Volless Edgars

Kings Kongs

Edgars Volless Merians S. Kūpers

KINGS KONGS

Romāns

Kings Kongs

..

Pirmā nodaļa

Vakara mijkrēslī uz mirdzošā sniega fona "Vandara" līdzinājās vecam kravas kuģim. Tikai pieredzējusi acs šajā peldošajā tupelē, pret kuru ņipri sitās viļņi, spēja saskatīt kuģīti, kurš var uzņemties visriskantākos braucienus.

Komandai par prieku Hobokenas piestātne bija krietni vien pārpildīta. Pārējo kuģu jūklī "Vandara" it kā izgaisa nebūtībā. Lielie laineri šajā piestātnē netauvojās. Tie līdzīgi debesskrāpjiem stāvēja Manhetenas ostmalā.

Komanda zināja, ka "Vandaras" dzinējs ir spējīgs attīstīt pat līdz četrpadsmit mezgliem stundā. Kuģa ņiprums bieži vien raisīja neizpratni pat rūdītu jūrnieku vidū. Bet bija arī tādi, kas, skatoties uz sagrabējušo "Vandaru", indīgi murmināja: "Ak Dievs! Un to viņi sauc, par kuģi!"

Apmēram tā teica ari Vestons, sniegdams naudu taksometra vadītājam. Skatoties uz kuģeli, viņš pēkšņi sāka šaubīties, vai atbraucis pareizi, bet tas viņam netraucēja no šī "pirāta uz riteņiem" pieprasīt piecpadsmit centus atlikuma.

Iebāzis sīknaudu kabatā, viņš cienīgi — cik nu vien cienīgi to spēj izdarīt piecdesmitgadīgs resnītis — izrausās no mašīnas. Tajā pašā mirklī no stūra iznira vecā pulksteņu veikala īpašnieka sarkanais deguns.

—    Sveiks! — Vestons uzsauca. — Vai tas ir tas kuģis, kas dodas filmēt?

Sarkanais deguns nošņaukājās, un večuka acīs parādījās aizdomīgums. Pārliecinājies, ka no Vestona nekas nedraud, veikala īpašnieks iznāca gaismas apspīdētajā laukumiņā.

—      Jūs esat viens no tiem, kas grasās doties šajā trakajā braucienā? — viņš negaidīti nobēra.

—     Trakajā? — Vestons, apkārt raudzīdamies, pārprasīja. Arī viņa paša smadzenēs bija ielavījušās šaubas. — Kas tur traks?

—    Nu, piemēram, tas puisis, kas organizē braucienu.

—     Denems?

—      Tieši tā. Viņš grib filmēt lauvas, bet diezin vai tos var piespiest smaidīt.

Vestons pasmīnēja. Večuka vārdi gandrīz pilnībā sakrita ar viņa paša domām par Denemu.

—     Jā, saimnieks tiešām ir ciets rieksts, — viņš piekrita. — Bet kāpēc tu visu pasākumu uzskati par traku?

—     Tāpēc, ka tā tas ir.

Veikalnieks panācās tuvāk.

—      Katrs dokers vai kaut cik prātīgs cilvēks jums pateiks, ka tas ir neprāts. Paskatieties uz kuģa kravu! Es pats savām acīm redzēju, ka rūme līdz augšai piestūķēta nezin ar ko. Un komanda! Tā ir vismaz trīs reizes lielāka, nekā nepieciešams. Kāpēc viņam vajadzīga tik liela komanda?

Večuks uz brīdi apklusa, bet tikai, lai ievilktu elpu. Acīmredzot viņam bija vesels birums "Vandarai" adresētu pārmetumu. Bet, pirms viņš vēl paguva atvērt muti, lai turpinātu kratīt sirdi, to pārtrauca jauna un pavēlnieciska balss:

—     Kas tur ir? Ko jums vajag?

Vestons paskatījās uz kuģa klāju. No kajītes krītošā gaisma lāva labi saskatīt jauneklīgās balss īpašnieku.

Spriežot pēc iepriekš saņemtās informācijas, tas bija "Vandaras" kapteiņa palīgs Driskols. Glīts puisis ar visai neprātīgām acīm un enerģisku zodu. Jebkura sieviete gribētu ar tādu draudzēties.

—     Tātad — ko jūs vēlaties? — Driskols pārprasīja jau laipnākā tonī.

—      Es gribētu uzkāpt uz klāja, mister Driskol, — Vestons atteica, kļūdams nedaudz jautrāks. Kaut arī pieredze brīdināja neizrādīt simpātijas katram pirmajam pretimnācējam, kapteiņa palīgs viņam patika. Viņš sāka uzmanīgi kāpt pa slapjo un slideno trapu.

—    Jūs laikam esat Vestons?

—       Jums taisnība. — Vestons jutās pagodināts. — Vestons, teātra aģents… diemžēl, — viņš piebilda, cīnīdamies pēc elpas, — mana aizdusa neļauj man darboties īpaši naski.

—    Kāpiet! Kāpiet! — Driskols mudināja. — Denems priecāsies jūs redzēt. Vai atradāt meiteni?

Vestona prieks pagaisa. Viņš saviebās un, ne vārda neteicis, sekoja Driskolam uz kuģa pakaļgalu un pčc tam augšup pa kāpnēm apgaismotās kajītes virzienā.

Zemā, iegarenā kajīte bija mēbelēta īsti spartiskā garā, kas nepārprotami liecināja par sievietes roku trūkumu. Kajītes iekārtojumu atdzīvināja tikai spogulis pie vienas sienas un drēbju pakaramais ar drēbēm otrā pusē.

Telpā bija četri krēsli un garš, plats galds ar kartēm. Uz galda atradās arī atvērta kaste, pilna ar rievotām metāla bumbiņām, kas bija nedaudz lielākas par apelsīnu, bet mazākas par greipfrūtu. Pie galda stāvēja kāds vīrs. Pie viņa kājām bija nolikts smalki pulēts stikla splaujamtrauks.

Vīrietis bija vidēja auguma, kalsnējs. Viņa varenie, zem kuplajām ūsām paslēptie žokli enerģiski zelēja tabaku. Vīrietis bija ģērbies kreklā un vestē, toties viņa galvu rotāja formas cepure. Vestons paspēra soli sānis, lai varētu redzēt kajītes centrālo daļu, un ieraudzīja vēl kādu cilvēku.

Tas bija gadus trīsdesmit piecus vecs, labi kopts vīrietis, ģērbies jūrnieka formā. Viņam līdzīgu jūs varētu ieraudzīt uz jebkura kuģa, bet diezin vai jums izdotos kaut kur satikt otru tik spēcīgu un neatkarīgu raksturu, kāds jautās šajā cilvēkā. Nepārvaramās piedzīvojumu alkās mirdzošās gaišbrūnās acis pievērsās atnācējam. Atskanēja nepacietīga balss:

—    Veston! Es jau gribēju jums zvanīt.

—    Ja es būtu zinājis, ka likšu jums gaidīt… — Vestons noteica un sāka blenzt savu slapjo zābaku purngalos.

—     Iepazīstieties ar šķiperi — kapteini Engelhornu, — Denems sacīja. Virs ar formas cepuri galvā nospļāvās splaujamtraukā un pasniedza platu, raupju delnu. Paspiedis Vestonam roku, viņš atbīdīja malā kasti ar bumbiņām, lai ienācējs varētu apsēsties pie galda.

—   Šķiet, ka ar Džeku jūs jau iepazināties, — Denems piebilda. Kad Vestons bija uzsmaidījis un pamājis Driskolam ar galvu, Denems turpināja: — Labi! Tagad jūs esat pazīstams ar cilvēkiem, kādus ncsatiksiet Brodvejā. Viņi bija kopā ar mani pēdējās divas reizes, un es varu teikt tā: ja kaut viens no viņiem nebūtu ar mieru doties šajā reisā, es arī divreiz padomātu, pirms dotos ceļā.

Pēc šīs tirādes iestājās īss klusuma bridis. Tad Denems apsēdās un pievērsa skatu teātra aģentam.

—    Tātad, Veston, kur ir meitene?

—     Nav.

—     Ko?! — Denems trieca ar dūri pa galdu. — Klausieties, Veston! Aktieru biedrība un Heisa birojs atrunā katru meiteni, kuru es cenšos pierunāt. Un visi aģenti, izņemot jūs, man atteica. Jūs esat vienīgais, kurš piekrita sadarboties. Ziniet, es esmu tiešs cilvēks …

—   To visi zina, — smagi elpodams, apstiprināja Vestons. — Bet visi zina arī jūsu neprātu. Padomājiet pats! Vai reiss var iedvest uzticību, ja viss ir miglā tīts?

—     Tā ir taisnība, — Engelhorns norūca un atkal nospļāvās.

—   Tā tas ir! — Driskols iesaucās, ar plaukstu berzēdams žokli. — Pat šķiperis un kapteiņa palīgs nezina, kurp šī tupele dodas…

—       Nu, lūk! — Vestons noplātīja rokas. — Padomājiet par manu reputāciju, Denem. Kā es varu pierunāt jaunu, skaistu meiteni braukt kopā ar jums, ja nevaru pateikt, kas viņu sagaida?

—     Bet vai tad viņai tas jāzina? — Denems uzstājīgi noprasīja.

—     Jūs dodaties braucienā uz nenoteiktu laiku, reisa mērķis nav zināms… turklāt viņa būtu vienīgā sieviete uz kuģa, kur mudžēt mudž aizdomīgi tipi… — Kad klātesošie sāka smīkņāt, Vestons steidzīgi piemetināja: — Es, protams, domāju komandu.

—    Veston! — Denema dūre atkal ar troksni nobūkšķēja pret galdu. — Es gatavojos uzņemt labāko filmu savā mūžā, un man ir vajadzīga meitene.

—     Jūs agrāk nekad neesat filmējis sievietes. Kāpēc jums tagad tā vajadzīga?

—     Velns parāvis! Man šķiet, ka es nesolīju jums sniegt atskaiti!

—     Tātad — kāpēc…

—     Kāds vēl "kāpēc"? Kā uz to reaģēs publika? Publikai patīk glīti ģīmīši. Kāds sižets var iznākt bez sievietes? Piedzīvojumi būs garlaicīgi un gaudeni… Mana publika ir pieradusi redzēt simtiem kuģu bojāeju un asinis. Iedomājieties tikai — es strādāšu kā vergs, bet publika pēc tam teiks: "Filma būtu divreiz labāka, ja tajā būtu sieviete." Arī recenzenti atzīs: "Ja filmā būtu mīlestība, tā būtū daudz interesantāka." Labi! — Denems vēlreiz uzsita ar dūri pa galdu. — Viņiem vajadzīga meitene. Un viņi to dabūs!

Vestona atmiņā atausa vecā veikalnieka drūmie brīdinājumi. Denems, protams, nebija vājprātīgs, bet viņa ieceres nepatiktu nevienam aģentam, kas kaut nedaudz rūpējas par savu reputāciju.

—       Atvainojiet, — viņš teica un paņēma cepuri. — Man šķiet, ka nevarēšu jums palīdzēt.

—     Jūs varat daudz, — Denems sacīja, — bet jums jāpasteidzas. Ar rīta paisumu mums jādodas jūrā. Rītam austot, mēs vairs nedrīkstam šeit atrasties.

—     Kāpēc?

—      Domāju, ka tagad es jums to varu pateikt, — Denems aizkaitināts izlēma. — Uz kuģa ir sprāgstvielas. Apdrošināšanas kompānija to ir uzzinājusi. Ja mēs pēc iespējas drīzāk no šejienes neaizlaidīsimies, mūs var nogrābt policija. Tad būs vajadzīga oficiāla atļauja, bet, lai to dabūtu, var paiet vairāki mēneši.

Pēkšņi viņa garastāvoklis strauji izmainījās. Piegājis pie kastes, kuru Engelhorns bija atbīdījis nostāk, viņš paņēma vienu no dzelzs bumbiņām un paskatījās uz to ar lepnuma pilnu smīniņu.

—    Veston, es nevaru apgalvot, ka meitene, kuru jūs man atradīsiet, šajā ekspedīcijā nesatiksies vaigu vaigā ar briesmām. No tām neviens nav pasargāts. Varbūt, — viņš turpināja, plati smaidīdams, — tās būs pat visai nopietnas. Bet es jums apsolu — kamēr mums būs kaut pāris šo lietiņu, nekas briesmīgs nenotiks.

—     Kas tas ir?

—      Gāzes bumbas, vecīt! Mans personīgais izgudrojums. Pareizāk sakot, standarta granātu uzlabots variants. Ar vienu bumbu pietiek, lai notriektu no kājām ziloņu baru.

—       K-ko? — Vestons sāka raustīt valodu. — Denem, viss dzirdētais tikai pastiprina manas bažas. Man šķiet, es sāku priecāties, ka neesmu atradis meiteni.

—     Nesāciet jau nu līdzināties tiem kretīniem no apdrošināšanas kompānijas, — Denems nievājoši sacīja. — Par sprāgstvielām neuztraucieties. Kamēr tās ir tādu uzticamu laužu rokās kā Džeks, šķiperis un es, tās nav kaitīgākas par parastām ledenēm. Taisnību sakot, lielāku ļaunumu mums var nodarīt musoni.

—     Musoni?!

—     Protams! Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc mums jādodas jūrā, līdzko meitene būs uz borta. Es, protams, nešaubos, ka šķiperis izvadīs "Vandaru" ari cauri vētrai; ari Džeks ir uz to spējīgs. — Denems uzsita pa Driskola plato muguru. — Bet musoni atnesīs lietu un traucēs filmēšanu. Tas maksās vairākus mēnešus zaudēta laika un kaudzi naudas, tādos apstākļos cilvēks nevar parādīt visas savas spējas.

—    M-musoni! G-gāzes bumbas! — Vestons turpināja stostīties. — Ak Dievs! Es jūtos kā potenciāls slepkava. — Viņš uzvilka cepuri dziļāk uz acim un satvēra durvju rokturi. — Negaidiet, Denem, no manis nekādu meiteni.

—     Ko?

—    To, ko dzirdējāt!

—     Ak tā! Labi, iztikšu bez jūsu palīdzības.

Denems ar apbrīnas cienīgu izveicību norāva no pakaramā mēteli un cepuri.

—     Ja jūs domājat, ka tāpēc es tagad atmetīšū savu ideju… — Viņš pagrūda Vestonu tuvāk durvīm un atvēra tās. — Es gatavojos uzņemt dižāko filmu pasaulē. Tādu vēl neviens pat sapņos nebūs redzējis. Viņiem nāksies meklēt jaunus vārdus, lai to aprakstītu. Jūs redzēsiet!

Durvis aizvērās.

—     Kur tu iesi? — Engelhorns sauca nopakaļ.

Zem Denema zābakiem iečīkstējās traps.

—      Es atradīšu meiteni savai filmai. Es viņu atvedīšu… pat ja vajadzēs lietot spēku.

Vestons aizpogāja mēteli un uzmeta skatienu Driskolam un Engelhornam. Viņš bija tik laimīgs kā vēl nekad, ka izdevies atkratīties no šīs trakās idejas. Tagad viņš droši zināja, ka citādi to nevar nosaukt. Vecajam veikalniekam bija taisnība.

Driskols iesmējās.

—     Saderam, — viņš piedāvāja Engelhornam, — ka Denems atradīs meiteni.

—    Es nederu, — Engelhorns teica, aukstasinīgi turpinādams gremot tabaku.

Driskols, joprojām smiedamies, pievērsās Vestonam.

—     Viņam pietiktu nekaunības mani pat apprecināt ar to skuķi, ja vien to prasītu scenārijs, — viņš teica. — Vai man jūs pavadīt?

Otrā nodaļa

Denems meklēja piemērotu meiteni. Spraucoties cauri laužu pūlim Brodvejā, viņš gaidīja, pētīja un katru reizi pie sevis nolamājās, kad iepatikusies seja, to tuvāk aplūkojot, izrādījās banāla.

Viņš koncentrējās uz sejām, nepievēršot uzmanību

pārējām detaļām. Viņa acis bija kļuvušas līdzīgas fotoobjektīva lēcām, kas fiksē pretimnākošo sieviešu sejas. Tās bija dažādas: izaicinošas un iebaidītas, drūmas un labsirdīgas, dusmīgas un viltīgas, skaistas un savtīgas, cietsirdīgas un vienaldzīgas. Bet neviena nebija tāda, kas sacītu: "Es esmu šeit. Tu meklē tieši mani."

Šķiet, ka pat tik uzņēmīgs cilvēks kā Denems nebija nodrošināts pret neveiksmēm. Galu galā, pilnīgi vīlies, viņš tikai gāja un gāja, šķērsoja kādu reklāmu ugunīs mirdzošu laukumu un klīda tālāk. Sejas bija visur: tumšās parādes durvis, parkos, mašīnās, taksometros — daiļas un neglītas, nomāktas un jautras. Taču nebija nevienas, kas starotu kā sveces liesma, bet viņa pasaules labākajai filmai bija vajadzīga tieši tāda varone.

Denems konstatēja, ka ir atgriezies tajā pašā vietā, no kuras bija sācis savus meklējumus, — gaismas pielietajā Medisona skvērā. Viņš nostaigāja pa 5. avēniju, Parka avēniju, klīda pa 47. ielu. Apmetis līkumu noplukušajam Rietumu forta kvartālam, viņš atkal nonāca Brodvejā un lauzās cauri laužu pūlim, kas nāca ārā no daudzajām teātru ēkām un kinozālēm.

Beidzot Denems nolēma uzsmēķēt. Paciņa izrādījās tukša, un viņš iegriezās nelielā stūra veikaliņā. Vēlāk viņš ne reizi vien apsveica sevi ar to, ka gadījums viņam lika ieiet tieši tur. Tas bija loti mazs veikaliņš, kas drīzāk atgādināja kiosku. Diezin vai ar to bija apmierināts arī pats īpašnieks, kuram īsti nebija, kur izlikt savu preci. Šeit bija tik maz vietas, ka pat lete bija piekrauta ar āboliem.

Tumsnējs pārdevējs aizdomīgi pētīja Denemu, pāri .

ābolu kaudzei pasniegdams cigaretes. Šis ābolu kalns vēl atradās Denema acu priekšā, kad kāda meitene klusi pielavījās pie letes un lēnām stiepa savu trauslo, balto roku pēc augļiem.

Denems to ieraudzīja pirmais, bet pārdevējs jau nākamajā mirklī pameta savu leti, kliegdams pilnā rīklē:

—     Ahā! Beidzot es tevi noķēru! Zagle! Ha-ha! — Viņš satvēra meiteni aiz rokas. — Tagad tev neizdosies izlocīties. Ei, kur ir policists?

—      Nē! — meitene sāka raudāt un vārgi pretoties. — Lūdzu, atlaidiet mani! Es neko nepaņēmu. Es gribēju paņemt, bet to neizdarīju.

—     Nemitīgi kāds mani apzog. Mani! Viss, pietiek! Ei! Policista kungs!

—     Aizveries! — Denems pavēlēja. — Meitene runā patiesību. Viņa atrāva roku no taviem sapuvušajiem āboliem, pirms tu vēl paguvi iekliegties. Viņa pat netaisījās neko zagt.

—     Es negribēju. Es tik tiešām negribēju.

■— Paklau, — Denems sacīja. — Nem dolāru un aizmirsti notikušo.

Dolārs ātri mainīja veikaliņa īpašnieka uzskatus. Viņš atlaida savu gūstekni un devās atpakaļ aiz letes.

Meitene tika atbrīvota tik negaidīti, ka viņa sašūpojās un būtu nokritusi, ja vien Denems to laikā nesatvertu. Gaisma no veikala vienīgās lampiņas apspīdēja viņas seju, un, kad Denems to ieraudzīja, viņa acis iepletās. Neatraudams skatienu no meitenes sejas, viņš iesmējās un uzvaroši pamāja ar roku.

—    Taksi!

Kad, bremzēm kaucot, pie trotuāra apstājās mašina, viņš pavēlēja:

—     Uz tuvāko restorānu! Un ātri!

Pēc pusstundas, jau sēžot restorāna zālē, viņš turpināja priecāties par savu uzvaru. Meitenes priekšā uz galda bija jau vesels kalns iztukšotu šķīvju. Viņa līdz šim nebija bildusi neviena vārda, jo bija pārāk izsalkusi un nevarēja atrauties no ēdiena. Dencms viņu netraucēja.

Meitenes seja nebija vienkārši skaista, tā bija patiesi burvīga. Nopētījis viņu ar profesionālu skatienu, Denems nevarēja vien beigt priecāties par savu atradumu. Viņas neticami zilās acis raudzījās no puspievērto plakstu apakšas, lūpās jautās jutekliskums un tikko manāma ironija, zods liecināja par drosmi. Zeltainās matu cirtas, kas spraucās laukā no apnēsātās cepures, lieliski harmonēja ar bālo seju. Jā! Ja Denems būtu dzejnieks, viņš salīdzinātu šo meiteni ar saules gaismu.

Redzot viņa ieinteresēto un sajūsmas pilno skatienu, meitene pasmaidīja.

—     Mani sauc Anna Derova.

—     Vai tagad jūtaties labāk?

—     Paldies, jā. Jūs bijāt loti laipns.

—     Nav vērts pateikties, — Denems, neko neslēpjot, sacīja. — Savu laiku un naudu es tērēju savtīgos nolūkos.

Smaids Annas sejā pazuda. Viņa nodrebēja, bet Denems nepievērsa uzmanību šādai reakcijai.

—     Kā jūs nonācāt tādā situācijā?

—     Man neveicas. Tādu meiteņu, kā es, ir daudz.

—     Bet ne jau ar tādu ārieni.

—      Iespējams, ka pieklājīgākā apģērbā es izskatītos pievilcīgāka… — Cauri Annas smaidam joprojām jautās bailes. — Bet tādās noplukušās drēbēs…

—    Jums ir ģimene?

—     Šķiet, ka man ir tēvocis… kaut kur.

—    Jūs kādreiz esat filmējusies?

—    Dažos masu skatos… Tiesa, vienreiz man bija īsta loma.

Viņš riskēja uzdot vēl vienu jautājumu.

—     Vai jūs gadījumā neesat no tām jaunkundzītēm, kas brēc, ieraugot peli, un zaudē samanu, redzot čūsku?

—      Es esmu no provinces. Sevišķu mīlestību pret pelēm neizjūtu, bet čūsku vienreiz pati ar savām rokām

i pat esmu nositusi…

Denems apmierināts iztaisnoja plecus un piecēlās. jvJ — Paklau, meitēn, man tev ir kāds darbiņš.

Anna arī piecēlās, cieši un nogaidoši raudzīdamās Denemā.

""— Ja tevi nedaudz uzbarotu un lautu tev atpūsties, tu kļūtu tieši tāda, kāda man esi vajadzīga.

—     Bet kad… kad es dabūšu šo darbu?

—    Tūliņ. No šī brīža. Un pirmais, kas tev jāizdara, — jānopērk jaunas drēbes. Iesim. Mums jāpaspēj līdz veikalu slēgšanai.

—     Bet… kas tas ir par darbu?

—     Tas tev dos naudu, ļaus patīkami pavadīt laiku un atnesīs slavu. Mums jādodas jūrā rīt pulksten sešos no rīta, un, tici man, tu nenožēlosi.

Anna atkal apsēdās un papurināja galvu. Tagad viņas

sejā nebija baiļu. Tās bija nomainījusi izsmieklam līdzīga iecietība, ko vina, šķiet, bija apguvusi savā līdzšinējā dzīvē.

—      Nē! Piedodiet… bet es nevaru… Negribu tādu darbu… Jā, es zagu… bet es nevarēšu…

—     Ko? — Denems iesaucās un izbrīnīts blenza vinā. Pēc tam iesmējās un paņēma cigaretes, par kurām bija pilnīgi piemirsis no to nopirkšanas brīža. — Ak, es saprotu! Nē, māšel, tas nav tas. Nepavisam ne. Tu mani esi pārpratuši. Es tev piedāvāju pieklājīgu darbu.

—      Labi, — Anna teica it kā atvainodamās. — Es negribu…

—    Tas ir pārpratums. Protams, nekas tamlīdzīgs. Tā ir mana vaina. Es biju tā sajūsmināts, ka aizmirsu tev paskaidrot. Mans vārds ir Denems. Tu kādreiz esi dzirdējusi par mani?

—    Jā, jā… Jūs esat režisors. Jūs savas filmas uzņemat džungļos un savannās.

—      Pilnīgi pareizi. Un es tevi esmu izvēlējies galvenajai lomai savā jaunajā filmā. Mēs izbraucam sešos.

—     Uz kurieni?

—     Pagaidām es to nevaru pateikt, Anna. Tas ir tālu. Lai sasniegtu galamērķi, mums būs ilgi jāceļo., Tevi gaida patīkama laika kavēšana, silta, zila jūra, mēnessgaismas rotaļas ūdeni. Izlem, Anna! Vai tas tomēr nebūs labāk nekā klaidones gaitas Ņujorkā? Vai tiešām patīkamāk ir katru vakaru aizmigt, baiļojoties, ka no rīta tavu līķi atradīs renstelē?

—     Nav svarīgi, kā tas viss beigsies, — Anna nočukstēja. — Tā ir labāk.

—    Anna, es esmu godīgs cilvēks, — Denems piebilda. — Un būšu godīgs arī pret tevi. Tu nodarbosies tikai ar savu darbu.

—    Jūs man tomēr varētu pateikt, kas man būs jādara.

—     Galvu augšā un uzticies man! — To teikdams, Denems pastiepa roku.

Anna cieši ieskatījās viņam acīs. Arī Denems nenolaida no viņas savu skatienu. Viņam vienmēr veicas! Denems nevarēja vien beigt priecāties par tās zeltainajiem matiem, skaisto seju un augumu.

Kad viņu skatieni sastapās, Anna ar skumju smaidu sejā ielika savu roku viņa plaukstā.

Trešā nodaļa

Anna pamodās uz šauras lāviņas un sākumā nespēja saprast, kā šeit nokļuvusi. Viņa tikai apjēdza, ka pirmo reizi pēc vairāku nedēlu pārtraukuma pamodusies bez bada sajūtas. Nedaudz par to izbrīnījusies, viņa atcerējās pagājušās nakts notikumus un piecēlās sēdus. Ieraudzījusi pie gultas grozu, pilnu ar āboliem, Anna skali iesmējās.

Denems tos nopirka pēdējā brīdī un ar grūtībām iestūķēja grozu taksometrā, kas jau bija pilnum pilns ar dažādām kleitu, kurpju un cepuru kārbām.

—    Lai tev nebūtu garlaicīgi, — viņš bija noteicis. Uz kuģa viņi nokļuva jau pēc pusnakts, ceļā satiekot tikai vientuļu sargmatrozi un uz muliņa kvernošu aizdomīgu večuku ar sarkanu degunu.

Ar grozu uz rokas Anna sekoja Denemam pa tumšo gaiteni.

—      Šī būs tava kajīte, — viņš teica. — Atslēga ir iekšpusē. Atradi? Lieliski! Ar labu nakti, dusi saldi! Tev jāizguļas. Ja ieraudzīšu tevi uz klāja pirms pusdienlaika, tad likšu šlriperim piekalt pie kojas ar ķēdēm.

Anna atglauda zeltainās cirtas un ieskatījās kajītes mazajā pulkstenīti. Bija gandrīz astoņi. Tātad viņa ir gulējusi piecas vai sešas stundas, bet pēdējā laikā viņai nebija izdevies gulēt pat pāris stundas pēc kārtas. Anna nožāvājās un atkal iesmējās. Jebkura meitene viņas vietā būtu tikpat satraukta par notikušo un diezin vai spētu ilgāk gulēt. Lai izvēdinātu galvu, viņa nolēma uzkāpt uz klāja, kaut arī draudēja šķipera ķēdes.

Ja viņa pareizi atcerējās Denema teikto, tad šķiperis bija kapteinis Engelhorns — vecs un rupjš, bet labs cilvēks. Kapteiņa palīgs Driskols bija jauns un rupjš, bet arī labs cilvēks.

Viņa nolaida slaidas kājas pār gultas malu un piegāja pie atvērtā iluminatora. Acīmredzot viss noticis, kā Denems bija solījis. Kuģis bija devies jūrā jau pirms pāris stundām, jo Ņujorka vairs nebija redzama. Tikai tālu pie apvāršņa vēl bija samanāma šaura krasta līnija. Visapkārt pletās ledaina jūra, un pāri klājās mierīga debess. Pagājušās nakts vētra un sniegputenis bija beidzies. Gaiss jau bija iesilis tiktāl, ka, stāvot pie iluminatora plānā naktskreklā, viņa nemaz nejuta aukstumu.

Anna atgāja nost no iluminatora un sāka pārkravāt nopirktos tērpus.

—       Pērc visu, ko vēlies, — bija teicis Denems. — Šie izdevumi ir tīrais nieks, salīdzinot ar tiem, ko man nāktos samaksāt kādai Brodvejas vai Holivudas aktrisei. Rīkojies!

Paredzot, ka viņi ilgu laiku atradīsies tālu no veikaliem, Anna tā arī rīkojās. Vakartērpi. Apakšveļa. Zeķes. Pat grezna pidžama. Mētelis, ikdienas tērpi, cepures. Un visbeidzot — dažādi nieciņi un kosmētika. Tas viss bija šeit, šajā kartona kārbu kaudzē, kas kuru katru mirkli draudēja sagrūt no "Vandaras" motora vibrācijas.

Anna nolēma attaisīt tikai vienu kārbu. Tās satura izpēte turpinājās līdz pat deviņiem. Tad viņa beidzot atvēra kajītes durvis un izgāja pilnīgi tukšā gaitenī.

Zem jaunā mēteļa Anna bija uzvilkusi veco kleitu, jo negribēja, ka Denems viņu notur par greznoties kāru lellīti. Toties zem kleitas bija jauna, tīra zīda veļa.

—    Jā, — viņa nodomāja, kāpjot uz klāja, — žēl, ka uz kuģa nav automašīnu. Tagad būtu īstais brīdis kļūt par satiksmes negadījuma upuri. Es nekad vēl neesmu bijusi tam tā sagatavojusies.

Klājs, tāpat kā koridors, bija tukšs. Visi bija aizņemti darbā. Tikai viens cilvēks nokļuva meitenes redzeslokā. Viņa ieraudzīja rīta saules apspīdētu jūrnieka muguru. Vecs, melnīgsnējs, drukns vīrs veikli sēja virvi un mīlīgi ķircināja bez mitas pļāpājošu pērtiķēnu.

Jūrnieka seja izskatījās loti draudzīga, un Anna pati jutās tik laimīga! Klusi pielavījusies tuvāk, viņa strauji parāva virvi un skali uzsauca:

—     Iemāciet arī mani!

—    Vai, kā nobijos! — vecais vīrs mierīgi noteica, un viņa acīs iezalgojās viltīgas uguntiņas. Anna uzreiz noprata, ka viņš jau sen pamanījis tās klātbūtni, sākot jau ar pirmajiem klusajiem soliem uz klāja. Anna saprata arī to, ka vecajam vīram zināms pat* viņas atrašanos uz kuģa. Droši vien viņš to uzzinājis no sargmatroža.

—    Protams! — večuks sacīja. — Bet vispirms derētu iepazīties. Mani sauc Lampijs, bet viņu — Ignats…

—     Bet mani Anna Derova.

—      Būsim draugi! — matrozis teica. — Bet tas, — viņš turpināja, veikli rīkodamies ar virvi, — ir jūrnieku mezgls. Lūk, tā un vēl tā. Pamēģiniet!

Anna paņēma virvi. Bet viņas skatiens neviļus aizklīda uz zaļgano jūru ar sīko vilnīšu ņirbu.

—    Ak, Lampij, — viņa izdvesa, — vai nav brīnišķīgi?

—     Es gan tagad labāk atrastos kādā Kārlijas krogā, — Lampijs draudzīgi noteica, — bet Ignats droši vien sapņo par kokospalmām. Katram jau patīk kaut kas cits.

—     Ak jā, protams, — Anna piekrita. — Un arī jūra vienmēr nav tik skaista. Vētras laikā tā droši vien izskatās briesmīga?

—    Būtu jau labi, ja varētu regulēt laiku, — Lampija balsī jautās vēsums. — Labi, jāķeras pie darba, — viņš piebilda, izdzirdējis svilpienu.

Lampijs aizgāja. Anna turpināja sildīties saulītē un rotaļāties ar Ignatu. Vēl daži matroži aizsteidzās uz kuģa pakaļgalu. Lūkā parādījās cilvēks, kas acīmredzot bija signalizējis. Viņš bija tā aizņemts darbā, ka nepamanīja Annu.

Bet viņa, ieraudzījusi jauno jūrnieku, juta sevī mostamies dzīvu interesi par gaidāmajiem notikumiem. Tas bija gara auguma vīrietis ar spēcīgi veidotu ķermeni un tumsnēju seju. Bija jūtams, ka viņš uz kuģa ieņem visai ievērojamu stāvokli. Anna nosprieda, ka tas droši vien ir Driskols. Viņa piecēlās, lai labāk redzētu notiekošo.

Anna nesaprata, ko matroži tur īsti dara. Likās, ka bija jāveic kaut kāda operācija ar nostāk stāvošo, striķiem aptīto milzu kasti. Anna piegāja tuvāk, lai labāk varētu to aplūkot.

Tikmēr Driskols turpināja dot aprautas komandas. Viens no matrožiem palaida vaļā virves galu. Šķiet, viņš domāja, ka tā vajag.

—     Nē! Nē! — Driskols iekliedzās. — Turi to stingrāk!

Viņš nedaudz atkāpās un pēkšņi atradās tik tuvu Annai, ka viņa būtu varējusi pieskarties viņam pie pleca. — Stiepiet tuvāk pakaļgalam! Atpakaļ!

Driskols aizkaitinājumā strauji atšāva roku atpakaļ, un tā skāra Annas vaigu. Viņa sagrīļojās un gandrīz pakrita. Ignats izbailēs sāka spiegt.

—     Kāda velna… — Pagriezies un ieraudzījis Annu, viņš pusvārdā aprāvās, tad nedaudz maigākā tonī turpināja: — Ko jūs šeit darāt? Jums vēl bija jāguļ.

—     Es tikai gribēju paskatīties, — Anna skaidroja. Balss skanēja bikli, viņa jutās vainīga.

—     Piedodiet. — Driskols mulsi paskatījās uz savu roku. — Ceru, ka nebija pārāk sāpīgi.

—    Nepavisam ne, — Anna to apliecināja tik dedzīgi, ka abi sāka smieties.

—      Tātad! — Driskols teica pēc nelielas pauzes. — Jūs esat tā meitene, kuru atrada Dencms.

—       Viņš bija loti enerģisks. — Anna pasmaidīja. — Tas bija pārsteidzoši. Es nekad agrāk neesmu bijusi uz kuģa.

—      Bet es, — Driskols atteica, un viņa tonis bija pilnīgi mainījies, — nekad neesmu bijis uz kuģa, uz kura atrodas sieviete.

Tas Annai lika atcerēties, ka Driskols spēj būt arī rupjš.

—    Es ceru, ka jūs neesat no tiem, ko nomāc aizspriedumi?

—     Nē, ja tikai tā sieviete nemaisās pa kājām.

—     Es pacentīšos, — Anna atcirta.

—    Jums jau tagad tas neizdodas, — Driskols nesaudzīgi sacīja. — Labāk palieciet savā kajītē.

—      Ko? Visu brauciena laiku? — Annas smieklos varēja saklausīt sašutumu.

Kapteiņa palīgs paskatījās viņā un tad nodūra acis.

—    Dažreiz jūs tomēr drīkstat iznākt uz klāja, — viņš noteica, cenzdamies apspiest smaidu. — Sakiet, vai mans sitiens pa žokli stipri sāpēja? Tas bija labs sitiens.

—     Nekas, pārdzīvošu. Dzīve mani bieži vien situsi daudz sāpīgāk.

Annas balss kļuva asāka, un Driskols ieskatījās viņā uzmanīgāk.

—     Ja tā, — viņš teica, — tad vismaz tagad mums jācenšas to padarīt kaut mazliet jaukāku. Varat nākt uz klāja, kad vien vēlaties.

Viņu acis vēlreiz sastapās, un Anna, nedaudz samulsusi, pieliecās, lai paņemtu klēpī Ignatu. Driskols ķērās pie darba.

—     Varbūt jums vēl kādu stundiņu nosnausties? — viņš uzsauca.

—    Tas nav iespējams. Esmu pārāk satraukta, lai gulētu.

Uz klāja parādījās Denems.

—     Es redzu, ka jūs jau esat sadraudzējusies ar dažiem komandas locekļiem.

—    Jā! Kapteiņa palīgs ir pārāk kustīgs. Bet Ignats ir loti miermīlīga un jauka būtne.

Denems domīgi paskatījās uz Ignatu.

—      Skaistulis, — viņš pie sevis norūca. — Skaists, tomēr tikai dzīvnieks.

—     Es nekad neesmu sevi uzskatījis par skaistu, — Driskols protestēja, — bet…

—    Ne jau tu, Džek! Ignats. Paskaties, cik viņš kļuvis mierīgs. Pat Lampija rokās viņš tā neuzvedas.

