Volless Edgars

Kniepadatas noslēpums

Edgars Volless

Kniepadatas noslēpums

1

Sākumā Je Linga restorāns atradās Beneta ielā jeb "Kaucošajā tuksnesī". Vēlāk tas soli pa solim tuvojās "Mirdzošo uguņu" rajonam, jo tā īpašnieks, skumja izskata austrumnieks, savā īpašumā ieguva vienu namu pēc otra.

Un pēkšņi restorāns bija nonācis pašā galvenajā pilsētas ielā un ieguvis solīdu reputāciju. Tagad te nodarbināja franču šefpavāru līdz ar veselu saimi itāļu viesmīļu. Zeltīto jumta dakstiņu dēļ, kas bija redzami jau iztālēm, šo restorānu sauca par "Zelta jumtu".

Dažām istabām nebija slīpēto stikla durvju, bet šīs istabas izdeva tikai retos gadījumos. Vienā no tām nelaida nevienu pašu viesi, lai tas būtu, cik godīgs būdams. Tas bija pēdējais— sestais numurs to durvju tuvumā, kuras pa veselu šauru un līkloču eju labirintu izveda virtuvē un no tās vecajā Ridstrītas ēkā. Šī ēka bija palikusi gandrīz tāda pati kā Je Linga grūtajos laikos. Uz šejieni nāca vīrieši un sievietes, lai nobaudītu ķīniešu ēdienus, ko tiem pasniedza klusi viesmīļi no Hankovas, Je Linga dzimtenes.

Vecā restorāna apmeklētāji apskauda Je Linga aizvien pieaugošo bagātību. Labi ģērbtajiem viesiem pa lielākai daļai nebija ne jausmas par sabiedriskā ziņā zemākstāvošo kaimiņu klātbūtni, kuri ieturēja savu maltīti restorāna otrā daļā.

Je Lings apmeklēja sava īpašuma smalko galu tikai reizi gadā, ķīniešu Jaungadā. Tad caur telpām aiztipināja dīvains mazs vīriņš ketavejā, baltā vestē un mirdzoši baltā un šaurā tauriņa kaklasaitē un klanīdamies apsveica savus viesus.

Visu pārējo laiku viņš sēdēja ērtā, mazā salonā starp "Kaucošo tuksnesi" un galveno ielu. Šīs istabas sienas bija nokārtas ar raibām bildēm. Šeit viņš sēdēja savā melnzīda tērpā un smēķēja garu pīpi. Katru vakaru pusastoņos viņš piegāja pie kādām durvīm, kas veda uz ielu un savienoja abus restorānus, un gaidīja, roku uz durvju roktura uzlicis. Dažreiz pirmā ieradās jaunā dāma, dažreiz vecais kungs. Viņi, parasti ne vārda nerunādami, devās augšā, sestajā numurā. Kad viņi bija atnākuši, Je Lings atgriezās savā istabā, lai smēķētu pīpi un rakstītu garas un skaistas vēstules savam dēlam uz Hankovu, jo Je Linga dēls bija gudrs un ievērojams vīrs, dzejnieks un zinātnieks.

Je Lings nekad neskatījās, kad abi viesi aiziet. Viņi paši atrada durvis, un tūlīt pēc astoņiem istaba bija atkal tukša. Neviens viesmīlis tos neapkalpoja, jo ēdieni bija jau salikti uz galda, un sesto numuru no ziņkārīgo acīm slēpa priekškars.

Katra mēneša pirmajā dienā Je Lings devās augšistabā un dziļi palocījās vientuļajam viesim. Šajās reizēs vecais kungs vienmēr bija viens, un Je Lings ar lielu, lakotu kastīti rokā un biezu grāmatu padusē iegāja numurā, nolika atnesto uz blakusgaldiņa un godbijīgi palocījās.

"Sēdieties," Džese Tresmirs teica. "Nu?"

"Pelņa šomēnes ir samazinājusies, ekselence," Je Lings teica, bet viņa balsī neieskanējās nekas, kas liecinātu par atvainošanos. "Laiks bija loti jauks, un daudzi no mūsu viesiem izbraukuši ārpus pilsētas."

Viņš atvēra kastīti un izņēma četras naudaszīmju paciņas. Trīs viņš nolika pa labi un vienu pa kreisi. Vecais kungs paņēma trīs tuvākās paciņas.

"Policija vakar bija šeit un gribēja, lai tai parāda visas telpas," Je Lings neizteiksmīgi turpināja. "Vēlējās redzēt pagrabus, jo viņi domā, ka ķīnieši savos pagrabos ierīko opija smēķētavas."

"Hm!" Tresmirs noteica, spēlēdamies ar naudaszīmēm. "Tas ir labi, Je Ling".

"Vai atceraties kādu cilvēku, vārdā Ji, kas Gangā strādāja pie manis?"

Je Lings apstiprinoši pamāja ar galvu.

"Viņš atbrauks uz šejieni," Tresmirs turpināja un košļāja zobu bakstāmo. Viņš bija sešdesmit līdz septiņdesmit gadus vecs vīrs ar bargu sejas izteiksmi. Nonēsātais uzvalks slikti piegulēja tā kalsnajam stāvam, vecmodīgās apkaklītes stūri bija izspūruši, un šaurā, melnā kaklasaite jau sen bija nolietota un nevarīgi nokarājās. Viņa acīm bija zila granīta krāsa, seja grumbaina kā ķirzakas āda.

"Jā, viņš atbrauks uz šejieni. Viņš iegriezīsies arī šai namā, tiklīdz būs iepazinies ar pilsētu. Un tas būs ātri, jo Velingtons Brauns ir piedzīvojis ceļotājs! Je Ling, šis cilvēks man nav vajadzīgs. Es būtu laimīgs, ja viņš gulētu "Nakts terašu" kapsētā."

Je Lings atkal pakratīja galvu.

"Šeit nevar nogalināt," viņš teica. "Ekselence zina, ka manas rokas ir tīras…"

"Vai jūs esat traks?" otrs tam uzkliedza. "Vai tad es kādu esmu nogalinājis vai pavēlējis nogalināt? Pat pie Heilundzjanas — Melnā pūķa upes, kuru citi sauc par Amūru un kur dzīvība tik lēta, es esmu spīdzinājis tikai vienu cilvēku, jo viņš nozaga manu zeltu. Nē, šis dzērājs vienkārši jāapklusina. Viņš meklē patīkamo sapņu pīpi. Jums nav smēķējamās istabas, un to es nekad arī nepieļautu. Bet jums ir zināmas šādas vietas…"

"Simtiem un tūkstošiem," Je Lings priecīgi atsaucās.

Viņš pavadīja savu pavēlnieku līdz durvīm un, kad tās bija aizvērušās, ātri atgriezās atpakaļ savā istabā un pasauca kādu tautieti.

"Seko vecajam vīram un pielūko, lai viņam nenotiek kas ļauns," viņš teica.

Pēc viņa noraizējušās balss spriežot, varēja likties, ka Je Lingām tikai nupat ienākusi prātā doma, ka Tresmira drošība jāsargā, taču ar vieniem un tiem pašiem vārdiem šī pavēle tika dota jau sešus gadus katru vakaru, tiklīdz Je Linga ausis bija padzirdējušas ārdurvju aizkrišanu.

Viņš pats Tresmiram nekad nesekoja, jo viņam bija citi pienākumi, kas parasti sākās vienpadsmitos un nodarbināja to līdz pat agrajām rīta stundām.

2

Tresmirs gāja mierīgiem, nosvērtiem soliem, izvēloties ielas, kurās bija vairāk cilvēku. Tieši divdesmit piecas minūtes pēc astoņiem viņš iegriezās Pita avēnijā, kur atradās viņa nams. Kāds cilvēks, kas veselu pusstundu bija staigājis šurpu turpu pa ielu, ieraudzīja viņu un pārgāja ielas otrā pusē.

"Piedodiet, mister Tresmir."

Uzrunātais sarauca pieri un paskatījās uz traucētāju. Svešinieks bija jauns, galvas tiesu garāks par viņu, un tam bija loti droša uzstāšanās.

"Jūs mani neatceraties? Es esmu Holends. Man pirms gada bija neliela saruna ar jums sakarā ar nepatikšanām, kādas jums radās ar pilsētas iestādēm."

Tresmira seja noskaidrojās.

"Reportieris? Jā, es atceros. Jūsu avīzē bija kāds pavisam nepareizs raksts. Jā gan, mans kungs, pavisam nepareizs. Jūs mani nepareizi citējāt un likāt saprast, ka man būtu respekts pret pilsētas noteikumiem. Tie ir meli. Man nav respekta ne pret pilsētas varasvīriem, ne pret advokātiem, tie visi ir zagli un kukuļņēmēji!"

Viņš piesita ar lietussargu, it kā vēlreiz uzsvērdams savus vārdus.

"Nu, par to es nemaz nebrīnītos," jaunais cilvēks, jautri smaidīdams, atteica, "un, ja es jums liku pateikt dažus vārdus, tad tas bija tādēļ, lai ieintriģētu lasītājus. Bet es to biju pavisam piemirsis. Katra intervētāja pienākums ir padarīt savu objektu, cik vien iespējams, pievilcīgāku."

"Nu, ko jūs gribat?"

"Mūsu Pekinas korespondents atsūtījis dumpinieku ģenerāla Ving Gu vai Ging Vu uzsaukumu ķīniešu valodā."

Tebs Holends izņēma no kabatas ar dīvainām zīmēm aprakstītu dzeltena papīra loksni.

"Mēs nevarējām sameklēt nevienu no mūsu tulkotājiem, un, tā kā jūs esat autoritāte šai valodā, tad mūsu redaktors domāja, ka jūs varbūt būtu tik laipns un palīdzētu mums."

"Ving Gu Dži caur Debesu žēlastību zemojas savu senču priekšā un runā uz savas karaļvalsts pavalstniekiem…" Tresmirs iesāka.

Tebs piezīmju grāmatiņā ātri pierakstīja visu, ko vecais vīrs pārtulkoja.

"Pateicos jums, ser," viņš teica, kad tulkojums bija pabeigts.

Tresmira sejā parādījās apmierināts smīns, kas liecināja, ka viņš ir lepns par savām spējām.

"Jūs lieliski pārvaldāt šo valodu," Tebs pieklājīgi noteica.

"Es tur esmu dzimis," Džese Tresmirs apmierināti atteica, "esmu dzimis pie Heilundzjanas un jau pirms sestā dzīvības gada pratu visas trīs izloksnes. Vai tas ir viss, mister?"

"Tas ir viss, un liels paldies," Tebs nopietni teica un pacēla cepuri.

Viņš nolūkojās pakal aizejošajam vīram. Tātad tas bija Reksa Lendera skopais tēvocis? Viņš neizskatījās kā miljonārs, un tomēr, labi padomājot, Tebs nāca pie slēdziena, ka miljonāri reti kad izrāda savu bagātību.

Viņš jau redakcijā bija nodevis Ving Gu uzsaukuma tekstu, kad viņam iešāvās prātā kāda nesen dzirdēta jauna ziņa.

"Man loti žēl, Teb," nakts redaktors bija teicis, "bet mūsu teātra reportieris saslimis ar gripu. Vai jūs neapciemosiet šo dāmu?"

Urzula Ardzerna jau bija pārģērbusies, lai atstātu teātri. Viņa vēl turēja rokā piespraudi, ko gribēja noglabāt dārglietu kastītē. Tas bija sirdsveida rubīns.

"Man loti žēl, mis Ardzerna, ka man jātraucē jūs tik vēlu naktī," Tebs atvainojās, "un, ja jūs uz mani dusmojaties, tad varu vienīgi jums piekrist. Bet, ja tas tā nav, tad es būšu loti pateicīgs par mazu drusciņu līdzjūtības. Mēs šodien no vairākām vietām esam saņēmuši ziņu, ka jūs gatavojaties precēties."

"Un jūs atnācāt, lai man to pastāstītu! Tas ir jauki!" viņa zobojās. "Nē, es nedomāju precēties. Es vispār neprecēšos, bet tas jums avīzē nav jāraksta, jo Jaudis vēl sāks domāt, ka gribu izlikties ekscentriska. Un kurš tad šis mans laimīgais līgavainis īsti ir?"

"Tieši to jau es ari atnācu jums pavaicāt," Tebs smaidīja.

"Esmu vīlusies." Viņas lūpas noraustījās. "Bet es neprecēšos. Nesakiet, ka esmu salaulājusies ar savu mākslu, jo tā nav tiesa. Es nevienu nepazīstu, ko gribētu precēt, un, ja arī pazītu, tad tomēr to nedarītu. Vai tas ir viss?"

"Tas ir apmēram viss, mis Ardzerna," Tebs teica. "Man tiešām loti žēl, ka es jūs iztraucēju. Es gan to saku visiem, kurus traucēju, bet šoreiz es patiesi tā ari domāju."

"No kā jūs šo ziņu dzirdējāt?" viņa pieceldamās jautāja.

Tebs nevilšus sarauca pieri.

"No kāda sava drauga," viņš teica. "Tā ir pirmā ziņa, kādu viņš man jebkad sniedzis, un pie tam vēl tā ir nepareiza. Ar labu nakti, mis Ardzerna." Viņš satvēra aktrises roku, un jaunā sieviete sarāvās.

"Jūs esat loti stiprs," viņa teica, berzēdama saspiesto roku. "Jūs, kā rādās, ne visai labi protat apieties ar mums, trauslām sievietēm."

Tebs nosarka, parasti viņš nekad nemēdza samulst un vēl mazāk — izrādīt savu samulsumu.

Uz tualetes galdiņa stāvēja maza, brūna dārglietu kastīte, un, to ieraudzījis, viņš kaut ko atcerējās.

"Ja vēlaties, lai "Megafonā" parādītos kāds ziņojums," viņš ar mokām dabūja vārdus pār lūpām, "ka jums ir visskaistākās dārglietas…"

"Nē, nedomāju, ka manas rotaslietas un to vērtība varētu kādu īpaši interesēt. Tēlojamā loma prasa, lai es valkātu loti daudz dārglietu, bet es vēlētos pavisam iztikt bez tām. Ar labu nakti! Esmu priecīga, ka šis nepamatotās tenkas esmu noskaidrojusi."

"Man žēl līgavaiņa," Tebs galanti noteica.

Pēc dažām minūtēm aktrise pa skatuves durvīm iznāca uz ielas, kur stāvēja mazs, glīts auto. Viņa izgāja cauri laužu pulciņam, kas bija nostājies, lai redzētu to iznākam, iekāpa auto, nolika rotaslietu kastīti pie kājām un iedarbināja motoru.

Arī Tebs redzēja aizbraucošo auto. Viņam pašam bija jāsmejas par savu rīcību. Ja kāds tam būtu teicis, ka viņš kādreiz stāvēs pie teātra izejas, lai pamestu skatu uz iemīļotu aktrisi, viņš tam būtu sarunājis rupjības. Un tomēr viņš tur stāvēja, savu vājību apzinādamies un iespiedies vistumšākajā stūrītī.

"Jā, jā," Tebs nopūtās, "mūžu dzīvo, mūžu mācies."

Viņš tikai uz brīdi aizkavējās ceļā, lai telefoniski paziņotu par savu sarunu redakcijai, un tad turpināja ceļu uz mājām.

Kad viņš iegāja istabā, to sagaidīja kāds apmēram divus gadus par viņu jaunāks vīrietis.

"Nu?" tas ziņkārīgi jautāja.

Tebs piegāja pie lielas tabakas kārbas, piebāza savu pīpi un tikai tad sāka runāt.

"Reks, tu esi nepatiesu ziņu izplatītājs un sēj bailes un izmisumu skatuves fanos, kas bariem vien stāv pie dienesta ieejas durvīm, — šajā sabiedrībā arī es šovakar esmu iestājies. Un par to visu man jāpateicas tev."

"Tātad viņa neprecas," Rckss Lenders nopūtās.

Agrāk Tebs būtu zobojies par Reksa interesi pret šo dāmu, bet šodien viņš nezin kādēļ pret šo jautājumu izturējās ar lielāku nopietnību.

"Viņa ir ļoti jauka," Tebs teica, "bet es nejutos visai veikli, jo aktrišu intervēšana nav mans ampluā. No kā šī vēstule?" Viņš palūkojās uz aploksni, kas atradās uz kamīna malas.

"No tēvoča Džeses," otrs atteica, nepaceldams skatu no grāmatas. "Es viņam lūdzu, vai viņš man nevarētu aizdot vienu piecdesmitnieku."

Tebs paņēma aploksni un izvilka biezu papīra loksni, aprakstītu ar nemākulīgu, bērnišķīgu rokrakstu. Viņš lasīja:

"Mīļais Reks! Ar Tavu ceturkšņa kabatas naudu Tev jāpietiek līdz divdesmit pirmajam. Tādēļ man žēl, ka nevaru Tavu lūgumu izpildīt. Tev jādzīvo taupīgāk un jādomā par to, ka tad, kad mantosi manu naudu, Tu būsi pateicīgs par tiem piedzīvojumiem, ko Tev devusi taupīga dzīve. Tu arī varēsi mācīties kādreiz mantojamo bagātību izlietot ar saprātu un apdomu."

"Viņš ir vecs, nožēlojams skopulis." Tebs nosvieda vēstuli atpakaļ uz kamīna. "Kāds man teica, ka mantojums esot veselu miljonu vērts, — kur viņš to nopelnījis?"

"Domāju, ka Ķīnā. Viņš tur ir dzimis un iesācis kā sīktirgotājs zelta laukos pie Melnā pūķa upes. Tur viņš nopircis zemi, kur vēlāk atradis zeltu. Nezinu," Rekss teica, zodu berzēdams, "vai man būtu kāds iemesls žēloties. Viņam jau var būt arī taisnība dažā lietā, jo viņš vienmēr man ir bijis loti labs draugs. Un tomēr," Rekss ātri piebilda, "es viņam loti daudz esmu parādā. Ļoti iespējams, ka, ja es nebūtu tik slinks un nepirktu tik dārgas lietas, tad man naudas pietiktu."

Tebs klusēdams sūca savu pīpi. Pēc brīža viņš iebilda:

"Par veco Džesi Tresmiru klīst visdažādākās baumas. Kāds man nesen teica, ka viņš esot pazīstams kā liels skopulis. Naudu viņš glabājot mājās, un tie nu gan man liekas romantiski meli."

"Viņam bankās nav nekādu noguldījumu," otrs apstiprināja, "un es nejauši uzzināju, ka viņš diezgan lielu naudas summu glabā Meifīldā. Nams ir uzbūvēts kā cietums, un pagrabā ir tērauda velves, kādas nekur citur nav atrodamas."

"Viņš laikam ne visai ciena sabiedrību," Tebs iebilda.

"Nevar teikt, ka viņš būtu sevišķi sabiedrisks. Katru mēnesi viņam ir jauna ķēkša. Pirms dažām dienām es satiku viņa sulaini Valteru, un tas man teica, ka pēdējā esot vislabākā, kāda tiem jebkad bijusi."

Sekoja ilgāks klusums. Tad Tebs piecēlās un, izkratīdams pelnus no pīpes, norūca:

"Viņa tiešām ir skaista."

Rekss paskatījās uz viņu ar aizdomīgu skatu, jo loti labi zināja, ka Tebs nerunāja par viņa tēvoča saimnieci.

3

Katru dienu septiņos Valters savam kungam palīdzēja uzvilkt mēteli, un misters Tresmirs gāja vai nu pastaigāties, vai kārtot kādas veikala lietas. Bet, pirms viņš atstāja namu, tika izdarīta viena un tā pati ceremonija — durvis tika aizslēgtas, sulainis iespundēts tā istabā, un Tresmirs pazuda pa durvīm, kas veda no darbistabas pagrabā. Valters jau neskaitāmas reizes bija noskatījies pa kādu augšstāva logu viņa aiziešanā: vienā rokā tas nesa atvērtu lietussargu, otrā melnu somu. Tieši deviņos viņš atkal bija mājās, un Valters viņam atnesa tasi melnas kafijas. Ap pulksten desmitiem sulainis aizgāja savās istabās, kuras no galvenās ēkas šķīra smagas durvis. Tās Tresmirs aizvien turēja aizslēgtas.

Savās pirmajās darbadienās šajā mājā Valters bija iebildis pret to.

"Ja nu izceļas ugunsgrēks, ser?"

"Tad jūs taču varat izlīst pa savas vannasistabas logu un nokāpt lejā uz virtuvi, un, ja jūs no turienes nespējat nolēkt, nu, tad jūs esat pelnījis, ka sadegat," vecais norūca. "Ja jums šī vieta nepatīk, varat iet. Tādi ir noteikumi manās mājās, un tie netiks grozīti."

Tā Valters katru nakti devās savās istabās, un Tresmirs rītakurpēs nošlūca viņam nopakaļ. Durvis aizcirtās, un Valters bija ieslēgts.

Tikai pēc tam kad vecais vīrs kādu nakti saslima un nespēja sasniegt durvis, atslēga tika iekārta stikla kastē, kas līdzinājās tām, kurās parasti ievieto ugunsgrēka signalizācijas ierīces. Kunga slimības vai citā tādā gadījumā Valters varēja dabūt atslēgu un ieiet pie tā, ja ieskanētos virs gultas piekārtais zvans. Bet tā vēl nekad nebija noticis.

Vakariņas Tresmirs arvien ēda ārpus mājas, un katru rītu sulainis atrada durvis atslēgtas. Valters nevarēja izdibināt, kad vecais Džese pārnāk mājās, bet viņš bija pārliecināts, ka kungs atslēdz durvis katru ritu, pirms dodas gulēt.

Valters nedrīkstēja nekad vakaros iziet. Divreiz nedēlā viņam bija četras stundas atvaļinājums, bet jau desmitos atkal noteikti vajadzēja būt mājās.

"Un, ja jūs nokavējaties kaut vienu minūti, tad labāk nemaz neatgriezieties," Džese Tresmirs bija teicis.

Valteram bija savi iemesli, kuri viņu kārdināja uzzināt, kas atrodas nama pagrabā. Viņš bija sastapis kādu cilvēku, kas strādāja pie šā nama būves. No tā viņš uzzināja, ka lejā atrodas istaba, kuras izbūvei bija lietoti vienīgi visizturīgākie materiāli. Un, lai gan viņš ar vislielāko uzmanību bija meklējis atslēgas, tomēr viņam nekad nebija izdevies tās atrast. Tresmiram acīmredzot bija viena atslēga, tā saucamā galvenā atslēga, ko viņš naktī uzkāra kaklā un dienā nēsāja zem apģērba. Valtera meklēšana bija veltīga, līdz tas kādu rītu atrada savu kungu guļam bezsamaņā. Tuvumā atradās gabals ziepju, un Valters bija veikls cilvēks…

Tresmirs pacēla skatu no šķīvja un ar savām pelēkzilajām acīm ieurbās sulainī.

"Vai kāds šorīt bija atnācis?"

"Nē, ser."

"Vai ir pienākušas kādas vēstules?"

"Tikai dažas. Tās atrodas uz jūsu rakstāmgalda, ser."

"Vai nosūtījāt avīzei ziņu, ka atstāju pilsētu uz divām vai trim dienām?" viņš jautāja.

"Jā gan, ser."

Džese Tresmirs atkal norūca.

"Ieradīsies kāds cilvēks no Ķīnas, es nevēlos to redzēt," viņš paskaidroja. "Ja viņš nāk, nelaidiet to iekšā. Ja viņš ko jautā, neatbildiet. Jūs neko nezināt — neko. Viņš ir blandonis, dzērājs, opija smēķētājs. Viņam bija izdevība, ko viņš neizmantoja, tagad lai kož pirkstos. Pie velna! Viņš būtu varējis kļūt bagāts, bet pārdeva savas akcijas. Dzērājs!"

Pēkšņi viņš pacēla acis un skarbi iejautājās: "Kāda velna pēc jūs klausāties?"

"Es nožēloju, ser, es domāju…"

"Ejiet prom!"

Vecais Džese Tresmirs nosēdēja veselu stundu, košļādams zobu bakstāmo. Tad viņš piecēlās, piegāja pie senlaicīgā skapja un atvēra tā stikla durvis.

Viņš uzlika uz galda lēzenu balta porcelāna trauku, kas līdz pusei bija pilns ar Indijas tinti. Viņš izņēma no skapja ari biezu, loti lielu un īpatnēji izstrādāta papīra bloknotu. No izgreznotas dzelzs kastītes viņš izņēma garu otiņu un apsēdies iemērca tās smailo galu tintē.

Pagāja vēl labs brīdis mierīgi sēžot, un tad viņš sāka rakstīt lapas labās puses augšējā stūri, turpinādams tālāk gar malu uz leju. Groteskas un sarežģītas rakstu zīmes parādījās cita pēc citas neparastā ātrumā. Tā viņš pierakstīja visu lapaspusi, izņemot dažas vietas priekšpēdējā un pēdējā rindā.

Pēc tam viņš nolika otiņu un uzspieda savu zīmogu.

Kad papīrs bija nožuvis, Tresmirs to salocīja pavisam mazu un piegāja pie tukšā kamīna. Arā uz kāpnēm stāvēja ļoti ieinteresētais Valters, kas bija gatavs vai kaklu izmežģīt, lai tikai redzētu, kas notiek. No savas vietas pa logu virs durvīm viņš varēja pārredzēt gandrīz trešdaļu istabas. Bet tagad Džese vairs nebija redzams, un, lai gan sulainis bija jau bīstami pastiepies uz priekšu, viņš tomēr nevarēja ieraudzīt, kas notiek. Viņš tikai redzēja, ka vecais vīrs atkal atgriezās savā vietā, bet papīra tam rokās vairs nebija.

Džese nospieda zvana pogu, un Valters tūlīt ienāca istabā.

"Atcerieties," viņš aizsmakušā balsī teica, "manis nav mājās — ne priekš viena!"

"Jā, ser," Valters mazliet nepacietīgi atteica.

Pēcpusdienā Tresmirs jau bija izgājis, kad ieradās viesis.

Kad atskanēja zvans, Valters tikai pēc laba laiciņa aizgāja ielaist, jo savā istabā tas nodarbojās ar kaut ko tādu, ko citi nedrīkstēja zināt. Nogājis lejā, viņš pie durvīm uz platajām kāpnēm ieraudzīja kādu svešinieku. Tam bija brūna seja un vecs, slikti piegulošs uzvalks. Viņa krekls bija netīrs, kurpes salāpītas, bet viņa izturēšanās bija loti pašapzinīga.

"Nu, nu, mans mīļais," viņš nepacietīgi iesaucās, "kādēļ jūs man liekat tik ilgi gaidīt pie mana vecā drauga Džeses durvīm?"

"Mistera Tresmira nav mājās," Valters teica. "Es viņam pateikšu, ka jūs bijāt atnācis. Kāds ir jūsu vārds, ser?"

"Velingtons Brauns, lāga zēn, Velingtons Brauns no Či Fi. Es iešu iekšā un uzgaidīšu."

Bet Valters tam aizstājās ceļā.

"Misters Tresmirs man cieši noteicis viņa prombūtnē nevienu nelaist iekšā."

Dusmas krāsoja Brauna seju vēl sārtāku.

"Viņš pavēlēja, lai mani nelaiž iekšā," viņš izgrūda, "mani — Velingtonu Braunu, kas viņam palīdzēja tikt pie bagātības!? Šis vecais, liekulīgais zaglis! Viņš zināja, ka es nākšu!"

"Vai jūs esat no Ķīnas?" Valters jautāja.

"Es jau reiz jums teicu, ka esmu no Či Fi, jūs — sasodītais zābaktīritāj. Ja jūs nekad nepsat skolā gājis — un tā liekas —, tad es jums paskaidrošu, ka šī vieta atrodas Ķīnā."

"Man gluži vienalga, vai tā atrodas Ķīnā vai uz Mēness," stūrgalvīgais Valters atteica. "Mister Braun, es jūs nevaru ielaist! Tresmirs ir aizbraucis un atgriezīsies tikai pēc četrpadsmit dienām."

"Tā?… Jūs mani nelaidīsiet iekšā?"

Cīņa vilkās tikai īsu laiciņu, un Valters atsvieda svešo pret portāla mūri, un viņš, piedzēries būdams, nokristu, ja Valters to nebūtu saķēris.

Svešinieks dusmās elsoja.

"Par tādu apvainojumu esmu nonāvējis cilvēkus, esmu nonāvējis tos kā suņus! Es jūs atcerēšos."

"Es jums neko ļaunu negribu darit," Valters atvainojās.

Svešinieks augstprātīgi pamāja ar roku.

"Šo rēķinu es nolīdzināšu ar jūsu kungu — ievērojiet to, jūs, kāju pamesls! Viņš man par to samaksās!"

Ar piedzēruša cilvēka smieklīgo cienību viņš līgodamies izgāja caur mazo dārziņu, kas šķīra namu no ielas. Valters palika stāvam kā neatminēta noslēpuma priekšā.

4

Tās pašas dienas vakarā pulksten deviņos Teba dzīvoklī atskanēja ilgs un skaļš zvans.

"Pie velna, kas tur zvana?" viņš norūca.

Viņš bija uzvilcis žaketi un rakstīja, cik vien ātri spēja.

Pēkšņi Lenders iznāca no savas guļamistabas.

"Laikam tavas redakcijas izsūtāmais zēns."

Tebs purināja galvu.

"Redakcija tikai vienpadsmitos sūtīs pēc raksta. Ej apskaties, kas tur ir."

Arī Tebs izgāja laukā. Uz kāpnēm stāvēja bārdains cilvēks, kas grīļojās un runāja skalā balsī.

"Kas noticis?" Tebs jautāja.

"Loti daudz kas," svešais žagodamies atteica, "loti daudz— jā. Kalpotājs vis nedrīkst nesodīts aizskart citu cilvēku— kungu…"

"Laid nu iekšā to nabaga izmirkušo zelli," Tebs teica, un Velingtons Brauns līgodamies iezēģelēja dzīvojamā istabā. Viņš bija galīgi piedzēries.

"Kurš no jums ir Rekss Lenders?"

"Tas ir mans vārds," Rekss izbrīnījies teica.

"Es esmu Velingtons Brauns no Ķīnas. Rantjē, kas atkarīgs no kāda veca nelieša žēlastības. Rantjē! No man nozagtās naudas viņš man atmet tikai niecīgus grašus. Es jums varētu kaut ko pastāstīt par veco Tresmiru."

"Par Tresmiru, manu tēvoci?" jauneklis izbrīnījies jautāja.

"Jā, jā, es varu pastāstīt. Es biju viņa grāmatvedis ūn sekretārs, es visu zinu. Es jums pastāstīšu par viņu."

"Aiztaupiet sev tās pūles," Rekss vēsi noteica. "Kādēļ jūs atnācāt?"

"Tādēļ, ka jūs esat viņa māsasdēls! Viņš mani ir apzadzis!" Brauns raudulīgā balsī teica. "Viņš izņēmis maizi no nevainīga bērna mutes… Tāds nelietis viņš ir! Izņēma maizi no bārenītes mutes un aplaupīja mani. Viņš man atņēma dalības tiesības Mandžūrijas sindikātā un paspēra mani ar kāju, un teica: "Ej un dzer, kamēr nosprāgsti," — tie ir viņa vārdi."

"Un jūs to darījāt?" Tebs viltīgi jautāja.

Svešinieks greizi palūkojās uz viņu.

"Kas tas tāds?" viņš jautāja.

"Mans draugs," Rekss teica, "un jūs esat viņa dzīvoklī. Ja esat atnācis vienīgi tādēļ, lai nolamātu manu tēvoci, tad taisieties, ka pazūdat!"

Velingtons Brauns ar netīru pirkstu bakstīja jaunekļa krūtis.

"Jūsu tēvocis ir blēdis! Saprotiet? Parasts blēdis."

"Aizrakstiet par to labāk viņam," Tebs jautri atteica. "Es pašreiz esmu nodarbināts ar divu jardu gara manuskripta sacerēšanu, un jūs traucējat man domāt."

"Rakstīt," Brauns sajūsmināts ierēcās, "traucēju viņam rakstīt! Lieliski — labakais, ko es jebkad esmu dzirdējis. Ha, ha!"

"Ārā!"

Lenders ar troksni atvēra durvis, un viņa apmeklētājs izbolīja acis.

"Kāds tēvocis, tāds māsasdēls," viņš teica, "kāds māsasdēls, tāds kalps… Es iešu. Es iešu. Tikai pateikšu jums vēl…"

Durvis aizcirtās viņa deguna priekšā.

Rekss skali nopūtās, noslaucīdams pieri. "Atvērsim logu un ielaidīsim svaigu gaisu."

"Kas tas tāds bija?"

"It kā es to .zinātu/' Rekss teica. "Attiecībā uz tēvoča bijušajiem draugiem man nav nekādu ilūziju. Ja es pareizi saprotu, tad viņš no vecā dabūjis renti, un laikam šajā apvainojumā būs ari sava dala patiesības, ja viņš saka, ka ticis aplaupīts. Nevar taču ticēt, ka tēvocis izdāvātu naudu vienīgi labdarības jūtu dēļ. Parīt es aiziešu pie viņa un aprunāšos par to."

"Tu nekur neiesi," Tebs teica. "Vai tad tu nekad nelasi "Sabiedrības Ziņas"? Tavs tēvocis rit aizceļo."

Rekss smaidīja.

"Tas ir viņa vecais triks, kad viņš nevēlas, lai kāds traucē! Šoreiz tas būs bijis Velingtons, kas viņam licis savu vārdu ievietot "Sabiedrības Ziņās"!"

Tieši vienpadsmitos Tebs bija nobeidzis pēdējo lapaspusi, un tūlīt arī ieradās redakcijas zēns. Tad viņš piebāza savu pīpi un ērti atlaidās atzveltnes krēslā.

"Tagad esmu brīvs cilvēks līdz pirmdienas pēcpusdienai."

Šai mirklī priekšnamā iezvanījās telefons.

Tebs steidzīgi pateica dažus vārdus un atgriezās atpakaļ istabā. Viņš bija ļoti uztraukts.

Kāds polis, kas bija iejaukts apdrošināšanas sabiedrības krāpšanā, bija arestēts un atkal izbēdzis. Tagad tas bija aizbarikadējies kādā namā un atkāvās no policijas ar karstu ūdeni un cirvi.

"Džeks ir varen sajūsmināts," Tebs nicinoši izteicās par nakts redaktoru. "Viņš domā, ka tā ir īsta drāma. Es viņam ieteicu aizsūtīt uz turieni teātra kritiķi. Man taču vakar vajadzēja izpildīt tā vietu!"

"Vai tu iesi?" Rekss ieinteresēts jautāja.

"Nu protams, tu biezgalvi!" otrs norūca un uzsāka cīņu ar noņemto apkaklīti.

"Es domāju, ka šādus notikumus izgudro redakcijas," jaunais arhitekts teica. "Es personīgi neticu tam, kas rakstīts avīzēs…"

Bet Tebs jau bija laukā pa durvīm.

Gandrīz visu nakti viņš stāvēja kopā ar daudziem policistiem drošā attālumā no ielenktā nama, kurā ārprātīgais aizsargājās ar kādu šaujamieroci. Tebs bija klāt arī pie namdurvju uzlaušanas un palika tur visu laiku, līdz trakais tika aizturēts.

Divos no rīta viņš kopā ar kriminālkomisāru Karveru, kas nodarbojās ar šo lietu, atgriezās policijas birojā un drusku iekoda. Ielās jau bija manāma rīta blāzma, kad Tebs devās ceļā uz mājām.

Ejot pa Parka ielu, viņš izdzirda mašīnas rūkoņu, un tam garām pašāvās auto. Apmēram simt jardu attālumā pēkšņi atskanēja plīstošas riepas troksnis. Viņš redzēja, ka auto padodas sānis un apstājas. Kāda sieviete izkāpa, lai apskatītos, kas noticis. Viņa laikam bija viena, jo Tebs redzēja, ka tā izņēma no rīku kastes domkratu. Viņš paātrināja solus un piegāja pie viņas. Vienīgā būtne, kas rēgojās tuvumā, bija kāds riteņbraucējs, kas mazliet tālāk rīkojās ap savu velosipēdu.

"Vai varu jums palīdzēt?" Tebs jautāja.

Sieviete satrūkās un atskatījās.

"Mis Ardzerna!" viņš izbrīnījies iesaucās.

Viņa mazliet apjuka, bet tad smaidīdama teica: "Tas jau misters Tebs! Lūdzu, atvainojiet manu familiaritāti, bet es nevaru atcerēties jūsu uzvārdu."

"Nemaz nemēģiniet to," viņš teica, izņemdams domkratu no viņas rokām, "bet, ja jūs vēlaties būt oficiāla, mans uzvārds ir Holends."

Viņš vairāk neko nerunāja un klusēdams pacēla auto. Kad bojātā riepa bija noņemta, viņa teica: "Es tik vēlu atrodos uz ielas, jo nāku no viesībām."

Bija gaišs diezgan, lai redzētu, ka viņa bija ģērbusies loti vienkārši un kājās tai bija vienkāršas, stingras ielas kurpes. Viņam pat likās, ka viņas apģērbs izskatās mazliet nabadzīgs. Automobilī uz sēdekļa viņai blakus atradās četrstūraina, melna rokassoma — mazāka, bet augstāka nekā ceļasoma. Varbūt viņa bija pārmainījusi drēbes, bet, neraugoties uz lielo virtuozitāti ģērbu mainīšanā, aktrises taču nemaina drēbes atceļā no viesībām uz mājām.

"Es arī biju kādās viesībās," viņš teica, noņemdams riteni un aizripinādams uz priekšu, "viesībās ar pārsteigumiem un uguņošanu."

"Vai dejojāt arī?"

Tebs klusi pie sevis pasmaidīja.

"Es tikai vienreiz dejoju," viņš teica. "Es ieraudzīju, ka tas trakais mērķēja ar šaujamieroci, un aiz prieka sāku lēkāt. O, jā."

Viņš dzirdēja viņas atro elpu.

"Tātad tas bija šis polis. Mēs dzirdējām šāvienus, un, pirms es atnācu uz teātri, es uzzināju, ka viņš iebēdzis savā namā."

Pa to laiku ritenis bija apmainīts, darbarīki atlikti atpakaļ kastē, bojātais ritenis piesprādzēts pie automobiļa.

"Tagad viss ir kārtībā," Tebs teica, atkāpdamies atpakaļ.

"Bet lūdzu," viņš atvairījās, kad viņa gribēja tam pateikties, "tas taču nebija nekas sevišķs."

Viņa nepiedāvāja aizvest Tebu mājās. Viņš bija cerējis, ka viņa to darīs. Vispār viņas aizbraukšana notika tik ātri, ka viņš atjēdzās tikai tad, kad auto jau bija izzudis no redzesloka.

Bet kas un vēl tik agrā rīta stundā gan viņai bija meklējams uz ielas? Viņš brīnījās par to. Viņa teica, ka esot bijusi viesībās, un tomēr viņš itin labi zināja, ka tādā apģērbā viesībās neiet.

Rekss vēl bija nomodā, kad viņš atgriezās. Lai gan viņi vēl runāja par šīs nakts notikumiem, taču Tebs dīvainā kārtā ne ar vārdu nepieminēja savu sastapšanos ar Urzulu Ardzernu.

5

"Urzula Ardzerna!" Tebs atmodās ar šo vārdu uz lupām. Pulkstenis rādīja vienpadsmito stundu.

"Tēvoča draugs atkal bija šeit, vai tu viņu redzēji?" Rekss jautāja, aizturēdams Tebu, kad tas pašlaik bija ceļā uz vannasistabu.

"Kādēļ viņš atgriezās?" Rekss Lenders pakratīja galvu.

"Dievs viņu zina! Liekas, ka viņš meklē kādu, kas tēvoci labi pazīst un ir ar mieru noklausīties, kā viņš to lamā. Es pierunāju viņu līdz nākamās nedēļas beigām atstāt pilsētu. Un tomēr man jāsaka, ka šā nelieša draudi atstājuši iespaidu uz mani. Viņš teica, ka nogalināšot tēvoci, ja tas atkal visu nevērsīšot par labu."

Tebs nicīgi nospļāvās un turpināja savu ceļu uz vannasistabu.

Pēc brokastīm viņi abi izgāja. Tebam bija jāiegriežas birojā, un vēlāk viņš gribēja satikties ar Karveru restorānā un izrunāties par Velingtona draudiem.

"Es par tādiem draudiem nedodu nenieka," Karvers teica, 'bet cilvēks, kas jūtas aizskarts un sevišķi tik ļoti kā šis virs, droši vien sagādās kādas nepatikšanas. Vai pazīstat veco Tresmiru?"

"Esmu runājis ar to kādas divas reizes. Reiz biju aizsūtīts pie viņa kāda procesa dēl, ko pilsētas valde bija ierosinājusi pret viņu, tādēļ ka viņš bija uzsācis būvdarbus bez atļaujas. Rekss Lenders, kura arhitekta stāžs vēl, starp citu, ir bērna autiņos, ir viņa māsasdēls, un no viņa es diezgan daudz esmu dabūjis par Tresmiru dzirdēt. Paretam viņš atraksta Reksam vēstules ar padomiem un pamudinājumiem taupīt naudu."

"Lenders laikam kļūs viņa mantinieks?"

"Rekss to loti vēlētos. Bet viņš saka, ka tēvocis Džese tikpat labi varot atstāt savu naudu arī bagātu cilvēku vecumdienu nodrošināšanai vai citiem tikpat mistiskiem mērķiem. Mēs pašlaik runājam par Tresmiru, lūk, tur ir viņa sulainis, un, kā liekas, viņš loti steidzas."

Garām pabrauca auto, kura vienīgais pasažieris bija Valters ar izbiedētu seju, bez cepures un apmulsušu skatu, tūlīt pievērsdams sev uzmanību.

"Kas tas bija?" Karvers ātri jautāja.

"Valters — vecā Tresmira sulainis," Tebs atbildēja, "viņš izskatās loti izbijies."

"Valters?" Karvers pārsteigts apstājās un nogrima domās. "Es šā cilvēka seju pazīstu… Jā, atceros! Tas ir Valters Felings!"

"Valters — kas?"

"Felings — pirms desmit gadiem viņš gāja caur manām rokām, un pa to laiku viņš atkal ir ticis vairākas reizes notiesāts. Valters, kā jūs viņu saucat, ir nelabojams zaglis.

Viņš ir vecā Tresmira sulainis? Tā ir viņa parastā specialitāte. Viņš iestājas darbā pie bagātniekiem, un kādā jaukā rītā tie atmostas — un viņu rotaslietas, nauda un sudraba galda piederumi ir nozuduši. Vai ievērojāt automobiļa numuru?"

Tebs papurināja galvu.

"Ir divas iespējas," detektīvs teica, "vai nu viņš tagad grib steigšus aizlaisties lapās, vai steidzas sava kunga uzdevumā. Lai nu kā, mums jādodas pie Tresmira. Vai brauksim ar auto vai iesim kājām?"

"Iesim kājām," Tebs nolēma. "Karver, vienīgi romānos detektīvi brauc ar automobiļiem."

"Teb, jūs tiešām zināt par zagļu ķērāju profesiju daudz vairāk, nekā tas nepiederošam cilvēkam būtu vajadzīgs," detektīvs drūmi atbildēja.

Līdz Tresmira mājai bija gandrīz vesela jūdze. Meifīlda, vecā Džeses māja, bija vienīgā neglītā ēka ielā, kas bija pazīstama ar saviem elegantajiem namiem. No neglītiem, dzelteniem ķieģeļiem būvētā četrstūrainā ēka atradās cementēta pagalma vidū.

"Pēc pasaku prinča pils jau nu tā neizskatās," Tebs teica, vērdams smagās dzelzs durvis.

