevēlamas šaudīšanās. Astoņos tiksimies te ar Kuninghemu. Vai jau redzējāt to vilcienu?

—  Diemžēl nevarēju diez cik tuvu tam piekļūt, jo nupat tur ieradās sers Ralfs ar saviem viesiem.

Tai laikā sers Ralfs rādīja viesiem lielu lokomotīvi, kurai vajadzēja aizvest vagonus uz Londonu un pie kuras rīkojās kāds strādnieks, lai piestiprinātu trešo zaļo lukturi.

Kad viesi bija aizbraukuši, sers Ralfs un lords Flenborugs devās uz mazu viesnīcu dzelzceļa stacijas tuvumā, lai pavadītu tur trīs garlaicīgas svētdienas stundas — no diviem līdz pieciem, jo viņi bija apsolījuši pagaidīt, līdz ierodas "Charter Queen".

Lordu Flenborugu, kas istabā bija iesnaudies, ap trijiem pamodināja sers Ralfs.

—  Vai arī jūs tādu saņēmāt? — viņš jautāja, rādīdams lordam telegrammu.

—  Telegrammu? Nē! Kādu? — lords Flenborugs izbijies vaicāja.

—  Lasiet!

Telegrammu bija parakstījis Maikls, un tās saturs bija šāds:

"Noticis vienlaicīgs mēģinājums uzlauzt Jūsu Austrālijas un Āfrikas kuģniecības biroja tērauda istabu un Flenboruga seifu viņa kalnrūpniecības uzņēmuma galvenajā kantorī. Neviens no šiem mēģinājumiem nav izdevies, kaut arī abas durvis ir uzspridzinātas. Apstiprinājums sekos pa telefonu."

Lords Flenborugs, muti vaļā, paraudzījās uz savu draugu.

—  Tas tomēr ir liktenīgi, — viņš teica.

—  Es pasutīju specialvilcienu, kas nekavējoties nogādās mūs Londonā. Mums tikai jāsagaida apstiprinājums pa telefonu.

Pēc desmit minūtēm notika saruna ar Maiklu.

—   Abas durvis ir uzspridzinātas, — viņš apstiprināja, — bet šķiet, ka nekas nav nozagts. Katrā ziņā būs labāk, ja atbrauksiet paši.

—  Tas ir pavisam nelaikā, — sers Ralfs sacīja, nolikdams klausuli, — jo mūsu speciālvilciena mašīnistam vajadzēja vest mūsu zelta kravu.

Instruējuši dzelzceļa uzraugu, viņi iekāpa speciālvilcienā un aiztraucās uz ziemeļiem…

Šai svētdienas rītā Maiklam gadījās ne mazums raižu. Rītausmā vinu uzmodināja telefona zvans, bet izrādījās, ka tas ir bijis nepareizs savienojums. Kaut gan detektīvs mēdza celties divas stundas vēlāk, viņš tomēr nomazgājās, apģērbās un, netraucējis sulaini, pats uzvārīja sev kafiju.

Pirmie saules stari sveica Maiklu, kad viņš izgāja vēl tukšajā ielā. Nekāda noteikta mērķa viņam nebija, viņš vēlējās tikai mazliet pastaigāties, tāpēc, pa ceļam nopircis avīzi, devās uz Haidparku.

Maikls apsēdās uz sola, apsedza ceļgalus ar mēteļa stūri, jo laiks bija diezgan drēgns, un sāka lasīt laikrakstu. Piepeši kāds klusu nosauca viņa vārdu. Detektīvs pietrūkās kājās.

— Te tev nu bija, Ketij! Vai tiešām esat bezpajumtniece?

Dažus solus no viņa stāvēja meitene, un viņas sejā bija dīvaina izteiksme.

—  Esmu pārliecināta, ka pats liktenis mani ir atvedis šurp, — viņa teica. — Apsēdieties, Maikl, un stāstiet!

Viņa pat nepieminēja detektīva neseno visai nelaipno izturēšanos.

—  Vai jūs sekojāt man?

—  Nē, es taču teicu, ka tas ir likteņa pirksts. Man nenāca miegs, un es ar automobili atbraucu šurp.

—  Nu, bet kā klājas knazei Baševskai? — viņš jautāja, apsēzdamies Ketijai līdzās.

—  Knazei…?

—  Baševskai. Nabaga Ralfs! Cik nejauki jūs vigu izmuļķojāt!

Meitene paliecās uz priekšu, palika roku zem zoda un ar elkoni atbalstījās uz sakrustotajām kājām.

—  Dažreiz jūs mani biedējat, — Ketija teica. — Nespēju saprast, vai tiešām esat tik gudrs vai jums ir tikai apbrīnojama atmina!

—  Man ir gan viens, gan otrs! — detektīvs atbildēja.

—  Pastāstiet man kaut ko par saviem īpašumiem Urālu kalnos!

—  Polijā, — viņa pārlaboja.

—  Tur, protams, atrodas jūsu raktuves?

—   Man nav raktuvju, — vina mierīgi atbildēja.

—  Vai tiešām jūs brīnītos, ja es pateiktu, ka man Polijā pieder muiža?

—  Nekas, ko jūs sakāt, nespēj mani pārsteigt. Vienīgais izņēmums varētu būt jūsu paziņojums, ka esat nolēmusi turpmāk cienīt īpašumtiesības.

Viņš salocīja avīzi un iemeta to no stieplēm pītā atkritumu grozā. Draiski smaidīdama, Ketija vēroja katru detektīva kustību.

—  Cik kārtīgs jūs esat! — viņa bilda. — Kā gan ir iespējams vienmēr būt tādam kārtības sargam un pat pakļauties garlaicīgajiem šā parka noteikumiem!

—   Šā vai tā mēs visi pakļaujamies kādiem noteikumiem, — viņš zīmīgi atbildēja.

—  Esat gan jūs savādnieks! — Ketija iesmējās.

Vai jūs, kņaze, man labāk nepateiktu, kāpēc esat tik vieglprātīga?

—  Nesauciet mani par kņazi!

—  Tādā gadījumā sakiet man, muižnieces kundze, kas jums ir padomā attiecībā uz Ralfu? Starp citu, jus esat viņu apbūrusi. Tovakar, kad satikāties, bijāt nolēmusi nežēlīgi ievainot viņu. Vai jūsu šāviens trāpīja mērķī?

—  Jā, es neaizšāvu garām, — viņa apstiprināja.

Viņam likās, ka Ketija tagad nav tik pašpārliecināta kā parasti, un to Maikls pateica viņai.

Acīmredzot esat pārpūlējusies, lusu ārsts droši vien ieteiktu jums neatlauties vairāk kā vienu noziegumu mēnesī!

Jus tiešām esat savādnieks! — viņa atkārtoja.

—  Jūs, protams, nevēlaties izsūdzēt grēkus un, lejot asaras, atvieglot savu meitenes sirdi man pie krūtīm?

Nē, — viņa kategoriski iebilda, — neko tādu es nevaru ciest. Taču kaut ko gan es jums pateikšu, — Ketija turpināja, skatīdamās viņam tieši sejā. — Patlaban mēs esam uzsākuši lielāko no visiem saviem noziegumiem. Vai gribat zināt, kāpēc man bija vajadzīga sekretāres vieta pie Flenboruga un kāpēc es noņēmos ar šo derdzīgo Ralfu Sapsonu? Viņi abi ir mani upuri. Teikšu pat vairāk, — mazliet padomājusi, viņa piebilda. — Lai es varētu būt pārliecināta par sava plāna izdošanos, izkārtoju tā, ka abi kungi šai jaukajā rītā izbrauca no Londonas. Tas ir viss, ko varu jums teikt, Maikl.

—  Jūs esat gluži kā romāns turpinājumos — pārtraucat stāstījumu visaizraujošākajās vietās, viņš sūrojās.

Maikls it kā ieurbās viņā ar savu gudro, pelēko acu skatienu, taču viņa ne aci nepamirkšķināja.

—   Es loti vēlētos, kaut jus nebūtu iejaukta… viņš sacīja.

—  Kur? — Ketija jautāja.

—  Šai tumšajā lietā, — viņš paskaidroja. — Jā, es loti vēlētos, kaut jūs tur nepiedalītos.

—   Varbūt es tomēr kādā jaukā dienā klušu par krietnu meiteni, un tad jūs varēsiet man palīdzēt, sagādājot darbu par dažām mārciņām nedēlā. Manā personā jūs, Maikl, iegūtu ideālu sekretāri, jo vārda pēc es pazīstu visus pasaules noziedzniekus. Tad jus varētu mest pie malas pirkstu nospiedumu laboratoriju un visu uzticēt Kctijai. Padomājiet, kas notiktu, ja es pēkšņi kādam pateiktu, ka esmu bijusi loti slikta, bet tagad vēlos kļūt godīga, lūgtu palīdzību, stāstītu, ka man nav naudas, taču ir laba sirds… Ticiet vai neticiet, Maikl, vispirms man liktu zāģēt malku, pēc tam pagādātu vietiņu kādā sirdsšķīstā ģimenē, kur tikai retu reizi es drīkstētu baudīt brīvību. Kā redzat, Maikl, pat godīgu dzīvi var sākt tikai tad, ja kalpo pasaules varenajiem. Māju taču nesāk būvēt no jumta. Es neieredzu godīgos cilvēkus.

Maikls pamāja ar galvu.

—   Es arī ne, — viņš teica, — bet tikai tādā gadījumā, ja tas godīgums ir ārišķīgs; ar godīgumu taču nav savienojama ņirgāšanās un cietsirdība. Es,

piemēram, šai ziņā nemaz neesmu ne godīgs, ne labs.

— Turpretī es esmu nelabojami slikta, vai ne? — viņa jautāja pīlei, kas gāzelēdamās gāja viņiem garām.

Viņš iesmējās, bet tūlīt atkal kļuva nopietns.

—  ūsu grēksūdze nostāda mani loti grūtā stāvoklī. Tā kā esat sieviete, es nedrīkstu domāt, ka jūs būtu mele, bet, no otras puses, jūs esat noziedzniece, un es nedrīkstu ticēt jūsu vārdiem. Es pietiekami labi pazīstu jūsu darbošanās veidu un zinu, ka noziegumu īstenošanā jums nemaz nav jābūt klāt, tāpēc jūsu apcietināšana man neko daudz nedotu.

—  Nabaga Maikls! — viņa pazobojās.

—  Nabaga Ketija! — viņš teica, un meitene saprata viņa vārdu īsto jēgu. — Nevajag laist to pār galvu, Ketij! Agrāk vai vēlāk jūs tomēr tiksiet apcietināta. Padomājiet par to, ko tas nozīmē! Padomājiet par drausmīgo dzīvi cietumā, kur katra minūte šķiet kā stunda, bet katra stunda — kā mūžība! Padomājiet par netīro darbu, kuru jums liks darīt: mazgāt grīdas un veļu, šūt maisus. Katru svētdienu bez žēlastības tiksiet dzīta uz baznīcu, cietuma uzraugi uzmāksies jums… Padomājiet par visu to!

—   Es padarīšu sev galu, iekams kaut kas tāds notiks ar mani, — Ketija sacīja. — Es zinu, ka jūs, Maikl Preterston, vēlat man labu, bet ne jūs, ne kāds cits nepiespiedīs mani domāt citādi, nekā es domāju tagad. Neviens nespēs mainīt manu pasaules uzskatu, jo esmu nelokāma, — viņa teica, uzlikdama savu balto roku uz krūtīm un lūkodamās detektīvā smaidošām acīm. — Nabaga Maikl! Padomājiet par visām tām iespējām, kuras man bija, ja es būtu gribējusi dzīvot citādi! Es varēju apprecēt seru Ralfu un spēlēties ar vinu, kā vien tīk. Daudz netrūka, ka arī Flenborugs būtu mani bildinājis. Viņš ir loti sentimentāls, vai jūs to zinājāt?

—   Visi tie, kurus moka kunga darbības traucējumi, lēkmju starplaikā top sentimentāli, — Maikls sacīja, sniegdams meitenei roku, lai palīdzētu viņai piecelties, bet tas bija pilnīgi lieki.

Vini kopā izgāja no parka. Ketijas mazais mersedess bez šofera stāvēja pie vārtiem. Maikls viņas vietā iedarbināja motoru.

—  Palieciet sveiks, Maikl! — vina teica.

—  Uz redzēšanos, — Maikls atbildēja, — mēs laikam tiksimies tikai tiesas zālē.

—  Vai Flenborugs apsolījās atbraukt?

—  Viņš jau ir ceļā, — Maikls atbildēja.

—  Vai zināt, kas man iešāvās prātā? — Smits, brīdi klusējis, teica. — Manuprāt, tas viss ir sarīkots tādēļ, lai mūs maldinātu.

Izdzirdis šos sava šefa vārdus, Maikls atcerējās Ketijas sacīto, ka sers Ralfs un lords Flenborugs no Londonas ir izbraukuši.

—  Domāju, ka aiz visa tā slēpjas kaut kas cits, — Smits turpināja, — sapulciniet visus mūsu rezerves spēkus, Maikl!

Maikls bija priecīgs par šo pavēli, ko viņš jau bija gaidījis, un tūlīt parūpējās, lai visi brīvie detektīvi nekavējoties ierastos Skotlendjardā.