—     Skaistums, — nedaudz paklusējis, Denems atkal ierunājās. — Skaistums un Dzīvnieku pasaule. Tas ir interesanti. Eoti interesanti.

—     Ko? — Driskols vaicāja.

—     Drīz uzzināsi, Džek.

Denems pievērsās Annai.

—    Ja tu jau esi piecēlusies, tad mazliet pastrādāsim. Es uzņemšu pāris proves. Ej uz kajīti! Kapteinis Engelhorns tev palīdzēs izkravāt kastes. Izvēlies, kas tev vislabāk patīk. Kamēr tu saģērbsies, saule jau būs augstu un gaisma filmēšanai pietiekama.

Anna nolaida Ignatu uz klāja.

—    Ceru, ka spēsi atrast kajīti? — Denems pajautāja.

—     Jā, protams, — Anna atteica, cenzdamās slēpt satraukumu.

Kad viņa aizgāja, Driskols sabozies pagriezās pret savu darba devēju.

—     Šķiet, ka viņa ir brīnišķīga meitene.

—     Es ceru, Džek.

—     Viņa lieliski der šai lomai.

—     Un kā vēl!

—     Dencma kungs, vai tiešām viņa tik ātri piekrita filmēties?

Denems paskatījās uz savu palīgu ar neizpratni un nepacietību reizē.

—    Iesim, — viņš teica, gari stiepdams vārdus. — Palīdzēsi man uzstādīt kameru.

Viņi ķērās pie darba, bet komanda turpināja kravas pacelšanu, ko bija pārtraucis Driskola sitiens Annai pa žokli. Kad Anna atkal parādījās uz klāja, visi darbi bija pabeigti.

Viņa bija pārcilājusi visas kārbas ar tērpiem un tagad izskatījās loti valdzinoša jaunajā kleitā, ko nevarēja pat salīdzināt ar veco. Viņai mugurā bija rožainas krāsas zīda ģērbs un mīkstās krokās krītošs apmetnis. Baltās rokas un kājas lieliski kontrastēja ar brūno apmetni un spilgto tērpu.

—    Tikai pie altāra, — Driskols nomurmināja.

Denems likās izbrīnīts par tādu uzslavu.

—     Tu tā domā? — viņš vaicāja. — Tu tiešām tā domā, Džek?

Driskols apstiprinoši pamāja.

—     Bet viņa taču neizskatās pēc parasta cilvēka līgavas? — Denems uzstāja.

—      Nē. Varbūt tas ir pārāk šerpi teikts, bet viņa izskatās kā līgava tādam cilvēkam, kāds nekad nav dzīvojis uz zemes.

—     Tas ir mans atradums: Skaistums un Dzīvnieku pasaule, — Denems lepni skaidroja.

—      Lai ko jūs arī neteiktu par šo tērpu, — Anna panācās tuvāk, — bet man tas patīk.

—     Brīnišķīgi! — Denems iesaucās. — Stājies šeit!

—     Es nervozēju, Denema kungs. Droši vien es jums nederēšu.

—      Māšel, ne vārda vairs. Ja es nebūtu bijis pārliecināts, tu uz šī kuģa neatrastos. Tev nav iemesla uztraukumam tāpat kā eņģeļiem debesīs.

Anna pasmaidīja un devās uz režisora norādīto vietu. Atstatus stāvošais Driskols sāka aplaudēt, tā demonstrēdams, ka viņai nav jāuztraucas. Lampijs un vēl pusducis matrožu viņam piebiedrojās. Uz Lampija pleca sēdošais Ignats sāka nervozi grudzināt. Trokšņa ieintriģēts, parādījās Engelhorns, kas bez pārtraukuma zelēja tabaku. Ieraudzījis Annu, viņš sajūsmināts pasmaidīja.

—    Vispirms profilu! — Denems pavēlēja. Viņš pavērsa kameru pret Annu. — Kad es sākšu griezt rokturi, uz mirkli sastingsti. Lūk, tā! Pēc tam lēnām pagriezies pret mani. Skaties uz mani! Izliecies pārsteigta. Tad pasmaidi. Pēc tam ieklausies. Un iesmejies. Skaidrs? Kamera!

Anna izpildīja Denema norādījumus. Viss izrādījās vieglāk, nekā viņa bija domājusi, katrā gadījumā tas daudz neatšķīrās no tā, ko bija nācies darīt studijā. Matroži aiz Denema muguras satraukti apsprieda notiekošo.

—     Man vina ne visai patīk.

—     Tu gribi teikt, ka vina nav pietiekami šika?

—     Varbūt viņš arī mani gribēs uzfilmēt? — sarunā iesaistījās Lampijs.

—    Tevis dēl tērēt filmu? Pat i nedomā, Lampij. Viņš neuzņemsies tādu risku.

—    Viss bija lieliski, — Denems teica. — Man jānomaina filma.

—    Jūs vienmēr pats uzņemat savas filmas? — Anna vaicāja.

—     Sākot jau ar pirmo Āfrikas filmu. Mēs filmējām satrakojušos degunradzi, kad mans operators nobijās un aizbēga. Stulbenis! Es taču stāvēju blakus ar šauteni. Viņš sāka šaubīties, vai es laikā spēšu nošaut degunradzi. No tā laika es vairs nepinos ar operatoriem. Visu daru pats.

Engelhorns, turpinādams enerģiski kustināt žokļus, piegāja pie Driskola, kas stāvēja sabozies.

—     Kas noticis, Džek?

—    Mani kaut kas uztrauc, — palīgs atbildēja. — Man nepatīk visa šī noslēpumainība.

—    Bet mēs jau divas reizes esam bijuši ar viņu kopā, — Engelhorns atgādināja. — Arī šoreiz viss būs kārtībā.

—     Bet tagad uz klāja ir sieviete.

—     Tā ir viņa darīšana, — Engelhorns atteica.

—      Turpināsim, Anna! — Denems nokomandēja. — Nostājies tur. Kad es sākšu filmēt, lēni pacel galvu.

Tev jābūt absolūti mierīgai. Tu neceri neko ieraudzīt. Skaidrs? Kamera!

Filmēšanas satraukums drīz pārņēma arī visus vērotājus. Tikai Denems pilnībā bija iegrimis darbā un atmetis visas emocijas. Viņa seja bija saspringta un pietvīkusi, it kā viņš gribētu savu garastāvokli pārraidīt arī Annai.

—     Skaties uz augšu! Lēnāk, lēnāk. Tu esi mierīga. Tu neko īpašu neredzi. Pacel galvu augstāk! Vēl augstāk! Lūk, tā! Tagad tu esi to ieraudzījusi. Tu esi pārsteigta. Tu netici savām acīm. Tavas acis ieplešas. Platāk! Tas ir šausmīgi! Bet tu esi kā apburta. Tu nevari atraut skatienu. Tu nevari pakustēties. Kas tas ir? Tu esi bezpalīdzīga, Anna! Tev nav izredžu! Ko tu vari izdarīt? Kur tu vari aizbēgt? Tu esi bezpalīdzīga, bezpalīdzīga. Bet tu vari kliegt! Tā ir tava vienīgā cerība. Tu vari kliegt! Nē, nevari. Tu esi kā paralizēta. Mēģini iekliegties, Anna! Varbūt, ja tu spētu atraut skatienu, tu spētu iekliegties. Mēģini atraut skatienu! Nē, to tu nevari, bet tu vari aizvērt acis. Anna, aizsedz acis ar roku! Un kliedz! Kliedz, Anna! No tā ir atkarīga tava dzīvība!

—     Lieliski! — Denems iesaucās un noslaucīja norasojušo pieri. — Māsiņ, neviens nebūtu izdarījis labāk.

Driskols satvēra Engelhorna plecu.

—    Ak Dievs! — viņš čukstēja. — Kā es gribētu zināt kaut ko tuvāk. Kāpēc viņš spiež viņu to visu darīt? Kas viņai jāierauga?

—     Nomierinies! — Engelhorns tāpat čukstus atbildēja. Viņa žokli metodiski turpināja kustēties. — Es domāju, ka viņam var uzticēties. Mums jātic!

Ceturta nodaļa

Strupais, piles knābim līdzīgais "Vandaras" priekšgals šķēla mierīgo jūras virsmu. Putojošās vilnu galotnes sitās pret sarūsējušajiem bortiem, lai kuģa pakaļgalā atkal sakļautos vienā vērpetē. "Vandara" bez grūtībām slīdēja pa okeānu. Tās spēcīgais motors attīstīja četrpadsmit mezglus stundā.

Atlantijas okeāns bija palicis tālu aiz muguras. Aiz muguras bija arī lēnā dreifēšana cauri Panamas kanālam, garām Havaju salu virtenei. Kuģis iebrauca kādā Japānas ostā pēc degvielas, pēc tam pabrauca garām Filipīnām, Borneo, Sumatrai. Ātrums — joprojām četrpadsmit mezgli.

Kurss tika turēts uz dienvidrietumiem. Bija dienas vidus, laiks — neciešami karsts. Komanda bija tērpusies biksēs un sporta krekliņos, jo tālāk izmesties nelāva dāmas klātbūtne. Vienīgi Lampijs bija atļāvies izģērbties pliks līdz jostasvietai kā tāds siu cilts indiānis un kopā ar savu nešķiramo draugu Ignatu nolīdis ēnā. Lampija stiegrainajā augumā bez grūtībām varēja saskaitīt visas ribas. Kājās viņam bija apvalkātas bikses, kas sniedzās līdz vecīgajām, asajām potītēm.

Viņa apģērbs lieliski atbilda laika apstākļiem. "Vandara" tuvojās Indijas okeāna karstajiem rajoniem, un varēja kjūt vēl tveicīgāk. Kapteiņa palīgs, tērpies buraudekla biksēs un čičunčā kreklā, saglabāja absolūtu mieru. Tā vismaz izskatījās, ja vien viņš neslēpa savu satraukumu, ieraudzījis pazibam pazīstamu stāvu.

Uz klāja parādījās Anna, ģērbusies atturīgā taisnā kleitā un buraudekla tupelītēs, viņas galvu sedza balta platmale, kas sargāja no karstās saules stariem. Šoreiz viņa bija bez zeķēm. Stilbi bija viegli iedegusi, ieguvuši zeltainu nokrāsu. Saule nebija skārusi viņas seju, jo to slēpa cepures platās malas.

—     Labdien, Lampij, — viņa sveicināja.

Lampijs piecēlās sēdus, pakasīja iedegušos sānus un apsēdināja Ignatu uz ceļiem.

—     Un man? — Driskols tēlotā sašutumā novilka.

—     Sveiks, Džek! — Anna pasmaidīja.

—     Kur tu tik ilgi biji?

—      Denema kungs lūdza pielaikot tērpus. — Viņa apmierināta pamāja ar galvu. — Es tajos izskatīšos vienkārši lieliski.

—     Bet kāpēc tu tos neparādīji man?

—     Tev? Tu taču mani redzēji tik daudzas reizes! Denema kungs man katrā jaunā tērpā lika parādīties uz klāja. Katru reizi!

—     Tikai reizi vai divas.

—     Vismaz pusduci reižu!

Driskols papurināja galvu.

—      Dažiem cilvēkiem vajag visu pamatīgi apsvērt, pirms pieņemt galīgo lēmumu. Ir loti svarīgi noteikt manas sejas fotogēniskāko pusi.

—    Vai tiešām ar kādu tavas sejas dalu kaut kas nav kārtībā?

—      Iespējams, ka Denema kungs ir atradis simtiem trūkumu.

—     Personīgi man tava seja patīk.

Anna pamāja Ignatam, un draiskulis vienā stiepienā ielēca viņai rokās. Kā atbildēdama neslēptajam komplimentam, Anna kautrīgi pasmaidīja.

—     Žēl, ka tu neesi mans režisors.

—       Ja tas būtu es, — Driskols nopietni sacīja, — tu šeit neatrastos.

—      Ņu, lūk! Brīnišķīgi!

■— Anna, tu zini, ko es ar to domāju! — Saglabādams tādu pašu nopietnību, viņš cieši ieskatījās Annai acīs. —■ Tas, ka tu esi uz kuģa, protams, ir loti jauki. Bet kāpēc tu te esi? Kādā vājprātā mūs grib ieraut Denems, kad mēs sasniegsim… mūsu brauciena mērķi?

—       Mani tas nemaz neuztrauc. Es pat neesmu domājusi par to noslēpumainību, kādā tīts galamērķis. Tam nav nekādas nozīmes. Man vienalga, ko vajadzēs darīt. Esmu uz visu gatava. — Viņa pacēla roku pie acīm un paskatījās apkārt. — Šie ir manas dzīves laimīgākie mirkli!

—     Tu esi pārliecināta, Anna?

—       Protams! — Viņa iesmējās, cenšoties izvairīties no šis nepatīkamās sarunas. — Man viss patīk. Lampijs, tu, Denems, šķiperis. Bet vai kapteinis tev neatgādina vecu aunu?

—         Ko? — Driskols paraudzījās apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens no komandas to nav dzirdējis. Vēl jo ļaunāk — pats šķiperis.

—     Es teicu — vecu, burvīgu aunu.

—         Kas tev ienācis prātā! — Driskols sašutis teica. — Ja viņš to dzirdētu!

Viņi piegāja pie reliņiem un laiski paskatījās lejup uz tropisko okeānu. Ūdenī mirdzēja neskaitāmas vārās

uguntiņas, kas, rūpīgāk ieskatoties, izrādījās medūzas un atgādināja miniatūras burulaivas. Kaut ari tās bija tikai plaukstas lielumā, viņas bez bailēm peldēja milzīgajā okeānā. Lampijs tās dēvēja par jūras asterēm.

Anna un Driskols domīgi klusēja. To dažu nedēlu laikā, kas bija pagājušas no brīža, kad "Vandara"atstāja Ņujorkas ostu, viņi bija cieši sadraudzējušies. Driskols bija atturīgs, bez īpašas pieredzes saskarsmē ar sievietēm. Viņš atzinās Annai, ka kļuvis par jūrnieku tikai tāpēc, lai izbēgtu no mācībām koledžā. Viņš izstāstīja par savu māti, kas piedevusi viņam visas avantūras, kurās tas iesaistījies pēc iepazīšanās ar Denemu. Anna savukārt stāstīja Driskolam, un tikai viņam, par savu pagātni; par to, kas viņu bija aizvedis uz mazo bodīti pie liktenīgajiem āboliem. Par rančo, kurā viņa dzīvoja; par to, kā agri zaudēja tēvu un māti; par to, kā viņu apkrāpa tēvocis, kam viņa bija uzticējusi tēva atstāto mantojumu. Izstāstīja par savu ierašanos Ņujorkā, darba meklējumiem, badu un bailēm.

Šobrīd viņa par visu to domāja.

—    Man laimējās, — viņa negaidīti mierīgi teica, — ka tajā naktī Ņujorkā Denema kungs uzdūrās tieši man.

—    Bet vai viņš pats drīkst iejaukties sarunā par sevi? — aiz muguras atskanēja mundra balss. Pagriezušies viņi ieraudzīja Denemu, kas stāvēja blakus uz klāja izvietotajām dekorācijām.

—    Atkal prove? — Driskols vaicāja.

Anna tūlīt atdeva Ignatu Lampijam. Bet Denems noraidoši papurināja galvu.

2*

—    Bez steigas, — viņš teica, — bet, kad tu būsi brīva,

33

Anna, tev vajadzēs ķerties pie šūšanas. Es ievēroju, ka tavai rozā kleitai atirusi vīle. Tērpam jābūt kārtībā, kad mums to ievajadzēsies.

—     Es to tūdaļ izdarīšu, — Anna apsolīja.

Vina aizgāja. Denems aizpīpēja cigareti un piedāvāja smēķi ari Driskolam, bet palīgs demonstratīvi dziļi sabāza rokas balto bikšu kabatās.

—    Denema kungs, — viņš uzstājīgi sacīja, — ir kaut kas tāds, kur es gribētu iejaukties.

—     Ko tu ar to domā, Džek? — Denems pajautāja un uzsvērti uzmanīgi sāka pētīt gailējošo cigareti.

—     Kad mēs uzzināsim mūsu brauciena galamērķi?

—    Tagad jau pavisam drīz. — Denems pasmaidīja.

—     Bet vai mēs uzzināsim visu?

—     Beidz, draudziņ, mani spīdzināt.

—    Velns parāvis! Es gribētu zināt, ko jūs esat izdomājis.

Denems pārlidināja izsmēķi pāri bortam un jautājoši pavērās Driskolā.

—     Tu man neuzticies, Džek?

—     Jūs taču zināt, ka tā nav.

—     Tad kāpēc viss šis tracis?

—     Es to nedaru sevis dēļ. Anna…

—    A! — Denems kļuva nopietns. — Tu jau esi sācis par viņu rūpēties. Neuztraucies, Džek! Es uzņemos visu atbildību. Un tev nevajag jaukt darbu ar mīlestību. '

—    Ko jūs iedomājaties? — Driskols sašutis iesaucās.

—    To grūti noslēpt, — Denems sacīja un paskatījās augšup uz grotmastu. — Smuki skuķi salauzuši ne tādu vien viru sirdis! Vini ir kļuvuši mlkstmieši un dižiem darbiem nederīgi.

—     Kurš te kļūst par mīkstmiesi? — Driskols sašuta arvien vairāk. — Vai es kādreiz esmu jūs iegāzis?

—    Nē…ē! Džek, es tevi vienmēr esmu uzskatījis par uzticamu puisi. Bet ja Skaistums iekaros tevi…— Viņš pusvārdā aprāvās un iesmējās. — Es atkal atgriežos pie savas iemīļotās tēmas.

—     Ko jūs tur murgojat?

—   Šī ideja ir mana scenārija pamatā. Zvērs bija skaudrs un bargs "puisis", skaudrāks par tevi un citiem līdzīgiem. Viņš varēja sev pakļaut visu pasauli. Bet Skaistums viņu uzvarēja. To ieraudzījis, viņš atmaiga. Viņš aizmirsa savas dzīves likumības, un ienaidnieki to viegli uzveica. Padomā par to, draudziņ.

Driskols joprojām nikni blenza savā smaidīgajā darba devējā, kad sarunā iejaucās jauns matrozis.

—     Denema kungs, — viņš teica. — Šķiperis lūdza jūs uzkāpt uz komandtiltiņa. Mēs esam sasnieguši norādīto vietu.

—     Labi, Džim.

Denems sāka starot. Viņš iztaisnoja plecus savā parastajā manierē tāpat kā toreiz, kad atrada Annu.

—     Iesim, Džek! Tas skar arī tevi. Tu gribēji zināt, kurp mēs dodamies. Iesim! Ir pienācis laiks atklāt kārtis.

Viņš steidzīgi devās uz komandtiltiņu, un Driskols mirdzošām acīm viņam sekoja.

Kapteinis Engelhorns, kā vienmēr mierīgs un līdzsvarots, stāvēja pie galda, uz kura bija izklāta liela karte.

—     Patlaban mēs atrodamies šeit, — viņš teica, lēni gremodams tabaku. — 2° dienvidu garuma, 90° austrumu platuma. Jūs, Denema kungs, solījāt mūs informēt, kad sasniegsim šo punktu.

—     Tagad uz rietumiem no Sumatras, — Denems sacīja, saspringti vērodams karti. — Jā! Uz rietumiem no Sumatras.

—      Mēs iziesim no man pazīstamiem ūdeņiem, — Engelhorns teica. — Indijas okeāna austrumu dalu es pazīstu kā savus piecus pirkstus, bet tur es vēl nekad neesmu bijis.

—    Un kurp mēs dosimies tālāk? — Driskols nepacietīgi vaicāja.

—     Uz dienvidrietumiem, — Denems nogrieza kā ar nazi.

—    Dienvidrietumiem? — Engelhorna žokli sāka kustēties lēnāk. — Bet tur nekā nav… nekā… tūkstoš jūdzes. Ko darīt ar pārtikas krājumiem? Mūsu daudzskaitlīgajai komandai ir vajadzīga pārtika. Un ūdens? Degviela?

—    Nomierinieties, škiper. — Denems iesmējās. Viņa pleci bija iztaisnoti, acis spīdēja. — Mums nevajadzēs doties tik tālu.

Viņš izrāva no kabatas portmoneju, atvēra to, izņēma biezu aploksni un izvilka no tās uz pusēm pārlocītu papīra lapu. Atlocītu viņš to nolika priekšā šķiperim un palīgam.

—    Tā ir tā sala, kas mums vajadzīga.

—     Ā! Tās koordinātes. — Engelhorns noliecās pār

karti, bet pēc tam iztaisnojās. — Denema kungs, atrodiet to lielajā kartē.

. — Šķiper, jūs to neatradīsiet nevienā citā kartē — ne > mazā, ne lielā. Visu, kas mums vajadzīgs, ir uzzīmējis mans draugs — norvēģu kuģa šķiperis.

—    Tā ir krāpšana, — Driskols sacīja.

—     Klausieties! — Denems pagriezās pret viņiem, it kā vēlēdamies tos ietekmēt ne vien ar vārdiem, bet arī skatienu. — Kanoe ar šīs salas iezemiešiem bija aiznesta okeānā. Kad norvēģu kuģis to atrada, tikai viens no viņiem vēl bija dzīvs. Iezemietis nomira, pirms kuģis paguva ieiet ostā, bet viņš paspēja kaut ko pastāstīt. Šķiperis pēc viņa stāstījuma arī uzzīmēja salas atrašanās vietu.

—     Bet kā jūs to uzzinājāt? — Driskols pavaicāja. Engelhorns turpināja metodiski gremot.

—     Tas bija pirms gada Singapūrā. Es to norvēģi pazīstu jau vairākus gadus. Viņš bija pārliecināts, ka šī sala mani ieinteresēs.

—    Un norvēģis noticēja kaut kāda iezemieša stāstiņam? — Engelhorns norūca.

—    Tā nav mana darīšana. Es noticēju! Un kāpēc ne? Vai tiešām jūs domājat, ka tik detalizētu plānu var izdomāt?

Karte patiesi bija loti detalizēta. Tajā bija attēlota smilšaina pussala — jūdzi vai nedaudz vairāk plata. Pussalas kreisajā malā bija atzīmēts rifs ar līkumotu kuģa ceļu. Labajā pusē dalu pussalas klāja reti koki un krūmi, kas negaidīti izbeidzās kraujas malā. Spriežot pēc norvēģu šķipera ziņām, bezdibenis bija vairākus

simtus pēdu dziļš. Aiz tā sākās necaurejami mūžameži, kas sedza visu pārējo salu. Gandrīz mežu vidū slējās kalns, kas atgādināja galvaskausu. Bija vēl kāda visai interesanta un satraucoša detaļa. Pāri visai salai no vienas malas līdz otrai stiepās augsta siena — apmēram divpadsmit gara auguma cilvēku augstumā. Tā bija nepārvarama un kalpoja par barjeru kaut kam, kas draudēja izlauzties no salas dziļumiem.

—     Siena! — Engelhorns nomurmināja.

—    Un kas par to! — Denems sacīja. — Tā ir uzcelta tik sen, ka jau daudzas celtnieku pēcteču paaudzes ir pārvērtušās pīšļos. Tur dzīvojošie jau sen ir aizmirsuši brīnumaino civilizāciju, kas uzcēla sienu. Sienu, no kuras atkarīgs viņu miers. Vēl šodien tā ir tik stipra, it kā būtu celta pirms dažiem gadiem.

Denems uz brīdi daudznozīmīgi apklusa.

—      Iezemieši to nepārtraukti pielabo, lai nesabrūk. Viņiem tā ir vajadzīga.

—     Kāpēc? — Driskols jautāja.

—    Acīmredzot aiz tās ir kaut kas tāds… no kā viņi baidās.

—     Droši vien kaut kāds dzīvnieku bars, — Engelhorns norūca.

Denems šķībi paskatījās uz Driskolu, un viņa acis iegailējās. Pēc tam viņš apsēdās un pasniedzās pēc aizsāktās cigarešu paciņas.

—     Vai kāds no jums kaut kad ir dzirdējis par, — viņš ievaicājās, — par… Kongu?

Driskols noraidoši papurināja galvu. Savukārt Engelhorns turpināja kustināt žokļus.

—      Kongs?… Jā. Malaiziešu māņticība. Tas ir par viņu? Dievs, velns vai kaut kas tamlīdzīgs.

—    Tieši tā — kaut kas, — Denems piekrita. — Tas nav ne cilvēks, ne dzīvnieks. Kaut kāds briesmonis, varena būtne. Viņš salas iemītniekus tur pastāvīgās bailēs tāpat kā turējis sienas cēlēju senčus.

Engelhorns atsāka nerimtīgo gremošanu. Driskols joprojām īpaši neticēja dzirdētajam.

—     Es apgalvoju, ka uz šīs salas ir kaut kas, — Denems paziņoja. — Kaut kas, ko vēl nav redzējis neviens baltais cilvēks. Katrā leģendā ir daļiņa patiesības.

—     Tātad, — iekliedzās Engelhorns, kuram beidzot bija ataususi gaisma, — jūs gribat to uzfilmēt!

—     Lai kas tas arī būtu, es to uzfilmēšu! Saderam!

—    Bet ja tas, — Driskols atturīgi noteica, — negribēs filmēties?

Denems pasmaidīja un saberzēja rokas.

—   Ja negribēs? — viņš jautāja. — Kā jūs domājat — kāpēc man līdzi ir gāzes bumbas?

Viņš aizgriezās un paraudzījās uz dienvidrietumiem. Arī Driskols raudzījās tajā pašā virzienā. Viņa acis satraukti spīdēja, un viņš domāja par Annu, kurai visā būs jāpiedalās. Engelhorns, lēni gremodams, pētīja karti. Tad paņēma lineālu un sāka pārnest koordinātas no papīra lapas uz lielo karti.

Piektā nodaļa

Augstu virs saules izdedzinātā un apskretušā "Vandaras" klāja Driskols atvēra skatu torņa lūku un izlīda ārā. Notupies uz ceļiem, viņš pasniedza roku Annai. Viņa brūni iedegusi plauksta saudzīgi satvēra maigo, sniegbalto roku.

Šeit viņi varēja sajust vieglu vēja pūsmiņu. Anna atmeta atpakaļ zeltainās cirtas, lai lautu seju un kaklu patīkamai brīzei. Driskols atzinīgi pamāja un noslaucīja sviedriem klāto pieri.

No augšas okeāns izskatījās vēl zilāks nekā no klāja. Cik vien tālu varēja saskatīt, visapkārt bija tikai ūdens klaids.

Šajā plašumā vienīgās dzīvības zīmes bija redzamas debesīs — tālu pie horizonta riņķoja albatrosi. Pusdienas saulē tie izskatījās kā mazi, mirdzoši aeroplāni.

—     Cik skaisti! — Anna sajūsminājās. — Kāpēc tu agrāk neatvedi mani uz šejieni? Šeit es jūtos kā okeāna pavēlniece.

—   Tev taisnība. — Driskols izmocīja kaut ko līdzīgu smaidam. — Pētnieks ir tas, kurš ir pirmais. Šajā gadījumā tu arī esi pirmatklājēja. Tu esi pirmā sieviete, kas ieraususies šajā "kraukļu ligzdā".

—    Un mēs būsim pirmie baltie cilvēki, kas apmeklē šo salu. Tas ir ārkārtīgi satraucoši. Kā tu domā — mēs drīz būsim galā? — Anna jautājoši viņā paskatījās.

—    Ja sala vispār eksistē, — Driskols atteica, — tad mēs to ieraudzīsim tuvāko pāris diennakšu laikā.

—     Dencma kungs tik daudz strādā, nekādi nespēj rimties. Šķiet, viņš negulēja visu pagājušo nakti.

—    Arī mani tas viss loti uztrauc, — Driskols sacīja, pavērdamies uz dienvidrietumiem.

Anna pārmetoši vinā paskatījās.

—   Tevi? Bet tu taču pat netici, ka sala vispār eksistē?

—     Es loti ceru, ka ne. — Driskols saviebās.

—    Un to saki tu, kas, meklējot piedzīvojumus, aizbēga no mājām! Pē, palīga kungs!

Anna vinu ķircināja. Ja vien vina zinātu iemeslu, kāpēc viņš negribēja redzēt šo salu! Driskols drūmi vinā paraudzījās.

—    Kā tu domā, Anna, kāpēc tas mani uztrauc? Vai tev nav ienācis prātā, ka tas ir tevis dēl? Denems pārāk mīl riskēt. Ko viņš no tevis grib?

—   Džek, viņš ir daudz darījis manā labā, un es savukārt darīšu visu, ko viņš vēlēsies. Tu taču zini, ka es piekritu filmēties.

—    Zinu, Anna. Un tāpat es zinu, ka filmēšanas karstumā Denems aizmirst visu, kamēr nav panācis sev vēlamo. Jā, viņš nekad no mums nav prasījis kaut ko tādu, ko nedarītu arī pats. Bet mēs esam vīrieši. Tagad, kad uz kuģa esi tu, viss mainās.

—    Tev nevajag uztraukties.

—     Bet ko lai es daru? Ja ar tevi kaut kas notiks… Anna, paskaties uz mani!

Bet Anna novērsās. Driskols varēja saskatīt tikai viņas ausi ar blondajām cirtām aiz tās.

—    Anna, es tevi mīlu!

Viņa stāvēja tāpat aizgriezusies, bet auss pamazām pietvīka. Driskols saņēma Annu aiz pleciem un lēni pagrieza pret sevi.

Anna, it kā baidīdamās viņā paskatīties, joprojām turēja galvu pagrieztu sāņus. Pēc tam viņa atbrīvoja roku, lai apsveicinātos ar klāt pienākušo Ignatu.

—     Džek! Viņš atkal ir pārgrauzis auklu.

—     Anna! Paskaties uz mani!

Bet Anna spēlējās ar mežonīgi spiedzošo Ignatu. Viņš uzrāpās tai uz pleciem un apvija rokas ap kaklu.

—     Džek, man liekas, ka viņš ir uz tevi greizsirdīgs.

Džeks rupji norāva pērtiķēnu viņai no pleca.

—     Anna, — viņš teica. — Mums ir tik maz laika. Anna, lūdzu, es baiļojos par tevi. Es baiļojos un mīlu tevi.

Beidzot Anna paskatījās viņā un, atmetusi izlikšanos, metās tā skavās. Driskols skūpstīja viņas matus, ausi, smaidošās lūpas.

Saule grima okeānā. Rietumos dzidri zilā debess sāka sārtoties, tad tā kļuva smaragdzaļa un pamazām ieguva sarkanbrūnu, persiku un dzeltenīgu nefrīta nokrāsu.

Uz šī daudzkrāsainā zaigojuma fona lepni aizlidoja albatross un nozuda skatienam. Pavisam drīz kuģa bortiem piezagās kaut kas līdzīgs vieglai dūmakai.

Bet "kraukļu ligzdā" neviens to nemanīja. Pat Ignats, kas nikni brēca Annai pie kājām.

Sestā nodaļa

Visu nakti kuģi ieskāva bieza migla. Engelhorna vadītā "Vandara" lēni virzījās norvēģu škipera aprakstītās salas virzienā. Arī ataustot rītam, nekas nemainījās — jūdzēm tālu pletās tikai dzeltenbaltas miglas auts.

Nekāds apģērbs nespēja glābt no šī uzmācīgā mitruma. Matrožu drēbes bija cauri slapjas. Visur pilēja ūdens: no štagām un pārējās takelāžas, no apaļkokiem un sienām. Tas krājās uz klāja un veidoja strautiņus, kas notecēja aiz borta.

Dažu solu attālumā kuģa būvju un cilvēku aprises pagaisa miglā un kļuva līdzīgas spokiem. Kuģis it kā bija pazudis mīkstajā, visu sedzošajā dzeltenbaltajā klusumā. Piemēram, uz komandtiltiņa stāvošie Denems, Engelhorns, Driskols un Anna nevarēja saskatīt ne matrozi kuģa priekšgalā, ne ari sardzes vīru "kraukļu ligzdā". Viņi dzirdēja tikai to balsis, kas šajā nospiedošajā klusumā skanēja negaidīti skali, laužoties cauri biezajiem miglas vāliem.

—   Velna migla! — Denems nolamājās. Runāt normālā balsi viņam nelāva satraukums. Nervi bija uzvilkti kā stigas, un viņš turpināja akli blenzt miglā.

—    Šķiper, jūs esat pārliecināts par koordināšu pareizību?

—     Pilnīgi! — Engelhorns mierīgi atrūca un iebāza mutē jaunu tabakas porciju. — Nakti, vēl pirms miglas uznākšanas, es noteicu mūsu atrašanās vietu.

—    Džek! — Anna čukstēja un satvēra Driskola roku. — Ja mēs tuvākajā laikā kaut kur nenokļūsim, es to vairs neizturēšu. Es nekad savā dzīvē neesmu bijusi tik uztraukta.

—      Beidz raustīties, — Driskols brīdināja. — Pārvelsies vēl pāri bortam.

Pēc tam jau nopietnāk viņš piebilda: — Es arī esmu uztraucies. Kad es iedomājos, kādā ellē mēs varam tevi ieraut, man kļūst nelabi.

—    Škiper, ja jūs neesat kļūdījies aprēķinos, tad mums jau jābūt pie salas, — Denems sacīja.

—     Ja pēc miglas izklīšanas mēs neieraudzīsim salu, — Engelhorns pārliecināts noburkšķēja, — mēs to neieraudzīsim nekad. Mani aprēķini ir precīzi. Mēs esam tieši pie salas vai arī okeāna pleka ar tās koordinātēm.

No kuģa priekšgala atskanēja matroža sauciens:

—     Dziļums vairāk par trīsdesmit asīm!

—    To varēja sagaidīt, — Driskola balss skanēja gandrīz laimīgi, — norvēģu škiperis tikai domāja, ka šeit varētu būt sauszeme.

—    Bet kā mēs uzzināsim, vai tā ir īstā sala? — Anna pavaicāja.

—      Es tev pateikšu! — Denems nepacietīgi atcirta. — Kalns! — Vina skatiens urbās miglā. — Kalns galvaskausa formā!

—    Es to pavisam aizmirsu. — Anna samulsa. — Protams, Galvaskausa kalns.

—     Dibens! — pēkšņi no kuģa priekšgala atskanēja kliedziens. Pārējie tam piebiedrojās. — Dibens! Divdesmit asis!

—     Es zināju!

Engelhorns mierīgi turpināja gremot.

—      Pārāk ātri kļūst sekls. Vislēnāko gaitu, Driskola kungs. Dodiet viņiem pavēli!

Driskols metās uz stūres māju un iekliedza pavēli ar mašīntelpu saistītajā caurulē. Kā atbilde atskanēja svilpiens, un "Vandara" strauji samazināja ātrumu.

—             Skatieties! — Anna iesaucās. — Vai tiešām migla izklīst?

—    Sešpadsmit! — matrozis sauca. — Sešpadsmit asis!

—    Šķiper, kāda ir kuģa iegrime? — Dencms jautāja.

—     Sešas!

Šķiet, ka ari Engelhorns pirmo reizi bija zaudējis savaldību. Viņš, tāpat kā Denems, cieši vērās miglā un vienlaikus uzmanīgi ieklausījās.

—     Dzirdat? — Anna čukstēja.

—     Ko tu dzirdēji? — Denems ari čukstus vaicāja.

Anna neizpratnē paraustīja plecus. Arī pārējie ieklausījās. Pēkšņi no "kraukļu ligzdas" atskanēja Džima satrauktā balss:

—             Bangas ap zemūdens klintīm! T— Cik tālu?

—     Tieši degungalā.

Driskols metās uz stūres māju un pieliecās pie caurules. Pēc īsas un precīzas pavēles atskanēja svilpe, un kuģim tika dota atpakaļgaita.

—     Desmit asis! — sargmatrozis kliedza.

—     Lēnā gaitā uz priekšu! — Engelhorns pavēlēja.

Kuģa priekšgalā parādījās kaut kādas neskaidras kontūras. Atskanēja komanda, nožvadzēja ķēde, un enkurs, smagi būkšķēdams, iekrita ūdenī. Lejā atkal bija dzirdami svilpieni. "Vandara" apstājās. Visi ieklausījās.

—    Tas nav bangu troksnis, — Driskols paziņoja.

—    Tās ir bungas, — Engelhorns noburkšķēja, atgūdams savu parasto mieru.

Migla ātri klīda. Vējš to plosīja gabalos un aizrāva prom. Ūdens spogulis atkal iemirdzējās saulē, bet joprojām saglabājās viegla dūmaka. Apmēram četru jūdžu attālumā bija saskatāms ar mežu apaugušais salas krasts. Tieši iepretim kuģa priekšgalam pacēlās kalns galvaskausa formā, no kura krasta virzienā stiepās smilšainas un akmeņainas strēles.

—    Galvaskauss! — Denems uzvaroši pamāja ar roku. — Jūs redzat? Un; lūk, arī siena! Siena! Siena! — Viņš uzsita Engelhornam pa plecu. — Lūk! Vai tagad jūs man ticat? — Kā pilnīgā bezprātā viņš noskrēja no komandtiltiņa un metās uz kuģa priekšgalu. — Nolaist laivas! — viņš iekliedzās. — Nolaist laivas!

—     Džek! — Anna iesaucās. — Tu kādreiz kaut ko līdzīgu esi redzējis? Vai nav brīnumaini?