"Es tiešām esmu redzējis glītākas mājas," Karvers piebalsoja, "brīnos…"

Viņš netika tālāk, jo ieejas durvis pēkšņi tika atgrūstas un pa tām izdrāzās Rekss Lenders. Viņa seja bija kaļķa bālumā, lielās bērna acis apjukušas, viņš paskatījās uz abiem vīriešiem un gribēja kaut ko teikt, bet vārdi nenāca pār lūpām.

Tebs pieskrēja viņam klāt.

"Kas noticis?" Pietika ar vienu skatienu uz Reksu Lenderu, lai saprastu, ka noticis kaut kas briesmīgs.

"Mans tēvocis…" Rekss elsa. "Ej paskaties…"

Karvers iedrāzās ēdamistabā. Tā bija tukša, bet blakus kamīnam atradās kādas šauras durvis.

"Kur viņš ir?" detektīvs jautāja.

Rekss varēja norādīt vienīgi uz šauro eju.

Aiz tās bija redzama vesela rinda akmens kāpienu, kas veda kādā šaurā koridorā. Koridoru apgaismoja trīs pie griestiem degošas spuldzes. Visā telpā bija jūtama asa karbīda smaka.

"No šejienes laikam var iekļūt kādā citā telpā," Karvers teica. "Kam tad tie pieder?"

Viņš noliecās, pacēla vecu cimdu pāri un iebāza to kabatā.

Detektīvs atskatījās uz Reksu Lenderu. Jauneklis sēdēja uz augšējā kāpņu pakāpiena, paslēpis seju rokās.

"Nav nozīmes viņu izprašņāt," Karvers klusi teica. "Kur ir viņa tēvocis?"

Tebs ātri devās uz priekšu pa koridoru, līdz kreisajā pusē uzgāja kādas durvis. Tās bija šauras, melnā krāsā un iebūvētas dziļi mūrī. Durvīm nebija roktura, tikai vienīgi mazs atslēgas caurums. Četras collas no durvju augšmalas atradās tērauda plāksne, kas bija caurumota, lai telpā varētu ieplūst svaigs gaiss. Viņš pagrūda durvis, bet tās bija aizslēgtas. Tad viņš palūkojās pa plāksnes caurumiem.

Pie nelīdzenajām sienām bija piestiprināti vairāki dzelzs plaukti, uz kuriem atradās vesela rinda melnu dzelzs kastīšu. No velvētajiem griestiem plūda starojoša gaisma.

Telpas viņā galā bija kāds vienkāršs galds, bet detektīvs vispirms nepaskatījās uz turieni, bet gan uz stāvu, kas bija salimis pie galda kājas. Tā seja bija pagriezta uz durvju pusi.

Tā bija Džeses Tresmira seja, un viņš bija miris.

6

Viņi mēģināja atgrūst durvis, bet tas viņiem neizdevās.

"Durvis par daudz biezas, un slēdzene pārāk stipra, lai mēs to varētu izkustināt," Karvers beidzot teica. "Es telefonēšu uz galveno biroju, Teb. Raugiet, ko varat izdabūt no sava drauga."

"Nedomāju, ka viņš tik drīz varēs kaut ko pastāstīt. Nāc, mazais." Tebs paņēma draugu laipni zem rokas. "Vispirms iziesim laukā no šīs riebīgās telpas."

Rekss nepretodamies lāva sevi ievest atpakaļ ēdamistabā, kur saļima kādā krēslā.

Karvers jau bija piezvanījis un sen atnācis atpakaļ, iekams Rekss tiktāl bija atguvies, ka varēja sakarīgi runāt.

"Es ierados šopēcpusdien šeit," viņš teica, "jo mans tēvocis man atrakstīja un lika atnākt sakarā ar kādu vēstuli, kurā es tam lūdzu aizdevumu. Vispirms viņš manu lūgumu bija noraidījis, bet tad, kā jau tas bieži notika, viņš to nožēloja, jo patiesībā viņš nebija slikts cilvēks. Kad piezvanīju pie durvīm, tās atvērās un es ieraudzīju Valteru — Valters ir mana tēvoča sulainis."

Detektīvs pamāja.

"Viņš izskatījās loti satraukts, un viņam rokās bija brūna ādas soma. "Es tūlīt aizeju, mister Lender," viņš teica.

"Vai viņš likās satraukts, jūs redzēdams?"

"Viņš izskatījās loti nemierīgs," Rekss teica. "Viņu redzot, man radās tāds iespaids, it kā tēvocis būtu saslimis, un es viņam jautāju, kas noticis. Viņš teica, ka tēvocis esot vesels un uzticējis viņam svarīgu uzdevumu. Saruna ilga tikai minūti, jo Valters noskrēja lejā un jau bija laukā uz ielas, kad es atjēdzos no pārsteiguma."

"Vai viņam cepure nebija galvā?"

Rekss papurināja galvu.

"Es uz brīdi paliku priekšnamā, jo manam tēvocim lāgā nepatika, ka ļaudis nāca pie viņa bez pieteikšanās. Jūs sapratīsiet, mister Karver, ka mans stāvoklis nebija vienkāršs. Es biju atnācis kā lūdzējs un, protams, negribēju tā uzreiz izjaukt savas izredzes un nesaņemt tēvoča apsolīto piecdesmitnieku. Es iegāju dzīvojamā istabā, bet tā bija tukša. Durvis, kuras, kā es zināju, veda uz velvi, bija vaļā, tātad viņš nevarēja būt tālu prom. Es apsēdos un gaidīju. Apmēram pēc desmit minūtēm es pēkšņi sajutu it kā deguma smaku un domāju — kā tas arī tiešām bija—, ka tas ir šaujampulveris. Es biju tik noraizējies, ka pēc īsas vilcināšanās kāpu lejā, lai gan zināju, ka mans tēvocis necieš, ka to novēro, un piegāju pie velves durvīm. Tās bija aizslēgtas. Es pieklauvēju, bet nesaņēmu nekādu atbildi. Tad es paskatījos pa ventilācijas caurumiem. Tas bija briesmīgi!" Viņš nodrebēja. "Es, cik vien ātri varēdams, devos augšā, lai pasauktu policiju, bet pēkšņi sastapu jūs."

"Vai gaidīdams jūs nedzirdējāt kādu troksni, kas liecinātu, ka vēl kāds atrodas šai namā? Kur ir kalpotāji?"

"Tur ir vienīgi virēja," Rekss teica, un Karvers aizgāja to uzmeklēt.

Taču virtuve bija aizslēgta un tukša. Saimniecei laikam bija brīvdiena.

"Es uzsākšu mājas pārmeklēšanu," Karvers teica. "Teb, nāciet līdzi: jūs nu reiz visu šo lietu esat redzējis, un būs labi, ja arī turpmāk man palīdzēsiet."

Meklēšana nevilkās ilgi. Tresmirs bija apdzīvojis vienīgi divas istabas, pārējās bija aizslēgtas, un izskatījās, ka tās neviens nebūtu lietojis. Kāda eja veda uz Valtera guļamistabu, kurā no sākuma bija viesistaba, un tādēļ tā bija plašāka, nekā kalpotāju telpas parasti mēdz būt. Istabā bija maz mēbeju, un vairākas pazīmes liecināja, ka Valters tik pēkšņu bēgšanu nebija paredzējis. Dažas drēbes karājās uz vadžiem aizdurvē, citas skapī, bet uz galda stāvēja kafijas tase. Karvers iemērca mazo pirkstiņu šķidrumā. Tas vēl bija silts.

Galda galā pār kaut ko bija pārmests lakats, un detektīvs to pacēla. Viņš iesvilpās aiz pārsteiguma: pie galda bija pieskrūvētas skrūvspīles, un apkārt mētājās vesels lēvenis vīlu un citu darbarīku. Karvers atgrieza skrūvspīles vaļā un izņēma tajās iemiegto priekšmetu. Tā bija maza, īpatnēji veidota atslēga, pie kuras Valters vēl nesen bija darbojies, jo uz galda bija nobirušas dzelzs skaidas.

"Tātad Valters strādājis pie kādas atslēgas," Karvers teica. "Apskatiet šo ģipša formu! Tas taču ir viņa vecais triks. Es domāju, ka viņš, reiz ieguvis atslēgas nospiedumu ziepēs vai vaskā, jau ilgi ap to darbojies. Tas mums aiztaupīs veselu kaudzi nepatikšanu, jo, ja nemaldos, tā ir velves atslēga."

Dažas minūtes vēlāk māja bija pilna ar detektīviem, policijas fotogrāfiem un policistiem. Viņi ieradās veltīgi, jo durvis palika aizslēgtas. Tebs šo brīdi izmantoja, lai pavadītu uz mājām savu draugu.

Pirms viņš aizgāja, Karvers teica:

"Mums jāuztur sakari ar Lenderu. Viņš varbūt būs spējīgs palīdzēt mums šīs slepkavības atrisināšanā. Esmu licis visiem policijas sargposteņiem noķert Felingu. Kas ir Velingtons Brauns?"

"Velingtons Brauns? Tas ir tas cilvēks, kas draudēja Tresmiram, — es jau jums par to stāstīju restorānā."

Karvers izvilka no kabatas vecu cimdu pāri.

"Misters Velingtons Brauns ir bijis ejā," viņš mierīgi teica, "un bijis tik neuzmanīgs, ka atstājis tur savus cimdus — viņa vārds iespiests cimdu iekšpusē."

"Tātad jūs viņu apvainosiet slepkavībā?" Tebs jautāja, un Karvers pamāja.

"Es tā domāju. Vai nu viņu, vai Valteru. Drošības dēl mēs apcietināsim abus divus uz aizdomu pamata. Diemžēl es pagaidām neko vairāk nevaru teikt, jo mēs vēl neesam ietikuši velvē."

Tebs pavadija savu draugu uz dzīvokli, atstāja viņu tur un devās atpakaļ uz Meifīldu. Vecais Tresmirs bija nosaucis savu neglīto māju šajā fantastiskajā vārdā.

"Mēs neesam atraduši nevienu ieroci," detektīvs teica, sēdēdams istabā. Viņa priekšā atradās mājas plāns. "Var būt, ka tāds atrodas lejas velvē. Tādā gadījumā būtu notikusi pašnāvība. Es runāju pa telefonu ar nama būvētāju Mortimeru. Viņš saka, ka velves durvīm esot pagatavota tikai viena pati atslēga, — un viņam taču tas jāzina. Tresmirs loti rūpīgi izvēlējies slēdzeni un licis izgatavot 20 vai 30 paraugus, katru citam atslēdzniekam. Neviens nezina, kura slēdzene ielikta, un Mortimers saka, ka vecais cieši noteicis izgatavot tikai vienu atslēgu. Tātad ir neticami — man pat liekas neiespējami —, ka slepkava iekļuvis velvē kā citādi un nevis ar Tresmira paša atslēgu. Bet drīz vien mēs iegūsim skaidrību. Vislabākais pilsētas atslēdznieks strādā pie Felinga atstātās nepabeigtās atslēgas. Viņš saka, ka darbu jau paveicis tiktāl, ka durvis varēs atslēgt šovakar."

Ceturksni pirms vienpadsmitiem trīs vīrieši stāvēja Tresmira velves durvju priekšā. Atslēdznieks iebāza atslēgu slēdzenē, un durvis padevās. Viņš jau sāka tās vērt vaļā, bet Karvers satvēra viņa roku.

"Lai paliek!" viņš noteica, un atslēdznieks bija redzami vīlies, ka nevarēja redzēt visu traģēdiju pilnībā.

"Nu," Karvers, dziļi ievilkdams elpu, teica.

Tebs sekoja viņam nāves kambarī.

"Es zvanīju ārstam, viņš pēc dažām minūtēm būs klāt." Karvers nolūkojās uz nekustīgo stāvu, kas bija salimis pie galda kājas. Viņš norādīja uz galdu. Tieši pašā vidū atradās atslēga. Detektīvs izbrīnā iesaucās, jo atslēgas viena puse bija sarkana un šķidrums, kas bija notecējis no atslēgas, iesūcies galda virsmā.

"Asinis," detektīvs čukstēja un uzmanīgi pacēla plakano tērauda gabalu.

Par to nebija šaubu. Lai gan atslēgas galva bija tīra, tomēr lejasgals likās iemērkts asinīs.

"Tātad nav notikusi pašnāvība," Karvers teica.

Vispirms viņš meklēja pistoli, ar kuru vecais bija nošauts, bet no ieroča nebija ne vēsts. Detektīvs pabāza roku zem nelaiķa ķermeņa.

"Arī tur nekā nav… Bez tam brūce ir ķermenī. Pašnāvnieki tā nedara."

Karvers piecēlās, iespieda dūres sānos un nolūkojās šausmu pilnajā ainā.

Ārsta izmeklēšana izkliedēja pēdējās šaubas.

"Viņš nošauts no apmēram divu jardu attāluma," tas teica. "Gluži neiespējami, mister Karver, ka viņš būtu izdarījis pašnāvību, jo trūkst apdeguma brūču. Bez tam lode ieurbušies mugurā tieši zem kreisā pleca. Protams, nāve iestājusies tūlīt. Viņš pats taču sevi nebūtu varējis nošaut no mugurpuses."

Tad ieradās policijas fotogrāfi, un pēc viņu aiziešanas velve bija pilna magnēzija dūmu mākoņu. Beidzot abi vīrieši varēja turpināt savu izmeklēšanu. Pirmajās kastēs atradās galvenokārt nauda. Zelta bija mazāk, toties tajās atradās milzīgi dažādu valstu papīrnaudas žūkšņi. Tikai divas kastes bija aizslēgtas, un tikai vienā no tām, ko viņi šovakar pārmeklēja, atradās dokumenti. Pa lielākai daļai tie bija veci īres līgumi un kvītis, kas bija rakstītas ar ķīniešu rakstu zīmēm uz plāna papīra.

Uz kāda bieza vīstokļa, kas bija apjozts ar gumijas gredzeniem, atradās veca etiķete ar uzrakstu — "Veikala korespondence no 1899. gada".

Tebs, kas pārkravāja šo kasti, izvilka kādu salocitu, ar roku rakstītu dokumentu.

"Te ir viņa testaments," viņš teica un pasniedza to Karveram. Tas bija loti īss un rakstīts ar Tebam tik pazīstamo, bērnišķīgo rokrakstu. Pēc parastā ievada sekoja šāds teksts:

"Es atstāju savu īpašumu un visus citus priekšmetus savas mirušās māsas, Mērijas Katerinas Lenderas, dzim. Tresmiras, dēlam Reksam Parsifalam Lenderam, lai viņš ir vienīgais mana testamenta izpildītājs."

Kā liecinieki bija parakstījušies Mildrede Grīna, ķēkša, un Arturs Grīns, sulainis. Kā viņu adrese bija norādīta Meifīlda.

"Man šķiet, ka tie abi ir kalpotāji, ko vecais vīrs pirms sešiem mēnešiem atlaida zādzību dēj. Testaments laikam būs uzrakstīts dažas nedēļas pirms viņu aiziešanas."

Teba pirmā sajūta bija prieks, ka viņa draugs tagad ir bagāts. Nabaga Rekss! Tam gan ne sapņos nebija rādījies, ka viņš tik traģisku notikumu dēl iegūs savu mantojumu.

Karvers atlika dokumentu atpakaļ kastē un turpināja apskati, ko bija pārtraucis Tebs.

"Tā nav patentatslēga," viņš teica. "Tātad slepkava, kas vispirms nošāva Tresmiru un tad aizbēga, nevarēja durvis vienkārši aizcirst. Tās ir aizslēgtas vai nu no iekšpuses, vai ārpuses. Ja varētu domāt, ka Tresmirs nošāvies pats, tad izskaidrojums būtu loti vienkāršs. Bet viņš nav pats nošāvies, bet nošauts, durvis pēc tam aizslēgtas un atslēga nolikta atpakaļ uz galda. Bet kā? Kaut kur jābūt kādai citai ieejai velvē," viņš noteica.

Saule jau bija uzlēkusi, kad viņi beidza pārmeklēt velvi. Tās sienas bija ļoti masīvas. Nebija ne logu, ne kamīna. Velves grīda bija pat stingrāk uzbūvēta nekā sienas.

Lai atrisinātu Tresmira mīklainās nāves noslēpumu, Karvers atsauca kādu speciālistu un lika tam pārbaudīt ventilatoru. Tas bija no tērauda, ceturtdalcollas biezs un iebūvēts pašās durvis. Skrūvju, ar kuru palīdzību to varētu izņemt, nebija. Un pat tad, ja ventilatoru arī varētu izņemt, pa spraugu varētu izlīst varbūt vienīgi pele.

"Un tomēr," Karvers teica, "ja mēs pieļaujam, ka būtu iespējams izņemt ventilatoru, mēs varētu iedvesmoties no Edgara Po rakstiem un domāt par dresēto pērtiķi, ko noziedznieks ielaidis pa spraugu velvē."

"Pastāv vēl atslēgas dubultnieka teorija…"

"Kuru es uzskatu par neiespējamu," Karvers teica. "Esmu pārliecināts, ka otras atslēgas nav bijis. Ja vispār būtu bijis atslēgas dublikāts, tad jau Felings jeb Valters to būtu pratis atrast. Viņš ir visveiklākais cilvēks šai amatā un visu mūžu sevi nodrošinājis tikai ar atslēgu pakaldarināšanu. Viņš būs zinājis, ka tādā kārtā nav iespējams iekļūt velvē, jo citādi viņš nebūtu pūlējies ar citas atslēgas pagatavošanu. Šai nozarē viņš ir speciālists un laikam vislabākais noziedznieku pasaules atslēdznieks."

"Tātad jūs uzskatāt, ka šī atslēga tikusi lietota?" Tebs norādīja uz galdu.

"Es pat esmu gatavs to apzvērēt," Karvers mierīgi teica. "Paskatieties!" Viņš atvēra durvis, tā ka gaisma krita uz atslēgas caurumu. "Vai redzat šos mazos asins traipus?" viņš jautāja. "Šī atslēga lietota ne vien no ārienes, kur tā atstājusi asins pēdas, bet tas pats noticis arī no durvju iekšpuses."

Viņš pavēra durvis uz otru pusi, un Tebs ieraudzīja nodevīgos traipus.

"Šīs durvis pēc Tresmira nāves atslēgtas no iekšpuses un no ārpuses atkal aizslēgtas."

"Bet kā tad atslēga nokļuva atpakaļ uz galda?" apjukušais reportieris jautāja.

"Kāds profesors reiz prasījis medicīnas studentam, vai

Ādams ari kādreiz bijis bērns, un students atbildējis: "Dievs to zina," — un šo atbildi es dodu ari jums!" Karvers zīmīgi atteica. "Teb, atstāsim pārējās kastes uz rītdienu."

Karvers izgāja pirmais no velves, aizslēdza durvis un iebāza atslēgu kabatā.

"Manas smadzenes ir pilnīgi atrofējušās,", Tebs noteica.

Šai mirklī viņš ieraudzīja kniepadatu.

Tur, kur viņš stāvēja, tā iedzirkstījās gaismas staros un iespīdināja Teba acīs sidrabainu saules zaķīti. Viņš, neko nedomājot, pieliecās un pacēla adatu.

"Kas tas?" detektīvs ziņkārīgi jautāja.

"Laikam kniepadata," Tebs atbildēja.

Tā bija vienkārša kniepadata ar sidrabainu mirdzumu, apmēram pusotras collas gara. Lai gan neparasti liela, bet tomēr tāda, kādu bankās mēdz lietot, lai saspraustu kopā dokumentus. Tā bija mazliet saliekta, bet citādi nekas sevišķs nebija ieraugāms. Tebs aplūkoja to pavisam vienaldzīgi.

"Dodiet to man." Karvers paņēma adatu savā baltcimdotajā rokā un piegāja pie lampas.

"Nedomāju, ka tai varētu būt kāda nozīme, bet es to paturēšu." Ar šiem vārdiem viņš kniepadatu rūpīgi ielika sērkociņu kastītē, kurā jau atradās arī atslēga. "Nu, Teb," viņš daudz jautrāk izsaucās, kad viņi iznāca spilgtajā saules gaismā, "tagad jums ir lielisks materiāls rakstam, bet esiet uzmanīgs ar mūsu atrastajiem pierādījumiem."

"Nedomāju, ka mēs tādus būtu atraduši," Tebs teica, "ja vien šis pierādījums nav kniepadata."

7

Kad Tebs atgriezās dzīvokli, viņš ieraudzīja, ka visas gaismas ir ieslēgtas un Rekss Lenders pilnīgi apģērbies gul uz dīvāna.

"Es gaidīju līdz trijiem," Rekss žāvājās. "Vai Valters vai, kurš nu ir tas vainīgais, jau notverts?"

"Vismaz līdz tam laikam ne, kad mēs ar Karveru šķīrāmies, un tas bija tikai pirms desmit minūtēm," Tebs atbildēja. "Aizdomās tur ari Velingtonu Braunu. Ejā atrada viņa cimdus."

"Braunu, to no Ķīnas?… Vai tā nebija briesmīga aina?" Rekss klusā balsī iejautājās, it kā tikai tagad sapratis visas pārdzīvotās šausmas.

"Man priekš tevis ir kāda laba vēsts, Reks," Tebs izģērbdamies teica. "Mēs atradām tava tēvoča testamentu. Bet es tev to gan paziņoju neoficiāli."

"Jūs atradāt testamentu?" otrs vienaldzīgi jautāja. "Nedomāju, ka mani pašlaik interesē viņa testaments. Kas saņems šo naudu— suņu vai kaku patversme?"

"To saņems zināmais jaunais arhitekts," Tebs smīnēdams teica, "un es jau redzu, ka mūsu kopdzīve izput kā ziepju burbulis. Var būt, ka es kādreiz tevi apmeklēšu, ja tu mani tad vispār pazīsi."

Reksa nepacietīgais rokas mājiens lika viņam apklust.

"Es nedomāju par naudu, es domāju pavisam par citām lietām," viņš noteica.

Tebs bija gulējis četras stundas, kad pamodās un ieraudzīja, ka Rekss jau aizgājis.

Kad viņš iznāca uz ielas, jau pārdeva svētdienas avīzes ekstrā izlaidumus ar slepkavības aprakstu.

Redaktors vēl nebija ieradies, kad Tebs iegāja birojā. Viņš uzmeta īsu ziņojumu par notikušo traģēdiju, lai dotu redakcijai pieturas punktus, kas atvieglotu Valtera un Velingtona Brauna meklēšanu.

Tad viņš devās uz Meifīldu pie Karvera.

"Nē, mums nav nekādu ziņu ne par Felingu, ne Braunu. Brauna nozušana ir vēl Jaunāka, jo grūtības rodas tādēļ, ka viņš ir svešs. Valteru atrast jau būtu tīrā bērnu spēle," inspektors teica, noslaucīdams seju. "Un tomēr mēs viņu neesam atraduši, lai gan zinām visas viņa slēptuves un visus viņa draugus. Visi apgalvo, ka neesot Felingu redzējuši. Uz mūsu uzaicinājumu pieteicās taksometra šoferis un teica, ka aizvedis to uz Centrālstaciju. Ceļā viņi pieturējuši, lai nopirktu cepuri."

"Vai jums ir kāda jauna teorija, Karver?"

Karvers palūkojās laukā pa logu un domīgi berzēja degunu.

"Ir vairākas teorijas, bet tās vēl nav pietiekami izstrādātas," viņš noteica.

"Vai jums nav ienākusi prātā doma, ka slepkava varēja šaut pa ventilatora caurumiem?"

Karvers vairākkārt pamāja, pirms atbildēja.

"Tas man iešāvās prātā, kad jūs aizgājāt, un es vēlreiz atgriezos, lai pārliecinātos. Bet tur nebija apdeguma plankumu, kuriem tur noteikti vajadzētu būt, ja pa kādu no caurumiem būtu šauts ar maza kalibra revolveri. Bez tam vēl jāņem vērā šāds svarīgs fakts: tāda lieluma lode, kādu ārsti atraduši Tresmira ķermenī, nevarēja tikt cauri nevienam no šiem caurumiem." Karvers pakratīja galvu. "Nē, slepkavība izdarīta pašā velvē, un to ir izdarījis vai nu Brauns, vai Valters, vai varbūt arī kāda cita persona."

Tebs gribēja izdarīt dažus pētījumus uz savu roku. Viņš nolēma apvaicāties pie Tresmira virējas, kas dzīvoja mazā priekšpilsētas dzīvoklītī. Tur nonācis, viņš uzzināja, ka policija to jau nopratinājusi. Mierīgā, labsirdīgā sieviete varēja pastāstīt loti maz.

"Man bija brīvdiena," viņa teica. "Misters Tresmirs teica, ka gribot izbraukt uz laukiem, bet es neticu, ka tas tiešām bija viņa nodoms. Viņš jau kādreiz iepriekš tā bija runājis, bet Valters man teica, ka tas neesot jāņem par pilnu. Es misteru Tresmiru nekad neesmu redzējusi," viņa, Tebam par izbrīnu, turpināja. "Visus rīkojumus es saņēmu no Valtera un nekad neesmu bijusi pašā mājā, izņemot vienu reizi, kad nebija atnākusi apkopēja un man vajadzēja palīdzēt Valteram uzkopt kunga istabu. Es to dienu loti labi atceros, jo atradu kādu mazu, melnu vāciņu — patiesībā tas nav nekāds vāciņš — man tas vēl ir, ja vēlaties to redzēt. Kas tas gan varētu būt?"

"Vāciņš," Tebs noteica. "Kāds vāciņš?"

"It kā zāļu stobriņa vāciņš," sieviete paskaidroja, "apmēram trīspenija gabala lielumā. Es to pacēlu un jautāju misteram Valteram, kam tas ir domāts. Viņš teica, ka nezinot. Vāciņš gulēja uz grīdas pie galda kājas, es to paņēmu līdzi, lai paprasītu vīram, kas tas par daiktu īsti ir."

Viņa izgāja no istabas un atgriezās ar "vāciņu", kas, izrādījās, bija viena no tām celuloīda kapsulām, kuras lieto rakstāmmašīnas taustiņu nosegšanai.

"Vai misteram Tresmiram bija rakstāmmašīna?"

"Nē, ser," viņa papurināja galvu, "vismaz es to nezinu. Es tādu neesmu redzējusi. Virtuve atrodas diezgan atstatu no dzīvojamām telpām, lai gan starp abām ir eja. Bet misters Tresmirs bija stingri noteicis, lai es uzturētos vienīgi virtuvē."

Tebs aplūkoja mazo kapsuliņu. Tas bija rakstāmmašīnas piederums, un tomēr misters Tresmirs nekad nebija nodarbinājis mašīnrakstītāju. Viņš pastāvīgi rakstīja Reksam ar roku.

"Vai esat droša, ka pa visu dienu neviens neieradās, lai kārtotu jūsu kunga korespondenci?" viņš jautāja.

"Nē, to es zinu gluži labi, jo misters Valters man to būtu pastāstījis. Viņš vienmēr sūdzējās par garlaicību, jo visu dienu esot viens pats. Bez tam viņš bija liels jaunkundžu draugs, tā ka es to droši vien būtu dzirdējusi. Vai misters Valteri atrasts? Esmu pārliecināta, ka viņš to nav darījis."

Tebs viņu nomierināja.

"Vai pazīstat Grīnus?" viņš jautāja, jo aizejot tam pēkšņi iešāvās prātā vecā Tresmira testamenta liecinieki.

"Nē, ser, patiesību sakot, ne," viņa atbildēja. "Misis Grīna strādāja šeit par virēju pirms manis, un es viņu esmu redzējusi tikai vienu reizi, tajā dienā, kad atnācu uz šejieni, tāpat arī misteru Grīnu. Viņi bija lāga cilvēki, un es nedomāju, ka kungs pret viņiem ir izturējies taisnīgi."

"Kur viņi tagad atrodas?"

"Nezinu, ser. Dzirdēju, ka viņi aizceļojuši uz Austrāliju. Viņi bija vidēja vecuma ļaudis, veselīgi un spēcīgi, un misters Grīns aizvien esot izteicies, ka gribot apmesties uz dzīvi savā dzimtenē Austrālijā."

"Vai Grīniem bija Jauns prāts uz misteru Tresmiru?"

Viņa vilcinājās.

"Nu, viņi, protams, jutās aizskarti, jo viņus apvainoja zādzībā, un it īpaši misters Grīns loti sajuta šo kaunu, tādēļ ka kungs vēl lika pārmeklēt Grīnu čemodānus, jo bija nozudušas vērtīgas sudrablietas un zelta pulkstenis."

Tas Tebam bija kas jauns. Par pārtikas zādzību viņš jau bija dzirdējis, bet par citiem zudumiem ne.

Viņa tikai varēja pateikt, ka Grīns bijis sulainis šajā namā.

"Vai Valters jau tai laikā tur strādāja?" Tebs jautāja.

"Jā, ser. Viņš bija mistera Tresmira personīgais sulainis. Kad Grīns aizgāja, Valters darīja visu."

Tebs tūlīt devās uz biroju.

Redaktors sēdēja pie sava rakstāmgalda, kad Tebs atvēra virpuldurvis un ienāca istabā, lai nodotu ziņojumu.

"Šie noziegumi galvenajai lapaspusei aizvien nāk kaudzēm," redaktors žēlojās. "Man vēl ir kāds loti labs sižets."

"Nu, to jūs varat nodot kādam labam stāstu rakstītājam," Tebs teica. "Šis gadījums nodarbinās ne vien mani, bet vēl kādu pusduci reportieru. Un kas tad ir šī jaunā fantāzija?" viņš sarkastiski piebilda.

"Kāda aktrise pazaudējusi savas rotaslietas. Tas, protams, neizklausās sevišķi aizraujoši," redaktors teica un meklēja piezīmju bloku, kur šo gadījumu bija pierakstījis, "un jums par šo lietu nebūs jāraizējas. Es to atdošu kādam citam, tiklīdz būšu kādu atradis."

"Kas tā par aktrisi?"

"Urzula Ardzerna," ziņu nodaļas redaktors atbildēja, un Tebam mute iepletās aiz brīnumiem.

"Urzula Ardzerna! Viņa nu gan nepaslēptu savas rotaslietas, lai saceltu troksni ap savu vārdu un tā vēl vairāk piesaistītu publikas uzmanību," viņš teica. "Kur viņa tās pazaudējusi?"

"Tā ir pavisam savāda lieta." Redaktors atlaidās atzveltnī un sakrustoja rokas aiz galvas. "Ceļā uz rīta izrādi viņa sestdienas priekšpusdienā iegriezusies pastā, lai nopirktu dažas pastmarkas, un nolikusi somu ar dārglietām S3v blakus uz palodzes. Atpakaļ pagriezusies, viņa to vairs nav atradusi: tas noticis tik ātri un tik pārsteidzoši īsā laikā, ka viņa nav gribējusi ticēt savām acīm. Viņa pat pasta ierēdnim neko nav teikusi. Aktrisei ienācis prātā, ka viņa varbūt nemaz nav somu paņēmusi līdzi. Viņa aizsteigusies uz savu dzīvokli Centrālviesnīcā un pārmeklējusi visas istabas. Taču bijis jau rīta izrādes laiks, un viņa devusies uz teātri. Visa šā garā stāsta īsais saturs ir tāds, ka viņa zaudējumu pieteikusi tikai šorīt."

"Šādu reklāmas līdzekli viņa nekad nelietotu," Tebs pārliecināts noteica. "Viņa ir cilvēks, kas mēģinātu izvairīties no liekas ievērības un darītu visu, lai būtu droša, ka zudumam neradīsies kāds vienkāršs izskaidrojums, pirms šo lietu nodot policijai."

"Jūs viņu pazīstat?"

"Es viņu pazīstu tieši tā, kā reportieris pazīst kuru katru, sākot no ministra līdz pat bendem," Tebs teica. "Ja vēlaties, es ņemšu šo lietu savās rokās. Tresmira lietā nekas sevišķs līdz šim vakaram neatgadīsies. Kur viņa dzīvo? Centrālviesnīcā?"

Redaktors pamāja.

"Jums vajadzēs izlietot visu savu atjautību," viņš sacīja, "it īpaši, ja šī dāma, kā jūs teicāt, vairās no liekas ievērības. Es labprāt vēlētos savā birojā pie sienas tādas aktrises portretu, kas neatzīst skandālus."

8

Centrālviesnīcā Tebs stāvēja slēgtu durvju priekšā.

"Mis Ardzerna nevienu nepieņem," dežurants pie ziņu lodziņa atbildēja. Viņš pat labi nezināja, vai aktrise ir mājās.

"Vai neuzsūtīsiet augšā manu vizītkarti?"

Dežurants svarīgi noteica, ka nekādas kartes nevarot uzsūtīt augšā. Tebs tūlīt devās pie kāda augstākstāvoša cilvēka. Par laimi, viņš loti labi pazina viesnīcas direktoru, bet Krispijs viņam šajā lietā negribēja izlīdzēt.

"Mis Ardzerna mums ir loti laba kliente, Holend," tas paskaidroja, "un mēs viņu nekādā ziņā negribētu aizvainot. Bet es jums kā draugam pateikšu, ka mis Ardzernas nav viesnīcā."

"Kur viņa ir?"

"Šorīt viņa ar auto aizbrauca uz savām lauku mājām. Viņa turp dodas ik svētdienu un uzturas līdz pirmdienas rītam. Es zinu arī, ka mis Ardzerna nevēlas redzēt reportierus, jo viņa šorīt vēlreiz atgriezās un deva man norādījumu, lai kalpotāji neatbildētu ne uz vienu jautājumu attiecībā uz viņu."

"Kur atrodas viņas lauku mājas? Runājiet, Krispij," Tebs jautri iesaucās, "vai ari tad, kad pie jums viesnīcā nākamreiz notiks kāda zādzība, es to ielikšu pirmajā lapaspusē."

"Tā ir izspiešana," Krispijs atvairīdamies nomurmināja. "Man loti žēl, ka es jums to nevaru teikt, Holend. Varbūt jūs kaut kur varētu dabūt Hertfordas adrešu grāmatu…"

Starp biroja grāmatām viņš atrada adrešu grāmatu. Pretī vārdam "Ardzerna Urzula" bija rakstīts — "Stouna kotedža pie Blisvilviledžas".

Attālums no pilsētas līdz turienei bija apmēram 45 jūdzes, un ceļš veda gar neapbūvētiem zemes gabaliem. Tebs brauca šo ceļa gabalu ar motociklu mazliet ilgāk nekā stundu. Viņš atslēja motociklu pret rūpīgi apgrieztu dzīvžogu, atvēra augstos dārza vārtus un iegāja brīnišķā dārzā. Tā vidū atradās Stouna kotedža, kuras akmens sienas sedza vīteņrozes ar purpursarkaniem ziediem.

Kāda koka ēnā viņš ieraudzīja baltu stāvu ērtā, vaļīgā pozā. Šis stāvs tūlīt piecēlās, tiklīdz atskanēja dārza vārtu vēršanas troksnis.

"Tas nemaz nav jauki no jums, mister Teb," viņa pārmetoši teica. "Es taču Krispijam tik ļoti lūdzu nevienam neteikt, kur es atrodos."

"Krispijs man neteica. Es jūs atradu adrešu grāmatā," Tebs jautri atteica.

"Domāju, ka esat atnācis manu rotaslietu dēl, un jūs varat man uzdot tik daudz jautājumu, cik vien vēlaties, bet… ar vienu noteikumu!"

"Un kāds ir šis noteikums?" viņš smaidīdams jautāja.

"Paņemiet sev krēslu," vina norādīja pāri zālienam. "Un tagad sēdieties." Tad viņa turpināja: "Mans noteikums ir šāds. Savā rakstā jūs drīkstat pieminēt vienīgi to, ka neatceros, kā man šīs rotaslietas nozudušas, ka es tās labprāt vēlētos atgūt un esmu ar mieru samaksāt piemērotu atlīdzību, ka tās nav bijušas tik vērtīgas, kā daudzi domājuši, un ka es pret zādzībām neesmu apdrošināta."

"Es to visu ielikšu savā rakstā," Tebs apgalvoja. "Esmu godīgs cilvēks un savus solījumus pildu. Tas man pašam jāatzīst."

"Un tagad es jums uzticēšu kaut ko, kas domāts vienīgi jūsu privātausīm," viņa teica. "Ja es nekad vairs neredzētu šīs rotaslietas, es būtu loti laimīga sieviete."

Viņš izbrīnījies to uzlūkoja.

"Jūs taču nedomājat, ka es to saku vienīgi tādēļ, ka gribu atstāt zināmu iespaidu?" Viņa uzlūkoja reportieri. "Tas tā nav. Nemaz nejūtos slikti, tēlojot lomu ar neīstām rotaslietām, kā tas bija vakarvakarā."

"Kādēļ negājāt uz policiju tūlīt?" viņš jautāja.

"Tādēļ, ka es to nedarīju," skanēja "loti izsmejoša" atbilde. "Varat iztulkot manu paviršību, kā gribat. Varat domāt un teikt, ka negribēju nevienu apvainot rotaslietu zagšanā, jo varbūt tās gulēja mana rakstāmgalda atvilktnē. Varat domāt un ari teikt, ka negribēju sacelt lielu troksni. Vispār varat darīt un teikt, ko gribat," viņa smaidīdama piebilda.

"Vai nevarat atcerēties, kas jums stāvēja blakus?"

Viņa to pārtrauca ar rokas mājienu.

"Es vispār neko citu neatceros kā vienīgi to, ka nopirku desmit pastmarkas."

"Kāda vērtība bija rotaslietām?" viņš neatlaidās.

Viņa paraustīja plecus.

"Ari to es nevaru pateikt."

"Vai ar tām saistās kādas atmiņas?" viņš jautāja.

Viņa iesmējās.

"Jūs esat loti neatlaidīgs, mister Teb." Viņas acis smaidīja, lai gan seja gandrīz nemanāmi pārvērtās. "Tā kā jūs esat mani pārsteidzis manā atpūtas vietā, man jums jāizrāda sava valstība."

Viņš bija atbraucis divos, un bija jau pieci, kad viņš negribīgi atvadījās. Visu pēcpusdienu viņi bija runājuši par grāmatām un ievērojamām personībām. Tā kā viņa slepkavību ne ar vārdu nepieminēja, lai gan tā pilnīgi bija pārņēmusi Teba smadzenes, tad, viņas skaistuma un jaukuma apburts, arī viņš negribēja izjaukt sarunas burvību ar šādu nejauku disonansi, un tā šis noziegums netika pieminēts.

"Kas tas par stāstu?" redaktors Tebam uzkliedza, kad tas viņam pasniedza divas bloknota lapaspuses garu manuskriptu.

"No literārā viedokļa," Tebs teica, "tas ir klasisks."

"No ziņu ievākšanas viedokļa jūs esat pārāk laisks," redaktors atteica. "Vienīgais jaunais fakts, ko esat izdibinājis, ir tas, ka mis Ardzerna labprāt lasa Brauningu, un var būt, ka policija jau arī to zina."

Viņš norūca, bet manuskriptu tomēr pieņēma. Kamēr Tebs pievienoja Tresmira lietai dažas noslēdzošas piezīmes, tikmēr redaktora zilais zīmulis izdarīja parastos mežonīgos kropļojumus.

Tresmira lietā arī nekas jauns nebija noticis. Valters un Velingtons Brauns vēl aizvien nebija aizturēti, un viņam bija jāsamierinās ar to, ka viņš lasītājiem varēja sniegt īsu Tresmira dzīves stāstu — materiālus tas bija ieguvis no Reksa stāstiem.

Visu dienu viņš nebija redzējis jauno miljonāru. Kad viņš naktī atgriezās mājās, Rekss jau gulēja un Tebs viņu netraucēja. Viņš bija pagalam noguris, un viņam daudz labāk patika atjaunot pazīšanos ar cieto spilvenu nekā runāt par Urzulu Ardzernu. Un vispār Tebam nebija nekādas vēlēšanās runāt par viņu ar kādu citu cilvēku.

"Es vakar mazliet uzdzīvoju," Rekss otrā rītā atbildēja uz Teba jautājumu. "Es slikti gulēju un jau laikus biju nomodā. Tu gulēji kā beigts, kad es ieskatījos tavā istabā. Izlasīju tavu ziņojumu "Megafonā" — vai tu zini, ka mis Ardzernai nozagtas rotaslietas?"

"Es to zinu pat loti labi, jo es mis Ardzernu vakar satiku," Tebs paskaidroja.

Rekss tūlīt bija pati uzmanība.

"Kur?" viņš kāri prasīja. "Kā viņa izskatās, Teb, es domāju — ikdienā? Vai viņa ir tikpat skaista, kādā krāsā ir viņas acis?"

Tebs atstūma savu krēslu un, saraucis pieri, nolūkojās pāri galdam uz jaunekli.

"Tava ziņkāre ir nepieklājīga," viņš stingri noteica. "Tiešām, Reks, man nekad nav ienācis prātā, ka tu tik loti interesējies par šo dāmu."

Rekss izvairījās no viņa skata.

"Manuprāt, viņa ir loti skaista," viņš norūca. "Es atdotu savu galvu par to, lai varētu kaut vienu dienu nodzīvot kopā ar viņu."

"Ek, draudziņ!" Tebs teica. "Tu jau esi iemīlējies viņā!"

Reksa bērnišķīgā seja nosarka.

"Muļķības!" viņš skaļi atcirta. "Man viņa patīk. Man šķiet, ka esmu redzējis viņu simtiem reižu, lai gan nekad ar to neesmu runājis. Viņa man ir sievietes ideāls. Skaista sejiņa un visjaukākā balss, kādu jebkad esmu dzirdējis. Kādā jaukā dienā es ar viņu iepazīšos."

Reksa kaislīgā atzīšanās Tebam kāda iemesla dēļ, kuru viņš nevarēja sev izskaidrot, likās satraucoša.

"Mans mīļais draugs," viņš daudz maigāk iesāka, "šī jaunā dama nepieder tai sieviešu kategorijai, kuras iemīlas un precas…"

Pēkšņi viņam kaut kas iešāvās prātā.

"Bet tu jau tagad esi miljonārs, Reks!"

Rekss atkal nosarka, un Tebs iesvilpās.

"Vai tu nopietni domā, ka viņu mīli?"

"Es viņu pielūdzu," Rekss klusā balsī noteica. "Es kļuvu vai traks, kad dzirdēju kādu sakām, ka viņa precēsies, man vajadzēja tevi aizsūtīt viņu izvaicāt."

Tebs pārtrauca viņu, jautri iesaukdamies. "Tātad tas bija iemesls, kādēļ man vajadzēja doties šai muļķīgajā ceļā?" viņš jautāja, un viņa acis iedzirkstījās. "Tu, slīpētais blēdi, tad tādēļ man, ievērojamam kriminālreportierim, bija jāslapstās pa teātra ejām un jāizlūdzas saruna ar lielu aktrisi." Pēc brīža viņš kļuva nopietns. "Es ceru, Reks, ka tava mīla nebūs pārāk dziļa," viņš mierīgi sacīja, "jo, pirmkārt, man ir pārliecība, ka Urzula Ardzerna, kā jau teicu, nepieder pie to sieviešu kategorijas, kuras mīl un grib precēties, un ka pat tava lielā bagātība viņu nespētu iekārdināt. Un, otrkārt…" Viņš apklusa.

"Nu?" Rekss nepacietīgi jautāja. "Kādu iemeslu vai šķērsli tu vēl esi atradis?"

"Nedomāju, ka man tur kāda daļa," Tebs turpināja, "un bez tam es neesmu spējīgs dot tev tēvišķīgus padomus."