12

Par spīti rūpēm, kas tosvētdien māca tik daudzus cilvēkus, divi jaunieši bija bezgala laimīgi. Šo laimi nespēja aptumšot pat Alfona vadītais grabošais automobilis.

Kopš tā brīža, kad Moja atbrīvojās no jaunekļa skavām, viņi jutās kā septītajās debesīs, kaut arī netika pārmijuši ne vārda par mīlestību. Viņu laime bija tik liela, ka pat bojātā benzīntvertne un tas, ka cilindri nedarbojās, kā vajag, likās tīrais sīkums.

Trūcīgās pusdienas, kuras viņi kāri notiesāja Meidstonā, abiem šķita lieliskas.

Ainavu, kas pavērās viņu priekšā, jaunieši skatīja kā caur zelta šķidrautu, un viņi nedzirdēja neko citu, tikai putnu dziesmas vien. Kad rietumu pusē sāka milzt mākoņi un dzestrs vējiņš centās viņiem atgādināt, ka maija diena tuvojas beigām, viņu skatieni nemanīja mākoņus un kaistošā miesa nejuta auksto vēju.

Ar pūlēm uzbraucis līdz kādai ielai krietni augstu, Alfons apturēja automobili un izgāja uz ceļa, kura galā bija redzama dzelzceļa pārbrauktuve, bet aiz tās — kalns.

—  Vai šī nav brīnišķīga vieta gleznošanai? — Moja jautāja.

—  Labāk šodien nerunāsim par mākslu! — Alfons lūdza, saviebis seju. — Runāsim par citām estētiskām lietām, piemēram, par tēju un krabjiem.

Viņa skali iesmējās par šo ne visai asprātīgo joku, bet tad nopietni pavaicāja:

—  Kas nu būs?

—  Būs? Ar ko? — viņš pārsteigts atjautāja.

—  Ar mums, — viņa paskaidroja.

Alfons saņēma viņas rokas.

^ — Es kļūšu traki bagāts.

—  Vai tiku tev stāstījusi, ka esmu saderināta? — pēc ilgāka klusuma brīža Moja bailīgi ieprasījās.

—   Kā pa miglu atceros, ka kaut ko tādu tu man teici, — viņš atbildēja.

—   Tiešām? — viņa sacīja, izjuzdama atvieglojumu. — Man bija tāds iespaids, ka…

—   Ja tu arī neesi man to teikusi, es taču redzēju tavu gredzenu… — viņš paskaidroja.

Moja nosarka, jo jau pēc viņu otrās tikšanās gredzenu bija noņēmusi un vairs nevalkāja.

—  Es, šķiet, esmu tev darījis zināmu, ka man ir tikai trīssimt mārciņu liels gada ienākums, — viņš teica.

—  Tu man skaidri un gaiši pateici, ka tev neesot galīgi nekā, — Moja viņu stingri pārtrauca. — Manuprāt, trīssimt mārciņu liels gada ienākums ir gluži pieklājīga summa.

—  Bagātajiem gan, bet ne nabagajiem.

—  Ar tādu ienākumu daudz ko var uzsākt, — viņa domīgi sacīja. — Bet ko lai es daru ar savu naudu? Nevaru taču to mest prom!

—   Tev nekas nav jādara, — viņš apņēmīgi teica. — Tikai tad, kad manas trīssimt mārciņas būs pārvērtušās par desmit tūkstošiem, mēs kaut ko uzsāksim.

Moja jautri iesmējās, rotaļādamās ar viņa pulksteņķēdi.

ļau otrreiz šai dienā Alfons apskāva meiteni un, mazliet pacēlis viņas seju, noskūpstīja viņu.

—  Nu, bet tagad vajadzētu iedzert tēju! — Alfons lietišķi noteica, palīdzēdams viņai iekāpt automobilī.

Viņš apsēdās pie stūres, iedarbināja motoru, un mašīna noraustījusies sāka viegli ripot pa ceļu.

—   Cik labi, ka pārbrauktuve ir vaļā, — Alfons teica, kad automobilis jau palielināja ātrumu. — Būtu loti nepatīkami, ja motors atkal sāktu niķoties.

Tai mirklī apdullinošs lokomotīves svilpiens lika viņam atskatīties.

—  Tas laikam ir uz citas līnijas, — viņš satraukts sacīja, satverdams bremzes rokturi. — Pārbrauktuve joprojām ir va|ā, — viņš atviegloti piebilda.

Atkal atskanēja mežonīgs lokomotīves svilpiens — viņi izdzirda rībam tās riteņus. Piecdesmit metru attālumā no barjeras Alfons ieraudzīja tuvojamies vilcienu. Viņš strauji nospieda kājas bremzi, bet tā neklausīja; tikpat ātri viņš parāva rokas bremzi — vecā dzelzs iedžerkstējās, un rokturis nolūza. Neatlika nekas cits kā mēģināt aizsteigties vilcienam priekšā. Viņš nospieda gāzes pedāli, un mašīna aiztraucās…

Šķita, ka automobilis, barjera un vilciens pārvēršas lūžņu kaudzē…

Kad Moja atguva samaņu, viņa redzēja, ka atrodas kādā bedrē, kurā, par laimi, bija mīksta un dūņaina zeme. Alfonam nebija tik loti paveicies; ērkšķains krūms bija viņu gan pasargājis no lieliem sasitumiem, taču saplēsis viņam drēbes, kā arī saskrāpējis seju un rokas. Piecēlies viņš sāka meklēt savu ceļabiedri un tad ieraudzīja meiteni ar mokām rāpjamies ārā no bedres.

Vilciens bija apstājies pie sašķaidītās barjeras un lupatu lēveros sadauzītā automobiļa. Par laimi, tuvojoties pārbrauktuvei, lokomotīve bija samazinājusi ātrumu, citādi abu jauno cilvēku daudzsološā dzīve būtu beigusies visai traģiski.

—  Vai esi ievainots? — Tie bija viņas pirmie vārdi. Moja bija netīra no galvas līdz kājām, pat seja viņai bija apšļakstīta ar dubļiem, un izjukušie mati darīja kopskatu pavisam bēdīgu.

Šā speciālvilciena pasažieri nebija mazāk uztraukušies kā katastrofas upuri.

—   Mēs gandrīz vai saskrējāmies ar kādu automobili, — konduktors paskaidroja.

—  Vai kāds ir nogalināts? — sers Ralfs izbijies jautāja.

—  Nē, ser Ralf, jaunā dāma un jauneklis, kuri bija automobilī, tikuši cauri ar pamatīgu izbīli un dažiem saskrambājumiem.

—  Mums taču jāpainteresējas par viņiem, — lords Flenborugs teica, kāpdams ārā no vilciena.

Uz dažiem mirkļiem viņš gluži vai zaudēja spēju runāt, bet pēc tam šausmās iesaucās:

—  Moja! Moja! Dieva dēļ! Ko tu te dari?

Tikai tagad viņš ieraudzīja mākslinieku, kas galīgi sašļucis stāvēja blakus viņa meitai. Sers Ralfs, kas, muti ieplētis, bija vērojis šo ainu, piepeši sašutis iekliedzās:

—  Ahā, nu es saprotu!

—  Jūs patlaban esat daudz labākā stāvoklī nekā es, — jauneklis paskaidroja, — jo man acī ir iespiedies gabaliņš šīs skaistās ainavas.

Moja piedāvāja viņam savu kabatdrānu.

—  Nevajag, mīļā Moja, — Alfons atteicās. Viņš vēl nenojauta, kas ir šis dižciltīga izskata cilvēks, kurš neatlaidīgi vēroja viņu.

—  Bet, mans mīļais! Tu varēji kļūt akls! — meitene iesaucās.

— Vai neatļausi man pajautāt, — lords Flenborugs sarūgtināts iejaucās, — ko nozīmē šāda izturēšanās?

—  Es jau sen gribēju tevi iepazīstināt ar Blekstona kungu, — Moja atbildēja, gan sarkdama, gan bālēdama. — Fonso, tas ir mans tēvs.

—     Diemžēl es nevaru teikt, ka loti priecājos, jūs redzot, — Fonso sacīja. — Tikai tad, kad būšu izņēmis baļķi no savas acs…

—    Fonso! — saniknotais lords Flenborugs atkārtoja. — Kas īsti ir, ja atļauts jautāt, šis Fonso?

—  Tevi un seru Ralfu tūlīt pārsteigs neliels paziņojums: es un Fonso esam nolēmuši salaulāties, — Moja paskaidroja.

Alfons neizpratnē paraudzījās uz meiteni.

—   Atklāti sakot, vēl neesmu lūdzis tavu roku, viņš iebilda.

Tam nav nekādas nozīmes, — viņa mierīgi pateica. — Tu taču gribi mani, vai ne?

Alfons šausmu pārņemtā tēva un līgavaiņa acu priekšā pievilka Moju sev klāt un cieši apskāva.

Pēc šīs epizodes brauciens uz Londonu izvērtās diezgan neomulīgs. Sers Ralfs sēdēja pieklājīgā attālumā no lorda Flenboruga un stingri noraidīja sava cerētā sievastēva mēģinājumus visu atkal nokārtot. Viņa patmīlība bija loti cietusi, turklāt šis notikums sagādāja viņam finansiālus zaudējumus.

Pirms iebraukšanas Londonā Viņa gaišība vēlējās aprunāties ar meitu.

Viņš atrada jaunos cilvēkus sēžam katru savā kupejas stūrī. Varbūt tie bija dzirdējuši troksni, lordam strauji atverot durvis.

—  Es vēlētos ar tevi parunāt, Moja.

—  Fonso, lūdzu, izej ārā! — viņa sirsnīgi palūdza.

Alfons izgāja gaitenī un aiztaisīja durvis.

—  Nu, Moja, — Viņa gaišība sacīja, piespiezdamies būt laipns, — varbūt tu paskaidrosi savu rīcību?

—   Kā lai to saprot? Vai tu vēlies zināt, kāpēc es precēšos ar Fonso? — viņa jautāja. — Nu, tāpēc, ka mīlu viņu. Kādu gan citu apsvērumu dēl es varētu to vēlēties?

—  Tu runā gluži kā Maikls. Arī viņš butu atbildējis tāpat, — lords Flenborugs dusmīgi piebilda. — Tu taču labi zini, ka esi saderināta ar seru Ralfu.

—  Viņš tikai iedeva man gredzenu un mēs norunājām salaulāties, bet tagad es to vairs nevēlos.

—  Tu nedrīksti to nevēlēties! — viņas tēvs ārdījās. — Nav pieļaujams, ka mana meita apprecētos ar kādu badmiru mākslinieku.

—  Viņš nemaz nav tik nabags, un mēs nolēmām, ka viņš metīs gleznošanu pie malas un sameklēs kādu ienesīgāku nodarbošanos, — Moja iebilda. '

—  Ja tu precēsies ar šo cilvēku, tad vairs nebūsi mana meita, — viņš piedraudēja ar trīcošu pirkstu.

—    Es neatteikšos no viņa, — Moja apņēmīgi sacīja. — Un, tēt, es tevi brīdinu: ja tu slikti izturēsies pret Fonso, es darīšu tāpat ar seru Ralfu.

—  Tas cilvēks tikai tīko pēc tavas naudas, — viņas tēvs vēlreiz mēģināja iebilst. — Diemžēl es nespēju tevi pasargāt no pašas muļķībām.

—  Bet atļauj pavaicāt, ko vēlējās Ralfs?

—  Sers Ralfs pats ir bagāts cilvēks.

—  Un ko viņš dabūtu, ja mani apprecētu?

Lords Flenborugs neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt, zinādams, ka sera Ralfa laulības ar viņa meitu krietni vairotu šā cilvēka bagātību.

—    Pajautā seram Ralfam, vai viņš mani precētu bez pūra, ja es, piemēram, uzdāvinātu savu kapitālu kādai slimnīcai? — Moja palūdza.

—  Esmu pārliecināts, ka arī tad viņš tevi ņemtu par sievu, — lords Flcnborugs atbildēja, atstādams kupeju.

Ejot garām nelaimīgajam jauneklim, lords uzmeta viņam drūmu skatienu un devās pie sera Ralfa. Atklāti sakot, viņš nebija domājis uzdot iepriekš minēto jautājumu, taču kāds barona aizrādījums lika viņam to darīt.

—  Vai jus precētu manu meitu, ja no musu vienošanās nekas neiznāktu?

—  Dieva dēļ, ko jus ar to gribat teikt? — pārsteigtais sers Ralfs jautāja, jo nauda bija tāda lieta, kas spēja viņu izraut no visdziļākās apātijas.

—  Es gribu teikt, — viņa nākamais sievastēvs saminstinājās, — nu, jūs taču mīlat Moju, esat bagāts cilvēks un varētu viņu gluži labi uzturēt arī bez pūra. Ko jūs man atbildēsiet?

T — Pilnīgi izslēgts! — sers Ralfs pikti iesaucās.