Driskola satraukums mazinājās. Lūpas bija cieši sakniebtas. Viņš sāka vadīt laivu nolaišanu ūdenī un nepieciešamo mantu iekraušanu.

Pienāca Denems. Viņam sekoja Anna.

—     Es taču kopā ar jums došos uz krastu? — vina vaicāja.

—     Protams!

To izdzirdis, Driskols pārtrauca darbošanos.

—    Vai nebūtu labāk, ja Anna atstātu kuģi tikai tad, kad mēs būsim izpētījuši krastu… un uzzinājuši, kas mūs sagaida?

—       Klau, Džek! — Denems iesaucās. — Kurš te ir galvenais? Manām mantām un maniem aktieriem ir jābūt kopā ar mani. Kā lai es zinu, kad man viņus ievajadzēsies?

—      Bet, Denema kungs! — Driskols aizgriezās, lai Anna nevarētu sadzirdēt viņa teikto..— Tas ir neprāts tā riskēt…

—    Nodarbojies ar savām lietām, — Denems viņu asi pārtrauca. — Turpiniet! Iekraujiet ieročus un pārējās mantas. Uzmani, lai paņem duci gāzes bumbu. Un dod man pāris spēcīgu puišu aparatūras nešanai.

Driskols mirkli svārstījās, tad bezpalīdzīgi atmeta ar roku un, caur pieri paskatījies uz Annu, devās pie matrožiem. Denems aizkaitināts papurināja galvu un piemiedza Annai ar aci.

—     Pieskati, lai laivā ieliek arī kārbas ar tērpiem, — viņš sacīja. — Ja mums palaimēsies, tad turpat krastā uzņemsim dažus kadrus.

Kad Anna bija aizgājusi, Denems uzkāpa uz komandtiltiņa. Engelhorns ar tālskati pētīja salu.

**-— Kas labs redzams, šķiper?

—     Nekas īpašs. Tikai dažas būdas bezdibeņa malā.

—     Es skatījos no kuģa priekšgala, un man likās, ka tālāk krūmos ir vēl citas — lielākas mājas.

—    Pirmo reizi redzu, ka iezemieši, ieraudzījuši kuģi, neiznāk krastmalā.

—     Dzirdi bungu skaņas?

Engelhorns piekrītoši pamāja, un viņi turpināja ieklausīties. No salas atlidoja dobjš, uzstājīgs troksnis.

—      Smieklīgi, ka viņi mūs nav pat pamanījuši, — Denems sacīja.

—    Visiem iezemiešiem vajadzēja saskriet krastā, — Engelhorns uzstāja.

—   Var būt, ka viņi mūs ieraudzījuši un dod signālu?

—     Bet, Denema kungs, jūs taču arī agrāk esat dzirdējis iezemiešu bungu rīboņu, — Engelhorns iebilda, — un zināt, ka tas nav signāls. Drīzāk gan rituāls. Es pat teiktu — nozīmīgs rituāls.

Viņi nokāpa no komandtiltiņa un devās pie Driskola, kas patlaban beidza mantu iekraušanu. Brīdi pavērojis viņu darbošanos, Engelhorns atskatījās.

—     Bocman! — viņš uzsauca.

Piesteidzās neliela auguma drukns vīrs.

—     Bocmanis ar četrpadsmit matrožiem paliks uz kuģa, — Engelhorns teica Driskolam. — Atlasi tos četrpadsmit cilvēkus. Pārējie brauks kopā ar mums.

Driskols piekrītoši pamāja un devās pildīt pavēli. Pirmais tika atsijāts Lampijs. Tas loti apbēdināja avantūristisko braucienu veterānu.

—    Kas atbildēs par manām gāzes bumbām? — Denems vaicāja.

—    Džim, tu atbildēsi par bumbām, — Driskols nokomandēja.

Džims piegāja pie kastes. Nobrīnījies par milzīgo svaru, viņš to pacēla un novietoja pēdējā laivā.

—     Šķiper, jūs taču arī brauksiet? — Denems pajautāja.

—     Es vienmēr ievēroju savus principus, — Engelhorns teica. — Vēl nekad neesmu palaidis garām iespēju apmeklēt iezemiešu apdzīvotu salu.

—    Jūs varat būt ļoti noderīgs. Iespējams, ka notiks pārrunas. Es droši vien nezinu viņu valodu.

—   Viss kārtībā, — Driskols ziņoja. — Abas laivas ir piekrautas.

Engelhorns un Denems iekāpa pirmajā laivā. Stūrmanis deva komandu, un tā devās uz krastu. Driskols pavēlēja piebraukt pie borta otru laivu. Pa klāju pie viņa steidzās Anna. Viņš klusēdams palīdzēja tai iekārtoties laivā un vēl pēdējo reizi pārlaida skatu klājam.

—   Turiet ieročus kaujas gatavībā, — viņš sacīja bocmanim, — un nenolaidiet acis no salas.

To teikdams, viņš iekāpa laivā un apsēdās blakus Annai.

—      Pirmo reizi es redzēju visu komandu, — Anna teica. — Es pat nevarēju iedomāties, ka tā ir tik liela.

—     Divdesmit cilvēki katrā laivā, — Driskols sacīja. — Tie mums noderēs, — viņš drūmi piebilda.

—     Muļķības! Iezemieši droši vien būs tikpat draudzīgi kā indiāņi rezervātos.

—   Un ja nu ne? Dzirdi bungu rīboņu? Šķipers teica Denemam, ka tas izklausās pēc rituāla. Un man šķiet, ka es zinu, kas tas ir par rituālu.

—   Varbūt viņi pasludina kādas jaukas meitenes saderināšanos.

Driskols pavērās Annā. Saulē mirdzošie zeltainie mati ieskāva uzbudinājumā sasārtušo seju.

—   Saderināšanos, — viņš domīgi atkārtoja un pameta skatu atpakaļ uz "Vandaras" "kraukļu ligzdu".

Ar katru airu vēzienu bungu rīboņa kļuva skaļāka, ritms — izteiktāks, un, kā teica Engelhorns, bungu skaņas bija pārāk svinīgas, lai būtu vienkārši signāli. Driskola garastāvoklis pavisam noplaka.

Engelhorna laiva jau bija sasniegusi krastu, un Denems steidzīgi gatavojās filmēšanai. Driskola laiva vēl tikai tuvojās krastam, bet režisors jau lika vienam no matrožiem izcelt no laivas kameru, otram — kasti ar filmām, trešajam — kārbas ar Annas tērpiem. Tajā pašā laikā Engelhorns ar citiem jūrniekiem krāva ārā pārējo mantību. Džims ar redzamu nepatiku uzvēla plecos kasti ar bumbām.

—    Džim, esi visu laiku man blakus, — Denems pavēlēja. — Un skaties zem kājām. Tajā kastē ir pietiekami daudz trihlorīda, lai uz mūžu iemidzinātu veselu behemotu baru.

—    Vai tad mēs satiksimies ar behemotiem? — Džims vaicāja.

—     Ceru uz kaut ko interesantāku. Kur ir Driskols?

Pienāca Driskols un Anna. Otrā laiva šūpojās viļņos

blakus pirmajai.

—     Atstājiet katrā laivā vienu apbruņotu cilvēku.

—     Ir jau izdarīts.

—     Anna, esi visu laiku man blakus.

—    Es uzmanīšu Annu, — Driskols steidzīgi paziņoja.

Denems pasmīnēja. Sākotnējais mežonīgais satraukums bija jau noplacis. Denems atkal bija nopietns, ietiepīgs un veikls profesionāls režisors.

—     Labi, Džek. Vai viss kārtībā, šķiper?

Engelhorns piekrītoši pamāja. Pēc pavēles abu laivu

komadas izkārtojās divās kolonnās. Denems, nostājies nodaļas priekšgalā, enerģiski devās aiz krūmiem redzamo būdu virzienā. Viņam sekoja matroži ar kameru un filmām. Gājienu noslēdza Engelhorns, Driskols un Anna.

Ceļotājiem dodoties dziļāk salas iekšienē, viņiem šķita, ka siena acu priekšā turpina augt augumā, kaut gan tā atradās vēl krietnā attālumā. Norvēģu šķipera apraksts nespēja pilnībā atklāt tās grandiozos apmērus. Sienas pamatu aizsedza bieza krūmu audze, kurai pāri pacēlās reti koki. Pat visgarākie no tiem bija nožēlojami mazi salīdzinājumā ar sienu. Tā bija celta no milzīgiem baļķiem. Tomēr drīz vien viņi ieraudzīja kaut ko līdzīgu vārtiem, kurus balstīja masīvas akmens kolonnas un par kuru seno izcelsmi šaubas neradās.

Bungu rīboņa kļuva arvien skaļāka, kaut gan nekur neredzēja nevienu dzīvu būtni. Arī tad, kad "Vandaras" apkalpe bija sasniegusi ciema nomali, neviens iezemietis neparādījās. Ciema lielums liecināja, ka tajā varētu mitināties vairāki simti cilvēku, — tas aizņēma apmēram sešu līdz astoņu pilsētas kvartālu platību. Mājas bija lielas un atradās samērā tālu cita no citas. Katru no tām ieskāva krūmi. Mājas savienoja tikai šauras, neskaitāmu pēdu iemītas taciņas. Un vēl kāda īpaša detaļa atšķīra šo apmetni no citām, kuras Engelhornam un Driskolam bija nācies redzēt: visur mētājās milzīgi tēsti akmens bluķi. Visvairāk to bija lielās sienas tuvumā.

—      Man šķiet, ka tās ir lielas pilsētas drupas, — Denems sacīja, norādīdams uz akmens bluķiem. — Iespaidīgi, vai ne?

—     Satriecoši! — Engelhorns piekrita.

—     Gandrīz kā Ēģiptē! — Denems sajūsminājās.

—    Kā jūs domājat, kas to visu varēja uzcelt? — Anna vaicāja trīcošā balsī.

—     Man reiz bija izdevība būt Ankorā, — Driskols teica, drūmas sajūsmas pārņemts. — Milzīga pilsēta. Un neviens nezina, kas to cēlis.

—     Brīnišķīgi! — Denems līksmoja. — Kāds skats!

Visapkārt joprojām nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Pēkšņi nodārdēja divi spēcīgi bungu rībieni, un viss apklusa. Tad atskanēja zemas, mežonīgas, it kā dziedošas skaņas. Driskols apstājās un brīdinoši pacēla roku. Anna satvēra Driskolu aiz piedurknes. Matroži bailīgi saskatījās. Mežonīgās gaudas plūda no sienas puses. Denems pamāja Engelhornam un norādīja uz kādu īpaši lielu māju.

—    Ja apiesim tai apkārt, tad, varu derēt, mēs viņus ieraudzīsim, — viņš teica.

—     Tu dzirdēji, ko viņi kliedza? — Anna čukstēja Driskolam. — Viņi kliedza: "Kongs! Kongs!"

—    Dcnem! — Driskols uzsauca. — Jūs sapratāt? Tā ir kaut kāda viņu dievam veltīta ceremonija.

—     Es dzirdēju! — Denems noteica. — Ejam!

Viņš uzmanīgi piegāja pie Engelhorna.

—    Tu proti viņu valodu?

—    Pagaidām nesaprotu ne vārda, — Engelhorns saspringti ieklausījās. — Nedaudz atgādina niasu dialektu.

—     Labi. Cerēsim, ka tā. — Denems pasmaidīja.

Tagad viņš atradās tieši pie krūmos ieaugušās lielās

mājas. Denems apstājās un ar žestu mudināja atpalicējus. Pats viņš devās paskatīties aiz mājas stūra.

—     Klusu! — viņš čukstēja. — Palieciet šeit, kamēr es noskaidrošu, kas tur notiek!

Viņš nozuda. Driskols, stāvēdams blakus Annai, deva pavēli visiem būt gatavībā. Engelhorns iebāza mutē jaunu tabakas porciju. Denems atgriezās starojošs.

—    Masku balle! — viņš čukstēja. — Engelhorn! Driskol! Paskatieties! Tikai klusām.

Pats viņš uz pirkstgaliem piegāja pie kāda matroža un ar žestu pavēlēja sagatavot kameru un statīvu. Tos paņēmis, Denems devās atpakaļ.

Kamēr viņš manevrēja, bungas turpināja klusi rībēt. Tad pēkšņi šīs skaņas apslāpēja daudzbalsīgs spalgs kliedziens, kas līdzinājās pērkona grāvienam. Tas bija ekstāzes, uzvaras un arī baiļu kliedziens. Visas šīs emocijas bija krasi izteiktas. Anna un matroži satraukti, bet lēni devās uz priekšu un, apgājuši ap mājas stūri, ieraudzīja kliedzošu pūli.

Septītā nodaļa

Viņu skatam pavērās liels, cilvēku pārpilns laukums, kas stiepās līdz pat sienai. Pāri laukumam pacēlās milzīgi vārti, uz kuriem veda platas akmens kāpnes. Pusceļā uz vārtiem bija uzbūvēts rupji tēsts koka paaugstinājums, ko sedza zvērādas. Tur uz ceļiem tupēja jauna iezemiete. Reti kurā ciltī varēja ieraudzīt tik pievilcīgu meiteni. Viņas tērps sastāvēja no gurnu apsēja un daudzām rotaslietām, galvu sedza brīnišķīgs ziedu vainags. Šie rotājumi vēl vairāk izcēla viņas padevīgo un biklo pievilcību. Meitenei abās pusēs — gan uz kāpnēm, gan zemē — ritmiski šūpojās un vicināja rokas gaudojoši iezemieši. Visiem pa vidu skraidelēja šamanis — grumbains un melns kā nodegulis. Viņš acīmredzot vadīja rituālu. Nedaudz nostāk no kāpnēm karaliskā mierā rituālu vēroja īsts gigants, ģērbies zvērādās, ar stikliņu rotājumiem un spalvām. Absolūti visi — sievietes, vīrieši, bērni, šamanis un virsaitis — bija tā iegrimuši ceremonijā, ka nepamanīja jaunpienākušos skatītājus.

—     Ak Dievs! — Denems čukstēja. — Liec viņiem darīt to ilgāk!

Viņš sāka griezt kameras rokturi.

—     Ko tas vecis ar spalvām dara? — Dzims vaicāja, aizturējis elpu.

Samaņa žesti kļuva citādi, kad viņš tuvojās ar ziediem izgreznotajai iezemietei. Tagad viņa kustības bija rāmākas, it kā samierinošas. Šķita, ka viņš piedāvā meiteni ducim dejotāju, kas nule kā bija atdalījušies no pūla. Viņi izskatījās šausminoši — galvā balti galvaskausi, bet augumi paslēpti zem melnām zvērādām.

—      Gorillas… — Engelhorns domīgi nomurmināja. — Šie cilvēki attēlo gorillas vai kaut ko tamlīdzīgu. Izskatās pēc rituāla.

Viņš negaidot pagriezās pret Annu un nostājās tā, lai aizsegtu viņu no iezemiešiem. It kā saprastu škiperi no pusvārda, visa komanda ieslēdza Annu ciešā lokā, un viņai nācās slieties pirkstgalos. Bet arī tad viņai bija grūti kaut ko saskatīt. %

Gigantisko pērtiķveidīgo dejai beidzoties, šamanis piegāja pie vadoņa un paskatījās viņā. Acīmredzot viņa augstībai tagad vajadzēja iesaistīties ceremonijā. Pagaidām viņa loma rituālā tā ari palika noslēpums, jo, pagriezis galvu, virsaitis ieraudzīja Denemu ar kameru un tad ari visu komandu.

—      Bado! — viņš iekliedzās un pievērsās viņiem. — Bado! Dama pati vego!

Dziedāšana, dejošana — visas skaņas, visas kustības aprāvās. Iestājās nāves klusums. Tad atskanēja Engelhorna mierīgā balss. Viņš vērsās pie Denema.

—     Mums ir paveicies, — viņš sacīja. — Es saprotu viņu valodu.

Virsaitis pavēlēja šamanim pārtraukt ceremoniju un uzmanīties no svešiniekiem.

Visi iezemieši pagriezās pret viņiem un blenza, acis iepletuši. Tad, it kā klausīdami pavēlei, no pūla atdalījās sievietes un bērni un devās prom.

—    Skatieties! — Džims teica. — Viņu sievietes aiziet. Mums jālaižas lapās, citādi būsim ķezā.

Viņš pagriezās, lai dotos atpakaļ uz piekrasti, bet Driskols to saķēra aiz rokas.

—      Lieliski, Džek! — Denems uzslavēja. — Tagad vairs nav vērts slēpties. Visiem sagatavoties uzbrukumam! Esiet gatavi uz visu!

Beidzis pētīt svešiniekus, milzim līdzīgais virsaitis acīmredzot bija pieņēmis kaut kādu lēmumu. Ar žestu viņš pieaicināja divus kareivjus, kas auguma zinā neatpalika no sava vadoņa. Šādas apsardzes pavadīts, viņš lēnām nāca uz priekšu. Visas iezemiešu sievietes un bērni bija pazuduši no laukuma.

—     Denema kungs! — Džims iekliedzās. — Ko tas bandīts sadomājis?

—    Aizveries! — Denems atteica, nenolaižot skatu no virsaiša. — Es pats neko nesaprotu.

Vadonis paspēra vēl pāris solu.

—    Džek! — Anna čukstēja. — Vai sieviešu un bērnu aiziešana neliecina, ka mums draud briesmas?

—      Ja tie melnie sāks kasīties, tad viņiem pašiem draud nepatikšanas, — Džeks smaidot drošināja.

Virsaitis turpināja tuvoties. Daži matroži pacēla šautenes un uzlika pirkstu uz gaiļa. Šķita, ka Denemam pakausī ir acis, jo viņš brīdināja:

—      Mierīgi, puiši! Pagaidām uztraukumam nav pamata.

—     Pareizi, — Džeks noteica. — Pagaidām. Tas viss ir blefs. Virsaitis domā, ka mūs nobaidīs. Varu derēt, ka tas ir tikai blefs.

Vadonis apstājās dažu solu attālumā no Denema un gaidīja.

—    Iesim, šķiper, — režisors uzsauca. — Ja spēj runāt viņu valodā, tad apsveicinies.

Engelhorns gribēja pieiet tuvāk, bet virsaitis brīdinoši pacēla roku.

—     Vatu! Tama di! Tama di!

—     Es tevi sveicu! — Engelhorns lēni sacīja. — Mēs esam jūsu draugi. Bala! Bala! Draugi! Draugi!

—     Bali, reri! — vadonis nicinoši iesaucās. — Tasko! Tasko!

—    Šķiper, ko viņš teica? — Denems, tikko jaušami kustinādams lūpas, vaicāja.

—     Viņš sacīja, ka tam draugi nav vajadzīgi. Teica, lai vācoties pie velna!

—     Parunā par ko citu, — Denems pavēlēja. — Pajautā, kas tā par ceremoniju.

Engelhorns ierunājās samierinošā balsī un ar roku norādīja uz ziediem rotāto meiteni.

—   Ani saba Kong! — vadonis sacīja bez vilcināšanās. Pārējie iezemieši svētsvinīgi piebalsoja: — Saba Kong!

—    Viņš sacīja, ka tā ir Konga līgava.

—     Konga! — Denems kļuva līksms. — Ko es jums teicu?

Pirms vēl virsaitis vai tulks paguva kaut ko teikt, viņu starpā izauga šamanis. Tā spalvu rota trīcēja, acis ļauni šaudījās no sava pavēlnieka uz svešinieku un atpakaļ.

—     Dama si vego! — tas iekliedzās. Viņa veciškā, slimīgā balss skanēja kā noskaņojusies vijole. — Dama si vego! Punna! Punna bas!

—     Kas noticis? — Denems vaicāja.

—    Viņš stāsta, ka rituāls ir izbojāts, jo mēs to esam redzējuši.

—     Laid, es pamēģināšu, — Denems pašpārliecināti sacīja. — Kā viņu valodā būs "draugs"?

—     Bala.

Denems izslējās, izstiepa rokas un smaidot spēra soli uz priekšu.

—     Bala! — viņš sacīja. — Bala! Bala! — Vispirms viņš norādīja uz sevi, tad uz virsaiti un šamani. — Bala! Bala! Bala!

Vadonis sāka svārstīties, bet vecais burvis nešaubījās ne mirkli. Jo Denems platāk smaidīja, jo viņš vairāk viebās.

—       Tasko! — tas iebrēcās. Virsaitis piebalsoja:

—     Tasko!

Abi miesassargi pacēla pīķus. Viss kareivju bars sāka virzīties uz priekšu.

Uztraukums pārmāca bailes. Anna, pieturēdamās pie Driskola, pastiepās uz pirkstgaliem, lai labāk redzētu notiekošo. Viņas vējā plīvojošie zeltainie mati iemirdzējās saulē. To spīdums atstarojās virsaiša acīs. Viņš pārtrauca ķērkt tik pēkšņi, ka likās — žokli izkrituši no eņģēm. Vadonis blenza un Annu, pēc tam viņa skatiens apstājās pie šamaņa, it kā meklēdams atbalstu.

—      Malem ma paketo! — viņš žagodamies iesāka.

—      Sita! — Un iebakstīja šamanim ar pirkstu krūtīs.

—     Malem! Malem ma pakino!

Arī šamanis pārtrauca kliegt un izbolīja acis. Karavīri apstājās un nolaida pīķus.

—      Kas vēl? — Denems vaicāja, juzdams atvieglojumu. .

—     Viņš teica: "Skaties, zelta sieviete!" Vadoņa balsī bija jaušama ekstāze:

—    Kong! Malem ma pakeno! Kong va bisa. Kou bisa para Kong!

To pateicis, viņš pievērsās šamanim, it kā vēlēdamies dzirdēt uzslavu. Vecais burvis domīgi pamāja. Engelhorns pārtulkoja.

—     Zelta sieviete. Dāvana Kongam.

—     Augstais Dievs! — Denems sašuta.

Vadonis un šamanis pienāca pie Denema. Virsaitis ar karalisku žestu vērsās pie režisora.

—     Dama! — viņš sacīja. — Tebo malem na hi!

—    Svešinieki Pārdod šo sievieti mums. — Engelhorns tulkoja un, gaidot atbildi, raudzījās Denemā.

—     Dia malem! — vadonis steidzināja.

—    Sešas sievietes! — Engelhorns ātri nobēra. — Viņš dod sešas sievietes par zelta sievieti.

Anna ievaidējās un mēģināja pasmaidīt.

—     Lūk, kādā ķezā tu esi ievilcis Annu! — Driskols kliedza. — Kāda būs mūsu atbilde?

Denems pašpārliecināti pasmaidīja un nesteidzīgi pagriezās pret iezemiešiem.

—    Pasaki viņiem pēc iespējas pieklājīgāk, — viņš teica Engelhornam, — ka mēs nevēlamies šo maiņu. — Gandrīz neatverot muti, viņš pievērsās Annai. — Šodien, māsiņ, man nav noskaņojuma tirgoties.

—    Tida! Nē! — Engelhorns it kā atvainodamies nomurmināja. — Malem ati rota na ni! Šī sieviete nes mums laimi, un mēs nedomājam no viņas šķirties.

Kā atbilde uz šo laipno noraidījumu atskanēja šamaņa niknie ķērcieni.

—     Vatu! Tam bisa para Kong di vana ta!

—    Viņi nedrīkst palaist garām šādu dāvanu Kongam.

—    Man pietiek! — Driskols uzbļāva, izdzirdis Engelhorna teikto. — Es vedu Annu atpakaļ uz kuģi.

—     Tad labāk ātrāk ļaut kājām vaļu, — Engelhorns it kā nevērīgi brīdināja Denemu, — kamēr tas viltīgais šamanis nav vēl aizsūtījis karavīrus nogriezt mums atkāpšanās ceļu.

—     Es arī tā domāju, — Denems negribīgi piekrita, bet viņa balsī jautās baltā cilvēka pārākums. — Bet tagad, šķiper, kaut nedaudz nomierini to veco muļķi.

Pasaki, ka mēs rit atkal atnāksim, lai turpinātu iepazīšanos un pārrunātu dažas lietas.

—     Dulu! — Engelhorns laipni apsolīja vadonim un šamanim.

Viņa vārdi kalpoja par signālu matrožiem, kas ātri savāca kameru un statīvu. — Hi tego pah! Mēs atgriezīsimies.

—      En malem? — virsaitis uzstāja. — Malem ma paneno?

—     Ejam prom! — Dcnems pavēlēja. — Smaidi, Anna! Vai tiešām tevi neiepriecina vadoņa komplimenti? Sešas par vienu! Uzsmaidi Džekam un turi augsti paceltu galvu.

—     Dulu, bala! Rit, draugs! — Engelhorns apgalvoja virsaitim.

Atkāpšanās bija ātra, bet bez pārliekas steigas. Viss izskatījās samērā miermīlīgi. Pusducis matrožu Driskola vadībā gāja pirmie, aiz viņiem Anna, tad pārējie, turot ieročus kaujas gatavībā. Gājienu noslēdza Engelhorns un Denems.

Denems aizejot vēl draudzīgi pamāja ar roku šamanim, uzvilka cepuri dziļāk uz acīm, satvēra revolvera siksnu un sāka svilpot maršu. Kamēr iezemieši izbrīnīti blenza viņā, tas pašpārliecināti pagriezās aiz mājas stūra un nozuda viņu skatienam.

Visi klusēdami atgriezās krastā pa šaurajām taciņām starp mājām. Lai sasniegtu laivas, viņiem vajadzēja vēl šķērsot atklātu laukumu.

—       Nemēģiniet mani pārliecināt, ka tajās mājās neviena nebija, — Džims tusnīja, pārlikdams kasti ar bumbām no viena pleca uz otru. — Es dzirdēju, kā čīkst bērns.

—    Zēns! Māte viņu laikam iepliķēja. Es arī to dzirdēju!

Driskols sajuta zināmu atvieglojumu un palaida vaļā cieši sažņaugto revolvera spalu.

—    Nezinu, ticēt tam vai ne, — viņš teica atskatīdamies, — bet mums neviens neseko. Tas ir tikpat negaidīti, cik patīkami.

Denems un Engelhorns steidzās panākt pārējos.

—     Es ceru, — Anna vērsās pie viņiem un Driskola, — ka jūs mani pazīstat pietiekami labi, lai saprastu, ka es nemīlu kareivjus. Un ne par kādu naudu negribu kļūt par dāvanu.

Viņa apstiprināja sacīto ar enerģisku galvas mājienu un lepni sāka ķemmēt savus brīnišķīgos matus.

Denems aizkaitināts uz viņu paskatījās. Un tajā pašā laikā viņš nespēja slēpt sajūsmu par Annas vīrišķību.

—     Tev nekas nedraud, — Denems mierināja.

Engelhorns nokoda gabalu košļājamās tabakas un

norādīja uz laivām.

—     Rīt, — viņš teica, — mēs izsaiņosim mantas. Un es domāju, Denema kungs, ka dažas dāvaniņas mazinās šamaņa dedzību.

Astotā nodaļa

Kad kuģinieki bija sapulcējušies škipera kajītē, Denems ierunājās par to, kas nodarbināja visifprātus. Pats viņš izskatījās tikpat drūms kā visi pārējie. Prieks, kas uzvirmoja, ceļotājiem sasniedzot laivas, bija noplacis. Bija pagājis ari pietiekami daudz laika, lai saprastu, no kādām briesmām izdevies izbēgt… Bet ne jau tāpēc vini bija sapulcējušies.

—    Es gribētu zināt, — viņš sacīja, — kas ir šis Kongs, ko visu laiku pieminēja virsaitis un šamanis.

—     Varbūt tas ari ir virsaitis? — Anna ieteicās.

—     Nē, — Engelhorns paziņoja. — Tu taču redzēji, cik pārbijusies bija jaunā iezemiete. Viņa nebūtu tā nobijusies, ja tiktu saderēta vadonim. Drīzāk otrādi — būtu laimīga. Apprecēties ar virsaiti ir liela veiksme. Bet viņa bija izbiedēta.

—      Es domāju, ka atminējums meklējams mērkakveidlgajos iezemiešos, — Driskols sacīja.

—     Kāpēc? — Denems vaicāja, neuzticīgi vērdamies savā palīgā.

—    Tas ir minējums. Man šķiet, ka viņi attēloja reālas darbības jaunlaulāto gultā. Virs šiem gigantiskajiem vārtiem karājas milzīgas metāla bungas. Es redzēju pie tām iezemieti, kas bija sagatavojies uzsist pa bungām. Un es esmu gatavs likt galvu ķīlā, ka tajā brīdī, kad virsaitis mūs ieraudzīja un pārtrauca ceremoniju, tam vajadzēja pavēlēt atvērt vārtus.

—     Es domāju, ka tu esi tuvu patiesībai, — Denems novilka.

—    Toties es neko nesaprotu, — Anna bija sašutusi.

—    Virsaitis, — Driskols lēni paskaidroja, — gatavojās sūtīt meiteni pie tā, kas atrodas aiz vārtiem. Un tagad padomāsim — kas tas varētu būt? Ciemu aizsargā siena. Aiz sienas var nebūt nekas — tikai mežonīgi džungļi un tās briesmas, kuru dēļ iezemieši uzbūvējuši šo nožogojumu.

—    Virsaitis gribēja atvērt vārtus un atdot meiteni tam, kas mitinās džungļos. Viņš gatavoja meiteni Kongam. Bungu rībienam vajadzēja pasaukt Kongu, lai saņem meiteni.

Denems piekrītoši pamāja.

—     Man šķiet, — Engelhorns norūca, — ka meitene, ko mēs šodien redzējām, nebūt nav pirmā līgava Kongam.

-— Jūs domājat, ka… — Anna pēkšņi sajuta nelabumu.

—    Viņš domā, — Driskols asi iejaucās sarunā, — ka meitene bija upuris. Un ik pēc noteikta laika sprīža notiek kārtējā upurēšana… Katrā pilnmēnesi vai kaut kā tamlīdzīgi.

—     Pat tad, ja jūsu pieņēmumi ir pareizi, — Engelhorns bija neizpratnē, — es tomēr joprojām nesaprotu, kas ir šis Kongs.

—     Es saprotu, — Denems pārliecināts sacīja. — Šī siena tika uzcelta ne jau pret maza auguma ienaidniekiem. Līgavaini attēloja ducis iezemiešu, tāpēc ka tikai tād skaitā viņi varēja apmēram parādīt tā izmērus, kam bija domāts upuris. Bet gorillu ādās tērptie dejotāji nozīmē, ka Kongs nav nekas cits kā gorilla. Ja viņš tiešām eksistē, tad ir tik milzīgs, ka parastu gorillu varētu mētāt pa gaisu kā pūciņu.

—     Bet tāds radījums nekad nav eksistējis! — Anna neizpratnē iesmējās. — Vismaz, kamēr vēsture atceras.

Denems pagriezās pret Annu.

—    Pie visiem svētajiem! — viņš nočukstēja. — Interesanti, kā tu tur izskatītos?

—     Muļķības! — Driskols uzsprāga.

Engelhorns pašūpoja galvu, it kā neticēdams pats

savām ausīm.

—      Nevajag būt tik neticīgiem, — Denems centās pārliecināt. Viņu atkal pārņēma satraukums, tāpat kā pirmoreiz ieraugot salu. — Atceraties? Jūs abi šaubījāties par salas esamību. Bet tāda ir. Un kāpēc gan šai Dieva aizmirstajā nostūri nevarētu būt saglabājies radījums no aizvēsturiskiem laikiem? — Viņa acis iemirdzējās. — Pie visiem svētajiem! Ja mēs viņu atrastu! Kas tā būtu par filmu!

Driskolam šie vārdi izsita pamatu zem kājām.

—    Un kāda loma šai filmā būs Annai? — viņš uzstājīgi noprasīja.

Denems piecēlās, aizkaitināts par šādu izaicinošu jautājumu. Bet gandrīz uzreiz arī iesmējās.

—    Džek, — viņš samierinoši teica, — vai tu neatļautu man scenāriju veidot pēc sava prāta? Man šķiet, ka tev vajadzētu nomierināties. Anna pati var izlemt. Bet nedomājiet, ka es atteikšos no filmas, ja mēs tiešām atradīsim kaut ko, kas saglabājies no aizvēsturiskiem laikiem.

Viņš domīgi pakasīja aiz auss.

—     Turklāt es nezinu, kādi pārbaudījumi mūs visus gaida. Patlaban neko nevar paredzēt.

—     Hm… jā! — Engelhorns piekrita.

—    Ar to ari beigsim! — Denems nolēma. — Sarunu turpināsim pēc vakariņām. Iespējams, ka līdz tam brīdim man jau būs turpmākās rīcības plāns.

—     Un tomēr, Denema kungs, — Engelhorns teica, — apbruņoti sargi posteņos mums nenāks par ļaunu. Šis sagrabējušais burvis mums vēl parādīs — bungas atkal rīb.

Kamēr viņi visi četri sarunājās, bungu rīboņa tiešām atsākās. To skaņā tagad bija citāda: tā līdzinājās dunēšanai, it kā cilvēki skali domātu, bet skaņas būtu adresētas kādam, lai tā srhadzenes labāk spētu apjēgt notiekošo.

Driskols izvietoja sardzi, atgriezās pie Engelhorna un pavērās debesīs.

—Mākoņi aizsegs mēnesi, — viņš paredzēja, — un nakts būs tumša. Tas mums nav izdevīgi.

—     Denema kungam taisnība, — škiperis miermīlīgi pajokoja, — Anna tevi padarījusi par mīkstmiesi. Nakts tumsa nav nekas briesmīgs. Mēs atrodamies pārāk tālu no krasta, lai iezemieši spētu mums sagādāt kādu pārsteigumu.

—     Man nepatīk tā bungu rīboņa!

Bungu rībēšana un vakara mijkrēslis turpināja uztraukt Driskolu. Bet, apsēdies pie vakariņu galda, viņš tomēr centās satraukumu apslēpt. Tas bija grūti, jo Denems it kā pārbaudīja visu pacietību, nesteidzoties izklāstīt savus plānus.

—     Es kaut ko esmu izlēmis par mūsu tālāko rīcību, — viņš beidzot sacīja, kad vakariņas jau bija gandrīz galā.

—    Es nezinu, ar ko tas viss beigsies, bet es tā esmu izlēmis. Rita agrumā es gatavojos doties krastā. Kopā ar labi apbruņotiem vīriem tas nebūs bīstami. Es pacentīšos kaut ko uzzināt par šo Kongu.

Driskols nolika uz galda kafijas tasi un paskatījās uz Annu.

—     Nē, Džek, saņemies, — Denems pasmaidīja,

—    Anna paliks uz kuģa un būs drošībā.

—        Labi, — Engelhorns nomurmināja.

—      Ja nepieciešams, esmu gatava doties kopā ar jums, — Anna teica.

—     Nē. Kaut arī parasti es nešķiros no kameras un no aktieriem. Tomēr esmu gatavs piekāpties, jo sagaidāmas nezināmas briesmas. Tāpēc tu paliksi uz kuģa, bet mēs dosimies izlūkgājienā.

—   Atļaujiet man komandēt nodalu, — Driskols sajūsmināts sacīja, — ja ar jums kaut kas notiks, tad filmas nebūs. Bet, ja es uzdrazīšos kokam vai tamlīdzīgi, tas neietekmēs ekspedīcijas likteni.

—     Ak, jūs taču neatļausiet?! — Anna iesaucās.

—   Tātad tu esi gatavs mirt arī veča dēļ, jo Annu taču es neņemšu līdzi? — Denems pasmīnēja. — Tu esi gatavs doties ellē, dēliņ? Nē! Ja es esmu kaut ko uzsācis, tad pats to ari paveicu. Un tomēr, — viņš turpināja,

—    es ņemu atpakaļ savus vārdus, ka tu kļūsti par mīkstmiesi. Tāds tu esi tikai tad, ja runa ir par kādu citu.

Driskols nosarka līdz pat matu galiem.

—    Man rūmē ir steidzams darbs, — viņš noteica un pazuda, pirms vēl Engelhorns un Dencms paguva skali iesmieties.

—    Mani, — Anna sacīja un pašcieņas pilna piecēlās no galda, — tas nemaz neuzjautrina. — Un tomēr viņa pasmaidīja, un tad devās augšup uz klāju.

Bungas tikpat domīgi turpināja dunēt. Uz klāja maiņās dežurēja bruņoti matroži. Vēl daži vīri bija iznākuši laukā, lai pēc dienas svelmes ieelpotu vakara vēso gaisu. Viņu vidū bija arī Lampijs. Tērpies apdriskātās biksēs, viņš bija visā augumā izstiepies uz lūkas vāka un laiski rotaļājās ar Ignatu.

—     Labvakar, Lampij.

—    Labvakar, Annas jaunkundz. Nu, paej nost, Ignat. Dod vietu dāmai. Es dzirdēju, ka jums krastā bijuši nepatīkami brīži.

—     Es biju šausmīgi nobijusies.

Viņi sēdēja klusēdami. Lampijs bija pārāk samiegojies, lai sarunātos. Arī uz Annu nakts tumsa iedarbojās nomierinoši.

Denems un Engelhorns stāvēja uz komandtiltiņa.

—    Dzirdi! — Denems teica. — Žēl, ka nevaru filmēt ugunskura gaismā, citādi jau sen būtu tur pielavījies.