"Es pieņemu, ka tu domā, ka aktrise nevar būt laba sieva. Es jau to visu esmu dzirdējis. Kad ieminējos par to nabaga tēvocim Džesem Tresmiram…"

"Tu runāji ar viņu par savu mīlu uz Urzulu Ardzernu?" Tebs izbrīnījies jautāja.

"Protams, ka es to darīju," otrs nicīgi noteica. "Tēvocis Džese vārījās aiz dusmām. Pēc tam viņš piedraudēja, ka neko man neatstās no savas naudas. Viņš stāstīja šausmīgas lietas par aktrisēm."

Tebs klusēja, bet pats sevi nesaprata. Kāda viņam tur dala, ka Rekss Lenders līdz ausīm iemīlējies kādā sievietē? Un tomēr viņš nez kāda iemesla dēļ domāja par drauga kaislību kā par personīgu apvainojumu. Tas bija smieklīgi, bērnišķīgi, un viņam pašam bija jāsmejas par sevi.

"Man šķiet, tu domā, ka tas ir loti jocīgi," Rekss norūca un uzbudināts piecēlās no galda.

"Es smejos pats par sevi, par to, ka uzdrošinos dot padomus," Tebs atteica.

9

Tebs bija savā istabā, kad ieradās Karvers.

"Man bija saruna ar dažiem maniem priekšniekiem," viņš iesāka, "un es tiem paskaidroju, ka jūs man varētu lieliski palīdzēt. Sākumā viņi bija neapmierināti, ka avīžu reportierim varētu ļaut ieskatīties policijas iekšējās lietās, bet man tomēr izdevās tos pārliecināt. Es pašlaik esmu ceļā uz Meifīldu un domāju, ka varētu jūs paņemt tūlīt līdzi. Gribu pārmeklēt sestdien neapskatītās kastes."

Tebs to visu noklausījās ar dalītām jūtām. Palīdzēt policijai nozīmēja, ka viņa avīžu ziņojumi cietīs, jo nebūs atjauts visu izteikt. Bet, neiesaistoties šajā lietā, viņš varēja būt drošs, ka visu, ko izzinās par noziegumu, varēs izmantot savās reportāžās bez pārmetumiem. Viņam nebija laika izzināt sava priekšnieka domas— bija jāizšķiras tūlīt.

"Es iešu jums līdzi," viņš teica. "Tas, protams, nozīmē, ka drīkstu rakstīt vienīgi tās pašas muļķības, kas ir vakara avīzēs, bet es mēģināšu."

Iznācis Doti ielā, viņš bija izbrīnījies, ieraudzīdams Karvera rīcībā esošo privātauto. Tā kā viņš pazina policijas virsvaldes taupību, viņš šo izbrīnu izteica klaji.

"Tas ir Tresmira personīgais auto. Pēdējos gados tas stāvējis garāžā, bet misters Lenders mums atjāva to izmantot un piedāvāja pats samaksāt visus brauciena izdevumus."

"Labais Rekss," Tebs nopūtās, atkrizdams sēdeklī. "Viņš man par to nekā neteica."

Tuvojoties Meifīldai, Karvers pārtrauca klusēšanu.

"Man jums vēlāk kaut kas jāparāda," viņš teica. "Mūsu ļaudis visu nakti bija pastā un izvaicāja par mistera Tresmira korespondenci. Liekas, ka pēdējos gados viņam bijusi loti dzīva sarakstīšanās. Mēs droši vien atradīsim šīs vēstules kastēs. Bet tas nav viss, ko atradām. Telegrāfa ierēdnim vakar bija brīvdiena, un tikai šorīt mēs uzzinājām, ka desmit minūtes pirms Valtera nozušanas Meifīldā nodota kāda telegramma."

Kad viņi bija iegājuši dzīvojamā istabā, Karvers aizslēdza durvis un izvilka telegrammu no kabatas. Tā bija nodota galvenajā pastā bez paraksta, un tās saturs skanēja:

"Atcerieties 1913. gada 17. jūliju. Trijos pēc jums ieradīsies Ņūkāslas policija."

"Visu rītu es nodarbojos ar avīžu ziņojumu lasīšanu," Karvers turpināja, "lai izdibinātu, ko šis datums nozīmē, un beidzot atradu, ka Felings 1913. gada 17. jūlijā Nūkāslā notiesāts uz 7 gadiem un tiesnesis teicis, ka, līdzīgai apsūdzībai atkārtojoties, viņš tam piespriedīšot mūža ieslodzījumu."

"Tātad šo telegrammu nosūtījis kāds Valtera draugs?" Tebs jautāja.

Karvers pamāja.

"Tā nodota piecas minūtes pirms viņa nozušanas, skaidrāk izsakoties — piecas minūtes pirms trijiem. Es runāju ar telegrammu iznēsātāju, un tas teica, ka nodevis to Valteram pašam."

"Vai tas izskaidro viņa nozušanu?"

"Zināmā mērā jā, un tomēr ari no visa tā nevar nonākt pie secinājuma, ka viņam ar slepkavību nebūtu nekā kopīga. Varbūt telegramma nonāca viņa rokās īsi pēc slepkavības izdarīšanas un tā viņu galīgi pārliecināja laisties lapās. Ja viņš ir vainīgs slepkavībā, tad var saprast steidzīgo bēgšanu. Policijas ierašanās un noslepkavotā Tresmira atrašana varēja Valteram kļūt liktenīga."

"Vai kāds redzējis Velingtonu Braunu ienākam šai namā?" Tebs pavaicāja to, ko jau sen bija gribējis jautāt.

"Neviens," detektīvs teica. "Kad viņš ieradās, to varētu pateikt vienīgi Valters."

Viņš salocīja telegrammu un iebāza to kabatā, tad atslēdza durvis, kas veda no dzīvojamās istabas ejā. Viņš nogāja lejā pa kāpieniem un apstājās vienīgi, lai uzgrieztu uguni. Tad viņš tūlīt iegāja velvē. Kastes cita pēc citas tika noceltas zemē, saturs izņemts un viss pārmeklēts.

Nauda bija visur: netīras ķīniešu naudaszīmes, grieķu drahmas un itāļu liras. Dažās kastēs nebija nekas vairāk kā naudaszīmju pakas, citās — biezi vēstuļu saiņi. Tās bija adresētas Tresmiram uz visdažādākajām Ziemelkīnas pilsētām. Visām bija viena un tā pati atzīme, kas bija uzrakstīta ar zaļu tinti, bet neviena no vēstulēm nedeva ne mazāko pieturas punktu traģiskā nozieguma atklāšanai.

Pēdējā kastē bija jaunākā laika korespondence. Pa lielākai daļai tur bija kopijas no vēstulēm mašīnrakstā, kas bija adresētas dažādām sabiedrībām, ar kurām vecajam bijuši sakari. Viņi izskatīja katru vēstuli.

"Kur tās rakstītas ar mašīnu?" Karvers jautāja. "Un kad? Pie Tresmira taču, kā rādās, nestrādāja mašīnrakstītāja."

Līdz šim acumirklim Tebs bija aizmirsis par atrasto rakstāmmašīnas kapsulu. Tagad viņš to atcerējās.

"Bet viņš katru vakaru pusseptiņos izgāji un pusdeviņos atgriezās," Tebs teica. "Var būt, ka viņš gāja uz kādu norakstu biroju — pilsētā ir daži, kas vakaros strādā virsstundas."

"Tas ir iespējams," Karvers piekrita. "Šeit nekā nav. Es visu, kas šķita svarīgs, nosūtīju tulkotājam. Nedomāju, ka vajadzētu aizsūtīt arī veikala norēķinus par 1889. gadu." Viņš rūpīgi atlika papīrus atpakaļ kastē. "Tas tātad ir viss," viņš teica.

Tebs stāvēja ar mugufu pret apakšējo plauktu, pa labi no durvīm, un viņa pirksti rotaļādamies skāra tēraudu, kad viņš piepeši kaut ko pamanīja. Viņš pieliecās un paskatījās. Šķērslis, pret kuru bija atdūrušies viņa pirksti, bija viena no divām sliedēm, pie kurām karājās kāda kaste. Tā bija tik tālu aizstumta, ka no viņa vietas to gandrīz nebija iespējams ieraudzīt.

Tebs pieliecās un izvilka to laukā.

"Hallo," viņš iesaucās," kas tad tas?"

Vispirms viņš izvilka mazu, gaišzali lakotu ķīniešu kastīti. Pacēlis vāku, viņš ieraudzīja, ka tā ir tukša.

"Tukša… Tā laikam ir kāds ķīniešu mākslas darbs, ko viņš glabājis," Karvers noteica.

Tad sekoja maza, brūna rotaslietu lādīte, ko viņš uzlika uz platā plaukta un atvēra.

Vēl iekams Tebs ieraudzīja sirdsveidīgo brošu vāka zīda oderē, viņš jau zināja, kas tas bija.

"Tās ir Urzulas Ardzernas dārglietas," viņš teica, un abi saskatījās.

"Rotaslietas, kuras nozaga sestdienas rītā?" detektīvs neticīgi jautāja.

Tebs pamāja. Detektīvs izņēma kādu krustu ar smaragdiem, pagrozīja to pirkstos un nolika atkal atpakaļ.

"Sestdienas rītā," viņš tad lēni teica, "ja vēl visu labi atceros, jo tikai šorīt to izlasīju avīzē, Urzula Ardzerna bijusi pastā un, pērkot markas, nolikusi dārglietu lādīti sev blakus, bet, atpakaļ pagriežoties, ieraudzījusi, ka tā nozudusi. Viņa atgriezusies viesnīcā un pārmeklējusi savas istabas. Tikai svētdienas rītā viņa par pazušanu ziņojusi policijai."

"Tā ari es to lietu sapratu," Tebs teica tikpat izbrīnījies kā viņa kolēģis.

"Un trīs vai četras stundas pēc tam, kad mis Ardzerna nozaudēja savas rotaslietas, velvē tika noslepkavots vecais Tresmirs. Tai laikā dārglietas atradās šeit, jo ir skaidrs, ka kopš Tresmira nogalināšanas šai telpā neviens nav bijis, izņemot slepkavu. Citiem vārdiem sakot, rotaslietas nozagtas divu stundu laikā un atvestas Džesem Tresmiram, kas tās ieslēdzis savās velvēs… Bet kāpēc?" Karvers uzlūkoja Tebu.

Tebs neko citu nevarēja izgudrot kā arī savukārt skatīties uz Karveru. Tas kasīja pakausi, paberzēja zodu un turpināja: "Citos apstākļos varētu teikt, ka Tresmirs bijis zagtu lietu slēpējs. Esmu pazinis visdažādākos ļaudis, kas bijuši zagtu lietu slēpēji un caur to kļuvuši bagāti, un esmu pazinis Jaudis, par kuriem ne iedomāties nevarētu, ka tie aizdod naudu pret vērtslietām ne vien aktrisēm, bet pat loti pazīstamām personām. Ja mums nebūtu mis Ardzernas pieteikuma par rotaslietu zudumu, tad visticamākais izskaidrojums būtu, ka vērtslietas atstātas Tresmiram kā ķīla par aizdevumu."

"Es gandrīz esmu pilnīgi drošs, ka Tresmirs aktrisi nemaz nepazīst. Es šo dāmu nejauši pazīstu."

Detektīva seja pastiepās vēl garāka.

"Tātad vienīgais, kas mums jānoskaidro, vai viņš ir bijis zagtu lietu slēpējs." Viņš palūkojās uz melnajām kastēm plauktos un papurināja galvu. "Visi fakti ir pret to. Tresmirs bija par daudz bagāts, lai ielaistos šādā riskā. Bez tam mums tādā gadījumā vajadzētu atrast ari vēl citas lietas. Nav iespējams, ka viņš bijis slēpējs tikai vienai zagļu bandai un pie tam tikai šai vienā noziegumā."

Viņš nosēdās uz galda, sabāza rokas bikšu kabatās un, zodu krūtis iecirtis, domāja. Beidzot viņš teica: "Man jāatzīstas, ka esmu sakauts pēc visiem kara mākslas likumiem. Vai esat pārliecināts, ka šīs ir mis Ardzernas rotaslietas?"

"Pilnīgi. Var būt, ka dabūsiet policijā zudušo vērtslietu aprakstu," Tebs atteica.

"Tad ķersimies tūlīt pie šā mazā noslēpuma atrisināšanas."

Viņš runāja pa telefonu veselu stundas ceturksni un visu laiku kaut ko pierakstīja. Pakāris klausuli, viņš pievērsās Tebam.

"Nemaz krietni neielūkojies lādītē," viņš teica, "varu apgalvot, ka diezgan sīki pierādīts, ka šīs dārglietas pieder mis Ardzernai. Viņa devusi policijai pilnīgu sarakstu, taču visus sīkumus nav spējusi atcerēties. Salīdzināsim."

Pēc kāda laiciņa viņi bija pilnīgi pārliecināti, ka vērtslietas pieder Urzulai Ardzernai.

"Apmeklējiet viņu, Teb," Karvers teica. "Paņemiet tukšo lādīti līdzi — dārglietas mēs vēl paturēsim — un palūdziet mis Ardzernai, lai viņa identificē šo lādīti."

10

Urzula bija ieradusies Centrālviesnīcā tikai dažas minūtes pirms Teba. Aizliegums pieņemt reportierus laikam bija atsaukts, jo Urzula Tebu pieņēma tūlīt.

Viņa paņēma kastīti no reportiera rokām. Viņas seja bija pilnīgi bez izteiksmes.

"Jā, tā pieder man." Urzula pacēla vāku." Kur dārglietas?" viņa ātri jautāja.

"Policijas uzglabāšanā."

"Policijas?"

"Vērtslietas tika atrastas sestdienas priekšpusdienā noslepkavotā vecā Džeses Tresmira velvē," Tebs teica. "Vai jums ir kaut kāda nojausma, kā tās nokļuvušas viņa rokās?"

"Ne mazākās," viņa ar uzsvaru atteica. "Es misteru Tresmiru neesmu pazinusi."

Viņš pastāstīja tai par slepkavību, bet viņa, kā likās, jau bija lasījusi visus sīkumus, un viņai negribējās šo lietu vēlreiz pārrunāt, līdz Tebs tai pateica, kādā veidā viņš piedalās slepkavības izmeklēšanā.

"Kur jūs šīs rotaslietas atradāt?"

"Viņa velvē. Un dīvainākais ir tas, ka mēs apgāzām visas kastes, izskatījām visus papīrus un neko svarīgu neatradām. Vienīgi nejaušības dēl ieraudzījām šo lādīti — tā bija mazā kastītē un pastumta tālu zem plaukta."

"Vai visus papīrus izskatījāt?" viņa mehāniski atkārtoja. "Kādi papīri tam bija — vai daudz?"

"Vesela kaudze," Tebs teica, izbrīnījies, ka viņa, Vispirms galīgi pārmainīdama sarunas tematu, tagad no sava prāta atkal atgriezās pie tā atpakaļ.

"Veci rēķini, vēstuļu kopijas un tamlīdzīgas lietas. Nekas svarīgs. Kādēļ jūs tas interesē?"

"Man bija kāda draudzene, kas interesējās par Tresmiru," viņa atbildēja. "Viņa man stāstīja, ka tas glabājis veselu rindu dokumentu, kas attiecas uz viņas ģimeni. Nē, viņas vārdu es nevaru atcerēties, tā bija aktrise, kuru satiku kādā turnejā."

"Viņa papīros nebija nekā cita kā vienīgi veikalnieciskas lietas," Tebs teica.

Viņš juta, ka viņa it kā atbrīvojas no smagas nastas. Tā nevarēja būt vienīgi iedoma, Tebs bija loti jūtīgs pret apkārt notiekošo.

Viņa gandrīz jautri iejautājās:

"Kad policija man atdos manas dārglietas?"

"Baidos, ka tās tiks paturētas līdz lietas noskaidrošanai. Jūs taču zināt, ka tādām lietām vienmēr seko tiesa."

"O!" Viņa likās vīlusies. Tad atkal pievērsās slepkavībai. "Viss ir tik noslēpumaini," viņa mierīgi teica. "Kā jūs to izskaidrojat, mister Holend? Kāda avīze apgalvo, ka esot pavisam neiespējami, ka pats misters Tresmirs nebūtu aizslēdzis durvis, un tomēr tikpat pārliecināti viņi ir ari par to, ka viņš nav izdarījis pašnāvību. Un kas tas par Braunu, ko meklē?"

"Tas ir kāds avantūrists no Ķīnas, kas savā laikā bijis vecā Tresmira sekretārs."

"Sekretārs?" viņa ātri jautāja. "Vīrietis… Kā jūs to zināt?"

"Brauns pats man to stāstīja. Es viņu satiku dienu pirms slepkavības. Kā rādās, Tresmirs bija izturējies pret to loti slikti un gadiem ilgi nebija tam izmaksājis naudu."

Viņa domīgi iekoda lūpā.

"Kādēļ viņš atbrauca atpakaļ?" viņa pa pusei pie sevis noteica. "Viņš taču loti labi varēja iztikt no savas rentes. Domāju, ka tā bija diezgan ievērojama," viņa ātri piebilda. "Vai tas ir viņš, par ko jūs ar mani gribējāt runāt, mister Holend?"

"Varbūt jums vajadzēs aiziet uz policiju, lai identificētu rotaslietas," Tebs teica, "un bez tam jums droši vien jautās, kā šī lādīte nokļuvusi mistera Tresmira rokās."

Uz to viņa neko neatbildēja, un viņš atstāja jauno sievieti ar savādu nedrošības sajūtu.

Viņš atgriezās atpakaļ pie Karvera, lai atstāstītu savu sarunu, un atrada šo enerģisko cilvēku četrrāpus uz velves grīdas. Teba solu troksnim atskanot, tas paskatījās pār plecu.

"Vai sestdien bija lietus vai skaidra diena?" viņš jautāja.

"Bija loti jauks laiks."

"Tad šim te jābūt asins traipam," viņš parādīja uz grīdu, un Tebs nometās blakus uz ceļiem. Uz cementa bija redzams viegls pusmēness veida nospiedums. "Tā ir papēža mala — un pie tam vēl gumijas papēža," Karvers teica, "un pierāda, ka kāds ir bijis velvē pēc vecā vira nogalināšanas. Tas laikam pienācis pavisam tuvu pie ķermeņa, lai redzētu šāviena sekas, un ar papēdi iebridis drusku asinīs. Gumijas zoles izskaidro to, ka viņš varējis nedzirdami tuvoties Tresmiram. Citus nospiedumus nevaru atrast."

"Kas mūs noved atpakaļ pie jautājuma par atslēgas dublikātu."

"Tā nav bijis, šo ideju jūs varat izmest no galvas," Karvers teica pieceldamies un notīrīdams savus ceļgalus. "Es runāju ar atslēgas izgatavotāju, un tas svēti zvērēja, ka pagatavojis tikai vienu pašu. Pēc izgatavošanas pat zīmējums nav ticis paturēts."

"Bet Valters taisīja…"

"Valters savu darbu nenobeidza, un, ja arī viņš to būtu beidzis, tad tomēr nemūžam nespētu šādu atslēgu pagatavot, lai arī cik veikls viņš nebūtu. Nē, asinīm aptraipītā atslēga ir tā, kas aizslēdza durvis. Šo atslēgu vecais nēsāja ap kaklu tievā sudraba ķēdītē. Mēs atradām tās galus, pārmeklējot viņa apģērbu. Tad vēl asinis redzamas arī ārpusē. Visievērojamākais šai lietā tātad ir tas, ka durvis pēc slepkavības tikušas aizslēgas no iekšpuses un no ārpuses. Slepkava pēc Tresmira nāves bijis ar to kopā ieslēgts velvē. Ja es nezinātu, ka tas vienkārši nav iespējams, tad teiktu, ka velve aizslēgta no iekšpuses, atslēga nolikta uz galda un slepkava tad nozudis pa kādu slepenu izeju, kuras, kā mēs zinām, nemaz nav.

"Vai jumtu pārmeklējāt?"

"Esmu pārmeklējis visu jumtu, sienas, grīdu, durvis," Karvers atteica. "Vienīgi tam varētu būt kāda nozīme, ka starp durvju apakšdaļu un grīdu atrodas astotdalcollu plata sprauga. Ja atslēga būtu atrasta uz grīdas, visā šai lietā nebūtu nekā noslēpumaina, jo slepkava būtu varējis to pabāzt apakšā un pasviest telpas vidū. Tagad uzskaitīšu visus punktus: Tresmirs ticis nogalināts velvē. Slepkava ir vai nu Brauns, kas viņam draudēja, vai Valters, kas viņu aplaupīja. Aizslēgtajā velvē atrasta vienīgā atslēga, ar ko varēja aizslēgt durvis. Un tad ievērojiet sevišķi to, ka Tresmirs ir nošauts no mugurpuses."

"ICādēl tas tik svarīgi?"

"Kā pierādījums, ka tai mirklī, kad viņš tika nogalināts, Tresmiram nebija bail. Viņš to negaidīja. Un tagad visai šai lietai pievienosim vēl atklājumu, ka velvē atrasta rotaslietu lādīte, kas nozudusi kādai slavenai aktrisei Tresmira slepkavības dienā. Tāda ir tā lieta, kas man jānodod tiesai." Tā Karveru, kā likās, neapmierināja.

Tā neapmierināja arī tiesu, kas nedēlu vēlāk pasludināja spriedumu nepazīstamai personai vai personām un piebilda arī kaut ko par policijas spējām.

Sprieduma pasludināšanas dienā Urzula Ardzerna izrādes laikā divas reizes paģība un pilnīgā sabrukuma stāvoklī tika nogādāta savā dzīvoklī Centrālviesnīcā.

11

Pretim Meifīldai dzīvoja Džons Fergusons Stots, kas bija ne vien nelaiķa Džeses Tresmira kaimiņš, bet ari viņa māsasdēla darba devējs. Viņam likās, ka šis apstāklis viņam dod īpašas tiesības justies kā autoritātei slepkavības lietā. Tomēr, visu apdomājis, viņš nolēma ievērot principu "neko neteikt".

"Diezgan nejauki dzīvot tādā ielā, mana mīlā, kur noticis šis šausmīgais noziegums. Es nevaru atļauties, lai mani iejauc šai lietā."

Viņš mierigi sēdēja savā vietā pie loga un lūkojās uz ielu, kas patlaban tumsa. Kādā no Meifīldas augšējiem logiem aizvien šaudījās šurp un turp kāda gaisma. Policija meklēja. Viņš sāka interesēties. Rīt, satiekot draugus Tobija restorānā, viņš varēs teikt: "Vēl aizvien pārmeklē vecā Tresmira māju, tā atrodas tieši pretim manējai."

Drīz gaisma nozuda pavisam, un viņš pievērsās sievai.

"Ko Elīna saka? Piezvani un izsauc viņu."

Elīna bija istabmeita, kas pēkšņi bija kļuvusi ievērojama un svarīga persona.

"Man jādreb vien, kad es par to runāju, ser," viņa teica, "Ne sapņojusi nebūtu, ka man nāksies iejaukties tādā lietā. Ja mani sauktu pie tiesas dot liecību, esmu pārliecināta, ka nomirtu."

"Jūs pie tiesas nesauks," misters Stots svarīgi noteica. "Par šo lietu nedrīkst runāt, Elīn. Saprotat?"

Elīna teicās to saprotam, bet likās loti vīlusies, ka šī sāpīgā uzstāšanās atklātībā tai tiks aiztaupīta.

"Man pēdējās četrpadsmit dienās bija zobu sāpes…"

"Jums jāiet to izraut," misters Stots teica, jo neviens normāls cilvēks nepalaiž garām izdevību dot kādam padomu izraut zobus. "Tas aizvien ir tas labākais, ja pie slikta zoba ķeras ar radikāliem līdzekļiem. Tātad ārā šo zobu — kas tālāk?"

"Tās iesākas aizvien pusdivpadsmitos un beidzas divos. Bet kā es zināšu tagad uzvilkt pulksteni?"

"Loti savādi, ļoti neparasti," misters Stots teica, "bet es nedomāju, ka mums tur būtu kādā dala. Nē. Pateicos, Elīn. Jūsu vietā es liktu zobu izraut. Neesiet bērns. Amerikāņu zobārsti tagad ir tik labi."

Elīna godbijīgi noklausījās, lai gan nervozēja. Tad viņa atgriezās augšā savā istabā, lai ārstētu zobu ar daktera Bilberija patentlīdzekli.

Tiklīdz Stota galva skāra spilvenu, pie durvīm kāds pieklauvēja.

"Jā!" viņš nikni iesaucās, lai izbiedētu zagli, ja tas šādā veidā lūgtu atļauju ienākt viņa istabā.

"Tā esmu es, Elīna, ser… viņi ir klāt!"

Misters Stots nodrebēja, negribīgi piecēlās un ielīda ritasvārkos. Misis Stota pat nepakustējās. Viņa esot gājusi gultā, lai gulētu, tā viņa teica.

"Kas noticis, Elīn? Kādēļ jūs mani modināt tik agrā stundā?" misters Stots aizkaitināts iesaucās.

"Viņi ir atnākuši — ķīnieši. Redzēju, kā viens iekāpa pa logu." Un viņas zobi klabēja.

"Pagaidiet, paņemšu savu nūju."

Pie Stota gultas karājās smaga, ar svinu pielieta nūja. Viņš nemaz nebija domājis tuvoties Meifīldai tuvāk par ēdamistabas logu, bet nūja deva tik vajadzīgo pašpaļāvību.

Kalpone uzmanīgi atvilka priekškarus, atvēra logu, un tagad varēja itin labi saredzēt Meifīldu un tās apkārtni.

"Tur viens ir," Elīna čukstēja.

Enā stāvēja kāds stāvs; misters Stots to redzēja pavisam skaidri. Viņi klusēdami to vēroja veselu pusstundu. Stots gan iedomājās, ka būtu jāpiezvana policijai, bet to nedarīja. Parastu iebrucēju gadījumā viņš nebūtu vilcinājies, bet šie te bija ķīnieši, kuru kopāturēšanās un atriebība bija vispārzināma.

Pēc pusstundas Meifīldas durvis atvērās un iznāca kāds vīrietis. Abi aizgāja pa ielu, un tas bija viss, ko Stots redzēja.

"Loti dīvaini! Labi, ka jūs mani pasaucāt, Elīn. Bet jūs par notikušo nedrīkstat teikt ne pušplēsta vārda! Ķīnieši ir asinskārīgi."

Tā Stota māja "Meplmenora" glabāja savu drausmīgo noslēpumu, un neviens nezināja par Je Linga ierašanos Meifīldā un viņa meklējumiem. To mērķis bija maza, lakota kastīte, kurā Džese Tresmirs glabāja plānu, salocītu papīra loksnīti, ko Je Lings pašrocīgi bija aprakstījis ar skaistajiem ķīniešu hieroglifiem.

12

"Urzula Ardzerna atstāj skatuvi un turpmāk dzīvos uz laukiem."

Šādu ziņu Tebs atnesa, nākdams kādu vakaru mājās no biroja.

Rekss it kā nemaz to neievēroja.

"O?" Tas bija viss, ko viņš teica, un, tāpat kā Tebs, nevēlējās vairāk sarunāties par šo dāmu.

Tā bija viņa pēdējā nakts Doti ielā. Viņš aizvien vēl cieta no uzbudinājuma, un viņa ārsts tam bija ieteicis ārzemju ceļojumu. Rekss bija izteicis vēlēšanos pēc ceļojuma atgriezties Doti ielā, bet Tebam bija citādas domas par šo lietu.

"Tev ir neapjaušams daudzums naudas," viņš nopietni teica," un tādam cilvēkam kā tev ir arī liela atbildība. Man ir apmēram 145 dažādi iemesli, kādēļ mums jāšķiras. Vissvarīgākais ir tas, ka es negribu, lai tu kā miljonārs man vājinātu dzīves sparu un enerģiju. Tev jāieņem zināms stāvoklis sabiedrībā, tev jāpilda zināmi pienākumi. Doti ielas dzīvoklis tev vairs neder. Tu taču netaisies pārkravāties uz Meifīldu?"

Rekss nodrebēja.

"It nemaz," viņš nopietni atteica. "Es māju aizslēgšu un uz dažiem gadiem atstāšu tukšu, līdz noziegums būs aizmirsies. Varbūt kāds tad to nopirks. Man tepat ir loti labi, Teb."

"Es pašlaik nedomāju tik daudz par tavām ērtībām kā par savām," Tebs mierīgi atteica. "Tava atgriešanās man nekādā ziņā nebūtu izdevīga, tātad vari uzskatīt sevi par izsviestu!"

Rekss smējās.

Otrā rītā viņš aizbrauca uz Neapoli, un Tebs to pavadīja līdz tvaikonim. Viņi atvadījās. Urzula Ardzerna netika pieminēta, līdz atskanēja aizbraukšanas zvans.

"Es atgādinu tavu solījumu, Teb, ka tu mani iepazīstināsi ar mis Ardzernu," viņš teica un sarauca pieri, it kā ko nelāgu atcerēdamies. "Es vēlētos, kaut viņa nebūtu iejaukta šai lietā. Kā tu domā, kā tas varēja gadīties, ka viņas rotaslietu lādīte nokļuvusi nabaga tēvoča velvē? Bez tam velves atslēga atrodas manā lādē, ja tā policijai būtu vajadzīga. Lai gan viņiem taču ir otra atslēga."

Viņš tik bieži bija uzdevis šo jautājumu par Urzulas rotaslietām, ka Tebs nemaz nemēģināja izdomāt kādu apmierinošu atbildi.

Viņš stāvēja ostmalā un noskatījās, kā lielais kuģis aizpeld pa upi, un visā visumā bija priecīgs, ka viņu kopdzīve izbeigusies. Viņi, protams, paliks draugi, bet Rekss tagad bija bagāts, lai gan līdz šim Tebs bija no abiem bagātākais un nereti izpalīdzēja draugam. Tagad Rekss varēja dzīvot bez rūpēm, nebūdams atkarīgs no skopiem tēvočiem. Tagad viņu kopīgajai dzīvošanai nebija nekādas nozīmes.

Gandrīz vesels mēnesis bija pagājis kopš lietas iztiesāšanas, un viss, ko Tebs dzirdēja par Urzulu, bija tas, ka viņa bijusi slima un tagad uzturoties uz laukiem Stouna kotedžā. Viņš gandrīz sailgojās to apciemot, bet pēdējā brīdī pārdomāja.

Starplaikā viņš ievāca sīkākas ziņas par šo aktrisi, kas viņu bija savaldzinājusi.

Viņa sākumā uzstājusies kādā ceļojošā teātri. Šeit viņa ar labiem panākumiem tēlojusi otrā plāna lomas. Tad viņa pārņēmusi teātra vadību savās rokās, noīrējusi Ateneuma teātra telpas un tēlojusi otru lielāko lomu "Toskas" uzvedumā — galvenā loma bijusi uzticēta pazīstamajai Mejai Farelli. Teātra kritiķus bija aizkustinājusi viņas pieticība, un Urzulas tēlojums tiem tik loti patika, ka viņi cerēja redzēt to kādā lielākā lomā un vēlēja viņas sezonai labus finansiālus panākumus. Savā starpā viņi runāja: kas ir tas ievērojamais vīrietis, kas protežē šo jauno aktrisi? Bet neatrada nekādu apmierinošu atbildi. Tad Urzula sākusi tēlot galvenās lomas, un panākums sekojis panākumam. Viņai paredzēja spožu nākotni. Bet aktrises paziņojumu, ka tā uz visiem laikiem atstāj skatuvi, neviens neuztvēra nopietni. Un tomēr tas tā bija. Urzula bija pēdējo reizi uzstājusies rampas gaismā.

Dienu pēc Reksa aizbraukšanas viņa aiztaupīja Tebam turpmākās pārdomas, atrakstīdama vēstuli uz viņa biroju.

"Cienītais mister Holend, varbūt jūs apciemotu mani Stouna kotedžā. Apsolu jums dot materiālu sensacionālam stāstam, lai gan zinu, ka tas diemžēl zaudēs daudz no savas vērtības, jo es nevēlos, ka mans vārds tiktu minēts šajā sakarā."

Tebs labprāt būtu braucis tūlīt. Nākamajā rītā viņš jau sešos bija piecēlies un dusmojās, ka pieklājība neļauj ierasties pirms pusdienas laika.

Bija brīnišķīga jūnija diena, un viņš devās uz Hertfordu.

Viņš sastapa aktrisi tai pašā vietā, taču viņa nepiecēlās, lai to sagaidītu, bet pastiepa pretim vienīgi kalsnu, baltu roku, ko Tebs ar pārspīlētu rūpību saņēma savējā. Viņas seja bija bālāka, smalkāka un kaut kāda iemesla dēl izskatījās vecāka.

"Jūs taču nesalauzīsiet manu roku," viņa teica. "Lūdzu, sēdieties, mister Teb."

"Man misters Tebs patīk labāk nekā misters Holends," Tebs teica. "Šeit taču ir burvīgi! Kādēļ mēs cepināmies pilsētas mūros?"

"Tādēļ, ka pilsēta mums maksā algas," viņa sausi attrauca. "Mister Holend, vai gribat kaut ko manā labā darīt?"

Viņš ilgojās pateikt, ka viņas dēl stāvētu uz galvas vai slaucītu putekļus no viņas kājām, taču tā vietā teica: "Bet protams."

"Vai negribat pārdot dažas rotaslietas? Tās pašas, ko atrada nabaga mistera Tresmira velvē."

"Pārdot jūsu rotaslietas?" viņš sašutis iesaucās. "Kādēļ? Vai jūs…" viņš neturpināja.

"Es neesmu nabaga," viņa mierīgi atteica. "Man ir diezgan naudas, lai varētu dzīvot bez darba, — manai pēdējai lomai bija lieli panākumi, un, par laimi, peļņa…" viņa pēkšņi aprāvās. "Lai nu kā, es neesmu nabaga."

"Tad kādēļ gribat pārdot rotaslietas? Vai gribat citas?" viņam paspruka.

Viņa papurināja galvu, un viņas acīs iedegās smaids.

"Nē, es gribu pārdot savas rotaslietas, cik vien izdevīgi iespējams, un tad jums būs jāizdala šī nauda dažādām piemērotākām labdarības iestādēm."

Viņš bija tā izbrīnījies, ka nepaguva atbildēt, tādēļ viņa turpināja:

"Es pārāk maz zinu par labdarības iestādēm. Zinu tikai to, ka dažos gadījumos visi to ienākumi aiziet valdības uzturēšanai."

"Vai jūs to domājat nopietni?" viņš beidzot atguvies jautāja.

"Pilnīgi," viņa nopietni pamāja. "Man šķiet, to vērtība ir divpadsmit līdz divdesmit tūkstoši mārciņu. Bet es par to vēl neesmu visai droša. Tās pieder man," viņa piebilda mazliet izaicinoši, kas nemaz nebija vajadzīgs, vismaz Tebs tā domāja, "un es ar viņām varu darīt, ko gribu. Es tās gribu pārdot un naudu izdalīt."

"Bet mana mīlā mis Ardzerna…" viņš iesāka.

"Mans mīļais mister Holend," viņa atdarināja tā uzrunu, "ja gribat man palīdzēt, tad jums jādara, ko jums saku."

"Es, protams, jūsu vēlēšanos izpildīšu," viņš pasteidzās atbildēt, "bet tā ir pārāk liela summa izdāvāšanai."

"Tā ir par daudz liela summa, lai to paturētu," viņa mierīgi teica. "Tad vēl ko lūdzu — mans vārds nedrīkst tikt minēts. Varat nosaukt mani, par ko vien gribat, tikai nepieminiet, ka esmu aktrise, un nesakiet manu vārdu. Vai darīsiet to?"

Viņš pamāja.

"Rotaslietas ir šeit. Es tās biju nodevusi viesnīcā glabāšanā, un vakar kāds ziņnesis man tās atnesa. Tagad veikalnieciskā dala ir nokārtota, un mēs iesim iekšā kopīgi paēst lenču."

Viņš sajuta prieku, kad viņa atspiedās uz tā rokas. Vismīļāk viņš to būtu paņēmis uz rokām un iznesis cauri smaržojošajam dārzam. Viņš apjuka, iedomādamies, ko gan viņa domātu un teiktu, ja varētu uzminēt viņa domas.

"Jūs domājat, ka vēlētos nest mani uz rokām," viņa, to pilnīgi pārsteigdama, teica.

Tebs nosarka.

"Ja mums nenāktos ievērot pieklājību, tad man nekas nebūtu pretī. Vai jums patīk mazi bērni, mister Teb?"

"Ļoti," viņš teica un bija priecīgs, ka viņa uzsāk mazāk bīstamu tematu.

"Arī es, bērns būdama, biju kopā ar daudziem. Viņi ir brīnišķīgi."

Viņš klusēja. Kur gan viņa bija redzējusi daudz bērnu? Vai viņa bijusi bērnu audzinātāja? Viņa nebija runājusi vienīgi tādēļ, lai atstātu iespaidu… Nē, viņa nebija tāda kā tā

vienīgā aktrise, kuru viņš līdz šim pazina, kas bieži lietoja gudrus vārdus, lai radītu sev reklāmu.

Ēšanas laikā viņi sarunājās vienīgi par personīgām lietām.

"Vai jums ir daudz draugu?" vina jautāja.

"Tikai viens," Tebs smaidīdams atteica, "un tas kļuvis tagad tik bagāts, ka es viņu neuzdrošinos vairs saukt par draugu. Esmu pārliecināts, ka Rekss pretotos maniem vārdiem. Tas ir Rekss Lenders, kas pie tam loti labprāt ar jums iepazītos. Viņš ir viens no jūsu lielākajiem pielūdzējiem."

Tebam likās, ka viņš rīkojas loti cēli un ka par viņa nesavtību tam pienāktos vismaz svētā oreols.

"Kas viņš tāds ir?" Urzula jautāja.

"Vecā Tresmira māsasdēls."

"A, protams," viņa ātri teica un nosarka. "Jūs taču jau agrāk par viņu runājāt."

Tebs mēģināja atcerēties. Viņš gandrīz bija drošs, ka aktrisei neko par Reksu nebija stāstījis.

"Viņš tātad ir ļoti bagāts? Protams. Viņš jau laikam bija mistera Tresmira vienīgais māsasdēls."

"Vai lasījāt to avīzē?"

"Nē, es tā domāju vai man kāds to būs stāstījis. Es par šo slepkavību neko neesmu lasījusi vai vismaz neatceros to. Es toreiz biju pārāk slima. Viņam vajag būt loti bagātam," viņa turpināja. "Vai viņš līdzinās savam tēvocim?"

Tebs pasmaidīja.

"Nevaru divus vairāk pretēja izskata cilvēkus ne iedomāties," viņš teica. "Rekss ir— nu, diezgan resns un īsts sliņķis. Misters Tresmirs turpretim bija loti kalsens un savam vecumam par daudz enerģisks. Kad es pieminēju Reksu?" viņš jautāja.

"Nevaru tagad atcerēties. Nelieciet man tik ilgi domāt, mister Holend. Kur Rekss tagad ir?"

"Viņš vakar aizbrauca uz Itāliju," Tebs teica, un līdz ar to izzuda aktrises interese par Reksu Lenderu.

"Es labprāt vēlētos kaut ko zināt par Tresmira dzīvi," Tebs teica, "tam vajag būt loti interesantam dzīvesstāstam. Savādi, ka mēs neko neatradām viņa mājā, kas liecinātu par viņa dzīvi Ķīnā, izņemot mazu ķīniešu kastīti, kas pie tam vēl bija tukša. Es interesējos par ķīniešiem."

"Tiešām?" Viņa to ātri uzlūkoja. "Ari es interesējos par viņiem — viņu laipnības dēļ."

"Tātad jūs šos ļaudis pazīstat? Vai esat bijusi Ķīnā?"

"Es pazīstu vienu vai divus," viņa teica un aprāvās kā pārdomādama, vai būtu labi teikt vēl vairāk. "Kad biju zaudējusi savu vietu un ierados pilsētā…"

"Neesmu gluži pareizi sapratis: kad pazaudējāt savu vietu — ko jūs ar to domājāt? Jūs taču nebijāt virtuvene vai kas tamlīdzīgs?" viņš jokodamies jautāja, un, viņam par izbrīnu, Urzula pamāja.

"Es toreiz biju tikai trīspadsmit gadus veca. Bet tas ir cits stāsts, kā Kiplings teiktu. Šai vecumā, pirms es sāku iet skolā, es satiku kādu ķīnieti, kura dēls bija loti slims. Viņš dzīvoja tai pašā mājā kur es. Saimniece nebija sevišķi līdzjūtīga būtne un, tā kā viņš bija ķīnietis, domāja, ka zēnam ir kaut kāda noslēpumaina vietējā slimība, kas viņai varētu pielipt. Es zēnu mazliet kopu," viņa kā atvainodamās piebilda, bet Tebs zināja, ka viņas atvainošanās domāta nevis viņas izpalīdzībai, bet viņas toreizējai slimnieku kopējas mākslai. "Viņa tēvs toreiz bija ļoti nabags viesmīlis kādā ķīniešu restorānā, bet loti pateicīgs. Viņš ir ļoti īpatnējs cilvēks — kopš tā laika es viņu vēl esmu satikusi."

"Es labprāt dzirdētu to otro stāstu," Tebs teica. "Kiplings mani loti interesē. Šis "otrais stāsts" nekad netiek stāstīts. Man šķiet, ka rakstnieks kaut ko domājis, to pieminēdams, bet tad atkal aizmirsis."

"Uz manu otro stāstu vēl jāgaida," viņa smaidīdama teica. "Kādu dienu varbūt, bet tagad ne."

Uz nepielūdzamo un nekad neapmierināmo redaktoru Teba rakstītais ziņojums atstāja loti sliktu iespaidu.

"Tas zaudē pusi no savas vērtības, ja nedrīkstam minēt vārdu," viņš sūdzējās. "Pēc tam kad būsim atmodinājuši interesi, "Herolds" vai kāds cits laikraksts izzinās, kas ir šo rotaslietu īpašniece, un nosmels visu krējumu. Vai nebūtu iespējams viņu pārliecināt?"

Tebs purināja galvu.

"Kas tas par noslēpumu — vai viņa iestāsies klosterī vai kas tamlīdzīgs?"

"To viņa neminēja." Tebs kļuva nepacietīgs. "Te jums būs raksts — varat to pieņemt vai ne, Žak. Tas ir labs jaunums, un, ja jums tas nepatīk, es to parādīšu šefam."

Tie bija draudi, kas vienmēr pārtrauca visas diskusijas, jo Tebs "Megafonā" bija svarīga persona un viņa vārds nozīmēja daudz.

13

Misters Stots pēdējā laikā bija kļuvis par personu, ko Tobija restorāna pastāvīgie apmeklētāji uzklausīja ar lielu cieņu.

"Vienīgais, ko nevaru saprast, Stot," viens no klausītājiem teica, "ir tas, kādēļ jūs nepasaucāt policiju."

Stots noslēpumaini pasmaidīja.

"Jā, policiju gan vajadzēja!" viņš noteica. "Bet man jābrīdina jūs, ka tas, ko es saku, jātur stingrā slepenībā. Es jau tā baidos, ka mana pļāpīgā istabmeita kaut ko nepasaka.

Patiesībā man jāatzīstas, ka es nemaz nedomāju saukt policiju, bet gribēju tikt ar šiem ķīniešiem pats galā. Taču istabmeita tik loti baiļojās palikt viena mājās."

"Vai kopš tā laika viņi atkal ieradušies Meifīldā?" kāds jautāja.

"Nē, arī tā sieviete ne, — jūs taču atceraties, ka jums stāstīju par dāmu, kas ik nakti piebraukusi ar auto pie Tresmira nama! Lai nu kā, es šai lietā negribu iejaukties — šie ķīniešu nelieši ir pārāk bīstami, lai kaut ko pret viņiem uzsāktu."