—  Saprotu, — lords Flenborugs nomurmināja. — To vēlējās zināt Moja…

Maikls, kas viņu sagaidīja stacijā, uzreiz ievēroja, ka ir noticis kas neparasts. Bet situāciju īsti aptvert viņš sāka tikai tad, kad palīdzēja ar dubļiem notašķītajai Mojai izkāpt no vagona un kad viņai aiz muguras parādījās skrandains un saskrāpēts jauneklis. Pastāstījis lordam Flenborugam un viņa draugam, ka ir izsaukti visi brīvie detektīvi un ka tiem uzdots noskaidrot ielaušanās iemeslu, Maikls pievērsās Mojai.

—  Vai tiešām jūs abi sakāvāties? — viņš jautāja.

—  Tēvs dusmojas par to, ka gribu precēties ar Fonso.

Maikls bija pārsteigts.

—  Vai gribat teikt, ka nelaulāsieties ar seru Ralfu?

—  Jā, tieši to, — viņa apņēmīgi sacīja.

—  Un šis kungs tātad ir Fonso?

Maikls iesmējās tik skali, ka noskanēja visa stacija.

—  Jūs vēl neesat pazīstami. — Moja teica. — Viņš ir ārkārtīgi nabadzīgs, vai nav tiesa, mīļais Fonso?

—  Jā, gaužām nabadzīgs, — jaunais cilvēks apstiprināja, taču šķita, ka šis fakts viņu īpaši neuztrauc.

—   Un jūs gribat ar viņu precēties? — Maikls jautāja Mojai.

—  Protams, — meitene dusmīgi atbildēja. — Nebiju domājusi, ka arī jūs iebildīsiet pret to.

—  Es lai iebilstu? — vēlreiz iesmējies, viņš sirsnīgi noskūpstīja Moju.

—   Iesim kopīgi paēst pusdienas, lai nosvinētu šo notikumu, — Maikls teica. — Steidzieties žiglāk uz mājām, Moja, un sakārtojieties! Redzu, ka jūsu tēvs te ir atstājis jums savu automobili. Pēc stundas tiksimies pie Zebo!

13

14. maijā pulksten 8.30 vakarā tvaikonis "Charter Queen", kura kravnesība bija 8000 tonnu, noenkurojās pie Sauthemptonas dokiem. Uz kuģa atradās vairāk nekā 250 pasažieru. Šoreiz tas bija atvedis ne vien parasto kravu, bet vēl arī 44 800 mārciņas stieņu zelta. Katrs stienis svēra simt mārciņu, un uz tā bija Centrālās zelta ieguves sabiedrības zīmogs.

Pulksten 9.27 ar pasta vilcienu tika nosūtīti dažādi saini un maisi, bet 9.42 visi pasažieri ar speciālvilcienu aizbrauca uz Londonu. Tikai tad īpašajos vagonos tika iekrauti zelta stieni un to skaits pārbaudīts vietējās upju policijas inspektora Morisa kunga uzraudzībā. Iekraušana sākās pulksten 10.17, bet 10.22 tika piekabināta lokomotīve. Tā kā stacijas priekšnieka nez kāpēc nebija klāt (nākamajā rītā viņu atrada ieslēgtu kādā pamestā mājā), ceļa satiksmes inspektors Mesejs deva mašīnistam zīmi, ka var braukt.

—  Vai pazīstat šo ceļu? — inspektors viņam jautāja.

—  Jā gan, inspektora kungs, — mašīnists atbildēja, — loti bieži esmu braucis pa to.

Inspektoru šī atbilde neapmierināja, jo viņš necieta "svešus cilvēkus" savā līnijā. Taču mašīnists un kurinātājs galvenajam uzraugam bija uzrādījuši attiecīgu sera Ralfa vēstuli (vēlāk atklājās, ka tā ir viltota), kurā viņiem tika uzticēts šis vilciens.

Vilciens sāka braukt. Notikumi sāka risināties.

Saskaņā ar iepriekš izstrādāto plānu vilciens tika kontrolēts ik pēc desmit minūtēm. Dzelzceļa uzraugiem visā līnijā bija pavēlēts precīzi atzīmēt caurbraukšanas laiku un tūlīt ziņot par to uz Londonu. Šai līnijā atradās vairāki tuneli.

Laika apstākli bija slikti. Lietus, kas bija sācis līņāt ap sešiem vakarā, kļuva arvien stiprāks un, naktij uznākot, jau gāza kā ar spaiņiem. Sevilas pārmijnieks ziņoja, ka zelta transports tur pabraucis garām pulksten 11.07, to apliecināja arī seši citi pārmijnieki posmā no Tolbridžas līdz Scvilai. Netālu no Tolbridžas, pirms iebraukšanas tunelī, tas samazinājis ātrumu. Vietējais uzraugs, kura namiņš atradās pie pašas dzelzceļa stigas, ziņoja, ka šis vilciens pabraucis garām pulksten 11.32, bet 11.42 tāds pats ziņojums tika saņemts no Ningemas. Pēc tam ziņojumi kārtīgi pienāca no visām stacijām, taču, kad vilciens pēc saraksta neieradās Bolgembērā, nobažījies turienes dzelzceļa uzraugs darīja to zināmu stacijas priekšniekam (tas noskaidrojās tikai vēlākajā tiesas izmeklēšanā).

Nekavējoties divi cilvēki tika nosūtīti pārlūkot dzelzceļa līniju līdz pat iepriekšējai stacijai, taču no vilciena nebija ne miņas — tas bija pazudis, it kā zemē būtu iegrimis, un par to tūlīt tika ziņots uz Londonu.

Posmā starp Kerli Pedoku un Geitfordu (stacijas pirms Bolgembūras) dzelzceļa līnija šķērso sakņu dārzus un — lielu pilsētu tuvumā tas gadās reti — pat kādu ielu, kur barjera tiek iedarbināta ar elektrību no Kerli dzelzceļa uzrauga būdiņas.

Interesantākā bija pārmijnieka Henrija Velisa liecība. Viņš apgalvoja: pēc vilciena aizbraukšanas atkal taisīdams barjeru ciet, esot manījis, ka elektriskais aparāts nav kārtībā. Kad nākamajā rītā gribējis barjeru atvērt, lai palaistu garām preču vilcienu, izrādījies, ka aparāts nedarbojas…

Pa to laiku Maikls nodevās izlaidīgai jautrībai, vakariņodams kopā ar Moju un Fonso Blekstonu. Pusdivpadsmitos viņš devās mājup un pa ceļam iegriezās Skotlendjardā, jo Ketijas draudi joprojām nedeva viņam mieru, turklāt gribējās uzzināt, vai nav noskaidrots kas jauns sakarā ar ielaušanos.

Smits vēl atradās savā birojā, bet diemžēl neko jaunu nevarēja pavēstīt. Pārnācis mājās, Maikls atgūlās gultā. Pusvienos naktī viņu pamodināja telefona zvans. Nocēlis klausuli, viņš dzirdēja Smita balsi.

—  Tā banda savu ir panākusi, Maikl! Tūlīt nāciet šurp!

—  Kas noticis? — Maikls, šausmu pārņemts, jautāja.

—  Sasodītais vilciens ar zelta kravu ir nolaupīts!

Kriminālpolicijas rīcībā tika nodots speciālvilciens,

un pusdivos naktī Maikls jau atradās Geitfordā, lai izlasītu dažādas dzelzceļa uzraugu liecības.

Vēl vairāk šo lietu sarežģīja tas apstāklis, ka cits vilciens, izbraucis no Sauthemptonas pusstundu vēlāk, netraucēti sasniedza galamērķi un neviens no tā apkalpes neko neparastu šai līnijā nebija redzējis. Tolbridžā viņiem garām gan bija pabraucis tukšs vilciens no Sondonas puses. Sers Ralfs, kas pavadīja policiju tās braucienā uz Geitfordu, bija ārkārtīgi uztraucies.

—  Es lūdzu, lai Flenborugs brauc kopā ar mums, — viņš sūdzējās, — bet, kā jūs domājat, ko atbildēja šis egoistiskais cilvēks? Viņš teica, ka es esot uzņēmies visu atbildību par transportēšanu. Vai kaut ko tādu esat kādreiz dzirdējis?

—  Vai zelta stieņi ir apdrošināti?

Sers Ralfs papurināja galvu.

—   Pilnā vērtībā tie bija apdrošināti tikai līdz Sauthemptonai, — viņš nomākts teica. — No Sauthemptonas risku uzņēmās Flenborugs, es un apdrošināšanas sabiedrība. Te jau var zaudēt prātu!

Šai brīdī uzgaidāmajā telpā ienāca Smita kungs.

Būs labāk, ja jūs pats ķersieties pie šīs lietas, — viņš sacīja. — Sers Ralfs, protams, visādi palīdzēs jums.

—  Vai man tiks dots īpašs vilciens?

—  Tas būs jūsu rīcībā pēc divdesmit minūtēm, — sers Ralfs atbildēja.

—  Tam vajadzētu pierīkot starmešus.

Sers Ralfs apspriedās ar dzelzceļniekiem.

—  Mums ir tikai lāpas. Vai ar tām pietiks?

— Ja, — Maikls piekrita. — Piekabiniet lokomotīvei priekšā tikai vienu vagonu un piestipriniet lāpas tā, lai tās apgaismotu sliežu ce|u.

Visu nakti viņš pētīja šo dzelzceļa līniju, bet neko neatklāja līdz pat Sauthemptonai, kur ieradās, jau rītam austot. Kerli Pedokā viņš noklausījās dzelzceļa uzrauga stāstījumu par dīvaino atgadījumu ar barjeru.

Maikls palūdza, lai šis cilvēks parāda viņam vadu, kas pa dzelzs cauruli stiepās uz barjeru.

Elektrotehniķis teica, ka šis vads droši vien esot pārgriezts, — uzraugs skaidroja.

—  To nevar pārgriezt, jo tas ir ieslēpts dzelzs caurulē, — Maikls iebilda. — Viens no diviem: vai nu pārgriezts, vai pārdedzināts.

Aplūkodams melno cauruli, Maikls atrada kādu nesen aizkrāsotu vietu. Izņēmis nazi un nokasījis krāsu, viņš atklāja mazu caurumiņu.

—  Nu ir skaidrs, ka viiļi izurbuši metālā caurumu un sadedzinājuši vadu, — Maikls teica. — Kā tas ietekmēja barjeras darbināšanu? — viņš jautāja.

—  To vairs nevarēja atvērt no būdiņas.

—  Vai barjeru var atvērt bez šā aparāta palīdzības?

— Jā. Tagad mēs pie tās esam norīkojuši cilvēku, kas to atver un aizver, — uzraugs atbildēja. — Kad strāva ir ieslēgta, barjera aizveras, bet pretējā gadījumā tā darbojas kā parasti vārti; taču, taisot tos ciet, jārīkojas prātīgi, citādi aizkrīt patentslēdzene.

Šie vārdi lika Maiklam pievērst uzmanību slēdzenei, un izrādījās, ka tā ir uzlauzta.

"Bet kāpēc šai bandai vajadzēja atvērt barjeru?" Maiklam iešāvās prātā, kad viņš izgāja pa vārtiem, lai papētītu ielu. Pēkšņi detektīvs apstājās un iesvilpās. Kaut gan naktī bija lijis lietus, viņš skaidri saskatīja uz ceļa kāda vagona riteņu atstātus padziļinājumus.

*Viņš gāja pa šīm pēdām, līdz redzēja, ka uz šosejas tās saplūst ar tramvaja sliedēm, kuras atradās pārsimt metru no barjeras.

Noguris Maikls atgriezās pie Smita un darīja viņam zināmu savu atklājumu.

—   Vai tiešām jus gribat teikt, ka zagli ir nocēluši vilcienu no sliedēm un nolikuši to uz ielas? — pārsteigtais šefs jautāja. — Tas taču nav iespējams!

—   Protams! Es jums piekrītu! — Maikls sadusmots iesaucās. — Tas nav iespējams, bet viņi tomēr to ir izdarījuši!

Šai sarunā piedalījās arī sers Ralfs.

—   Man neveicas, vecais draugs, vai ne? — barons bēdīgi sacīja. — Divdesmit četru stundu laikā esmu zaudējis līgavu un vilcienu! Kāpēc jūs, velns parāvis, smejaties?

—   Iemesls jau nu ir, — Maikls atbildēja, atkal kļūdams nopietns. — Tāpēc vien, lai tagad redzētu jUsu ģīmi, bija vērts jaukties šai lietā.

14

Pulksten sešos vakarā Maikls atkal ķērās pie darba. Stāvot uz lokomotīves, viņš apbraukāja visas stacijas un iztaujāja dzelzceļniekus. Meidmorā viņš tikās ar Smita kungu, kas tur bija ieradies, izmantodams parastu pasažiervilcienu.

—  Vai esat ko atradis?

Nē, bet vēlos kaut ko ierosināt, — Maikls atbildēja. — Man gribētos, lai jūs uzklausāt šejienes stacijas priekšnieku.

—  Vai esat vinu jau nopratinājis?

—  Vēl ne, bet nojaušu, ka viņš teiks to pašu, ko tas cilvēks no Stenbornas.

Inspektors, kas bija dežurējis tonakt, kad brauca vilciens ar zelta kravu, radīja inteliģenta un vērīga cilvēka iespaidu.

—   Un šis vilciens pazuda, iekams paguvāt pārliecināties, ka tas ir pabraucis garām, vai ne? — Maikls jautāja.