—     Denema kungs, jums labāk ir atrasties šeit.

—    Es zinu! Bet man nepatīk kaut ko palaist garām.

—    Kas attiecas uz mani, tad es nejustos īpaši apbēdināts, ja man daudz kas paietu secen.

—     Klau, škiper, man jau pietiek ar Driskolu.

—       Es neesmu tik satraukts kā viņš. Tomēr bruņotā sardze pagaidām lai paliek. Un atgriezties krastā mani ari kaut kā nevelk.

—    Tpū! Iezemieši patlaban ir pārāk aizņemti.

—     Es ari tā domāju. Un tomēr es labāk palikšu uz kuģa.

—   Tad es ari palikšu. — Denems iesmējās. — Uzspēlēsim kārtis.

Lampijs sēdēja uz klāja un skatījās uz Annu, kuras stāvs bija gandrīz vai saplūdis ar tumsu.

—    Kas tur krastā vēl notiek, ka viņi neļauj vecajam Lampijam aizmigt? — viņš pajautāja.

—      Es domāju, — Anna klusi sacija, — ka tas ir meitenes dēļ.

—     Meitenes?

—    Tās, kuru viņi gribēja upurēt… Kongam.

—    Ak, jā! — Lampijs piekrītoši pamāja. — Viens no puišiem man stāstīja. Līgava.

—    Konga līgava! — Anna nočukstēja un bailēs sarāvās. — Kā tu domā, Lampij, kas tas Kongs ir?

—    Oh-oh! — Lampijs nicinoši novilka. — Kaut kāds sens iezemiešu dievs. Katrai ciltij ir savs dievs. Parasti tas ir kāds vecs balkis vai netīra statuja. Varu derēt, ka Kongs ir vienkārši mēslu čupa, kurai līgava nekad nepieies tuvāk par jūdzi. Vecais šamanis droši vien varētu pastāstīt sīkāk, kam domāta meitene. Parasti šamaņiem ir vesels harēms, ko viņi rūpīgi slēpj.

Anna iesmējās un, iekārtodamās ērtāk, saspieda Ignata ķepu. Pērtiķēns sašutumā iespiedzās un aizjoza prom.

—    Noķer viņu, Lampij, — Anna sacīja, — citādi viņš ielīdīs kajītēs un kaut ko sadauzīs.

—    Nāc šurp, draiskuli! — Lampijs iesaucās un metās ķert mērkaķēnu.

Anna piecēlās un izstaipījās. Saruna ar Lampiju vinu bija nomierinājusi, un vina aizmirsa par Kongu. Anna lēni aizgāja pa klāju.

Pie kapteiņa kajītes vina uz mirkli apstājās. No iluminatora krītošā gaisma apspīdēja zeltainos matus. Tad viņa spēra vēl vienu soli un nozuda tumsā. Bungu rīboņa bija nedaudz pieklususi un tagad līdzinājās monotonai dūkoņai.

Uz komandtiltiņa Denems pārliecināti stāstīja Engelhornam:

—    Mēs ar viņiem iedraudzēsimies, šķiper. Tiem vienkārši nepatika mūsu ielaušanās ceremonijas laikā. Mēs viņiem izskaidrosim, ka tā bija nejaušība.

—    Nezinu, — Engelhorns norūca. — Viņi sacīja, ka mēs esam izjaukuši rituālu. Loti iespējams, ka tāpēc būs jāmeklē jauna līgava Kongam.

—      Lieliski! Ja viņi atkal noturēs rituālu, es to noteiktu uzfilmēšu.

Engelhorns paskatījās uz savu darba devēju ar neslēptu sajūsmu.

—    Jūs esat neapturams, — viņš sacīja, ar kāju tumsā meklēdams spjaujamtrauku.

Slaucīdams nosvīdušo pieri, pie viņiem pienāca Driskols.

—     Es apskatīju kuģi, — viņš teica, — viss kārtībā. Kur ir Anna?

—    Šķiet, ka kaut kur uz klāja. Cik ilgi tu viņu neesi redzējis? — Denems ieķiķinājās. — Veselu pusstundu?

—     Apmēram, — Driskols novilka, gari stiepdams vārdus. — Neesmu taču nekāda zivs.

To teikdams, viņš sāka kāpt lejup.

—     Lampij, tu esi redzējis Derovas jaunkundzi?

—    Vina, kungs, bija šeit pirms minūtēm desmit. Mēs sarunājāmies, pēc tam no mums aizbēga pērtiķēns, un jaunkundze lūdza to noķert. Pēc atgriešanās es cerēju viņu šeit satikt.

—     Varbūt viņa devusies uz savu kajīti, — Driskols teica.

Lampijs, turot padusē iežmiegto Ignatu, apbēdināts aizgāja. Pie kajītes, kur pirms brīža bija stāvējusi Anna, viņš kaut kam uzkāpa. Apstājies un pacēlis šo priekšmetu, viņš atgriezās apgaismotajā laukumiņā pie lūkas.

—    Uz klāja! — viņš tajā pašā brīdī iekliedzās. — Uz klāja! Visi uz klāja!

Ari sardzes viri sāka kliegt, un no visām pusēm šurp skrēja matroži. Driskols metās atpakaļ. No komandtiltiņa lejā steidzās Engclhorns un Dcnems. Visi trīs gandrīz vienlaicīgi pieskrēja pie Lampija.

—     Skatieties! — vecais jūrnieks stostīdamies sacīja. — Es to atradu uz klāja!

—     Iezemiešu aproce! — Denems iesaucās.

—     Kāds no viņiem ir bijis uz klāja!

—     Šķiper, pārmeklējiet kuģi! — Denems pavēlēja.

—     Kur ir Anna? — Driskols kliedza.

Engelhorns un Denems saskatījās.

—     Kajītē… — Denems pūlējās mierināt.

—     Viņas tur nav! Es jau biju kajītē!

Atskanēja tā sargmatroža balss, kas apsargāja kuģi salas pusē:

—    Nē! Es nedzirdēju nekādu troksni. Un neko neredzēju.

Pēc tam nodimdēja Engelhorna pavēlnieciskā toni teiktais: "Uz laivu! Ņemiet ieročus!"

Nakts klusumu piepildīja dažādas skanas: bocmaņa svilpieni, darbā aizņemto matrožu balsis.

Denems uzmeta skatu Driskolam.

—     Laivu! — viņš iebrēcās. — Laivu! Ei, šķiper! Jūs taču nedomājat…

—     Es nezinu… — Engelhorns atteica. — Bet mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

—      Driskola kungs! Vadiet meklēšanas darbus uz kuģa. Un veicīgi, manu zēn! Strādājiet veicīgāk!

Devītā nodaļa

Līdzko Anna nozuda tumsā aiz kajītes, karstas rokas viņai aizspieda muti un apvija augumu. Nododot no rokas rokā, viņu nolaida aiz borta un iesvieda iezemiešu laivā, kas pilnīgi bez trokšņa tūdaļ atīrās no kuģa.

Agrāk Anna pat nespēja iedomāties, ka var tā pārbīties. Neviena izlasītā grāmata vai dzirdētais kāda notikuma atstāsts nevarēja sniegt priekšstatu par tādām šausmām. Viņas izbīlis bija tik milzīgs, ka ķermenis likās kā paralizēts. Bailes līdzinājās tām, kādas bērnībā iedveš tumsa. Anna nepūlējās saukt palīgā, jo viņa nebija pārliecināta, ka spētu izdvest jelkādu skaņu, pat

ja mute nebūtu aizbāzta. Kaklā bija iespiedies kamols.

Arī viņas kājas bija baiļu paralizētas. Kad laiva atdūrās pret krastu un nolaupītāji izcēla Annu malā, vina nespēja nostāvēt.

Divi lamzaki nekavējoties uzvēla viņu plecos un metās uz ciemu. Iezemieši, kas stiepa Annu, vairākkārt mainījās. To viņi darīja pēc kāda pavēles. Izdzirdusi šo balsi trešo reizi, Anna apjēdza, ka tas ir šamanis.

Ceremoniju laukums pie milzīgajiem vārtiem bija lāpu apgaismots. Tāpat kā dienā, cilts bija sapulcējusies pilnā sastāvā. Iezemieši atkal bija izvietojušies ap ādām pārklāto rituāla paaugstinājumu. Priekšplānā sēdēja gorillu ādās tērptie dejotāji. Virsaitis arī bija ģērbies ādās ar stikliņu un spalvu rotājumu. Šamanis deva pavēli kareivjiem, kas stiepa Annu, un pats ieņēma savu vietu uz laukuma.

Paaugstinājums ar akmens trepēm bija tukšs. Pārbiedētā Anna to uzskatīja par ļaunu zīmi. Pūlī viņa ieraudzīja līdzjūtīgu seju. Tā bija meitene, kas dienā atradās uz paaugstinājuma. Tagad jaunā iezemiete bija ģērbta tāpat kā visas pārējās sievietes. Bet kāda tam visam nozīme. Kad pēc šamaņa pavēles Annu aiznesa uz paaugstinājumu, viņa sabruka uz zvērādām un tur sastinga.

Visās iezemiešu izdarībās bija jūtama nervoza steiga, jo šamanis visu ceļu no "Vandaras" kareivjus "uzmundrināja" ar sitieniem. Viņš lika tiem gandrīz vai skriet. Tagad viņš steidzināja ceremonijas sākumu. Anna kā caur miglu saprata, ka viņu steiga ir saistīta ar bailēm no pakaļdzīšanās. Apziņa pamazām atgriezās, bet tas Annu nebūt nenomierināja. Viņa atmeta jebkuras cerības par glābiņu jau kopš nolaupīšanas brīža. Viņa domāja par murgu, kādā to iegrūdusi muļķīgā noslēpumainība, kas apņem šo salu, kā ari par to, ka cerības uz glābiņu nav.

Paklausot signālam, iezemieši iegaudojās. Viņi sāka šūpoties hipnotiskā ekstāzē. Šamanis pieskrēja pie paaugstinājuma un atkārtoja to pašu deju, ko dienā. Gorillu stāvi atkal atdalījās no gaudojošā pūla.

Pēc tam, tieši tāpat kā dienā, atskanēja signāls, kas liecināja par virsaiša iesaistīšanos rituālā. Viņš iznāca priekšā, pamāja ar roku, un vairāki vīri metās bultēt vaļā milzīgos vārtus.

—     Ndeze!

Annai nemaz nevajadzēja mācēt iezemiešu valodu, lai saprastu, ka tas nozīmē "Atveriet!". Vīrieši lēni izvilka baļķus no lielajām dzelzs skavām un sāka vērt vaļā gigantiskos vārtus.

—     Ndundo! — virsaitis ieaurojās.

Tajā pašā brīdī kareivis, kas stāvēja uz paaugstinājuma pie vārtiem, uzsita pa metāla bungām. Troksnis it kā atmodināja Annu. Viņa saprata, ka Driskolam bijusi taisnība — tas ir signāls līgavainim aiz vārtiem. Pēc uzsitiena iezemiešu gaudošana aprāvās, un tie atgāja nostāk no paaugstinājuma. Visi — sievietes, bērni — ārkārtīgi uzbudināti kliegdami metās pie sienas un pa koka kāpnēm rāpās augšup.

Uzkāpuši augšā, iezemieši atkal sāka gaudot un mēģināja ar lāpām apgaismot apkārtni.

—    Tasko! — virsaitis iebrēcās.

Sardzes vīri pacēla paaugstinājumu, uz kura atradās Anna, un ienesa to pa atvērtajiem vārtiem.

—     Vatu! — virsaitis uzsauca.

Kareivji tūdaļ metās aizvērt vārtus. Palika tikai neliela sprauga, pa kuru atpakaļ varēja atgriezties sardzes vīri.

—     Ndundo! — virsaitis kliedza, un kareivis atkal uzsita pa bungām.

Uz sienas sēdošie iezemieši pacēla lāpas augstāk, lai labāk varētu redzēt!

Aiz sienas pletās plaša ieleja, kas izbeidzās augstas kraujas malā. Tās vidū pacēlās akmens altāris — tikpat sens kā pati siena. Uz altāri veda stāvas, ar ķērpjiem apaugušas kāpnes. Ar zaļām sūnām apklātā altāra lejasdaļa pacēlās dažas pēdas virs zemes. Turpat atradās arī divi akmens stabi, ko rotāja gravējumi.

—    Tasko! Tasko! — virsaitis komandēja.

Sardze uzstiepa Annu uz altāra un ar striķiem piesēja pie stabiem. Anna palika karājamies virvēs, aizvērusi acis un gandrīz zaudējusi samaņu.

—    Ndundo! — virsaitis atkal kliedza, vērsdamies pie kareivja uz sienas.

Atskanēja trešais uzsitiens pa metāla bungām. Skala atbalss pārvēlās pāri ielejai. Iezemiešu gaudošana varēja padarīt traku. Sardzes vīri nometās ceļos, paklanījās un tad skriešus metās uz vārtiem, brīdi pa brīdim bailēs atskatīdamies. Vārti aizvērās, un Anna palika viena.

Kaut kur tumsā, kas sabiezēja pie aizas malas, atskanēja dobjš, nedabisks rēciens.

—     Kongs! — uz sienas sēdošais iezemiešu pūlis mežonīgi iekliedzās.

Anna sajuta nāves tuvumu un pacēla galvu. Viņas priekšā bija siena, kā nosēta ar iezemiešiem. No mugurpuses tuvojās rēkoņa. Anna pagriezās — cik to atļāva virves —, un viņas acis iepletās šausmās: nakts tumsa it kā bija atdzīvojusies, kļūdama par reālu būtni. Tā mirkšķinādama skatījās uz sienu, no plaši atplestās rīkles plūda izaicinoši rēcieni, ar melnām spalvām klātās ķetnas bungoja pa melnajām krūtīm.

Lāpu gaismā apstulbusi, būtne uz mirkli apstājās. Tad, it kā sapratusi iezemiešu žestus, paraudzījās uz altāri.

Tā skatījās uz Annu no augšas uz leju. Pienākusi tuvāk, būtne sāka pētīt Annu. Iezemieši uz sienas sastinga un sēdēja nekustīgi. Pat lāpu gaisma šķita noblāvusi.

Kongs nedaudz atkāpās un nikni ierūcās. Milzīgā ķetna, ar kuru tas gribēja pataustīt lāpu liesmas, atrāvās. Kongs pagriezās un aizdomīgi paskatījās augšup. Bet, nesagaidījis no iezemiešiem ne skaņas un no virvēs iekārtā stāva nevienu kustību, tas atsāka izpētes darbu. Kongs aptvēra, ka nevar pacelt Annu, un ātri vien atrada iemeslu. Saraut virves viņam bija nieks. Tā Kongs guva iespēju paņemt viņu ķepā un apskatīt tuvāk. Gaiši mati, bāli vaigi, garš tērps, dīvainas kurpes… viņa pirksti atklāja aizvien jaunus un jaunus noslēpumus. Klusi pie sevis rūkdams, viņš grozīja meiteni no vieniem sāniem uz otriem. Iespējams, ka pirmatnējais cilvēks tā pētīja noķertu putniņu…

Kad pūlis no jauna iekliedzās, viņš tam nepievērsa nekādu uzmanību. Iezemieši trakoja, bet tas viņu neskāra. Uzmetis pēdējo skatu plaukstā gulošajai blondīnei, viņš devās aizas virzienā. Kongs pat nepagrieza galvu, kad aiz viņa atskanēja vārtu čīkstoņa. Vārtos parādījās cilvēks, kas skali kliedza un pēc tam izšāva. Lode aizsvilpa gar Konga ausi. Tas lika viņam ātrāk pieveikt atlikušos jardus, kas to šķīra no džungļu tumsas.

Desmita nodaļa

Denems vadīja operāciju, viņš trieca matrožus skriešus līdz pat ciemam. Bet no tā brīža, kad atvērās gigantiskie vārti, operācijas virsvadību pārņēma Driskols. Viņš dzinās pakaļ Kongam.

Driskols vienīgais redzēja, kā monstrs izgaisa tumsā, turot rokā samaņu zaudējušo Annu. Viņa šāviens Kongam lika tikai pasteigties.

—     Tas ir mans darbs, — viņš teica Denemam.

Režisors piekrītoši pamāja.

—     Okei, Džek! Darīsim to kopā.

—    Man vajadzīgs ducis cilvēku, — Driskols uzsauca un pagriezās pret pārējiem. — Kas nāks man līdzi?

—     Es iešu, — Lampijs pieteicās pirmais. Arī visi pārējie tūdaļ pacēla rokas.

—    Tu paliksi šeit, Lampij, — Driskols sacīja. — Es ņemšu tevi! — viņš norādīja. — Tevi! Tevi!…

—    Pie kā ir bumbas? — Denems noprasīja. — Tās mums būs vajadzīgas.

—    Tās ir šeit, — Džims atsaucās. Un, kad kāds liela auguma matrozis pieteicās nest kasti, Džims to atraidīja. — Nesteidzies, puis! Es visu laiku to stiepu un varu stiept ari tālāk.

—    Šķiperi atstāsim sargāt aizmuguri. Tā? — Driskols teica Denemam. Režisors piekrita. Vini pārbaudīja ieročus, ekipējumu un lāpas.

—      Iesim kolonnā! — Driskols pavēlēja. — Nepazaudējiet no redzesloka priekšā soļojošo cilvēku. Sekojiet man!

Viņš steidzīgi devās tajā virzienā, kur bija nozudis Kongs. Denems sekoja. Driskols apstājās pie altāra un ar acīm nomērīja stabu augstumu. Pēc tam viņš neticīgi paraudzījās uz Denemu.

—     Jūs taču arī viņu redzējāt?

Denems piekrītoši pamāja.

—     Es nespēju ticēt, — Driskols sacīja. — Šausmīgs skats. Briesmoņa galva sniedzās pāri šiem stabiem, bet tie ir vismaz divdesmit pēdu augsti. — Viņš nodrebēja. Un tūlīt arī pavēlēja: — Uz priekšu! Mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

Viņi nonāca pie aizas. Pa kreisi bija dzirdama ūdens šalkoņa. Denems ieteicās, ka tur varētu būt ieeja aizā, pa kuru varētu nokļūt līdzenumā. Visi devās uz to pusi.

Drīz vien viņi uzdūrās upītei, kas iztecēja no plaisas kraujā un tālāk tecēja sienas virzienā. Stāva taka veda lejup, kur plūda dziļa ūdens straume.

—     Tāds lielisks peldētājs kā tu, Džek, — Denems sacīja, — varētu nokāpt pa šo nogāzi.

Driskols pamāja. Tikko viņš sāka kāpt, viens no matrožiem iekliedzās:

—     Šeit ir pēdas!

Driskols ar lāpu apgaismoja milzīgu pēdu nospiedumus, kuru izmērs visus pārsteidza. Pēdas veda uz tikko atrasto taku.

—     Ejam, — viņš teica.

Melnajā tumsā kāpt bija grūti. Katrs solis draudēja ar kritienu. Viens no matrožiem paklupa un nolidoja gandrīz simt pēdu, iekams paguva aizķerties aiz .akmeņiem.

—    Paldies Dievam, ka nepazaudēju šauteni, — viņš izdvesa, kad citi tam palīdzēja izķepuroties no ūdens.

Nonākuši līdzenumā, viņi nokļuva džungļu tuvumā. Milzīgie koki un biezais pamežs grima tumsā.

—     Iespējams, ka pa šo plato var aiziet uz Galvaskausa kalnu, — Denems ieteicās.

Nekur nebija saskatāma neviena taka. Nodaļa apjukumā apstājās.

—     Meklējiet pēdas! — Driskols pavēlēja.

—     Šeit ir nolauzts krūms, — viens no matrožiem iesaucās, — it kā pāri būtu gājis kāds milzenis.

Lūzuma vieta bija pavisam svaiga.

—     Šeit ir vēl kādas pēdas, — otrs matrozis ziņoja.

Tās bija aiz nolauztā krūma un veda augšup gar upi.

Viss kļuva skaidrs, un vīri ātri virzījās uz priekšu, protams, ciktāl to pieļāva melnā tumsa.

—     Putnu kliedzieni, — Denems teica. — Dzirdat? Daudz putnu.

Skanīgo klusumu pārtrauca putnu kliedzieni un kukaiņu sanešana.

—      Drīz ausīs gaisma, — viņš priecīgi konstatēja. — Džek, vajadzētu nedaudz atvilkt elpu.

—     Mums jāsteidzas, — Driskols iebilda.

Kādu brīdi vini klusēdami turpināja iet cauri naktij. Drīz vien varēja sākt atšķirt apkārtējos priekšmetus. Vīri gāja pa kaut ko līdzīgu takai, kas šķērsoja līdzenumu. Debesis sāka sārtoties. Tas ļaudis nedaudz uzmundrināja. Gan šur, gan tur viņi redzēja milzīgas pēdas.

—    Jūs tikai paskatieties uz to izmēru! — Džims brīnījās, pārlikdams kasti uz otru plecu. — Šim briesmonim jābūt vismaz mājas lielumā.

—    Mēs ejam tieši pa viņa pēdām, — Denems sacīja Driskolam.

—     Jā. Pasteigsimies.

—    Turiet ieročus kaujas gatavībā, — Denems atgādināja.

—     Viņš iedomājas mūs mācīt, — Džims pie sevis nobubināja.

Pilnīgi negaidot viņi iznāca lielā klajumā, ko vajadzēja šķērsot bez iespējas paslēpties koku aizsegā. Saule bija jau uzlēkusi. Un, neskatoties uz vieglo dūmaku, viss bija redzams kā uz delnas — katrs koks, krūms un augstās zāles stiebrs.

Drīz vien viņi atkal ieraudzīja pēdas, un tas liecināja par virziena pareizību.

Driskols gribēja turpināt ceļu, bet Denems pēkšņi uztraukts iekliedzās. Apstājies Driskols paskatījās turp, kur rādīja režisors. Aizmugurē atskanēja paniski matrožu kliedzieni. — Kongs! — kāds iesaucās, bet tas nebija Kongs.

No džungļiem parādījās milzīgs dzīvnieks, kura ķermeni sedza zvīņveida āda, bet asti klāja zobaini izaugumi. Garš kakls balstīja mazu galviņu. Šausmīgais reptilis lēni pārvietojās uz pakaļkājām. Briesmoņa priekšējās ķetnas atradās tuvu pie kakla un bija daudz mazākas par pakaļējām.

Matroži blenza uz nezvēru, neticēdami savām acīm. Bet Denemam un Driskolam tas bija jau otrais atklājums uz noslēpumainās salas.

—    Džim! — Denems iesaucās. — Kur ir bumbas?

Viņš paņēma bumbu. Briesmonis pagrieza galvu pret

viņiem.

—     Līdzko es metīšu bumbu, — viņš skaļi kliedza, — visi gulstieties un piespiediet seju zemei!

Iznācis klajumā, dzīvnieks paošņāja gaisu un neizpratnē vērās svešiniekos. Pēc tam, acīmredzot pieņēmis lēmumu, tas ar atvērtu rīkli neveikli devās uzbrukumā.

Matroži metās katrs uz savu pusi. Džims bēga pēdējais, un izskatījās, it kā viņa nešlava būtu kļuvusi divreiz smagāka. Tikai Denems un Driskols palika nekustīgi stāvam. Driskols divas reizes iešāva dzīvniekam galvā, bet bez rezultātiem. Denems pacietīgi gaidīja, kamēr reptilis pienāks tuvāk.

Beidzot viņš meta bumbu.

Dobji nobūkšķēdama, tā nokrita pie nezvēra priekškājām. Biezi zili dūmi ietina monstra ķermeni un galvu.

—     Gulties! — Denems kliedza un arī pats nokrita pie zemes.

Driskols nokrita nedaudz nostāk. Režisors pastiepa roku, lai pārliecinātos, ka pailgs ir piespiedis seju cieši pie zemes.

Driskolam nāsis iesitās svaiga zemes smarža, lupas kutināja zāles stiebri. Pēkšņi zeme nodrebēja tā, it kā būtu nokritis ārkārtīgi smags priekšmets. Viņš gribēja lēkt kājās, bet Denema roka brīdinoši spieda viņu atpakaļ. Pēc mirkļa Denems noņēma roku un pats paslējās uz elkoņiem.

Driskols piecēlās. Briesmonis raustījās konvulsijās pavisam netālu no viņa. Izstiepies ķermenis atgādināja milzu kalnu. Driskolam šī monstra tuvums lika riebumā sarauties.

—     Ak Dievs! — viņš iesaucās. — Sarijies gāzi, tas nogājis vēl gandrīz piecdesmit pēdas.

—      Un tomēr nogāzies, — Denems uzvaroši sacīja. — Es taču teicu, ka viena šī bumbiņa spēj apturēt jelko!

—    Viņš ir pagalam?

— Nē, —Denems atteica. — Bet tas nav svarīgi. — Pacēlis šauteni, viņš piegāja pie briesmoņa un divas reizes iešāva tam galvā. Milzīgais ķermenis noraustījās agonijā un sastinga. Denems brīdi svārstījās, bet tad drošības dēļ vēlreiz iešāva reptiļa galvā. Pēc tam viņš paskatījās uz matrožiem, kas bailīgi nāca atpakaļ.

—      Aizvēsturiska pasaule! — Denems iesaucās un, pievērsies Driskolam, piebilda, — Džek! Annai izrādījās taisnība. Nu, tonakt uz kuģa. Atceries, viņa teica, ka iezemiešu dievs droši vien ir kāds pirmatnējs dzīvnieks. Bet šis nogalinātais briesmonis liecina, ka plato čum un mudž no aizvēsturiskiem nezvēriem, kas kopā ar Kongu ir saglabājušies līdz mūsu dienām.

Driskols rūpīgi apskatīja savu šauteni, lai pārliecinātos, vai stobrā nav iekļuvusi zeme, un pavēlēja matrožiem:

—     Meklējiet pēdas!

—     Es domāju, — viņš lēni sacīja, kad matroži bija izklīduši pa klajumu, — ka jūs te tiešām atradīsiet daudz izdzīvojušu reptiļu, bet neesmu pārliecināts, ka tikšanās ar viņiem būs patīkama.

Dienas gaismā meklēt pēdas bija viegli. Jau drīz vien pusducis cilvēku ziņoja, ka pēdas ved gar upi, kas tagad bija dziļi lejā.

—     Migla sabiezē, — Džims neapmierināts sacīja.

—     Sabiezē! — Dencms teica. — Paskatieties turp!

Viņu priekšā atradās ieplaka, kur migla bija pārvērtusies baltā, pienainā masā un aizsedza upi. Tajā pašā mirklī miglā atskanēja ūdens šļaksti.

—    Tu domā, ka tas ir viņš? — Denems vaicāja.

—      Paskatīsimies, — Driskols atteica un devās uz priekšu.

Viņš aizkaitināts gaidīja upmalā, kamēr pienāks pārējie. Krasta smiltīs bija skaidri redzams milzīgas pēdas nospiedums, ko ūdens vēl nebija paguvis aizskalot.

—    Viņš ir pārgājis pāri upei, — Driskols teica, rādīdams uz turieni, kur upe ielejā veidoja nelielu ezeriņu. — Mums nāksies peldēt.

—    Tas nav iespējams. — Denems noraidoši papurināja galvu. — Mēs nevaram peldēt ar ieročiem un bumbām.

—   Tad darīsim citādi, — Driskols sacīja, norādīdams uz baļķiem upmalā. — Mēs uzbūvēsim plostu.

—     Lieliski! — Denems piekrita.

—      Labi! Puiši, — Driskols pievērsās matrožiem,

—     mēs dosimies uz otru krastu. Ar plostu.

Matroži piekrītoši māja ar galvu. Bet, iekams viņi devās meklēt baļķus un liānas, kas noderētu virvju vietā, Driskols drūmi piemetināja:

—    Ir vēl kaut kas, kas jums jāzina, — viņš teica un izstāstīja matrožiem tos secinājumus, kādus viņi ar Denemu bija izdarījuši, apskatot nogalināto briesmoni.

—    Mēs varam šeit satikties ar kaut ko tādu, ko nebijām cerējuši ieraudzīt, — viņš pabeidza. — Ja kāds vēlas atgriezties, tad tagad ir īstais brīdis.

Matroži saskatījās. Beidzot Džims pavaicāja:

—   Jūs droši vien domājat, ka mēs gribēsim atgriezties tāpēc, ka nekad neesam redzējuši šitādus milzu omārus? Vai mēs esam pareizi sapratuši?

Driskols piekrītoši pamāja. _ ~— Labi! — Džims teica, ar sajūsmu paskatīdamies uz bumbām. — Bet viņi mūs arī nekad nav redzējuši. Spēles noteikumi ir vienādi abām pusēm. Domāju, ka mēs iesim līdz galam.

«

Vienpadsmitā nodaļa

Visi strādāja, cik ātri vien spēja, bet visātrāk Driskols. Viņš nevarēja rimties bez darba, jo acu priekšā visu laiku vīdēja aina — Anna briesmoņa ķetnās. Un bija

vēl kāds iemesls. Denems gaidīja piemērotu brīdi, lai pateiktu, ka jūtas vainīgs notikušajā, bet Driskols saprata, ka to viņš nespēs uztvert mierīgi.

Drīz vien plosts bija gatavs. Visi materiāli bija tepat pie rokas — balkus no augšteces bija sanesuši upes ūdeņi.

—     Kā jūs domājat, vai šeit ir loti dziļš? — Driskols vaicāja.

—      Nebūs vairāk par desmit līdz piecpadsmit pēdām, — Denems atteica. — Bet, spriežot pēc tā, ka vidū nav redzami ūdensaugi un arī ūdens ir pilnīgi nekustīgs, tur droši vien ir dziļa ieplaka.

—    Tātad nāksies airēt.

Joprojām biezas miglas ieskauti, matroži uzmanīgi sakāpa uz plosta. Katram bija līdzi šautene un gara kārts. Uz plosta bija ļoti saspiesti.

—     Nesamērcējiet ieročus, — Denems brīdināja.

-— Okei! — Džims atsaucās visu vārdā.

—     Viss!

—     Sargi bumbas, Džim!

—     Vai tad es to nedaru?

—    Viss! Uz priekšu!

Matroži atgrūda plostu no krasta, un tas lēni sāka irties pāri ezeram.

Visi negaidīti nomierinājās. Vai nu to veicināja biezā migla, kas viņus ietina kā autā, vai arī domas par Annu, kuras liktenis matrožus uztrauca ne mazāk kā Driskolu, bet katrs sāka strādāt precīzāk un lietiškāk. Plosts prasīja uzmanību. Tas nebija pārāk paklausīgs kuģis un jebkuru bridi draudēja apgāzties, it kā vēlētos apslāpēt vispārējo aizrautību.

—    Mierīgi, — Denems sacīja. — Saglabājiet līdzsvaru. Neļaujiet plostam sašūpoties.

Viens plosta gals pagāja zem ūdens.

—    Stiepiet visas mantas uz vidu, — Driskols pavēlēja. — Vēl vairāk uz vidu!

,.Plosts jau bija ticis ezeriņam līdz pusei, kad kārtis vairs nesniedzās līdz dibenam.

Tagad tās vajadzēja izmantot kā airus, un tas radīja papildu grūtības. Airējot bija grūti saglabāt līdzsvaru, un katrs vēziens draudīgi šūpoja plostu.

—     Šķiet, ka es jau redzu ūdensaugus! — Driskols iesaucās.

—     Drīz būs dibens.

Pēkšņi plosts it kā uzdūrās kaut kam. Sēklis? Vai arī balka gals, kas rēgojās laukā no ūdens?

—    Ak Dievs! — Džims šausmās iekliedzās.

-Sekoja spēcīgs grūdiens pa plosta dibenu. Tieši pārbaidīto matrožu priekšā no ūdens iznira milzīga zviņaina galva un dala no zvīņaina ķermeņa.

u — Dinozaurs! — Denems kliedza. — Ak Dievs! Dinozaurs! — Viņa balsī jautās neliekuļotas šausmas, kas savijās ar pirmatklājēja uzvaras prieku.

Monstra parādīšanās izsauca paniku uz plosta. Matroži sāka krampjaini airēt. Kaut ātrāk nokļūtu seklumā, kur var atgrūsties ar kārtīm! Steigā un panikā viens no matrožiem zaudēja līdzsvaru un iegāzās ūdenī. Par laimi, viņš iekrita netālu no "virves", kas saturēja plostu, un paguva pie tās pieķerties. Krampjaini sagrābis liānu, viņš ķepurojās ūdeni.

Milzīgā galva ienira. Virs ūdens parādījās zvlņainā mugura un ari pazuda.

—     Airējiet! — Driskols ātri pavēlēja. — Viņš grib panirt zem plosta. Mēs jau esam tuvu sēklim. Airējiet sparīgāk! Reizē!

Vīri pielika visas pūles, bet plosta ātrums nevarēja sacensties ar tās ēnas ātrumu, kas paslīdēja zem plosta. Viņi bija pavisam tuvu krastam, kad plostu satricināja ārkārtīgi spēcīgs grūdiens.

—     Bumbas! — Denems kliedza. — Džim, glāb tās!

Bet Džimam tikko izdevās izglābties pašam. Denems

nepaguva aizkļūt līdz kastei, bet paspēja aizsviest uz krasta pusi šauteni, lai mēģinātu to glābt. Visi iekrita ūdenī. Plosts bija sašķldis gabalos. Baļķis iesita pa galvu matrozim, kas turējās pie liānas. Viņš pazuda zem ūdens un vairs neparādījās.

Pārējie peldēja uz krastu, pajukuši kā aitu bars.

Driskols peldēja tālu priekšā. Viņš devās uz to vietu, kur vajadzēja būt Konga pēdām. Denems, ari labs peldētājs, bija otrais. Pa kreisi, nedaudz atstatus, pūzdams un elsdams ķepurojās Džims, kas beidzot bija atbrīvojies no smagās nastas.

Līdz pusei izlīdis no ūdens, dinozaurs turpināja sirot starp plosta atlūzām. Spēcigais trieciens, biezā migla un vesela kaudze peldošo baļķu novērsa viņa uzmanību uz pavisam neilgu laiku. Cilvēki pa tam lāgam izmisīgi turpināja peldēt uz krastu. Viens no matrožiem zaudēja orientāciju un sāka peldēt pretējā virzienā. Tas izglāba pārējos. Dinozaurs atjēdzās, ieraudzīja šo matrozi un metās tam pakal, smagi šķeļot ūdeni.

Pie krasta Driskols nedaudz aizkavējās, lai pasniegtu roku Denemam, Džimam un vēl diviem vīriem. Viņi aicināja pārējos sekot. Drīz vien pamats kļuva cietāks, un ari migla izklīda.

Driskols uzrāpās šaurā un augstā kalna korē, aiz kuras pletās purvs. Tā bija melna zampa, kuru vietām klāja saulē izžuvusi cieta garoza. Viņam piebiedrojās Denems. Paskatījies uz purvu, viņš iesaucās:

—     Asfalts! Asfalta purvs! Tas jau ir bijis šeit, pirms uz pasaules parādījās pirmās dzīvās būtnes. Šeit ir apglabāti tūkstošiem dzīvnieku, kas nokļuvuši šajā slīkšņā. Mums jābūt loti uzmanīgiem, lai neiestigtu un nenoslīktu.

Driskols piekrītoši pamāja un pagriezās pasaukt pārējos.

Neredzētais purvs bija jauns šķērslis meklētāju ceļā. Drīz vien parādījās arī citi matroži, kuru slapjās sejas spīdēja saulē. Šķita, ka viņi iznirst no miglas. Driskols saskaitīja dzīvus palikušos.

—     Skatieties! — Denems iesaucās.

Visi pagriezās. Pa upes krastu skrēja atpalikušais matrozis, cenšoties pēc iespējas ātrāk sasniegt tuvējo koku. Viņam pakal dzinās lielgalvains briesmonis.

—     Apstājieties! — Denems brīdināja Driskolu, kurš gribēja mesties palīgā. — Mēs tik un tā nevaram paspēt laikā, tāpēc nav vērts riskēt ar vēl vienu dzīvību.

Pa to laiku matrozis bija sasniedzis koku un ar pēdējiem spēkiem rāpās tajā. Dinozaurs apstājās pie koka

un lēnām sāka stiepties augšup ar plaši atplestu rīkli.

—     Vai kādam ir šautene? — Denems aizkaitināts vaicāja.

—     Visi ieroči ir upes dibenā, — Driskols noburkšķēja.

—      Ja būtu kaut viena no tām bumbām! — kāds iesaucās.

—    Man vajadzēja tās pamest, lai nenoslīktu, — Džims taisnojās.

—    Varēji pārīti izglābt, — Denems rūca.

—    Jūs taču arī pazaudējāt savu šauteni.

—     Es vismaz centos to izglābt, — Denems iebilda, šķībi pasmīnējis.

Driskolam un dažiem matrožiem bija naži. Tagad tas bija viņu vienīgais bruņojums. Klusējot viņi vēroja notikumus ielejā. Caur miglu bija redzama dinozaura galva, kas neatlaidīgi sniedzās pēc kokā sēdošā cilvēka. Atstatums kļuva arvien mazāks. Līdz viņiem atlidoja sirdi plosošs kliedziens, un attālums starp briesmoni un cilvēku izzuda. Ļaudis uzkalnā neviļus saklāvās ciešāk. Viens no matrožiem strauji aizgriezās. Viņš vēma. Vēl kāds gribēja mesties palīgā savam biedram, bet Denems to aizturēja.

—    Jāiet tālāk, — Driskols teica un pievērsās purvam, lai izpētītu to rūpīgāk. — Sakoncentrējieties un pameklējiet pēdas! — viņš nokomandēja.

Driskolam kļuva savādi ap dūšu, iedomājoties, cik daudz cilvēku viņi jau zaudējuši, sekojot Kongam. Gara acīm viņš visu laiku redzēja ainu, ko bija vērojis pie altāra lāpu gaismā. Šis redzējums bija tik reāls, ka

Driskols steidzīgi metās meklēt iespēju pāriet purvu, jo tikai aktīva rīcība varēja nomierināt saspringtos nervus. Bet pārējo kliedzieni viņu brīdināja, ka tas nav tikai redzējums, bet gan realitāte. Kongs gāzelēdamies nāca viņu virzienā.

Šis milzīgais pērtiķis no saviem afrikāņu ciltsbrāļiem atšķīrās vienīgi ar izmēriem. Bet tas, cik uzmanīgi viņš taustīja ceļu, darīja to neiedomājami līdzīgu cilvēkam.

Tāpat pilnīgi neizskaidrojama šķita saudzība, ar kādu tas nesa Annu. Pašam neizprotamu iemeslu dēļ Konga primitīvās smadzenes augstu vērtēja neparasto guvumu. Viņš nesa meiteni uz rokas tā, kā pirmatnējās sievietes droši vien auklēja savus mazuļus. Ar plato muguru viņš it kā piesedza gūstekni no vajātājiem, kuri viegli pārvietojās pa muklāju, lecot uz savām milzīgajām pakaļkājām.

Acīmredzot tās bija kaut kādas aizvēsturiskas ķirzakas, kas uz salas izdzīvojušas no neatminamiem laikiem — milzīgas būtnes ar četrām ķetnām, īsiem resniem kakliem un lielām galvām, kuras rotāja ragi. Katram briesmonim bija trīs ragi, un tie tika vērsti pret Kongu ne jau nu draudzīgos nolūkos.

Kongs un tā vajātāji bija tā aizņemti, ka nemanīja cilvēku klātbūtni.

—     Gulties! — Driskols komandēja. — Gulties!

Visi steidzīgi nogūlās retajā krūmājā.

—     Ja mums būtu bijušas bumbas! — Denems rēca.

—    Kas tie ir par dzīvniekiem? — Driskols pavaicāja.

—       Tri… — Denems kavējās izrunāt vārdu, ko gan labi zināja, bet nekad nebija lietojis. Līdz šim viņš ar to bija sastapies tikai grāmatās. — Tūliņ. Mirklīti. Triceratopi.

—     Kas tie tādi?

—      Vēl viena dabas kļūda, Džek. Kaut kas līdzīgs dinozauriem. Bet to priekškājas ir vairāk attīstītas. Savu nosaukumu tie ieguvuši, pateicoties trim ragiem uz galvas.

Vajātāji tuvojās Kongam. Viņš apstājās purva centrā uz viena no sakaltušajiem gabaliem un novietoja Annu no triceratopiem attālākajā stūri. Viens no briesmoņiem nedaudz atpalika un iestiga muklājā. Divi pārējie jau bija tuvu mērķim. * >

Kongs negaidīja, kamēr ienaidnieks pienāks pārāk tuvu. Izrāvis vairākus asfalta gabalus, viņš tos meta vajātāju virzienā.

—     Nē! — Denems iesaucās. — Neticu savām acīm. Nekad nav eksistējis tik stiprs dzīvnieks kā šis.

Denems un visi pārējie bija satriekti par spēku, ar kādu Kongs meta milzīgos bluķus. Viens no nezvēriem saņēma triecienu pa galvu, un tam nolūza rags. Triceratopi bija guvuši nopietnus ievainojumus, bet Kongs atkal devās uzbrukumā. Otrs briesmonis negribīgi atkāpās un lēnām devās uzkalnā sapulcējušos cilvēku virzienā. Arī pirmais nezvērs mēģināja laisties lapās, bet kārtējais asfalta bluķis uzgāzās viņam uz galvas, un tas pakrita. Kongs uzvaroši ierēcās un iebelza sev pa krūtīm.

—     Mums labāk palikt neievērotiem, — Driskols sacīja.

—     Atkāpties krūmos!

Pa labi aiz krūmiem bija redzama šaura klinšu aiza, kas varēja kalpot par slēpni. "Driskols norādīja uz tās pusi, un vīri uzsāka atkāpšanos. Aiza varēja noderēt vēl viena iemesla dēj. Kongs, joprojām uzvaroši rēkdams, pacēla Annu un turpināja ceļu. Driskolam šķita, ka Kongam vajadzētu šķērsot aizas attālo stūri.

Dzīvs palikušais triceratops, kaut arī pamatīgi ievainots, tagad stāvēja, it kā pārdomās iegrimis.

— Pieliecieties! — Denems atkārtoja Driskola brīdinājumu.

Vini bija jau gandrīz sasnieguši biežņu, kad triceratops pagriezās un sāka skriet viņu virzienā. Matroži nemēģināja izaicināt likteni un nogaidīt cerībā, ka nezvērs mainīs skrējiena trajektoriju. Viņi pieliecās un metās bēgt. Un atkal, tāpat kā gadījumā ar dinozauru, visi, izņemot vienu, rīkojās pareizi. Šis matrozis bailēs nepārtraukti atskatījās, aizķērās aiz zema zara un pakrita. Viņš piecēlās pārāk vēlu. Mēģinādams atrast kādu slēpni, nelaimīgais nostājās aiz neliela koka. Triceratops viegli nogāza gan koku, gan cilvēku. Pēc tam briesmonis pacēlās uz pakaļkājām, notēmēja ragus uz upuri un deva tam nāvējošu triecienu.

Divpadsmitā nodaļa

Ļaudis, kas bija palikuši dzīvi un tagad slēpās ielejā, vairs nebija tik pārliecināti un vīrišķīgi kā ekspedīcijas sākumā. Un tomēr tie bija izlases vīri. Katra spējas bija augstākas nekā vidusmēra cilvēkam. Atkal un atkal sastopoties ar negaidītām briesmām, viņi līdz šim vienmēr bija demonstrējuši vīrišķību. Tas bija viņu spēcīgākais ierocis. Nokļūstot ārkārtējās situācijās, šie cilvēki vienmēr bija parādījuši saprātu un atjautību un tādēļ arī uzvarējuši. Bet šeit viņi pirmo reizi dzīvē uzzināja, ko nozīmē neaizsargātība. Ar kādiem līdzekļiem viņi varēja cīnīties pret fantastiskajiem monstriem? Viņu naži bija tikai rotaļlietas pret šiem milzīgajiem briesmoņiem. Un katrs no tiem pamazām apjēdza, ka cerības izglābties ir nogrimušas upē kopā ar šautenēm un bumbām. Ar tām apbruņoti, viņi būtu spējīgi cīnīties. Tagad tie bija tikpat bezpalīdzīgi kā trešais triceratops, kas purva vidū lēnām grima melnajā zampā. Neviens, pat dzīvespriecīgais Džims nevarēja teikt, ka cilvēku un šo riebīgo radījumu izredzes ir vienādas.

Ļaudis bija drūmi un lamājās. Bet šie lāsti nebija izaicinājums, drīzāk gan nelaimē nokļuvušu cilvēku rūgti dvēseles izvirdumi. Tādu cilvēku, kas meklē glābiņu.

Tikai Denema un Driskola prāts turpināja skaidri darboties. Jaunais kapteiņa palīgs, cenšoties aizvest ļaudis pēc iespējas tālāk no briesmām, visu laiku domāja, kā izraut Annu no briesmoņa ķetnām. Savukārt Denems mēģināja atsaukt atmiņā ceļu uz ciemu. Viņiem ir jāatgriežas. Ja vien varēs. Jāatstāj viens cilvēks, kas neizlaistu no acīm Kongu, bet pārējiem jāatkāpjas, lai tiktu pie šaujamieročiem un bumbām. Tikai tad viņiem būs izredzes uzvarēt.

Aizmugurē varēja dzirdēt lūstošu koku brīkšķus.

— Tas nolādētais trejradzis mūs meklē! — viens no matrožiem iesaucās.

—    Pagaidi, Džek, — Denems sacīja, kad Driskols jau gribēja nokāpt aizā. — Mums vēl ir mazliet laika. Triceratops šeit nevar nokļūt. Mums jāaprunājas.

Viņš savu priekšlikumu izteica dažos vārdos.

—    Labi! — Driskols piekrita. — Es palikšu. Jūs ejiet pēc šaujamajiem un bumbām.

—      Tev vajag nokļūt aizas otrā malā, — Denems sacīja. — Mēs tālāk neiesim, ja vien neradīsies tāda vajadzība. Ja šis stulbais radījums saprastu, ka ne jau mēs vinu ievainojām, tad mums izdotos ātri atgriezties ciemā.

Driskols sāka nolaisties aizā. Denems noskatījās viņam nopakaļ. Aiza bija loti dziļa. Tās dibens bija klāts ar biezu dubļu un gļotu kārtu. Šīs smirdošās aizas sienas bija stāvas, ar šaurām ieejām alās. Denems skatījās lejup ar slēptu satraukumu. Un tikai tad, kad Driskols bija laimīgi uzrāpies pretējā kraujā, viņš atviegloti uzelpoja.

—     Malacis! — tas uzsauca. — Butu slikti, Džek, ja tu paslīdētu. Šajās alās dzīvo vēl kaut kādi riebekli. Skaties!

Un viņš norādīja uz krietnas mučeles lieluma zirnekli, kas uz savām neskaitāmajām kājām izrāpoja no alas. Cilvēkiem, kas stāvēja kraujas malā, šis mūdzis nebija bīstams, tomēr katrs riebumā nolamāja gigantisko kukaini. Kaut kas līdzīgs milzu ķirzakai sildījās saulītē uz klints radzes. Zirneklis devās turp, bet tad, acīmredzot pārdomājis, nolēma sameklēt mazāka izmēra laupījumu. Tas izvēlējās kaut kādu ieapalu rāpojošu radījumu ar astoņkājim līdzīgiem taustekļiem. Zirneklis sagatavojās uzbrukumam. Abi radījumi pazuda klints spraugā.

—      Es netaisos šķērsot šo aizu, kur rāpo tādi riebekļi, — viens no matrožiem paziņoja.

Denems atskatījās. Aizmugurē parādījās neveiksmīgais triceratops. Laužoties cauri kokiem, tas bija atpalicis. Izskatījās, ka, pazaudējis no redzesloka cilvēkus, tas nezināja, kurp doties.

—     Varbūt mums nemaz nevajadzēs to darīt, — Denems sacīja. — Sastingstiet! Ja mēs nekustēsimies, tad šis Konga apstrādātais pusaklais triceratops mūs varbūt noturēs par akmeņiem vai koku stumbriem.

Triceratops nedroši virzījās uz priekšu. Ar augsti paceltu ragaino galvu tas pētīja apkārtni.

—    Viņš mūs ieraudzīja, — Denems pārliecinoši teica. — Jāpāriet aiza.

Paklausot Denemam, ļaudis sāka rāpties pa milzīgo baļķi, kas veidoja savdabīgu tiltu pāri aizai. Viņi kustējās lēni un uzmanīgi. Riebīgie radījumi dziļi lejā it kā gaidīt gaidīja vienu neprecīzu soli. Denems visu laiku atskatījās uz triceratopu un steidzināja ļaudis. Viņš niknumā pacēla akmeni, bet atjēdzies aizmeta to atkal prom. Matroži jau balansēja uz baļķa aizas vidū, kad Denems tikai uzsāka gājienu.

—     Skatieties!

No pretējā krasta Driskols kaut ko rādīja. Viņš atkal pamāja ar roku un, satvēris liānu, kas vijās gar aizas malu, laidās lejup un pazuda vienā no alām.

Vietā, kur tikko bija stāvējis Driskols, parādījās Kongs. Ieraudzījis ļaudis uz baļķa, tas ierēcās un sāka ar ķetnām sist sev pa krūtīm. Kongs apstājās pie kāda koka un nolika nekustīgo Annu tik augstu zaros, cik vien spēja aizsniegt. Tad viņš metās uzbrukumā jaunajiem ienaidniekiem, kas tik negaidīti bija parādījušies un iekārojuši viņa blondo gūstekni. Vēl joprojām uzbudināts pēc cīņas ar triceratopu, Kongs, ieraugot ļaudis, kļuva satracināts. Triceratopa parādīšanās pretējā krastā to saniknoja vēl vairāk. Tā kā Denems vēl nebija tālu aizgājis, viņš sekoja Driskola piemēram, nolaidās aizā un pazuda vienā no alām. Cilvēki uz baļķa nevarēja neko uzsākt. Apsteigt Kongu nebija iespējams. Arī atkāpšanās ceļš bija nogriezts. Triceratops, ieraudzījis savu pāridarītāju, metās pie baļķa. Aizas dibenā kustējās dažādi rāpojoši radījumi, kas gaidīja savu laupījumu. Denems un Driskols bezpalīdzīgi noskatījās traģēdijā.

Konga izpratnē visas kustīgās būtnes bija ienaidnieki — gan cilvēki uz baļķa, gan triceratops otrā krastā. Tas atkal ierēcās un sāka dauzīt ar ķetnām pa krūtīm. Viena no viņa milzīgajām ķepām pašāvās uz priekšu, it kā Kongs gribētu uzsākt tuvcīņu. Tajā pašā brīdī no niknuma prātu zaudējušais triceratops spēra soli uz baļķa. Cilvēki bezpalīdzīgi piekļāvās baļķim. Kongs satvēra baļķa galu un mēģināja to pakratīt. Ļaudis šausmās iebrēcās.

Driskols alā sāka draudīgi kliegt. Kongs paspēra soli viņa virzienā, tad pārdomājis atkal ķērās pie savas šaušalīgās nodarbes. Denems mēģināja sviest ar akmeni, bet bez rezultātiem. Ignorējot kliedzienus, akmeņus un triceratopa izaicinošos rēcienus, Kongs sāka sirdīgi purināt baļķi.

Divi cilvēki nokrita lejā. Viens no tiem, mēģinādams kaut kur pieķerties, trāpīja ar roku uz baļķa gulošā biedra sejā, atstādams tajā asiņainas švīkas. Ar sirdi plosošu kliedzienu viņš iegāzās smirdīgajā zampā aizas dibenā. Vienam tūdaj uzbruka zirneklis. Driskols, to visu vērodams, varēja vien cerēt, ka cilvēks būs jau iepriekš zaudējis samaņu vai vēl labāk — miris. Otrs matrozis negāja bojā no kritiena, viņš pat nezaudēja samaņu. Tas līdz pusei iegrima zampā un šausmīgi kliedza, kad pusducis milzīgu zirnekļu to dzīvu sāka plosīt gabalos.

Pretējā aizas krastā mīdījās triceratops, kuram acīmredzot nebija vēlēšanās šķērsot aizu, nolaižoties tās dibenā, tādēļ tas negribīgi atkāpās. Uzmetis vēl pēdējo skatienu Kongam, tas nozuda starp kokiem.

Kongs turpināja sirdīgi kratīt baļķi. Vēl viens cilvēks kļuva par aizas radījumu upuri. Vēl pēc brīža aizā ielidoja nākamais matrozis. Riebeklis ar astoņkājim līdzīgajiem taustekļiem uzsāka cīņu ar zirnekli par asiņaino līķi. Uz baļķa palika vairs tikai viens cilvēks. Kongs bija līdz ārprātam nikns, ka nevar nokratīt drosminieku. Denema un Driskola kliegšana un akmeņu mešana joprojām nedeva nekādus rezultātus. Uz baļķa gulošais cilvēks spalgi iekliedzās. Kongs uz viņu paskatījās, niknumā pacēla baļķa galu un iesvieda to aizā. Milzīgais koka gabals, lēni krītot, ķērās aiz aizas radzēm, to mētāja no vienas puses uz otru, un visbeidzot tas nogāzās uz riebīgajiem radījumiem, kas sapulcējušies gaidīja savu upuri.

Driskols, vērodams notikumus, nemanīja sev drau

došās briesmas. Milzīgs zirneklis rāpās pa liānu alas tuvumā. Izvalbītās bezkrāsainās acis nemirkšķinot raudzījās Driskolā. Driskols paķēra nazi un mēģināja nogriezt liānu. Pa to laiku zirneklis jau bija pierāpojis Driskolam tik tuvu, ka viņš juta tā dvašu. Beidzot liāna bija nogriezta, un zirneklis nogāzās atpakaļ aizā.

Driskols, šausmās trīcot, kā hipnotizēts vēroja asiņainās dzīres aizas dibenā. Viņš nespēja atraut skatienu no tām. Tikai domas par Annai draudošajām briesmām to atgrieza īstenībā.

—    Ej viens! — viņš uzsauca Denemam. — Es palikšu šeit, kamēr tas spalvainais riebeklis neaizvāksies, un tad sekošu. Tu atgriezies pēc bumbām un kaut kā, kas varētu noderēt par tiltu pāri aizai. Es pacentīšos iezīmēt ceļu, lai jūs varētu mūs atrast.

—     Man šķiet nelietīgi atstāt tevi vienu, — Denems atkliedza.

—    Tā ir mūsu vienīgā iespēja. Ej! — Driskols nepacietīgi sauca.

Viņš bija tā aizņemts sarunā ar Denemu, ka nepamanīja Konga milzīgo ķetnu līdz pat brīdim, kad režisors skali iekliedzās.

Briesmonis bija pienācis aizas malā un izstiepa ķetnu uz alas pusi, lai izrēķinātos ar kārtējo ienaidnieku. Driskols atsprāga alas dziļumā un, izvilcis nazi, ietrieca to Konga netīrajā plaukstā. Nezvērs atrāva ķetnu un ierēcās. Denems meta ar akmeni. Kongs tikai pakasīja trāpījuma vietu un atkal grūda ķetnu alā.

4*

Šoreiz tas rīkojās uzmanīgāk un kļūdījies tūdaļ atrāva ķetnu atpakaļ. Viņš atkal uzbruka un atkal kļūdījās.

97

Pilnīgi satrakots, Kongs iebāza ķetnu alā un sāka to lēnām iztaustīt. Driskols dūra ar nazi, bet Kongs to ignorēja. Ari Denema sviestajiem akmeņiem tas nepievērsa nekādu uzmanību.

Driskols piespiedās alas sienai un katrā izdevīgā brīdī dūra ar nazi. Milzīgie, saliektie pirksti divas reizes viņam pieskārās. Divas reizes viņš ietrieca tajos nazi un pats atkāpās alas dziļumā. Drīz vien viņš bija iedzīts stūrī, un briesmoņa ķetna pilnībā aizšķērsoja izeju. Ja viņš spētu tam pārgriezt cīpslas delnas locītavā vai elkonī, tad varbūt izdotos izglābties. Saliecies trīs līkumos, lai būtu pēc iespējas mazāks, Driskols satvēra ciešāk nazi un sāka gaidīt izdevīgu brīdi…

Trīspadsmitā nodaļa

Anna pamazām atguva samaņu. Līdz ar to tikko jaušamās sāpes pārauga asās. Viņa pagriezās uz sāniem un ieraudzīja sev visapkārt zaru sienu. Tikai kaut kur loti augstu bija saskatāma zila debess. Annai nebija ne vismazākā priekšstata par to, kur viņa atrodas. Kādu brīdi viņa nespēja neko atcerēties. Viņa visa bija vienos zilumos un trīcēja no pārdzīvotajām šausmām. Smadzenes atteicās darboties. Anna gulēja savā primitīvajā gultā un pilnīgi bez jebkādām emocijām berzēja sasitumus. Viņa bija gatava jebkurā brīdī atkal zaudēt samaņu.

Pēc tam viņas apziņā atausa atmiņas par milzīgo pērtiķveidīgo briesmoni. Viņa piecēlās sēdus un mežonīgi iekliedzās. Tagad Anna visu atcerējās. Spilgto lāpu

gaismu, kad viņa atradās uz altāra; sarkanās acis, kas .viņu no augšas pētīja, — brīžiem tās aizvērās un tad iegailējās no jauna; milzīgo spalvaino ķepu, kas sākotnēji nedroši pēc viņas pastiepās; pinkaino plecu, uz kura viņa gulēja, pirms zaudēja samaņu. Tālāk Anna atcerējās tikai atsevišķus neskaidrus mirkļus. Šķita, ka kāds to nes cauri mežam.

Apsēdusies viņa apjēdza, kur atrodas. Un viņu apņēma jauns baiļu vilnis. Annai bija bail no augstuma. Turklāt pa koka stumbru pie viņas līda čūska. Un arī Kongs bija tepat kaut kur tuvumā.

Kongs bija pārliecies pāri aizas malai un ar savu milzīgo ķetnu tur kaut ko gramstīja. Drīz parādījās vēl kāds riebīgs radījums.

No krūmiem izlīda nezvērs, kas bija tikai nedaudz mazāks par Kongu. Tā garais, slaidais kakls rijīgi grozījās uz visām pusēm. Briesmonis pārvietojās uz spēcīgām pakaļkājām. Priekšķepu tam gandrīz nebija, tikai vāji attīstīti izaugumi, kas līdzinājās spīlēm un acīmredzot kalpoja tam, lai iebāztu mutē barību. Toties šim neradījumam bija tik milzīga rīkle, ka Anna šausmās iekliedzās. Viņa nebija redzējusi nekā briesmīgāka par šo asinssarkano atveri, kurā rēgojās smailu zobu rindas. Kad garais kakls pagriezās pret Annu, viņa nolēma, ka pēdējā stunda ir situsi.

Viņas kliedziens lika Kongam pagriezties. Čūska steidzīgi nolīda no koka un pazuda krūmos. Tādēļ viss Konga niknums vērsās pret zvīņnesi. Iebelzis ar ķetnām sev pa krūtīm, Kongs devās uzbrukumā.

Zvīņncsis nenodrebēja. Kad Kongs tuvojās, tas

izstiepa uz priekšu kaklu un atvēra milzīgo rīkli ar daudzajiem zobiem. Kongs veikli izvairījās no tvēriena, un zvīnnesis noklabināja zobus tukšā gaisā. Saķeroties abi monstri zaudēja līdzsvaru. Kongs izrādījās virspusē, un kādu brīdi šķita, ka cīna drīz vien būs galā. Zvīnneša kakls bija pārāk trausls, lai izturētu Konga garo un spēcīgo ķetnu tvērienu. Bet, pirms Kongs paguva sažņaugt tā kaklu, monstrs deva viņam spēcīgu triecienu ar pakaļkājām. Pat Kongs nespēja izturēt šādu spērienu. Viņa ķetnas atlaidās, un Kongs kūleniski aizlidoja līdz aizas malai.

— Nē! — Anna iekliedzās. — Nē! Nē!

Viņa vēlējās, lai Kongs uzvarētu. Anna nedomāja par to, ka atkal nāksies pārdzīvot šausmas no viņa ķetnu pieskārieniem. Tas tomēr bija labāk nekā šausmīgā rīkle, kas atkal sniedzās pēc viņas. Bet zvīņnesim no jauna nācās novērsties, lai godam sagaidītu Konga uzbrukumu.

Kongs tuvojās, draudīgi bungodams sev pa krūtīm. Monstri saķērās un spēcīgi triecās pret koku, kurā atradās Anna. Viņas slēpnis ar troksni nogāzās lejā. Anna gulēja zem stumbra. No saspiešanas viņu paglāba tikai zars, aiz kura aizķērās krītošais koks. Tikmēr līdzās turpinājās nikna cīņa. Kongs atkal tika atsviests atpakaļ ar spēcīgu kājas spērienu.

Šoreiz Kongs bija izveicīgāks. Viņš vairs necentās iebiedēt pretinieku ar bungošanu pa krūtīm, bet rīkojās piesardzīgāk. Uzmanīgs novērotājs pamanītu, ka Kongs jau agrāk ir ticies ar tādu ienaidnieku un izstrādājis savu cīņas taktiku. Tā lieliski noderēja ik reizi, ja vien viņš pats nebija tik satrakots, ka aizmirsa to izmantot. Beidzot saprāts ņēma virsroku pār dusmām. Kongs metās uzbrukumā, cieši skatīdamies uz dzīvnieka garo kaklu, tajā pašā laikā mērķēdams triecienu nevis uz galvu, bet gan uz prickškepām. Vienu viņš satvēra un izgrieza, pats strauji atlēkdams atpakaļ. To pašu viņš izdarīja arī ar otru, un abas zvīnneša priekškājas bezpalīdzīgi nokārās. Kongs no jauna devās uzbrukumā. Viņš strauji metās uz priekšu un satvēra zvīnneša kaklu. Abi briesmoni atkal zaudēja līdzsvaru, un milzīgā pakaļkāja iebelza Kongam pa krūtīm.

Tikai šoreiz sitiens nebija nedz tik precīzs, nedz arī tik spēcīgs. Atlecot Kongs paguva satvert briesmoņa pakaļkāju, un tā jau bija priekšrocība. Izstiepta zvīnneša kāja nebija tik spēcīga kā saliekta, un Kongs varēja to viegli izgriezt, apmetot dzīvnieku uz vēdera. Kongs vienā rāvienā uzlēca tam jāteniski mugurā un ar ķetnām pastiepās pēc atvērtās rīkles. Pirms vēl zvīnnesis paguva izmantot savu pakaļkāju spēku, lai atgrūstu pretinieku, Kongs sasniedza mērķi. Tas satvēra zvīnneša žokļus un parāva tos katru uz savu pusi. Nekas nevarētu izturēt šādu spēku. Zvīnneša rīkle tika pārplēsta uz pusēm. Kamēr uzveiktais ienaidnieks raustījās agonijā, Kongs uzvaras priekā sita sev pa krūtīm un rēca.

Kad zvīnneša saplosītais ķermenis sastinga, Kongs piegāja pie tā un paskatījās lejup, apmierinājumā skali rēkdams. Ar sajūsmu aplūkodams salauzto žokli, viņš paskatījās uz Annu, it kā aicinādams to līksmot kopā ar viņu. Viņa neizrādīja ne prieku, ne šausmas, jo no emociju pārpilnības atkal bija zaudējusi samaņu. Anna nekustīgi gulēja zem koka stumbra, kas atradās tikai nedaudz collu attālumā no viņas krūtīm.

Driskols pabāza galvu pāri aizas malai tieši tajā brīdī, kad Kongs noliecās un norūpējies pieskārās Annai. Driskols pārvarēja sevi un izrāpās malā. Pēc visa spriežot, Anna vēl bija dzīva. Viņas drošība bija atkarīga no tā, vai viņš spēs sekot Kongam pa pēdām un iezīmēt ceļu. Ja viņš nepazaudēs briesmoņa pēdas un nerādīsies tam acīs, tad Annu, iespējams, izglābs Denema atvestie vīri.

Driskols centās palikt neredzams. Viņam šķita, ka Kongs to ir aizmirsis, jo tas ne reizi nepaskatījās uz aizu. Pievērsis visu uzmanību Annai, viņš satvēra koku, tāpat kā bija to darījis ar aizai pārmesto baļķi. Piesardzīgi, collu pēc collas viņš pacēla šo milzīgo svaru un atsvieda sāņus, satraukti skatīdamies visapkārt. Kongs pacēla Annu, klusi pie sevis bubinot. Uzmanīgi un viegli viņš uzcēla savu gūstekni uz pleca un devās prom no aizas.

Driskols no slēptuves skatījās aizejošā milzeņa mugurā. Viņš nosprieda, ka Kongs, atbrīvojies no sekotājiem un izrēķinājies ar ienaidniekiem, dosies tiešā ceļā uz savu midzeni, līdz kuram tas iepriekš nebija varējis nokļūt. Ticis vaļā no sīkajiem ļautiņiem, kas visu laiku krita viņam uz nerviem, pārgājis purvu, kur uzbruka triceratopi, un saplosījis gabalos izsalkušo zvīņnesi, Kongs nesa savu dārgumu uz midzeni.

Driskols uzmanīgi izlīda no slēptuves. Pagaidījis, kamēr Kongs attālinās, bet ne pārāk tālu, viņš sāka meklēt Denemu. Režisors stāvēja pretējā krastā. Pie kājām tam bija savīta liāna. Viņš pamāja un norādīja uz "virvi".

—     Es to noviju, kamēr notika cīniņš, — viņš teica. — Iedomājos, ka tev varbūt radīsies iespēja izglābt Annu un es varēšu tev pasviest liānu. Gan tad mēs divatā kaut ko izdomātu.

Pirmo reizi pēc aiziešanas no ciema Driskols sajuta cieņu pret šo cilvēku. Denems tiešām bija vīrs, uz kuru varēja paļauties. Iespējams, ka viņš bija notikušās traģēdijas vaininieks, bet darīja visu, lai izkultos no ķezas.

—     "Virve" varbūt vēl noderēs, — Driskols piekrita un pasmaidīja. — Atstāj to šeit un atgriezies ciemā.

—    Džek, velns parāvis, es negribu tevi atstāt te vienu.

—    Ko tu vari palīdzēt? — Driskols pavaicāja. — Divatā mēs Kongu neuzveiksim. Mums ir vajadzīgas bumbas. Ej pēc tām! Es jums iezīmēšu ceļu, un mēs izglābsim Annu. Es esmu par to tikpat pārliecināts kā tu.

—    Tu domā, ka tā ir vienīgā izeja?

-rTā arī ir.

Denems paskatījās jaunā kapteiņa palīga apņēmības pilnajā sejā.

—     Okei, Džek. Vēlu veiksmi! — viņš sacīja un pagriezās, lai dotos uz upi, kur viņus vēl nesen vajāja dinozaurs.

—     Iespējams, ka tiksimies, — Driskols uzsauca un pamāja ar roku Denemam, kurš nozuda starp kokiem.

Kaut kur tālu priekšā lūza krūmi. Driskols pašūpoja galvu. Tas bija Kongs, kas devās uz midzeni. Uz briesmīgā zvīņneša saplosītā ķermeņa jau tupēja maitasputni. Vēl daži riņķoja gaisā. Pār aizas malu paslējās gigantiskas ķirzakas trīsstūrainā galva. Svaigo asinu smārds bija sasniedzis ari aizas smirdīgajā zampā dzīvojošos radījumus. Driskols riebumā norīstījās un ātri devās prom pa sava milzīgā ienaidnieka pēdām.

Četrpadsmitā nodaļa

Biezā audze, kas ieskāva klajumu ar altāri centrā, Denemam sniedzās līdz pat viduklim, un lauzties tai cauri bija visai grūti. Dažās vietās tā bija pat pāri galvai. Tuvojās nakts. Tas viss traucēja ieraudzīt vientuļo gājēju pat no sienas visaugstākā punkta, kur stāvēja sardze. Lāpu gaisma liecināja, ka pie vārtiem dežurē apmēram pusducis vīru, gatavi jebkurā mirklī tos atvērt. Pārējie bija izvietojušies uz sienas un uzmanīja ceļu, kas ved uz ciemu. Viens no sargmatrožiem drīz vien pamanīja nācēju, pirms tas vēl bija iznācis klajumā.

—Uū! Denem!

Kliedzējs bija Engelhorns. Vina baltā cepure neskaidri iezīmējās lāpu gaismā. Engelhornam piebiedrojās pārējā komanda.

— Uū-ū-ū-ū! Uū-ū-ū-ū! Lūk, viņš!

Stāvi pazuda no sienas un pēc mirkļa jau parādījās vārtos, kas bija atrauti līdz galam vaļā. Visu laiku skanēja kliedzieni — līdz pat brīdim, kad Denems iznāca klajumā. Tad vienā mirklī iestājās klusums.

Matroži ar cerībām raudzījās pāri viņa galvai turp, kur vajadzēja parādīties arī pārējiem. Taču viņu cerības bija veltas.

Engelhorns pieskrēja pirmais. Nometis lāpu, viņš satvēra galīgi novārgušo režisoru.

—     Es tev palīdzēšu, — viņš murmināja un gandrīz vai uz rokām iznesa to cauri vārtiem.

—     Kur pārējie? — viens no jūrniekiem jautāja.

—   Pagaidiet! — Engelhorns viņu asi pārtrauca. — Atnesiet viskiju un kaut ko ēdamu. Un aizveriet vārtus!

—    Nē! — Denems iejaucās sarunā. — Vārtus atstājiet atvērtus. Ja Driskols atgriezīsies, viņš loti steigsies.

—     Kur tad viņš ir?

—     Un Annas jaunkundze? — Lampijs piebilda.

—    Es taču teicu — pagaidiet! — Engelhorns aizkaitināts uzkliedza. — Dodiet viskiju!

Kamēr Denems dzēra viskiju, šķiperis un matroži pētīja viņa saplēsto apģērbu, skrāpējumus un pelēkai zemei līdzīgo seju. Viņi ar šausmām gaidīja Denema stāstu.

Kad pudele bija gandrīz sausa, Denems norija vēl pēdējo malku, noskurinājās un ar delnas virspusi noslaucīja lūpas.

—     Derētu kaut ko iekost,^— viņš sacīja.

Engelhorns pamāja un paskatījās uz vienu no matrožiem. Tas tūdaļ nozuda. Pārējie spiedās ciešāk ap Denemu, cerēdami kaut ko dzirdēt par notikušo.

—     Diezgan! — Engelhorns viņus apstādināja.

Denems iztaisnojās. Viskijs viņu bija nedaudz uzmundrinājis.

—     Labi, — viņš teica. — Kāda jēga stiept garumā. Tad, lūk! Ir tā, ka neviens vairs nav palicis, izņemot Driskolu un, iespējams, arī Annu. Man vajadzīgi brīvprātīgie, kas kopā ar mani dosies viņiem pakaļ. Kas nāks man līdzi?

Klausītāji neticīgi vērās viņā ar lāpu dūmos asarojošām acīm.

—     Ko nozīmē "nav palicis"?

—    Jūs sakāt, ka kaut kas ir noticis?

—    Tas nozīmē… — vārdi iestrēga kaklā, un Denems aprāvās, lai norītu kamolu, — tas nozīmē, ka viņu vairs nav, — viņš izgrūda. — Pagaidiet! Es izstāstīšu, kas ar viņiem notika. Melnais, spalvainais briesmonis, kurš nozaga Annas jaunkundzi un kuru jūs redzējāt, ir tikai viens no šīs salas elles izdzimumiem. Cilvēks, no kura es šķīros pagājušajā naktī, ir pārdzīvojis visas šīs šausmas.

Viņš apklusa, lai sakārtotu domas un precīzi izklāstītu par visu, ar ko viņiem nācās sastapties. Nonācis savā stāstījumā līdz vietai par traģiskajiem notikumiem uz baļķa, Denems neizlaida nevienu sīkumu.

—      Es gribu, lai jūs zinātu, ar ko nāksies rēķināties, — viņš sacīja. — Kā… — viņš sāka stostīties un bērt nesakarīgas frāzes. — Jūs taču gribat zināt, kā es paliku dzīvs? — Denems vaicāja. — Vai tā nav? Kā mēs ar Driskolu izbēgām no nāves? — Un viņš stāstīja par apstākļu laimīgo sakritību, kas lāva abiem ar Driskolu nokļūt zināmā drošībā, kamēr pārējie iekļuva lamatās starp triceratopu un Kongu.

—    Es nebūt nemeklēju attaisnojumu, — viņš uzsvēra. — Ja vien es būtu labāk rūpējies par bumbām, tad, iespējams, visi būtu dzīvi. Arī Derovas jaunkundze. Pirms iet pa baļķi, es gribēju pārliecināties, ka visi ir laimīgi nonākuši galā. Kas attiecas uz Driskolu, tad viņš tajā brīdī bija jau otrā krastā un tika pakļauts lielākam riskam nekā pārējie.

Matrozis, kurš bija uzdevis jautājumu, drūmi pamāja ar galvu.

—    Jūs šajā nelaimē neesat" vainojams, — Engelhorns norūca. — Jūs nekādi nevarējāt palīdzēt.

—    Neesmu samelojis ne tik, cik melns aiz naga, — Denems atklāti sacīja. — Es jums izstāstīju visu patiesību. Nekad sev nepiedošu, ka iegrūdu cilvēkus tādās briesmās. Bet neviens man nevar pārmest, ka viņus pametu. Ja es nebūtu atgriezies, tad arī Driskolam un Annai nebūtu nekādu izredžu atgriezties.

—      Mēs viņus nekad vairs neredzēsim, — Lampijs drūmi secināja.

—      Neredzēsim?! Pie velna! — Denems iesaucās. — Mēs viņus abus redzēsim! Un drīz! Škiper, man vajag kasti ar bumbām. Es eju viņiem pakaļ. — Viņš paraudzījās visapkārt un atkārtoja savu jautājumu — Kas nāks man līdzi?

—     Ņemiet mani, Denema kungs, — Lampijs pieteicās.

—     Labi, tu nāksi man līdzi, ja neatradīsies jauni un stipri puiši, — Denems miermīlīgi sacīja. Viņš atkal paskatījās uz pārējiem. — Vai kāds nāks?

Visi paspēra soli uz priekšu. Šajā draudzīgajā vienprātībā jautās gan akla padevība, gan apbrīnojama vienaldzība, gan neizskaidrojama jautrība — atkarībā no tā, kā kurš izturējās pret draudošajām briesmām.

—     Esmu jūsu rīcībā!

—     Bet kāpēc gan ne, velns parāvis?

—     Man nav ko zaudēt!

—     Es piekritu!

—     Es esmu palīga parādnieks…

—     Annas jaunkundze manam kreklam piešuva pogas…

Tāda bija vinu atbilde. Visi apzinājās, kas bija noticis ar vinu biedriem, un neviens neizrādīja pārmērīgu bravūru.

Arī Engelhorns ar Lampiju bija brīvprātīgo skaitā, bet Denems viņus atturēja.

—    Arī bez tevis ir pietiekami daudz cilvēku, — viņš teica Lampijam. — Bet, kas attiecas uz jums, šķiper, arī jūs paliksiet šeit un apsargāsiet vārtus.

—     Bet man ir vairāk spēka nekā jums pašlaik, — Engelhorns iebilda.

—     Varbūt, toties es zinu ceļu.

—       Uzzīmējiet man karti!

—    Šķiper! Es pat visstiprākajam cilvēkam uz pasaules neļautu ieņemt savu vietu, — Denems aizkaitināts sacīja. — Kaut ari viņš būtu vislabākais pēddzinis visās pasaules jūrās.

—    Es, Denema kungs, nemaisīšos jūsu darīšanās, — šķiperis saprotoši noteica.

Denems piekrītoši pamāja un pievērsās kokam, kurš bija atnesis ēdienu. Viņš ēda un vienlaicīgi komandēja.

—    Dodiet man šauteni, — viņš pavēlēja, — un labi daudz patronu. Arī pārējiem tam visam jābūt. Atnesiet duci bumbu. Seši no jums paņems tās katrs pa divām. Un atcerieties! Pirmā pārgājiena laikā tā elle sākās tikai tāpēc, ka nevienam neienāca prātā sadalīt bumbas savā starpā! Nepazaudējiet tās!

—    Jūs domājat, ka bumbas spēs apturēt tos milzīgos briesmoņus? — kāds matrozis vaicāja.

—      Apturēt tos? — Denems iesmējās. — Pietiek ar vienu, lai nogāztu vislielāko briesmoni. Pat Kongu! — Kā pierādījumu viņš sīki aprakstīja pirmā monstra nogalināšanu.

—     Kad jūs gribat doties celā? — Engelhorns vaicāja.

—     Tūliņ! Un punkts.

—      Par agru, Denema kungs, — šķiperis nomurmināja.

Atjēdzies no pirmā šoka, viņš atkal mierīgi un domīgi zelēja tabaku.

—     Katra novilcināta sekunde var būt liktenīga.

—     Klausieties, Denema kungs. Ja jūs tūdaļ dosieties celā, tad sasniegsiet aizu pirms rītausmas. Ko jūs darīsiet? Jums nekas cits neatliks kā sēdēt ar saliktām rokām un būt pakļautiem šo briesmoņu uzbrukumam. Tikai gaismā jūs varēsiet iet pa Driskola pēdām.

Denems ātri apsvēra visus par un pret. Tad piekrītoši pamāja.'

—     Bet kā lai nosēž veselas četras stundas?

—     Pagaidām parunājiet ar mazo, netīro, melno šamani, — Lampijs ļaunā priekā piedāvāja. — Viņš jums varētu dot pāris vērtīgu padomu. Bet, ja viņš negribēs to darīt, es zinu, kā viņu piespiest.

—     Kur viņš ir?

Denems kopš atgriešanās brīža nebija redzējis ne šamani, ne virsaiti, ne arī kādu citu no iezemiešiem.

-— Pēc jūsu aiziešanas es virsaiti ieslēdzu, — Engelhorns mierīgi paskaidroja. — Durvis atstutētas ar vina šķēpu. Viņš uzvedās tā, it kā gribētu sekot un jūs aizkavēt. Pēc tam iezemieši pieklusa. Man šķiet, vini sajuta briesmas un nolēma aizvākties nostāk.

—     Kur viņi varēja palikt? — Denems brīnījās.

—     Domāju, ka vairums sieviešu joprojām ir būdās. Brīžam no turienes ir dzirdami dažādi trokšņi. Vīrieši? Šeit ir milzīgas, krūmiem apaugušas platības, kur nav grūti noslēpties.

—      Bet vai jums nešķiet, ka viņi gatavo negaidītu uzbrukumu?

—     Nē, ja vien es pazīstu iezemiešus, — Engclhorns pārliecināts sacīja. — Viņi domā, ka Kongs pats visu izdarīs. Mēs taču viņam esam pietiekami ieriebuši: vispirms izjaucām upurēšanu, tad dzināmies pakal, lai atbrīvotu gūstekni. Pazīstot Kongu, iezemieši uzskata, ka tas nevar palikt bez sekām. Kongs vēl atgriezīsies. Un tajā brīdī, ticiet man, viņi gribētu būt pēc iespējas tālāk.

—     Velns parāvis! — Denems klusi iesaucās. — Viņiem taisnība! Kongs atgriezīsies, Ja mums izdosies atbrīvot Annu, viņš noteikti atgriezīsies.

Matroži, kas bija aizņemti ar šauteņu un nažu sagatavošanu, neizpratnē pacēla galvas. Pat Engelhorns bija iedzīts strupceļā. Brīdi gremojis, viņš sacīja:

—    Neredzu tam iemeslu. Es domāju, ka Kongs vienkārši sāks medīt kaut ko citu.

Denems atcerējās teoriju, ko viņš jau bija klāstījis Driskolarn.

—     Kongs, — viņš uzstāja, — ir vienīgā būtne aiz sienas, kas ir kaut kas vairāk nekā tikai dzīvnieks. Viņš, tāpat kā pārējie briesmoņi, ir viena no dabas kļūdām. Bet viņš nav tikai dabas kļūda. Konga milzīgajā galvā mitinās saprāts, un Anna viņam kaut ko nozīmē.

Engelhorns šaubās nopūtās.

—    Jā, tā tas ir, — Denems paziņoja. — Ja es tam neticētu, tad zaudētu pēdējo cerību atkal ieraudzīt Annu. Diezin vai viņš izrādīja tādas rūpes arī par iezemietēm, ko viņam upurēja agrāk? Vai tā nav?

Engelhorns piekrita. No sarunas ar virsaiti viņš uzzināja, ka iezemieši bijuši pārsteigti, ar kādu rūpību Kongs aiznesis Annu.

—    Viņš saprot, ka Anna atšķiras no iezemietēm, — Denems teica, vērodams Engelhorna šaubas. — Bet viņš nespēj saprast, kāpēc Anna ir citāda, un nezina, ko ar viņu iesākt. Ir saticies Skaistums un Dzīvnieku pasaule.

Viņš galvenokārt runāja ar Engelhornu, jo matroži, brīdi paklausījušies, domīgi pašūpoja galvas un devās gatavoties pārgājienam. Denems atkal klāstīja savu teoriju, kā skaistums pievelk, atņem spēku un galu galā iznīcina dzīvnieka apziņu.

—     Viņš zaudēs Annu, — Denems teica, — viņš to zaudēs jebkurā gadījumā. Kongs pēc tam nekad vairs nebūs Džungļu Karalis. Dzīvnieka spēks būs virzīts uz kaut ko cēlāku. Un tas kļūs par iemeslu viņa spēku izsīkumam cīniņos ar citiem dzīvniekiem.

—     Loti jauka teorija, — Engelhorns nomurmināja, — bet, manuprāt, Denema kungs, tā nav ne plika graša vērta. Kongu piesaistīja Annas blondie mati. Jā, tam es piekritu. Bet tikai tāpēc, ka tas ir neparasti. Līdzīgi tam, kā žagatu pievelk viss, kas spīd, Kongu pievilka Annas matu mirdzums. Kad Kongs izbadēsies, viņš Annu pametīs. Un es lūdzu Dievu, lai tajā brīdi viņai blakus būtu Driskols.

— Džekam var uzticēties, — Denems pārliecināts teica un paskatījās pulkstenī, — Man gribētos pasteidzināt laiku, lai nebūtu jānīkst bezdarbībā.

Piecpadsmita nodaļa

Kongs devās uz priekšu, nemeklējot ceļu. Bet sekot viņam nebija grūti, jo virzienu norādīja aplauztie zari, nomīdītie krūmi un milzīgie pēdu nospiedumi mitrajā zemē.

Driskolam bija vieglāk sekot briesmonim nekā gaidīt. Pat pēdu trūkums neradīja bezizeju. Kongs sevišķi neuztraucās par to, kādu troksni viņš sacel. Lūstošo zaru brīkšķi skanēja pa visiem džungļiem. Likās, ka viņš nemaz nesteidzas. Un, ja arī tam visapkārt bija ienaidnieki, viņš no tiem nebaidījās.

Kongs negāja pa zvēru iemīdītām takām, kas brīdi pa brīdim bija saskatāmas. Pa tām varēja pārvietoties tikai tās milzīgās būtnes, kas apdzīvoja šo fantastisko salu. Kongs devās cauri neskartiem džungļiem, kur tikšanās ar ienaidnieku bija mazāk iespējama.

Driskolam bija tik viegli sekot briesmonim, ka vienu brīdi viņš neaprēķināja savu ātrumu un piegāja tam pārāk tuvu. Uz mirkli zaudējot savaldību, viņš steidzās paslēpties. Driskols joprojām uzskatīja, ka Annu spēs izglābt tikai viņš vai papildspēki. Un tas būs atkarīgs no Konga rīcības. Ja briesmonis pamanīs sekotāju, tad var notikt viss. Tādēļ Driskols centās turēties no monstra pieklājīgā attālumā un nerādīties viņam acis.

Ap pusnakti, neskatoties uz visu savu piesardzību, Driskols iznāca klajumā tieši tajā brīdi, kad Kongs pazuda krūmos pretējā pusē. Par laimi, tas neatskatījās.

Anna joprojām bija nekustīga. Driskols lūdza Dievu, lai šo nekustīgumu būtu izraisījušas tikai bailes. Roka bez dzīvības nokarājās, zeltainie mati bija izjukuši, un to gaišā krāsa nedabiski kontrastēja ar briesmoņa melno kažoku. Kleitas roka bija pārplēsta, un skatienam atklājās kails plecs. Baltā veļa vēl vairāk pastiprināja kontrastu ar milzeņa melno apspalvojumu.

Aiz klajuma sākās retu krūmu audze. Visu laiku Konga ceļš veda lejup, taču tagad tas sāka vīties augšup. Necaurejamie staipekņi beidzās. Koki kļuva augstāki un retāki. Bija pazudis arī pamežs. Pēc kāda laika Driskols ieraudzīja Galvaskausa kalnu. Tagad vairs nebija šaubu, ka Kongs dodas uz savu midzeni. Driskols izlēma, ka midzenim jābūt kaut kur augstu un to aizsniegt var tikai labs klinšu kāpējs. Tam jābūt pietiekamā attālumā no biežņas, kurā mitinās vairums salas nezvēru. Tas varēja nozīmēt, ka Konga ienaidnieku šeit būs mazāk.

Uz vakarpusi ceļš kļuva stāvāks. Driskolam nācās šķērsot lielus akmeņu krāvumus, un viņš ātri nogura. Driskola ķermeni klāja skrāpējumi un nobrāzurni, kas bija radušies, krītot uz akmeņiem un asiem zariem. Viņš bija izbadējies, viņa kājas bija notirpušas no sasprindzinājuma, jo nācās kustēties pēc iespējas klusāk.

Pagājis nedaudz pa kreisi, Driskols ar nelielu nokavēšanos ieraudzīja pazīstamu skatu. Tā bija ūdens straume, kas gāzās lejā no kalna. Duļķainais ūdens izlauzās no akmeņiem, tad tecēja lejup pa šauru akmens tuneli un izzuda tālu lejā, džungļos.

Driskola atmiņā atausa traģiskie notikumi uz upes. Upe! Te droši vien sākas tā pati upe, kaš veido ezeru, kurā mitinās dinozaurs, un kas tālāk tek uz klajumu ar altāri. Par to domādams, Driskols iznāca no klints izciļņa aizsega un ieraudzīja Kongu tikai kādu simt jardu attālumā. Viņam vajadzēja sakopot visus spēkus, lai atlēktu atpakaļ slēpnī.

Pabāzis galvu gar klints malu, Driskols redzēja, ka Kongs apstājies uz klinšu ieskauta plato. Briesmonis saspringti vērās ezerā, kas aizņēma dalu no plato. Tas bija dīvains ezers ar melnu, nekustīgu ūdeni. Vienā pusē tas sniedzās līdz pat klintij, kuras augšējā daļā bija redzama ieeja alā ar platu terasi priekšā.

Pretējā ezera pusē Driskols ievēroja ūdens burbulošanu. Šeit tiešām sākās viņam jau pazīstamā upe.

Driskols nekādi nespēja saprast, kāpēc Kongs tik aizdomīgi vēro ezeru. Viņš domāja par alu. Bija pilnīgi skaidrs, ka alai nav otras pieejas, jo nekur nebija redzams ceļš. Tātad, ja Kongs gribēs pamest mājokli, tam nāksies iet pa šo pašu ceļu. Tas varēja nozīmēt tikai vienu — šeit ir Konga midzenis. Ala ir viņa mājvieta, tātad viss šeit viņam ir pazīstams. Kādēļ tāds aizdomīgums?

Driskols neizpratnē raudzījās vakara mijkrēslī. Tad viņš pēkšņi atskārta — tas, ko viņš visu laiku bija uzskatījis tikai par ēnu, patiesībā bija milzīga būtne, kuras galva rēgojās laukā no ūdens un acis pētīja Kongu, bet lunkanais ķermenis daļēji grima ezera dzelmē.

Būtne lēni rāpās krastā. Kongs nedaudz atkāpās un nolika Annu uz klints radzes. Tad viņš atkal piegāja tuvāk, nostājās draudīgā pozā un izgrūda apslāpētu, izaicinošu rēcienu.

Driskolam nekad nebūtu ienācis prātā, ka viņš spēs klausīties Konga rēcienos bez bailēm un naida. Bet šajā brīdī tas aizstāvēja Annu. Kad Kongs nolika Annu uz klints radzes, Driskols bija gatavs Kongam pateikties.

Dusmīgi rēkdams, Kongs metās kaujā. Viņš atspērās pret akmeņiem, lai labāk varētu pretoties lielajam radījumam, kas bija apvijis Konga kājas un pūlējās to ievilkt ezerā.

Atšķirībā no iepriekšējiem cīniņiem šī bija klusa cīkstēšanās, jo briesmīgajam rāpulim nebija balss. Bet Kongs pēc pirmā brīdinošā rēciena tagad tikai piepūlē sēca. Viņa ilkņi plosīja nezvēra ķermeni, bet ķetnas žņaudza rīkli.

Driskols, vērojot cīņu, ilgu laiku nespēja saprast, kurā pusē ir pārspēks. Rāpuļa ķermenis izmisīgi locījās. Konga ilkņi nežēlīgi turpināja plosīt briesmoni. Pēkšņi Kongs strauji pieliecās, nostājās platākā žāklstājā un parāva monstra galvu. Viss bija beidzies. Tā bija džungļu karaļa kārtējā uzvara šajā Dieva aizmirstajā salā. Nezvērs raustījās agonijā, saceļot ezerā viļņus.

Kongs izslējās, bet tad gandrīz pakrita. Viņš bija tā pārguris, ka tikai ar grūtībām spēja pārkāpt pāri rāpuļa atliekām. Driskolam pat šķita, ka Kongs riebumā noskurinās. Tad tas atkal uzsēdināja Annu uz pleca un lēnām devās uz alu. Cīna viņu bija tā pārņēmusi, ka viņš pat neuztraucās par briesmām, kas varētu uzglūnēt.

Driskols pirmo reizi pēc ilga laika nebaidījās, ka viriu varētu ieraudzīt. Viņš iznāca no klints aizsega ar nazi rokā, gatavs doties cīņā, bet tūlīt atmeta šo domu. Kongs gan bija zaudējis spēkus, cīnoties ar nezvēru, bet to pilnīgi pietika, lai izrēķinātos ar cilvēku. Driskols atgriezās slēpnī un nolēma gaidīt. Neskatoties uz milzu nogurumu, viņam vajadzēja turēt acis un ausis vaļā un sagaidīt papildspēkus. Viņš nedrīkstēja aizmigt, lai nepalaistu garām bridi, kad Annai būs vajadzīga palīdzība.

Driskols no slēpņa varēja vērot Kongu, kas lēnām rāpās klintī. Viņš centās iegaumēt ceļu, jo tas varēja noderēt arī pašam.

Nonācis pie ieejas alā, Kongs nolika Annu uz akmeņiem sev starp kājām. Kamēr viņa nekustīgi gulēja, Kongs dziļi elpoja. Katrs šāds dvesiens viņam atdeva spēkus. Tad Kongs sāka šūpot galvu un vicināt ķetnas, celdams tās aizvien augstāk un augstāk, līdz viņš ekstāzē bungoja sev pa krūtīm un uzvaras priekā rēca.

Augstu zvaigžņotajās debesīs planēja putnam līdzīgs radījums. Šķita, ka tas ieklausās rēcienos. Kongs vēlreiz norēcās, bet tagad tas tika adresēts debesīm.

Driskols, tumsā sastindzis, ieraudzīja, ka Anna ir atžirgusi un piecēlusies sēdus. Viņa paskatījās visapkārt, pacēla galvu un paraudzījās rēkoņas virzienā. Šausmu kliedziens pāršķēla nakti tāpat kā toreiz uz altāra.

Kongs aprāvās un pavērās lejup. Mijkrēslī Anna līdzinājās ēnai. Blāvi vizēja vienīgi baltā veļa. Kongs pietupās un pastiepa ķepu Annas sajaukto matu virzienā, kuri, kā viņš atcerējās, agrāk bija mirdzoši. Viņš it kā nespēja saprast, ka naktī lietas izskatās citādi nekā dienā. Kongs aizķēra matus ar pirkstu, papurināja tos un pastiepās pēc balti mirdzošās veļas.

Annas apģērbs vina pirkstos nošņirkstēja. Veļas mirdzumam pievienojās baltās ādas vizma. Kongs uzmanīgi pataustīja savu atklājumu un atkal parāva apģērbu. Pēc tam, paņēmis Annu rokā, viņš sāka. raut viņai nost atlikušās drēbes. Tā šimpanze izģērbj lelli. Katru skrandu tas uzmanīgi nopētīja, it kā mēģinādams apjēgt sakarību starp apģērbu un balti mirdzošo ādu.

Anna šausmās kliedza. Driskols pameta savu slēptuvi un drudžaini saka rāpties klintī. Papildspēki vēl nebija redzami, bet ilgāk gaidīt viņš vairs nespēja… Driskols bija loti noguris. Viņš rāpās, atslīdēja atpakaļ, krita un atkal mēģināja rāpties.

Driskols jutās izbrīnīts, ka Kongs nedzird viņa sacelto troksni, bet, paskatījies augšup, ieraudzīja milzīgo purnu veramies pāri klints malai. Ja šis drausmīgais ģīmis paustu niknumu, tad Driskolam būtu jāatmet jebkuras cerības, bet tajā bija lasāma tikai ziņkāre. Kongs kaut ko dzirdēja, bet neko neredzēja biezajā tumsā. Driskols piekļāvās klintij un gaidīja. Pēkšņi Konga ģīmis nozuda.

Driskols nikni pieveica dažas atlikušās pēdas. Ja jau viņš ir pamanīts, tad slēpties vairs nav nozīmes. Bet Konga nozušana varēja nozīmēt ari to, ka, nesaskatījis neko aizdomīgu, tas atgriezies pie savas baisās izklaides.

Driskols uz klints terases parādījās tieši tajā brīdī, kad Kongs satvēra milzu pterodaktilu un sāka to raut gabalos. Šoreiz nekāda cīņa neiznāca. Konga pārspēks pār ienaidnieku bija acīmredzams. Tumsā uz akmeņiem pamanījis baltu plankumu, reptilis bija planējis lejup. Kongs savukārt pagriezās īstajā brīdī un satvēra pterodaktilu mirklī, kad tas jau bija pastiepis savus garos nagus pēc Annas. Tālais putnu sencis acumirklī tika saplosīts. Tieši pterodaktils ari novērsa Konga uzmanību no Driskola saceltā trokšņa.

Anna bija sveika un vesela. Kamēr Kongs svieda lejā pterodaktila mirstīgās atliekas, Anna skrēja uz terases malu. Driskols riskēja.

—     Anna, — viņš klusi pasauca.

—     Džek! Ak, Džek! f

Viņa sāka uzmanīgi virzīties uz Driskola pusi. Aiz Konga muguras viņi metās viens otra apskāvienos un sačukstējās kā bērni, kas stāsta drausmīgus atgadījumus par milžiem cilvēkēdājiem.

—     Džek! Es lūdzu un lūdzu Dievu, bet tu nenāci!

—     Tagad es esmu šeit, Anna!

Turot Annu savās skavās, viņš gribēja justies drošībā, bet diemžēl tā tas nebija.

—     Džek! Neļauj viņam vairs man pieskarties!

Driskols satvēra ciešāk nazi un nolēma, ka vismaz

no tā spēs Annu paglābt.

—     Tu taču vairs neļausi viņam man pieskarties?

—     Nebaidies, dārgā, — viņš apsolīja un paskatījās lejup. Ezers!

—     Anna, — viņš čukstēja. — Mums vajag…

Kongs bija beidzis plosīties. Viņš nosvieda pēdējo

pterodaktila gabalu un pagriezies ieraudzīja apskāvušos stāvus. Atskanēja mežonīgs rēciens.

—     Lec, Anna! — Driskols iesaucās, apņēma viņu ap vidukli, un viņi kopā sāka šļūkt lejup.

Sešpadsmitā nodaļa

Melnais ūdens saklāvās virs Annas galvas, un viņu apņēma silta un klusa dzelme. Lecot viņa bija sakodusi zobus, jo domāja, ka nokļūs ledainos skāvienos, bet ūdens neparasti patīkami glāstīja tās kailo augumu. Līdzīgi brīnumziedei tas iedarbojās uz brūcēm un atdzīvināja ilgajā nekustīgumā notirpušos locekļus. Annas trauslajam augumam, kas atgādināja baltu ēnu tumšajā dzelmē, tas nāca par labu.

Driskols viņai jau iepriekš bija iekliedzis ausī:

—     Nebaidies un aizturi elpu!

Tieši tā viņa arī izdarīja pirms ieniršanas. Driskols tagad bija sācis airēties, lai pārtrauktu tālāko iegrimšanu. Drīz vien viņi iznira. Driskola roka joprojām turēja apskautu Annas vidukli. Tagad viņš to atrāva, un Anna, alkaini tverot gaisu, turpināja ķepuroties pati.

—     Viss kārtībā?

Driskols piepeldēja pie Annas un vairākkārt samirkšķināja plakstus, notraukdams no matiem acīs pilošās ūdens lāses.

—      Jā, — Anna vārgi izdvesa. — Es protu peldēt.

Džek, bet es nekādi nespēju noticēt, ka tu tiešām esi šeit!

—    Esmu šeit, — Driskols strikti noteica un ātri pameta skatu augšup.

Kongs rāpās lejup un jau gandrīz bija nokļuvis klints pakājē. Viņš kustējās ārkārtīgi izveicīgi. Jebkurš cits dzīvnieks jau sen būtu noripojis lejā, lauzdams sprandu.

—    Ātrāk uz turieni! — Driskols iesaucās.

Viņš norādīja vietu, kur straume ietecēja pazemes tunelī, un paskaidroja Annai, kas būtu darāms.

—     Esmu gatava, — Anna sacīja. — Bet esi man blakus, Džek!

—     Es būšu! — Un viņš pastiepa roku.

Kongs jau bija norāpies no klints un sasniedzis ezermalu. Viņš sāka bungot sev pa krūtīm un izgrūda šausminošu rēcienu.

Anna izbailēs iekliedzās.

—     Nirsti! — Driskols uzsauca.

Anna pazuda zem ūdens. Driskols viņai sekoja, ātri virzīdamies uz priekšu. Anna iznira netālu no ieejas pazemes tunelī, Driskols viņu panāca, un tagad cibi peldēja blakus.

Kongs ātri vien aptvēra viņu nodomu. Viņam bija arī pietiekami laba redze, lai spētu saskatīt ēnas zem ūdens. Kongs nikni ierūcās un metās uz tuneli. Tad apstājās un pastiepa savas milzu ķetnas.

—     Nirsti! — Driskols atkal iesaucās.

Anna nekavējoties paklausīja.

Tunelis vairs nebija tālu, un Anna visiem spēkiem īrās uz mērķi. Peldot izstieptās ķetnas ēnā, Annai radās nepārvarama vēlēšanās visu laiku atskatīties, lai redzētu Driskolu. Sapratis viņas bailes, Driskols pats pieskārās ar roku viņas pēdai. Tas deva papildu enerģiju.

Drīz vien Annu satvēra straume. Vipai bija pietiekami daudz saprāta, lai tai nepretotos. Atmiņā atausa stāsts par kādu cilvēku, kas izglābies, ļaujot straumei nest sevi pāri krācēm. Vina rīkojās tāpat. Sakļāvusi rokas virs galvas, lai pasargātu to no nejaušiem triecieniem, vina lāvās straumei.

Bet nekādi bīstami šķēršļi ceļā negadījās. Straume viņu nesa pa apaļu tuneli, kura sienas gadsimtu gaitā bija nogludinātas. Anna tikai vienu reizi sāpīgi sasita ceļgalu. Drīz vien tunelis beidzās. Viņa vairs nespēja aizturēt elpu un iznira no duļķainās straumes, kas tecēja lejup no Galvaskausa kalna. Tam sekoja īss kritiens putojošā upes līkumā, un Anna konstatēja, ka peld starp klinšainiem krastiem. Spīdēja mēness.

—    Džek! — viņā skali pasauca, sastingdama bailēs, ka. ir palikusi viena. Anna atskatījās — Driskols bija tepat blakus un stiepa viņai pretī roku. Anna atvieglojumā aizvēra acis.

—   Tu lieliski tiki galā, — Džeks iečukstēja viņai ausī.

—    Šī upe mūs aizvedis tieši uz ciemu. Tā mēs iegūsim laiku. Ja Kongs gribēs dzīties pakal, viņam nāksies pārvietoties pa sauszemi. Lieku desmit pret vienu, ka mēs to krietni apsteigsim. Ja ne, — viņš drūmi pabeidza,

—     viņam nāksies ne vien līst sev tik nīstamajā ūdeni, bet arī nirt, lai mūs notvertu.

Driskola rokas balstīta, Anna pateicībā pieskārās viņa augumam.

—     Džek! — viņa iesaucās. — Tu esi ievainots!

—      Kongs! — viņš, šķībi smaidīdams, paskaidroja. — Viņš mani pakutināja pirms ieniršanas tunelī.

—     Mans mīļais, — viņa teica un smējās, lai nebūtu jāraud. — Man mugurā ir tik maz drēbju, ka to nepietiktu pat lelles apģērbšanai. Bet tev ir nepieciešams pārsējs, ja mēs izpeldētu krastā, es atrastu kādu auduma gabaliņu, kaut arī visi mani sievišķīgie jaukumi būtu jāatklāj.

Tas bija drosmīgi teikts. Driskols iesmējās. Viņš, tāpat kā Anna, peldēja uz muguras, lai būtu vieglāk ar roku balstīt viņas galvu. Pagriezies viņš apskāva Annu un sāka to skūpstīt, līdz abi pazuda zem ūdens. Pēc brīža viņi sprauslodami iznira.

—   Tas par godu mūsu laimīgajai izbēgšanai, — Driskols teica. Anna bikli pasmaidīja.

Viņa joprojām bija pārdzīvoto šausmu varā. Anna zināja, ka Kongs neliksies mierā. Turklāt viņa bija ārkārtīgi pārguruši. Ja Driskols viņu nebalstītu, Anna jau sen atdusētos upes dzelmē. Arī izsalkums bija viņu novājinājis. Tikai tagad viņa saprata, cik zvērīgi gribas ēst. Viņus varēja gaidīt vēl neskaitāmas briesmas, tomēr Anna bija līdz sirds dziļumiem laimīga.

Anna pasauca Driskolu, apskāva viņu un noskūpstīja uz lūpām.

—   Arī es gribu nosvinēt mūsu bēgšanu, — viņa teica.

Driskols noskūpstīja Annu trešo reizi un atkal pagriezās uz muguras, lai varētu ērtāk balstīt viņas galvu.

—    Tu zini, — viņš vaicāja, — kur mēs esam un uz kurieni peldam?

—   Kur vien tu teiksi.

♦ — Paldies par uzticību, bet man tev kaut kas jāsaka.

Turpinot peldēt, viņš pastāstīja savu teoriju par to, kurp tek upe un kur viņiem vajadzētu nokļūt. Kamēr abi sarunājās, upe pamazām kļuva platāka, krasti pagaisa nakts tumsā.

—             Nu tu esi mazliet atpūtusies, — viņš teica. — Tagad es gribu, lai tu peldi viena pati. Nedomāju, ka mums vēl ilgi būs jāpeld, bet mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

—             Es varu peldēt, — Anna sacīja. — Bet diezin vai ilgi.

Vina pagriezās uz vēdera un sāka enerģiski airēties ar rokām.

—             Mierīgāk, — Driskols pamācīja, v— Airējies lēnāk. Tev vajag tikai nedaudz palīdzēt straumei.

Annas rokas un kājas sāka darboties ritmiskāk.

—             Lieliski. Ja tu pārāk nogursi, es domāju, ka krastā mēs atradīsim kādu baļķi. Tad gan mēs peldēsim lēnāk, bet mums ir jāsteidzas. Dievs vien zina, kas mūs vēl sagaida.

—     Es vēl nedaudz noturēšos.

—             Kad sasniegsim ezeru, kur bija dinozaurs, mums nāksies izkāpt krastā, jo ūdens tur ir pilnīgi ^nekustīgs. Mēs ātrāk apiesim ezeram apkārt nekā to pārpeldēsim.

Anna bija kļuvusi tik vārga, ka sāka protestēt.

—              Es vēl varu peldēt, — vina teica. — īpaši, kad tu mani atbalsti, Džek. Es nespēšu ātri noiet pat simt pēdu.

—    Es par to pat nedomāju. Dārgā, es tevi nesīšu.

—     Nesīsi? Pēc visa pārdzīvotā? Džek! Tu nevarēsi.

Driskols vēl brīdi peldēja klusēdams un tad klusi teica:

—     Tu kļūdies! Ja būs vajadzīgs, es tevi nesīšu kaut vai desmit jūdžu.

Anna zināja, ka viņam nav spēka to nest. Pēc veselas diennakts, ko viņš sekojis Kongam pa pēdām! Bet sirds dziļumos viņa bija pārliecināta — ja būs vajadzīgs, Driskols to spēs. Šī ticība Annai palīdzēja pārvarēt • šausmas, ko raisīja atmiņas par Kongu.

—     Vai viņš mums seko, Džek?

. — Es pats to gribētu zināt, — Driskols teica, tikko manāmi satraukts. — Es neticu, ka dzīvniekam ir tik daudz prāta, lai sekotu pa pēdām tam, ko viņš neredz. Mēs, protams, esam viņam aizsteigušies priekšā. Turklāt es neticu, ka Kongs atgriezīsies ciemā tāpēc, ka atceras tevi. Viņš droši vien ir izsalcis. Un kas gan dzīvniekam var būt briesmīgāks par badu? Kongs apstāsies, lai to remdētu.

—     Ja vien viņš tiešām ir dzīvnieks, — Anna klusi noteica.

—     Ja?…

Viņi kādu brīdi klusēja. Pec tam viņa trīcošā balsī teica:

—      Džek! Būt viņa gūstā bija šausmīgi. Tu nevari iedomāties viņa ķepu pieskārienus… Tie čamdīja kā pētīdami… Kā viņš brīžam uz mani skatījās… Cik saudzīgi viņš nesa mani uz pleca, lai gan varēja vilkt pa zemi… Es biju pārsteigta… Es domāju… — Viņas balsī jautās histērijas tuvums.

Driskols mierinoši pastiepa roku.

—     Aizmirsti par Kongu! — viņš pavēlēja. — Viņā nav nekā pārdabiska. Ja tu nebūtu tik izmocīta, tu tā nedomātu.

—    Varbūt, — Anna sacīja un pievirzījās tuvāk Driskolam. Tā viņi turpināja peldēt blakus, bālās mēnessgaismas apspīdēti. Straume kļuva arvien vājāka, un viņiem nācās arvien vairāk piepūlēties. Driskols, neraugoties uz Annas iebildumiem, piespieda viņu izkāpt krastā atpūsties. Tā bija loti īsa atpūta. Pēc brīža viņi jau peldēja tālāk.

—     Redzi, ka krasti atkāpjas, — Driskols drīz vien čukstēja. Sasprindzinājums pieauga, tāpēc viņi sāka sarunāties vēl klusāk.

—     Mēs jau esam tuvu ezeram, — Anna ieteicās.

Drīz vien viņi to ieraudzīja. Straume bija izzudusi,

un Driskols satraucies sāka peldēt uz krastu, piepalīdzēdams Annai.

Tur viņš paņēma Annu klēpī. Viņa vārgi protestēja. Pēc tam, sajutusi sevi drošībā, piekļāvās Driskolam ciešāk. Viņas acis aizvērās, un Driskols ar savu nešlavu sāka brist koku un krūmu audzes virzienā. Anna viņa klēpī jutās ērti, un tīkams bija tā vaiga pieskāriens kailajam plecam. Annas acis bija aizvērtas līdz brīdim, kad Driskols viņu nolika zālē.

—     Mirklīti atpūtīsimies, — viņš nočukstēja.

Viņi apstājās liela koka ēnā. Cauri biezajiem zariem spraucās blāva mēnessgaisma, kas nedabiski izgaismoja Annas augumu.

—   Tagad pietiek, — Driskols čukstēja un atkal paņēma Annu klēpī. Viņi atpūtās vēl trīs reizes. Kad bēgli apstājās ceturto reizi, Anna ieraudzīja, ka viņi atkal ir upes krastā. Ezers bija palicis kaut kur tālu aiz muguras."

—     Kas tas bija?

Driskols saspringa. Tālumā, mežā, bija dzirdami brikšķi.

—    Tā noteikti ir kāda dzīva būtne, — Driskols strupi attrauca. — Mums jāpasteidzas.

Bet Anna zināja, ka tā nav vienkārši kaut kāda dzīva būtne — tas bija Kongs. Viņu atkal pārņēma šausmas.

Peldot Anna jutās pārsteigta, ka bailes viņā ielējušas jaunus spēkus, turklāt viņa Driskola rokās bija nedaudz atpūtusies. Arī Driskolu, šķiet, bija atspirdzinājuši upes ūdeņi. Abi spītīgi peldēja uz priekšu. Kad Anna zaudēja spēkus, Driskols to piespieda turēties pie viņa pleca, un tāds peldēšanas veids izrādījās daudz labāks par iepriekšējo.

Priekšā bija dzirdama vāja ūdens šalkoņa. To izdzirdējis, Driskols uzgavilēja.

—    Atceries, — viņš čukstēja, — es tev teicu, ka upes straume mūs aiznesīs uz krācēm pie klajuma ar altāri? Tieši šajās krācēs upe arī tā šalc.

Ūdens šalkoņa kļuva arvien skaļāka.

—     Būs nedaudz nepatīkami, — viņš atkal čukstēja. — Gandrīz tāpat kā tajā tunelī. Bet mums nav laika apiet krāces pa sauszemi.

—     Es nebaidos, — Anna sacīja.

—   Drosmīga lēdija!

—         Es tik tiešām nebaidos, bet esi man blakus, Džek!

—    Es būšu.

Mežā atkal atskanēja brikšķi. Troksnis joprojām bija tāls, bet vini to skaidri dzirdēja un sāka steigties.

Straume satvēra viņus un aiznesa pa putojošajām krācēm.

Tas ilga īsu bridi, tomēr viņi abi guva savainojumus. Driskola labā roka asiņoja un bezpalīdzīgi nokarājās gar sāniem. Annas kājas baltā āda bija sagriezta no potītes līdz ceļgalam. Ar grūtībām viņa izrāpās krastā.

—    Vai tā ir lauzta? — Anna satraukti čukstēja, skatoties uz Driskola ievainoto roku.

—     Nieki, Anna, roka vienkārši ir notirpusi. Bet tu esi ievainota!

—    Nabaga meitenei nav palikusi pat drēbju skrandiņa pārsējam. — Anna iesmējās un skumji paskatījās uz savu kailo augumu. — Bet kāda tam nozīme? Skaties, Džek! Skaties!

Klajuma otrā galā aiz milzīgā un drūmā altāra parādījās gara gaismas strēle. Tikai rūpīgāk ieskatoties, varēja saprast, ka tā ir… lāpu gaisma, kas laužas pa puspievērto vārtu spraugu.

—   Viņi mūs gaida! — Anna iesaucās. — Džek! Džek! Mēs esam glābti!

Viņi stāvēja, sadevušies rokās, un nekustīgi, ar atvieglojuma sajūtu vērās gaismas starā. Tad Driskols ar veselo roku pacēla Annu un, saņēmis pēdējos spēkus, streipuļoja pretim lāpu ugunīm.

Vienu bridi Annai šķita, ka viņa aizas pusē dzird brīkšķi, bet tas bija kluss un vairs neatkārtojās. Viņa par to vairs nedomāja un ciešāk piekļāvās Driskolam.

Septiņpadsmitā nodaļa

Lampijs viņus ieraudzīja pirmais. Visapkārt bija tik daudz runu par šo gigantisko, melno briesmoni Kongu, ka viņš jutās nedaudz satraukts. Tas viss, protams, bija muļķības un neaptēstu ļautiņu tenkas. Tomēr aiziet un apskatīt klajumu — tas nevarēja nākt par ļaunu…

Tā pie sevis prātodams, Lampijs izgāja caur puspievērtajiem vārtiem. Tas, ko viņš ieraudzīja, lika nodrebēt vecišķajam, izkaltušajam augumam. Klajums nebija tukšs.

—    Aū-ū! — Lampijs iekliedzās un metās uz priekšu tik ātri, cik vien vecās kājas jaudāja. — Annas jaunkundzi Driskol!

Arī Denems, aizmirsis savu filozofiju par Skaistumu un Dzīvnieku pasauli, metās uz vārtiem. Engelhorns, gandrīz norijis tikko mutē iesviesto tabakas gabalu, bija trešais, kas sagaidīja bēgļus. Tūlīt pēc tam, skali kliegdami, izskrēja arī pārējie.

Tieši iepretim altārim lāpas izgaismoja slapjo, grīļojošos Driskola stāvu. Rokās viņš nesa Annu. Viņas kailums un nekustīgums lika matrožiem iekliegties vēl skaļāk.

—    Gott sei Dank! — Engelhorns izgrūda un beidzot izspļāva nelaimīgo tabakas gabalu. Viņš bija tik satraukts, ka sāka runāt dzimtajā valodā, ko nebija darījis jau gadus divdesmit.

—      Džek! — Denems iesaucās. Viņš uzvaroši paskatījās uz jūrniekiem un tad norūca: — Ak Dievs! Es taču teicu, ka Džeks izglābs Annu, ja vien būs tāda iespēja!

Neviens viņam neiebilda. Cilvēkiem acīs bija laimes asaras. Visi kā apmāti ielenca Driskolu. Anna vērās apkārt ar dziju atvieglojumu. Pirmais no sastinguma atjēdzās Lampijs.

—     Paņemiet kāds ātrāk Annu, kamēr palīgs vēl nav nogāzies, — viņš asi uzsauca. — Vai tad jūs neredzat, ka viņš ir līdz nāvei noguris?

—     Dod viņu man, — Denems sacīja.

Engelhorns izvilka pudeli, no kuras nesen bija dzēris

Denems. Tajā bija vēl nedaudz palicis, un, kamēr Denems nesa Annu uz vārtiem, Engelhorns. piegāja pie Driskola. Džeks ieņēma krietnu malku un noskurinājās.

—     Kā jūties? — Engelhorns vaicāja.

—     Galvenais ir tas, ka es viņu izglābu! — Driskols piesmakušā balsī sacīja. — Es viņu izglābu, škiper!

—     Lieliski, Driskol!

—      Lieliski, velns lai parauj! — Lampijs kliedza. — Jūs esat ditens cilvēks!

Driskols, no viskija nedaudz atžilbis, uzsmaidīja Lampijām un pārlaida skatienu apkārtstāvošajiem matrožiem.

Annu nolika uz ātru roku no dažādām drēbēm un segām sagatavotā guļvietā. Driskols pieliecās un mēģināja ieliet viņai mutē atlikušo viskiju. Annai aizrāvās elpa, un viņa atgrūda pudeli.

—    Tas viņai ir pārāk stiprs, — Engelhorns nomurmināja.

5*

—     Man neko nevajag, — Anna ar mokām izgrūda un piecēlās sēdus. — Ar mani viss ir kārtībā. — Viņa pievilka sev tuvāk Driskolu un cieši viņam piekļāvās.

129

— Ak, Džek! Mēs tiešām esam atgriezušies! — Anna sāka raudāt.

—     Nevajag! — Engelhorns viņu mierināja. — Protams, jūs esat atgriezušies, un drīz mēs visi būsim uz kuģa.

—    Raudi, dārgā! — Driskols čukstēja. — Tu esi loti daudz pārdzīvojusi.

—     Es pirmo reizi redzu viņu raudam, — viņš teica pārējiem.

Visi bija tik aizkustināti par Annas un Driskola laimīgo pārnākšanu, ka nepamanīja iezemiešu atgriešanos laukumā. Vispirms parādījās kāda iezemiete un, brīdi vērojusi notiekošo, nozuda. Pēc tam parādījās kāda cita sieviete un skatījās, it kā neticēdama savām acīm. Arī viņa klusi nozuda tumsā. Drīz vien virsaiša un šamaņa vadībā ieradās vīri. Daži ar lāpām rokās uzrāpās uz sienas.

Engelhorns viņus ieraudzīja pirmais un asi uzsauca:

—     Bado! Stāviet!

Matroži ieslēdza Annu ciešā lokā, bet iezemieši tikai pārsteigti viņos noraudzījās. Viņi blenza uz Annu un monotoni murmināja — Kongs… Kongs… Kongs… Kongs…

—     Tas, — Denems daudznozīmīgi sacīja, — ir tieši tas, ko es gribētu zināt. Kas noticis ar Kongu?

—     Kas noticis? — Driskols pārjautāja.

—    Es atbraucu šurp uzņemt filmu, — Denems atteica, — bet Kongs ir vairāk vērts nekā visas pasaules filmas kopā. Tagad, kad Džeks un Anna ir izglābušies, es… gribu… šo… dzīvnieku!

\

Visa komanda, arī Engelhorns un Driskols, kas turēja apskautu Annu, — visi stīvi blenza Denemā.

—     Ko?

—     Viņš ir jucis!

—     Vai tiešām nepietiek ar jau notikušo!

—       Man ir vajadzīgs Kongs, — Denems uzstāja. — Mums ir bumbas. Mēs viņu notversim dzīvu…

—    Nē! — Driskols uzsprāga. Viņš neatklāja, ko nozīmēja koku brīkšķēšana, kas visu ceļu bija viņus pavadījusi. Viņš paskatījās uz Dencmu. — Kongs ir vairākas jūdzes no šejienes. Savā midzenī. Tas atrodas klints virsotnē, ko nespētu ieņemt pat vesela armija.

Tas ir tajā gadījumā, ja viņš ir palicis tur, — Denems piekrita. — Bet ja ne?

—     Kāpēc ne?

Denems daudznozīmīgi pavērās Driskolā.

—     Tāpēc, ka mums pieder tas, ko grib Kongs. Tu, Džek, to zini tikpat labi kā es.

—     Tas, ko viņš nekad vairs nedabūs, Dcnem. Ja tu gribi…

—      Izmantot Annu kā mānekli viņa pievilināšanai? — Denems nobeidza. — Nekādā gadījumā. Bet gan tu, gan visi pārējie zina — ja es kaut ko vēlos, tad to arī izdaru. Labi! Viņš izaicinoši paskatījās uz matrožiem. — Es ievārīju šo putru, un es to arī izstrēbšu. Dzīvnieks jau ir redzējis Skaistumu, un māneklis vairs nav vajadzīgs. Kongs atnāks tāpat. Viņa dzīvnieciskais instinkts iesaka palikt midzenī, bet atmiņas par Skaistumu ir dzīvas, un tās ir stiprākas par instinktu. Viņš noteikti atnāks.

Driskols izslējās un paņēma Annu klēpi.

—     Es nesu viņu atpakaļ uz kuģi, — viņš teica.

Tajā bridi iezemiešu monotonā bubināšana pārauga

mežonīgos kliedzienos:

—     Kongs! Kongs!

No klajuma puses atskanēja rlbināšana pa krūtīm un rēcieni. Anna iekliedzās, un Driskols pieklāva viņu sev ciešāk.

—    Viņš ir atnācis mums pakal!

—    Aizveriet vārtus! — Denems iesaucās. — Slēdziet ciet!

Engelhorns atstāja Lampiju un vēl dažus matrožus apsargāt Annu, bet pārējie metās uz vārtiem. Viņiem piebiedrojās kāds pussimts iezemiešu.

Vārti lēni vērās ciet. Bet spraugā lāpu gaismā jau bija saskatāmas Konga baismīgās aprises. Šaušalīgie rēcieni iedvesa cilvēkos paniskas bailes.

Kad vārti bija jau gandrīz aizvērti, Kongs deva pa tiem tādu triecienu, ka tie atkal atsprāga plašāk, un spraugā parādījās Konga kāja. Pūlis uz sienas iekliedzās. Sākās panika.

Driskols ar Annu steidzīgi nozuda aiz tuvējās mājas stūra. Denems metās palīgā matrožiem, kas centās noturēt vārtus. Sprīdi pa sprīdim sprauga kļuva platāka. Kongs iebāza priekšķepu, satvēra tuvāko matrozi un trieca to pret sienu. To redzot, iezemieši šausmās metās katrs uz savu pusi.

Kongs ar plecu sāka taranēt vārtus. Metāla skavas pamazām padevās, uņ milzīgie vārti sāka lēnām gāzties.

Tagad arī matroži metās prom, bet vairāki iezemieši, šausmās sastinguši, palika stāvam, un krītošie vārti viņus saspieda.

Un tad parādījās Kongs visā savā godībā. Viņš nedaudz pieliecās un nikni vēroja sīkos ļautiņus satraukti tekalējam.

—    Bumbas! — Denems iekliedzās. It kā nespēdams ticēt savām acīm, viņš blenza briesmonī, tad neviļus atkāpās. — Bumbas!

Kongs uzsāka Annas meklēšanu ciemā. Iezemieši nometa lāpas un meklēja glābiņu savās visai apšaubāmajās mājelēs vai tuvējos krūmos. Kongs rāva nost jumtus vienai mājai pēc otras, uzmanīgi ieskatīdamies iekšienē. Sākuma viņš tikai klusi rūca, bet ar katru nākamo māju viņa rēcieni kļuva aizvien niknāki.

Denems skrēja starp mājām un kokiem, līdz aizšķērsoja Kongam ceļu. Satvēris katrā rokā pa bumbai, viņš gaidīja. Kopā ar viņu bija ari vairāki bruņoti matroži. Pa to laiku Driskols ar Annu jau bija pametuši ciemu un steidzās uz laivām.

—   Viņš mūs vēl neredz, — Denems teica matrožiem, kad Kongs bija apstājies pie kārtējās būdas. — Steidzieties pakal Driskolam. Es jums sekošu. Ja Kongs dzīsies mums pakal, es metišu bumbas, bet neesmu pārliecināts par to efektivitāti. Apbūve var traucēt gāzes izplatīšanos.

Matroži metās skriet. Denems visu laiku atskatījās. Kongs norāva jumtu būdai, kur, bailēs trīcēdama, tupēja iezemiešu ģimene, un bez žēlastības saplosīja cilvēkus gabalos. Izdzirdis šausminošos kliedzienus, Denems apstājās, bet, aptvēris savu bezpalīdzību, skrēja tālāk.

Kongs turpināja meklējumus. Kad tas beidza pārmeklēt ciemu, Driskols ar Annu jau atradās gandrīz pie laivām. Mēnessgaisma bija tik spoža, ka vinu stāvus varēja saskatīt jau no tālienes.

Iebliezis sev pāris reižu pa krūtīm, Kongs sāka dzīties abiem pakal tādā ātrumā, ka atstatums starp viņu un bēgļiem strauji samazinājās.

Denems iekliedzās, un matroži izkārtojās rindā, veidojot trauslu barjeru starp Annu un Kongu. Pašā priekšā stāvēja Denems, sažņaudzis katrā rokā pa bumbai. Aiz viņa — Lampijs, arī bruņojies ar bumbām.

Kongs bija vēl tālu, kad uzsprāga pirmā bumba, un biezi dūmi ietina briesmoni no galvas līdz kājām.

Denems atkāpās, atvēzējās un meta otru bumbu, bet Kongu arī tā nespēja apturēt. Viņu no Driskola un Annas šķīra vairs tikai kādi simts jardi, bet briesmoņa kustības bija kļuvušas manāmi lēnākas. Viņa izaicinošā rēkšana pārvērtās smakšanas gārdzienos.

—     Ko es jums teicu? — Denems iesaucās.

To sacīdams, viņš piegāja tik tuvu Kongam, ka ceturtā bumba sprāga tieši uz monstra spalvainajām krūtīm. Kongs uz bridi zaudēja redzi.

Izmisīgi mētādams rokas, Kongs neviļus aizķēra Denemu un nogrūda viņu zemē. Pēc tam Konga ķetnas pasniedzās pēc Annas. Viņa bija tikai izstieptas rokas attālumā, bet viņam nebija vairs spēka spert pēdējo — izšķirošo soli. Vēl mirklis — un Kongs sabruka smiltīs.

—     Sēdieties laivās! — Engelhorns pavēlēja. — Mēs braucam prom.

Viņš devās pie Denema, lai palīdzētu tam piecelties.

—    Jūs esat ievainots?

—     Es? Nē! Mēs viņu pieveicām!

—     Mums labāk atgriezties uz kuģa, Denema kungs.

—      Protams! Atsūtiet šurp kādu no komandas. Pavēliet atvest enkura ķēdes un instrumentus.

—    Jūs taču negribēsiet…

—    Bet kāpēc ne? Viņš būs bezsamaņā vairākas stundas. Dariet, ko lieku.

—     Ko jūs gribat darīt?

—     Iekalt Kongu važās un uzbūvēt plostu, ar ko aizvest viņu uz kuģi un ietupināt dzelzs būrī.

—     Nekādas ķēdes viņu nesavaldīs.

Denems pašpārliecināti un mundri izslējās.

—      Mums būs vēl kaut kas vairāk par ķēdēm. Viņš vienmēr šeit ir juties kā karalis. Tagad tam nāksies izbaudīt jaunas izjūtas. Cilvēks tās spēj iedvest jebkuram dzīvniekam. Baiļu sajūta! Tā savaldīs Kongu, ja ķēdes nqizturēs.

Lielā pacilātībā Denems satvēra Engelhornu aiz pleciem un nepacietīgi sapurināja viņu.

—      Vai jūs nesaprotat, ka mūsu rokās ir lielākais dzīvnieks pasaulē? Tas atnesīs miljonus! Un katrs no mums saņems savu dalu. Paklausieties! Pēc pieciem mēnešiem visā Brodvejā būs izlīmētas manas afišas.

Astoņpadsmitā nodaļa

Milzīgs laužu pūlis plūda no Taimskvēra uz Brodveju. Ceļu policisti bezpalīdzīgi šūpoja galvu un plātīja rokas, novirzot mašīnas pa apbraucamajiem ceļiem, īpaša cilvēku grūstīšanās sākās pie liela, izgaismota plakāta

■"Kings Kongs. Astotais pasaules brīnums."

Laužu pūlī varēja redzēt zīda cepurītes no Parka avēnijas, katliņus no Bronksas, čaukstošus tērpus no Parīzes, apdilušus mēteļus un uz auss nošķiebtas žokejcepures no 10. avēnijas, platmales no Riversaiddraivas. Šeit bija pārstāvēti visi sabiedrības slāņi, un tā bija raiba kompānija, kādu citādi būtu iespējams savākt vienkopus vienīgi ar policijas palīdzību. Pūlī bija gan avīžpuikas, tirgotāji, jūrnieki un ierēdņi, gan kasieres, stenogrāfistes, sekretāres un vieglas uzvedības sievietes. Šeit bija visa pilsēta. Cilvēki stāvēja rindā pēc biļetēm, brīžiem pievērsdamies afišai: "Kings Kongs. Astotais pasaules brīnums".

—     Kas tas ir? — nepacietīga balss vaicāja.

—     Runā, ka kaut kas līdzīgs gorillam, — kāda cita balss atteica.

—     Liels?

—     Un kāds vēl, — atkal sekoja atbilde. — Lielāks pat par ziloni. Es to uzzināju no kāda puiša, kurš pazīst brāli vienam no tā kuģa matrožiem, kas atveda briesmoni.

—   Tiešām? — kāds šaubījās. — Vai tas pērtiķis rāda kādus trikus?

—   Ak Dievs! — cits žēlojās. — Kāda šausmīga grūstīšanās!

Vecais šveicars, laipni paklanījies, pavadīja Annu uz labākajām vietām. Šī Anna vairs nelīdzinājās tai, kas bija uz salas un Galvaskausa kalnā.

Viņa bija ģērbusies mirdzošā vakartērpā, kas sniedzās līdz pat kurpītēm ar.sudraba sprādzēm. Rokas un sniegbaltie pleci bija atkailināti, mirdzošie blondie mati skaisti sakārtoti.

—     Džek, nesēdēsim pārāk tuvu skatuvei, — viņa palūdza. — Man ir bail uz viņu skatīties, kaut arī viņš iekalts ķēdēs. Tas atsauc atmiņā šausmu pilnās dienas uz salas.

—   Tev vispār nevajadzētu šeit atrasties,"— Driskols domīgi sacīja, — bet Denems uzstāja. Viņš teica, ka mēs esam nepieciešami reklāmai.

Arī Driskols tagad bija pavisam cits — gludi skūtu seju, elegantā uzvalkā, viņš nedaudz uzspēlēja, tēlodams loti svarīgu personu.

i— Es priecājos būt šeit, — Anna sacīja, — ja tas nepieciešams. Nekad neaizmirsīšu, ko Dcnema kungs ir darījis manā labā. Un iespējams, ka tas ir vajadzīgs ari mums pašiem.

—     Varbūt… Bet man ir tāda sajūta, ka kaut kam jānotiek. Man ir nelāga priekšnojauta.

—     Priekšnojauta! Kurš gan tic priekšnojautām?

Durvīs parādījās Denems. Ari viņa apģērbs stipri vien

atšķīrās no iepriekš redzētā, bet skatiens bija tikpat pašpārliecināts un enerģisks. •

—    Sveiks, Džek! — viņš uzsauca. — Sveika, Anna!

Jūs atnācāt tieši laikā un lieliski izskatāties. Anna, ja tu zinātu, kā es priecājos, ka mums tā paveicās!

—    Tas dārgi maksāja… — Annas acis kļuva miklas, kad viņa atcerējās visu notikušo.

—     Viss atmaksāsies, māsiņ. Kasē jau ir desmit tūkstoši dolāru. Nav slikti par vienu vakaru!

Driskols iesvilpās.

—     Un tas ir tikai sākums. Katru vakaru atkārtosies tas pats.

. Pie ieejas sacēlās troksnis. Vecais šveicars bija aizšķērsojis ceļu kādam bariņam cilvēku. Tūlīt varēja redzēt, ka tie ir žurnālisti, jo viņu ārienē bija kaut kas vidējs starp baņķieri, ārstu un veikalnieku. Tas ir, viņi izskatījās nedaudz pieklājīgāk par kontrabandas tirgoņiem.

—      Jā, — šveicars piekrītoši māja, — es jūs visus, džentlmeņi, pazīstu. The Sun, The Herald Tribune, The Times, The World Daily. Bet kā es varu jūs ielaist? Turklāt jūs esat atstiepuši līdzi veselu kaudzi ar savām elles mašīnām. Denema kungs man nav devis nekādus rīkojumus.

—     Ielaid viņus, Džo! — Denems uzsauca.

—     Tie ir žurnālisti, — viņš paskaidroja Annai un Driskolam. — Viņi grib jūs intervēt. Varbūt neesmu bijis pietiekoši tālredzīgs, uzaicinādams viņus uz šejieni, bet es gribēju izraisīt divas sensācijas uzreiz.

—     Vai tu, dārgā, kādreiz esi sniegusi interviju? — Driskols vaicāja.

—   Tikai sakarā ar darbu, — Anna nomurmināja, — bet man šķiet, ka toreiz es nebiju savā labākajā formā.

—    Džentlmeņi, šī ir Derovas jaunkundze, — Denems iepazīstināja. — Bet tas ir Driskola kungs — "Vandaras" kapteiņa varonīgais palīgs.

—    Tas tik ir puisis! — žurnālists iesvilpās. — Ko tik viņš nav pārdzīvojis, glābjot Derovas jaunkundzi…

—     Es dzirdēju, Driskola kungs, ka jums ir bijuši daudzi nepatīkami piedzīvojumi, — The Times pārstāvis sacīja.

—     Man jums jāatgādina, — Anna iejaucās sarunā,

—    ka viņš to izdarīja viens pats. Visi matroži, kas bija kopā ar viņu, aizgāja bojā.

—      Es neesmu izdarījis neko sevišķu, — Driskols uzstāja un mēģināja pavilkt vaļīgāk apkaklīti, kas pēkšņi bija kļuvusi pārāk cieša. — Denems uzveica Kongu. Mēs laidāmies lapās, bet Denemam pietika drosmes palikt un sviest bumbas.

—     Nejauc mani šajā lietā, — Denems protestēja.

—    Notikuma galvenā vaininiece bija Derovas jaunkundze. Mēs to visu darījām viņas dēļ, citādi pat neriskētu tuvoties Kongam. Tieši viņas dēļ Kongs atgriezās ciemā.

—    Skaistums! — iedvesmots iekliedzās bulvāra lapeles žurnālists. — "Skaistums un Dzīvnieku pasaule"! Kāds virsraksts! Es par to dabūšu labu honorāru.

—     Skaistums un Dzīvnieku pasaule, — Denems sajūsmināts piemiedza ar aci Annai un Driskolam.

—     Precīzi! Tas ir par jums.

—     Bet kur ir tas, kura dēļ mēs esam atnākuši? — viens no korespondentiem nepacietīgi prašņāja.

—   Vēl tikai mazu brīdi vajadzēs pagaidīt, — Denems apsolīja. — Kad pacelsies priekškars, jums būs iespēja izdarīt, sensacionālus fotouzņēmumus. Tic aplidos visu pasauli. Blakus viņam jūs varēsiet'iemūžināt Annu un Driskolu.

—    Lieliski! — cilvēks ar fotoaparātu iesaucās. — Tas būs vienreizēji!

—      Pārāk tālu no skatuves! — otrs sacīja. — Lai Laions no The Sun aizvāc savu aparatūru, ko viņš uzslējis mums tieši deguna priekšā.

—      Kas, es? — Laions iekliedzās. — Puiši, nepievērsiet man uzmanību. Mans boss Bārtlets par to pārāk neinteresējas..

—    Viņš iedos ne vairāk kā četras slejas, — bulvāra lapeles korespondents piekrita.

—     Sakiet man, — The Sun žurnālists ar jūtamu izsmieklu jautāja, — vai jūs esat pārliecināts, ka tas divdesmit pēdu lielais mērkaķis ir kārtīgi piesiets?

Viņš runāja ar vieglu Misūri štata akcentu.

—       Es to jautāju tāpēc, — viņš piebilda, — ka esmu j uzvilcis savu labāko uzvalku un negribu, ka tas tiek

saplēsts.

Denems iesmējās.

—      Skatieties paši! — Viņš tos uzaicināja uziet uz skatuves, kas pagaidām vēl grima tumsā.

Kongs bija tur, bet viņš vairs nebija karalis. Viņš bija ierāvies tērauda krātiņa stūrī un sabrucis zem ķēžu smaguma. Masīvās ķēdes stiepās lejup, kur tās bija savienotas ar krātiņa grīdai piekaltu metāla gredzenu. Ķēdes apvija Konga ķetnas un augumu, tikai galva joprojām bija brīva. Viņš klusēdams to pagrieza un vēroja laužu pūlīti.

—     Ja jūs neiebilstat, — The Sun pārstāvis ironiski sacīja, — es gribētu, lai vina vecie pazinās pirmie pieiet pie krātiņa.

—    Anna! — Denems atskatījās. — Un ari tu, Džek! Es vēlos, lai jūs pēc priekškara pacelšanas uznāktu uz skatuves.

—     Ak nē! — Anna iekliedzās un nobālēja.

—     Nebaidies, māsiņ, — Denems maigi, bet uzstājīgi teica. — Viss ir kārtība. Kongs vairs nav tāds kā iepriekš, viņš vairs nav bīstams.

Anna Driskola pavadībā nelabprāt uzkāpa uz skatuves. Kongs paskatījās uz viņu. Fotogrāfi steidzās uzstādīt kameras.

—    Ja man izdosies nofotografēt meiteni kopā ar šo mērkaķi, tad numuru izķers vienā rāvienā, — bulvāru preses žurnālists sacīja.

—    Ceru, ka tas mērkaķis tiešām ir stingri piekalts, — teica The Times pārstāvis.

—     Protams. Denems viņam nav atstājis nekādas iespējas aizbēgt, jo tas taču ienesīs vairāk naudas nekā zelta raktuves.

Denems uzmundrinoši paspieda Annai roku.

—   Tas nebūs ilgi, — viņš sacīja. — Es gatavojos teikt tikai īsu uzrunu. Pēc tam pacels priekškaru, un jūs abi pozēsiet fotogrāfiem. Tad pateiksiet pāris vārdu žurnālistiem un varēsiet atgriezties viesnīcā.

Anna bija priecīga, ka viņas viesnīca ir deviņu kvartālu attālumā no teātra. Kad Driskols noīrēja istabu hotelī tieši iepretim teātrim, viņa bija pat izbrīnījusies par tādu vieglprātību.

Denems ar enerģisku žestu atbīdīja priekškara malu un izgāja pie skatītājiem. Uz skatuves stāvošie cilvēki dzirdēja tikai viņa balsi. Žurnālisti un fotogrāfi pacietīgi gaidīja atrakcijas sākumu. Tie bija cilvēki, kas raduši klausīties garu garās ievadrunas. Anna piekļāvās Driskolam ciešāk un atviegloti uzelpoja, kad viņš apņēma viņas vidukli.

Konga dziļi iekritušās acis cieši skatījās uz Driskola roku. Ķēdes klusi iežvadzējās.

—    Dāmas un kungi, — atskanēja Denema balss. — Esmu ieradies, lai pastāstītu jums kādu neticamu stāstu. Tas ir tik fantastisks, ka daudzi no jums tam neticēs. Bet, dāmas un kungi, man ir neapgāžami lietiskie pierādījumi. Es kopā ar saviem palīgiem parādīšu jums dzīvu apstiprinājumu mūsu piedzīvojumiem, kuru laikā šausmīgā nāvē bojā gāja divpadsmit cilvēki.

The Sun žurnālists pamāja The Times pārstāvim.

—     Tie divpadsmit nav izdoma, — viņš teica, — jo tieši tik daudzi tiešām aizgāja bojā. Maklains, kas mums vāc informāciju no kuģiem, uzlavījās uz "Vandaras" klāja un uzzināja to pašu skaitli no kāda veca jūrnieka, vārdā Lampijs.

—     Manā avīzē ir rakstīts, ka bojā gājuši deviņi cilvēki, — The Times korespondents nepiekrita.

—     Lēdijas un džentlmeņi, pirms es pastāstīšu sīkāk, — Denems turpināja, — vēlos jums kaut ko parādīt. Es gatavojos demonstrēt vislieliskāko skatu, kādu jūs jebkad būsiet redzējuši. Es jums parādīšu to, kas bija karalis un dievs savā zemē, bet tagad ir kļuvis par civilizācijas gūstekni. Lēdijas un džentlmeņi! Paskatieties uz Kongu — astoto pasaules brīnumu!

Priekškars pacēlās. Skatītāji visi kā viens pielēca kājās. Lūgšanas,, elsas, šausmu kliedzieni piepildīja zāli. Denems smaidīja — tas bija viņa triumfs.

Kongs grozīja galvu un pētīja pārpildīto teātri. Ķēdes atkal klusi, taču uzstājīgi iežvadzējās, it kā Kongs trīcētu.

—    Un tagad, — Denems teica, norādīdams uz Annu, — atļaujiet jūs iepazīstināt ar Derovas jaunkundzi — pašu drosmīgāko meiteni, kādu jebkad esmu pazinis.

—     Tas, — viņš turpināja, kad visi bija atkal apsēdušies, — ir Skaistums. Bet tas — Dzīvnieku pasaules pārstāvis. Dāmas un kungi! Derovas jaunkundze ir izturējusi tādus pārbaudījumus, kādus neviena sieviete nevar pat iedomāties, bet par tiem es pastāstīšu mazliet vēlāk. No Konga ķetnām viņu izglāba drosmīgais "Vandaras" kapteiņa palīgs Driskola kungs.

Piesārtušais Driskols negribīgi piebiedrojās uz skatuves stāvošajai Annai. Skatītāji neticīgi pētīja trauslo, gaišmataino meiteni un viņas glīto, satraukto pavadoni.

—    Un, visbeidzot, — Denems turpināja, — pirms es stāstu par mūsu piedzīvojumiem, žurnālisti, fotogrāfi un skatītāji var nofotografēt Kongu. Jūs būsiet pirmie, kas viņu iemūžina.

Kad visapkārt atskanēja fotoaparātu klikšķi, Konga ķēdes atkal iežvadzējās.

Denems pieveda Annu tuvāk būrim. Viņa klusējot paklausīja, cenzdamās noslēpt bailes. Žurnālisti gandrīz kori lūdza viņu pasmaidīt, un Anna centās no visas sirds. Skatuves pustumsu pāršķēla zibspuldžu uzliesmojumi.

Kongs atvāza baltos šausminošos ilkņus un negaidot ierēcās. Tā bija pirmā reize pēdējo dienu laikā. Rēcienus vēl vairāk pastiprināja atbalss. Skatītāji pielēca kājās. Driskols saknieba lūpas nelaimes priekšnojautās. Anna gandrīz iekliedzās un atlēca nostāk. Tagad Driskols atradās starp viņu un krātiņu. Bet Denems skali un pašpārliecināti iesmējās.

—    Dāmas un kungi, nomierinieties! — viņš iesaucās.

—      Šīs ķēdes ir no tērauda. Kongam neizdosies pat pakustēties.

Konga rēcieni pārvērtās dobjā rūkšanā, bet ķēdes iežvadzējās skaļāk.

—   Derovas jaunkundz, pieiesim viņam tuvāk, — viens no fotogrāfiem palūdza. Zibspuldžu gaisma atkal piepildīja skatuvi. Anna atlēca atpakaļ un aizklāja seju ar rokām. Driskols nepacietīgi paskatījās uz Denemu.

—   Viss būs kārtībā, Anna, — viņš teica. — Domāju, ka tūliņ viss būs galā.

—     Pagaidiet, — Denems pavēlēja. — Vēlreiz. Visi kopā.

Zibspuldzes uzliesmoja trešo reizi. Kongs atpleta rīkli un izgrūda šausminošu rēcienu. Kad Driskols satraukts apskāva Annu, briesmonis sāka raustīties. Viņa mežonīgais niknums pieauga.

—       Pie visiem svētajiem! — Denems nočukstēja.

—    Viņš domā, ka tu uzbrūc Annai. Neņem nost roku! Neņem! — Viņš uztraukts pamāja fotogrāfiem.

Kongs izslējās. Milzīgais, ķēdēs iekaltais augums saspringa. Kongs ar galvu iesita pa būra griestiem un salauza tos. Viņa briesmīgās ķetnas, sarautajām ķēdēm žvadzot, sāka rībināt pa krūtīm. Ķēdes, ar kurām bija sakaltas pakaļkājas, tika izrautas no grīdas. Kongu no Annas vairs šķīra tikai būra restes, kas tagad nebūt nelikās tik drošas.

Teātri izcēlās panika. Simtiem cilvēku, cits citu grūstot, metās uz izeju.

Driskols satvēra Annu un cauri sastingušajam žurnālistu pūlim skrēja prom no skatuves. Būra restes tika izlauztas, un Konga rēcieni tricināja teātri.

—     Uz manu viesnīcu! — Driskols kliedza. — Tā ir ielas otrā pusē.

—     Laid mani vaļā! — Anna izdvesa. — Es skriešu pati. Tā mēs ātrāk tiksim galā.

Viņi metās skriet pa šauro aleju, kas veda uz viesnīcu. Jau durvīs Driskols atskatījās. Kongs bija izlauzis teātra sienu un tagad atradās uz ielas.

—      Uz liftu! — Driskols sauca, ieskrējis viesnīcas vestibilā.

Kongs ielauzās vestibilā, kad lifta durvis aizvērās. Viesnīcas apsardzes darbinieks izšāva uz Kongu no revolvera un, it kā neticēdams savām acīm, pētīja ieroci, jo Kongs šāvienam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Tas ātri apgriezās un, salauzdams visu savā ceļā, izskrēja atpakaļ uz ielas.

Deviņpadsmitā nodaļa

Driskols aizslēdza istabas durvis, un Anna nespēkā atkrita gultā.

—    Džek, es to nepārdzīvošu! Es vairāk nevaru! Man ir tikpat šausmīga sajūta kā toreiz uz salas.

—    Šeit mēs esam drošībā. Dārgā, es tevi nepametīšu. Viņu noķers. Viss būs kārtībā.

Driskols apsēdās uz gultas malas un mēģināja nomierināt raudošo Annu.

—     Nav vērts raudāt. Briesmas ir jau aiz muguras. Anna ar trīcošu roku noslaucīja asaras. Driskols piegāja pie sienas, iesmējās un pasauca Annu.

—    Lūk! Te ir kaut kas tāds, kas liks tev pasmaidīt. Paklausies, kas notiek kaimiņu istabā!

Aizvedis Annu pie aizslēgtajām durvīm uz blakus istabu, viņš lika tai ieklausīties spiedzīgajā sievietes balsī. Viņa runāja pa telefonu.

—     Sveiks, Džimij! Te Meibla… Es priecājos, ka tu esi atgriezies… Runā, Džimij, skaļāk! Šeit gaudo ugunsdzēsēju mašīnas… Protams, es vakarā esmu brīva… Pulksten desmitos būs pašā laikā…

—     Mums nevajag noklausīties, — Anna nomurmināja.

—     Nieki! — Driskols teica. — Ja tas tevi uzjautrina, tad kāpēc ne?

—     …pagaidi, Džimij, tu redzēsi manu jauno kleitu… Tā ir brīnišķīga, mīlulīt… Labi.,. Protams, es būšu… Saki, Džimij, — vai es tevi kādreiz esmu krāpusi?… Protams! Tiklīdz… Ak Dievs!

Kad blakus istabā atskanēja šaušalīgs kliedziens, Driskola pacilātais garastāvoklis bija kā ar roku atņemts.

—    Ak Dievs!… Džimij! Džimij! Džimij! Džim…

Driskols pieliecās pie durvīm. Tajā bridi Konga milzīgā ķetna izsita logu. Atskanēja Annas kliedziens. Driskols atgriezās un paķēra krēslu. Kongs nevērīgi atgrūda Driskolu, pierāva pie loga gultu un satvēra Annu. Viņš paņēma Annu rokā tikpat uzmanīgi kā toreiz uz salas. Tad viņš norāpās uz kaimiņmājas jumta. Driskols pieskrēja pie loga tieši tajā brīdi, kad Konga stāvs nozuda aiz māju jumtiem.

—     Dencm! — viņš kliedza, pats īsti nesaprazdams, ko dara. — Denem! Kur tu esi?! Kad tu apturēsi…

Viņš metās uz durvīm un pēc tam pa koridoru uz liftu.

Ņujorkas ielas atdzīvojās. Tika organizēta Konga vajāšana. Uz viesnīcu gaudodamas traucās policijas mašīnas. Ietves bija policistu pilnas, un ar katru brīdi to kļuva arvien vairāk. No centrālās ielas puses parādījās motociklistu eskorts. Tam sekoja greznas mašīnas, kurās sēdēja augstāka priekšniecība.

—     …un kā gan tam dzīvniekam izdevies izlauzties? Tās ķēdes nespētu saraut pat tanks…

—    Izsauciet vairākas ugunsdzēsēju mašīnas. Mūs gaida grūts darbiņš…

—     Attīriet ielas no ziņkārīgajiem! Aizvāciet visus! Visus līdz pēdējam…

Driskols pagrūda malā liftnieku un izskrēja uz ielas. Tajā brīdī no stūra parādījās Denems policistu ielenkumā.

—      Viņš uzrāpās pa viesnīcas sienu! Nebrīnieties, velns parāvis! Viss bija tieši tā. Šis dzīvnieks varētu uzrāpties arī pa slīpētu marmoru.

—      Denem! — Driskols kliedza. — Viņš nolaupīja Annu!

Denems sastinga kā zibens ķerts un sažņaudza dūres. Viens no policistiem izvilka pistoli. Sirēnām gaudojot, garām aiztraucās sešas policijas mašīnas.

—      Skatieties! — ziņkārīgo pūlī atskanēja griezīgs sauciens. Uz kādas mājas jumta parādījās Konga melnais stāvs. Anna šķita kā mazs, balts punktiņš viņa ķetnā. Policists sāka šaut. Briesmonis pārvietojās uz blakus mājas jumtu un nozuda.

—    Visi uz ugunsdzēsēju mašīnu! — seržants iekliedzās. Un, kad Driskols un Denems bija iekāpuši, nokomandēja šoferi: — Uz priekšu, puis!

—     Pedāli grīdā! — seržants pavēlēja. — Viņš dodas uz. austrumiem, uz 6. avēniju. Piebrauc pie tās mājas, kur viņu redzēja, un apstājies.

Kongs bija kaut kur tuvumā. Pie mašīnas pieskrēja taksometra šoferis un rādīja uz austrumiem.

—    Viņš lec! — tas kliedza, joprojām nespēdams ticēt savām acīm. — Viņš lec pa māju jumtiem un ir pārvietojies uz ielas otru pusi!

—     Uz priekšu! — seržants iesaucās. — Apbrauc šo kvartālu!

No Medisona avēnijas puses tuvojās dzeltenas ugunis, un bija dzirdama sirēnu gaudošana. Ugunsdzēsēju mašīnas šoferis arī ieslēdza sirēnu, bet policijas automobili ar motociklistu eskortu aizšķērsoja ceļu. Mašīnai tuvojās policijas komisārs ar inspektoru.

—      Denem, vai lodes spēj nogalināt to jūsu dzīvnieku?

—     Ja to ir daudz, tad domāju, ka spēj.

—     Jūs viņu redzējāt?

—       Mēs 'to pazaudējām no redzesloka, komisāra kungs, — seržants skaidroja.

Kvartāla austrumu pusē atskanēja šāvieni.

—     Tur ir mani ļaudis, komisāra kungs, — seržants iekliedzās.

—     Braucam pie viņiem!

Sirēnām gaudojot un bremzēm pagriezienos kaucot, mašīnas traucās pa 6. avēniju. Kolonnai priekšā, sānos un aizmugurē joņoja motociklisti. Tā droši vien, neatpaliekot no eskadras mīnu kuģa, peld torpēdkuģi. Pēdējā brauca ugunsdzēsēju mašīna. 5. avēnijas stūri dežurējošais policists ar roku norādīja uz dienvidiem, bet Kongs nebija samanāms un kolonna apstājās.

—    Ja vien mēs zinātu, kurp viņš dodas?! — komisārs iesaucās.

—    Es domāju, — Driskols ne visai pārliecināti sacīja, — ka tai jābūt visaugstākajai vietai, jo Kongs dzīvoja augstu kalnos. Viņš domā, ka augstums to pasargās no ienaidniekiem. Ja šajā rajonā ir kāda māja, kas augstāka par citām, tad viņš ir jāmeklē tur. Pašā augšā.

—    Tad, lūk, kāpēc, — komisārs lēni noteica, — viņš skrien Empire State Building virzienā. Šī celtne ir augstāka par tūkstoš pēdām.

—     Pareizi, — viens no inspektoriem piebalsoja.

—     Driskolam taisnība, — Denems iejaucās sarunā.

—     Tā ir mūsu vienīgā cerība.

—     Cerēsim, ka tā, — komisārs sacīja. — Braucam!

Viņus jau bija ielenkuši žurnālisti un ziņkārīgie.

Komisārs sāka lauzties cauri pūlim. Driskols un Denems sekoja.

—     Lūk! Lūk! Tur!

Šiem pūla izkliedzieniem sekoja briesmoņa rēciens. Kongs parādījās trešo reizi kopš tā brīža, kad bija saņēmis gūstekni. Viņš iznira ielas galā un, lecot pa jumtiem, atkal nozuda.

—    Sekojam viņam! — komisārs uzsauca šoferim, un kolonna devās uz laukumu, kura centrā pacēlās ugunīs mirdzošais Empire State Building debesskrāpis.

Viņi piebrauca pie ēkas tieši īstajā brīdī, lai redzētu skatu, kam nekādi nespētu noticēt, ja tas nenorisinātos viņu acu priekšā. Uz pretējās mājas jumta parādījās Kongs. Kad viņš pārliecās pāri ielai un ieķērās debesskrāpja apakšējos stāvos, viņa ķermenis veidoja melnu arku. Pārlēcis uz Empire State Building sienu, viņš sāka rāpties augšup pa karnīzēm.

Kad Denems, Driskols un komisārs izlēca no mašīnas, Kongs rāpās pa sienu.

—     Nešaujiet! — komisārs pavēlēja. — Viņa ķetnās ir meitene!

Viņš nekļūdījās. Anna tik tiešām bija Konga ķepā, un kāpjot viņš turējās tikai ar vienu roku.

—      Nosūtiet kādu augšā! — komisārs komandēja.

—      Bet Kongs nekādā gadījumā nenoklūs līdz augšai. Varbūt mēs to noķersim kaut kur starp stāviem!

Driskols atgrūda komisāra pastiepto roku.

—    Jūs viņu nekad nenoķersiet starp stāviem! — viņš kliedza. — Tas uzrāpsies uz jumta! Es jums saku!

—     Mierīgi, Džek! — Denems sacīja.

—   Tā ir taisnība. Skaties! Viņš rāpjas aizvien augstāk un augstāk.

Kongs jau bija tik augstu, ka tagad izskatījās mazāks pat par cilvēku. Viņš turpināja rāpties pa debesskrāpja sienu.

—      Mēs nespēsim izglābt meiteni, — seržants teica. — Ja mēs nošausim Kongu, arī vina aizies bojā.

—    Pagaidiet! — Driskols iekliedzās. — Mēs neesam izmēģinājuši vēl vienu lietu.

Komisārs vaicājoši viņā paskatījās.

—     Lidmašīnas, — Driskols paskaidroja. — Varbūt ar to palīdzību izdosies nobeigt Kongu un izglābt Annu.

—    Iespējams, — komisārs teica. — O'Braiena kungs, sazinieties ar aviatoriem. Lai atsūta lidmašīnas.

—      Es došos augšā pa ēkas iekšpusi, — Driskols paziņoja un atpogāja apkaklīti. — Pamēģināšu pats pacīnīties ar Kongu.

—     Es iešu tev līdzi, Džek, — Denems piedāvāja.

Pēc komisāra pavēles viņiem piebiedrojās pusducis

ar automātiem bruņotu policistu.

—    Dod man šo lietiņu, — Driskols palūdza, kad viņi iegāja ēkas vēsajā vestibilā.

Seržants piekrītoši pamāja, un policists atdeva Driskolam savu automātu.

—    Es māku ar to rīkoties, — Driskols teica. — Denem, apstiprini to!

—     Viņš prot, — Denems apliecināja. — Šis puisis prot visu.

Viņi nedaudz aizkavējās, kad bija izkāpuši no lifta pēdējā stāvā. Bēniņu atslēgas viņiem nebija, tāpēc nācās meklēt kalpotāju.

—     Klusu! — Driskols čukstēja.

Kaut kur tālumā bija dzirdama lidmašīnu motoru rūkoņa.

—    Vecā, labā armija! — Denems sacīja, mēģinādams pasmaidīt.

Drīz vien parādījās arī pašas lidmašīnas ar zaļām un sarkanām signālugunīm uz spārniem. Tās bija pavisam sešas un lidoja tik augstu, ka to signālugunis bija tikko saskatāmas, un tad tās cita pēc citas traucās lejup.

Kongs ierēcās un sāka sist sev pa krūtīm.

—    No šejienes mēs varēsim redzēt, — Driskols sacīja, izlīzdams pa logu uz platās karnīzes. Tieši virs viņiem jumta malā stāvēja Kongs un izaicinoši rēca, skatīdamies debesīs uz ienaidniekiem.

Anna savā mirdzošajā tērpā gulēja starp Konga plati ieplestajām kājām.

Viena no lidmašīnām drāzās tieši virsū Kongam, acīmredzot cerībā notriekt to ar gaisa brāzmām. Bet pēkšņi notika kaut kas neticams: lejā pūlī gāzās spārnu atlūzas, lidmašīna ietriecās pretējās mājas sienā, cilvēki šausmās kliedza. Kongs bija devis triecienu lidojošajam ienaidniekam. Pārējās lidmašīnas aizlidoja.

—    Tās' atgriežas, — Denems sacīja. — Visas piecas atgriežas.

—    Un šoreiz, — Driskols paredzēja, — tās šaus. Kad

Kongs izsliesies, lai sistu sev pa krūtīm, viņi var mierīgi šaut, nebaidoties ievainot Annu.

—     Mums atliek vienīgi lūgt Dievu, — seržants noteica.

—    Jūs, ja vēlaties, varat lūgt, — Driskols nikni sacīja, — bet es iešu augšā. Es gaidīšu pie durvīm, lai laikus būtu pie Annas, kad Kongs dabūs, ko pelnījis.

Denems klusēja, tomēr sekoja viņam. Pēc īsa pārdomu brīža to darīja ari policisti.

Kad Denems piegāja pie durvīm, lidmašīnas bija jau pavisam tuvu, un Kongs visu uzmanību veltīja tām. Atspiedies ar kājām pret parapetu, viņš izgrūda varenu rēcienu un izslējies atkal sāka dauzīt sev pa krūtīm.

Pirmais lidaparāts uz sekundes desmitdaļu it kā sastinga Konga milzīgā stāva priekšā. Ložmetēja kārta caururba Konga krūtis.

Driskols bija gatavs zvērēt, ka lodes trāpījušas briesmoņa sirdī. Kongs sagrīļojās. Viņš ar kāju piegrūda Annas nekustīgo augumu tuvāk jumta parapetam un sāka lēni pieliekties, it kā gribētu viņu pacelt, bet nespēja. Viņš neizpratnē skatījās uz Annu. Kongs bija ievainots un sāka klepot.

Debesīs atkal parādījās lidmašīnas. Cauri motoru rūkoņai skanošie Konga rēcieni joprojām bija šausmfnoši. Viņš izslējās un sāka sist sev pa krūtīm.

Lidmašīnas cita pēc citas lidoja lejup, uz īsu, bet nāvējošu mirkli it kā sastingstot Konga priekšā. Ložmetēju kārtas apslāpēja sitienu troksni. Kongs atkal sagrīļojās, bet tad no jauna izslējās.

Viņš cīnījās līdz galam. Saņēmis pēdējos spēkus,

Kongs atvēzējās, lai ar ķetnu blieztu pa tuvāko lidaparātu, bet netrāpīja un krita.

Viņš nokrita pie cilvēku — civilizācijas pārstāvju kājām. Pie to cilvēku kājām, kas nogalināja Kongu — monstru, kas dzīvoja uz mežonīgas salas, ko vainagoja Galvaskausa kalns.

Driskols pacēla Annu uz rokām.

—    Anna! Anna! Tu esi drošībā.

Anna raudot viņam cieši piekļāvās.

Denems un seržants apstājās pie parapeta.

—    Lieliski! — policists teica. — Tas tik bija skats! Nekad nebiju domājis, ka lidotāji tiks ar to galā.

—    Ne jau viņi to nogalināja, — Denems lēni noteica.

—     Bet kas tad?

—   Skaistums. Kā vienmēr. Skaistums pazudināja Dzīvnieku pasaules pārstāvi.

Seržants neizpratnē sabozās.

Konga ceļš veda no necaurejamiem džungļiem apaugušas salas, no zemes, kur laiks stāvējis uz vietas un ko nav skārusi civilizācija, līdz Ņujorkas debesskrāpjiem. Un visur viņa parādīšanās, viņa dabiskums, spēks, kaisle un niknums izsauca satraukumu un šausmas.

Tāds ir šis traģiskais mīlas stāsts, ko jūs nekad nespēsiet aizmirst!

Stāsts no krājuma "Džentlmenis afērists"

..

ANTONIJS KĀ BUKMEIKERS

—    Cilvēka dabai, — Antonijs Ņūtons sacīja, — piemīt divi lieli trūkumi: lētticība un muļķība. Mēdz teikt, ka katru minūti piedzimstot viens nelga, un tā tiešām arī ir. Bet paiet ilgs laiks, kamēr tas pieaug, un, kamēr tu to satiec, varbūt kāds cits jau novilcis tam ādu pār acīm.

—     Tu runā kā vecs, rūdīts noziedznieks, — Bils Ferels laiski iebilda. Abi draugi tobrīd sēdēja kādā elegantā restorānā pie bagātīgām vakariņām.

—    Es to saku tikai tādēļ, ka tikko sarunājos ar Skotlendjarda laipno inspektoru Peritu. Policijā ienākušas ziņas par kādu varoņdarbu, ko veikuši ļaudis, kuriem acīmredzot pilnīgi trūkst cieņas pret likumu. īsi sakot: kāda viltus policistu banda iebrukuši divos spēļu namos un nolaupījusi astoņus tūkstošus mārciņu. Turklāt šie paši ļaudis, pavadot misteru Džepbernu uz viņa dzīvokli, nozaguši tur dažas vērtslietas.

—   Tas nebiju es, kas paņēma zelta tabakas kārbiņu! — Bils iesaucās.

—     Nē, to izdarīju es, — Antonijs mierīgi atbildēja. — Man patīk šādi spoži nieciņi. Un šai kārbiņai ir arī sava vēsturiska nozīme, jo to kāds cars reiz uzdāvinājis vienam no mistera Džepberna senčiem.

—     Un ko policijā tev pateica? — Bils ieinteresēts jautāja.

—      Viņi ir pārliecināti, ka es esmu vainīgs šajā lietā, — Antonijs vēsi atbildēja. — Viņi izteica cerību, ka turpmāk es vairs nemēģināšu veikt policijas pienākumus. Es jautāju, vai šie ļaudis, kas iebrukuši spēļu elles, arī paši uzdevušies par policistiem, un viņiem bija jāatzīstas, ka tas nav noticis. Tikai mistera Džepberna viesu netīrā sirdsapziņa likusi tiem iedomāties, ka astoņi jaunekļi, kas tik pārdroši ielauzušies namā un tik pašapzinīgi pārtraukuši spēli, katrā ziņā bijuši no Skotlendjarda. — Un viņš sirsnīgi smējās.

—      Bet tas nemaz nav tik smieklīgi, — Bils Ferels nopietni ieminējās. — Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka ārprātīgais grieķis, kas nesen tev uz ielas uzbruka, bija Džepberna uzpirkts.

—     Par to nav šaubu. Es šorīt jau runāju ar Džepbernu un pateicu viņam, ka kopā ar draugiem vēlreiz apmeklēšu viņa dzīvokli, ja kāds pustraks ārzemnieks atkal iedomāsies triekt man ribās sava naža asmeni. Es apsolījos tādā gadījumā izvilkt viņu no gultas un tik ilgi ar spalvām kutināt viņa kāju pēdas, kamēr tas zaudēs prātu.

Ferels viņu pārsteigts uzlūkoja.

—     Bet tie taču ir šausmīgi draudi!

—    Ar šādiem radījumiem citādi runāt nevar. Nu, kā klājas kolēģiem?

Bils pasmaidīja.

—   Tie katrs pēc sava prāta priecājas par viegli nopelnīto naudu. Diks Brauns grib atvērt Rīdžentstrītā cepuru tirgotavu. Toms Bāriens atradis jaunu sistēmu, ar kuru cer iegūt daudz naudas zirgu skriešanās sacīkstēs, Formans jau nopircis mazu fermu.

Antonijs atzinīgi pamāja ar galvu.

—     Un ko tu pats domā iesākt ar savu naudu? — Bils jautāja.

—     Es par to nopirkšu līdzīpašnieka tiesības.

—     Kur?

Antonijs izņēma no kabatas kādas avīzes izgriezumu un pasniedza to draugam. Bils lasīja:

"Tiek meklēts pasīvs līdzīpašnieks ar tūkstoš mārciņu lielu iemaksu. Liela pelna. Pilnīgi bez riska. Pieteikumus adresēt "B. O. X. 943" un nodot "Megafona" kantorī."

—     To kungu sauc Žarovs, — Antonijs paskaidroja, —*• un viņš ir bukmeikers. Viņam bijuši jau neskaitāmi līdzdalībnieki, kas ieguldījuši uzņēmumā pa tūkstoš mārciņām, bet šoreiz viņš vis nedabūs pasīvu līdzīpašnieku.

—    Kāda gan nozīme ieguldīt savu naudu tik riskantā pasākumā? Varbūt viņam pat nav klientūras?

—      Žarova tēvs ir svarīga persona biržas aprindās. Viņam ir daudz naudas, bet viņš ir tāds pats blēdis kā dēls.

—    Baidos, ka tu velti pazaudēsi savu naudu, — Bils brīdināja, bet Antonijs tikai pasmaidīja.

Otrā rītā viņš ieradās Žarova birojā, kas aizņēma divas grezni iekārtotas istabas, netrūka pat telefona un rakstāmmašīnas.

Misters Žarovs bija glīta izskata, nevainojami ģērbies jauns kungs ar stipri sapomādētiem matiem.

—    Labrīt, mister Ņūton! — viņš smaidīdams apsveica Antoniju, ievezdams to tālākajā istabā, kas drīzāk atgādināja dāmas buduāru nekā veikalnieka biroju. Viņš runāja maigā, gandrīz sievišķīgā balsī.

—    Man nav ne sekretāra, ne mašīnrakstītājas — šiem ļaudīm nekad nevar uzticēties, — viņš paskaidroja. — Nu, mister Ņūton, vai esat nolēmis pieņemt manu priekšlikumu?

—    Jā, tikai man būtu viena prasība: es nevēlos būt pasīvs līdzdalībnieks, bet gribu arī pats strādāt līdzi.

Misters Žarovs mirkli domāja.

—     Vai jūs mākat bukmeikera darbu?

—    Loti maz, — Antonijs atzinās. — Zinu tikai to, ka ļaudis telegrafē jums, cik lielu summu tie liek un uz kuru zirgu. Ja viņi vinnē — jūs maksājat, ja viņi paspēlē — maksā jums.

Misters Žarovs apmierināts pasmaidīja.

—    Jā, tas ir sasodīti patīkams darbs, — viņš piebilda. — Sasodīti interesants. Nu labi — esmu ar mieru pieņemt jūs par aktīvu līdzdalībnieku. Kā jau teicu, man ņav sekretāra; jūs varēsiet iekārtoties priekšējā istabā, atbildēt uz telefona zvaniem, saņemt telegrammas un pierakstīt visas noslēgtās derības.

Antonijs bezgalīgi garlaikojās visu pēcpusdienu, jo neviens nezvanīja, arī telegrammu nebija.

—     Šodien Ņūmārketā ir pirmā skriešanās diena, — misters Žarovs paskaidroja, — tādēļ neviens vēl nenoslēdz derības. — Viņš ielūkojās pulkstenī. — Un tagad ejiet izdzert kādu tasi tējas. Kad jūs atgriezīsieties, iešu es.

Kad Antonijs pēc stundas ceturkšņa atgriezās birojā, Žarovs sagaidīja viņu ar drūmu, nopietnu seju.

—      Nupat notika sasodīti nepatīkams gadījums, — viņš sacīja. — Tūliņ pēc jūsu aiziešanas birojā ieradās kāds Bērtijs Fainers un ieguldīja piecdesmit mārciņas uz Meriboju — un šis trakais ādainis tiešām uzvarējis!

—    Tad jau labi, — Antonijs mierīgi noteica.

Otrā dienā jau bija vairāk darba. Dažādi ļaudis bieži zvanīja pa telefonu un noslēdza derības, tomēr tikai uz mazām summām. Pulksten četros Antonijs atkal aizgāja padzert tēju. Kad viņš atgriezās, misters Žarovs jau gāja tam pretim.

—      Šim Faineram tiešām sasodīti laimējas! Nupat viņš atkal ieguldīja simt mārciņu uz zirgu, kas sasniedza mērķi ar 4:1.

—    Tā nav slikta pelņa, — Antonijs nevērīgi piebilda. — Jums laikam bieži gadās šādas veiksmju sērijas?

—    Jā, protams, — Žarovs atbildēja, redzami atvieglots, ka viņa kompanjons tik mierīgi uzņem zaudē-

/

jumus. — Bet reizēm laime atkal uzsmaida mums, un tad nauda pati plūst mūsu kabatās.

Nākamajā pēcpusdienā Antonijs atteicās no tējas dzeršanas.

—    Tas iznāk par dārgu, — viņš paskaidroja. — Turklāt ari es reiz gribētu redzēt šo Bērtiju Faineru.

Acīmredzot Fainers šodien atturējās no derībām, jo birojā nemaz neparādījās. Dažas sīkas derības, kas tika noslēgtas pa telefonu, deva firmai nelielu pelņu.

Ceturtā diena bija piektdiena. Pulksten trijos atskanēja telefona zvans. Žarovs izsteidzās no savas istabas un paņēma klausuli.

—     Jā gan, vecais draugs, — viņš runāja klausulē. — Tiks izdarīts. Divsimt mārciņu? Trīssimt? Labi!

Telegrāfa aparāts uz Antonija galda tobrīd sāka tirk' šķēt, ziņodams par sacīkšu rezultātiem.

—     Labi, es pieņemu jūsu derības uz trīssimt mārciņām, — misters Žarovs turpināja, tad paklusā balsi jautāja Antonijam: — Kas uzvarējis?

—     Bleks Imperiors, — Antonijs atbildēja.

—    Sasodīts! Šis puisis atkal vinnējis! — Žarovs sašutis nočukstēja. — Vai jūs vēl tur esat, Bērtij? — viņš no jauna pievērsās aparātam. — Uz kuru zirgu jūs likāt trīssimt mārciņas? Uz Bleķu Imperioru? Jums laimējies — šis zirgs ir uzvarējis.

Viņš uzkāra klausuli un pavisam nobēdājies piegāja pie telegrāfa aparāta.

—    Vai tas nav nekrietni? — Viņa balsī bija dzirdams izmisums. — Un tieši pēdējā brīdī viņam vajadzēja likt uz šo zirgu!

Viņš uzmeta skatienu telegrāfa lentei, un viņa seja pēkšņi pārvērtās.

—     Uzvarējusi taču Rarcbella — ir jau izdruka —, nevis Bleks Imperiors! — viņš iesaucās.

—     Tad es esmu pārskatījies, — Antonijs vēsi atbildēja.

Spriežot pēc mistera Žarova balss, trīssimt mārciņu ieguvums viņu bija dziļi sarūgtinājis.

—     Baidos, ka tā mēs varam pazaudēt savu labāko klientu, — viņš piebilda, pulēdamies izlikties laipns.

—     Tas būtu loti bēdīgi, — Antonijs piekrita.

Tovakar Antonijs satika Bilu Ferelu.

—     Nu, kā veicas? — tas jautāja.

—     Lieliski! — Antonijs sajūsmā atbildēja. — Iedomājies, Žarovam vispār nemaz nav klientu. Kolīdz es pagriežu viņam muguru, tūliņ zvana kāds Bērtijs Fainers un noslēdz derības tieši par to zirgu, kas vēlāk izrādās uzvarētājs. Tā es ik dienas zaudēju dažus simtus, un, kad mana līdzdalības nauda būs izsīkusi, Žarovs meklēs atkal jaunu kompanjonu.

—     Kas īsti ir šis Bērtijs Fainers?

—     Tāda nemaz nav, Žarovs izgudrojis šo personu, lai vieglāk izkrāptu manu naudu.

Nākamajā dienā Antonijs atkal gāja dzert tēju, kaut arī bija nozīmīgas sacīkstes. Tomēr pirms aiziešanas no biroja viņš uzdeva Žarovam kādu svarīgu jautājumu:

—     Vai mistera Fainera likmes ir ierobežotas?

—       Nē, — misters Žarovs smaidīdams atbildēja. — To es ar nolūku nedaru, jo tā viņš drīzāk var pazaudēt visu, ko no mums nopelnījis.

Kad Antonijs atgriezās birojā, misters Žarovs atkal pastāstīja tam sliktu vēsti. Viņš bija loti uztraukts.

—     Šis sasodītais, nekrietnais puisis! — viņš vaimanāja. — Kaut es nekad nebūtu ar viņu ielaidies!

—    Ko tad Bērtijs Fainers atkal nogrēkojies? — Antonijs nevainīgi apjautājās.

—     Nupat šis cilvēks atkal vinnēja divsimt mārciņu!

—     Tātad mēs esam pazaudējuši astoņsimt mārciņu? — Antonijs domīgi jautāja.

Misters Žarovs pamāja ar galvu.

—   Jums sasodīti nelaimējas, manu zēn! Nedēļas laikā mēs esam pazaudējuši vairāk nekā tūkstoš mārciņu.

—      Ko lai dara, — Antonijs vienaldzīgi piebilda. — Ejiet dzert tēju, mister Žarov! Es pa to laiku izrakstīšu Faineram čeku.

Kad Žarovs pacilātā garastāvoklī atgriezās birojā, šīsdienas skriešanās sacīkstes jau bija beigušās.

—     Nu, vai ir kas jauns? — viņš jautāja, nolikdams platmali.

—    Jā. Bērtijs Fainers piezvanīja un ieguldīja tūkstoš divsimt mārciņu uz Blue Diamond. Viņš zaudēja.

Misters Žarovs pārsteigumā iepleta muti.

—    Ko Bērtijs Fainers izdarīja? — viņš jautāja, neticēdams savām ausīm.

—    Viņš lika tūkstoš divsimt mārciņu uz Blue Diamond, bet tas ādainis zaudēja, — Antonijs svinīgi atbildēja. — Viņš piezvanīja tūliņ pēc jūsu aiziešanas. Tagad mēs esam atguvuši savu naudu, mans mīļais Žarov!

Antonijs sniedza kompanjonam roku, bet viņš to nesaņēma.

—    Bet misters Fainers taču ir aizbraucis! Viņš solījās braukt ar vilcienu, kas atiet pulksten četros.

—   Tā arī ir — viņš zvanīja man no stacijas, — Antonijs mierīgi atbildēja.

Mistera Žarova seja pietvīka.

—    Tad jau labi.

—     Man šķiet, ka tomēr būtu prātīgāk, ja mēs turpmāk vairs derības nepieņemtu pa telefonu. Būtu daudz labāk, ja jūsu klienti katrā atsevišķā gadījumā savas derības paziņotu mums ar telegrammu.

—    Tur es jums piekrītu, — misters Žarovs īsi atbildēja.

—     Cik labi, ka es gadījos šeit, kad Bērtijs piezvanīja, — Antonijs nevainīgi turpināja. — Tagad mēs varam noslēgt šo nedēlu bez zaudējumiem.

—      Es tomēr nesaprotu, kā mēs varēsim vadīt visu savu veikalu vienīgi pa telegrāfu, — misters Žarovs pēc brītiņa ieminējās. — Pēc sacīkšu sākuma neviens derību birojs vairs nepieņem ieguldījumus, kas pārsniedz piecdesmit mārciņas.

—    Tad mēs šajā ziņā būsim izņēmums, — Antonijs mierīgi sacīja, un mistera Žarova seja pēkšņi noskaidrojās. — Dosim saviem klientiem iespēju derēt uz tūkstoti vai pat diviem, ja vien viņi telegrammas būs parakstījuši ar savu īsto vārdu. Varbūt mēs šādā veidā labi nopelnīsim?

—    Tas ir loti iespējams, — misters Žarovs tūliņ piekrita. — Es vēl pārdomāšu šo lietu un pirmdienas rītā došu jums atbildi.

Pirmdienas rītā misters Žarovs ieradās birojā loti apmierināts.

—     Jūs esat sasodīti gudrs puisis, Ņūton. Jūsu ideja ir lieliska. Pat mans tēvs atzīst, ka šai lietai vajag iet. Arī viņš laiku pa laikam piedalās derībās un šādos apstākļos ir ar mieru turpmāk slēgt savas derības ar mūsu biroja starpniecību. Ko jūs par to sakāt?

Arī Antonijs bija loti apmierināts ar šādu atrisinājumu.

—    Vismaz izmēģināsim kādu nedēlu, — viņš piekrita. — Trešdien man jābrauc uz Gločesteru, bet tad taču nekas sevišķs nevar gadīties.

—     Trešdien notiek lielās sacīkstes Herstparkā, — Žarovs atgādināja, pūlēdamies izlikties mierīgs. — Tomēr arī man šķiet, ka lieli ieguldījumi nav gaidāmi.

—    Trešdienas vakarā es būšu atkal atpakaļ, — Antonijs apsolījās.

Viņš izbrauca no Londonas ar vilcienu, kas atiet pulksten desmitos no rīta, jo tas bija vienīgais, kurš pieturēja Redingā. Arī misters Žarovs bija ieradies Pedingtonas stacijā, lai pats savām acīm redzētu kompanjonu aizbraucam.

—      Es atnācu sagaidīt krustmāti, kas pēc stundas ceturkšņa atbrauks no Kārdifas, — viņš paskaidroja, stāvēdams pie Antonija vagona loga. — Kad jūs domājat būt atpakaļ?

—     Ap pulksten sešiem vakarā. Es uzkavēšos Gločesterā tikai vienu stundu.

Redingā Antonijs noīrēja auto, kas ātri nogādāja viņu atpakaļ Herstparkā. Misters Žarovs, seniors, nepazina Antoniju, turpretī Antonijs sava kompanjona tēvu bija redzējis vairākas reizes. Agrāk misters Žarovs bija piedzīvojis tik daudz dēku, sevišķi zirgu sacīkstēs, ka būtu varējis rakstīt memuārus. Tagad viņš bija miertiesnesis un iespējamais kandidāts nākamajās parlamenta vēlēšanās. Tādēļ viņš vairs nevarēja tik pārgalvīgi rīkoties ar savu godu un labo slavu.

Šīsdienas trešās skriešanās bija sevišķs notikums. No piecdesmit deviņiem zirgiem, kas sacentās par. tūkstoš mārciņu lielu godalgu, bija palikuši vairs tikai trīs. Antonijs bija pilnīgi pārliecināts, ka vecais Žarovs izmantos šo gadījumu, lai palīdzētu dēlam iebāzt kabatā kompanjona tūkstoš mārciņas.

Tikai diviem zirgiem bija izredzes uzvarēt, jo trešais par tiem bija ievērojami vājāks. Tomēr misters Žarovs negribēja riskēt.

Antonijs vērīgi sekoja vecā kunga kustībām, kad tas, nostājies sāņus, izņēma no kabatas trīs telegrammu formulārus un tos aizpildīja. Viņš redzēja, ka misters Žarovs nodod visas trīs telegrammas ierēdnim. Tās bija adresētas mistera Žarova birojam, un katrā telegrammā bija paziņojums par divu tūkstošu mārciņu likmi, bet zirga vārds katrreiz bija cits.

Nav nekāds noziegums sacīkstēs noslēgt derības par trim dažādiem zirgiem. Protams, tas bija, viegli izsakoties, trakums, tomēr ne pārkāpums.

Antonijs atgriezās savā vietā, lai nolūkotos sacīkstēs. Tā drīzāk bija procesija nekā sacensības, jo Bird's Eye jau no sākuma izrāvās priekšgalā un ieguva pārliecinošu uzvaru.pār abiem sāncenšiem.

Apmierināts Antonijs devās atpakaļ uz Londonu un ceturksni pēc sešiem jau bija birojā. Misters Žarovs pat nepūlējās slēpt savu prieku.

—     Jā, veco zēn, — viņš sacīja, — šoreiz mēs esam galīgi iekrituši.

—     Kas tad īsti noticis?

—     Mans tēvs bija ieguldījis divi tūkstoši mārciņu uz Bird's Eye. Tas nu ir sasodīts trieciens, bet ko lai dara? Šeit ir telegramma. Nodošanas laiks un viss cits ir pilnīgā kārtībā.

Antonijs paņēma formulāru.

—     Jā, viss ir pareizi.

—    Mēs nu esam zaudējuši, un mūsu kase ir tukša — ja vien jūs negribat to papildināt, — misters Žarovs smaidīdams piebilda.

—     Bet mums taču ir arī četri tūkstoši mārciņu pelņas, — Antonijs domīgi sacīja.

—     Kur tad tā lai rodas? — Žarovs samulsis jautāja.

—•Kur palikušas abas pārējās telegrammas, ko jūsu

tēvs nosūtīja?

Misters Žarovs pietvīka.

—     Pie velna! Ko jūs ar to domājat?

Antonijs enerģiski pamāja ar roku.

—     Jūsu tēvs nosūtīja trīs telegrammas, un katrā no tām bija pieteiktas derības uz vienu no trim zirgiem, kas piedalījās sacīkstēs. Viņa vienīgā cerība laimēt būtu tad, ja Autsaiders uzvarētu. Bet tas gāja tik lielu gabalu aiz citiem, ka es šaubos, vai pat tagad ir sasniedzis mērķi. Jūs izdarītu man lielu pakalpojumu, Žarov, ja tūliņ ietu pie sava tēva un pārliecinātu vinu jau rit man izmaksāt manu dalu. Ja tas nenotiks, es likšu jūs abus apcietināt par kopīgu krāpšanu. Es skaidri zinu, ka arī pats nerīkojos likumīgi, ar draudiem izspiezdams no jums naudu, bet jūsu darījumi, Žarov, ir vēl negodīgāki.

—    Es taču jums jau teicu, ka nevienu citu telegrammu neesmu saņēmis! — Žarovs kliedza.

—     Tomēr ir pienākušas vēl divas telegrammas, — Antonijs pacietīgi atbildēja. — Tās jūs esat sadedzinājis vai kā citādi iznīcinājis. Varbūt abi saburzītie formulāri vēl atrodas jūsu bikšu kabatā. Man taču ir loti viegli to pierādīt: es varu pieprasīt pastā norakstus no visām tām telegrammām, kuras jūsu tēvs nosūtījis no Herstparka. Tātad esiet prātīgs un ejiet pie vina! Es dodu jums laiku līdz rītdienai pulksten divpadsmitiem dienā. Ja tad mana prasība vēl nebūs izpildīta, es bez apdomāšanās iesniegšu ziņojumu Skotlendjardā. Tad vēl, — viņš piebilda, stāvēdams jau durvīs, — pasakiet savam tēvam, ka es nepieņemšu čeku, bet tikai skaidru naudu, turklāt nelielās naudaszīmēs.

SATURS

Kings Kongs……………………………………………

Stāsts no krājuma "Džentlmenis afērists" Antonijs kā bukmeikers

TAPALS

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēse|u kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene Za|ais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži Nodevēju vārti Šausmu eņģelis Sidraba trīsstūris Tetovētās rokas Piektais dūzis Parādnieks Pirātu gūsta Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīcai pie Temzas

Zilā roka

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseri i Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaīna skandāls Kreiea Kalps Spoku ielēja Bandītu karalis Mantojuma alkas Nenotveramais Bīstamie liecinieki Trīspadsmitā istaba Rīdera sestais prāts Biržas Krauklis Lidojošā brigāde Rokas augšā! Sliktā slava Kings Kongs

^GATAVOŠANĀ:

Zaļā lente

JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

Tiesneša noziegums

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnicās, preses kioskos un lauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7602672

ALDAS VANAGAS GRĀMATĀ SNIEGTI PRAKTISKI PADOMI PLAŠAM LASiTAjU LOKAM: KĀDUS AUGUS IZVĒLĒTIES KATRAI KONKRĒTAI TELPAI; ■ KA RĪKOTIES, TELPAUGUS PĀRSTĀDOT UN PAVAIROJOT, KĀ AUGUS UZTURĒT VESELUS, LIETOJOT NETRADICIONĀLUS LĪDZEKĻUS: • KĀ AUDZĒT NO HOLANDES IEVESTOS AUGUS. MĪLESTĪBA UN RŪPES, KO VELTĀM SAVIEM ZAĻAJIEM DRAUGIEM, ATMAKSĀSIES VIENMĒR!

IZDEVNIECĪBA

nordik

JAUNUMS!

JĀNIS IVARS STRADINS

J.l. Stradiņš ir viens no ražīgākajiem mūsdienu latviešu detektivžanra rakstniekiem. Romāna "Melnā pils" darbība risinās gan Minhenē, gan kādā vientuļā Alpu nostūrī Austrijā, kur notiek nacistu salaupīto gleznu meklešana.

nordik

• Emils Gaborio (1832-1873)

ir franču detektīvliteratūras aizsācējs.

•  Gaborio noziedznieks nav parasts nelabojams recidīvists, bet gan sabiedribā pazīstams, bagāts un inteliģents cilvēks. Izmeklētājs Lekoks ir stipras gribas, enerģisks un tālredzīgs profesionālis, viņa spējas iejusties noziedznieka psiholoģijā vēlāk pārmantos komisārs Megrē.

PIEDĀVĀ IZDEVNIECĪBA TAPALS

Jaunums!

Sērijas "Mūsdienu krievu bestsellers" 3, grāmata. Šodienas dzīves skarbākā puse — reketieri, bandīti, alkatīgi ministri, tautas "glābēji". Ir ļaudis, kas pārticīgas dzīves dēj ir gatavi pārdot dvēseli kaut pašam Nelabajam.

MINI-TAPALS piedāvā bilžu grāmatu pieaugušajiem

un 22 citādas izpriecas

Jaunajā kabatas formāta bilžu grāmatā pieaugušajiem populārais leļļu filmu mākslinieks, karikatūrists un joku zīmētājs MĀRIS PUTNIŅŠ tikli, saprotami un asprātīgi attēlo eiropieša ķermeņa uzbūvei iespējamās'mīlēšanās pozas.

Formāts 60 x 84/16. Avliu papirv Ofseta iespiedums. SIA "Tapals".

Reģ. apl. Nr. 2—0115 Vaki iespiesti r/a "Latvijas karte"

Content

Volless Edgars Kings Kongs

Kings Kongs

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Stāsts no krājuma "Džentlmenis afērists"

ANTONIJS KĀ BUKMEIKERS

SATURS

TAPALS