Viņš bija samaksājis savu rēķinu un pašlaik taisījās atstāt restorānu, kad kāds aizskāra viņa elkoni. Pagriezies atpakaļ, viņš ieraudzīja kādu liela auguma vīrieti ar garenu, melanholisku seju.

"Atvainojiet, misters Stots, ja nemaldos?"

"Tas ir mans vārds. Es jūs gan…"

"Mans vārds ir Karvers. Esmu policijas inspektors un labprāt vēlētos no jums dzirdēt, ko esat novērojis pirms un pēc slepkavības Meifīldā."

"Mana istabmeita izpļāpājusies," viņš norūca, "es jau zināju, ka viņa nespēs turēt muti."

"Es par jūsu istabmeitu neko nezinu," otrs atteica. "Bet es pēdējās trīs dienas biju Tobija restorānā un dzirdēju brīnumainas lietas. Man šķiet, ka jūs bijāt galvenais runātājs par šo tematu, bet varbūt es maldos."

"Es neko neteikšu," Stots noteica, un detektīvs nopūtās.

"Jūsu vietā es tik ātri vis nepārsteigtos," viņš teica, "man šķiet, ka jums nāksies diezgan grūti izskaidrot prokuroram, kādēļ tik ilgi esat klusējis… Vai zināt, mister Stot, ka tas izskatās loti aizdomīgi?"

Stota seja sastinga.

"Aizdomīgs… es… Dieva dēļ! Nāciet manā birojā, mister Karver… Aizdomīgs! Es jau zināju, ka tikšu ievilkts šai lietā! Rīt pat izsviedīšu Elīnu pa durvīm!"

Kad Tebs vakarā ieradās amata darīšanās policijas iecirkni, viņš šo stāstu dabūja dzirdēt no Karvera.

"Ja šim zaķpastalam būtu bijusi drosme tūlīt telefonēt policijai, tiklīdz istabmeita tam pirmo reizi stāstīja par to, ko redzējusi, tad jau mēs sen šos putniņus būtu noķēruši. Bet tagad vairs nav nekādas nozīmes namu vēl novērot. Kas gan varētu būt šī sieviete, kas ar auto iebrauca Meifildas dārzā un ar melnu, četrstūrainu somu iegāja namā?"

Tebs neatbildēja. Viņš tagad zināja, ka šī sieviete bijusi Urzula Ardzerna.

Viss sakrita. Viņš atcerējās, ka agrā rītā sastapis to kādā vientuļā ieliņā, kad tā apskatīja saplīsušo riepu, un ka viņas vienkāršās drēbes jau toreiz bija šķitušas dīvainas. Ratos bija četrstūraina, melna soma, bet…

Vai Urzula strādātu roku rokā ar ķīniešiem? Vai viņa būtu piedalījusies šajos naksnīgajos iebrukumos? Tas bija maz ticams.

"Kādēļ viņi ielauzās mājā, kad mēs jau bijām prom, to es nesaprotu," Karvers teica. "Es tikai varu domāt, ka viņi cerēja, ka mēs kaut ko nebūsim atraduši."

"Meifīldā… Tur taču nekā vairāk nav?"

Viņu sarunu pēkšņi pārtrauca skaļš telefona zvans.

"Jūs, ser," seržants pie pults teica, un sekundi vēlāk Karvers pazina Stota uztraukto balsi.

"Viņi tagad ir te! Pašlaik iegāja iekšā. Sieviete atvēra durvis… Viņi pašlaik atrodas tur!"

"Kas? Jūs tas esat, Stot? Jūs runājat par Meifīldu?" Karvers ātri jautāja.

"Jā! Redzēju tos pats savām acīm. Sievietes auto stāv durvju priekšā."

"Ejiet un pierakstiet automobiļa numuru," Karvers īsi noteica. "Tad uzmeklējiet kādu policistu un pastāstiet tam visu. Ja nevienu neatrodat, aizturiet pats šo sievieti!"

Karvers paķēra cepuri un izskrēja pa durvīm.

Viņi iekāpa pirmajā automobilī, kas gadījās pa ceļam, un aizdrāzās kā viesulis. Kad viņi iegriezās mierīgajā avēnijā, kur atradās Meifīldā, tie redzēja, ka ielas viņā galā pašlaik nozūd kāda auto pakaļējās ugunis.

Stots stāvēja uz trotuāra un klusēdams, bet loti uztraukts norādīja uz to vietu, kur bija stāvējis auto.

"Viņi ir prom," viņš uzbudināts teica, "nevarēju atrast nevienu policistu, viņi ir prom!"

"To es redzu. Vai auto numuru pierakstījāt?"

Stots papurināja galvu, no viņa rīkles izrāvās tikai aprautas skaņas. Bet drīz vien viņš atguva valodu.

"Numurs bija aizklāts ar melnu papīru."

"Kas tie bija?"

"Ķīnietis un kāda sieviete."

"Pie velna, kādēļ tad jūs viņus neaizturējāt?" Karvers uztraucās.

"Ķīnietis un kāda sieviete," nelaimīgais Stots atkārtodams nomurmināja.

"Kā viņa izskatījās?"

"Es visai tuvu nepiegāju, tā arī nevarēju viņus pazīt," Stots nekaunēdamies atzinās. "Te vajadzēja būt policijai… veselam policistu pulkam… Tas ir kauns. Vēl šodien es rakstīšu…"

Karvers izskrēja cauri cementētajam pagalmam, atvēra durviSj uzgrieza zālē visas ugunis. Ciktāl viņš varēja redzēt, nekas nebija aiztikts. Velves durvis bija aizslēgtas, un neviens nebija mēģinājis atvērt tās ar varu. Bet ēdamistabā gan viss nebija kārtībā. Kamīns bija plats, dziļš, ar sarkaniem ķieģeļiem un dzeltenu cementu izmūrēts iedobums. Parasto krāsni aizvietoja elektriskā, un Karvers bija pamatīgi pārmeklējis starptelpu un arī virsējo plašo dūmvadu. Bet tagad viņš tūlīt redzēja, ka viņa darbs nav bijis pilnīgs. Viens ķieģelis bija izņemts ārā. Tas atradās uz galda, un viņi redzēja, ka ķieģelis patiesībā bija kastīte. Tās tērauda vāks bija vaļā, un Karvers uz to domīgi nolūkojās.

"Ar to nu gan viņi mani krietni pavazājuši aiz deguna," viņš teica. "No ārpuses tā taču izskatās kā ķieģelis! Paskatieties tikai uz šo mākslīgo cementu visapkārt! Tas nemaz nav cements, bet gan tērauds. Tā laikam ir vienīgā slēptuve visā namā. Man taču vajadzēja sīkāk izprašņāt meistaru!"

"Šai kastē bijis kaut kas svarīgs, kas ticis izņemts laukā. Varbūt papīru vīstoklis — un vēl ticamāk, ka divi vīstokli, jo uz to norāda abas gumijas saitītes. Lai nu kā, projām tie ir."

Viņš atvēra durvis uz velvi un pārliecinājās, ka neviens nav ienācis apakšzemes telpā.

"Iesim un vēlreiz iztaujāsim šo lielo policijas kritiķi," viņš īgni noteica.

Taču Stots neko tuvāk nevarēja pateikt:

"Domāju, ka viņa bija jauna, bet tās seju es netiku redzējis. Viņa bija melnā ģērbā un, cik es varēju saredzēt, aizplīvurojusies. Vīrietis bija mazs un sniedzās viņai tikai līdz pleciem."

"Tā ir," Karvers noskumis aizejot noteica. "Ja šim cilvēkam būtu bijusi kaut vai tikai trusīša drosme, mēs šos ļaudis būtu notvēruši. Jūs esat ļoti mierīgs, Teb, par ko jūs domājat?"

"Es tikai domāju," Tebs vienkārši teica, "jā, es tikai domāju…"

"Par ko tad?" otrs norūca.

"Es domāju, vai tikai vecais Tresmirs nebija daudz sliktāks cilvēks, nekā mēs visi uzskatām," Tebs mierīgi teica.

14

Agrā rītā Tebs veltīgi ieradās Stouna kotedžā. Kalpotāja viņam pateica, ka jaunā dāma atgriezusies pilsētā, un viņš to sastapa Centrālviesnīcā.

Mirklī, kad tas iegāja viņas dzīvoklī, Tebs sajuta, ka Urzula zina viņa ierašanās iemeslu.

"Jūs laikam loti gribat ar mani runāt," viņa teica bez jebkāda ievada, un viņš pamāja.

"Par ko?"

"Kāds pagājušajā naktī ķīnieša pavadībā bijis Meifīldā, un abi aizlaidušies lapās pirms policijas ierašanās," Tebs, neveikli juzdamies, teica. "Un tas nav viss: tam pašam kādam bijuši paraža apmeklēt Tresmiru starp vienpadsmitiem un diviem naktī."

Viņa pamāja.

"Es jums teicu, ka nepazīstu misteru Tresmiru," viņa mierīgi teica. "Tie ir vienīgie meli, ko jums esmu teikusi. Es pazinu misteru Tresmiru loti labi, bet tā būtu bijusi mana nelaime, ja es būtu atzinusies, ka viņu pazīstu. Nē, ne vienīgie meli, bet gan divi." Viņa pacēla gaisā divus pirkstus, uzsvērdama teikto.

"Otri bija par pazaudētajām rotaslietām?" Tebs dobjā balsī jautāja.

"Jā," viņa atbildēja.

"Jūs tās nemaz nebijāt pazaudējusi?"

Viņa pakratīja galvu.

"Nē, es tās nebiju pazaudējusi. Es visu laiku zināju, kur tās atrodas, bet man bija tādas bailes, ka man, cik vien ātri iespējams, kaut ko vajadzēja darīt. Es to nenožēloju."

Iestājās klusums.

"Vai policija to zina?" viņa jautāja.

"Par jums? Nē. Bet to izdibinās — ja ari ne no manis."

"Sēdieties." Viņa bija ļoti mierīga. Tebs domāja, ka viņa grib taisnoties, un vēlējās, lai izskaidrojums būtu īsts. Bet tas Urzulai nebija padomā, kā viņš noprata no viņas turpmākajiem vārdiem.

"Tagad es jums visus iemeslus nevaru pateikt. Esmu kā ar mietu pa pieri dabūjusi. Nedrīkstu lieki palaist nevienu vārdu, jo tad viss sabruktu. Protams, ka es par slepkavību neko nezināju, — jūs taču nedomājat citādāk?"

Viņš pakratīja galvu.

"Es to dabūju zināt tikai .svētdienas rītā, kad gribēju izbraukt uz Stouna kotedžu," viņa teica. "Tikai nejauši es nopirku avīzi uz ielas, un man bija jāizšķiras. Es tūlīt aizbraucu uz policijas iecirkni un pastāstīju, ka man nozudusi rotaslietu kastīte. Es zināju, ka tā bija velvē, bet man bija jādod kāds izskaidrojums."

"Kā tā nokļuva velvē?" Pirms viņš bija izrunājis šo teikumu, viņš jau zināja, ka šis jautājums paliks neatbildēts.

"Tā ir nodala no otra stāsta," viņa mierīgi teica. "Vai jūs man ticat?"

Viņa to ātri uzlūkoja, un viņu skatieni sastapās.

"Vai nav vienalga, vai es ticu vai ne?" viņš mierīgi jautāja.

"Man tas nav vienalga," viņa tāpat atteica.

Viņš nodūra acis.

Tad viņa daudz jautrākā balsī turpināja:

"Jums man jāpalīdz, mister Teb. Ne tai lietā, par ko runājām, — par to es nedomāju."

"Esmu ar mieru."

"Tā jau domāju," viņa ātri teica, "bet tai lietā, lai arī cik dīvaini tas neizklausītos, man palīdzības nevajag. Otra lieta ir vairāk personīga rakstura. Jūs atceraties, ka stāstījāt man par savu draugu?"

"Reksu?" viņš pārsteigts jautāja.

Viņa pamāja.

"Viņš aizbrauca uz Neapoli? Es saņēmu no viņa vēstuli, kas rakstīta uz kuģa."

Tebs smaidīja.

"Nabaga vecais Rekss! Ko viņš gribēja, vai jūsu ģīmetni?"

"Vairāk nekā to," viņa mierīgi teica. "Jūs nedomāsiet slikti par mani, jo nepiedodamā veidā izmantoju viņa uzticību. Bet man tas jādara, ja gribu, lai jūs man palīdzat. Misters Lenders man parādījis to godu, jautādams, vai es vēlos viņu precēt."

Tebs loti pārsteigts uzlūkoja jauno dāmu.

"Rekss?" viņš neticīgi jautāja.

Viņa pamāja.

"Es jums šo vēstuli nerādīšu, tas nebūtu godīgi, bet viņš mani lūdza atbildēt uz "Megafona" redakciju. Viņš rakstīja, ka Londonā esot kāds aģents, kas tam ar telegrammu šo ziņu padošot tālāk, un es domāju…" Viņa vilcinājās.

"Ka es esmu šis aģents? Nē, man par to nekas nav zināms."

Viņa dziļi ievilka elpu.

"Es par to loti priecājos," viņa pavisam neloģiski teica. "Es domāju, ka priecājos, ka jūs šī lieta neskar arī kaut vai netieši."

"Vai esat nodomājusi šo sludinājumu ielikt avīzē?"

"Esmu to jau aizsūtījusi," viņa teica. "Te būs noraksts." Viņa piegāja pie rakstāmgalda un paņēma kādu papīra loksni. Tebs lasīja:

"Reks! Tas, ko jūs prasāt, nav iespējams. Nekad nedošu citu atbildi. U."

"Šādas vēstules saņemu diezgan bieži," viņa teica, "un parasti uz tām neatbildu. Ja nezinātu, ka tas ir jūsu draugs, es nebūtu pūlējusies — nē, es to tomēr būtu darījusi." Viņa mierīgi pamāja. "Mistera Tresmira māsasdēlam ir zināmas tiesības uz noraidījumu."

"Nabaga vecais Rekss," Tebs maigi noteica. "Es šorīt saņēmu no viņa radiogrammu, kurā tas paziņo, ka loti labi jūtas ceļojumā."

Viņš tvēra pēc cepures.

"Par to otru lietu, mis Ardzerna," viņš teica, "jums man jāpastāsta pēc saviem ieskatiem, ja vispār vēlaties man to stāstīt. Bet jums jāiegaumē, ka loti iespējams, ka policija nāks uz pēdām, un šai gadījumā es varu jums būt palīdzīgs. Pašreizējā situācijā es esmu vienīgi ieinteresēts novērotājs."

Viņš smaidīdams pastiepa roku, ko viņa saņēma savās rokās un brīdi paturēja.

"Divpadsmit gadus esmu mocījusies ar lietuvēnu," viņa teica, "ar lietuvēnu, ko radījusi manas pašas godkārība. Man šķiet, ka tagad esmu atpestīta. Ja nu policija izdibina — un es par to esmu tik pārliecināta —, ka atstāju skatuvi…"

"Vai tas ir iemesls?" viņš izbrīnīdamies iesaucās.

"Tas ir viens no abiem iemesliem," viņa teica. "Man šķiet, ka būšu priecīga, ja viņi to izdibinās. Manī vēl arvien ir kaut kas no vecās Ievas," viņa skumji pasmaidīja, "tā ka es aizvien vēl baidos no sāpīgiem atklājumiem."

Pie durvīm stāvēdams, viņš uzdeva vēl pēdējo jautājumu:

"Kas bija kastē? Es domāju to kasti, kas izskatījās kā ķieģelis un bija paslēpta kamīnā."

"Papīri," viņa atbildēja. "Es tikai zinu, ka tie bija rakstīti ķīniešu valodā. Es vēl nezinu, uz ko tie attiecas."

"Vai jūs varējāt dot kādu pieturas punktu attiecībā uz slepkavību?"

Viņa papurināja galvu, un viņš bija apmierināts.

Viņš tai uzsmaidīja un, ne vārda vairāk neteikdams, aizgāja. Visas šaubas par viņu tam bija zudušas. Viņš mīlēja šo slaido jaunavu ar madonnas seju. Par Reksu un sirdssāpēm, ko tam nesīs šī ziņa, viņš iedomājās tikai vēlāk.

Velingtona meklēšanai nebija apmierinošas kvalitātes fotogrāfijas. Uz kuģa, ar kuru tas bija atbraucis no Ķīnas, kāds līdzbraucējs bija uzņēmis kādu laužu grupu, kurā Brauna seja bija mazliet izplūdusi. No šā uzņēmuma ar Teba palīdzību varēja uzzīmēt daudzmaz līdzīgu attēlu, ko izplatīja policistiem. Katra avīze iespieda šo ģīmetni, katrs detektīvs— amatieris meklēja vīru ar bārdu, kura cimdi bija atrasti ārpus Džeses Tresmira nāves kambara.

Mistera Valtera Felinga, alias Valtera, liktenis nebija tik laimīgs. Viņš bija bijis cietumā, un viņa fotogrāfijas tūlīt bija dabūjamas izplatīšanai.

Valters novēroja šo pakaļdzīšanos no tām biezi apdzīvotajām mājām, kur ļaudis karstajās dienās un naktīs vai beidzās nost no svelmes. Kādas pārpildītas mājas augšistabā viņš ar katru dienu kļuva nožēlojamāks, jo sirdi tam saēda nāves bailes.

Jāšaubās, vai kāds policists, kaut arī cik ass skats tam nebūtu, varētu pazīt Valteru, jo tam bija gara bārda un neziņa un bailes tā pārgrozījušas viņa tuklos vaigus, ka seja bija galīgi pārvērtusies.

Dažreiz naktī, it īpaši, kad bija lietains, viņš izlavījās uz ielas. Aizvien tam šķita, ka ielās par daudz policistu, un viņš panikā atgriezās mājās, lai atkal pavadītu bezmiega nakti, bet katra kāpņu čīkstoņa, katra apslāpēta balss lejasistabās to dzina pie durvīm.

Viņš atkal bija atgriezies pilsētā, jo uz laukiem to viegli notvertu. Viņš izvairījās no apvidiem, kur to labi pazina, jo uz draugu uzticību šādā gadījumā, ja bija apvainots slepkavībā, nevarēja paļauties. Tādēļ viņš apmetās trokšņainās Ridstrītas galā, kur uzdevās par bezdarbnieku — mehāniķi.

Šeit viņš lasīja katru avīzi, ko varēja iegūt, it īpaši katru rindiņu, kas attiecās uz slepkavību. Kas tad Velingtonam Braunam ar to bija kopīgs? Šī cilvēka iejaukšana šai lietā viņu mulsināja, jo viņš ļoti labi atcerējās viesi no Ķīnas. Tātad arī tas bija bēglis! Šī ziņa viņam atnesa mazu mierinājumu, jo viņam likās, it kā no viņa būtu noņemta dala aizdomu nastas.

Kādu nakti, kad viņš atkal bija izgājis svaigā gaisā, tam garām aizlīgoja kāds ķīnietis, un viņš pazina Je Lingu. "Zelta jumta" īpašnieks bija viens no tiem nedaudzajiem pilsētas ķīniešiem, kas reti valkāja eiropiešu apģērbu. Valters viņu pazina. Je Lings bija dažkārt ieradies Meifīldā. Tad tas bija ģērbies eiropiešu drēbēs, un viņa apmeklējums Valteru nebija pārsteidzis, jo mistera Tresmira sakari ar Tālajiem Austrumiem bija vispārpazīstami. Je Lings laikam bija viņu redzējis, jo bija pagājis viņam garām tieši tai brīdī, kad kāda ielas laterna apgaismoja Valtera seju. Taču bēglis cerēja, ka Je Lings tajā brīdī bija iegrimis domās. Un tomēr viņš aizsteidzās atpakaļ savā mājā, lai sēdētu tumšā istabā un satrūktos no katra mazākā troksnīša.

Ķīnietis turpināja savu ceļu uz Ridstritas nabadzīgo daļu, līdz iegriezās kādā šķērsieliņā un apstājās tumša veikaliņa priekšā. Šeit tas pieklauvēja pie kādām sāndurvīm. Tās tūlīt atvērās, un viņš iegāja necaurredzamā tumsā. Kāda balss caur zobiem kaut ko jautāja, un viņš atbildēja tai pašā izloksnē. Tad bez pavadoņa uzkāpa pa lodzīgām kāpnēm uz dibenistabu.

To apgaismoja četras sveces. Sienas bija nolipinātas ar lētām tapetēm, kuru spilgtais zīmējums rādīja laikazoba pēdas. Uz dīvāna— vienīgās mēbeles šai istabā— sēdēja kāds viņa tautietis, vecs, salīcis ķīnietis, kas drāza ziloņkaula gabalu. Viņš mierīgi sasveicinājās, un vecais vīrs nomurmināja dažus pieklājības vārdus.

"Jo Lendžo," Je Lings jautāja, "kā tam vīram klājas?"

"Viņam klājas labi, ekselence," Jo Lendžo teica. "Viņš visu nakti gulēja un patlaban izsmēķēja trīs pīpes. Viņš dzēra arī jūsu atsūtīto viskiju."

"Gribētu viņu redzēt." Je Lings nosvieda uz dīvāna mazliet naudas. Vecais to paņēma, ar mokām piecēlās un devās tam pa priekšu pa kādām citām kāpnēm uz augšu. Istabā, kurā Je Lings iegāja, uz tukšā kamīna malas dega maza ellas lampiņa. Uz bezkrāsaina matrača gulēja kāds cilvēks, tērpies vienīgi kreklā un biksēs. Blakus matracim stāvēja paplāte ar pīpi, pustukšu glāzi un pulksteni.

Velingtons Brauns uzlūkoja apmeklētāju stiklainām, neko neredzošām acīm.

"Je Lings… Vai atnācāt smēķēt?"

"Es nesmēķēju, Čin," tas teica, un Velingtons sāka nesakarīgi runāt:

"Čins? Bezdarbnieks, ko?… Jocīgi… Vai jau vēls?"

"Jā, ir jau vēls," Je Lings atbildēja, un Velingtona galva atslīga atpakaļ guļvietā.

"Rīt iešu pie vecā Džeses…" viņš miegaini teica, "man ellīgi daudz darba…"

Je Lings noliecās un paraudzīja tā pulsu. Tas bija vājš, bet vienmērīgs.

"Labi," viņš griezās pie ziloņkaula drāzēja. "Katru rītu izvēdini istabu. Nevienu citu smēķētāju te nedrīkst laist iekšā, vai dzirdi. Viņš šeit jāaiztur."

"Šorīt viņš gribēja iziet."

"Viņš paliks šeit ilgi. Es viņu pazīstu. Kad viņš bija pie Melnā pūķa upes, tad neatstāja savu māju trīs mēnešus. Turi aizvien jaunu pīpi gatavībā. Paklausi."

Viņš lēni nokāpa pa trepēm un izgāja naktī.

Tikai reizi viņš ceļā atskatījās uz "Zelta jumta" blakusdurvīm. Bet šā skatiena pietika. Cilvēks, kas stāvēja uz šķērsielas stūra, viņu novēroja. Viņš redzēja, ka tagad otrpus ielai tumšais, noslēpumainais stāvs pakustējās. Je Lings iesteidzās pa durvīm, noliecās un paskatījās pa vēstujkastītes spraugu. Vīrietis ielas otrā pusē bija apstājies. Galvenās ielas reklāmas uguņu gaisma apspīdēja tā muguru, taču seja palika ēnā.

"Policists tas nav," Je Lings pie sevis noteica un, kad vīrietis atkal lēni iegāja atpakaļ tumsā, pasauca kroplo apkalpotāju.

"Seko tam cilvēkam ar cepuri. Tu viņu redzēsi otrpus ielai. Viņš iet "Trokšņaino sieviešu" nama virzienā."

Bet pēc stundas ceturkšņa apkalpotājs atgriezās bez jebkādiem panākumiem, un Je Lings nebija pārsteigts. Bet par to, ka novērotājs nebija ne policists, ne reportieris, viņš bija pārliecināts.

15

Tebs Holends amata darīšanās tikai divas reizes bija sastapies ar "Zelta jumta" īpašnieku. Vienreiz tas bija kāda maza skandāla dēl, kas neattiecās uz restorānu. Otrreiz viņš restorānā bija bijis klusās sezonas laikā.

Viņam šķita, ka ķīnietis ir loti atturīgs un vairāk klusē nekā runā.

Tebs zināja par viņu tikai to, ka viņam ir lieli panākumi restorānu uzņēmumos. Viņš lūdza Čaku sniegt par to tuvākas ziņas. Čaks bija īsts ziņu birojs. Viņš pat zināja, kad, kur un ko kāds apprecējis. Citiem vārdiem sakot, viņš zināja pat zvaigžņu mirdzuma noslēpumu un asaru ķīmisko formulu.

"Je Lings?… Dīvains putns. Izglītots ķinietis, viņam ir dēls, liels zinātnieks. Viņi cel māju Storfordā. Ejiet un apskatiet šo templi vai kas tas ir, Teb. Būtu labs avīžu raksts."

Pirmajā klusajā dienā Tebs paņēma savu motociklu un izbrauca uz Storfordu. Viņš klusībā cerēja, ka ieraudzīs

Urzulu, jo viņas māja atradās tikai septiņas jūdzes aiz Storfordhilas, un viņam bija iemesls domāt, ka Urzula dzivo savās lauku mājās. Kādā vēstulē, kurā tā viņam to bija ziņojusi, viņa bija teikusi, ka sūtīšot pēc Teba, tiklīdz viņš tai būšot vajadzīgs.

Viņš ieraudzīja ēku jau iztālēm.

Tā stāvēja uz pakalna. Sienas bija pusgatavas, un smagie koka baļķi slējās gaisā kā žoga mieti. Viens pīlārs jau bija gatavs.

Tebs domāja, vai to sauc par "Pateicīgo siržu" vai "Jautro atmiņu" pīlāru.

Tebs pa kādu spraugu izgāja cauri zemajam dzīvžogam, kas nošķīra Je Linga jauno māju no lielceļa. Ar interesi viņš noskatījās zilās darbadrēbēs ģērbušos strādnieku čaklajā rosīgumā. Tad pēkšņi viņš ieraudzīja piebraucam kādu motociklu. Viņa sirds iedrebējās, jo braucēja bija Urzula.

"Liekas, ka te būs loti skaisti. Kā jums patīk ideja iegūt par kaimiņu ķīnieti? Ak, pavisam piemirsu — jums jau ķīnieši patīk."

"Jā," viņa īsi atteica. "Varētu būt vēl sliktāki kaimiņi par Je Lingu."

"Vai jūs viņu pazīstat?"

Viņa domāja, vai noliegt šo pazīšanos vai izvairīties no jautājuma.

"Loti labi," viņa mierīgi teica. "Viņš ir "Zelta jumta" īpašnieks. Es tur bieži pusdienoju. Vai jūs viņu pazīstat?"

"Tikai pavirši," Tebs atteica. "Viņam vajag būt bagātam."

"Nezinu. Nekad taču nevar zināt, cik daudz naudas vajadzīgs, lai uzceltu tādu māju kā šo. Darbs ir lēts, un man liekas, ka tā būs loti vienkārša ēka."

Tad viņa pamādama aizbrauca. Viņa taču varēja ielūgt vismaz uz lenču, Tebs saīdzis nodomāja.

16

Pagāja nedēla, loti mokoša nedēla neapmierinātajam Tebam Holendam, jo tagad viņam nebija nekādas iespējas Urzulu sastapt.

Valteram slēpni tā bija apmierinoša nedēla. Avīzēs slepkavība tika pieminēta vairs tikai loti reti, un viņš bija atradis kādu cilvēku, kas viņam apsolījās sagādāt vietu uz tālbraucēja tvaikoņa.

Bet tam, kas gulēja uz matrača Je Linga augšistabā, tā bija apdullinoša miega nedēla.

Bet inspektoram Karveram tā bija loti darbīga nedēla, lai gan avīzēs par to nebija ne pušplēsta vārda.

Tebs savus vakarus vairs nepavadīja mājās. Dzīvoklis tam likās pārāk tukšs, kopš Rekss bija prom. Viņš bija saņēmis radiogrammu, ka Reksam veselības ziņā klājoties labāk. Šī vēsts skanēja loti jautri, un izskatījās, ka Urzulas noraidījums laikam nebija to diezcik dziji aizskāris.

Uz nedēļas beigām dzīve bija kļuvusi tik tukša, un nekas negadījās, kas atmodinātu Teba interesi.

Tebs zināja, ka sestdienas naktī būs viens pats mājās, jo pārējie trīs īrnieki nedēļas nogali vienmēr pavadīja uz laukiem. Viens no tiem bija vidēja vecuma mūziķis, kas dzīvoja augšstāvā. Z^m tā mitinājās kāds jauns laulāts pāris, kas nodarbojās ar literāru darbu, tad bija Teba dzīvoklis, un apakšstāvu apdzīvoja kāds vīrietis, kura nodarbošanās nebija zināma, bet visi domāja, ka tas strādā reklāmas nozarē.

Šo sestdienu Teba klubā bija dineja. Viņš bija pārģērbies un jau laikus izgājis. Pēc visai jautri pavadītā vakara viņš pusvienos atgriezās mājās. Pirmajā mirklī nekas neliecināja, ka viņa prombūtnē būtu atgadījies kaut kas ārkārtējs, izņemot vienīgi to, ka dzīvojamā istabā dega gaisma, lai gan aizejot viņš to bija izslēdzis.

Viņa pirmais iespaids bija, ka strāva tērējas paša paviršības dēl, bet viņš loti labi atcerējās, ka pirms aiziešanas bija izslēdzis gaismu un aizvēris durvis. Taču tagad durvis uz dzīvojamo istabu bija vaļā, tāpat arī uz agrāko Reksa istabu.

Tebs pasmējās pie sevis. Tātad pie viņa bijuši iebrucēji. Viņš iegāja Reksa istabā, ieslēdza gaismu, un pietika viena skata, lai redzētu, ka viņa prombūtnē kāds bijis loti nodarbināts. Zem viņa bijušā līdzdzīvotāja gultas stāvēja divi zemi čemodāni ar Reksa mantām, ko tas nebija paņēmis līdzi. Viens no tiem bija izvilkts, uzlikts uz gultas un atvērts. Slēdzene bija atlauzta ar Teba paša kaltu. Čemodāna saturs bija izvandīts pa gultu. Otrs čemodāns nebija aizskarts. Vai zaglim laimējies, par to Tebs nevarēja spriest, jo čemodāna saturs viņam nebija zināms. Viņš tomēr domāja, ka zaglis būs vīlies, jo, izņemot kaudzi pieputējušas veļas, dažu grāmatu, zīmēšanas instrumentus un vēstuļu paciņas, ko Tebs tūlīt pazina kā Džeses Tresmira rokas rakstītas, viņš neko vērtīgu čemodānā neredzēja.

Viņš rūpīgi pārmeklēja visu pārējo dzīvokli. Tomēr nekas neliecināja par noslēpumainā viesa personību. Tad viņš telefonēja Karveram.

Pēc desmit minūtēm detektīvs bija klāt.

"Ja tas būtu noticis dienā, tad būtu loti viegli izskaidrojams. Dienā mēs atstājam durvis vaļā, bet durvis bija aizslēgtas, kad es pārnācu." Tebs paskaidroja, ka uz kāpņu laukumiņa esot logs, pa kuru drošs un veikls zaglis varot izkāpt uz šauras apmales, no kurienes virtuves logs itin viegli sasniedzams.

"Nedomāju, ka viņš būs iekļuvis pa šo ceļu," Karvers teica, mazo virtuvi apskatījis. "Nē, iebrucējs atvēris durvis kā džentlmenis. Vai nezināt, vai mistera Lendera čemodānā bija kaut kas pietiekami vērtīgs zagšanai?"

Tebs pakratīja galvu.

"Esmu pārliecināts, ka ne," viņš teica. "Reksam nebija nekā vērtīga, izņemot naudu, ko viņš pirms savas aizceļošanas paņēma no tēvoča atstātā mantojuma."

Karvers atgriezās Reksa istabā un rūpīgi izņēma no čemodāna katru priekšmetu.

"Kaut kas dibenā ir bijis, šķiet, šai kastītē."

Viņš pasniedza tam mazu koka kastīti ar vāku.

"Vai varat kaut kā stāties sakaros ar Lenderu?"

"Pēc vienas vai divām dienām viņš būs Neapolē. Es viņam telegrafēšu. Bet es nedomāju, ka viņš būs pazaudējis ko tādu, kas būtu ielaušanās pūlu vērts.

Viņš atgriezās dzīvojamā istabā, un Karvers ilgi nostāvēja pie galda. Viņa pirksti nervozi bungoja pa galda virsmu un garenā seja bija loti domīga.

"Vai zināt, ko domāju?" viņš pēkšņi jautāja.

"Jūs domājat, ka esmu jūs iztraucējis tādas nieka lietas dēl," Tebs teica.

"Es domāju," viņš mierīgi un pārliecinādams uzsāka, "ka tas cilvēks, kas ielauzies jūsu dzīvoklī, ir tas, kas nogalinājis Džesi Tresmiru! Vienmēr esmu piedzīvojis, ka tad, ja ir instinktīva pārliecība, ir sīki jāpārbauda savas domas. Katrai cilvēciskai būtnei, tāpat kā vismežonīgākajam zvēram, bijis loti attīstīts instinkts. Līdz ar domāšanas attīstību šī īpašība izzudusi, un tagad mēs cilvēku rīcībā atrodam vienīgi tās pēdas. Un tomēr, cilvēkiem ir iespējams šo dīgli tā attīstīt, ka viņi vēlāk var paļauties uz sava instinkta nemaldību. Mans instinkts man saka, ka tā roka, kas atvērusi Lendera čemodānu, ir tā pati, kas nonāvējusi Tresmiru. Kad jūs man zvanījāt, man bija savāda sajūta," viņš turpināja, "tāda sajūta, ka jūs vai kāds cits man dos Tresmira nāves atrisinājumu."

Nākamajā rītā — Tebs vēl ģērbās — uznāca lejasstāvā dzīvojošais kungs.

"Ceru, ka neņemsiet ļaunā, ka vakarvakarā jums uzkliedzu," viņš atvainodamies teica, "bet es visu nakti un dienu biju pavadījis vilcienā un nebiju gulējis. Tādēļ es biju mazliet uzbudināts, kad izdzirdu virs sevis troksni. Vai jums kāda kaste nokrita vai kas tamlīdzīgs?"

"Man nekas nav nokritis," Tebs smaidīdams atteica, "troksnis, kuru jūs dzirdējāt, laikam cēlies no vakarējā iebrucēja."

"No iebrucēja?" otrs izbrīnījies jautāja.

"Kad tas bija?"

"Starp desmitiem un vienpadsmitiem. Jau kļuva tumšs."

"Vai jūs viņu nejauši neredzējāt?"

"Es dzirdēju, ka viņš stundas ceturksni pēc mana sauciena aizgāja, un man bija tik loti kauns par savu uzbudinātību, ka atvēru durvis un gribēju atvainoties, bet viņš ātri aizvēra durvis, kad iznācu uz kāpņu laukumiņa. Vienīgais, ko redzēju, bija viņa roka, kas pievilka durvis. Rokās tam bija melni ādas cimdi."

Tebs to visu pastāstīja Karveram.

Svētdienas pārsteigums bija mazliet patīkamāks, bet ne mazāk uztraucošs. Bija vēls vakars, un Tebs lasīja galda lampas gaismā, kad pēkšņi pie durvīm atskanēja skaļš zvans. Tas nozīmēja, ka ārdurvis ir aizslēgtas. Velingtona Brauna apciemojuma vakarā tās bija vaļā. Teba apziņa nejauši saistīja šos abus apciemojumus, un viņš domāja, vai gan viņa instinkts strādās tā, kā Karvers to vēlas. Pārsteigumā viņš gandrīz atsprāga atpakaļ, jo viņa viesis bija Urzula Ardzerna un viņas mazais auto stāvēja trotuāra malā.

"Esmu ceļā uz Centrālviesnīcu," viņa paskaidroja. "Vai drīkstu ienākt?"

Viņš bija ieraudzījis abus pie auto piesprādzētos čemodānus un brīnījās, uz kurieni gan viņa gribēja doties.

"Lūdzu, nāciet," viņš lūdza. "Ļoti nožēloju, ka istaba mazliet piesmēķēta."

Viņš gribēja atvilkt aizkarus.

"Lūdzu, ne," viņa teica, "esmu tik nervoza, ka vismazākā iemesla dēl varētu zaudēt samaņu. Es, lūk, atbraucu, lai atkal dzīvotu Centrālviesnīcā, kaut gan šo izšķērdību nedrīkstētu atļauties."

"Kas noticis?"

"Stouna kotedžā spokojas," bija atbilde.

"Spokojas?"

"Ne gars, bet loti cilvēcisks vīrietis — noslēpumains indivīds melnā ģērbā. Kalpotāja to pirms dažām naktīm redzējusi dārzā. Es pati to redzēju no sava loga un tam uzsaucu. Citi ļaudis ari viņu redzējuši steidzamies pa lielceļu. Nu, sakiet atklāti, Teb Holend, — vai policija mani novēro?"

"Domāju, ka ne," viņš teica. "Karvers man gan visu nesaka, taču viņš man nekad nav izteicies par jums vai teicis, ka jūs tiktu turēta kaut mazākās aizdomās. Jūs sacījāt — melnā ģērbā?"

"Jā," viņa pamāja. "No galvas līdz kājām melnā tērpā, pat cimdi. Tas ir diezgan neparasti…"

"Melni cimdi?" Tebs viņu pārtrauca. "Vai tas būtu mans iebrucējs?" Un viņš tai pastāstīja par savu pagājušās nakts viesi.

"Tas ir dīvaini un vēl dīvaināk tādēļ, ka vakar tas nav redzēts. Es citādi neesmu nervoza, bet man jāatzīstas, ka tas cilvēku uztrauc, ja zini, ka kāds tevi pastāvīgi novēro."

"Kā viņš tur nokļuva? Vai tam bija kāds auto, motocikls vai viņš atbrauca ar vilcienu?"

Par to viņa neko nezināja teikt.

"Es labprāt vēlētos, lai jūs nebūtu atgriezusies. Es būtu izbraucis uz Stouna kotedžu un palicis tur vienu nakti, it sevišķi pēc šīs ielaušanās pie manis. Es vēlētos sastapt to kungu, kas tik nekautrīgi ieradās manā dzīvoklī."

"Kādēļ es īsti atbraucu?" Likās, it kā viņa runātu pati ar sevi. "Nabaga Teb," viņa iesmējās. "Es uzkrauju visas nastas jums. Vienu noslēpumu pēc otra, taču es zvēru, ka šo neesmu izdomājusi." Tad viņa, pielikusi pirkstu pie lūpām, mazliet padomāja. "Pieņemsim, ka pirmdienas rītā atgriezīšos Stouna kotedžā un jūs izbrauksiet vēlāk?"

Tebs gribēja viņai teikt, ka, ja tas būtu atkarīgs no viņa, viņš atdotu visu mūžu, lai būtu Urzulas rīcībā.

Tad viņš to pavadīja līdz automobilim un atgriezās atpakaļ savā istabā. Visu nedēlu viņš nebija juties tik priecīgs kā šodien.

17

Tebs nevēlējās stāstīt Karveram par šo lietu. Pirmkārt viņš negribēja inspektoram likt manīt, ka Urzula Ardzerna domā, ka tiek novērota. Tādēļ viņš pie pirmās izdevības pastāstīja tam, ka saticis mis Ardzernu, un it kā garāmejot pieminēja noslēpumaino novērotāju.

"Zaglis tas, protams, nav," Karvers tūlīt teica. "Zagli neliek manīt savu klātbūtni, traucēdami ļaudis, kurus grib apzagt. Vai viņa sūdzējusies vietējai policijai?"

Tebs to nezināja, bet domāja, ka ne.

"Tas varētu būt vienīgi gadījums," Karvers teica, "un vīrietim melnā ģērbā tad nav nekā kopīga ar Tresmira slepkavību, bet man ir citādi uzskati. Vai jūs teicāt, ka aizbrauksiet pie viņas? Vai mis Ardzernai būtu kas pretim, ja arī es brauktu jums līdzi?"

Tebs apjuka. Ja viņš vilcināsies, policijas ierēdnim radīsies pilnīgi maldīgs iespaids. Ja viņš piekritīs, tad zaudēs izredzes uz laimīgu vakaru.

"Esmu pārliecināts, ka mis Ardzerna priecāsies," viņš negribēdams atbildēja.

Kad viņi piebrauca, bija jau tumšs, un, ievērodami norunu, viņi visu ceļu no piestātnes līdz Stouna kotedžai gāja klusēdami un viens aiz otra turēdamies lielceļa ēnā. Bet viņi nesatika nevienu dzīvu dvēseli un nepamanīti sasniedza dārzu.

"Es visiem logiem aizvēru aizkarus," Urzula teica, "un inspektora Karvera ierašanās man ir loti patīkama, jo manai kalpotājai bija jābrauc mājās — viņai saslimusi māte."

"Kā kalpotāja dabūja zināt, ka viņas māte slima?" inspektors jautāja. "Vai jūs saņēmāt kādu telegrammu?"

Urzula pamāja.

"Vai pēdējā naktī šo vīrieti netikāt redzējusi?"

"Es tikai šorīt atgriezos," viņa nemierīgi atteica. "Vai domājat, ka Margarētu kāds aizsaucis, ka tā bijusi viltība, lai aizvilinātu viņu prom?"

"Nezinu, bet mūsu amatā jādomā visļaunākais, un parasti mums izrādās taisnība. Ap kādu laiku jūs parasti ejat gulēt?"

"Kad esmu uz laukiem, tad desmitos."

"Tad jūs desmitos iesiet savās istabās, ieslēgsiet gaismu un pēc laiciņa to atkal nogriezīsiet! Ja vēlaties, varat pēc tam nonākt lejā, bet jums jābūt gatavai uz to, ka jums būs jāsēž tumsā un jāsarunājas čukstus." Savāds smaids piešķīra viņa sejai maigu izteiksmi. "Rīt no rīta mēs sev varbūt liksimies muļķīgi, bet labāk tā, nekā izlaist izdevību no rokām un nesastapt vīrieti melnajā ģērbā."

Kaut kāda iemesla dēl saruna negribēja veikties. Viņi klusēdami sēdēja pie galda, katrs aizņemts ar savām domām. Pēkšņi Urzula ierunājās: "Es gandrīz esmu gatava pastāstīt jums kādu sīku atzīšanos, mister Karver. Ne sapņos nebūtu domājusi, ka to darīšu, ja nebūtu jūs iepazinusi."

"Sīkas atzīšanās ir nepatīkamas lietas, jūsu vietā es nekad neatzītos, jo vairāk tādēļ, ka man šī atzīšanās ir zināma."

Viņas uzacis pacēlās.

"Jūs man stāstītu, ka jums bijis paradums ik naktis ierasties Tresmira mājā, lai atstātu pie viņa savas rotaslietas, lai gan viņš nebija jūsu apmeklējuma iemesls. Jūs gājāt turp," viņš runāja lēni, neskatīdamies uz Urzulu, "lai izpildītu sekretāres pienākumus. Visas Džeses Tresmira nosūtītās vēstules ir rakstītas ar pārnēsājamo rakstāmmašīnu. Mašīnas marka ir "Corona", tās numurs 2975, trūkst vienas taustiņa kapsulas, un burts "r" nesit tieši rindā."