Priekšnieku šis jautājums acīmredzot pārsteidza.

—   Jā, pilnīgi pareizi! Nebiju vēl paguvis ievērot priekšējos lukturus, kad jau redzēju pazūdam pakaļējos.

—  Vai lokomotīve, braukdama garām, nosvilpa?

—   Jā, pat tik skaļi, ka vai apdullināja, — stacijas priekšnieks atbildēja.

—   Dīvaini gan. Vilcienam jāsvilpj, braucot garām tām stacijām, kurās atrodas dežuranti, — Maikls sacīja, uzrunādams Smitu. — Stenbornā un Merblē, kuras naktī tiek slēgtas, lokomotīve nemaz nesvilpa. Arī šī stacija tai laikā nebija apgaismota? — viņš vaicāja inspektoram.

—   Jā, tas ir, gandrīz nebija, — atbildēja stacijas priekšnieks. — Dega viena pati lampa, un es redzēju tikai uzzibsnījam lukturus, pēc tam vilciens it kā pazuda.

Pinhemas stacijas priekšnieks pastāstīja apmēram to pašu, turpretī Tolbridžas dežuranti nebija ievērojuši neko neparastu.

Smits un Maikls pārnakšņoja Tolbridžā un tikai rītausmā brauca tālāk. Starp Pinliemu un Bekhemu Bikonomu Maikls lika apturēt vinu vilcienu un tad lūdza nogriezties uz kāda dzelzceļa līnijas atzara.

—  Kāpēc te ir šis atzars? — viņš jautāja.

Dzelzceļnieks, kas viņus pavadīja, deva dažus diezgan mīklainus paskaidrojumus. Līnija tikusi izbūvēta tādēļ, lai sevišķi intensīvas satiksmes gadījumā atvieglotu darbu, turklāt tā vedot uz vecām, jau pamestām kaļķakmens lauztuvēm vai ko tamlīdzīgu.

Maikls tomēr sāka iet pa norūsējušajām sliedēm, kuras veda uz kādiem pakalniem. Bet tad atzars pēkšņi aprāvās pie dziļas bedres. Radās iespaids, it kā zeme tur būtu iegruvusi.

Maikls atgriezās pie Smita.

—  Pa šo atzaru vilciens nevarēja braukt, jo sliedes ir norūsējušas un izbeidzas virs kādas bedres, — Maikls nomākts ziņoja. — Nu tad brauksim tālāk! — viņš teica mašīnistam.

Pēc veltīga darba un pūliņu dienas Maikls noguris un raižpilns atgriezās mājās. Kāda doma, kuru viņš vēl nebija pateicis šefam, visu laiku urdīja viņu.

—  Tā gan ir loti fantastiska, — detektīvs atvainojās pats sev, — bet, galu galā, arī viss šis notikums ir fantastisks. Nevar taču pat iedomāties, ka kāds spētu nozagt vilcienu un gluži nemanot aizvest to pa Londonas ielām.

—  Vai nevēlaties pieņemt seru Ralfu? — Smits iejautājās. — Viņš jau veselu stundu jūs te gaida.

—  Vai tad viņam savu māju nav? — Maikls īgni atcirta.

Detektīvs nespēja nomierināt galīgi sašļukušo baronu.

—   Nav taču iespējams aizbēgt ar tik lielu laupījumu, — sers Ralfs gaudās. — Kāds speciālists man teica: lai zagli lietotu kādus līdzekļus lietodami, viņiem būs vajadzīgas vismaz divas dienas, lai uzlauztu mūsu vagonu tērauda sienas.

Piepeši Maiklam iešāvās prātā laimīga ideja.

—  Vai jums ir šīs dzelzceļa līnijas plāns? — viņš apvaicājās.

— Jā, protams. Šovakar es jums to atsūtīšu, — sers Ralfs atbildēja. — Vai tiešām jūs domājat, ka atgūšu nolaupīto zeltu?

—   Uz to pārāk gan neceriet! — Maikls atklāti atbildēja. — Ketija strādā ar galvu.

—  Ketija? — barons pārjautāja.

—  Jūs vinu pazīstat kā kņazi Baševsku. Vina izdabūja no jums zelta transportēšanas plānu, un jūs droši vien viņai arī pateicāt, no kāda tērauda ir izgatavoti jūsu ritošie seifi.

—  Žēlīgais Dievs!

Bāls kā līķis sers Ralfs atslīga pret kēsla atzveltni.

—  Vai gribat teikt, ka viņa ir parasta afēriste?

—  Nē, gluži otrādi, vina ir visneparastākā afēriste, — Maikls iebilda. — Tikai to gan es vēl nesaprotu, — viņš sacīja it kā pats sev, — ko vina gribēja izzināt no Regija?

Regijs Boltovera kungs pašreiz veica grūtu pienākumu — pārģērbās pirms pusdienām, kad sulainis viņam pavēstīja, ka audienci lūdzot Maikls Preterstons no Skotlendjarda.

—  Esmu ieradies, lai ievāktu zinas par jūsu labu paziņu — Veru.

Boltovera kungs saviebās.

—   Manā klātbūtnē nepieminiet šo vārdu! — viņš lūdza. — Tas man nav patīkami. Nepieminiet viņu, lūdzu! Jūs taču būsiet tik laipns?

—   Neesiet nu ēzelis! — Maikls labsirdīgi sacīja. — Pastāstiet, kādus jautājumus viņa jums uzdeva. Par ko jūs runājāt ar viņu?

Bet Boltovera kungs nekad neatcerējās to, ko viņš bija teicis kaut vai dienu iepriekš.

—  Varu jums pateikt vienīgi to, ka viņa mani loti sakompromitēja pie Zebo. Kopš tā laika es uz turieni vairs neeju.

—  Tā kā acīmredzot neko neizdibināšu no jums, vai jūs nebūtu tik laipns un nepalūgtu savu sekretāru, lai viņš parāda man jūsu uzņēmumu sarakstu.

—  Ar lielāko prieku!

Dabūjis vajadzīgo sarakstu, Maikls nākamajā rītā aizgāja uz "raktuvju karaļa" biroju (tā žurnālisti bija iedēvējuši Boltovera kungu). Iznācis no turienes, detektīvs izskatījās tik apmierināts kā reti kad.

—  Nu, Ketij, — viņš norūca, — ar to arī beidzas tava karjera!

Atgriezies mājās, viņš pārģērbās apvalkātās drēbēs, paņēma spieķi, iebāza kabatā brauniņu un tad atkal izgāja ārā. Šoreiz viņš nepasūtīja speciālvilcienu, bet brauca uz Pinhemu pasažiervagonā.

—  Neviens nedrīkst zināt, ka esmu šeit, — tur ieradies, detektīvs teica stacijas priekšniekam un parādīja savu žetonu. — Vai kāds no dzelzceļa uzraugiem atrodas uz līnijas starp jūsu staciju un Tolbridžu?

—  Nē, līdz Tolbridžai jūs nevienu nesatiksiet.

Dodamies pa atzaru, kuru bija atklājis iepriekšējā

dienā, Maikls nonāca pie lielās bedres.

Izpētījis balstu toviet, kur sliedes beidzās, viņš gāja atpakaļ un rūpīgi apskatīja rūsējumu. Izrādījās, ka sarkanīgi brUnā kārta uz sliedēm ir nevis rūsa, bet gan krāsa. Par to detektīvs pilnīgi pārliecinājās, kad, skatīdamies ar lupu, tādus pašus sarkanbrūnus plankumus atrada uz koka gulšņiem — koks taču nerūsē.

Apmierināts ar šo atklājumu, Maikls atgriezās pie bedres. Jau vakar viņš bija ievērojis, ka bedres dibenā ūdens ir zaļgans — it kā tas tur būtu atradies loti ilgi. Taču detektīvs konstatēja, ka ūdenī ir izšķīdināta kāda ķīmiska viela, kas padarījusi to zaļganu. Papētot ar lupu, viņš saskatīja tur daudz sīku kristāliiņu.

—  Tas pierāda, — Maikls nočukstēja, — ka Fonso Blekstonam ģeniālu spēju mākslā nav, bet Ketijai tās, bez šaubām, ir.

Tad, apskatījis bedres sienu irdeno virsmu, viņš secināja, ka bedre, kaut arī tā bija prasmīgi noklāta ar zaļojošu velēnu, ir izrakta naktī pirms nozieguma.

—  Izceltā zeme rūpīgi ir aiznesta projām, — detektīvs prātoja. — Laikam Ketija domāja, ka nevienam neienāks prātā te ložņāt.

Izrādījās, ka arī koka balsts ir ielikts gluži nesen; par to Maikls pārliecinājās, parokot zem tā zemi.

Bedres otrā pusē sliedes tāpat bija noklātas ar sarkanbrūnu krāsu. Vispirms sliežu ceļš stiepās kalnup, bet pēc tam pazuda kādā ieplakā, kas laikam bija izveidota tehnisku apsvērumu dē|.

Aiz ieplakas atradās kaļķakmens kalns. Pēc plāna aiz tā savukārt vajadzēja but ielai. Pamestā cementrUpnīca bija tā aizslēpusies, ka no sliežu ceļa to nevarēja redzēt. Pamazām Maikls sāka apjēgt, kā īsti notikusi zādzība.

Bija skaidri samanāmas smago riteņu pēdas. Detektīvs uzkāpa kādā paugurā, no kurienes pavērās

skats uz rūpnīcu. Tagad viņš atradās bīstamā vietā.

Pārlicis spieķi kreisajā rokā, detektīvs izņēma no kabatas pistoli. Meklētā vilciena nekur nebija, kaut arī viņš gāja tālāk pa pēdām. Pēkšņi Maikls ieraudzīja, ka tās ved uz kādu lielu, aizslēgtu šķūni.

Kādreiz tur laikam bija glabātas mašīnas. Šķūņa jaunie īpašnieki bija ierīkojuši sliedes līdz pašiem tā vārtiem. Pievirzījies izraudzītajai novērošanas vietai tuvāk, viņš izdzirda automobiļa rūkoņu. Vienā mirklī detektīvs nostiepās gar zemi. Kādu piecdesmit metru attālumā no viņa atradās iela. Uzmanīgi mazliet pacēlis galvu, viņš redzēja aiztraucamies kādu mašīnu. Tomēr Maikls paguva ievērot, ka pie stūres sēž spānietis Gregorijs.

Viņš piecēlās un devās tālāk, ar acīm meklēdams sargus, jo bija pārliecināts, ka tie ir izvietoti visā ceļa garumā.

Uz brīdi Maikls apstājās, gudrodams, vai nevajadzētu iet pēc palīgiem, bet, tā kā bija pilnīgi iespējams, ka viņš jau ir pamanīts un tāpēc tikt prom vairs neizdotos, detektīvs turpināja ceļu.

Tomēr ilgi domāt viņam nelāva — viņš nebija paguvis paspert ne pāris solu, kad gaisā nosvilpa laso. Turēdams revolveri rokā, detektīvs ātri pagriezās, lai ieskatītos briesmām vaigā, bet bija jau par vēlu. Virve aptinās viņam ap kaklu, asas sāpes izskrēja cauri visam ķermenim, un viņš smagi nogāzās zemē.

—  Vai no Preterstona ir kādas zinas? — Smits jautāja, ienācis birojā.

—  Vēl nav, — skanēja atbilde.

—  Un no Bāra arī nav nekā?

—  Nē, arī nav.

Smits ar žestu izrādīja nepacietību.

—  Kam bija uzdots sekot viņam?

—  Dežurantam Krejam. Kā jau zināt, mums izdevās izsekot Preterstonu līdz Tinemai, bet tur viņš nozuda no mūsu redzesloka.

—  Vai esat ziņojuši kolēģiem Mempšīrā, Saseksā un Sari? — Smits jautāja.

—  Jā, un virji jau ir sākuši meklēšanu, — ierēdnis atbildēja.

Smits saknieba lūpas.

—   Man nav saprotama Preterstona kunga pazušana, — viņš teica. — Un kas varēja notikt ar Bāru?

Tai pašā rītā par Preterstonu apjautājās arī Moja Feltone. Sers Ralfs divas reizes bija ieradies Skotlendjardā, taču nevarētu teikt, ka viņu interesēja tikai detektīva pazušana.

—  Es domāju, ka Maikls ir sadzinis pēdas šai bandai, — Smits turpināja, — taču mazliet par vēlu, lai glābtu zeltu.

—  Mani neinteresē, kas notiek ar to bandu, — sers Ralfs dusmīgi iesaucās. — Man ir vajadzīgs mans zelts!

—   Es ieteiktu jums tagad doties uz mājām un atgriezties tikai tad, kad būsiet nomierinājies!

—  Kad beidzot dzirdēšu ko jaunu? — barons jautāja, saskaities par Smita padomu.

—  Tiklīdz mēs paši būsim kaut ko uzzinājuši, — Smits atbildēja. — Dežurant, izvadiet seru Ralfu!

Lords Flenborugs neuzmācās ar iztaujāšanu. Viņš pa daļai bija salabis ar Moju, taču ne tādā mērā, lai pieminētu viņa ģimenei draudošās nepatīkamās laulības.

—   Es nospriedu, Moja, — viņš sacīja, — ka būs labāk, ja tu pagaidām netiksies ar seru Ralfu. Tirdzniecība ir tirdzniecība, bet draudzība — pavisam kas cits. Kopš zelts ir izkrauts no kuģa, es par tā pazušanu vairs neesmu atbildīgs.

—  Vai tad viņam pašam būs jācieš visi zaudējumi?

—  Ne gluži. Dalu zaudējumu segs apdrošināšanas sabiedrība. Diemžēl Ralfs ir loti skops. Kaut gan es centos viņu pierunāt, lai apdrošina zeltu par pilnu vērtību, viņš, gribēdams ietaupīt, nav to darījis. Es vēlētos, lai tu atsauktu savu saderināšanos ar seru Ralfu, jo nesen viņš neķītri izteicās par tevi.

Patiesībā sers Ralfs, Preterstona pazušanas dienā sabārdamies ar lordu, vairāk tika vērsies nevis pret bijušo līgavu, bet gan pret Viņa gaišību, jo tas bija atteicies no saviem pienākumiem. Viņš pat tika lūdzis Moju, lai viņa šai ziņā ietekmētu tēvu, jo Ralfam Sapsonam draudēja bankrots, ja lords Flenborugs atteiktos ciest savu dalu zaudējumu.

Todien lords Flenborugs bija aizmirsis pateikt savam kambarsulainim, lai sera Ralfa ierašanās gadījumā tas sacītu, ka Viņa gaišības nav mājās. Tāpēc iznāca tā, ka sulainis ieveda seru Ralfu lorda smēķējamā istabā.

—  Dārgo Sapson, — Vina gaišība, pārsteigts par šo negaidīto vizīti, nomurmināja. — Lūdzu, sēdieties!

—  Es nevēlos sēdēt! — sers Ralfs ierēcās.

—   Atļaujiet man aizvērt durvis, — lords Flenborugs izbijies sacīja. — Mans dārgais, labāk padomājiet…

—  Es negribu domāt ne par ko citu kā vienīgi par to, ka jums jāuzņemas dala zaudējumu. Ja nebūtu bijis jūsu nolādētās meitas, nekas tāds nebūtu noticis!

—  Manai meitai, — lords Flenborugs augstprātīgi sacīja, — nav nekāda sakara ar šo lietu, un, ja jūs tādā tonī runāsiet par manu meitu, es palūgšu jums atstāt mani vienu.

—  Ja mums nebūtu bijis tik ļoti jānoņemas ar jūsu meitu, mēs nebūtu aizmirsuši sūtīt atpakaļ uz Sauthemptonu savu mašīnistu Grīgu.

—  Mani jUsu dzelzceļš neinteresē, un man neienāca prātā parūpēties par šo jautājumu. Esiet jel prātīgs, Sapson!

—  Taču jums jāuzņemas daļa zaudējumu. Vismaz jūsu morāls pienākums ir to darīt, — sers Ralfs neatlaidās.

Viņš izskatījās noraizējies un nožēlojams.

—    Tirdzniecība ir tirdzniecība, un jūs, dārgais draugs, nekādā ziņā nevarat prasīt, lai es uzņemtos atbildību par jūsu kļūdām, — lords Flenborugs iebilda.

— JUs esat tikpat atbildīgs, cik es, — sers Ralfs viņam uzkliedza, uzsizdams dūri galdā, — tāpēc pieprasu, lai jūs uzņemtos dalu zaudējumu. Ja jūs to nedarīsiet, — viņš izgrūda caur zobiem, —ja jūs to nedarīsiet…

Šai brīdī istabā ienāca Moja. Vēsi pamājusi ar galvu seram Ralfam, viņa piegāja pie tēva.

—  Vai par Maiklu nekas vēl nav zināms? — Moja jautāja.

—  Nē. Tas ir loti bēdīgi! — viņas tēvs nopūtās.

—  Maikls! — Ralfs izmēdīja viņu. — Pirmām kārtām nekas vēl nav zināms par mūsu zeltu! Un tas ir pats svarīgākais, Moja!

—  Ser Ralf, es lūgšu vairs nesaukt mani par Moju, — viņa mierīgi pateica.

— Vai tiešām arī jūs tagad nostājaties pret mani? — barons novaidējās.

—  Nē, bet jus neizputēsiet pat tad, ja zaudēsiet visu šo naudu. Jūs taču esat šausmīgi bagāts, vai ne?

—   Man ne prātā nenāk zaudēt visu šo naudu, — sers Ralfs ietiepīgi sacīja. — Jūsu tēvam jāmaksā sava dala.

—  Ja mans tēvs ir solījis to darīt, tad viņš vārdu turēs, taču, cik zinu, viņa pienākums nav uzņemties šos zaudējumus, vai ne, tēt?

—  Tieši tā, — lords Flenborugs atbildēja, nostādamies aiz galda, kas šķīra viņu no saniknotā pretinieka.

Pēkšņi pie durvīm atskanēja klauvējiens un ar noslēpumainu sejas izteiksmi istabā ienāca kambarsulainis.

—    Kāds kungs vēlas runāt ar cienījamo jaunkundzi, — viņš vērsās pie Mojas. — Man šķiet, ka tas ir loti svarīgi.

Viņa izgāja gaitenī. Tur stāvēja pieklājīgi ģērbies kungs, turēdams rokās platmali. Tā kā viņam mugurā bija biezs mētelis, Moja noturēja viņu par autobusa šoferi. Un viņai bija taisnība.

— Vai jūs esat Moja Feltone, cienījamo jaunkundz?

—  jā, tā es esmu, — meitene atbildēja.

Viņš pasniedza Mojai ekspeditoru firmas "Ektons un Ārkvraits" kartīti.

—   Šķiet, ka esat ieradies pie manis aiz pārpratuma, jo neko gan neesmu pasūtījusi, — viņa teica.

—  To es zinu, taču mēs atvedām jums preci.

—  Preci? — viņa izbrīnījusies pārjautāja.

Viņš izveda Moju ārā.

Feltonu mājas priekšā stāvēja desmit kravas automobili.

—  Te ir uzrakstīta adrese…

Viņš vēlreiz parādīja meitenei kartīti.

—   Lords Flenborugs, Feltonu māja, Grouvenora iela, — viņš nolasīja.

^ — Vai jums ir arī kāda vēstule?

—   Nē, tas ir viss, ko man iedeva. Man vajadzēja atvest Viņa gaišībai šīs ķimikālijas un paziņot par to jums.

—  Ķimikālijas? — viņa atkal pārjautāja.

Tad durvīs parādījās viņas tēvs.

—  Kas te notiek? — viņš jautāja.

—  Šis cilvēks ir atvedis tev ķimikālijas.

—  Kādas blēņas! Es taču neesmu ķīmiķis! — lords Flenborugs iesaucās un piegāja pie kāda no automobiļiem. Moja palūkojās tajā.

—  Ko jūs te esat atveduši? — viņa vaicāja.

—  Tas ir tur iekšā, cienījamo jaunkundz.

Moja ieraudzīja daudzus brezentā iešūtus saiņus.

—  Vai jums ir nazis? — lords pajautāja kravas pavadonim.

Uzrunātais pasniedza lordam lielu nazi.

— Uzmanīgi, Jūsu gaišība! — viņš brīdināja. — Šķiet, ka tās viegli uzliesmo.

Taču lords Flenborugs jau bija pārgriezis brezentu. Ieraudzījis matēta zelta krāsas stieni, viņš nometa nazi un pakāpās atpakaļ.

—  Cik automobiļu jums te ir? — viņš ievaicājās, ar pūlēm valdīdams uztraukumu.

—  Desmit, Jūsu gaišība. Un visos ir vienāds daudzums saiņu. Vai lai vedam tos uz dokiem?

—   Nē, nonesiet pagrabā! — viņš pavēlēja un aizsteidzās uz savu smēķējamo istabu.

—   Paklausieties, Sapson, — viņš ātri sacīja, pieiedams pie sera Ralfa, —es uznemšos visu atbildību, ja jūs man tūlīt samaksāsiet divsimttūkstoš mārciņu.

—  Vai jūs nejokojat? — barons neticīgi jautāja.

—  Es runāju pilnīgi nopietni.

—  Labi, esmu ar mieru, — sers Ralfs teica un satraucies izrakstīja attiecīgu čeku.

Tikmēr Viņa gaišība, tikpat satraucies, taču ar daudz skaidrāku nolūku, rakstīja galda otrā pusē.

—  Saņemiet savu čeku! — sers Ralfs iesaucās.

—  Saņemiet manu rakstveida apliecinājumu, ka es neprasu no jums nekādu atbildību, — savukārt teica Viņa gaišība.

—  Nožēloju, ka esmu bijis tik nelaipns, — barons atvainojās, noslaucīdams sviedrus no pieres, — bet jūs taču saprotat, vai ne?

—   Jā, pat loti labi saprotu, — lords Flenborugs atbildēja.

—   Tirdzniecība ir tirdzniecība, — Ralfs vēl paskaidroja.

—   Protams, tirdzniecība ir tirdzniecība, — Viņa gaišība piekrita, bāzdams kabatā čeku.

16

Bijušās Boltovera cementrūpnīcas galvenajā ēkā, no kuras bija aizvāktas visas mašīnas, tagad stāvēja braukšanai sagatavota liela lokomotīve ar diviem vagoniem. Katrā vagonā bija izurbts apaļš caurums. Pie vienas sienas uz grīdas bija salikti brezentā iešūti saini, uz kuriem svinīgi sēdēja apbruņojies Malberijs. No galvenās ēkas pa dzelzs durvīm varēja nokļūt mazā birojā, kur atradās tie, kas šim vilcienam bija bijuši tikpat kā rādītājas zvaigznes: Francs Štokmars, Gregorijs, pulkvedis Vesthendžers, Žaks Kolings, Tomass Štokmars, Kuninghema kungs un Ketija.

Pārliecies pār galdu, sakrustojis rokas uz krūtīm un pavērsies pret otrā pusē sēdošo Ketiju, Gregorijs teica:

—  Ceru, Ketij, ka ar šo mēs arī beigsim. "Noziedznieku iela" ir kļuvusi nedroša.

—   Nebiju domājusi, ka esat tik bailīgs, — viņa atbildēja.

—  Jums nav taisnība, bet, atklāti sakot, es nevēlos zaudēt dzīvību. Mūs izseko, un policijai ir zināms, ka neesat Londonā. Jūs meklē.

—  Esmu jau atrasta, — meitene mierīgi sacīja. — Šobrīd atrodos Braitonā.

—  Mūsu ieguvums ir loti liels, un tagad varam dzīvot vienā mierā.

—  Kāpēc jūs gribat dzīvot mierā?

—  Mī|o Ketij, neuzdod tik muļķīgus jautājumus! — viņas tēvocis sadusmojies iejaucās. — Mums jau ir pietiekami daudz naudas, tāpēc varam atpūsties.

—  Bet tu taču man mācīji, ka galvenais ir pati mūsu spēle, nevis nauda, kuru iegūstam.

—   Mans dārgais bērns, — pulkvedis Vesthendžers teica, — es daudz ko esmu tev stāstījis, taču nevajag mani saprast burtiski. Esam paspēlējušies, bet tagad…

—  Liksimies mierā? — Ketija vinu pārtrauca. — Dzīvosim garlaicīgu un godīgu dzīvi?

—  Katrā zinā man mūsu spēle ir jau līdz kaklam, es vairs nevēlos ar to nodarboties, — Gregorijs metās starpā. — Arī pārējiem es ieteiktu rīkoties tāpat. Turklāt ir vēl kāds apstāklis, Ketij…

—   Un tas būtu? — viņa jautāja.

—  Hm, jus taču zināt, ka loti man patīkat, — viņš sacīja, — un es vēlētos…

—  Jūs vēlētos, lai arī es tam visam mestu mieru? — viņa vaicāja, izlikdamās naiva. — Taču es šo ceļu ncizraudzījos tādēļ, lai iegūtu naudu, kas jūs visus tik loti interesē. Un, kad nesen pateicu to Preterstona kungam, viņš man noticēja.

—   Un ko vēl jūs esat pateikusi Preterstona kungam? — Gregorijs aizdomu pilns noprasīja.

—  Tas arī bija viss, — meitene mierīgi atbildēja.

—   Es tev reiz jautāju, — pēc brīža Ketija domīgi uzrunāja tēvoci, — kāda dzīve ir labāka — garlaicīga, godīga vai tāda kā mums. Tikai viena no tām var būt labākā — mūsējā vai tā otra.

—  Tā otra ir labāka, — pulkvedis nešaubīgi atzina.

Ketija paskatījās tēvocim tieši acīs.

—  Ja tā, kāpēc tad tu uzspiedi man šādu dzīvesveidu? — viņa vaicāja.— Tagad tu vairs nevari mani izlabot. Es pati vairs nevaru sevi izlabot!

Gregorijs saņēma viņas roku, bet meitene to izrāva.

—  Meitenīt, es pateikšu, kas jūs var labot, — viņš, nemaz nesamulsis, sacīja. — Mīlestība. Un dodiet man iespēju to pierādīt!

Viņa palūkojās uz Gregoriju un zobgalīgi iesmējās.