Mirkli viņš nopriecājās par viņas pārsteigumu, tad turpināja: "Varbūt jūs man arī gribējāt stāstīt, ka jūs un Je Lings, "Zelta jumta" īpašnieks, tovakar bijāt Meifildā, kad es jūs tik tikko nenotvēru? Nē, redzu, ka to jūs negribējāt. Nu tad apmierināsimies ar jūsu atzīšanos tikai šajā savādajā darbībā."

Tebam acis iepletās aiz brīnumiem.

Urzula Ardzerna, lielā Londonas aktrise, strādā par mašīnrakstītāju pie šā pūcīgā cilvēknīdēja! Tas bija neticami. Un tomēr viens acu uzmetiens jaunavai tam teica, ka Karvers runājis patiesību.

"Kā jūs to zināt?" viņa izbrīnījusies jautāja.

Karvers atkal pasmaidīja.

"Mums policijā ir loti dūšīgi zēni," tas sausi atteica. "Jūs tam nekad neticētu, avīzes lasīdama."

"Bet…" jaunava iesaucās uzbudinātā balsī, "vai zināt… vai vēl ko zināt? Kādēļ mēs tonakt tur bijām?"

"Jūs aizbraucāt uz turieni, lai parādītu Je Lingām, kur vecais vīrs uzglabāja dažus slepenus dokumentus: mākslīgajā kamīna ķieģelī. Jūs devāties turp cerībā, ka atradīsiet kastē dažus papīrus, kas attiecas uz jums, taču pievīlāties. Vienīgais, par ko šaubos, ir — vai arī Je Lings pievīlās?"

Viņa pakratīja galvu.

"Es tikai brīnos," Karvers domīgi teica. "Protams, es domāju, ka papīri bija mazā, lakotā kastītē, un es domāju arī, ka kastītei ir divkāršs dibens. Vai man ir taisnība?"

"Ne, ari Je Lings domāja, ka būs tur. Bet dokuments, ko viņš meklēja, atradās ķieģeļa kastē."

"Jums ir Meifīldas atslēga," Karvers teica. "Man šķiet, būs labāk, ja jūs to atdosiet man. Citādi jums varētu rasties nopietnas nepatikšanas."

Ne vārda neteikusi, viņa izgāja no istabas, atgriezās un pasniedza tam mazu atslēgu, ko tas apskatīja un iebāza kabatā.

"Ja es botu rakstnieks, kas, paldies Dievam, neesmu, tad es nosauktu Tresmira slepkavības stāstu par "Triju atslēgu noslēpumu". Viena ir atrasta, un tas nebija sevišķi grūti. Tagad vēl atliek divas citas. Trešā būs vissarežģītākā."

"Jūs domājat to atslēgu, kuru atrada velvē uz galda?"

"Jā," bija viņa atbilde, un Urzula vairāk neko nejautāja.

Karvers palūkojās pulkstenī.

"Desmit, mis Ardzerna." Urzula devās uz guļamistabu. "Mums jāizdzēš ugunis pirms jūsu aiziešanas. Viss jādara kārtīgi, jo mēs zinām, ka melnais vīrs mūs kaut kur novēro."

Viņa nodrebēja.

Tebs nodzēsa uguni dzīvojamā istabā.

Karvers mierīgi atvilka no loga smagos samta priekškarus.

Bija zvaigžņota un skaidra nakts, pietiekami gaiša, lai saredzētu dārza vārtus.

"Ja jums jāsmēķē, Teb, tad nerādieties loga tuvumā."

Pēc desmit minūtēm Urzula atgriezās dzīvojamā istabā.

"Vai drīkstu palikt šeit?" viņa čukstēja. "Es guļamistabā ugunis izdzēsu."

Viņi veselu stundu norunāja čukstus, un Tebs jau sāka miegoties, kad pēkšņi Karvers to pārtrauca teikuma vidū, klusi iešņākdamies. Paskatījies pa logu, viņš ieraudzīja pie vārtiem kādu tumšu stāvu. Nebija iespējams saredzēt vairāk kā vienīgi tā kontūras. Tas likās liela auguma virs ar lielu, melnu platmali; vairāk viņi nevarēja saredzēt. Viņi mierīgi nogaidīja, līdz šis cilvēks atvēra vārtus un klusi ielavījās dārzā.

Pusceļā uz māju parādījās kāds cits stāvs. Likās, ka tas izauga no zemes, un, pirms virs ar lielo platmali paspēja atkāpties, otrs jau metās tam virsū. Novērotāji pirmajā brīdī bija loti pārsteigti, beidzot Karvers izskrēja no istabas, Tebs tam sekoja.

Kad viņi atvēra durvis, abi stāvi bija nozuduši. Karvers, skriedams uz vārtiem, paklupa pār kādu mīkstu masu, kas gulēja šķērsām ceļam. Viņš pagriezās atpakaļ un apgaismoja šo priekšmetu ar kabatas lukturi. Tas bija kāds vīrietis, kura seju tie pašlaik nevarēja saredzēt.

"Kas jūs esat?" Karvers pagrieza vīrieti uz muguras.

Vīrietis pie viņa kājām bija Je Lings.

18

Ķīnietis bija bez samaņas, un Karvers ar acīm meklēja otru apmeklētāju.

Simt jardus no mājas atradās kāda škērsieliņa, kurā bēglis nozuda. Kad Karvers nonāca uz stūra, viņš izdzirdēja ierūcamies motoru un redzēja ātri aizbraucam lielu automobili.

Viņš atgriezās atpakaļ namā un atrada Je Lingu Urzulas istabā, kur tas sēdēja, galvu rokās atspiedis.

"Tas ir otrais vīrs, bet ne tas ar lielo platmali," Karvers teica. "Nu, Je Ling, pastāstiet mums par savu rīcību."

"Esmu mazliet apdullis."

Viņš pārmetoši uzlūkoja jaunavu.

"Kad jūs man rakstījāt, jūs neminējāt, ka šie kungi būs šeit, mis Ardzerna."

"Kad es rakstīju, tad man ari nebija ne jausmas par viņu ierašanos."

"Ja es būtu bijis šeit mazliet ātrāk, tad es viņu būtu redzējis. Bet, tā kā tagad iznāca, tad es baidos, mister Karver, ka būšu izjaucis jums jūsu vakaru." Viņa neizteiksmīgās, brūnās acis uzlūkoja detektīvu.

"Jā, mēs laikam izdarījām lielu muļķību. Vai redzējāt šo vīrieti?"

"Nē, viņam bija it kā bārda. To es jutu, kad ar rokām tvēru pēc viņa. Baidos, ka esmu pārvērtējis savus spēkus," viņš atvainodamies pagriezās pret Urzulu, "un tomēr reiz bija laiki, kad es kaut ko spēju. Tas bija Hārvardā, toreiz, kad ķīniešu studenti vēl bija retums."

"Hārvardā?" Tebs izbrīnījies jautāja.

"Mis Ardzerna mani pazina, kad vēl biju loti nabadzīgs ķīnietis! Mēs dzīvojām vienā namā, un viņa atcerēsies, ka es tai mūžīgi būšu pateicīgs, ka viņa izglāba mana dēla dzīvību."

Tebs atcerējās Urzulas stāstu par mazo zēnu un tagad visu saprata.

"Man nebija ne jausmas, ka jūs nāksiet šovakar, Je Ling, bet jūs man lūdzāt jums paziņot, ja man rastos kādas grūtības. Jums nevajadzēja pūlēties."

"Es tikai esmu neatlaidīgs, mis Ardzerna. Septiņus gadus jūs esat bijusi manā personīgā apsardzībā, septiņus gadus, dienu vai nakti, es vai kāds cits no maniem ļaudīm bijām nomodā par jums, jūs nekad negājāt…" viņš pēkšņi aprāvās un mainīja sarunas tematu.

"Mis Ardzerna nekad negāja mistera Tresmira namā, kad jūs negaidījāt ārpusē. To taču jūs gribējāt teikt, Je Ling?" Karvers smaidīdams jautāja. "Man tas viss zināms, un mis Ardzerna to zina."

"Jā, to es gribēju teikt," Je Lings atzinās. "Es parasti sekoju mis Ardzernai no teātra līdz viesnīcai, no viesnīcas līdz Tresmira namam un atkal atpakaļ, kad viņa bija beigusi darbu."

Reportieris un detektīvs saprotoši saskatījās. Tātad viņš bija tas ķīnietis, ko Stota kalpone bija redzējusi vēsajās rīta stundās Meifīldas priekšā smēķējam cigāru. Tas izskaidroja arī riteņbraucēja klātbūtni tai rītā, kad Urzulas auto riepa bija pārsprāgusi un Tebs tai palīdzēja.

"Par to man nebija ne jausmas," izbrīnījusies jaunava nočukstēja. "Vai tas tiesa, Je Ling? Ak, cik labs jūs esat bijis!"

Tebs ieraudzīja asaras viņas acīs, un viņš labprāt vēlējās būt ķīnieša vietā.

"Labsirdība ir tikai relatīvs jēdziens," Je Lings nopūtās, aizsmēķēdams cigareti, iepriekš ar skatienu izlūdzies Urzulas atļauju.

Tad viņš bez gara ievada izstāstīja savu dzīvesstāstu, ko arī jaunava zināja tikai pa pusei.

"Iemesls, kādēļ šodien ierados, nebija vienīgi jūsu vēstule, jaunkundz, bet arī tas, ka es labprāt gribēju sastapt šo melno vīru. Arī mani viņš daudzas dienas novērojis. Esmu pārliecināts, ka tas ir viens un tas pats cilvēks." Viņš savieba seju un paberza galvu. "Es viņu sastapu."

"Vai nu Brauns, vai Valters ir vainīgs. Kā viņi to izdarījuši, mēs dabūsim zināt, tiklīdz būsim tos notvēruši."

"Brauns nav vainīgs," Je Lings mierīgi teica, "jo slepkavības laikā mēs bijām kopā."

Visi bija pārsteigti, pat jaunava bija izbrīnījusies.

"Vai jūs zināt, ko runājat?"

"Tomēr tā ir taisnība. Ja slepkavība notikusi sestdienas pēcpusdienā, tad esmu drošs, ka tai stundā es biju kopā ar Velingtonu Braunu vai, kā mēs viņu saucam, "dzērāju" un "bezdarbnieku". Man būtu nepatīkami teikt, kur un kā, un vēl nepatīkamāk, ja jūs man jautātu, kur viņš uzturas tagad.

Uz šo jautājumu es atbildētu: nezinu. Man žēl, ka man jums jāsagādā vilšanās."

"Es nebūt neesmu vilies," Karvers rūgti noteica. "Jūs tikai uzcēlāt biezu mūri starp mani un manu mērķi "

Pēc tam Je Lings aizbrauca.

Urzulai jau bija par vēlu atgriezties viesnīcā, un tā viņi palika visu nakti nomodā. Karvers izlika pasjansu, kamēr Tebs ar jaunavu sarunājās par pavisam nesvarīgām lietām.

Tiklīdz kļuva gaišs, Karvers aizgāja uz to vietu, kur bija stāvējis auto. Viņš uzzināja vienīgi to, ka riepas bijušas jaunas, auto ļoti liels un tikai nesen atstājis fabriku.

Tā beidzās "melnā vira" otrā parādīšanās.

Trešajai bija jākļūst vēl daudz dramatiskākai.

19

Velingtons Brauns, iznācis no opija elles, pavadīja ļoti mierīgu dienu. Viņš aizgāja uz parku, apsēdās uz kāda sola un domās un sapņos pavadīja garas stundas. Viņš, likās, nemaz neievēroja brīnišķīgo jūnija sauli un lielo karstumu.

Vēlā pēcpusdienā viņš jutās izsalcis un iegriezās parka restorānā. Pabeidzis maltīti, viņš devās uz tuvāko solu, lai turpinātu savu nekā nedarīšanu. Misters Velingtons Brauns bija dzimis sliņķis.

Zilajās debesīs jau iedegās zvaigznes, kad viņš, viegli nodrebēdams, piecēlās un instinktīvi devās uz gaismas pusi. Tā, pa parka galveno ceļu ejot, viņš panāca kādu vīrieti, kas lēni devās tai pašā virzienā. Vīrietis pameta īsu skatu uz viņu un atkal ātri aizgriezās.

"Hallo," Brauns sašutis iesaucās, "es jūs pazistu. Pie velna, kādēļ jūs bēgat no manis? Vai domājat, ka esmu spitālīgs?"

Vīrietis apstājās un nemierīgi palūkojās uz visām pusēm.

"Tie ir nekaunīgi meli," Brauns norūca. Sāka parādīties reakcija uz ilgo opija lietošanu, un viņš būtu iesācis ķildu ar kuru katru pretimnācēju. "Es jūs pazīstu." Viņš meklēja savās vēl apreibinātajās smadzenēs, kur gan viņš to būtu redzējis. "Vai tas nebija Ķīnā? Mans vārds ir Brauns — Velingtons Brauns."

"Jā, varbūt Ķīnā," otrs teica un pēkšņi kļuva loti laipns, paņēma Braunu zem rokas un pārveda to pār parka zālienu.

Tā viņi nozuda — cilvēks melnajā ģērbā un cilvēks no Ķīnas.

Tai pašā stundā kāda cita persona gatavojās aizbraukšanai.

Šajā naktī Valteram bija jāierodas uz kuģa. No viņa redzesviedokla, tā bija brīnišķīga izdevība, jo tas ievērojami mazināja draudošās briesmas.

Ceļā uz doku viņam bija klāt ievērojama naudas summa— ieņēmums no Meifīldā izdarītajām zādzībām.

Valters izvaicāja ceļu un devās uz klāju, kur atradās vecākā stjuarta birojs. Šeit viņš atrada priekšā kādu duci vīriešu, tie visi gaidīja, kad varēs pieteikties.

Valteram nekas nebūtu bijis pretim gaidīt vai visu nakti. Bet jau pēc īsa laiciņa viņš ietika stjuarta kajītē.

Galda galā sēdēja inspektors Karvers.

Valters kā zibens ķerts apsviedās apkārt, bet durvju priekšā jau stāvēja kāds detektīvs.

"Nu labi," viņš noskumis teica, kad viņam aplika rokudzelžus, "bet es to neesmu darījis, Karver. Es nezinu neko par šo slepkavību. Esmu tik nevainīgs kā jaunpiedzimis bērns."

"Man patīk jūsu oriģinalitāte," Karvers sausi noteica. Viņš sekoja abiem detektīviem, kas turēja saslēgto gūstekni, kad pienāca Tebs. Noejot no kuģa, Tebs jautāja:

"Nu, vai tiešām domājat, ka esat viņu notvēris, Karver?"

"Ko, Valteru? Ak, es viņu labi pazīstu."

"Es domāju — slepkavu," Tebs teica.

"Nē, nedomāju, ka šis kungs tas būtu, bet viņam būs lielas grūtības pierādīt pretējo. Varat rakstīt Teb, ka viņš apcietināts, tikai ne to, ka es viņu apvainoju slepkavībā, jo es to negribu darīt vismaz tik ilgi, kamēr man nav vairāk pierādījumu. Varbūt jūs vēlreiz iegriezīsieties policijas iecirknī, kad nāksiet no biroja, es tad varēšu jums vairāk pastāstīt, it sevišķi, ja Valters, kā es ceru, mums kaut ko paskaidros šajā lietā."

Detektīvs nebija vīlies, jo Valters nezaudēja laiku, lai rakstiski nodotu savu liecību.

Valtera Felinga liecība.

"Mans vārds ir Valters Džons Felings. Dažreiz esmu saucies par Valteru un citreiz par Meku Kartiju. Esmu trīs reizes ticis sodīts par zādzībām un sveša vārda pieņemšanu. 1913. gada jūlijā Nūkāslā man piesprieda 5 gadus cietumā. 1917. gadā tiku izlaists no turienes un līdz 1919. gadam strādāju par pavāru armijā. Pēc atbrīvošanās no dienesta es no kāda kolēģa dabūju zināt, ka misteram Tresmiram vajadzīgs sulainis. Tā kā Tresmira bagātība man bija zināma, es centos iegūt šo vietu. Es parādīju viņam viltotus ieteikuma rakstus, kurus es dabūju no kāda Kolebija, kas ar tādām lietām nodarbojās. Es drīz vien izdibināju, ka visas vērtslietas tiek glabātas pagraba telpā. Es to nekad neesmu redzējis, bet es zinu, ka tā atrodas kaut kur tajā ejā, kurā var nokļūt no Tresmira dzīvojamās istabas.

Es cerēju kādu dienu uzsākt sīkāku .pārmeklēšanu, bet šāda izdevība nekad neradās.

Mājā bija daudz vairāk paņemamu lietu, nekā biju domājis." (Šeit Valters uzskaitīja veselu rindu vērtslietu, kuras tas bija nozadzis.)

Apmēram desmit minūtes pirms trijiem, kad strādāju pie atslēgas, pie ieejas durvīm atskanēja zvans. Tas bija telegrammu iznēsātājs. Nekad vēl nebiju šeit saņēmis telegrammu un biju loti izbrīnījies. Es to atvēru un izlasīju ziņu, kas man atgādināja manu notiesāšanu Nūkāslā pirms astoņiem gadiem. Telegrammā vēl bija rakstīts, ka trijos man atnākšot pakal policija.

Biju loti izbijies, jo istabā man bija vesela kaudze dārgu lietu, un es zināju, ka nākamais sods būs loti ilgs. Es uzsteidzos augšā savā istabā, sarausu mantas un atstāju māju īsi pirms trijiem. Kad atvēru durvis, es ieraudzīju pie dārza vārtiem misteru Lenderu. Es viņu pazinu jau no senākiem laikiem, jo mēnesi pēc manas iestāšanās darbā tas kādu īsu laiciņu dzīvoja Meifīldā. Viņš pret mani aizvien bija labs, un es viņu loti cienīju. Es viņam teicu, ka man jāizpilda kāds steidzams uzdevums, un izskrēju uz ielas. Man laimējās dabūt auto, kas mani aizveda uz Centrālstaciju. Taču es pilsētu neatstāju, bet aizgāju uz kādu pazīstamu māju Ridstrltā, kur noīrēju istabu. Tur es visu laiku slēpos.

Nekad neesmu bijis velvē vai ejā, kas ved uz turieni, un man nekad nav bijis revolvera. Es nododu šo liecību brīvprātīgi, bez kādas piespiešanas."

20

"Tur ir rakstītā liecība," Karvers iesaucās. "Ne vārds par to nedrīkst tikt minēts jūsu rakstā. Es nekad nešaubījos, ka Valters jeb Felings nav vainīgs. Viņa stāsts par mis Ardzernas ierašanos Meifīldā ir mazliet mīklains, it īpaši vecā Tresmira jautājums par adatu."

"Vai domājat to adatu, ko atradām ejā?" Tebs ātri jautāja.

Karvers pasmaidīja.

"Jā un nē," viņš teica. "Adata, par kuru vecais kungs runāja, droši vien bija kāda no rotaslietām, kas atradās kastē."

Tebs bridi klusēja.

"Jūs tātad domājat, ka rotaslietas patiesībā piederēja Tresmiram, ka viņš tās aktrisei tikai aizdeva un ka viņai tās ik vakaru bija jāatnes atpakaļ?" viņš mierīgi jautāja.

"Cita izskaidrojuma nav," Karvers teica. "Nav ari cita izskaidrojuma viņas sekretāres darbam. Tresmirs piedalījās neskaitāmos uzņēmumos, un es esmu pārliecināts, ka viņš aizdevis naudu Urzulas Ardzernas sezonai."

"Bet kādēļ tad slavenai aktrisei vajadzēja būt viņa pusnakts sekretārei, ja viņa patiesībā, ja jūsu teorija ir pareiza, pelnīja daudz naudas?"

"Tādēļ, ka viņš par mis Ardzernu kaut ko zināja — kaut ko, ko viņa nevēlējās darīt zināmu atklātībai," Karvers laipni atteica. "Ar to es negribu teikt, ka tas būtu kaut kas negodīgs. Man šķiet, kādu dienu viņa pati mums visu pastāstīs."

Viņš piecēlās no sava rakstāmgalda— viņi atradās tā birojā— un izstaipījās.

Pusdivpadsmitos Tebs pārnāca mājās ar mazām sirdssāpēm. Kāds bija Urzulas Ardzernas noslēpums? Kādēļ tam vajadzēja būt saistītam ar Tresmira nāves noslēpumu?

Atvērot nama ārdurvis, viņš ieraudzīja vēstuļkastē telegrammu, tā bija no Reksa, no Neapoles:

"Braucu uz Ēģipti. Esmu labi atpūties. Pēc mēneša būšu atpakaļ."

Tebs iesmējās un devās augšā, lai pameklētu atslēgu, viņam likās, ka dzird kādu troksni. Viņš atslēdza durvis un pa dzīvojamās istabas durvju virslogu ieraudzīja īsu gaismas staru. Likās, ka, viņam atverot durvis, dzīvojamā istabā tiktu izdzēstas spuldzes.

Bridi viņš vilcinājās, tad ātri atvēra dzīvojamās istabas durvis. Viņš ieraudzīja, ka visi logu aizkari, kas aizejot bija palikuši uzvilkti, ir nolaisti. Tebs dzirdēja strauju elpošanu.

"Kas tur ir?" viņš uzsauca un ar roku centās aizsniegt slēdzi. Pēkšņi viņš sajuta spēcīgu sitienu, kas to notrieca uz ceļiem. Tumsā kāds aizdrāzās garām, Tebs izdzirda dzīvojamās istabas durvju aizciršanos, ātrus solus uz kāpnēm un, beidzot, ārdurvju aizvēršanu.

Tebs aizvien vēl gulēja uz ceļiem un nebija spējīgs piecelties. No pieres viņam lēni ritēja siltas asinis. Sāpes beidzot viņu atmodināja no sastinguma, viņš nedroši piecēlās un ieslēdza gaismu.

Viņu bija ķēris krēsls, kas vēl tagad gulēja durvju priekšā. Tebs uzmanīgi pieskārās pierei un tad piegāja pie spoguļa. Ievainojums nebija smags. Viņš nomazgāja seju un, pārsējis ievainojumu, atgriezās dzīvojamā istabā. Tikai tagad viņš ieraudzīja lielo haosu. Katra atvilktne viņa rakstāmgaldā bija iztukšota un to saturs pa daļai izsvaidīts pa grīdu, pa daļai uz rakstāmgalda. Bija atrauts ari kāds mazs sienas skapītis.

To pašu viņš atrada ari guļamistabā.

Reksa istabā vienīgais priekšmets, kas bija aiztikts, bija otrs čemodāns, ko iebrucējs pirmoreiz bija atstājis neaiztiktu. Tas stāvēja atvērts uz gultas, un tā saturs bija izvandīts pa visu istabu. Ari naudas lādīte bija uzlauzta, un, lai gan nauda bija izņemta, tomēr netrūka ne centa. Bet tad viņš ieraudzīja ko savādu. Kādā atvilktnē bija viņa fotogrāfiju kolekcija. Tā bija izņemta laukā un katrs uzņēmums saplēsts četrās daļās. Saplēstos gabalus Tebs atrada starp pārējiem papīriem. Tas bija vienīgais iebrucēja nodarītais zaudējums. Ko tas bija meklējis?

Tebs paņēma telefona klausuli un mēģināja dabūt savienojumu ar Karveru. Pēkšņi viņš atcerējās, ka telefons policijas iecirknī ir bojāts.

Bija tieši divpadsmit, kad pie inspektora Karvera ieradās Tebs.

"Hallo," Karvers iesaucās, "vai jūs piedalījāties kādā kautiņā?"

"Tas puisis man iesita," Tebs teica.

"Sēdieties," detektīvs pavēlēja. Tad viņš ātri piebilda: "Jūsu iebrucējs taču nebūs jūs apciemojis otrreiz?"

Tebs pamāja.

"Un, kas vēl jaukāk, es viņu sastapu savā dzīvoklī," viņš nikni noteica un pastāstīja par visu notikušo.

"Es iešu jums līdzi un apskatīšu nodarīto postu," Karvers lēni teica. "Viņš tātad saplēsis jūsu fotogrāfijas?"

"Es viņam laikam nebūšu paticis, Karver. Es mēģināju atcerēties visus noziedzniekus, kurus esmu apgrūtinājis. Tas nevar būt ne jaunais Harijs Volters, jo viņš vēl aizvien ir cietumā, ne arī Levs Gorkijs, jo, cik atceros, viņš cietumā pievērsies ticībai un tagad vada labdarības iestādi, kas rūpējas par pagrimušajiem. Tie ir vienīgie, kas izteikuši draudus saīsināt manu vēl tik neilgo mūžu."

"Tas nav ne viens, ne otrs." Šajā pusnakts stundā Karvers bija loti pārliecināts. "Pastāstiet man vēlreiz, Teb, visu, kas notika. Vispirms — vai aizvērāt durvis aiz sevis?"

"Jā," Tebs izbrīnījies atteica.

"Vai tad, kad jūs iegājāt dzīvojamā istabā un viņš jums iesita ar krēslu, ugunis dega?"

"Nē." '

"Un viņš jums paskrēja garām un nozuda?"

"Atceros, ka viņš aizgāja, un dzirdēju arī durvju aizvēršanos," Tebs'izbrīnīts teica.

Karvers kaut ko atzīmēja uz dzēšlapas.

"Nu, Teb, padomājiet labi, vai Lendera čemodānā bija kādi papīri, kam bija kaut kāds sakars ar Tresmiru? Esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūsu istabas izvandīšana bija tikai tā sekas."

"Nē," Tebs teica, "es neko nevaru atcerēties."

Karvers pamāja.

"Ļoti labi," viņš pieceldamies teica, "un tagad iesim to visu apskatīt. Kad tas notika?"

"Apmēram pirms pusstundas, varbūt mazliet agrāk." Tebs paskatījās pulkstenī.

Viņi stāvēja pie policijas iecirkņa, un Karvera pasauktais auto pašlaik piebrauca pie trotuāra malas, kad pēkšņi atdrāzās kāds cits auto, uzskrēja uz trotuāra un apstājās. No auto izlēca vīrietis, kam no žaketes apkakles līda laukā naktssvārki. Misters Stots bija steigā apģērbies un pirmoreiz mūžā izskatījās nesakārtojies.

Viņš gandrīz iekrita Karvera rokās un iespiedzās: "Viņi atkal ir klāt! Viņi atkal ir klāt!"

21

Stots beidzot bija atzinis, ka viņa vārda saistīšana ar Tresmira lietu drīzāk bija uzlabojusi viņa sabiedrisko stāvokli nekā to pasliktinājusi.

Kādu vakaru ap pulksten vienpadsmitiem viņš bija iegājis guļamistabā un, krietni nomazgājies, uzvilcis pidžamu. Nakts bija silta. Viņš atvēra durvis uz balkonu, izgāja ārā un apsēdās niedru krēslā, lai izbaudītu nakts vēsumu. Viņa otra puse jau bija aizgājusi gulēt. Stots aplūkoja tukšo ielu un tad nolavījās pa kāpnēm lejā, lai paņemtu savu cigareti.

Viņš smēķēja veselu pusstundu un tad pēkšņi ieraudzīja pa pretējo trotuāru lēni tuvojamies divus gājējus. Viņš tos nepazina un tie viņu neinteresēja, līdz viņš ieraudzīja tos ieejam Meifīldas dārzā.

Misters Stots tūdaļ kļuva modrs. Viņš sadzirdēja kādu rupju balsi.

"Mans mīļais, Velingtons Brauns ir loti labs draugs, bet ienaidnieks viņš ir ļoti bīstams!"

Misters Stots gandrīz vai paģība. Velingtons Brauns! Cilvēks, kura ģīmetne bija iespiesta avīzē, cilvēks, kuru meklēja policija!

Otrs kaut ko atbildēja, bet tas uz balkona nebija sadzirdams.

"Es nedraudu," Velingtona dobjā balss turpināja.

Viņi uzkāpa pa Meifīldas kāpnēm un nozuda durvīs.

Stots piecēlās, viņa celi drebēja. Vienā mirklī viņš bija pie telefona, bet telefoniste nevarēja dabūt savienojumu. Lai cik pretīgi arī nelikās palīdzēt policijai, tomēr viņš iesteidzās atpakaļ guļamistabā, uzvilka bikses un žaketi uz pidžamas un vienās tupelēs aizdrāzās uz ielu, meklēdams auto.

Beidzot kāds auto brauca garām, un misters Stots ielēca tajā.

"Uz policijas galveno iecirkni," viņš elsa, "ātri!"

"Viņi atkal ir klāt," Stots drebošā balsī iesaucās, iekrizdams Karvera rokās.

22

"Kur?" Karvers ātri jautāja. "Meifīldā," Stots elsa, "divi vīrieši!"

"Kad?"

"Nezinu, pirms cik ilga laika. Es viņus redzēju. Viens no tiem bija Brauns."

"Velingtons Brauns? Vai jūs par to esat pārliecināts?"

"Es dzirdēju viņu runājam," uzbudinātais Stots teica, "es to varu apzvērēt tiesas priekšā. Es sēdēju uz balkona un smēķēju cigāru."

Bet Karvers jau bija iesteidzies policijas birojā un tūlīt atkal atgriezās atpakaļ.

Viņš iestūma Tebu automobilī un pakliedza šoferim brauciena virzienu.

"Man vajadzēja atgriezties, lai paņemtu mūsu atslēgu," viņš teica, izņēmis kaut ko no svārku kabatas, un Tebs dzirdēja, ka tas pielādē revolveri. "Ja šis vīrs necieš no halucinācijām, tad mēs vēl kaut ko šonakt piedzīvosim, Teb."

Viņš palūkojās pa aizmugures lodziņu un redzēja, ka otrs auto tiem seko.

"Es paņēmu līdzi dažus palīgus," viņš teica.

Kad auto apstājās Meifīldas priekšā, tur bija tumsa. Karvers izlēca laukā un uzkāpa pa kāpnēm. Tebs tam sekoja uz pēdām. Viņš apgaismoja ar kabatas laternu atslēgas caurumu un plaši atvēra durvis tai pašā acumirklī, kad pie dārza vārtiem piebrauca otrs auto, no kura izkāpa ap pusducis policistu. Priekštelpa bija tumša, Karvers tūlīt ieslēdza gaismu un ieskrēja dzīvojamā istabā. Durvis uz velvi bija vajā.

"Ak tā!" Karvers teica, tūlīt paredzēdams situāciju.

Viņš aizgāja atpakaļ, lai pateiktu saviem ļaudīm, kā tiem jārīkojas, un tad kopā ar Tebu nokāpa pa akmens kāpnēm lejā. Velves durvis bija aizslēgtas un telpa tumša. Karvers izņēma no kabatas atslēgu, atslēdza durvis un ieslēdza gaismu.

Viņš palika stāvam vaļējās durvīs— Velingtons Brauns gulēja telpas vidū ar seju pret grīdu. Zem viņa bija saplūdušas asinis, un tieši galda vidū atradās velves atslēga.

Karvers paņēma to rokā. Nebija nekādu šaubu, uz tās vēl aizvien bija vecais asins traips, un viņš izbrīnījies uzlūkoja savu pavadoni.

"Nu, Teb, ko jūs par to domājat?" viņš aizsmakušā balsī jautāja.

Tebs neatbildēja. Viņš stāvēja uz durvju sliekšņa un lūkojās uz savām kājām, pie kurām atradās kaut kas, kas tam laupīja valodu. Viņš lēni pieliecās, pacēla to un nolika uz plaukstas.

"Vēl viena jauna kniepadata!" detektīvs domīgi teica. "Šoreiz velvē!"

Lai gan māja tika rūpīgi pārmeklēta, otru vīrieti viņi tā arī neatrada.

Kad atbrauca ārsti un mirušā ķermenis bija aizvests, Tebs izteica to, par ko viņš visu laiku bija domājis.

"Karver, es biju muļķis," viņš mierīgi teica. "Mēs būtu varējuši visu to aizkavēt, ja vien es laikus būtu padomājis."

"Ko?" Karvers, kā no domām atmozdamies, jautāja.

"Šī atslēga bija Reksa čemodānā. Tagad atceros, ka viņš pirms aizbraukšanas ieminējās, ka to tur ielicis."

Karvers pamāja.

"Tā es arī domāju," viņš teica. "Tas noskaidro arī ielaušanos jūsu istabā. Bet kā atslēga nokļuva uz galda? Durvis bija noslēgtas, un tomēr atslēga atrodas velvē — un jaunā kniepadata," viņš piebilda, it kā ar sevi sarunādamies. "Otra jaunā kniepadata…"

Viņš piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu pa Tresmira dzīvojamo istabu.

"Neviena ieroča, vienīgi ķermenis — un jaunā kniepadata," viņš domīgi pie sevis noteica. "Tas, protams, attaisno mūsu draugu Valteru. Teb, es tagad noiešu lejā, velvē, un nevēlos, ka jūs nāktu līdzi. Es vēl gribētu pārliecināties par vienu vai divām lietām."

Viņš palika tur veselu pusstundu, un Tebs bija laimīgs, kad viņš atgriezās.

Bet Karvers neko neteica un iegāja priekštelpā, kur sēdēja kāds policists.

"Neviens nedrīkst citādi ienākt šai mājā kā vienīgi kopā ar mani," viņš noteica.

Viņš aizbrauca ar Tebu uz Doti ielu, lai apskatītu iebrucēja izdarīto postu. Reksa Lendera lietas viņu interesēja mazāk nekā saplēstās fotogrāfijas. Viņš apskatīja gabaliņus pret gaismu.

"Pirkstu nospiedumu nav. Protams, viņam bija cimdi. Brīnos, jā, tur ir." Viņš salika kādu saplēstu fotogrāfiju kopā, pār seju bija pārvilkts melns krusts. "Jā, to es biju sagaidījis," viņš pats pie sevis noteica.

"Jūsu vietā, Teb, es šonakt durvis aizbultētu. Negribu jūs velti uztraukt, bet man šķiet, tas būtu labāk. Melnais vīrs nebaidīsies nenieka. Vai jums ir revolveris?"

Tebs pakratīja galvu. Karvers izņēma no kabatas savu revolveri un nolika to uz galda.

"Es jums aizdošu savu," viņš teica, "un paklausiet manam padomam — nevilcinieties šaut, ja kāds šonakt ienāktu jūsu dzīvoklī vai jūsu istabā."

23

Kādu rītu Tebs uzcēlies atrada vēstulkastītē biezu vēstuli. Tā bija bez markas. Tā kā viņš pazina rokrakstu, viņš to izbrīnījies atplēsa. Tā bija no Villa viesnīcas Palermo, no Reksa. Tas rakstīja:

"Mīļais Teb! Man apnicis ceļot, un es braukšu mājās. Lai dzīvo Doti iela! Uz pastu šeit nevar pajauties. Esmu dzirdējis par nejaukām zādzībām itāļu pastā. Es lūdzu kuģa stjuartu nodot Tev šo vēstuli, jo tās pielikumam ir zināma vērtība. Es to atradu kādā Romas veikalā un, tā kā es zinu, ka Tu interesējies par noziegumiem un noziedzniekiem, tad esmu pārliecināts, ka Tev tas patiks. Tas ir gredzens ar zirnekli, kas esot bijis Cēzara Bordžas īpašums. Man par to pat ir garantijas raksts, tik garš kā Tava roka…

Nedod stjuartam dzeramnaudu, jo par to es parūpējos. Es viņam iedevu daudz naudas. Man nav ne jausmas, ko atgriezies darīšu, bet tēvoča Džeses miroņu namā nu gan es nedzīvošu. Tā kā Tu mani negribi uzņemt savā dzīvoklī, es laikam dzīvošu visgreznākajā pilsētas viesnīcā. Piedod, ka Tev agrāk nerakstīju, bet izpriecas ir liela lieta. Tavs Rekss."

Tad sekoja pēcraksts.

"Ja ātrais tvaikonis trešdien šeit pieturēs, ko gan vēl nezinu, tad laikam braukšu tieši uz mājām. Ja Tu par mani neko nedzirdi, tad zini, ka savu nodomu esmu grozījis. Palermo ir dažas jaukas meitenes."

Tad sekoja vēl kāds pēcraksts.

"Manā atgriešanās vakarā mēs vakariņosim kopīgi. Ielūdz arī savu draugu Karveru."

Tebs smējās, tad ieslēdza vēstuli un gredzenu savā rakstāmgaldā un nopietni pārdomāja, vai būtu vēlams, lai Rekss atgrieztos Doti ielā. Dažreiz viņam tā loti pietrūka. Kā liekas, viņš bija aizmirsis savu jūsmošanu par Urzulu, jo viņa piezīme par Palermo jaukajām meitenēm nemaz nepiestāvēja salauztai sirdij.

Tebs bija apsolījis Urzulai ierasties pēcpusdienā pie viņas uz tēju.

Viņa loti priecājās par tā ierašanos.

"Jūs, nabaga pārstrādājies cilvēciņš! Jūs jau izskatāties tā, it kā nebūtu visu nedēlu gulējis," vina teica.

"Tā jau es arī jūtos."

"Jūs, protams, nodarbojaties ar jauno noziegumu?" vina čivināja, rīkodamās ap tējas galdu, bet tad ātri pārmainīja tematu.

"Man atnācis piedāvājums atgriezties uz skatuves, bet es to nedarīšu. Man ar to saistās visnelaimīgākās atmiņas."

Pēkšņi Tebam kaut kas iešāvās prātā.

"Man šorīt pienāca vēstule no Reksa, viņš atkal atgriezīsies. Vai neesat par viņu neko dzirdējusi?"

Viņa pakratīja galvu un kļuva nopietna.

"Neko, kopš viņš man atrakstīja to vēstuli. Man gan loti žēl."

"Nedomāju, ka tas būtu vajadzīgs," viņš pasmaidīja. "Bez tam jaunībā ir tā priekšrocība iemīlēties skaistās aktrisēs."

"Jūs runājat kā sirmgalvis," viņa teica. "Vai jums izdevies izbēgt no šā sirdi satriecošā piedzīvojuma?"

"Iemīlēties aktrisē?" Tebs jautāja. "Jā, līdz zināmam laikam."

"Līdz kādam laikam?" viņa jautāja.

"Nu," viņš apdomīgi teica, "es gribēju teikt — līdz šai dienai."

Viņu acis sastapās, un viņa nosarkdama novērsās.

"Man šķiet, ka jūsu vietā es nedomātu par kādu izņēmumu," viņa klusi teica, "iemīlējušies var kļūt loti neciešami."

"Vai esat to piedzīvojusi?" Tebs vēsā pieklājībā jautāja.

"Jā, es to esmu piedzīvojusi," viņa atkārtoja un ātri turpināja: "Ko Rekss tagad iesāks ar savu dzīvi? Viņš ir loti bagāts. Dīvainā kārtā es nekad neticēju, ka misters Tresmirs tam atstās savu mantojumu. Viņš man bieži sūdzējās par mistera Lendera slinkumu."

"Man šķiet gan," Tebs teica, "bet vecais virs tomēr atstājis ar paša roku rakstītu testamentu un iecēlis viņu par savu mantinieku."

Pie šiem vārdiem Urzula nodrebēja un tase izkrita viņai no rokām. Viņa nobālēja un uzlūkoja Tebu plaši ieplestām acīm.

"Atkārtojiet to vēlreiz," viņa neskanīgi teica.

"Ko?" viņš izbrīnījies jautāja. "Jūs taču zinājāt, ka Rekss saņēmis mantojumu."

"Ak mans Dievs! Ak mans Dievs! Tas ir šausmīgi."

Vienā mirklī viņš pielēca tai klāt un aplika roku ap pleciem. "Kas jums notika, Urzula?" viņš norūpējies jautāja. "Vai jums kļuva slikti?"

Viņa papurināja galvu.

"Nē, es tikai izbijos. Man kaut kas iešāvās prātā. Vai jūs man piedosiet?"

Viņa ātri izskrēja no istabas, atstādama Tebu dziļās pārdomās.

24

Je Lings sēdēja uz kāda no platajiem un zemajiem kāpieniem, kas savienoja terases, un noskatījās, kā darbu vadītājs sagatavoja otras kolonnas liešanu. Blakus atradās vesels skaits apaļas formas veidņu, kas ar vairāku vīru palīdzību bija atveramas kā rokudzelži. Dažas tērauda skavas lāva savienot veidnes garā caurulē. Viena no veidnēm jau bija novietota vajadzīgajā vietā, un tās vidū pacēlās garš tērauda stienis — topošās kolonnas serde. Augstu pār to uz stalažām atradās loti liela muca.

Visu to Je Lings noskatījās, sēdēdams uz kāpieniem, un viņa mazie zobi iekodās cigārā. Beidzot strādnieki nokāpa lejā no stalažām. Viņš palūkojās saulē un piecēlās.

Pie viņa pieskrēja kāds ķīnietis zilā kamzolī.

"Je Ling, mums tagad četras dienas jāgaida, līdz cements sacietēs. Rīt es sākšu nostiprināt terases sienas."

"Jūs esat labi strādājis," Je Lings teica.

Strādnieku nometnē ugunis jau dega, kad Je Lings atstāja gruntsgabalu. Uz lielceļa stāvēja mazs, melns auto. Viņš iekāpa tajā un pameta skatu uz nepabeigto kolonnu, it kā viņa domas kavētos pie tās. Bija jau krietni satumsis, kad viņš iedarbināja motoru un aizbrauca.

Viņš apstādināja auto pie restorāna blakusdurvīm.

"Dāma atrodas sestajā numurā," viņa personīgais sulainis teica.

Noputējis, tāds, kāds bija, viņš tūlīt devās uz sesto numuru un atrada Urzulu Ardzernu sēžam pie neaizskarta ēdiena.

Viņa izskatījās bāla, un zem viņas lielajām acīm pletās tumšas ēnas.

"Je Ling, vai jūs izlasījāt visus papīrus, ko mēs Meifīldā atradām?" viņa jautāja.

"Tikai dažus," viņš apdomīgi atbildēja.

"Vai tur bija arī kaut kas par mani?"

"Tur bija piezīmes, kas attiecas uz jums," viņš teica. "Daudzas no tām bija rakstītas dienasgrāmatas veidā…"

Viņa zināja, ka vīrietis izvairās no tiešas atbildes.

"Vai kaut kur bija pieminēti mans tēvs un mana māte?"

"Nē," viņš atbildēja, un Urzulas pelēkās acis pētoši raudzījās viņa sejā.

"Jūs nerunājat taisnību, Je Ling," viņa klusi teica. "Jūs domājat, ka, uzzinot šo piezīmju saturu, es jutīšos aizvainota, un tādēļ, negribēdams mani sāpināt, melojat!"

Viņš uzņēma šo pārmetumu bez mazākā apjukuma.

"Mis Ardzerna, kā es varu teikt, kas papīros atrodas, ja es tos pats neesmu lasījis vai ja tos nesaprotu? Viņa piezīmēs viena lieta ir tik loti sajaukta ar citu, ka nevar pastāstīt vienu, neizpļāpājis citu. Negribu jūs maldināt. Dži Go par jums ir rakstījis. Viņš teica, ka jūs esot vienīgā būtne pasaulē, kam viņš ticējis."

Viņa izbrīnījusies to uzlūkoja.

"Es? Bet…"

"Viņš teica ari vēl ko citu… Kādu dienu es jums to visu pastāstīšu. Esmu Dži Go, Tresmiram, loti daudz parādā. Viņš bija ciets cilvēks, bet mūsu vārds nozīmēja vairāk nekā visi dokumenti, un reiz es viņam apsolīju, ka kalpošu viņam ar miesu un asinīm. Un tagad nu esmu grūtībās, solījums, ka es tagad…"

Viņš tik ļoti satraucās, ka angļu valoda tam vairs negribēja klausīt.