—    Un jūs tad būsiet labs vai Jauns, godīgs vai negodīgs? Jūs būsiet tikai puscilvēks, kas dzīvos divējādu dzīvi. Es uzskatu par pareizu savu tagadējo dzīvi. Ja pāriešu pretējā nometnē, bušu liekule un savu ideālu nodevēja, tāpēc dzīvošu tāpat kā līdz šim.

—  Tādā gadījumā jums būs jāpaliek vienai.

—  Ak tā gan?

—  Pameklējiet kādu, kas domātu tāpat kā jūs! — Gregorijs izsmējīgi teica. — Jūs neatradīsiet nevienu, kas būtu pārliecināts, ka zagt ir pareizi, un ticētu tam līdz mūža beigām. Bet, ja skatāmies no otras puses, pretējā nometnē jūs nekad neatradīsiet nevienu, kas, jūs iepazinis, jums uzticētos. Un viņš droši vien jūs iepazīs, ja vien nesāksiet liekuļot.

Spānietis iesmējās.

—   Kā redzat, jūs darīsiet labi, uzklausot manu padomu, jo tad varēsiet palikt starp draugiem, kas jūs pazīst.

Viņš atkal iesmējās.

—  Un ja es, aizbraukusi uz Spāniju, apzagšu jūsu māju? — Acis viņai iegailējās. — Un izdomāšu, kā aplaupīt banku, kurā būsiet ieguldījis savu sakrāto naudu? Es viegli varētu to izdarīt un izdarīšu arī! — Ketija teica. — Ko jūs par to sacīsiet?

Visi klātesošie bija pārsteigti. Pulkvedis noglauda savu sirmo bārdu.

—  Neko tādu tu nedarīsi, tu nespēsi tik neglīti izrēķināties ar saviem vecajiem draugiem. Un, ja nu tu tomēr tā rīkotos, tad es pats, neņemdams vērā to, ka esam radinieki, meklētu palīdzību policijā…

—   Ak tā, tu aicinātu palīgā policiju? Un arī jūs, Štokmar?

—   Protams, protams, gribētos taču dabūt atpakaļ naudu, vai ne tā?

—  Un jūs, Kuninghema kungs?

—  Uz tādu nelietību es neskatītos caur pirkstiem.

Tāpat domāja arī visi pārējie.

Ketija piecēlās un piegāja pie loga.

—  Jus varat darīt visu, ko vēlaties, — viņa sacīja. — Bet to gan lieciet vērā: ja jūs domājat, ka, izmantodami manu pūliņu augļus, varēsiet doties atpūtā, kā paši to saucat, lai kļūtu par krietniem pilsoņiem, tad jūs maldāties. Jūs apgalvojat, ka esat mani draugi. Ja tas tiešām tā butu, tad lai Dievs žēlīgs! Taču ir pasaulē viens cilvēks, kas ir vairāk vērts nekā jūs visi.

Ketijas runu pārtrauca dobjš troksnis, kas skanēja tā, it kā pret durvīm tiktu mests kāds smags priekšmets. Gregorijs pielēca kājās un atrāva durvis vaļā. Istabā tika ievilkts sasiets cilvēks, aiz kura parādījās Herona velnišķīgā seja.

—   Beidzot es vinu dabūju rokā! — ārsts triumfēdams iesaucās.

—  Ko tad? — Gregorijs jautāja un paraudzījās uz gandrīz apdullināto cilvēku.

Ketija nejautāja neko. Viņai pēkšņi kļuva auksti, jo viņa zināja, ka tas ir Maikls Preterstons.

17

Ketija, kas savu mērķu sasniegšanai lika lietā visu, izņemot vardarbību, tagad bija satriekta un ar šausmām skatījās, kā viņas līdzzinātāji rupji nomet kādā no krēsliem šo sasieto cilvēku.

Maikls, kas bija apdullināts ar vairākiem sitieniem pa galvu, lēnām sāka atžirgt un juta stipras galvassāpes.

Atbalstījies ar elkoņiem uz galda un noliecis seju, viņš centās sakopot domas. Viņam pašam atņemtie rokudzelži tagad bija sasaistījuši kopā viņa rokas un atgādināja, kas ir noticis.

—  Ļaujiet vismaz uz jums paskatīties! — Gregorijs iesaucās.

Maikls pacēla galvu un palūkojās uz viņu.

—  Sveiks, Gregorij! — viņš dobjā balsī sacīja. Tad pārlaida skatienu istabai un, ieraudzījis meiteni, brīdi noraudzījās viņā.

—   Kā šķiet, šoreiz jus, mans jaunais draugs, esat krietni apdedzinājies, — pulkvedis Vesthendžers teica.

Lēnām novērsis skatienu no Ketijas, Maikls palūkojās uz runātāju, pasmaidīja un tad sacīja:

—   Manuprāt, šoreiz mēs visi esam krietni apdedzinājušies, turklāt jus, pulkveža kungs, vairāk nekā citi. ļums tas nozīmē ilgu sēdēšanu cietumā.

Vecais vīrs nobālēja.

—  Nieki! — Herons iesaucās. — Viņš atnāca šurp viens pats. Es novēroju viņu veselu stundu. JUs gribējāt šo lietu nodarīt bez citu palīdzības, vai ne?

—   Kā tā — viens pats? — pulkvedis jautāja, un Ketija ievēroja, ka tēvocim seja klust barga.

—  Jā, gluži viens! — Herons atbildēja.

—   Būtu gan briesmīgi, ja jūs būtu kļūdījies, vai ne? — Maikls ierunājās, uzsvērdams katru vārdu. Viņš bija atguvis savu labo omu. — Es jums ieteiktu nevaibstīties pirms bīstamas spēles.

—  Vai tiešām jūs domājat, ka ļaušu, lai mani atkal iesloga Dārtmurā un liek nest ķieģeļus? — Gregorijs pazobojās.

—  Kas tad cits jums atliek? — Maikls vaicāja.

—  To es jums tūlīt pateikšu, — spānietis nošņāca, nostājies detektīvam cieši blakus. -—Vienīgais, kas varētu mani apmierināt, ir — piebeigt jūs.

—  Pilnīgi pareizi, — Štokmars piekrita.

Ketijai sirds gandrīz vai pārstāja pukstēt. Pieturēdamās pie galda, vina uz brīdi aizvēra acis. Viņai kļuva nelabi, ceļgali saļodzījās. Par laimi, pārējie bija tik loti aizņemti ar Maiklu, ka nepamanīja viņas piepešo nobālēšanu. Kctija saknieba lūpas un ar pārcilvēcisku piepūli viņai izdevās savaldīties. Viņa paraudzījās uz Maiklu. Viņam raksturīgais vieglais smīns rotājās lupu kaktiņos un pret Žaku Kolingu pavērstās acis pauda drosmi.

Viens no diviem: mēs vai jūs, Preterston, — meitene izdzirdēja inženiera balsi.

—  Acumirklīti! — piepeši ieteicās pulkvedis un ar rokas mājienu pieaicināja sev klāt pārējos. Kādas piecas minūtes viņi čukstus apspriedās. Kctija un Maikls bija palikuši vieni paši. Paklausīdama kādai iekšējai balsij, meitene uzgrieza detektīvam muguru un piegāja pie loga. Šo manevru redzēja Gregorijs, kas uzmanīja viņu. Beidzis apspriesties, pulkvedis ar kolēģiem atgriezās pie Maikla.

—   Ziniet, Preterston, es gribu jums ko piedāvāt. Jūs taču neesat visai bagāts, vai ne?

—  Jums par to gan nebūtu jāinteresējas, — Maikls mierīgi atbildēja.

—  Mūsu ieguvums ir divarpus miljonu vērts. Ja palīdzēsiet mums to pārdot, dabūsiet ceturtdaļu miljona.

To dzirdēdama, meitene pagriezās un paskatījās uz Maiklu.

Kā viņš reaģēs? Ketija zināja, cik loti vīriešus pievelk nauda. Tik tikko elpodama, viņa gandrīz vai slimīgā sasprindzinājumā gaidīja, ko teiks detektīvs.

—  250 000 mārciņas, — Maikls sacīja. — Tā katrā ziņā ir prāva summa! Bet kāpēc īsti jUs man to piedāvājat?

—  Jums par to gan nebūtu jāinteresējas, — pulkvedis bezkaunīgi atkārtoja Maikla vārdus. — Vai jūs pieņemat vai nepieņemat manu priekšlikumu? — viņš jautāja, cirzdams dūri galdā.

Maikls papurināja galvu.

—     Es negribu būt nepieklājīgs, — viņš teica. — Pirmkārt, tāpēc, ka esat vecāks par mani, otrkārt, tāpēc, ka drīz vien jūs beigsiet dzīvi vientulībā.

Pulkvedis sarāvās.

—  Ja jums arī izdotos aizbēgt no šejienes, kā gan jūs cerat tikt prom no Anglijas? Visas ostas jau tagad jums ir slēgtas, — Maikls paskaidroja.

—  Tūlīt es jums pateikšu, kā mēs atstāsim Angliju, — Gregorijs sacīja. — Mēs izraudzīsimics vienīgo iespējamo ceļu — ar kuģi no pašas Londonas.

—   Ar kuģi no Londonas? — Ketija pārsteigta iejautājās.

—  Jā, Ketij, vienreiz esam iedrošinājušies visu organizēt paši, un tas ir musu pēdējais pasākums, — Gregorijs sarkastiski paskaidroja.

—  Bez manas ziņas? — viņa vaicāja.

Viņš pamāja.

—   Ko tad jus teiksiet, Preterston? Vai gribat izmantot pēdējo iespēju un glābt savu dzīvību?

—  Nē, jo šī tomēr nav mana pēdējā iespēja, — detektīvs aukstasinīgi atbildēja.

—  Dosim viņam pusstundu laika pārdomām, —

Žaks ieteica. — Aizvediet viņu uz mašīntelpu!

Maiklu iegrūda nelielā telpā un aizslēdza dzelzs durvis. Pie tām sardzē nostājās Herons.

—   Nu tā, — pēc tam Gregorijs sacīja, — tagad mums ātri jāizlemj, ļa varam būt pārliecināti, ka tas zellis ir bijis viens, tad mums viņš jānolaiž no kājas.

—  Jānogalina?! — Ketija iesaucās. — Nekādā gadījumā!

—  Tā ir mūsu darīšana, un jus labāk nejaucieties iekšā! No viņa ir atkarīga mūsu drošība, Ketij, — viņš rupji aizrādīja.

—  Tagad mums jāparūpējas par zeltu. Tas ir pats svarīgākais, — pulkvedis atgādināja.

—  Rīt no rīta to iekraus vagonos, — Gregorijs teica. — Protams, to okšķeri mums vajadzētu pataisīt aukstu tikai tad, kad viss būs nosūtīts.

—  Vai mēs izmantosim savus vagonus?

Gregorijs papurināja galvu.

—   Nē jel, — viņš iebilda, — tas butu pārāk bīstami. Kādā ekspeditoru firmā Kāstbērnā es noīrēju desmit kravas automobiļus. Tur nevienam nav ne jausmas, kas mums par fabriku, jo es teicu, ka būs jāved speciāla sakausējuma cinka stieņi, kas viegli var uzliesmot. Jaunais Štokmars saņems kravu Londonā, un mūsu pašu vīri nogādās to uz kuģi.

Ketija paraustīja plecus un palūkojās pa logu.

—  Nu, Ketij, esiet prātīga un netraucējiet mūs! — Gregorijs pievērsās viņai.

—  Es jums piekritu: tas ir pilnīgi nepieciešams, — viņa pateica.

Pulkvedis atviegloti uzelpoja.

—   Es zināju, ka tu neliksi mums vilties, — viņš piebilda.

—  Bet tagad ieiešu savā istabā, — Ketija sacīja.

Viņai bija ierādīta ērta istabiņa, kur agrāk tika dzīvojis kāds uzraugs. Meitene lēni gāja caur lielo šķūni, uz brīdi apstājās, lai uzmestu acis varenajai lokomotīvei, no kuras plūda tieva tvaika strūkliņa, un tad devās uz savu istabu.

18

Pulkstenis rādīja jau desmito rīta stundu, kad kolēģi atkal ieraudzīja Ketiju. Viņa bija pavadījusi mokpilnu bezmiega nakti, kaldama dažādus nākotnes plānus un cenzdamās mainīt savu pasaules uzskatu.

Nolicis ieroci, Malbcrijs, kas tēloja ģenerāldirektoru, pasveicināja Ketiju ar galvas mājienu. Viņš uzraudzīja zelta stieņu iekraušanu, kas notika pie kaļķakmens kalna.

—  Es gribu jums jau samaksāt par vešanu, — Malbcrijs teica, piegājis pie ekspeditora un izņēmis no kabatas žūksni naudas. — Jums ir precīzi norādīts, uz kurieni jāaizved šī krava, vai ne?

— Jā, — ekspeditors atbildēja. — Uz Temzas krastmalu, un tur tā jānodod kungam, kurš automobiļus pasūtīja.

—  Pilnīgi pareizi, — Malberijs apstiprināja.

— Tā jaunā dāma, kas iznāca no mājas, ir loti skaista, — ekspeditors godbijīgi ieteicās.

—  Jā, tā ir mana sekretāre, — Malberijs sacīja.

Pagaidījis, līdz viss bija iekrauts, un laipni paspiedis savam sarunu biedram roku, viņš aizgāja.

Pa ceļam Malberijs satika Ketiju, kura soļoja tieši uz kaļķakmens kalna pusi.

—  Ketij, — viņš pačukstēja, — ja tas cilvēks jums jautās, ko jus te darāt, sakiet, ka esat mana sekretāre. Ludzu, nedusmojieties uz mani par to, jo man kaut kā bija jāpamato jūsu klātbūtne.

Viņa pamāja un devās pie prombraukšanai sagatavotajiem kravas automobiļiem. Ekspeditors, kas viņu bija ievērojis jau agrāk, paklanījās.

Vai jums nav kāds papīra gabals? — Ketija jautāja.

Nē, bet man ir kartīte, jaunkundz, — viņš atbildēja.

—  Būs labi. Iedodiet man zīmuli!

Uzrakstījusi dažas rindiņas, viņa atdeva kartīti

ekspeditoram.

—   Esmu ģenerāldirektora sekretāre, — meitene teica.

—  To es zinu, — ekspeditors atbildēja, pārsteigts lasīdams uz kartītes uzrakstīto.

—  Vispirms jus nogādāsiet kravu pēc šīs adreses un tad lūgsiet attiecīgas instrukcijas cilvēkam, kura vārdu esmu te uzrakstījusi.

—  Man gan lika nogādāt preci tieši dokos, — viņš iebilda.

Ketija pasmaidīja.

—    Jā, to es zinu, — viņa sacīja, — taču mans šel's ir pārdomājis, viņš vēlas, lai jūs vispirms brauktu turp. Droši vien Viņa gaišība pats kopā ar jums brauks uz norunāto vietu vai arī lūgs, lai atstājat preci pa nakti viņa mājā.

Ekspeditors vēlreiz izlasīja adresi.

—  Lords Flenborugs. Bet ja nu viņš nebūs mājās?

Šādu iespēju viņa nebija paredzējusi.

—  Tad jautājiet pēc viņa meitas, lēdijas Mojas Feltones! — Ketija atbildēja. —Vai arī vispirms runājiet ar jauno lēdiju!

—   Labi, jaunkundz, — ekspeditors bija ar mieru, jo viņam Ketija acīmredzot loti patika. — Es pazīstu lordu, bieži esmu viņu saticis Sauthemptonā.

Automobili devās ceļā un drīz vien nozuda aiz kalna.

Atceļā uz šķūni Ketija sastapa Gregoriju.

—  Kur jūs bijāt, Ketij? — viņš jautāja.

—  Gribēju paskatīties, kā aizbrauc mašīnas, — viņa atcirta.

—  Jūs nedrīkst te redzēt, — spānietis norūca. — Es liku tam ēzelim Malberijam par to parūpēties. Neejiet projām, man jums kas jāsaka.

Gregorijs bija loti apmulsis un, šķiet, pat nesaprata, ar ko lai sāk.

—  Jūs zināt, Ketij, ka es jūs mīlu, — viņš beidzot ierunājās.

—  Kā domājat pierādīt man savu mīlestību?

—  Apprecēdams jūs, tiklīdz būsim nokļuvuši Dienvidamerikā.

—  Dienvidamerikā?! — Ketija pētīgi paraudzījās uz Gregoriju. — Tātad tā ir norunātā tikšanās vieta? — viņa lēni jautāja. — Un mans tēvocis laikam ir nolēmis, ka, tiklīdz būsim aizbraukuši uz turieni, es apprecēšos ar jums, vai ne?

—  Jūs esat uzminējusi! — Gregorijs iesaucās.

—  Bet ja man padomā butu kas cits?

—  Tas nav iespējams! — viņš stingri sacīja. — Un es ieteiktu jums mest pie malas savu augstprātīgo toni, mēs vairs nevēlamies to paciest. Mēs zinām, ka esat kaut ko sadomājusi, tāpēc nedrīkstam jums ļaut brīvi staigāt apkārt, vai sapratāt?

Ketija atmeta galvu un metās sānis, lai ietu projām, bet Gregorijs satvēra meiteni aiz piedurknes.

—  Ja es saku, ka gribu jūs precēt, tad to arī izdarīšu, — viņš daudznozīmīgi pateica.

—  Un man, jūsuprāt, tur nekas nav sakāms? — viņa jautāja, atbrīvodama roku.

—  Nē, ja esat vienisprātis ar mani.

—  Ak tā, saprotu, — Ketija teica. — Es visu to apdomāšu, nevar taču uzreiz izšķirties par tādu soli.

*Viņa iegāja savā istabā un aizslēdza durvis.

Piecos vakarā pie viņas atnāca tēvocis.

—  Vai tu gulēji? — viņš apvaicājās.

Ketija brīnījās par to, cik loti pēdējās stundās visiem šiem vīriešiem bija mainījies tonis un izturēšanās pret viņu. Pat viņas tēvocis bija nometis savu laipnības masku.

—  Es daudz ko pārdomāju, — viņa sacīja.

—  Ar to okšķeri Preterstonu mums jāizrēķinās, vai saprati?

—  Jā, — viņa atbildēja.

—   Pēc pusstundas būs klāt automobiļi, un mēs pirmie brauksim projām.

—  Tu tā domā?

—  Ko tas nozīmē? — viņš rupji atjautāja. — Brīdinu tevi, Ketij, ka vairs netaisos paciest tavus muļķīgos jokus.

Neko neatbildējusi, viņa atvēra durvis uz apspriežu istabu un bija pārsteigta, ieraudzīdama tur rokudzelžos saslēgto Maiklu.

—  Ketij, varbūt jUs spēsiet pārliecināt šo zelli, lai viņš pieņem mūsu priekšlikumu, — Gregorijs teica.

Meitene piegāja pie detektīva.

—    Maikl, — viņa klusā balsī ierunājās, — vai tiešām nekas nevarētu pamudināt jus pārnākt rnUsu pusē?

—  Nē, nekas, — viņš atbildēja.

—  Nekas, ko mēs… ko es jums piedāvātu?

Viņš ieskatījās meitenei acīs.

—  Ar tādiem noteikumiem es nekam nevaru piekrist, — detektīvs mierīgi sacīja.

—  Vai tad jums sava dzīvība nav mīļa?

—  Kā jau katram jaunam cilvēkam.

—  Vai tiešām jūs nevienu nemīlat? Vai jums nav kāda meitene, pēc kuras ilgojaties? — Ketija jautāja, un, pēdējos vārdus sakot, balss viņai ietrīsējās.

Maikls pamāja ar galvu.

—  Jā, tomēr ir, — viņš teica, vairīdamies no Ketijas skatiena.

Likās, ka ledaina roka viņai sažņaudz sirdi.

—    Varbūt šīs meitenes dēļ jūs izlemsiet citādi? Vai tad viņa nav tā vērta? — Ketija, ar pūlēm savaldījusies, vaicāja.

—  Viņa ir tā vērta.

—   Nabaga meitene! — Ketija iesaucās un nodūra acis.

—   Paskatīsimies, vai viņu neietekmēs daudz reālāks līdzeklis, — Gregorijs izsmējīgi noteica. — Preterston, jums ir atlicis dzīvot tikai vienu stundu.

—   Es nomiršu sliktā sabiedrībā, — Maikls saviebies attrauca. — Man ir nepatīkamas izredzes — mani nodurs noziedznieka roka.

—   Ak jus nolādētais! — Gregorijs nikni iesaucās un iesita detektīvam pa seju.

Spānietis laikam būtu sitis vēl, ja starp viņiem abiem nebūtu nostājusies Ketija.

—  Jūs mirsiet labā sabiedrībā, Maikl, — viņa sacīja tik rāmi, ka neviens no klātesošajiem neizprata viņas vārdu jēgu uzreiz, — ja vien manu sabiedrību uzskatāt par pietiekami labu.

—  Ko tas nozīmē? — pulkvedis iekliedzās.

— To, ka jums jānogalina ari mani, — viņa atbildēja tādā mierā, kas Maiklu gluži vai sajūsmināja, — jo es jūs visus esmu nodevusi.

Tikko viņa to bija pateikusi, istabā iesteidzās Herons.

—  Tie nav nokļuvuši galā! — viņš iesaucās. — Kravas automobili ir aizbraukuši!

—  Aizbraukuši! — Gregorijs iesaucās piesmakušā balsī. — Uz kurieni aizbraukuši?

—    Es nupat zvanīju, — ārsts aizelsies stāstīja, — tie ir nosūtīti lordam Flenborugam, viss zelts patlaban jau ir pie vina!

Iestājās dziļš klusums, bet to pārtrauca Ketijas balss:

—  Jā, es liku, lai tā izdara.

Gaisā virmoja ārkārtīgs sasprindzinājums. Neviens neteica ne vārda. Tad Gregorijs ar velnišķīgu sejas izteiksmi pievērsās meitenei.

—  Jūs! — iekliedzies viņš ķērās Ketijai pie rīkles.

Tobrīd pulkvedī pamodās kādas cildenas jūtas. Zibenīgi viņš Gregoriju sagrāba un nogāza zemē.

—  Atpakaļ, suns tāds! — vecais vīrs nošņāca.

Tic bija viņa pēdējie vārdi, jo atskanēja šāviens un pulkvedis Vesthendžers sabruka uz līdzās esošā galda. Gregorijs bija viņu nošāvis — lode bija trāpījusi sirmgalvim tieši sirdī.

Ketija, galīgi pārbijusies, pusnemaņā piespiedās pie sienas, kad Gregorijs, turēdams rokā vēl kūpošu revolveri, cēlās kājās.

— Jums bija taisnība, — viņš draudīgi uzbrēca, — kad teicāt, ka miršot kopā ar Maiklu Preterstonu. Aizvediet abus! — spānietis pavēlēja. — Man jāizlemj viņu liktenis.

19

Meitene piecēlās no krēsla un piegāja pie Maikla, kas bija nogrūsts uz grīdas.

Viņš paraudzījās Ketijā un pasmaidīja.

Nu, Kctij, — detektīvs teica, — mēs… bieži… satiekamies.

Viņa apsēdās Maiklam līdzās un nolika viņa galvu sev uz ceļiem.

Tas ir patīkami, — viņš nomurmināja.

Šķelmīgs smaids uzplaiksnījās viņas lūpu kaktiņos.

—   Vai tad jums nebutu tikpat patīkami, ja manā vietā butu kāda cita, Maikl?

Viņš atkal palūkojās meitenē.

—  Ludzu, uzlieciet man roku uz pieres! — Maikls klusi teica.

Ketija uzlika savu maigo roku uz viņa pulsējošajiem deniņiem.

—  Nu, kā ir? — viņa jautāja pēc ilgas klusēšanas.

—  Tas sagādā man atvieglojumu. Lūdzu, nejautājiet tik daudz!

Meitenes pirksti pārslīdēja pār Maikla seju, pēc tam viņa viegli ieknieba viņam degungalā.

—  Bet, Ketij, — viņš miegaini noņurdēja, — es jau migu ciet.

—  Neguliet, nav vērts! ļus taču drīz būsiet miris un es'arī.

Viņa pateica to tik mierīgi un lietišķi, it kā pavēstītu, ka pusdienās būs cepta vista.

—  Cerēsim, ka jūs nonāvēs pirmo, — meitene domīgi piebilda.

—  Jūs gan esat asinskārs radījums! — Maikls bēdīgi izsaucās. — Kāpēc jums tā gribas?

Ketija paraustīja plecus un noglāstīja viņam matus.

—    Tiešām nezinu, kāpēc. Es tikai vēlētos būt pārliecināta, ka nevienai citai jūs nepiederēsiet. Tad es varētu mierīgi mirt.

Maikls nepakustējās, tikai plakstiņi viņam notrīsēja.

—  Pasaki to vēlreiz! — viņš čukstēja.

—  Kas man būtu jāsaka vēlreiz? Ka gribu, lai tevi nogalinātu pirms manis? — viņa jautāja, izlikdamās, ka nesaprot.

—  Maikl, — Ketija pēkšņi ievaicājās, — kas ir tā meitene?

—  Kāda meitene?

—  Tu taču zini — meitene, kuras dēļ tu vēlētos dzīvot.

—  Tā, protams, esi tu! — viņš pārsteigts iesaucās.

Uzlikusi plaukstu viņam uz acīm, Ketija savukārt

palūdza:

—  Pasaki to vēlreiz!

—  Tu! — viņš atkārtoja.

—  Un tu nepārnāksi mūsu pusē, kaut arī mīli mani?

—  Nē, kaut arī mīlu tevi.

Kādu brīdi viņa klusēja.

—  Kā tu uzzināji, ka mēs esam šeit? — pēc tam Ketija iejautājās.

—   Zināju, ka jus varat būt vienīgi te, — viņš atbildēja.

— Tu esi loti drosmīgs! Vai tu arī saprati, kā tas viss tika nostrādāts?

Viņš pamāja.

—   Vilciens iebrauca tunelī, uz kurieni jus jau iepriekš bijāt aizsūtījuši lielu automobili ar vagona riteņiem, trim zaļiem lukturiem priekšā un diviem sarkaniem aizmugurē. Šo "vilcienu" tad ari redzēja dzelzceļnieks, turklāt jums līdzi bija briesmīga sirēna.