"Es būšu pacietīga, Je Ling," viņa mierinādama teica. "Es zinu, ka jūs esat draugs. Bet tagad es tiešām esmu izsalkusi — vai nedosiet man ko siltu, jo tas te jau ir atdzisis."

Viņš jau bija atstājis istabu, pirms jaunā sieviete bija paspējusi izteikt šo lūgumu.

Viņai aizejot, tas, kā jau parasts, nepiegāja pie durvīm. Viņa cerēja, ka viņš to darīs, bet tas nebija iespējams, jo viņš gaidīja ārpusē, un, kad viņa pagriezās ap stūri, viņš tai bija tuvāk, nekā viņa domāja.

25

Rekss bija mājās. Viņa ostā nodotā telegramma pienāca tikai pusstundu agrāk par viņu pašu, un trakā klauvēšana un ilgā zvanīšana Tebam jau liecināja par nepacietīgā viesa personību, vēl iekams tas atvēra durvis un spieda drauga roku.

"Jā, esmu atpakaļ," Rekss sirsnīgi teica, iekrizdams ērtā krēslā. Viņš izskatījās mazliet kalsnāks, seja bija kļuvusi mazliet smalkāka, sejas krāsa bija veselīga, acis skaidras.

"Tev mani jāuzņem pie sevis, veco zēn," viņš teica. "Es vienkārši nevaru iet viesnīcā, kamēr vien tavā dzīvoklī ir brīva istaba. Un bez tam man tev jāpastāsta par saviem nākotnes plāniem."

"Pirms mēs uzsākam kalt nākotnes plānus," Tebs teica, "uzklausi mazliet bēdīgas patiesības. Pie tevis ielauzušies."

"Ielauzušies?" Rekss neticīgi jautāja. "Kā tu to domā, Teb? Es taču neko vērtīgu te netiku atstājis."

"Tu atstāji divus čemodānus, kurus kāds tavs ienaidnieks pamatīgi apraudzījis."

"Dievs tēvs," Rekss iesaucās, "vai viņi atraduši atslēgu? Es tikai nupat, nonākot malā, izlasīju par slepkavību."

"Tu atstāji atslēgu čemodānā?"

Rekss pamāja.

"Es to ieliku mazā koka kastītē ar bīdāmu vāku. Man bija divas tādas kastītes, katram čemodānam viena."

"Tātad zagļa apciemojuma iemesls bija šī atslēga."

Viņš pastāstīja Reksam Lenderam, kas noticis otrā apciemojuma vakarā, un Rekss ziņkārīgi klausījās.

"Tas man laupa visu ceļojuma prieku," viņš norūca. "Tātad nabaga vecais Brauns bijis tas upuris? Un mēs domājām, ka viņš ir slepkava. Ko Karvers par to saka?"

"Karvers ir apjucis, bet cieš klusu," Tebs atbildēja.

Rekss kļuva domīgs.

"Es likšu to velvi aizmūrēt," viņš teica. "Es to nolēmu jau uz kuģa. Bez tam es domāju, ka diez vai kāds gribēs pirkt šo miroņu namu un man tas gadiem ilgi būs uz kakla.

Bet es gribu novērst to, ka otra traģēdija pārvēršas trešajā. Liekas, ka pār šo namu lidinās kāds ļauns gars, kas piespiež nelaimīgos izdarīt šos noziegumus…"

"Mazais," Tebs izbrīnījies teica. "Tu jau esi kļuvis varen poētisks. Man šķiet, ka tas ir Itālijas gaisa iespaids."

Rekss nosarka kā vienmēr, kad apjuka. Tad pēkšņi iejautājās: "Vai gredzenu dabūji?"

"Jā, Reks, es tev pateicos, tas ir burvīgs."

Viņi sāka runāt par Reksa tuvāko nākotni, un Tebam izdevās to pārliecināt pārcelties uz kādu viesnīcu.

Nākamajā dienā tas aizsūtīja pēc saviem čemodāniem un apmeklēja Karveru. Tebs vēlāk dzirdēja, ka viņa personīgā uzraudzībā no velves izvāktas visas kastes un cita kustamā

manta un viss sagatavots velves aizmūrēšanai.

***

Tebs neredzēja Urzulu visu nedēlu un rakstīja tai, jo bija norūpējies, atcerēdamies mazo ģīboni. No Stouna kotedžas viņš saņēma apmierinošu, pat iepriecinošu atbildi.

"Esmu atgriezusies uz šejieni, un, lai būtu droša no noslēpumainiem, melniem vīriem, esmu apbruņojusies ar kādu rosīgu sulaini, kas kalpojis armijā un prot apieties ar visiem slepkavības ieročiem. Ir uzplaukušas vēlās rozes — vai neatbrauksiet tās apskatīt? Tās ir brīnišķīgas. Je Linga miera templis ieguvis gaišsarkanu dakstiņu jumtu, un ciema iedzīvotāji atkal atvelk elpu, jo paredzams, ka viņa dīvainie, mazie strādnieki drīz atstās šo apvidu.

Es vakar nobraucu lejā un atradu Je Lingu loti mierīgu un drūmu novērojam kolonnas liešanu. Šī otra "Pateicīgo siržu" kolonna tikšot veltīta man. Esmu loti aizkustināta.

Es tagad mācos šaut. Piedodiet šo kareivīgumu, bet mans sulainis (vai tas neizklausās smalki) to pieprasa, un es katru dienu vingrinos pļavā aiz mājas. Troksnis ir briesmīgs.

Kad jūs atbrauksiet, jums netrūks uztraukumu."

Tebs vairākkārt pārlasīja šo vēstuli, pirms devās ceļā uz Hertfordu. Ceļā viņš pieturēja, lai apbrīnotu Je Linga bagātības pieminekli. Māja nebija uzkrītoši grezna, bet skaista, arī dārzs jau bija ierīkots, un platā, dzeltenā ceļa malā pacēlās augsta kolonna— otra vēl nebija gatava.

Strādnieki vēl nebija aizgājuši, un drīz vien viņš ieraudzīja Je Lingu nākam lejā pa terasi.

Viņš to uzreiz nepazina, un tas bija piedodams, jo ķīnietis bija ģērbies zilā kamzolī un platās biksēs tāpat kā viņa strādnieki, bet Je Lings Tebu bija pazinis un pienāca tam klāt.

"Jūs jau esat gandrīz galā," Tebs viņu smaidīdams apsveica. "Vēlu jums laimes, Je Ling."

"Vai jums patīk?" ķīnietis mierīgā, nopietnā balsī jautāja. "Man bija vislabākais būvmeistars, ko ataicināju no Ķīnas, un es nežēloju naudu. Varbūt jūs kādu dienu atnāksiet un apskatīsiet iekšieni. Manai "Pateicīgo siržu" kolonnai būs daudz lielāka nozīme nekā visiem jūsu baznīctorņiem," viņš turpināja, "un visiem jūsu raibajiem logiem. Man tā būs kādu netveramu jūtu konkrēts simbols."

"Vai esat daoists?" Tebs jautāja.

Je Lings paraustīja plecus.

"Es ticu Dievam kā kaut kam neizdibināmam… Baznīcas, sektas, visas reliģijas ir tikai monopoli. Dievs ir kā ūdens, kas plūst no kalniem un pilda avotus un upes. Ir ļaudis, kas nāk un pilda ūdeni gan skaistās, gan neglītās pudelēs un pārdod ar apgalvojumu, ka tas dzesē slāpes. Ka šis ūdens dzesē slāpes, to neapstrīdēsim, bet tas ir mazliet nostāvējies un zaudējis savu burbuļojošo svaigumu. Labāko ūdeni var dzert, noliecoties pie avota un pasmeļot to saujā. Ķīnā mēs to izpušķojam ar noslēpumainām rakstu zīmēm, izceļam tā garšu ar kanēli un citām lietām. Šeit to bez apdoma iepilda pudelēs."

"Jūs esat savāds cilvēks," Tebs teica un uzlūkoja viņu.

Je Lings pēkšņi iejautājās:

"Vai Brauna slepkavības lietā ir kaut kas no jauna?"

"Nē. Kur viņš bija, Je Ling?"

"Viņš bija kādā opija smēķētavā," Je Lings bez vilcināšanās atteica. "Pēc mana aizgādņa mistera Tresmira vēlēšanās es viņu tur aizvedu. Šis cilvēks bija atnācis uz Eiropu, lai darītu Tresmiram nepatikšanas, un viņš mani lūdza parūpēties, lai tas nekļūtu pārāk uzbāzīgs. Kā liekas, Braunam bija viens no tiem periodiem, kas opija smēķētājiem tik parasts, un viņš kādu rītu atmodās ar riebumu pret šo apreibināšanās līdzekli. Viņš laikam bija loti ātri atžilbis, jo bija nozudis, iekams opija alas īpašnieks to man varēja paziņot, un tā es viņu nepaguvu aizturēt. Mēs viņu meklējām, bet velti, — pirmais, ko mēs atkal par viņu dzirdējām, bija raksts avīzē, ka viņš nogalināts."

Tebs kļuva domīgs.

"Vai viņam bija draugi? Vai jūs viņu pazināt jau Ķīnā?"

Je Lings pamāja.

"Vai tur bija kāds, kas neieredzēja viņu un misteru Tresmiru?"

"Daudzi," otrs atteica. "Es, piemēram, nevarēju Braunu ne acu galā ieredzēt."

"Bet izņemot jūs?"

Je Lings pakratīja galvu.

"Tātad jums nav ne jausmas, kas varētu būt slepkava?"

Atkal viņš sastapās ar Je Linga neizdibināmo skatienu.

"Es nojaušu, kurš ir slepkava," tas apdomīgi teica. "Es bez mazākajām grūtībām varētu uzlikt tam roku uz pleca."

26

Tebs sastinga.

"Jūs jokojat?"

"Es nejokoju," Je Lings mierigi atbildēja, "es atkārtoju, ka pazīstu slepkavu un ka tas vairākas reizes man bijis sasniedzams. Bet ir iemesli, kādēļ es to nenododu. Ir daudz iemeslu, kādēļ es šo cilvēku nonāvētu. Vai apciemosiet mis Ardzernu?" viņš pēkšņi mainīja tematu. "Neejiet tur priekšpusdienās un, ja ejat, tad tikai no mājas priekšpuses. Mis Ardzerna mācās šaut, un kāds no maniem ļaudīm, kas novēro namu no pļavas puses, jau pārdzīvojis bīstamus mirkļus."

Tebs atstāja Je Lingu ar sajūtu, it kā ķīnietis būtu par viņu smējies.

Viņš vēl nebija sasniedzis Stouna kotedžu, kad jau ieraudzīja Urzulu Ardzernu. Viņa stāvēja lielceļa vidū pretim dārza vārtiem un māja ar roku. Viņa bija ģērbusies pelēkās drānās, plata dārza cepure aizēnoja viņas sasarkušo seju.

"Es tagad šauju labi," viņa priecīgi teica, kad Tebs nokāpa no motocikla.

"Je Lings teica, ka jūs apdraudot gan viņa dzīvību, gan īpašumu," Tebs smējās.

"Jūs tiktu labāk galā ar savu motociklu, ja lietotu abas rokas." Viņa mēģināja no tā atsvabināties. "Jums jāaplūko mani heliotropi. Man tie jātur īpaši, jo tie ir tādi mežoņi, ka nogalina visas citas puķes. Kur gan jūs ņēmāt laiku atbraukt pie manis, vai jūs neesat loti nodarbināts?"

"Es nevaru darīt vairāk par policiju, un Karvers, kā liekas, zaudējis visas cerības, lai gan no viņa nekad nevar tikt gudrs."

"Vai neviens pieturas punkts nav atrasts?"

Tebs vilcinājās. Viņš bija apsolījis Karveram nerunāt par jauno kniepadatu, bet varbūt šis ierobežojums bija domāts vienīgi avīžu rakstiem.

"Vienīgais pieturas punkts mums ir divas pavisam jaunas kniepadatas. Vienu mēs atradām ejā pēc pirmās slepkavības, otru velvē pēc otrās slepkavības."

Viņa uzlūkoja to ar domīgu skatu.

"Divas kniepadatas? Cik savādi! Vai jums ir kaut vai nojausma, kādam nolūkam tās izlietotas?

Slepkava, bez šaubām, ir bijis vīrs melnajā ģērbā," viņa turpināja. "Es lasīju avīzēs rakstu, it īpaši mistera Stota liecību, — tas ir tas bailīgais, mazais vīriņš, kas aizbēga, kad Je Lings un es iegājām namā meklēt mūsu papīrus. Jā, es ar nodomu saku "mūsu"."

"Vai Je Lings tiešām arī atrada, ko meklēja?"

Viņa pamāja.

"Un tos, ko jūs meklējāt?"

Viņa iekoda sev lūpā.

"Nezinu. Dažreiz man liekas, ka viņš tos ir atradis, bet man nedod. Viņš zvēr, ka tur nekas neesot bijis, kas mani varētu interesēt, bet es domāju, viņš ir par daudz atturīgs. Kādu dienu es to no viņa dabūšu zināt."

Viņas roka, kas tam bija vistuvāk, rotaļājās ar kādu zariņu uz krēsla atzveltnes. Saņemdams visu drosmi, viņš to satvēra, bet viņa nepretojās.

"Urzula, man nav viegli… Vai domājat, ka vīrietis ar tik stipriem nerviem kā man varētu satvert… mīļotās sievietes roku, lai viņa sirds nesāktu strādāt kā lidmašīnas propelleris?"

Viņa neatbildēja.

"Jūs tā domājat?" viņš izmisis atkārtoja. Viņš nevarēja atrast citus vārdus.

"Es to pieņemu," viņa teica, izvairīdamās no viņa skata. "Un jūs domājat, ka aktrise, kurai gadu no gada astoņas reizes nedēlā, neizņemot pat rīta izrādes, atklāj mīlestību, varētu paciest šādu scēnu bez asarām… Ja jūs mani skūpstīsiet, to ieraudzīs Terners…"

Viņš nekad nevarēja labi atcerēties šo acumirkli. Viņam bija smieklīga nojauta, it kā viņas aukstais deguns būtu pieskāries viņa vaigam un ka diez kāda iemesla dēl starp viņu lūpām pagadījusies kāda matu sproga.

"Lenčs ir galdā, kundze," Terners godbijīgi paziņoja.

Tas bija vecāks nopietna izskata vīrs, kas, kā likās, neuzdrošinājās uzlūkot Tebu.

"Labi, Terner," Urzula ar ārkārtīgu savaldīšanos mierīgi atteica. Kad sulainis atkal bija nozudis, viņa turpināja: "Teb, jūs esat pārspējis Ternera visļaunākās bažas. Viņš man teica, ka es esot pirmā aktrise, pie kuras viņš salīdzis par sulaini, un man šķiet, ka viņš šo mēģinājumu uzskata par loti pārdrošu."

Tebs bija bez elpas, bet drīz vien viņš atrada atbildi.

"Vienīgais, kas var glābt jūsu godu, ir tūlītējas laulības," viņš drosmīgi noteica.

Viņa iesmējās un ieknieba tam ausī.

Teba sajukums šīs dienas atmiņās attiecās arī uz sekojošajām brīnišķīgajām stundām. Un, kad viņš vēlāk trakā steigā aizdrāzās atpakaļ uz pilsētu, viņš vai dega aiz nepacietības Urzulai rakstīt. Viņš rakstīja un rakstīja. Kāds gaidpilns redaktors ielūkojās pa durvīm un lēni atkal aizgāja atpakaļ, lai pateiktu salicējam, ka būšot garš raksts par slepkavību (redaktors skaidri bija redzējis divpadsmit lapaspuses, kas atradās pa kreisi no Teba). Bija jau gandrīz vienpadsmit, kad redaktors redzēja, ka maldījies.

"Es domāju, ka jūs rakstāt par Meifīldas slepkavību. Kur raksts?" viņš aizkaitināts jautāja.

"Tūlīt, tūlīt," Tebs, savu vainu apzinādamies, noteica. Viņš iebāza nepabeigto vēstuli kabatā, sakoda zobus un mēģināja novirzīt domas uz slepkavību. Bet vismazāk piemērotās vietās viņa acu priekšā pacēlās jaukās, rožainās atmiņas. Ar nopūtu viqš aizgriezās prom…

Tad viņš dedzīgi rakstīja gandrīz veselu pusstundu, un redaktoram nācās izsvītrot dažus liekus mīlvārdiņus, kas noslēpumainā kārtā bija iekļuvuši slepkavības aprakstā, bet viņš itin labi varēja noprast, ko Tebs rakstījis, kad viņš to bija pārtraucis.

Ceļā uz mājām Tebs iesvieda vēstuli pastkastītē un tad, kā jau tas mīlētājiem parasts, tūlīt iesāka otru.

Tas viss bija kā sapnī, viņš pats sev teica, kad pienāca rīts. Tā nevarēja būt patiesība. Un tomēr uz galda gulēja bieza vēstule, ko tas visu nakti bija rakstījis…

Tebs atplēsa vēstuli un pievienoja tai vēl septiņas lapaspuses.

Šai dienā laiks mainījās. Lietus lija straumēm, un temperatūra pazeminājās līdz 12°. Un tomēr viņš sailgojās pēc Stouna kotedžas dārza. Tik jauki būtu pasēdēt zem kokiem un vēl jaukāk omulīgajā dzīvojamā istabā. Tebs dziļi nopūtās un aizgāja, lai pildītu Reksam doto solījumu.

Rekss bija sajūsmināts par savu jauno plānu. Viņš ieveda savu viesi guļamistabā, kur katra brīvā vietiņa bija noklāta ar skicēm un zīmējumiem.

"Es uzcelšu lielisku namu, līdz pat debesīm," viņš teica. "Vietu jau esmu izmeklējis. Tā atrodas pretim Urzulas Ardzernas lauku mājai un ir vienīgā augstiene šai apvidū."

"Es zinu vienīgo augstieni šai apvidū," Tebs teica, pēkšņi par to ieinteresēdamies, "un, par nelaimi, kāds jau aizsteidzies tev priekšā."

"Tu domā Je Lingu," otrs bezrūpīgi noteica. "Es to atpirkšu no viņa. Tā vispār viņam ir tikai tāda savāda iedoma — uzcelt tur māju."

Tebs pakratīja galvu.

"Tev nāksies grūti viņu pierunāt māju pārdot," tas mierīgi teica. "Man nejauši zināms, ka viņš ir tikpat kārs uz savu māju kā tu uz savējo."

"Nieki," Rekss iesmējās. "Tu laikam esi aizmirsis, ka man naudas kā spalu!"

Tebs pakratīja galvu.

"Es to neesmu aizmirsis," viņš teica. "Bet es atkārtoju, ka pazīstu Je Lingu."

Rekss aizkaitināts pakasīja pakausi.

"Tas tik būtu jauki, ja es to nevaretu dabūt," viņš teica. "Vai tu nevarētu viņu pierunāt, teikt, ka es, lūk, loti gribētu šo zemes gabalu. Es uz to skatījos daudzus gadus, pirms zināju, ka tur dzīvo Urzula Ardzerna, un teicu sev: "Kādu dienu es uzbūvēšu māju uz šā pakalna." Bet kā klājas manai dievinātajai?"

Tebs tikai šo izdevību vien bija gaidījis.

"Tava dievinātā ir mana līgava," viņš mierīgi atteica. "Es precēšu Urzulu Ardzernu."

Rekss iekrita tuvākajā krēslā un uzlūkoja to plaši ieplestām acīm un vaļēju muti.

"Tu, laimīgais!" viņš beidzot iesaucās un uzlēca no krēsla, sniedzot Tebam roku. "Es izbraucu ceļojumā, un tu man nozodz iemīļoto," viņš turpināja, spiezdams Teba roku. "Nē, es nemaz neesmu aizvainots — tu esi laimīgs cilvēks. Uz to mums jāizdzer viena pudele."

Tebs jutās daudz vieglāk, nekā viņš bija domājis.

Rekss bija viņa labākais draugs, un, tā pamudināts, viņš bija iepazinies ar Urzulu Ardzernu.

Tagad viņam bija jāpastāsta tam, kā Urzula devusi jāvārdu, un viņš vairījās no šā mirkļa.

"Tev man viss jāpastāsta," Rekss teica, darbodamies ap stiepļu knaiblēm. "Protams, es būšu pirmais vedējs un palīdzēšu tev sarīkot vislielākās kāzas, kādas vien mazais ciemats jebkad būs pieredzējis," viņš turpināja, un Tebs bija priecīgs par viņa runāšanu.

Drīz vien viņi sarunā nonāca atpakaļ pie Reksa plānotās mājas, un Rekss nemaz nepūlējās slēpt savu vilšanos, ka viņa iecerētā vieta vairs neesot dabūjama.

"Es būtu atdevis viņu tev, vecais draugs," viņš uzbudināts teica. "Tā būtu jauka kāzu dāvana draugam! Bet tev būs tevis cienīga māja, ja ari man pašam nāktos to uzbūvēt. Arhitekta amatam neesmu derīgs," viņš turpināja, "mani uzskati ir pārāk pārspīlēti. Nabaga vecais Stots, redzot manus zīmējumus, tik tikko nepaģība," viņš iesmējās. "Bet es tomēr no savas lielās idejas neatkāpšos," viņš šķiroties Tebam teica. "Pie pirmā gadījuma uzmeklēšu Je Lingu. Var būt, ka man izdosies viņu pierunāt pārdot šo zemes gabalu."

Nākamajā pēcpusdienā Tebs aizbrauca uz Hertfordu, un nekad vēl viņa motocikls tam nebija licies tik gauss kā šodien.

"Es pateicu to Reksam," viņš iesaucās un pamanīja, ka viņas seja satumst.

"Viņš nemaz nejutās aizvainots," tas turpināja, lai viņu nomierinātu. "Viņš vispār izturējās kā īsts draugs! Vai tas tev tiešām nepatīk, ka es viņam to pateicu?"

"Nē," viņa mierīgi teica, "viņš nejutās aizvainots?"

Tebs pasmaidīja.

"Varbūt tas tev nav diez cik glaimojoši, bet man liekas, ka Rekss būs sajūsminājies, tikai tāpat garāmejot."

Viņš redzēja, ka viņas sejā uzplauka smaids, un saņēma viņas galvu savās rokās.

"Ja es būtu Rekss," viņš teica, "es ienīstu Tebu Holendu."

"Reksam ir stingra griba," viņa atteica. "Iesim dārzā. Es šo to esmu pārdomājusi un jūtu, ka tev kaut kas jāzina, un, jo ilgāk es to atlieku, jo grūtāk man kļūst tev to pastāstīt."

Viņš sekoja tai ar lielu spilvenu kaudzi, sakārtoja gujamkrēslu un apsēdās uz atzveltnes. Tad viņa teica visvienaldzīgākajā balsī, kas nemaz nesaskanēja ar šausmīgajiem vārdiem:

"Es nogalināju Džesi Tresmiru."

27

Tebs uzlēca kājās.

"Ko?" viņš izbrīnījies iesaucās.

"Es nogalināju Džesi Tresmiru," Urzula atkārtoja. "Nevis tieši savām rokām, bet es esmu atbildīga par viņa nāvi, it kā es pati to būtu nošāvusi." Viņa satvēra Teba roku. "Cik bāls tu kļuvi! Tas bija nežēlīgi no manis — tā teikt. Mēs, aktrises, mīlam dramatismu — nē, to es nedomāju, Teb."

"Vai tu man nepateiktu, ko tu domā?"

Viņa norādīja tam vietu krēsla kājgalī.

"Es tev kaut ko pastāstīšu, bet tas neattiecas uz slepkavību," viņa teica. "Bet tev tas jāzina. Man nebija ne mazākā nodoma teikt iepriekšējos vārdus. Bet man liekas, ka pats nelaimes dievs mani vada." Viņa mulsu skatu lūkojās savā priekšā. "Teb, mans šūpulis stāvēja nekrietnības un nelietības atmosfērā. Es jau tev reiz stāstīju, ka esmu dienējusi kā virtuves meita, un tu par to brīnījies. Es tur nokļuvu no atradeņu patversmes, kur mazie bērni mācās agri novecot. Teb… mana māte tika nogalināta, un manu tēvu pakāra par slepkavību!"

Viņas acīs nebija sāpes, vienīgi cietsirdība. Viņš satvēra tās abas rokas.

"Es to vairs nevaru atcerēties," viņa turpināja. "Mana vissenākā atmiņa ir gara guļamistaba, kurā gulēja apmēram četrdesmit meitenes, resna pārzine un divas māsas ar bargām sejām. Un, kādēļ es atrados Parkingtonas patversmē, to es dabūju zināt tikai vēlāk. Kāda maza meitene bija noklausījusies, kā pārzine to stāstījusi kādai māsai, un man šo stāstu nācās pašai papildināt. Tā es dabūju zināt, ka tēva nozieguma dēl esmu kļuvusi bārenīte. Pēc tiesas sprieduma un tēva notiesāšanas es biju atsūtīta šai patversmē, lai, tāpat kā visas citas meitenes, izmācītos par ķēkšas palīdzi. Taču man nelaimējās. Laikam mana vārīšanas māksla bija loti slikta, bet kāda smalka sabiedrības dāma mani pieņēma tikai par ķēķa meiteni. Lai gan dižciltīgā dāma ziedoja tūkstošus labdarīgiem mērķiem, saviem kalpotājiem dodamo maizi viņa svēra. Es šai vietā sabiju tikai trīs mēnešus, kad parādījās misters Tresmirs. Tas bija kādā aukstā, vējainā pēcpusdienā, es to loti labi atceros, it kā tas būtu noticis tikai vēl vakar. Ienāca kāda istabmeita un teica, lai es ieejot salonā. Es atradu misteru Tresmiru vienu un mazliet nobijos, viņu ieraudzīdama, jo viņš neko nerunāja, sēdēja ar grumbās savilktu pieri un noskatījās manī no galvas līdz kājām.

Man toreiz bija divpadsmit vai trīspadsmit gadi, biju loti jūtīgs bērns, kam šī dzīve šķita kā pati elle. Viņš man jautāja, cik man gadu, vai es esot laimīga, un es tam pateicu taisnību. Kā liekas, viņš jau bija sazinājies ar patversmes vadību, jo es tūlīt drīkstēju iet viņam līdzi, un viņš mani noveda kādā nabadzīgā mājā pie kādas sievietes, kas izdeva mēbelētas istabas visdīvainākajiem cilvēkiem, kādus jebkad esmu redzējusi.

Tā kā es tagad pazīstu misteru Tresmiru labāk, tad man liekas, ka šī māja piederēja viņam un ka sieviete bija tikai viņa vietas izpildītāja. Es viņu sastapu atkal tikai pēc diviem mēnešiem. Man bija pašai sava istaba, un viņš man sūtīja skolas grāmatas lasīšanai. Un, tur dzīvodama, es pirmo reizi sastapu Je Lingu, kas, kā jau teicu, toreiz bija neievērojams viesmīlis ķīniešu restorānā.

Pēc diviem mēnešiem misters Tresmirs man atnāca pakal. Pirms viņa atnākšanas tika atsūtīta liela kaste ar drēbēm, kādas es nekad nebiju ne redzējusi, kur nu vēl valkājusi. Viņš lika teikt, lai es apģērbjoties un pēcpusdienā gaidot viņa ierašanos. Mani aizveda uz laukiem kādā pirmmācības skolā, kas man pēc patversmes likās kā paradīze zemes virsū. Ceļā uz turieni viņš man teica, ka dzirdējis par mani no saviem draugiem un ka viņš gribot dot man tādu izglītību, kas mani sagatavošot viņa izredzētam darbam. Es biju tik loti aizkustināta par viņa labo sirdi, ka visu ceļu raudāju vienā raudāšanā.

Tie trīs gadi, kurus es pavadīju Senthelensā, man vēl šodien liekas kā brīnišķīgs sapnis. Es biju laimīga, man bija daudz draugu, un mans uzskats par dzīvi pārvērtās. Tai gadā, kad beidzu skolu, misters Tresmirs ieradās uz svētkiem un redzēja mani kādā ludziņā, ko uzveda skolas dramatiskais pulciņš. Viņam plāns bija gatavs uzreiz. Tagad es zinu, ka viņš nerīkojās vienīgi manis labā. Viņam bija paradums finansēt spējīgus cilvēkus. Reiz viņš man stāstīja, ka, atgriežoties no Ķīnas, nodomājis apmesties uz laukiem un atpūsties, bet — runājot viņa paša vārdiem — viņš drīz vien tik loti sagarlaikojies, ka uzsācis visneiespējamākās lietas, lai pakavētu sev laiku.

Vai tu zini, ka viņš reiz finansēja divpadsmit konditorejas un katru dienu iekasēja savu pelņas dalu? Vai zini, ka viņš pabalstīja trīs ārstus un saņēma no tiem dalu ienākumu? Arī Je Linga aizgādnis viņš bija un ar laiku kļuva arī manējais.

Sešus mēnešus biju viņa sekretāre kādā mazā birojā, kuru tas bija noīrējis un kurā nekad neieradās pirms pieciem pēc pusdienas.

Tad viņš man lika priekšā uzstāties uz skatuves un aizsūtīja mani uz kādu ceļojoša teātra trupu. Protams, ka viņš to finansēja, un mans pienākums bija katru dienu nosūtīt pārskatu par dienas ienākumiem. Sestdienās es izmaksāju algas un citus izdevumus un pārējo naudu aizsūtīju viņam. Kad turneja bija nobeigta, es atgriezos pilsētā un atradu, ka viņš bija veicis visus priekšdarbus sezonai, kurā man bija jābūt par pievilkšanas spēku. Tu smietos par manas algaš niecīgumu: tā bija par mazu, lai dzīvotu, un par lielu, lai nomirtu, bet, laikam lai izlabotu savu skopulību, viņš beidzot bija ar mieru dot man pusi no pelņas, ja tā pārsniegtu zināmu summu.

Man par lielu brīnumu un arī viņam par brīnumu, man ne vien laimējās, bet visam uzņēmumam bija lieliski panākumi. Pelņa tālu pārsniedza nolikto summu. Protams, ka viņš man ari izmaksāja solīto pusi. Džeses Tresmira vārds bija vairāk nekā viņa paraksts, tas bija tikpat kā zvērests.

Viņa principi bija ķīniešu veikalnieka principi. Ja tu zini, Teb, ko tas nozīmē, tad tu arī zināsi, cik noteikts viņš šādās lietās bija. Tāpat viņš vienojās arī ar Je Lingu. Tā bija tā dīvainā saite, kas saistīja mani ar Je Lingu, — mūsu pelņa pārsniedza viņa novērtējumus loti ievērojamā kārtā, bet viņš aizvien pildīja savu solījumu. Starp mani un misteru Tresmiru rakstiska līguma nebija. Bet Je Lingām, kā tu zini, tāds tomēr bija. Bet visdīvainākais bija tas, ka man vajadzēja turpināt savu sekretāres darbu pie viņa. Katru vakaru pēc teātra es aizbraucu pie viņa, kārtoju visu viņa korespondenci un rakstīju visas vēstules. Dažreiz pēc nogurdinoša vakara biju tik sagurusi, ka tikko varēju uzvilkties augšā pa Meifīldas kāpnēm. Bet Džese bija nepielūdzams.

Kad par mani sāka daudz runāt, viņš uzstāja, lai es sāktu sevi reklamēt. Tādēļ viņš nopirka lielu kaudzi rotaslietu, kurām pēc viņa nāves bija jāpieder man. Vai viņš tās tiešām nopirka — rotaslietas nemaz tik jaunas neizskatījās — vai ieguva ar savu veikalu palīdzību, par kuriem nevienam nebija nekādas jausmas, to es skaidri nevaru pateikt. Tās bija skaistas, bet lidz viņa nāvei nepiederēja man. Katru vakaru kopā ar viņu es pusdienoju Je Linga restorānā, un viņš man nodeva rotaslietu lāditi, kuru bija atnesis melnā somā. Un katru vakaru es viņam atkal atnesu rotaslietas atpakaļ."

"Vai Tresmirs nekad neteica, kādēļ viņš izvēlējies tieši tevi?"

Viņa pamāja, un vieglais smaids nozuda tikpat ātri, kā nācis.

"Džese Tresmirs bija ļoti atklāts. Viņš man stāstīja, ka zinot manu bēdīgo dzīvesstāstu un ka viņam vajadzīgs kāds, — par kuru tam būtu zināms kaut kas slēpjams! Viņš izteicās gandrīz šādiem vārdiem: "Tev būs jādara viss, ko es vēlos, — jo augstāk tu kāpsi un jo vairāk panākumus tu gūsi, jo nepatīkamāk tev būs, ja kļūs zināms, ka tavs tēvs bijis slepkava." Dīvainā kārtā viņam nekas nav bijis pretim, ka es izlietoju savu īsto vārdu, uzstājoties uz skatuves. Un es neticu, ka kāds patversmē vēl atcerētos, ka es biju tā kalsnā meitene, kas no rīta līdz vakaram berza katlus un mizoja kartupeļus."

"Kas bija tavs tēvs?" Tebs negribēdams jautāja, jo sagaidīja, ka vecāku pieminēšana viņai nebūs patīkama.

Viņam par izbrīnu, tā atbildēja bez mazākās vilcināšanās.

"Viņš bija aktieris un laikam loti centīgs, līdz iesāka dzert. Dzērumā viņš nogalināja manu māti. To es dabūju zināt patversmē, vēlāk es nepūlējos izdibināt ko vairāk. Par ko tu domā, Teb?"

Viņa piere bija vienās krunkās.

"Es mēģinu atcerēties kāda Ardzerna notiesāšanu pēdējos divdesmit gados. Man visi notiesātie ir zināmi," viņš mierīgi teica. "Vai tev ir telefons?"

Viņa pamāja.

Pēc trim minūtēm Tebs jau runāja ar "Megafona" redaktoru.

"Žak," viiņš teica, "vai neatceraties kādu cilvēku, vārdā Ardzerns, kas pēdējos…" viņš atskatījās uz jaunavu "… septiņpadsmit vai astoņpadsmit gados notiesāts par slepkavību?"

"Nē," bija tūlītēja atbilde. "Zinu gan kādu Ardzernu, kuru notiesāja uz nāvi, bet tas no Anglijas aizbēga."

"Kāds bija viņa priekšvārds?" Tebs ziņkārīgi jautāja.

"Neesmu visai drošs, vai viņu sauca par Frānsisu vai Robertu. Nē, viņa vārds bija Vilards — Vilards Ardzerns. Es to atceros," dzīvais informācijas birojs teica, "tāpēc ka gan vārdā, gan uzvārdā ir burti "ard"."

"Kurā pilsētā noziegums pastrādāts?"

Žaks nevilcinādamies minēja kādu mazu, Tebam pazīstamu provinces pilsētiņu.

Viņš nolika klausuli un pievērsās jaunavai.

"Kāds bija tava tēva vārds?" viņš jautāja.

"Vilards," viņa nevilcinādamās atbildēja.

Tebs iesvilpās un noslaucīja mitro pieri. "Tavs tēvs nav pakārts," viņš teica.

Viņš redzēja, ka Urzula vispirms nosarkst, tad nobāl.

"Vai tu par to esi pārliecināts?" viņa jautāja.

"Pilnīgi. Žaks nekad nekļūdās. Bez tam viņš tūlīt zināja tā vārdu. Vilards Ardzerns notiesāts uz nāvi par slepkavību. Man loti žēl, ka tava māte mirusi viņa nelietības dēl, bet Vilards Ardzerns ir aizbēdzis un nekad nav ticis sagūstīts."

Viņš apskāva to, lai atbalstītu, jo Urzula pēkšņi bija nobālusi.

"Paldies Dievam," viņa čukstēja. "Tas bija ļaunāk nekā manas mātes nāve. O, Teb, tas mani nospieda kā lietuvēns! Tas bija tik grūti, tik loti grūti panesams. Tu ne iedomāties nevari, ko es tā dēļ esmu izcietusi."

"Vai tas bija tas…" viņš vilcinājās, "…kas tevi tik ļoti uztrauca, kad es runāju par mistera Tresmira testamentu?"

Viņa uzlūkoja to ciešu skatu, bet neko neatbildēja.

"Man riebās šī ikvakarējā rotaslietu aizlienēšana," viņa turpināja runāt par savām attiecībām ar Džesi Tresmiru, "man bija pietiekami daudz naudas, lai pati varētu sev tādas nopirkt, lai gan man dārglietas ne visai patīk, taču vecais Tresmirs par to negribēja ne dzirdēt. Katrs solis uz manu neatkarību tika bez žēlastības apspiests." Viņa pēkšņi apklusa, un pār viņas lūpām paspruka īss izbrīna sauciens. "Ak, nupat es iedomājos, vai viņš varbūt… dzirdējis par mani Ķīnā?" viņa jautāja. "Jā, jā, tā tas būs bijis. Viņš būs saticis manu tēvu. No viņa tas būs dabūjis visu zināt. Esmu pārliecināta, ka Je Lings to zina, jo misteram Tresmiram bija paradums visu ko pamatīgi atzīmēt." Uzbudināta viņa satvēra tā rokas. "Teb, kad tu ienāci tovakar manā garderobē, es jutu, ka tu spēlēsi kādu lomu manā dzīvē, bet ne sapņojusi nebūtu, ka tā būs tik nozīmīga."

Pirmo reizi mūžā Tebs nezināja, ko atbildēt.

28

Galvenajā policijas iecirknī ienāca kāds vidēja vecuma vīrietis ar sārtu seju. Tas bija ģērbies acīm redzami citam šūtā uzvalkā un šajā apkārtnē jutās loti nebrīvi.

"Inspektors Karvers mani uzaicināja atnākt," viņš teica, nolikdams dežurējošā ierēdņa priekšā kādu vēstuli, tas to izlasīja un pamāja.

"Inspektors Karvers jūs gaida," viņš teica un pasauca kalpotāju.

Karvers atskatījās, kad izdzirdēja atveramies durvis, un pētoši aplūkoja apmeklētāju. Tad viņš pielēca no krēsla.

"Protams!" viņš teica. "Lūdzu, sēdieties."

"Es ceru," apmeklētājs iesāka, "ka nebūs nekādu nepatikšanu."

"Jums ne," Karvers teica, "bet man šķiet, ka kādam tas atnesīs loti daudz nepatikšanu."

Kalpotājs aizvēra durvis un atstāja abus vienus.

Pusstundu vēlāk inspektors Karvers atsauca pa telefonu oficiālo stenogrāfu, un, kad cilvēks slikti piegulošajā uzvalkā pēc trīsceturtdalstundu ilgas nopratināšanas atstāja policijas iecirkni, inspektoram Karveram bija pietiekami daudz, ko pārdomāt.

Tebs, kā parasti, iegriezās pie viņa, un tie pārrunāja jaunāko traģēdiju, bet inspektors Karvers ne reizi nepieminēja savu šārīta apmeklētāju. Tas bija viņa noslēpums, par daudz vērtīgs, lai to kādam uzticētu.

Pēcpusdienā viņš aizbrauca uz izmeklēšanas cietumu, kurā Valters gaidīja tiesu, un Karveram ar to bija ilgāka saruna.

Je Lings bija savā istabā un rakstīja garo iknedēļas vēstuli dēlam, kad apkalpotājs pieteica inspektoru Karveru. Viņš nolika otiņu un vienaldzīgi noskatījās uz sulaini, kas tam bija ienesis inspektora vizītkarti.

"Vai tas cilvēks ir viens?" viņš jautāja.

"Jā gan, Je Ling. Viņš ir viens pats."

Je Lings ar saviem labi koptajiem nagiem piesita pie zobiem.

"Lai viņš ienāk," tas īsi noteica un pamanīja Karvera sejā kaut ko, kas tam pateica visu, ko viņš gribēja zināt. Bet cīņa vēl bija priekšā, un vēl nebija izslēgts, ka Tresmira slepkavība, kā arī otrā traģēdija atrisināsies saskaņā ar viņa taisnības sajūtu.

Inspektors Karvers tūlīt neķērās pie lietas būtības. Viņš paņēma ķīnieša piedāvāto cigāru, pajokojās par ļe Linga vēstuļu rakstīšanu, uzdeva dažus jautājumus par Urzulu Ardzernu un tad beidzot minēja sava nāciena iemeslu.

"Je Ling," viņš teica, "man šķiet, ka Tresmira lieta tuvojas atrisinājumam."

Je Linga acu skropstas i nepakustējās.

"Patiesību sakot," inspektors turpināja, rūpīgi nokratīdams cigāra pelnus, "es slepkavu esmu atradis."

Je Lings neko neteica.

"Man tikai vajadzīgi daži tālāki pierādījumi," Karvers turpināja.

"Un tādēļ jūs atnācāt pie manis?" Je Lings mazliet ironiski noteica.

Karvers pakratīja galvu un pasmaidīja.

"Nezinu… nedomāju, ka jūs man tos sniegtu," viņš teica un bargi turpināja: "Kur ir dokumenti, kurus jūs paņēmāt līdzi, kad abi ar mis Ardzernu bijāt Tresmira mājā?"

Ķinietis nevilcinādamies piecēlās, atslēdza kādu naudas skapi istabas kaktā un izņēma biezu papīru paku.

"Vai te ir visi?" Karvers jautāja, neticīgi uzlūkodams ķīnieti.

"Visi, izņemot divus," bija salta atbilde. "Viens no tiem attiecas uz manu līdzdalību restorānā "Zelta jumts" un atrodas pie mana advokāta."

"Un otrs?" detektīvs jautāja.

"Tas attiecas uz lietām, kas zināmā mērā ir svētas," ļe Lings teica, un viņa angļu valoda izklausījās mazliet samākslota.

Karvers iekoda lūpā.

"Vai zināt, ka tas ir tieši tas dokuments, kas man vajadzīgs?" viņš jautāja.

"Es tā varētu domāt," skanēja atbilde. "Un tomēr, mister

Karver, es jums to nevaru dot, un, ja jūs tik daudz zināt," uz brīdi viņa brūnajās acīs iestarojās smaids, "tad jūs zināsiet arī, kādēļ es jums to nevaru dot."

"Vai mis Ardzernai par to kaut kas ir zināms?"

Je Lings pakratīja galvu.

"Viņa tieši ir tā persona, kurai tas nav jāzina," viņš ar uzsvaru teica. "Ja tas nebūtu viņas dēļ," viņš paraustīja plecus, "tad es jums to parādītu."

Karvers saprata, ka viņam jāpadodas stiprākā gribai un nelīdzēs ne draudi, ne solījumi, lai piedabūtu šo cilvēku grozīt savus ieskatus.

"Kāds labums no tā, vai jūs šo papīru redzat vai ne?" Je Lings jautāja. "Jūs sakāt, ka zinot slepkavu un jums esot pietiekami daudz pierādījumu pret viņu — bet vai tas tiešām tā arī ir?"

Viņa skats bija izaicinošs.

"Jūs nevarat pierādīt kāda vainu vienīgi ar nojausmām, mister Karver. Jums jāpierāda, ka Džesi Tresmiru nogalinājis cilvēks, kas varējis ieiet un iziet no velves, atslēgu atstājot uz galda. Nepietiek pateikt: "Esmu pārliecināts, ka šis apcietinātais nonāvējis šo labdari!" Nepietiek, ka jūs minat slepkavības iemeslus. Jums jāuzrāda fakti! Kamēr nevarat pateikt, kā slepkava iekļuvis velvē — pa šīm vai tām durvīm, vai kā viņš šādā vai tādā kārtā pratis no ārpuses atslēgu nolikt uz galda, tikmēr jūs nevarēsiet panākt notiesāšanu. Tāds, lūk, ir likums. Es Hārvardā esmu studējis tieslietas un zinu, ka tiesai vajadzīgi fakti." Viņš pasmaidīja. "Tagad jūs redzat, mister Karver, ka es nevaru jums dot trūkstošos pierādījumus."

Karvers zināja, ka Je Lings runā taisnību, un stāvēja necaurredzama mūra priekšā, jo neviens nebija redzējis slepkavību, nedz ari novērojis, kā slepkava aizmucis.

Ķīnieša loģika bija neapstrīdama, un Karvers, kas jau redzēja savu mērķi sasniegtu, pievīlās tieši tai brīdī, kad domāja, ka visas viņa pūles būs vainagotas panākumiem.

"Tad paskaidrojiet man sekojošo," viņš teica. "Kā dzirdu, tad melnais vīrs arī jums ir uzglūnējis. Vai jums ir kāda nojausma, kas tas tāds varētu būt?"

"Jā," otrs nevilcinādamies teica, "bet ko jums palīdz mans uzskats? Es faktus nevarētu apzvērēt, bet zvērinātie prasa vienīgi faktus, mister Karver."

Karvers, dziļi nopūzdamies, piecēlās. Kad Je Lings to dzirdēja, viņš skali iesmējās.

"Man loti žēl," viņš atvainojās, "bet man ienāca prātā mans mīļākais pantiņš," viņa acis iedzirkstījās, "par kungu, kas nopūzdamies piecēlās un jautāja: vai tas vispār ir iespējams? Ķīniešu lētais darbaspēks jūs ir pieradinājis slinkot…"

"Es droši vien nevajāšu pagāniskos ķīniešus," Karvers jautri teica. "Vai zināt, kas man patīk pie jums, Je Ling? Jūsu veselīgais spriedums. Nevaru atcerēties, ka man būtu bijusi darīšana ar kādu cilvēku, kas man devis vairāk cīņas prieka."

Ķīnietis zemu palocījās, un šī tēlotā pazemība vēl ilgi smīdināja Karveru, kad tas bija atstājis "Zelta jumta" ēnaino istabu.

Je Lings, kas reti pats pūlējās savu viesu labā, šovakar izrādīja lielu rosību sestā numura iekārtošanā. Itāļu viesmīli īpašnieku gandrīz nepazina, bija loti uztraukti un nemierīgi, jo nekas Je Lingām negribēja lāgā patikt. Sešas reizes viņš lika apmainīt puķes un pārklāt galdu no jauna.

"Je Lings pārspējis pats sevi," Tebs izsaucās, apbrīnodams galdu.

Jaunava pamāja. Viņa bija cerējusi, ka ļe Lings tiem dos citu istabu, bet nesajuta nekādu pretīgumu, jo kopš Tresmira nāves viņa jau šeit bija bijusi.

"Mazliet neērti atrasties vienatnē ar jaunu cilvēku," viņa teica, kad viesmīlis tai palīdzēja novilkt mēteli. "Es tikai baidos, ka avīzes no tā neiztaisa kādu skandālu!"

"Tā ir mūsu pirmā parādīšanās atklātībā. Uz saviem kolēģiem es varu pajauties, bet, ja kāds no "Herolda" bandas par to izdzirdēs un ieraudzīs tavu vērtīgo gredzenu, tad šai tenku lapā parādīsies vistreknākās rindas — "Herolds" neprot ne kauna, ne goda."

Viņa iesmējās un palūkojās uz "vērtīgo gredzenu", kas mirdzēja un laistījās aizsegtās spuldzes gaismā.

Pie durvīm kāds pieklauvēja, un tās tika lēni atvērtas.

"Visi svētie!" Tebs iesaucās, uzlēkdams no krēsla. "Reks, pie velna, kā tu uzzināji, ka mēs atrodamies šeit?"

"Es jūs ieraudzīju," Rekss Lenders pārmetoši teica, "kad jūs kā divas nogrēkojušās dvēseles nozudāt blakusdurvīs! Mis Ardzerna, vai drīkstu izteikt jums vislabākos novēlējumus un nolikt pie jūsu kājām salauztās sirds gabaliņus?"

Viņa nervozi pasmējās par tā joku.

Rekss pēkšņi pamanīja spogulī pusvirus atvērtajās durvīs kādu stāvu, kas nekustīgi stāvēja ārpusē.

Iesaukdamies viņš ātri apsviedās apkārt.

"Je Ling, kā jūs mani izbiedējāt! Jūs tiešām esat vecs, ložņājošs sātans!"

"Es atnācu paraudzīt, vai maltīte viesus apmierina," Je Lings maigi teica. Viņa rokas bija paslēptas platajās piedurknēs, mazā, melnā cepurīte, kas sedza viņa pakausi, noplukušais zīda ģērbs un tupeles ar baltajām zolēm nemaz neiederējās šajā modernajā iekārtā.

"Tā bija lieliska, Je Ling," Tebs atbildēja. "Vai ne?"

Viņš pagriezās pret Urzulu, un tā pamāja. Viņas acis sastapās ar Je Linga skatienu.

"Man būs jāiet," Rekss mazliet apjucis teica un vēlreiz saņēma jaunavas roku. "Ar labu nakti, vecais draugs, tu esi laimīgs zaglis."

Viņš paspieda Teba roku un nozuda.

29

Pēc desmit minūtēm Urzula ar Tebu sēdēja teātra ložā.

Kad viņš starp pirmo un otro cēlienu izgāja smēķētāju istabā, viņš tur satika Karveru.

"Es šonakt pavadīšu jūs uz mājām," Karvers pārsteigtajam Tebam noteica. "Ap kādu laiku jūs atvadīsieties no mis Ardzernas?"

"Pēc teātra es viņu aizvedīšu līdz viesnīcai."

"Vai vispirms vēl neēdīsiet vakariņas?" Karvers ievaicājās.

"Nē, kādēļ jūs tā jautājat?"

"Tad es jūs gaidīšu Centrālviesnīcā. Es gribētu parunāt ar jums par kādu manu brālēnu, kas vēlas kļūt par reportieri. Varbūt varēsiet dot viņam kādus aizrādījumus."

Tebs paskatījās uz viņu ar neticīgu skatienu.

"Esmu turējis jūs aizdomās visdažādākajās vājībās, bet visās šajās brālēnu un citu radu būšanās gan nekad ne!" viņš noteica. "Vēl pirms dažām nedējām jūs man teicāt, ka jums pasaulē neesot neviena vienīga radinieka."

"Es tomēr esmu pacenties sev tādu iegādāt," Karvers teica, un viņa acis vēl aizvien vēroja telegrāfa ziņojumu lenti. "Tas nu gan būtu slikts detektīvs, kas nevarētu atrast vienu vai divus brālēnus. Var būt, ka esmu cietis neveiksmi kādā slepkavības lietā, bet, ja jāprot tikai sev atrast attālu radinieku, tad es vienmēr esmu sava uzdevuma augstumos. Jūs mani atradīsiet Centrālviesnīcas tumšajā kaktiņā," viņš piebilda.

Tebs vairāk neredzēja detektīvu līdz pat tam brīdim, kad bija ielaidis Urzulu pa viesnīcas durvīm. Kad viņš atkal iznāca uz ielas, Karvers iznira no tumsas un paņēma viņu zem rokas.

"Iesim kājām. Kustēšanās nekad nenāk par sliktu," viņš noteica. "Kustību trūkums veciem ļaudīm ir kaitīgs, bet jauniem bīstams."

"Jūs šovakar esat loti runīgs," Tebs teica. "Pastāstiet man kaut ko par jūsu mazo brālēnu."

"Man tāda nav," detektīvs bez mazākā apjukuma atteica, "bet es šovakar jūtos loti vientuļš. Visa diena man bija pilna vilšanās, un es kādam gribētu izsūdzēt savas bēdas."

Taču tad, kad viņi nonāca Teba dzīvoklī un uz galda stāvēja viskijs ar sodu, Karvers neizrādīja ne mazāko patiku runāt.

"Patiesība ir tāda," viņš beidzot teica, " ka man ir iemesls domāt, ka tieku novērots."

"Kas to dara?" Tebs izbrīnījies jautāja.

"Tresmira slepkava. Tas ir loti pazemojoši, bet man jāatzīstas, ka man bail šovakar iet uz mājām, jo es nojaušu, ka mūsu nezināmais draugs man sagatavojis kaut ko ne visai iepriecinošu."

"Tātad jūs gribat pavadīt nakti šeit?"

"Jā, to es gribētu, ja vien jūs netraucēju. Man pirmīt pietrūka drosmes jums to palūgt. Nav jau loti patīkami atcerēties…"

"Muļķības! Jūs tikpat maz blstaties no šī slepkavas kā es. Varat atnest savus krāmus šurp un palikt, kamēr tā nelaime pāriet. Bet es nezinu, vai Reksa agrākā gulta būs kārtībā."

"Ak, es tā kā tā labprātāk gulu uz dīvāna. Vaļības vājina un samaitā vienu cilvēku tāpat kā veselu nāciju."

"Ja vēlaties runāt tik augstā stilā, tad es labāk eju gulēt," Tebs viņu pārtrauca.

Viņš iegāja savā istabā un, paņēmis spilvenu un segu, uzmeta tos uz dīvāna.

Tiklīdz viņš bija gultā, dzīvojamā istabā nodzisa gaisma. Misters Karvers laikam gatavojās uz dusu.

30

Tebs izbijies pamodās: no blakusistabas atskanēja solu dimdoņa un tad — liels brīkškis. Vienā mirklī viņš bija laukā no gultas un iesteidzās dzīvojamā istabā. Karvers nekur nebija redzams, un viņš sajuta no gaisa strāvas, ka durvis ir plaši atvērtas. Viņš grasījās ieslēgt gaismu, kad pēkšņi izdzirda kādu sakām: "Lieciet uguni mierā!" Viņš pazina Karvera balsi.

No lejas atskanēja aizcirsto durvju troksnis.

Karvers ātri paskrēja Tebam garām un palūkojās lejā pa logu.

"Tagad varat ieslēgt gaismu," viņš teica. Pār viņa seju tecēja asins strūkliņa.

Viņš paskatījās spogulī.

"Labi vēl, ka tā," viņš noteica. "Jā, viņš ir prom. Es varēju izmantot gadījumu un noskriet tam pakal lejā pa kāpnēm, bet tā varēja būt ari viltība, lai izvilinātu mani ārā. Cigārs mani nodeva," Karvers skumji turpināja. "Es biju tīrais eņģelis, kādēļ man vajadzēja smēķēt. Viņš būs redzējis kvēlojošo galu, un man šķiet, ka viņš nomērķējis diezgan labi."

Blakus logam karājās kāds asējums.

Stikls bija sadragāts, un portretā redzamās dāmas baltajā plecā rēgojās apaļš caurums.

"Tas, man liekas, ir automātiskā revolvera nedarbs," viņš teica. "Slepkava kļūst aizvien modernāks. Pēdējā slepkavībā viņš lietoja revolveri, kādu pirms piecpadsmit gadiem ķīniešu valdība izdalīja saviem virsniekiem. Es to zinu no lodes formas. Kāds ir pie durvīm, Teb. Ejiet un paskaidrojiet viņiem, ka mums bijis jauns laupītāju uzbrukums."

Pagāja desmit minūtes, kamēr Tebs bija nomierinājis pārējos nama iedzīvotājus. Kad viņš atgriezās, Karvers pētīja otrās lodes ceļu, kas bija trāpījusi loga apakšējā rāmī.

"Droši vien tā ieurbusies pretējā sienā," viņš teica, palūkodamies ārā.

"Cilvēks, kas dzīvo zem mums, atradis uz kāpnēm šo te." Tebs parādīja kādu mazu nazi ar zaļu spalu, kas bija iebāzts lakotā makstī.

"Ķīniešu atdarinājums," Karvers teica. "Varbūt pat īsts." Viņš izvilka nazi un izmēģināja asmeni, kas bija ass kā bārdas nazim.

"Kad es jums teicu, ka baidos no uzbrukuma, tad arī biju tajās domās, ka tas tiks izdarīts man, bet, tā kā nevarēju atrast nekādu iemeslu, lai jūs pārnakšņotu pie manis, tad nolēmu izmēģināt savu laimi pie jums." Viņš palūkojās pulkstenī. "Divi, viņš laikam bija šeit pirms stundas ceturkšņa, un man jāatzīstas, ka nedzirdēju pat, kā viņš atvēra durvis.

Par laimi, aizdurvē ir drēbju pakaramais, un jums tur laikam karājusies kāda veca cepure. Kad dzirdēju šo cepures krišanu, es zināju, ka vai nu es kļūstu kurls, vai ienācējs iet loti viegliem soliem. Vispirms viņš būs redzējis manu cigāru un tad siluetu, kad biju piecēlies, jo es — muļķa ēzelis — nebiju atvilcis dīvānu nost no loga. Pirms es sapratu, kas notiek, viņš jau bija divas reizes izšāvis, aizcirtis durvis un izskrējis uz kāpnēm, un viņš tur bija ari vēl tad, kad izgāju ārā, bet tur bija tik tumšs, ka es neko nespēju saredzēt. Gribētu zināt, vai arī jūsu draugam uzbrukts līdzīgā kārtā? Kur viņš dzīvo?"

"Man šķiet, ka mums vajadzētu viņu vismaz brīdināt," Tebs teica. "Mūsu apmeklētājs droši vien ieradās pārmeklēt Reksa čemodānus, un viņš droši vien nebūs zinājis, ka Rekss tagad dzīvo Pita viesnīcā."

Karvers uzmeklēja viesnīcas telefona numuru. Pagāja diezgan ilgs laiks, līdz viņš dabūja kādu atbildi, jo Pita viesnīcas darbiniekus tik vēlā naktī parasti neaicina pie telefona. Beidzot atsaucās durvju sargs.

"Jā, vioš dzīvo 180. istabā. Vai lai savienoju ar viņu?"

"Lūdzu, esiet tik laipns," Karvers teica. Viņš dzirdēja savienojuma troksni, un pēc laba laiciņa atsaucās Reksa miegainā balss.

"Hallo! Kas tur ir? Pie velna, ko jūs gribat?"

"Es parunāšu ar viņu," Tebs čukstēja un izņēma klausuli no detektīva rokām.

"Vai tu tas esi, Reks?"

"Hallo! Tas tu, Teb? Ko tas nozīmē?"

"Man bija viesi," Tebs atbildēja. "Tu taču atceries, ka tiku tev stāstījis par noslēpumaino iebrucēju? Nu, viņš šodien atkal iegriezās pie manis."

"Pie velna!"

"Mēs esam pārvērtuši visu dzīvokli par kaujaslauku," Tebs teica, "un Karvers grib zināt, vai arī tev bijis līdzīgs piedzīvojums."

"Man ne," bija priecīga atbilde. "Vai tas ir tik svarīgi, ka jūs mani modināt no miegā?"

Tebs iesmējās.

Karvers deva Tebam zīmi un izņēma tam klausuli no rokām.

"Man ļoti žēl, ka jūs iztraucējām, mister Lender, bet man vajadzēja jūs oficiāli brīdināt, ka tikai pirms desmit minūtēm izdarīts mēģinājums ielauzties šajā dzīvokli."

"Pateicos, inspektor, ka jūs man to paziņojāt, bet es nemaz nebīstos…"

Karvers nolika klausuli un saberzēja rokas.

"Vai domājat, ka uzbrucējs dosies arī uz turieni? Pie velna, kas jūs tik ļoti uzjautrina?" Tebs aizkaitināts jautāja.

"Jā, man jāatzīstas, ka mani uzjautrina slepkavas muļķīgā kļūda," Karvers teica.

Nākamajā rītā Karvers ieradās Pita viesnīcā un personīgi izrunājās ar samiegojušos Reksu, kas sēdēja gultā, spilgti strīpainā pidžamā tērpies, un ar apbrīnojamu mieru stāstīja par sava naktsmiera traucējumu.

"Esmu viens no tiem," tas nopietni teica, "kam vajadzīgs vismaz divpadsmit stundu ilgs miegs. Debesis mani apdāvinājušas ar līdzekļiem, ar kuru palīdzību es savu vajadzību šai virzienā varu apmierināt. Tas jau ir gandrīz nepieklājīgi, ka jūs un Tebs mani pamodinājāt, lai pateiktu, ka atkal notikusi ielaušanās."

31

Urzula atbrauca Tebam pakal uz Doti ielu. Laiks vēl aizvien bija nepastāvīgs, bet Tebs bija sasniedzis to iemīlēšanās stadiju, kad laika apstākli maz traucē.

Lai gan viņš neko nestāstīja par pagājušās nakts notikumiem, viņš tomēr ievaicājās:

"Urzula, vai tu pilnīgi uzticies Je Lingām?"

Pirms atbildēt, viņa mazliet padomāja.

"Jā, domāju gan, viņš bija ļoti uzticams draugs. Atceries tikai, Teb, kā viņš visus šos gadus mani sargājis, un es to pat neesmu zinājusi. Es taču būtu nepateicīga, ja šī uzticība mani neaizkustinātu."

Tebs domāja, ka Je Linga padevību varētu iztulkot arī citādi, taču viņš gudri klusēja.

"Vai tu zini," viņš turpināja, "ka Je Lings algo kādu cilvēku, kas dienu un nakti novēro šo māju?"

"Es to tikai nejauši dabūju zināt, kad vingrinājos šaušanā. Varbūt Je Lings tev stāstīja, ka es tik tikko nenošāvu viņa sargu?"

Tebs gribēja kaut ko teikt, bet Urzula aizklāja tam mutei priekšā skūpstu.

Teba sirds bija pilna laimes un pateicības, kad vioš krēslā atstāja Stouna kotedžu, uzkāpa motociklā un devās atpakaļ uz pilsētu.

Viņš pirms vakariņām pildīja savu cigarešu etviju, kad iezvanījās telefons. Viņš domāja, ka tas ir Karvers, bet izdzirda Reksa balsi.

"Vai tu tas esi, Teb? Manu zēn, esmu izdarījis loti brīnišķu atklājumu!"

"Kādu?" Tebs izbrīnījies jautāja.

"Bet tu par to nedrīksti Karveram neko teikt, saproti, Teb? Tas ir pavisam ārkārtējs atradums!" Viņa balss drebēja. "Esmu izdibinājis, kā šī slepkavība izdarīta."

"Tresmira slepkavība?"

"Jā," bija steidzīga atbilde. "Es zinu, kā slepkava iekļuvis velvē un atkal iznācis, atstādams atslēgu uz galda. Es tur pēcpusdienā biju, lai redzētu, kā sokas aizmūrēšanas darbi, un nejauši atklāju slepkavības noslēpumu. Vai atbrauksi uz Meifīldu? Es tevi gaidīšu pie durvīm. Es negribētu, ka kāds no Karvera ļaudīm mūs redz."

"Kādēļ ne?" Tebs jautāja.

"Tādēļ, ka Karvers pats līdz kaklam iestidzis šajā lietā."

Tebam aiz pārsteiguma gandrīz izkrita no rokām telefona klausule.

"Un Je Lings arī iejaukts šai lietā— tātad pasteidzies!" Rekss nobeidza.

Tebs kā vētra drāzās pa vientuļo Pita avēniju uz noslēpumaino namu. Viņš nepamanīja Reksu, līdz bija iegājis pa dārza vārtiem.

"Mēs atradīsim ceļu arī tumsā. Man ir kabatas lukturītis," Rekss čukstēja, un viņi iegāja tukšajā priekštelpā, kur oda pēc ilgi nevedinātas telpas, putekļiem un mitruma.

Ejas galā Tebs ieraudzīja kaudzi ķieģeļu un kādu dēli ar javu. Velves aizmūrēšana bija sākusies, un vaļējās durvīs jau bija redzamas pirmās samūrētās ķieģeļu rindas.

Rekss pārkāpa tām pāri un apgaismoja tukšo iekšieni. "Tur!" viņš triumfēdams norādīja uz galdu. "Kas tur ir?" Tebs izbrīnījies jautāja. "Aptver galdu no abām pusēm un velc." "Bet galds taču piestiprināts pie grīdas." "Dari, ko es tev saku," Rekss iesaucās. Tebs noliecās pār galdu un, saņēmis abus stūrus, mēģināja vilkt…

32

Kad Tebs atguva samaņu, viņš sajuta dīvainas sāpes pakausī un savādu nespēku. Viņš sēdēja, atslējies pret sienu, un nevarēja pakustēties. Viņa rokas un kājas bija saslēgtas dzelžos.

Kad viņš pacēla skatu, viņš ieraudzīja Reksu. Jauneklis sēdēja uz galda malas un smējās.

"Ko tas nozīmē, Reks?"

"Tas nozīmē, ka esi atradis mīļā tēvoča Džeses slepkavu, kā tev solīju," Rekss ņirgājās, un viņa zilās bērna acis staroja. "Es nogalināju Džesi Tresmiru. Arī to apdzērušos lopu Braunu es nogalināju. Braunu es patiesībā negribēju nogalināt," viņš domīgi turpināja. "Bet man diemžēl nekas cits neatlika. Viņš mani pazina parkā, kad visi domāja, ka esmu Neapolē."

"Vai tad tu nebiji ārzemēs?" Tebs pārsteigts jautāja.

"Nebiju tālāk kā līdz upes grīvai. Es līdz ar loci nonācu atpakaļ malā. Radiogrammas nosūtīja kāds stjuarts, kuru es biju salīdzis. Es pilsētu nemaz netiku atstājis."

Tebs nespēja izrunāt ne vārda.

"Ja tu būtu rikojies tā, kā es vēlējos, es tevi būtu padarījis par bagātu cilvēku. Bet tu, blēdi, atņēmi man to sievieti, ko biju nolēmis sev par sievu. Tavas lopiskās lūpas ir skārušas viņējās. Ak Dievs!" Viņa balss drebēja.

Tebam likās, ka viņa priekšā stāv ārprātīgais.

"Tu domā, ka esmu jucis," viņš turpināja, it kā uzminēdams otra domas. "Var būt, ka arī esmu, bet es viņu pielūdzu. Es nogalināju Džesi Tresmiru, lai iegūtu viņu. Es nevarēju ilgāk Urzulu gaidīt, man bija vajadzīga nauda, lai varētu viņu iegūt."

Rekss atstāja velvi un pēc piecām minūtēm atgriezās atpakaļ. Viņš nolika bloknotu uz galda, pievilka krēslu un apsēdās.

"Tagad es tev pateikšu, kā tu mirsi," viņš iesāka. Viņa balsī neskanēja izsmiekls, bet gan nopietnība un laipnība. "Es uzrakstīšu pilnīgu atzīšanos, ka es jūs visus trīs nonāvēju."

Tebs neko neteica. Šī rīcība pilnīgi saskanēja ar ārprāta simptomiem. Veselu pusstundu viņš noklausījās spalvas skrapstēšanā un papīra čabēšanā, redzēja, kā lapa pēc lapas tika pierakstīta un rūpīgi nolikta galda malā. Kas notiks? Rekss viņu, bez šaubām, nogalinās. Šis cilvēks neievēros nekādu lūgšanos, un kliegšanai pēc palīga nebija nozīmes. No šīs pazemes telpas viņa balsi neviens nesadzirdētu.

Tebs palūkojās pēc kāda ieroča, bet, ja Lenderam tāds bija līdzi, tad tas nebija redzams.

"Te es visu uzrakstīju, un tas paliks uz galda, lai, tavus kaulus atrodot, zinātu, kādēļ tu esi miris."

Tebs noskatījās, kā viņš ar lielisku vilcienu parakstīja zem šīs atzīšanās savu vārdu — ar to pašu vilcienu, kas viņu tik bieži bija uzjautrinājis.

"Ko tu darīsi, Lender?" viņš mierīgi jautāja.

"Nebaidies," Rekss pasmaidīja, "es tavu atlētisko ķermeni nesakroplošu. Tu paliksi te un nomirsi."

"Tu taču nedomā…" Tebs iesāka, bet tad aprāvās.

"Nedomāju, ka tavs draugs Karvers atnāks tevi meklēt. To taču tu gribēji teikt? Bet tici man, misters Karvers tevi nekad neatradīs. Vispirms viņš nekad neatnāks uz šejieni, jo neviens nezina, ka tu te atrodies. Viņš pat nenojauta, ka es tas biju, kas tevi pagājušo nakti apciemoja."

"Vai tev istabā ir pulkstenis?" Tebs jautāja, kad sāka visu saprast.

"Viesnīcā, manā guļamistabā?"

"Tev nav?" Tebs triumfēdams iesaucās. "Lāga Karvers! Viņš taču prasīja, cik pulkstenis, kad runāja ar tevi pa telefonu, un tu atbildēji. Viņš zināja, ka tu biji iebrucējs. Viņš zināja, ka, ja viņš tev zvanīs, tu vēl būsi pilnīgi apģērbies un tev kabatā būs pulkstenis!"

"Ak!" Rekss apjucis iesaucās. "Nolādēts, viņš šorīt atnāca pie manis! Laikam gan tādēļ, lai izdibinātu, vai manā istabā ir pulkstenis. Lai nu kā, bet viņš nezina, ka tu atrodies šeit. Sveiks, Teb. Vai vari atcerēties, kā tu mēģināji iztaisīt no manis reportieri un kā es sēdēju birojā un studēju noziegumus? Un no tiem avīžu izgriezumiem iemācījos kādu jaunu triku un gadiem ilgi gaidīju, lai varētu to kādreiz izdarīt."

Tagad Rekss izņēma no kabatas rupja diega spolīti, no vestes kabatas kniepadatu un svinīgi, ar lielu rūpību apsēja pavediena galu ap kniepadatas galviņu. Tebs uzmanīgi vēroja viņa rīcību. Rekss iedūra adatu galda vidū un parāva pie piestiprinātā pavediena, notīdams vēl labu gabalu diega no spolītes. Kad pavediens bija garš diezgan, uzvēra uz tā atslēgu un izgāja ar to ejā. Otru galu viņš atnesa atpakaļ velvē un iebāza pa vienu no ventilācijas caurumiem. Tad viņš uzmanīgi aizvēra durvis. Tebs dzirdēja slēdzeni aizkrītam un gandrīz zaudēja dūšu. Ar šausmām viņš ieraudzīja, ka Lenders izvilka vaļējo diegu pa ventilācijas caurumu. Drīz vien atslēga parādījās zem durvīm. Karājošais pavediens nāca aizvien tuvāk un tuvāk, un atslēga pacēlās, līdz nokļuva galda tuvumā, noslīdēja pa savilkto pavedienu un palika uz galda. Pavelkot pavedienu vēlreiz, adata padevās un izspraucās cauri atslēgas galvai, bet atslēga palika galda vidū.

Tebs redzēja, kā mirdzošā kniepadata tika aizvilkta pa grīdu un izvilkta laukā pa ventilācijas caurumu.

Tātad tāds bija kniepadatas noslēpums!

Pēdējo reizi pavediens laikam bija nošļucis vai kniepadata kaut kur aizkērusies un nokritusi tur, kur viņš to bija atradis. Vai ari Rekss to bija pametis velvē, kad pēc Tresmira nāves adata ejā bija pazudusi, lai pirmajam noslēpumam pievienotu otru.

"Vai tu redzēji, Teb?" Lendera balss drebēja aiz lepnuma. "Gluži vienkārši, ko? Un ātri…"

Tebs neatbildēja.

"Esmu slikts arhitekts, Teb, bet lielisks mūrnieks! Vai tu jau esi redzējis, kā es protu mūrēt?… Es to varu tik labi, ka šodien aizdzinu abus strādniekus, es darbu nobeigšu pats…"

"Tu, sasodītais idiot!" Tebs nicinoši iesaucās. "Ārprātīgais! Tu tiešām neesi vērts, lai uz tevi dusmotos, tu, taukais lamzaki"

Viņš dzirdēja, ka Lenders dziļi ievilka elpu, un zināja, ka aizskāris tā vārīgo vietu.

"Tu būsi beigts!" Lenders iesaucās un kā traks turpināja iesākto darbu.

33

Tebs pūlējās izdomāt bēgšanas plānu. Vina rokas bija sasprādzētas uz muguras ar rokudzelžiem, un kāju saites ar zobiem nebija sasniedzamas. Starp rokudzelžiem un kāju saitēm bija izstiepta tik īsa virve, ka viņa ceļi bija savilkti un viņš nespēja izstiepties, pirms nebija sarauta virve. Ja tas būtu iespējams, tad atslēga būtu sasniedzama. Viņš mēģināja saliekt ceļus vēl vairāk un tad ar varu izstiept kājas taisnas. Lai arī viņš bija loti stiprs, taču sāpes tomēr bija tik spējas, ka viņš gandrīz zaudēja samaņu.

Ja mūris būs pabeigts, viņam vairs neatliks daudz gaisa. Un tomēr, ja arī viņam izdotos saraut virvi, viņam būtu jānogaida, līdz Lenders nobeidz savu darbu. Ar rokudzelžiem sažņaugtām rokām būtu bīstami mēģināt izlauzties Lendera klātbūtnē. Viņa vienīgā cerība bija atbrīvoties no kāju un roku virvēm, kamēr darbs ārā vēl turpinājās, mēģināt saņemt atslēgu, ar pārcilvēciskām pūlēm atslēgt durvis un visiem spēkiem izlauzt tikko uzmūrēto sienu, bet laika bija maz un virve bija nesaraujama.

Viņš pavēlās uz sāniem, atspērās ar kājām pret galda kāju un atslēja galvu pret sienu, līdz izdevās nomesties ceļos. Viņa acis sniedzās tikai līdz galda malai. Visur plaukti, tērauda plaukti… Varbūt kaut kur bija kāda asa šķautne. Viņš šļūca uz ceļiem uz priekšu, līdz atrada kādu noderīgu vietu.

Tebs atlaidās uz muguras un pacēla kājas, līdz ar lielām pūlēm dabūja virvi plaukta augstumā. Viņš sakrustoja kājas, lai būtu vairāk kustības brīvības. Pēkšņi saite paslīdēja uz augšu. Pagrūžot viņš dabūja to līdz pat ceļiem un gandrīz būtu iekliedzies aiz prieka, jo tagad virve bija vaļīga un viņš vismaz būs spējīgs piecelties.

Troksnis aiz durvīm apklusa, un Rekss pienāca pie ventilatora.

"Tu veltīgi zaudē laiku ar šādiem mēģinājumiem," viņš ņirgājās. "Es veselu vakaru izmēģināju šādu saistīšanas paņēmienu, un vari būt pārliecināts, ka tev neizdosies atbrīvoties, ja tu iznāktu ārā, tu to nožēlotu!"

"Gatavojies tik ātrāk uz cietumu!" Tebs norūca. "Tagad tev gan nodzīs tos taukus— tu, resnais cūk^!"

Viņu pārtrauca nikns rēciens ārpusē.

"Es vēlētos, kaut būtu tevi nogalinājis, ja tikai es spētu atkal iekļūt velvē."

"Bet tu to nevari," Tebs zobojās, "tādēļ es ari varu būt tik bezrūpīgs. Karvers visu zina, neaizmirsti to."

Lenders skrāpējās gar tērauda durvīm un elsa aiz niknuma.

"Tu esi visnožēlojamākais cilvēks pasaulē," Tebs turpināja, "labi, ka izglābu Urzulu…" Šie vārdi tikko bija pasprukuši pār viņa lūpām, kad viņš jau tos nožēloja.

Tebs bija novērsis šā cilvēka domas taisni turp, kur nebija gribējis.

"Urzula ir mana! Dzirdi, viņa tagad ir mana…"

Tebs dzirdēja aizmestās lāpstiņas troksni un soļus, kas ātri aizsteidzās pa koridoru.

Tebs atkal nometās ceļos un ar mokām piecēlās. Bija grūti noturēties stāvus, bet tagad viņš taču varēja stāvēt, kaut ari salīcis, un sprīdi pa sprīdim pavirzīties uz priekšu. Tā viņš aizlīda līdz galdam, pārliecās pār to un ar zobiem pievilka atslēgu līdz galda malai, tad paņēma to zobos un lēni devās uz durvīm. Bet atslēgas caurums bija tik tuvu pie sienas, ka viņš nespēja tajā atslēgu iebāzt. Viņš mēģināja divas reizes, un tad notika tas, no kā viņš bija baidījies. Atslēga skanēdama nokrita uz grīdas.

Viņš pašlaik bija nometies ceļos, kad izdzirda kādu troksni. Rekss atvēra dzīvojamās istabas durvis un kaut ko uzkliedza. Tebs to nevarēja saprast, bet viņš izdzirda kādu troksni, it kā kāds lauztu koka gabalus. Bija manāma viegla petrolejas smaka, un Tebs saprata, ko tas nozīmē. Meifīldā dega…

34

"Neviens neatbild," telefoniste teica.

Misters Karvers uzbudināts paberzēja degunu un palūkojās pulksteni. Tad vioš atkal nocēla klausuli.

"Dodiet man Hertfordu — 906."

Pēc piecām minūtēm savienojums bija dabūts.

"Mis Ardzerna, šeit Karvers. Man loti, loti žēl, ka izcēlu jūs no miega… man loti žēl! Kad Tebs no jums aizbrauca?… Pusdeviņos?… Ak! Vioš ir sveiks un vesels… birojā… jā, vioš tur dažreiz sestdienās iegriežas. Neuztraucieties, nē, nē. Vioš tikai gribēja man piezvanīt… kā redzams, mīlētājiem nevar ticēt… protams, ka es jums telefonēšu, ja kaut kas nebūs kārtībā."

Karvers nolika klausuli un atkal palūkojās pulkstenī. Tad vioš piezvanīja dežurējošajam policistam.

"Vai ļaudis gatavi?… Uz Pita viesnīcu, pie katras ieejas pa divi, vienu augšējā stāvā, ja vioš tai virzienā gribētu izsprukt. Četrus izveicīgus puišus vioa istabā… veiklus zēnus, kas prot izvairīties no lodēm, jo vioš šaus."

"Kas tas tāds ir, ser?"

"Rekss Lenders. Man vioš jāapcietina par slepkavību, dokumentu viltošanu, slepkavības mēģinājumu un ielaušanos. Ja vioa nebūs mājās, tad mēs to notversim, kad vioš atgriezīsies viesnīcā. Kāds no nakts durvju sargiem laikam saijem no vioa labu atalgojumu. Tas bija tas cilvēks, kas mani aizkavēja un deva Lenderam iespēju nokļūt istabā un atbildēt pa telefonu. Bet mums jābūt tur pirms pārziņa aiziešanas, apcietināsim ari to. Viņš nedrīkst tikt pie telefona… Iedauziet tam pakausi, ja viņš to mēģina darīt. Pēc piecām minūtēm es būšu pie jums."

Viņš vēlreiz mēģināja dabūt savienojumu ar Tebu, taču veltīgi. Tad viņam kaut kas iešāvās prātā. Viņš atcerējās, ka Tebs tam bija pateicis lejasstāvā dzīvojošā kunga vārdu. Bet Tebs bija teicis, ka tas reti kad esot mājās. Un tomēr, varbūt viņam laimējas.

Viņš pielika klausuli pie auss.

"Vai misters Kaulings… man loti žēl, ka man jūs jātraucē… šeit inspektors Karvers, virs jums dzīvojošā Holenda draugs, vai nezināt, vai viņš mājās? Mēģināju viņam piezvanīt… Tātad jūs dzirdējāt telefonu zvanam? Jā, tas biju es."

"Pirms stundas viņš pārnāca mājās," balss klausulē teica, "tad viņam kāds piezvanīja. Es savā istabā varu loti skaidri dzirdēt, ka runā pa telefonu. Rekss vai Velss, kaut kas tamlīdzīgs."

"Rekss?" inspektors iesaucās. "Jā, jā… viņš tātad aizgājis? Pateicos."

Viņš brīdi sēdēja un stīvi noraudzījās sev priekšā.

Policisti pašlaik kāpa automobiļos, kad viņš iznāca no iecirkņa.

Tagad bija par vēlu nožēlot vilcināšanos. Kāda seržanta pavadībā viņš iegāja viesnīcā. Viesnīcas halle bija tukša, dala spuldžu izdzēsta, un, kā viņš bija paredzējis, dienas ierēdnis, kura pārziņā atradās istabas, jau bija prom, un viņa vietu ieņēma nakts portjē.

"Misters Lenders, ser? Nē, nedomāju, ka viņš būs mājās. Es piezvanīšu."

"Neaizskariet telefonu!" inspektors pavēlēja. "Esmu policijas ierēdnis. Parādiet man viņa istabu."

Kad tas vilcinājās, Karvers bargi uzsauca:

"Ja mēģināsiet pieskarties telefonam, es jūs iespundēšu tur, kur ne žurka jums nevarēs pietikt."

"Es neko Jaunu neesmu darījis," tas lūdzās, "es tikai mēģināju…"

"Paturiet acīs šo cilvēku!" Karvers pavēlēja. "Tagad dodiet man Lendera istabas atslēgu!"

Portjē noņēma kādu atslēgu no vadža un uzsvieda to uz galda.

Reksa istaba bija tukša, kā jau Karvers to bija paredzējis.

"Es vēlos, lai šīs istabas tiktu sīki pārmeklētas. Atstāšu jums arī vienu palīgu. Visiem posteņiem jāpaliek savās vietās, jo Lenders var atgriezties arī loti vēlu."

Viņš nogaidīja veselu pusstundu viesnīcas hallē, un, lai gan automobili un rati piebrauca bez mitēšanās, pārvezdami teātra apmeklētājus, taču Rekss Lenders nekur nebija manāms.

Portjē kļuva runīgs.

"Man ir sieva un trīs bērni. Es negribētu iekulties nepatikšanās. Kādēļ jums vajadzīgs misters Lenders?"

"To es jums neteikšu," bija Karvera īsā atbilde.

"Ja tur kas nopietns, tad man par to nekas nav zināms," portjē noteica. "Es jums varu pateikt arī, ka nesen izdarīju viņam mazu pakalpojumu."

"Vai tas bija vakar?"

"Jā. Viņš tikko kā ienāca viesnīcas priekštelpā, kad kāds tam piezvanīja pa telefonu, un viņš mani lūdza likt zvanītājam uzgaidīt, līdz viņš uziet savā istabā. Viņš man teica, ka tā esot kāda dāma, ar kuru tas ne visai labi saprototies. Tas ir viss, kas man par šo lietu zināms. Viņš ir ļoti jauks cilvēks," viņš piebilda.

"Veikls zellis," Karvers pārlaboja.

Kāds policists, kas bija atstājis izkratīto istabu, steidzīgi nonāca priekštelpā. Viņš pavilka Karveru sānis un izņēma no kabatas garstobra revolveri.

"Mēs to atradām kādā atvilktnē."

Karvers rūpīgi apskatīja ieroci. Jau pirmajā mirklī viņš to bija pazinis, ieraudzīdams tēraudā iegravētās ķīniešu zīmes.

"Tā jau es domāju. Tas ir ķīniešu ierocis, kādu pirms piecpadsmit gadiem lietoja ķīniešu armijas virsnieki. Man šķiet, ka vēlāk noskaidrosies, ka tas piederējis Tresmiram." Viņš atvēra revolvera magazīnu. Ierocis bija pielādēts, un tanī bija četras neizlietotas un divas izšautas patronas. "Noglabājiet šo revolveri. Ietiniet papīrā un lieciet nofotografēt pirkstu nospiedumus!" viņš pavēlēja. "Vai vairāk neko neatradāt?"

"Tur vēl ir kāds rēķins no Berbridžas par safīra gredzenu."

Dāvana, ko Rekss bija nopircis draugam Romā, lai pierādītu, ka aizceļojis, bija iegūta tikai dažas jūdzes no Doti ielas.

Pulksten divpadsmitos piezvanīja galvenais policijas birojs, un Karvers piegāja pie aparāta.

"Vai jūs tas esat, Karver… Meifīldā deg… tikko izsauca ugunsdzēsējus…"

Karvers nosvieda klausuli, it kā tā degtu viņa rokās, un izdrāzās pa durvīm. Kāds auto tikko bija atvedis dažus viesnīcas iemītniekus, viņš nesaudzīgi pagrūda tos nost no ceļa un iekāpa mašīnā.

"Uz Pita avēniju!"

Kāds muļķis viņš bija, ka jau sākumā neiedomājās par Meifīldu! It īpaši vēl tādēļ, ka Rekss bija Tebam zvanījis. Protams, ka tas viņu bija aizvilinājis uz Meifīldu.

Pārāk labi viņš tagad saprata saplēsto fotogrāfiju nozīmi. Šis cilvēks bija līdz ārprātam greizsirdīgs un nebaidījās ne no kā. Ja jau tam bija divas slepkavības uz sirdsapziņas, tad trešā bija loti viegli izdarāma.

Jau notālēm Karvers ieraudzīja pie debesīm sārtu atblāzmu. Ar šo degošo elli Rekss iznīcināja ne vien sāncensi, bet arī dalu no savu noziegumu pierādījumiem.

Auto izbrauca cauri policistu aizsprostojumam un apstājās avēnijā. Tā bija pilna puskailu laužu, kas nervozi staigāja un žestikulēja ugunsgrēka spilgtajā apgaismojumā. Tieši tajā brīdī, kad viņš izlēca no mašīnas, sagāzās jumts. Pret tumšajām debesīm pacēlās dzirksteļu stabs.

Pēkšņi kāds aizskāra viņa elkoni, un, kad viņš pagriezās atpakaļ, tas ieraudzīja savā priekšā kādu cilvēku slapjā, notašķītā rītamētelī. Sākumā viņš to nepazina, jo mazā vīra seja bija melna no sodrējiem un viņa acis bija sarkanas un mežonīgi šaudījās šurp un turp.

"Mans tēvs bija ugunsdzēsējs," misters Stots svinīgi iesāka. "Mēs, Stoti, esam cēlušies no drošsirdīgas cilts. Mēs visi esam varoņi!"

Karvers izbrīnījies uzlūkoja runātāju, kurš bija galīgi piedzēries.

35

"Es aizvien esmu bijis liels dzērājs," misters Stots lielījās, ārstēdams Elīnas zobu. "Mans tēvs tāpat. Es esmu tā saucamais trīspudelu vīrs."

Viņš pats brīnījās par saviem vārdiem. Tēvs, kuru viņš aprunāja, bija baptistu draudzes garīdznieks.

"Mans Dievs!" Elīna izbrīnījusies paskatījās uz bufetes pusi. "Tur ir tikai divas pudeles!"

"Jā, varbūt jums taisnība." Viņš vispirms piemiedza vienu aci, tad otru. "Nē, viena," viņš teica.

"Mēs, Stoti, aizvien esam bijuši velna zelli. No vienas ķildas otrā! Lieli dzērāji, labi jātnieki un pārtikuši cilvēki ir zemes sāls, Elīn."

Viņa piere bija vienās krunkās, viņš piecēlās un gariem soliem izgāja priekšnamā. Elīna, kas kaut ko nojauta, sekoja viņam uz pēdām. Viņas soļi nebija tik gari, taču garāki, nekā viņa bija domājusi. Stots stāvēja uz durvju kāpnēm, iespiedis rokas sānos, un nicīgi nolūkojās uz Meifīldu.

"Ja vēl kas notiks — tad uzmanieties!" viņš izaicinoši iesaucās.

Elīna kā neprātā satvēra viņa roku.

"Ak, ser… tur kāds ir!"

Bez šaubām, tur kāds bija, jo priekšnamā bija redzama gaisma — sarkana, šaudīga. Tad skali aizcirtās kādas durvis.

Misters Stots saniknots devās lejā pa kāpnēm.

"Vai tur kāds ir?"

Viņš atcerējās, ka dārzniekam bija paradums atstāt lāpstu zem apcirptā dzīvžoga.

"Mans mīļais, jūs taču skrienat tīšā nāvē!" Elīna vaimanāja.

Bet Stots nedzirdēja ne intīmo uzrunu, ne arī viņu traucēja lietus, kas izmērcēja līdz ādai, ne vējš, kas visu laiku plandīja rītamēteli. Viņš paķēra lāpstu taisni tajā mirklī, kad pa Meifīldas sašķobītajiem vārtiem izdrāzās kāds auto.

"Hei, jūs, kungs!" Stots nikni iesaucās. "Ko jūs ar to domājat?"

Viņš stāvēja ielas vidū un vicināja lāpstu — auto buferis tik tikko nenogāza viņu gar zemi.

Stots pagriezās apkārt un nolūkojās pakal aizbraucošajam automobilim.

"Šausmīgi… nevienas uguns!"

Bet toties Meifīldā bija uguns atliku likām. Baltas, sarkanas, dzeltenas liesmas šaudījās kā izsalkušas mēles.

"Deg!" Stots iesaucās.

Viņš aizklenderēja līdz Meifīldas namdurvīm, ar lāpstu izsita stikla rūti un iedrāzās priekšnamā.

Viņš juta, ka tam kaut kas jādara… kāds jāglābj. Ēdamistaba dega, un viņš ieraudzīja vaļējās durvis, no lejas plūda mierīga gaisma.

"Vai tur kāds ir?" viņš iesaucās.

Tad pār viņa muguru pārskrēja šermuli, jo kāda tāla balss atsaucās: "Šeit!"

"Deg!" Stots kliedza un notenterēja lejā pa kāpieniem.

"Pagaidiet… es izstumšu atslēgu laukā…"

Atskanēja metālisks troksnis, un kaut kas atsitās pret mūri pie viņa kājām.

Stots bija pārsteigts: tā bija atslēga.

"Atslēdziet durvis!" balss neatlaidās.

Stots pieliecās, pacēla atslēgu un trīs reizes mēģināja atrast atslēgas caurumu. Beidzot tas viņam izdevās.

Parādījās kāds cilvēks, saliecies kā vēdera graizēs.

"Atsvabiniet mani no saitēm!" tas sauca.

Stots atraisīja saites, un atbrīvotais varēja izstiepties visā garumā.

"Paņemiet tos papīrus… tur uz galda!" svešais pavēlēja. "Es to nevaru, jo manas rokas ir saslēgtas."

Eja pildījās dūmiem, un pēkšņi izdzisa visas spuldzes.

"Skrieniet!" Tebs iesaucās, un Stots, vēl aizvien žņaugdams rokā lāpstu, sāka lēni taustīties uz priekšu. Pie kāpnēm viņš apstājās. Svelme bija briesmīga, un liesmas jau šaudījās virs augšējiem kāpieniem.

"Sitiet ar lāpstu pa grīdu, pa paklājiem un skrieniet uz priekšu, nerūpējieties par mani!"

Stots uzskrēja dažus pakāpienus un aizvien mežonīgāk sāka vicināt ar lāpstu. Dūmi tam kodās acīs, un viņš juta, ka svelme apsvilina viņa retos matus.

Tad Tebs Holends pagrūda to no mugurpuses ar plecu, un Stotam šķita, ka to iegrūž degošā ceplī. Vioš iekliedzās. Bet nākamajā mirklī vioš jau bija priekšnamā…

"Izglābts!"

Tebs vēlreiz pagrūda apdullušo uz priekšu, un Stots izdrāzās ārā lietū, tieši tajā mirklī, kad sāka tuvoties pirmie ugunsdzēsēji.

"Tas tik ir ugunsgrēks!" Stots atkal uzgavilēja. "Nāciet iedzert kādu glāzīti!"

Bet Tebam bija vajadzīgs daudz kas vairāk par viskiju. Vioš uzsauca kādam garāmskrejošam policistam.

"Seržant… vai nevarat man atslēgt šos rokudzelžus. Esmu Holends no "Megafona". Iekūlos ķezā!"

Atslēga pagriezās, un vioš bija brīvs.

Tebs izstaipīja sāpošās rokas.

"Nāciet iedzert kādu glāzīti!" Stots neatlaidās. Tebs nodomāja, ka šis padoms nemaz nav tik slikts.

Vioi iegāja ēdamistabā, kur atrada Elīnu atkal gaužamies par saviem zobiem.

Tad Stotu pārsteidza sievas skatiens.

"Ko tas nozīmē?" vioa iesaucās.

"Bija ugunsgrēks," laulātais draugs nomurmināja.

Vioš nikni paskatījās uz Elīnu un parādīja tai durvis.

"Apklustiet reiz! Ejiet gulēt! Jūs esat atlaista — šoreiz galīgi!"

Vioš bija tā sajūsmināts pats par savu bardzību, ka kļuva pavisam jautrs. Taču otra ugunsdzēsēju auto piebraukšana apklusināja vioa jautrību, un vioš grīļodamies atkal izgāja no mājas.

Pēc kāda laika vioš atgriezās kopā ar Karveru.

"Paldies Dievam, manu zēn… nekad nebūtu domājis…" Karvers no uztraukuma nespēja lāgā parunāt.

"Es viou izglābu!" Stots lepni piesita dūri pie krūtīm.

"Mēs, Stoti, esam cēlušies no drošsirdīgas cilts. Mans tēvs bija ugunsdzēsējs, viņš izglāba tūkstošiem laužu no sadegšanas elles liesmās."

Šoreiz viņš pienāca patiesībai itin tuvu, jo, kā jau teikts, Stota tēvs bija baptistu draudzes mācītājs.

36

Lai gan vakarā parasti bija viegli dabūt savienojumu ar mis Ardzernu, tagad tas bija pilnīgi neiespējami. Hertfordas telefoniste pēc otrā mēģinājuma paziņoja, ka telefona tīklā esot kāds traucējums.

Karvers atgriezās Stota istabā ar visai nopietnu seju.

"Teb, jūs taču pazīstat Stouņa kotedžu? Vai nevarat atcerēties telefona vada shēmu? Vai vadi iet pa zemi vai pa gaisu?"

"Man liekas, ka vads ir izvilkts no mājas pāri dārzam."

"Tad viņš atrodas tur, un vads ir pārgriezts. Es piezvanīšu uz tuvāko policijas iecirkni, un tad raudzīsim, ko varam darīt. Pa to laiku sadabūjiet kādu cilvēku ar auto."

Tebam laimējās. Blakusnamā dzīvoja kāds jauns cilvēks, kura lielākais prieks bija drāzties pa galvu pa kaklu, un tas ar prieku pieņēma priekšlikumu, kas deva iespēju policijas klātbūtnē pārkāpt visus braukšanas noteikumus.

Kad Tebs atgriezās, inspektors viņu jau gaidīja pie dārza vārtiem.

Tas bija tiešām traks brauciens. Viņi drāzās cauri plūstošam lietum, slīdēja izmirkušos ielu līkumos un aizjoņoja pa šaurām ieliņām.

Dārza vārti bija vaļā, kad Tebs izlēca no auto. Pa vārtiem ieejot, viņam sejā iesitās kāds nokāries vada gals.

Te kāds bija bijis, pierādījumi nemaz nebija jāmeklē — durvis bija plaši atvērtas.

Viņa sirds lēca kā negudra, kad viņš stāvēja klusajā priekštelpā un dzirdēja pulksteņa tikšķēšanu. Viņš iededzināja sveci, kas stāvēja uz galdiņa. Priekšnamā viņš ieraudzīja apgāztu krēslu un kaudzē savilktu paklāju, it kā uz tā būtu notikusi cīņa.

"Es uziešu viens pats augšā," Tebs aizsmacis nočukstēja un lēni kāpa augšā pa kāpnēm. Katru kustību viņš varēja veikt ar šausmīgām pūlēm.

"Mis Ardzerna, kopš kura laika jūs zinājāt, ka Lenders ir Džeses Tresmira slepkava?" Karvers iejautājās.

"Es zināju, ka viņš ir vecā vīra slepkava no tās dienas, kad Tebs man pastāstīja, ka Tresmirs esot atstājis testamentu, jo Tresmirs neprata angliski ne lasīt, ne rakstīt. Tresmirs aizvien sūdzējās, ka, lai gan varot ķīniski rakstīt un lasīt bez grūtībām, taču angliski nevarot uzrakstīt nevienu pašu vārdu. Tas bija galvenais iemesls, kādēļ viņš mani pieņēma par sekretāri, kurai viņš varēja pilnīgi uzticēties un par kuru tam kaut kas bija zināms. Kad Tebs man stāstīja, ka Tresmirs esot atstājis testamentu, es gandrīz paģību. Man kļuva skaidrs, kas izdarījis šo slepkavību un kādēļ."

Karvers paberzēja neskūto zodu.

"Es vēlētos, kaut varētu Lendcru atrast."

"Kopš kura laika Reksam bijis šis nodoms?" Tebs pārtrauca sekojošo klusumu.

"Kopš viņš pirmo reizi mani ieraudzīja," jaunava skumji paskaidroja.

"Jau iepriekš. Bija kāda cita dāma, kas bija iekarojusi viņa sirdi," Karvers atbildēja. "Plāns tam bija izstrādāts visos sīkumos. Viņš čakli vingrinājās trikā ar atslēgu un slepkavības dienā bija nolēmis īstenot savu nodomu. Viņš zināja, ka viņa tēvocis sestdienas pēcpusdienas pavada velvē un ka durvis uz turieni būs vaļā. Vispirms tam bija jāaizgādā projām sulainis. Kaut kā viņš bija izdibinājis, ka Valters ir blēdis. Lenders savā laikā bija čakls noziegumu pētnieks un stundām ilgi kavējās "Megafona" bibliotēkā, aizdodams visiem dusmas.

Šeit viņš bija iepazinies ar Valteru Felingu, lai gan noteikti to neņemos apgalvot. Pietiek, ka viņš bija izdibinājis, ka Valters notiesāts par zādzību un izbēdzis no soda. Slepkavības dienā Rekss aizsūtīja telegrammu, ziņodams, ka trijos tam ieradīšoties pakal policija. Pēc Valtera aiziešanas viņš nogāja pa kāpnēm ejā un, kā jau bija domājis, atrada tēvoci sēžam pie galda un skaitām naudu, ko tas pa nedēju bija nopelnījis. Rekss bez brīdinājuma iešāva tam mugurā. Tad viņš apskatījās pēc atslēgas, kura karājās ķēdē uz Tresmira krūtīm. Viņš sarāva ķēdīti un paņēma ar asinīm notraipīto atslēgu. Un Teba reportāžā aprakstītā veidā ar diega un kniepadatas palīdzību izdarīja noslēpumaino aizslēgšanu un atslēgas atlikšanu atpakaļ uz galda."

Iestājās klusums, Karvers saīdzis iesaucās: "Kur viņš tagad atrodas?"

Vienīgais cilvēks, kas varēja dot atbildi uz šo jautājumu, mierīgi atdusējās savā cietajā, šaurajā gultā…

37

Šīs drausmīgās nakts notikumi ritēja tālāk. Ieslodzījis Tebu un aizdedzinājis Meifīldu, Rekss ar vieglu sirdi steidzās pie Urzulas, jo zināja, ka tagad tā piederēs viņam. Vai gan velti viņš četrus gadus bija mocījies ilgās

pēc viņas, slepeni pircis visas viņas fotogrāfijas, katru vakaru klausījies viņu teātrī? Viņš bija atsacījies no visa šīs lielās kaisles dēj.

No tās dienas, kad tas uzzināja, ka Tebs viņa prombūtnē iekarojis jaunavas sirdi un ieguvis tās mīlu, tas bija sācis ienīst savu draugu.

Viņš nekad nebija šaubījies par to, ka Urzula Ardzerna kļūs viņa sieva, ja tas būs bagāts. Tikai tādēļ viņš bija nogalinājis savu tēvoci.

Bet tagad Tebs bija beigts, viņš pašapmierināti nodomāja, un viņa atzīšanās bija pārvērtusies pelnos. Tas gan bija ārprāts!

Urzulai vēl šonakt vajadzēs apsolīties viņu precēt, un, ja viņa to sākumā nedarītu, tad vēlāk viņa savu lēmumu tomēr grozīs. Viņš kļūs par viņas līgavaini, pirms atstās šo māju, un šī doma tam laupīja saprātu.

Viņš apstādināja auto kādā šķērsielā, kur Karvers to reiz bija gandrīz notvēris.

Mājā bija tumšs. Arī viņas guļamistabā. Rekss jau agrāk bija rūpīgi izpētījis šo namu un, atvēris dzīvojamās istabas apakšējo logu, klusi ielīda istabā. Viņš ar baudu ieelpoja viņas tuvuma aromātu. Viņš būtu varējis palikt te sēžam, lai ieelpotu jauko smaržu un pasapņotu, kā to tik bieži bija darījis naktīs Doti ielas dzīvoklī. Rekss izņēma no kabatas lielu spuldzi un apgaismoja istabu. Uz klavierēm atradās vāze ar rozēm. Viņš bijīgi izņēma vienu no tām, nolauza kātiņu un iebāza rozi sev pogcaurumā. Viņas rokas bija skārušas šīs rozes. Viņa tās bija ienesusi no dārza un varbūt arī skūpstījusi — viņš nolieca galvu un noskūpstīja smaržīgās ziedlapiņas.

Durvis nebija aizslēgtas. Rekss izgāja lielām plāksnēm izliktajā priekšnamā. Kaktā stāvēja vecs pulkstenis, kas, apdomīgi tikšķēdams, vilka savu dzīvību.

Urzulas istaba atradās augšā. Rekss zināja, ka tai tepat kaut kur jābūt. Viņa rokas tvēra pēc durvju roktura, bet pēkšņi kāda spēcīga roka apskāva viņa kaklu, viņš nepaguva ne iekliegties. Rekss sajuta spējas sāpes kreisajā pusē.

"Tu!…" viņš paspēja izdvest un saļima.

Vairāk neatskanēja ne mazākais troksnītis, tikai lejā priekšnamā lēni tikšķēja pulkstenis. Ķīnietis pavēra Lendera plakstiņus un uzmanīgi pieskārās acīm. Rekss bija beigts.

Je Lings izvilka no piedurknes zilu zīda kabatlakatu un rūpīgi noslaucīja sviedrus. Tad viņš izvilka Lendera slābano ķermeni cauri dārzam laukā pa vārtiem uz lielceļa, kur Rekss bija atstājis savu auto.

Je Lings pieturēja auto pie savas jaunās vasarnīcas, paņēma ļengano ķermeni pār pleciem un aizgāja pa izmērcēto zemi līdz stalažām, kur atradās lielā cementa muca. Pie apvāršņa noplaiksnījās zibens.

Pēc ilgas meklēšanas Je Lings pie kāda šķērsbalķa atrada virvi, kuru tas apsēja ap atnesto "priekšmetu". Tad viņš piegāja pie grieztuves.

Spēcīgais vējš sašūpoja nedzīvo ķermeni virves galā, un Je Lings ar precīzām kustībām piesēja to pie tērauda stieņa, turpinādams apvīt virvi ap ķermeni. Tagad zibeņoja vienā zibeņošanā, un pērkons sāka rūkt aizvien stiprāk.

Je Lings atvēra mucas aizbīdni, un cements sāka tecēt "Pateicīgo siržu" kolonnas formā, kurā bija nolaists nedzīvais ķermenis.

Cements jau gandrīz bija sasniedzis formas malu. No Reksa Lendera vairs nebija ne vēsts. Je Lings ar lāpstu nolīdzināja cementa virspusi un nokāpa zemē.

Negaiss nebija ilgs un drīz vien pārgāja, taču, ja arī būtu bijuši grēku plūdi, Je Lings tos tomēr nebūtu manījis. Viņš sēdēja uz Reksa Lendera auto kāpšļa, samircis līdz ādai, viņa rokas bija asiņainas, katrs kauliņš sāpēja.

Je Lings pameta Storfordas ciemu un iegrieza Reksa auto kādā ielā, kas veda gar upmalu. Šeit vioš izlēca un lāva Reksa automobilim iedrāzties upē. Pēc tam Je Lings devās uz savu mašīnu.

38

Kādā dienā mis Ardzerna saoēma no Je Linga vēstuli:

"Cienījamā mis Ardzerna! Nākampirmdien gribu sarīkot nama iesvētīšanas mielastu. Vai atnāksiet? Un, ja varat, pierunājiet arī misteru Karveru un misteru Holendu, lai arī vioi šajā dienā ir mani viesi."

Jaunava atbildēja tūlīt, pieoemdama ielūgumu savā un Teba vārdā.

"Tas ir lieliski," "Megafona" redaktors smējās. "Šī māja dos vielu lieliskam stāstam, Teb. Mēģiniet taču reiz uzrakstīt kaut ko tiešām interesantu. Pēdējā laikā ar jums viss nav kārtībā — mani kolēģi sūdzas par muļķībām, kas ieviesušās jūsu literārajos mēģinājumos. Jūs taču nevarat uzrunāt ministru ar vārdu "mīlulīt", un nemaz nav pieoemts runāt par tiesnešiem kā par "dārgajām drostalioām"."

Tebs nosarka.

"Vai tiešām tā esmu rakstījis?" vioš pārsteigts jautāja.

"Jūs darāt vēl trakākas lietas," otrs turpināja. "Bet tagad gan sastādiet labu rakstu par Je Linga kolonnām. Ielieciet mazliet austrumnieciskās kvēles savos rietumnieciskajos mēģinājumos."

Je Linga mielastā tam bija izdevība sastapt arī misteru Stotu, kurš loti interesējās par Je Linga namu, jo, kā vioš simtkārt atkārtoja, vioš taču bija licis tā pamatakmeni.

"Esmu jums daudz pateicības parādā," Urzula sirsnīgi teica. "Tebs man stāstīja, cik drošsirdīgs jūs esat bijis ugunsgrēka naktī."

Stots iekāsējās.

"Pilsētā runā, ka gribot man pasniegt kādu goda dāvanu," viņš noraidoši teica, "bet es darīju visu, ko varēju, lai to aizkavētu. Man nepatīk, ka sacel lielu brēku par sīkumiem. Mūsu ģimene nemīl skaļumu. Mans tēvs, kas varbūt bija vislabākais baptistu draudzes sludinātājs, varēja pāriet pie baznīcas un kļūt par bīskapu, bet viņš bija tieši tāds pats kā es. Atceros…"

Je Lings izvadāja tos pa visu namu un parādīja viņiem mākslas darbus, kurus viņš ar lielām pūlēm bija sakrājis un kuri tagad pirmo reizi ieraudzīja dienas gaismu.

Urzula bija loti laimīga un kā bērns priecājās par katru skaisto vāzi, par katru gleznu, ko Je Lings tai rādīja.

"Je Ling," viņa teica, kad viņi uz brīdi bija palikuši vieni, "vai esat kaut ko dzirdējis par misteru Lenderu?"

Viņš pakratīja galvu.

"Vai domājat, ka viņš aizbēdzis uz kādu citu zemi?" viņa jautāja. f

"Nedomāju," Je Lings atbildēja.

"Vai tas jums skaidri zināms, Je Ling?" viņa ar uzsvaru noprasīja.

"Varu jums apgalvot, mis Ardzerna, ka neesmu redzējis Lendera seju kopš tā vakara "Zelta jumtā"."

Viņa ar to bija apmierināta, bet…

"Kas bija Velingtons Brauns?" viņa nervozā balsī jautāja.

"Mis," Je Lings maigi teica, "viņš ir miris. Ir labāk, ka viņš nav miris tā, kā jūs baidījāties."

Viņa aizlika rokas acīm priekšā un pamāja.

"Mēs, ķīnieši, ļoti daudz varam piedot saviem tēviem," Je Lings turpināja un lāva jaunavai izraudāties.

No mājas vioš veda viesus pa terasi un dārza plato ceļu līdz abām masīvajām kolonnām, kuras kā sargi stāvēja pie vioa īpašuma ieejas.

"Esmu pārliecināts, ka jums bija daudz jānomokās ar tām," Stots teica, ar lietpratēja acīm vērodams abas kolonnas.

"Tikai ar vienu," Je Lings atteica un lēni pašūpoja vēdekli.

Vioš aplūkoja gludo kolonnas virsmu, un vioa skatiens apstājās apmēram divpadsmit pēdu virs zemes.

"Šo kolonnu esmu veltījis visiem tiem, kuri man palīdzējuši. Vecajam Dži Go, jums, mis Ardzerna, visiem dieviem — kā Rietumu, tā Austrumu — visiem, kas mīl un tiek mīlēti."

Kad viesi bija aizgājuši, Je Lings atgriezās pie kolonnas ar grāmatu rokā. Vioš paklanījās pret kolonnu un, atšķīris grāmatu, sāka skalā balsī lasīt. Tā bija bēru ceremonija mirušajiem…

TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E.VOLLESA DARBUS:

4 Ceturtais mēris

4

Šausmu eņģelis

4 Pie 3 ozoliem

4

Sidraba trīsstūris

4 Londonas tumšās acis

4

Tetovētās rokas

4 Noslēpumainais testaments

4

Piektais dūzis

4 Bongindas karalis

4

Parādnieks

4 Dvēse|u kapteinis

4

Pirātu gūstā

4 Pazudušais miljons

4

Durvis ar 7 atslēgām

4 Miljonāra kaimiņš

4

Dimantu straume

4 Cilvēks, kas zina visu

4

Melnais abats

4 Trīs taisnīgi vīri

4

Viesnīca pie Temzas

4 Spoku nams

4

Zilā roka

4 Savādi grāfiene

4

Varonīgā mantiniece

4 Zaļais strēlnieks

4

Baltā maska

4 Kaislību upuri

4

Diseldorfas slepkava

4 Dižciltīgais klaidonis

4

Jūras meitene

^ Hipodroma blēži

4

Kniepadatas noslēpums

4 Nodevēju vārti

4

Cilvēks bez vārda

SAGATAVOŠANĀ:

Dzelteno narcišu noslēpums fe Dubultnieks

Grāmatos var iegādāties visās grāmatnicās. Preses Apvienības kioskos un lauku pasta sakaru nodalās Tālruni» : 1-7280728

Pirmo reizi Latvija franču rakstnieka

ЮORЮA SIMENONA RAKSTI

IZDEVNIECĪBA

TAPALS

turpina Ž. Simenona Rakstu izdošanu. Pavisam iecerēts laist klajā 15 sējumus cietos vākos augstvērtigā poligrāfiska noformējumā. Mākslinieks Juris Utčns

SIMENONS AR UN BEZ MEGRЗ

1 sējums

Pēteris Latvietis. Pitāru ģimene Manu draugu trīs noziegumi

2 sējums

Donadjē testaments

3. sējums

45° ēnā.

Jaunkundzes no Konkarno

4 sējums

Patiesība par Bebē Donžu Firnas birģermeistars

5.  sēļums

Nēģeru kvartāls

Trīs istabas Manhatanā

6.  stjums

Feršo vecākais

Salstošus britus SIMENONA varoņu sabiedrība

m

»

MAģiskA ACS — BRĪNUMACS

Ko tu nesaskati pats,

Parādīs tev "Brīnumacs"!

Tas ir krāsains, košs un intriģējoši raibs attēls, kurā katrs pirmajā bridi ierauga acīm redzamo — ornamentu, zvēriņu vai augļu rindas, — ko nu mākslinieks katrreiz tur sazīmējis. Bet, ja uz atklātnes vai grāmatas ir norāde "Maģiskā acs", tad ziniet — jūs gaida pārsteigums. Brīnums paslēpies attēlā un jūsu spējā saskatīt apslēpto tēlu.

Kā skatīties?

1.  Sākumā pielieciet attēlu tik tuvu sejai, ka tas pieskaras degunam. Mēģiniet mierīgi skatīties it kā cauri attēlam.

2.   Lēnām virziet attēlu tālāk no sejas. Brīnums tuvojas, ja jums šķiet, ka zīmējums zaudē kontOras un jūs vairs skaidri neredzat sākotnējo zīmējumu. Sakoncentrējiet uzmanību un skatieties cauri attēlam — dzijumā. Kā tumšākas ēnas priekšplānā "izaugs" iepriekš neredzēts tēls. Ko īsti vajag ieraudzīt, to rāda melnbaltais zīmējums atklātnes otrā pusē.

3.   Ja esat "ielauzies" trešajā dimensijā— brīnumaini mirgojošā telpā—, "apturiet" attēlu tai attālumā, kas ir ērts lasīšanai. Parasti šajā bridi cilvēks instinktīvi mēģina paskatīties tieši uz attēlu un "jauniegūtā" telpa sabrūk. Tomēr brīnums jau ir notverts, sāciet visu no gala. Jums veiksies — apslēptais tēls ir tā ieprogrammēts, ka tam noteikti jāatnāk pie jums.

Brīnumacs:

—  tas ir vilinošs noslēpums, ar ko aizrāvušies cilvēki visā pasaulē;

—  tā ir līksma un pacilājoša jaunatklāsmes sajūta;

— tā ir garantija, ka jūsu sūtīto apsveikuma kartiou adresāts glabās ilgi;

—  ja neesat pārlieku noguris, šī brīnuma "ķeršana" naks par labu jūsu acīm.

***

Izdevniecība "Tapals" gatavo jums patīkamus pārsteigumus. Pieprasiet "Brīnumacs" atklātnes grāmatnīcās, preses apvienības kioskos un pasta nodalās.

***

"Brīnumacs" attēlu pievilcība intriģē un saista uzmanību. Piedāvājam operatīvu un savstarpēji izdevīgu sadarbību firmām un uzņēmējiem!

TAPALS IEPAZĪSTINA AR DETEKTĪVROMĀNU RAKSTNIEKU KARTERU BRAUNU

Kārters Brauns ir pasaulē grandiozu popularitāti ieguvušā rakstnieka Alana Džefrlja Jcltsa pseidonīms. Viņš ir dzimis Londonā 1923. gadā, savus 293 romānus sarakstijisl953.—81. g., dzīvojot Austrālijā, bet viņa varoņi braši 'plivinās' pa Ziemeļameriku. Viņa popularitāte pasaulē ir gluži neaptverama, pat labi pazinēji neņemas aprēķināt romānu izdevumu skaitu, nemaz nerunājot par grāmatu tirāžām. Kas ipaši aizrauj Kārtera Brouna spraigajos detektīvromānos:

—                mūsdienīgas amerikāniskā dzīvesveida detaļas.

—                vieglprātīgi avantūristiska galveno varoņu dzīves izjūta un riciba,

—                izklaidējošs fons ar krietna seksa un citu "nenopietnu" nodarbību piedevu,

—                varoņu veiksmīgo ricibu pavada asprātības, slengs, zobgafibas. nereti — pašironija,

—                romāna notikumi risinās zibenīgā ātrumā, situācijas ir raksturotas lakoniski un precīzi.

Kārtera Brauna romāni pastāvīgi saistījuši Holivudas uzmanību, tie bieži ekranizēti. Un to var saprast lasot

—                spraigais sižets, asprātīgie dialogi, eleganta nevērība pret ierastām morāles normām, lērums līķu un tikpat daudz daiļu dāmu, kas bez liekas kavēšanās nododas milas rotaļām — pikantām un vieglprātīgām. Un kāds detektīvs ir tik neatvairāms un uzvarošs seksa lauciņā, ka, šķiet, pamatdarbu viņš veic starp citu — kā rotaļādamies! Ieskatam — blakus lappusēs fragmenti no divām jau gandriz gatavām Kārtera Brauna grāmatām.

Sekojiet reklāmai I

Kārters Brauns sak uzvaras gājienu Latvijā!

TAPALS '95

Kārters Brauns. Dāma.

— R., TAPALS, 1995

Kad es atgriezos mājās, mans dīvāns jau bija atdzisis un Džekijas uz tā vairs nebija. Es jutu, ka neesmu tiesīgs viņai to pārmest, un cerēju, ka viņa jūt to pašu ari pret mani.

Likos gulēt un pamodos tikai ap deviņiem možā garastāvoklī. Laverss droši vien jau gaidīja mani pārvaldē, bet rīts bija tik jauks, saule spīdēja tik spoži, ka negribējās izjaukt šo burvību. Tāpēc vispirms devos uz "Zvaigžņu" viesnīcu.

Portjē mani pazina un aizdomīgi uzlūkoja.

—   Kas noticis, leitnant? — viņš drūmi jautāja.

—  Parasta pārbaude, — es vienaldzīgi atteicu. — Vieglas uzvedības meiču asociācija apsūdz viesnīcas pārvaldnieku, ka viņš plēšot no meičām trīskāršu samaksu par klientu.

—   Cik smieklīgi, leitnant, — portjē gurdi norūca. — Jūs meklējat kādu no viesiem?

—   Kārknesu, Donu Kārknesu, — es paziņoju.

Viņš ielūkojās grāmatā.

—   Septiņsimt otrais numurs. Piezvanīt viņam?

—   Lai viņš bailēs izlēktu pa logu? — es izlikos šokēts.

—  Ja jūs neiebilstat, leitnant, — viņš vēsi sacīja, — es palūgtu jūs atiet malā. Mēs zaudējam klientus, tāpēc ka jūs te stāvat. Cilvēki jau pievērš mums uzmanību.

Viņš viegli nodrebēja.

—   Turklāt šī jūsu kaklasaite!

—   To apgleznojis pats Pikaso, — es paskaidroju. — Diez vai jūs tādu varētu dabūt, nesamaksājot vismaz pusotra dolāra.

Es iegāju lifta kabīnē un uzbraucu septītajā stāvā.

Kārknesa istaba atradās pašā gaiteņa galā.

Man nācās klauvēt četras reizes, iekams durvis atvērās.

Uz mani ziņkāri raudzījās virs, tērpies pidžamas biksēs un melnā zīda halātā. Viņš bija gara auguma resnltis ar pliku pauri, bērna seju un biezām, melnām uzacīm, kas nokarājās pāri pelēkām, pētošām acīm.

—   Misters Kārkness? — es jautāju.

—  Jā, — viņš atbildēja dobjā balsi.

—    Leitnants Villers no šerifa pārvaldes, — es paziņoju. — Vēlētos uzdot jums dažus jautājumus.

TAPALS

Kārters Brauns. Pelītes miljons.

— R., TAPALS, 1995

Pulksten vienos nakti es atkal sēdēju apartamentos, kurus biju noīrējis Rietumu piekrastē. Tie atradās jaunā kvartālā, tieši pie jūras, apmēram četras jūdzes no pilsētas un izmaksāja man četrsimt dolāru mēnesi, ieskaitot apkalpošanu un Klusā okeāna banku šalkas, kuras atgādināja troksni, kādu velni taisa ellē. Daudz ērtāk būtu gulēt metro tunelī nekā šeit.

Es ieleju glāzi viskija un noliku kabatas portfelīti rakstāmgalda apakšējā atvilktnē. Tam virsū uzliku revolveri. Tad ērti atlaidos krēslā. Nu tā — es biju ne vien atgriezis savu sākotnējo kapitālu, bet ari pievienojis tam vēl desmit tūkstošus. Tādējādi paspēris soli pretī miljonam. Mani sapņi nesniedzās nekādās tālēs. Patiesību sakot, man bija tikai divas vēlēšanās. Vispirms es gribēju iegūt miljonu un tad nopirkt kādu ienesīgu kazino Virdžīnijā un atlikušo mūžu pavadīt, vērojot kā šis iestādījums no gada gadā pavairo manu kapitālu. Dažreiz sapņos es aizklīdu mazliet tālāk un iedomājos pāris skaistu blondīņu, galvenokārt bārdāmu, kuras līdz neprātam iemīlējušās savā saimniekā. Un, protams, svētdienās nav aizņemtas.

Iztēlē jau biju izveidojis vienu no šīm blondīnēm, kad izdzirdu samtaini maigas gonga skaņas. Durvju zvans pieteica kādu apmeklētāju. Es biju pārliecināts — draugi tie nav. Tik vēlā stundā draugi nemēdz nākt ciemos, turklāt šai pilsētā vēl nebiju paguvis ne ar vienu sadraudzēties. Kad gongs atskanēja otrreiz, es piecēlos, paņēmu revolveri un devos atvērt durvis.

95

Pusotras stundas laikā, kopš tā brīža, kad redzēju viņu pēdējoreiz, Pelīte nemaz nebija pārvērtusies. Varbūt apakšlūpa bija nedaudz mitrāka, taču kopumā tā bija tā pati bīstamā un uzbudinošā tumšmate, no kuras tiku brīdināts sargāties.

TAPALS '95

Dž. S. Flečers. Vara lādītē.

— R., TAPALS, 1995

Elegantās kurpes piepeši sāka kāpt lejā pa kāpnēm, un pēc brīža jau to īpašniece ziņkārīgi raudzījās mani. Droši vien izskatījos nožēlojami un vairāk atgādināju klaidoni nekā cejotāju. Mans mētelis vairs nebija jauns, galvā atradās nonēsāta, toties visai ērta cepure, kas man pašam ļoti patika. Noņēmis galvassegu, paklanījos. Lampas gaismā saskatīju, ka manā priekšā stāv glītākā meitene, kādu līdz šim man bija laimējies sastapt. Laikam gan tāpēc, ka mēs abi bijām jauni, es sadūšojos un uzsmaidīju viņai.

—  Jūsuprāt, es putenī varu nomaldīties un no rīta mani atrastu mirušu? — ieminējos.

—  Tā ari notiks, ja šovakar mēģināsiet nokļūt Vulerā, — meitene atbildēja. — Tas nav iespējams, pat ja jūs zinātu ceļu, taču es pieļauju domu, ka jūs to nezināt. Labāk palieciet šeit. Mana aizbildņa, mistera Persiju, nav mājās, bet…

—    Kungs necieš svešiniekus, mis, — vecā sieviete viņu pārtrauca. — Viņš pavēlēja…

Meitene pavērsa pret viņu savas dusmīgās, pelēkās acis, parādot, ka viņai piemīt strauja un valdonīga daba.

—   Muļķības, Tibij! — viņa iesaucās. — Kungs nebūtu viš priecīgs, ja jūs šādā laikā nedotu cilvēkam patvērumu. Ienāciet! — viņa, man uzsmaidīdama, sacīja. — Misters Persljū ir viesmīlīgākais cilvēks pasaūlē, viņš jūs sirsnīgi uzņemtu. Nezinu, vai viņš šonakt paspēs nokļūt mājās. Toties te esmu es, — viņa nobeidza ar jautru skatienu. — Sekojiet man!

Es negaidīju otrreizēju aicinājumu. Meitene jau kāpa pa kāpnēm, viegli pieturēdama svārkus. Es steidzos viņai pakal. Gājienu noslēdza vecā sieviete ar lampu rokā. Mēs uzkāpām kādus divdesmit pakāpienus un nokļuvām plašā zālē, kur pie sienām karājās veci pīķi, musketes, šķēpi, maskas. Zālē bija divas atvērtas durvis. Vienas veda uz virtuvi, kur lielā plītī kurējās uguns un tās priekšā sēdēja vecs virs. Otras veda uz lielu, mājīgu viesistabu, kur kamīna uguns apspīdēja paneļiem apšūto sienū.

TAPALS '95

Dž. S. Flečers. Debesu skūpstīts kalns

. — R., TAPALS, 1995

Domāju, ka Kifins paģībs, tāpēc aizsteidzos pie bufetes viesistabā un sameklēju brendiju. Kad atgriezos, viņš bija apsēdies uz dīvāna un raudzījās pa logu. Seja vēl arvien bija pelēka, bet tā nedaudz atguva krāsu, kad viņš iedzēra brendiju. Kifins pakratīja galvu un norādīja ar roku uz sirdi.

"Tas man loti bieži gadās, kad uztraucos, kungs," viņš nomurmināja.

"Negribēju jūs biedēt," es teicu, "bet laukā ir četri viri, un viens no tiem droši vien bija piezadzies pie loga."

Kifina seja atkal kļuva pelēka. Viņš palūkojās uz logu, it kā gribēdams ko ieraudzīt, tad paskatījās uz mani.

"Četri viri?" viņš pārjautāja.

"Vai viņi jums seko?" es uzstājīgi jautāju, kad viņš apklusa.

"Jā, var teikt, ka seko, taču…"

"Kas tie tādi, un kāpēc jums seko?" es vaicāju, lai gan zināju, ka skaidru atbildi nedabūšu. Vismaz tagad Kifins varēja paskatīties uz mani.

"Tā taču var ari nebūt," viņš beidzot teica. "Šinī apkārtnē ir mežsargi. Varbūt būsiet redzējis kādu no tiem?"

"Mežsargi nelodā ap logiem un neslēpjas kā seski," es asi atteicu. "Viņi kaut ko meklē. Kas jums seko, Kifin?" Kad viņš neatbildēja, es piemetināju:

"Vai jums seko policija?"

Viņš paskatījās uz mani, un es pārliecinājos, ka biju maldījies.

"Policija man neseko," viņš atbildēja. "To es jums varu apgalvot. Es pats gribētu griezties pie policijas, ja tas būtu iespējams."

"Tātad jūs baidāties?" es jautāju. "Šie viri jums seko?"

"Iespējams," viņš, bridi padomājis, nomurmināja. "Bet es nevienu neredzēju ne Sauthemptonā, ne Portsmutā. Dabiski — katram cilvēkam ir ienaidnieki. Ari man tādi ir, kungs. Bet jūs taču tādēļ mani neizmetisiet pa durvīm?"

"Es netaisos jūs izmest," atbildēju. "Neatvēršu durvis, kamēr nebūšu pārliecinājies, kas ir ārpusē. Varbūt jūs zināt?"

"Goda vārds, kungs, es nezinu. Varbūt mežsargi vai kas tamlīdzīgs."

TAPALS

NORA heidena

KĀ APMIERINĀT sievieti ik reizi…

UN LIKT VIТAI LUGT VЗL !

i

PIRMВ UN

nmm

GRAMATA kura precоzi

PASAKA

m

•par SEKSU SARAKSTiTS neskaitāms daudzums grāmatu. un, kaut arī tās plasl apcer iepazīšanos, aplidošanu Un visu pārējo, neviena nerunā par GALVENO NOTIKUMU. vīrietis var būt lielākais romantiķis un priekšspēles mākslinieks un uzbudināt sievieti. bet tad nāk GALVENAIS NOTIKUMS, kurā v!nš, pats to neapzinādamies, rīkojas pavisam šķērsām, un sieviete, arī neapjauzdama, ko tieši vins dara ntpareiz! (bet absolūti apzinoties. ka viss ir nepareizi!). beidzot izliekas, ka sasniegusi orgasmu, jo saprot, ka tā, kā vins to dara, viņa NEKAD to nesasniegs, un viņa vēlas ātrāk izbeigt so lietu. lai darītu galu garlaicībai un (vai) sāpēm.'

MORA HEIDENA

AMERIKĀŅU AKTRISES PĒTĪJUMI UN PAŠAS PIEREDZE PAR TO. KAS JĀDARA. LAI SEKSS SAGĀDĀTU PRIEKU ABIEM UN KATRU REIZI UN TAS VISS — TIKAI SAISTĪBĀ AR MĪLESTĪBU. STIPRU ĢIMENI UN DIEVU

IZDEVNIECĪBA

norcHk

PIEDĀVĀ

IMANTS ZIEDONIS RAKSTi 12 SĒJUMI TRIJOS GADOS

"ŠIE NAV KOPOTIE RAKSTI, JO. AUTORAM D/.IVAM ESOT, RAKSTĪTAIS VISU LAIKU AUG KLĀT UN NEBEIDZAS. BET RAKSTI IR KAUT KAS TĀDS, KAS VĒL AR AUTORU RĒĶINĀS UN ATVĒL VIŅAM SAVU DZlVU, NEPABEIGTU LOMU. ŠO LITERĀRO FILMIŅU VAR SAMONTĒT TĀ UN VAR ŠITĀ. ŠOREIZ LAI IZNĀK SPĒLMANlGĀK", TĀ SAKA PATS IMANTS ZIEDONIS. RAKSTUS TAUTĀ SŪTOT.

GRĀMATĀS JŪS ATRADĪSIET DAUDZ JAUNA UN PAGAIDĀM JUMS NEZINĀMA KĀ PAŠA AUTORA TEKSTOS, TĀ ARI APCERĒS, VĒSTULĒS UN ATTĒLOS PAR VIŅU. KATRĀ SĒJUMĀ BŪS DZEJNIEKA RAKSTĪTS PRIEKŠVĀRDS PAR SAVU LAIKU UN DARBU, KĀ ARI LITERATŪRAS SPECIĀLISTU KOMENTĀRS FOTOMĀKSLINIEKS GUNĀRS JANAiTIS KOPĀ AR IMANTU ZIEDONI ATLASA FOTOATTĒLUS DZEJNIEKA DZĪVESSTĀSTAM. LATVIEŠIEM ŠIS ORIĢINĀLĀS UN NEPARASTĀS GRĀMATAS IR VAJADZĪGAS GAN ŠODIENAI , GAN NĀKOTNEI. RAKSTI NEPA VISAM NAV DOMĀTI NOVIETOŠANAI KĀDĀ GRĀMATPLAUKTĀ TIKAI TĀPĒC. KA TIE DROŠI VIEN I.ABl IZSKATĪSIES MĀKSLINIEKA AIGARA OZOLIŅA ĀRĒJĀ IETĒRPĀ. TĀS BŪS AR INTERESI LASĀMAS GRĀMATAS.

VISIEM, KURI NAV PAGUVUŠI IEGĀDĀTIES ABONEMENTU. DARĀM ZINĀMU, KA KATRU GRĀMATU VAR ATRAST GRĀMAT NlCĀS BRlVĀ TIRDZNIECĪBĀ UN SĀKT PARAKSTĪŠANOS AR NĀKAMO SĒJUMU

nordik

PIEDĀVĀ

TOVES jвnsones

MUMINTROĻĻU BIBLIOTĒKU

"Manu tro||u Muminu izdomātā pasaule ir tāda, pēc kuras noteikti ilgojas ikviens no mums."

Tūve Jānsone

Trollīšl Mumini, Susuriņš, Snorkes un visas citas mazās radibiņas dzīvo pasaulē, kur drošiba rodas, tikai citam citu atbalstot. Viņi skumst un priecājas, sarkst un bālē, dzer katiju un ķīvējas… Un, ja tev nav ķepu un astes, tu neesi balts un apa|š trolfitis.tas nebūt nenozimē, ka tu nevarētu būt laimīgs. Jo ari tu tāpat kā viņi esi ieradies šai dzivē, lai izdzīvotu to pilnībā.

somuas zviedru rakstnieces tūves jansones grāmatas tulkotas vairāk neka 30 s^fļja. valooas. rakstniece .

n jžzs saņēmusi augstāko jff^ novērtējumu bērnu

literatūra h.k.anoersena - medaļu.

Pieprasiet grāmatnicās tris 'Nordika' izdotās Tūves Jānsones grāmatas: •Komēta nāk- , 'Neredzamais Mms', "Tēti» un jūra'.

Atcerieties: tā ir laba dāvana visu vecumu bērniem, skolu absolventiem un katram, kurš šo dzīvi redz romantiskā gaismā.

tālrunis uzziņām 1-7-280728

Content

Volless Edgars Kniepadatas noslēpums

1

2

4

5

8

9

10

11

12

13

15

17

18

19

20

21

22

23

24

25

27

28

31

32

34

36

37

38

TAPALS JAU IZDEVUSI ŠĀDUS E.VOLLESA DARBUS:

MAģiskA ACS — BRĪNUMACS

TAPALS IEPAZĪSTINA AR DETEKTĪVROMĀNU RAKSTNIEKU KARTERU BRAUNU

Kārters Brauns. Dāma.

Kārters Brauns. Pelītes miljons.

Dž. S. Flečers. Vara lādītē.

Dž. S. Flečers. Debesu skūpstīts kalns

NORA heidena KĀ APMIERINĀT sievieti ik reizi…

IMANTS ZIEDONIS RAKSTi 12 SĒJUMI TRIJOS GADOS