Viņa klusu iesmējās.

—  jā, tā bija gan briesmīga sirēna, vai ne? Atceries, todien, kad biji atnācis uz mūsu ielu, arī tu to dzirdēji.

Tagad viņš atcerējās spalgo troksni, kas toreiz bija radījis viņā neizpratni.

—   Nu, bet, piebraukuši pie barjeras, jūs nocēlāt automobili no dzelzceļa sliedēm un, gabaliņu pabraukuši pa tramvaja sliedēm, tālāk nogādājāt to garāžā. Vai tā bija?

—  Jā, tieši tā, — Ketija apstiprināja.

—  Vilciens no tuneļa izbrauca uz dzelzceļa atzaru, nu, un pārējo tu zini. Bedre ar zaļgano ūdeni un koka balsts, protams, bija tavs izgudrojums?

— Jā, un arī neīsto rūsu tu laikam pamanīji, vai ne?

—  Tas ir labi, ka tu mirsi tik jauna, Ket, — viņš teica, — jo esi izdarījusi vislielāko noziegumu.

—  Tā man bija tikai aizraujoša nodarbošanās. Es maldījos, domādama, ka nav pasaulē tāda spēka, kas varētu grozīt manus uzskatus.

—    Un kādam spēkam tad beidzot izdevās tevi labot? — Maikls jautāja.

Viņa vilcinājās.

—   Es skaidri nezinu. Tās bija īpašas jutas, kuras, satiekoties ar vīrieti, mani pārņēma pirmoreiz. Tikai pret vienu vīrieti esmu jutusi ko tādu, kas lika man notrīsēt, it kā apturēja sirdspukstus un galu galā pārveidoja mani. Tā, nu tu zini, Maikl. Kas, tavuprāt, notiks ar mani?

Ketija atkal atcerējās, ka nāve ir tuvu.

—  Dievs vien to zina, — Maikls sacīja. — Kāpēc no lokomotīves visu laiku plūst ārā tvaiks?

—  Tā ir Gregorija ideja, — vina atbildēja. — Viņš šodien lika aizbērt bedri un novākt koka balstu, lai ar lokomotīvi varētu laisties lapās, ja uzrastos policija.

—  Re, kur nāk musu bendes! — Maikls teica.

Durvis tika atslēgtas, un iekšā ienāca ārsts 1 lerons.

Apgaismojis telpu ar sveci, viņš pienāca pie Maikla.

—  Nu, dārgais medību suns! — viņš laipni iesaucās. — Labākajiem draugiem ir laiks šķirties.

—   Par laimi, es nepiederu pie jusu draugu pulka, — Maikls iebilda.

Herons sāka dungot kādu melodiju un izņēma no kabatas mazu ādas futrāli.

—  jūs droši vien esat redzējis šādu šļirci? — Viņš parādīja detektīvam mazu instrumentu. — Gribu jums kaut ko iešlircināt. Tas nesāpēs.

—  Vienu mirklīti, — Maikls ieteicās. — Vai šī injekcija būs nāvējoša?

Ārsts palocījās.

Redzot viņa piesārtušo seju un trīcošās rokas, Maikls saprata, ka Herons ir piedzēries, lai sadūšotos pirms šīs rīcības, vai arī tādēļ, lai aizmirstu zaudēto zeltu.

—   Labi, — Maikls pateica. Viņš paraudzījās uz meiteni. Ketija notupās viņa priekšā un noskūpstīja viņu uz lūpām.

—   Ak tā gan? — ārsts sacīja. — Gregorijam būs liels prieks.

Viņš satvēra detektīva roku un uzlocīja piedurkni. Meitenei sirds vai stāja pukstēt.

Tobrīd nodzisa svece.

—   Kas tur ir? — ārsts iesaucās, palaizdams vaļā Maikla roku un ātri pagriezdamies.

Viņš paspēra tumsā soli uz priekšu un atkal uzsauca:

—  Kas tur ir?

Atskanēja dobjš troksnis, it kā zeme būtu nogāzies kaut kas smags.

Maikls aizturēja elpu. Pēkšņi pār istabu pārskrēja gaismas stars un apstājās pie ārsta, kas gulēja uz grīdas.

—   Tas nu man izdevās! — atskanēja apmierināta balss.

Bār! — Maikls nočukstēja. — Kā jus te nokļuvāt?

—  Pa durvīm, — Bārs atbildēja. — Vai tad jus nemanījāt, ka tās atveras? Tāpēc jau svece nodzisa.

Apgaismojis ar lukturīti savu šefu, viņš ieraudzīja rokudzelžus. Bārs izņēma no kabatas atslēdziņu un atbrīvoja Maiklam rokas, bet viņa nazis paveica pārējo.

Maikls izstaipīja notirpušos locekļus.

—  Vai jums ir revolveris? — pēc tam viņš pajautāja.

Bārs iedeva viņam pistoli. Klusītiņām viņi aizlavījās

uz lielo šķūni, kur atradās lokomotīve. Birojā neviena nebija, izņemot līķi zem galda. Mēģinādami atvērt istabas otras durvis, viņi pārliecinājās, ka tās ir aizslēgtas, taču aiz tām bija saklausāmas balsis.

Maikls pieklauvēja.

—  Kas tur ir? — Gregorija balss jautāja.

—  Atveriet! — Maikls teica.

—  Kas tur ir? — Gregorijs jautāja vēlreiz.

—  Likuma vārdā, atveriet! — Maikls pavēlēja.

Viiiš izdzirdēja lāstus un solu troksni. Pēc dažām

sekundēm viss noklusa, bet durvis netika atvērtas.

—  Vai tad tur ir otra izeja?

—  Jā, otras durvis ved uz šķūni, kur atrodas lokomotīve, — Ketija teica. Vina bija bāla kā krīts un trīcēja pie visām miesām. Līķis zem galda bija galīgi laupījis viņai savaldību.

Maikls traucās uz šķūni, bet bija jau par vēlu.

Viņš vēl redzēja, ka lokomotīvē tiek ievilkts nekustīgais Herona ķermenis, un tad ar šausmīgu rīboņu, no kuras nodrebēja visa ēka, lielā lokomotīve ātri vien sāka kustēties un nozuda skatienam.

Pie Maikla piesteidzās Bārs, un abi bezpalīdzīgi noraudzījās, kā viņu pretinieki pazūd pelēkajā vakara krēslā.

—   Es atstāju savu motociklu uz kalna, — Bārs teica.

—  Ātri skrieniet turp! — Maikls iesaucās.

Viņš palika stāvam un klausījās, kā tālumā vēl rīb lokomotīve. Kāda roka bikli pieskārās Maiklam.

—  Vai viņiem izdevās aizmukt?

—  Diemžēl izdevās, — viņš teica un cieši apskāva meiteni.

Šai mirklī atskanēja stipra sprādziena atbalss.

—  Kas tas bija? — Ketija jautāja.

Viņi uzkāpa kalnā un redzēja, ka milzīga uguns apblāzmo visu apkārtni.

—  Kaut kas ir noticis ar lokomotīvi, — Maikls secināja.

Tikai pēc stundas kļuva zināms, ka lokomotīve pilnā sparā bija saskrējusies ar preču vilcienu un ka spožā blāzma bija radusies, liesmojot eksplodējušām petrolejas cisternām.

Ј S: :'f

—    Nevienu no bojā gājušajiem nebija iespējams pazīt, — Smits teica. — Vai viņu vidu bija arī Ketija Vesthendžere?

—   Ketijas Vesthendžeres vairs nav, — Maikls nopietni atbildēja. Viņš runāja patiesību, jo Ketija jau atradās ceļā uz Franciju, kur viņai vajadzēja sagaidīt savu vīru, kolīdz tas būs atvadījies no kriminālpolicijas.

—  Bet kāpēc jūs vēlaties pamest mūsu profesiju? — Smits jautāja.

f*— Tāpēc, ka tā grauj manu morāli, — Maikls atbildēja.

—  Jusu morāli? — šefs izbrīnījies jautāja. — Pirmkārt, es nemaz nezināju, ka jums tā ir, un, otrkārt, es gribētu zināt, kā izpaužas šī graušana.

—  Esmu pārliecinājies, — Maikls paskaidroja, — ka pārāk iecietīgi izturos pret noziedzniekiem.

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dū/.is Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka

IZDEVNiEcibA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorl'as slepkava Juras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaīna skandāls Kreica Kalps Spoku ieleja Bandītu karalis Mantojuma alkas Nenotveramais Bīstamie liecinieki Trīspadsmitā istaba Ridera sestais prāts Biržas Krauklis Lidojošā brigāde Rokas augšā! Sliktā slava Kings Kongs Zaļā lente

Tiesneša noziegums Atkal Nenotveramais Stiprāki par Skotlendjardu Sarkanais riņķis Ketija un viņas banda .GATAVOŠANA: Nakts meitas Melu detektors

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnicās, preses kioskos un lauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7602672

SVARĪGS NOTIKUMS

monogrāfija, kas uzrakstīta 1938. gadā, ļauj iepazīt šo noslēpumaino un neparasto viru, kurš ātri prata iekarot pasaules slavu un pārliecinoši baudīja dzīvi. Edgars Volless apbrīnots un nopulgots, talantīgs un skandalozs cilvēks, kura dzīve pārspēj jebkuru viņa romānu! Lasiet "Fenomena biogrāfiju", tad arī jūs noticēsiet Agatai Kristi, kura teica, ka Vollesa biogrāfija pārspēj jebkuru viņa dēku romānu!

[1] i 3 i V V I i C i I A

V TAPAI.S

Izdevniecība Tapais piedāvā

Izdevniecība tapais piedāvā

Mertsona banka izsniegs 10 000 mārciņu lielu balvu personai, kas uzrādīs Sarkanā riņķa bandas vadoni!

Par ''Sarkano riņķi" kādu vīru nodēvē viņa cietuma biedri. Iemesls dzimumzīme uz kakla 'it kā ar cilvēka roku uzkrāsota sarkana svītra. Gadsimta pirmajā pusē Sarkanā riņķa banda tika uzskatīta par vislabāk organizēto noziedznieku grupējumu Anglijā.

Lasiet un atklājiet Sarkanā riņķa noslēpumu!

$c6j(m$ ^Zuečš i STIPRĀKI PAR SKOTLENDJARDU

Skotlendjardā apkopoti simts tūkstoši daktiloskopisko nospiedumu. Lielbritānijā ir piecdesmit miljonu iedzīvotāju. Kā atrast īsto zagli un viņa nolaupītās dārglietas?

Viltvāržiem, naudas izkrāpējiem un rūdītiem neliešiem ir grūti izvairīties no "četriem taisnīgajiem". Šie vīri visbiežāk ierodas tad. kad noticis kāds noziegums, un spriež savu "taisno tiesu".

Izlasiet šo spraigo romānu arī jus!

Jaunums izdevniecība "Tapais"

-vI®

"Darbiniet motoru, Vatson, laiks braukt!" Serloka Hohnsa un doktora Vatsona draugi būs priecīgi uzzināt, ka abi joprojām ir pie labas veselības un veiksmīgi turpina risināt kriminālmiklas. To apstiprina izdevniecība "Tapals" un piedāvā lasītājiem pirmoreiz latviski tulkotus Artura Konana Doila stāstus krājumā "Vina atvadu sveiciens".

Jaunums izdevniecība "Tapais"

"Ja manam draugam Vatsonam iešaujas prātā kāda ideja, viņš ir ļoti neatlaidīgs. "

Šoreiz Vatsons ielūkojas slavenā detektīva pētito lietu arhīvā. Tiek celti gaismā seni notikumi, kas atnes Šerlokam Holmsam jaunus panākumus, bet lasītājiem lielisku iespēju pavadīt laiku slavenā detektīva sabiedrībā.

Sagatavota iespiešanai SIA "Tapals". Reģ. apl. Nr. 2-0115. Adrese Daugavgrivas iela 36-9, Rīgā, LV-1007, tslr. 7602672. Noliktavas adrese Jizusbaznlcas ielā 7a, Rīgā, LV-1050, tālr. 7225669. Vāki nodrukāti tipogrāfijā "Premo". Iespiesta a/s "Kvadra Print". Iesieta 'Tipogrāfijā Rota".

* *

Todien pulksten divos pēc pusdienas dežurējošais policists Mūrgeitas ielā pirmais izdzirdēja divus sprādzienus, kuri sacēla kājās visu kriminālpoliciju. Pusstundu vēlāk ieradās Maikls un pēc enerģiskas izmeklēšanas ziņoja par tās rezultātiem seram Ralfam.

—  Apbrīnojams gadījums, — Maikls iesaucās, pārliecinājies, ka ne no seifa Bārtolomjū ielā, ne no tērauda istabas Mūrgeitas ielā nekas nav nozagta.

Uzdevis vairākiem uzticamiem cilvēkiem apsargāt uzspridzinātās telpas, viņš izsauca Smita kungu, un tas, ieradies notikuma vietā, nebija mazāk pārsteigts kā Preterstons. .

Content

Volless Edgars Ketija un viņas banda

IEVADS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

16

17

18

IZDEVNiEcibA TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS: