Volless Edgars

Kreica Kalps

Edgars Volless

KREICA KALPS

Romāns

Kreica Kalps

..

1. nodaļa Kārts

Policists, kas vētrainā naktī dežurēja Vaterlo ielā Londonā, izdzirda šāvienu, taču notikuma vietā atsteidzās pārāk vēlu.

Uz ietves peļķē gulēja jauna cilvēka līķis. Slepkava bija pazudis. Liecinieku nebija. Nogalināto policija pazina kā Gregoriju. Viņš nodarbojās ar narkotiku tirdzniecību un ari pats bija narkomāns ar iesauku Koko. Noziedznieku pasaules žargonā tas nozīmē — kokaīns. Turklāt Gregorijs bija kaislīgs kāršu spēlmanis un piedalījās bēdīgi slavenā Dena Boundrija, saukta par Pulkvedi, mahinācijās.

Līķi aizveda uz morgu. Nelaiķa kabatā atrada metāla kārbiņu ar viņa preci un vienu spēļu kārti. Tas bija kreica kalps.

2. nodaļa Vizītkartes

Kādu laiku pēc Koko bērēm Dens Boundrijs saņēma vēstuli ar atzīmi "personīgi". Atplēsis aploksni, Pulkvedis tur atrada tikai spēļu kārti. Dens nezināja, ka tieši tāda pati bija arī noslepkavotajam Gregorijam, un viens pats kreica kalps viņam neko neizteica. Pulkvedis paraustīja plecus un iemeta kārti papīrkurvī.

Pēc nedēļas viņš saņēma pa pastu tieši tādu pašu aploksni. Tajā atkal bija kreica kalps, bet tagad tam pāri ar tinti bija uzrakstīts vārds "Dūzis".

Uzraksts uz trešās kārts, kuru viņš pēc kāda laika saņēma, padarīja Denu domīgu:

"Ja Jūs tūlīt pat liksiet mierā misteru Spīlberiju, tad pasargāsiet sevi no lielām nepatikšanām un man nevajadzēs izdarīt noziegumu.

Kreica Kalps"

Kaut arī teatrāli noformēts, tas jau bija nopietns drauds. Spīlberijs nebūtu sūtījis spēļu kārti, viņš iesūdzētu tiesā. Kurš tad ir sūtītājs?

Pēc ilgām pārdomām Boundrijs nolēma meklēt palīdzību pie Skotlendjarda Kriminālnodaļas priekšnieka mistera Streforda Kinga. Pulkvedis zināja, ka šis talantīgais detektīvs jau trīs gadus cenšas pieķert viņu, Denu Boundriju. Taču Pulkvedis bija par sevi pārliecināts: viņš tik ilgus gadus bija balansējis uz likuma un noziedzības robežas, ka varēja izturēties pret Skotlendjardu ar zināmu nicīgumu.

Misters Kings noteica laiku un ar minūtes precizitāti ienāca Dena greznajā kabinetā.

Viņi bija pilnīgi atšķirīgi cilvēki: Kriminālnodaļas priekšnieks bija slaids jauneklis ar aristokrātiskām manierēm, bet sirmais Pulkvedis bija masīvas miesasbūves un parupjiem sejas pantiem.

—    Jūs droši vien brīnāties, kāpēc lūdzu jūs tikties ar mani, mister King? — Dens iesāka, piedāvājis viesim apsēsties.

Detektīvs klusējot pamāja.

—    Ja par kādu cilvēku sāk slikti runāt, tad to vairs nevar labot. Labāk uzreiz jāliekas zārkā iekšā, jo vienīgi par mirušajiem nerunā slikti. Divdesmit gadus esmu veltīgi cīnījies ar savu ienaidnieku apmelojumiem, — Pulkvedis bēdīgi turpināja. — Arī policija bieži vien bāza degunu… Piedodiet, es gribēju teikt: interesējās par manām darīšanām. Būšu pret jums pilnīgi atklāts, mister King, — kolīdz uzzināju, ka jums uzdots uzraudzīt veco Boundriju, es biju priecīgs no visas sirds…

—    Vai tas ir kompliments? — Strefords vienaldzīgi painteresējās.

—      Nē, patiesība. Visi taču zina, ka jūs esat pats godīgākais un saprātīgākais policists visā Anglijā…

—    Runāsim par lietu! — misters Kings pārtrauca, jo necieta glaimus.

—    Es lūdzu jūsu aizstāvību, tikai aizstāvību, — Pulkvedis teica. — Palīdziet man!

—    Ar ko varu jums pakalpot? — detektīvs jautāja.

—    Jūsu pienākums ir aizstāvēt Apvienotās Karalistes pilsoni, ja tiek apdraudēta viņa dzīvība vai īpašums.

—     Kas jūs apdraud?

—     Nezinu.

—    Tad pastāstiet to, ko zināt!

—     Man pa pastu atsūtīja trīs vienādas spēļu kārtis. Te ir divas no tām, pirmo es izmetu.

Pulkvedis nolika mistera Streforda priekšā abus kreica kalpus.

—     Kādas darīšanas jums ir ar Spīlberija kungu? — Kriminālnodajas priekšnieks painteresējās, izlasot uzrakstu uz kārts.

—     Nekādas.

—     Vai jūs gribat nopirkt viņa fabriku par desmito dalu tās īstās vērtības, kā jūs to parasti darāt?

Pulkvedis noplātīja rokas.

—     Jāatzīstas, ka man dažreiz izdodas noslēgt gluži izdevīgus darījumus. Bet vai tas ir kāds noziegums? Jebkuras komercdarbības rezultāts taču ir pelņas iegūšana.

Kings piecēlās.

—     Jūs allaž esat veiksmīgs komersants.

Dens Boundrijs pasmaidīja.

—     Jūs man glaimojat, mister Streford King! — vina balsī ieskanējās pašapmierinātība. — Taču uzdrošinos atgādināt, Kriminālnodaļas priekšnieka kungs, ka mani apdraud kāds nelietis, zaglis, varbūt pat slepkava. Es jau laikus gribu atbrīvot sevi no atbildības par to, ko būšu spiests darīt savai aizsardzībai.

—     Vai esat redzējis šo Kreica Kalpu? — Strefords jautāja.

—    Ja es būtu viņu saticis, nez vai viņš vēl sūtītu man savas spēļu kārtis. Jūsu pienākums, ser, ir iespundēt viņu aiz restēm. Ja Skotlendjarda ierēdņi neizniekotu laiku, iejaucoties godīgu cilvēku dzīvē, bet darītu to…

Dens apklusa, sastapis mistera Kinga ironisko skatienu.

—     Lai nu kā, bet nekaunības jums ir pārpārēm! — detektīvs konstatēja un izgāja no Boundrija kabineta, aiznesdams līdzi Kreica Kalpa sūtītās kārtis.

3. nodaļa Vizīte

Varietē "Orfejs" īpašnieks, elegantais portugālis Pinto Silva, atvēra sava teātra aktieru ieejas durvis.

—    Labvakar, ser! — šveicars godbijīgi paklanījās viņam.

Misters Silva paraudzījās spogulī, sakārtoja ziedu sava švītīgā smokinga pogcaurumā un tikai tad nevērīgi atbildēja:

—      Riebīgs laiks, Džo. Vai mis Vaita vēl nav aizgājusi?

—    Nē, ser, — šveicars atbildēja. — Viņa tikai nupat nonāca no skatuves. Vai lai pasaku, ka jūs esat te?

Misters Silva papurināja galvu.

Viņš bija slaiks, ap trīsdesmit gadus vecs vīrietis. Viņa melnīgsnējā seja, tumšās, miklās acis un rūpīgi saskrullētās ūsiņas atstāja uz daudzām sievietēm neatvairāmu iespaidu. Misters Silva bija pieradis pie vieglām uzvarām…

Lejup pa kāpnēm, mēteli pogādama, steidzās skaista meitene. Ieraudzījusi Pinto, viņa apstājās kā iemieta, un sejā pavīdēja vilšanās. Pinto smaidīdams pastiepa meitenei roku.

—    Es redzēju izrādi, mis Meisij Vaita. Jūs šodien bijāt neatkārtojama!

—     Paldies!

Meitene vēlējās pēc iespējas ātrāk izbeigt sarunu.

—    Ja jūs kaut kas neapmierina, tad sakiet man, un es darīšu visu iespējamo, lai to novērstu.

—    Nē, nē! — viņa steigšus atbildēja. — Te visi izturas pret mani jauki un iejūtīgi… Piedodiet, es loti steidzos. Mani gaida.

—    Vienu mirklīti, mis Vaita! — Pinto viņu aizkavēja. — Vai jūs nebūtu ar mieru ieturēt kopā ar mani vakariņas? Jūs jau zināt, cik patīkama man ir jūsu sabiedrība, un…

—    Bet man nav patīkama jūsu sabiedrība. Man tiešām jāsteidzas, un vispār… Uz redzēšanos!

—     Nu vai zināt, mis Meisij… — Pinto iesāka, bet meitene, turpinājumu negaidīdama, izspurdza uz ielas.

Misters Silva drūmi norūca šveicaram: Izsauciet manu mašīnu!

"Cik bezkaunīga skuķe!" Pinto domāja, viens pats ēzdams vakariņas. "Tikai pateicoties man, viņa iekļuva teātrī. Viņas nākotne ir manās rokās… Un viņa uzdrīkstas tā runāt ar mani, savu priekšnieku! Šodien pat jāaprunājas ar viņas tēvu!"

Piepeši viņš apjauta, ka šī meitene iedveš viņam neizskaidrojamas bailes. Tas bija tik negaidīti un nepatīkami. Silva samaksāja rēķinu un nelāgā omā izgāja no restorāna.

Vienpadsmitos vakarā Pinto izkāpa no mašīnas kādā klusā Vestendas ielā un nikni aizcirta durvis. Viņam it nemaz negribējās nodoties darījumiem.

Piecas minūtes vēlāk misters Silva ienāca Dena Boundrija birojā. Pie Pulkveža kabineta durvīm sēdēja viņa sekretārs Olafs Hansens un lika mapē kaut kādus papīrus.

—    Sveiks, Hansen! — Pinto viņam pamāja. — Pulkvedis jau ir te?

-Jā.

—     Kas ir pie viņa?

—     Misters Kjū un mis Mārča.

Silva iegāja kabinetā. Viņš apsēdās līdzās Boundrijam un apsveicinājies jautāja:

—     Pulkvedi, vai Solomons Vaits atnāks?

—     Nē, — Dens atbildēja.

—     Vai ar viņu kas noticis?

—    Šodien es gribu izlemt Spīlberija likteni, un Vaits šajā lietā nav jāiesaista. Padomājiet tik — viņam tā nepatīkot! Vecis tēlo svēto, un tur vainojama viņa meita!

"Pie joda, viņa tiešām ir skaista," Silva nodomāja. "Nekas, gan es panākšu, ko gribēšu, Meisij! Tu no manis neizspruksi!"

—     Vai viņa zina, kā viņas tētiņš pelna naudu? — viņš jautāja.

Pulkvedis pasmaidīja.

—     Nē. Ja vien neesat izpļāpājis.

—     Mēs vēl tik labi nepazīstam viens otru, lai runātu par tādām lietām, — Pinto iebilda, iekodis sev lūpā. — Man jau apriebušās viņas kaprīzes. Tik daudz esmu izdarījis viņas labā…

—     Nebojājiet nervus sīkumu dēļ, — Lolija viņu pārtrauca. — Es varu pastāstīt jums par viņu daudz ko interesantāku.

Pulkvedis uzmeta Lolijai dusmīgu skatienu.

—      Cik atceros, es uzdevu jums izsekot Strefordu Kingu, nevis Meisiju Vaitu!

—     Pilnīgi pareizi, — mis Mārča teica. — Bet ko es varu darīt, ja, izsekojot Strefordu, es visu laiku saduros arī ar Meisiju?

Denam paspruka izbrīna pilns izsauciens.

—     Vai tad jūs nezinājāt, ka viņi satiekas, turklāt bieži? Ka Strefords Kings brauc pie viņas ciemos uz Horšemu? Ka divreiz nedēlā viņi pusdieno kopā?

Vīrieši apjukuši saskatījās. Meisijas Vaitas tēvam bandā bija pati lielākā autoritāte tūlīt aiz Pulkveža.

—     Ak tad tā, — Boundrijs novilka. — Tad tāpēc Solomonam Vaitam apnicis strādāt ar mums!

—      Manuprāt, šī meitene jūs loti interesē, — viņš turpināja, pievēršoties Pinto. — Tādēļ neliku viņu novērot, lai netraucētu jums. Ko jūs varat teikt par Meisijas un Streforda attiecībām?

—     Neko! — Pinto atcirta. — Es tam neticu.

—     Jūs neticat man? — Lolija bija sašutusi. — Nu tad klausieties! Kings bija aizgājis uz izrādi "Orfejā". Es sekoju viņam, apsēdos līdzās un centos uzsākt ar viņu sarunu, taču tas okšķeris blenza tikai uz mis Vaitu. Kolīdz Meisija nogāja no skatuves, viņš aizskrēja pie aktieru izejas.

—     Es viņu tur neredzēju.

—    Nopērciet sev brilles! Jūs pagājāt viņam garām un iegājāt iekšā, bet okšķeris mierīgi stāvēja, atspiedies pret koku.

—    Bija jau krietni satumsis, — Silva norūca. — Nu nekas…

—    Beidz muldēt! — Dens viņu pārtrauca. — Tātad policists iemīlējies mūsu drauga meitā… Un viņa?

—    Arī mīl, — Lolija atbildēja.

—    Sols Vaits par to neko netika stāstījis, — Boundrijs lēni sacīja. — Šķiet, ka viņš grib mūs nodot.

—    Nedomāju vis, — Kjū teica. — Pulkvedi, es pazīstu Solomonu jau ilgus gadus. Uz viņu var pajauties. Varbūt viņš grib tikt no mums vajā, bet tas ir pilnīgi dabiski. Viņam ir pieaugusi meita un naudas pilnīgi pietiekami, lai nevajadzētu vairs ielaisties kaut kādās avantūrās. Taču sliktu viņš jums nedarīs.

Dens uzsita ar dūri pa galdu.

—    Pārtrauciet pļāpāt, kungi! Ķersimies pie lietas! Es palūgšu jūs, Lolij, pasaukt šurp Hansenu.

Mis Mārča pavēra kabineta durvis, paskatījās priekštelpā un teica:

—     Vina nav.

—     Es nupat vinu redzēju! — Pinto iesaucās.

—    Tātad tālu viņš nav aizgājis, — Pulkvedis norūca. — Lolij, mēģiniet noskaidrot, kur viņš palicis.

Meitene paņēma savu somiņu un aizgāja. Kjū piecēlās.

—     Kurp tad jūs? — Boundrijs jautāja.

—    Iešu viņai līdzi. Sieviete nedrīkst viena pati staigāt pa Vestendu, turklāt tādā laikā. Rit jūs pastāstīsiet, kas man būs jādara.

Un Kjū devās uz izeju.

—     Pasakiet Lolijai, lai rīt atnāk pie manis, — Dens teica.

Kjū atvadījās un izgāja.

—    Kā man apnikušas viņa džentlmeņa manieres! — Pulkvedis norūca.

—     Kāpēc tad jūs tās paciešat? — Pinto painteresējās.

—     Tāpēc, ka arī pret mani viņš izturas kā džentlmenis.

Līdzās Pulkveža krēslam atradās seifs. Dens izņēma no kabatas atslēgas, atslēdza seifu un paņēma no tā kaudzīti vēstuļu.

—    Te ir mistera Spīlberija vēstules draiskajai Lolijai Mārčai, — viņš smaidīdams teica.

—    Smalki nostrādāts! — Silva bija sajūsmā. — Spīlberija pagātnē nevarēja atrast nevienu tumšu traipu. Vienīgi jums izdevās viņu noķert uz makšķeres āķa!

Pulkvedis pasmaidīja.

—    Jā, Pinto, — viņš pašapmierināti sacīja, — tāpēc ka es nemeklēju jau gatavu traipu, bet izveidoju to pats. Spīlberija kungam dārgi maksās tā uzmanība, kuru pēc manas pavēles viņam veltīja Lolija!

Viņš uzlika roku uz vēstuļu kaudzītes.

—     Manu klientu sirdslietas ir mani ercenu trumpji. Ja Spīlberijs negribēs ielaisties ar mums darīšanās, mēs liksim kārtis galdā. Parādīsim viņa sievai. Ercens, Pinto, ir pats stiprākais trumpis.

—   Jūs maldāties, Den Boundrij! — negaidot atskanēja zobgalīga balss. — Jūs esat novēlojis! Kārtis jau ir izdalītas, un tagad trumpī ir kreics!

—     Kas to teica? — Pulkvedis iebrēcās.

Durvis klusām atvērās.

—    Es, — teica cilvēks melnā maskā un ienāca kabinetā.

Viņa apģērbs, apavi, cepure, cimdi un apmetnis bija melnā krāsā.

Boundrijs veikli pabāza roku zem galda. Tajā pašā mirklī nepazīstamā rokā pazibēja melna pistole, atskanēja šāviens, un pistole atkal pazuda. Tintnīca, kas atradās uz Pulkveža rakstāmgalda, bija sasprāgusi tūkstoš gabalos un krietni apšļakstījusi Denu tumšiem traipiem. Boundrijs steidzīgi izrāva roku no pagaldes un izslaucīja ar tinti pielijušās acis.

—    Paceliet abas rokas un atkāpieties pie sienas! — nepazīstamais pavēlēja.

Rīkojums tika izpildīts ātri un bez ierunām. Cilvēks maskā piegāja pie rakstāmgalda, paņēma mistera Spīlberija vēstules un iebāza tās kabatā.

—    Kas jūs esat un ar kādām tiesībām jaucaties manās darīšanās? — Dens nikni norūca.

—      Piedodiet, ser, es aizmirsu stādīties priekšā, — svešinieks ironiski paklanījās. — Taču nedaudz pacietieties, visam ir savs laiks. Vispirms nosauciet savu vārdu!

—    Jūs to jau zināt! — Boundrijs atcirta.

—     Un ne tikai jūsu vārdu, Pulkvedi. Es zinu visu jūsu kompanjonu un aģentu vārdus un arī daudz ko citu.

—     Ko? — Dens dobjā balsī jautāja.

—     Piemēram, to, kā radās jūsu noziedzīgais uzņēmums un kādas ir tā darba metodes.

Blēži bailīgi saskatījās.

—    Lai jūs nešaubītos par manu vārdu patiesumu, es pastāstīšu jums pasaku, — svešinieks turpināja. — Reiz dzīvoja kāds diezgan gudrs cilvēks. Viņš loti vēlējās kļūt bagats, tadel sameklēja sev palīgus, tiesa, ne pārāk gudrus, bet tādus, kuri mīl naudu. Un, citiem naudu atņemdami, paši sāka dzīvot cepuri kuldami…

—    Nav tiesa! Es neesmu ne zadzis, ne laupījis! — Boundrijs iesaucās.

—    Pareizi, Pulkvedi. Jūs tikai meklējāt bagātu cilvēku biogrāfijā tumšus traipus. Un likāt viņiem maksāt, lai nekas netiktu izpausts.

—    Tie ir meli! Es ne no viena neesmu izspiedis naudu!

—     Pateicos jums, — svešinieks pamāja. — Jūs gluži kā tiesas sēdē runājat patiesību un vienīgi patiesību. Jūs tiešām neņēmāt naudu. Jūs to devāt.

—     Kam?

—    Tiem, kurus šantažējāt.

—      Jūs esat galīgi jucis! — Dens nervozi iesmējās. — Kā tas var būt? Un, ja es neesmu ņēmis, bet gan devis, tad jau neesmu izspiedējs!

—      Runa ir par to, cik un par ko jūs devāt. Jūsu upuri, baidoties atmaskošanas, pārdeva jums savu īpašumu par desmito dalu tā vērtības. Un parakstīja dokumentus, ka esat šo īpašumu nopircis pilnīgi likumīgi! Un nu, Pulkvedi, sakiet — vai es meloju?

Dens klusēja. Pinto lēnām iebāza roku kabatā un sataustīja pistoles spalu.

—    Fui, mister Silva, kā jums nepiestāv tā puķe pogcaurumā! — svešinieks sacīja.

Nodārdēja šāviens. Puķe bija pazudusi. Pinto apstulbis paraudzījās uz kātiņu, kas vēl atradās pogcaurumā, aši izrāva roku no kabatas un atšļuka pret sienu, lai nenokristu. Viņa ceļgali trīcēja.

—    Es zinu par jums visu, kungi, — svešinieks turpināja, bāzdams kabatā pistoli. — Ja vēlaties, varat pārbaudīt. Uzdodiet man jebkuru jautājumu par jūsu pagātni.

Boundrijs pētoši palūkojās uz svešinieku, it kā gribēdams caur masku saskatīt viņa seju.

—     Nupat no šejienes izgāja vīrietis. Kas viņš ir un ar ko nodarbojās agrāk?

—     Viņu sauc par Kjū. Bijis virsnieks. Pēc kara beigām ticis atvaļināts. Viņš ir palicis bez iztikas līdzekļiem un spiests piedalīties jūsu tumšajos darījumos, kaut gan tie nesagādā viņam nekādu patiku, — sekoja atbilde.

Iestājās kapa klusums.

—    Vēlaties vēl ko pajautāt? — nelūgtais viesis painteresējās.

—     Diezgan, — Pinto stīvām lūpām novervelēja.

Dens klusēdams pamāja.

—     Nu tad es iešu. Te būs mana vizītkarte.

Svešinieks veikli pasvieda kārti, kura nokrita uz galda

tieši Pulkveža priekšā.

—     Kreica kalps! — Boundrijs drebošā balsī nomurmināja.

—    Jā, Pulkvedi. Es esmu Kreica Kalps! Neaizmirstiet, ka kreics ir trumpī un mēs vēl tiksimies ne vienu reizi vien, — sacīja cilvēks maskā.

Līganā gaitā viņš izgāja no kabineta.

Durvis klusi aizvērās.

—    Simt tūkstoš mārciņu tam, kas atgādās man viņu dzīvu vai mirušu! — Dens Boundrijs noelsās, atkritis krēslā.

Pinto kā maiss nošļuka uz grīdas.

4. nodaļa Ēsma

Visu šo nakti Pulkvedis neaizvēra ne acu un, gaismai svīstot, sēdēja savā kabinetā pie galda.

Kas ir Kreica Kalps? Kāds ir viņa īstais vārds? Kā viņš tik daudz var zināt? Un, galvenais, kur lai viņu meklē? Visi šie jautājumi satrauca Denu. Beigu beigās viņš sāka turēt aizdomās savu sekretāru. Tiesa, ne jau kā pašu Kreica Kalpu, jo tam Olafs bija pārāk neveikls, bet gan kā informācijas piegādātāju.

Boundrijs nospieda zvana pogu. Ienāca Hansens un drūmi paraudzījās uz šefu.

—    Vai mis Mārča ir atnākusi? — Dens jautāja.

—    Jā, ser.

—     Kur jūs bijāt vakarvakarā?

—     Izgāju. Dažreiz man jānokārto arī kādas personiskas darīšanas.

Boundrijs domīgi pamāja.

—       Protams. Bet kāpēc jūs šodien neesat lāga omā?

'— Kādā tad omā lai es būtu? Jūs solījāt, ka man būs daudz naudas un es varēšu braukt pie sava brāļa uz Ameriku. Bet kur ir tā nauda? Man jau vajadzēja aizbraukt martā, tad maijā, jūnijā, septembri. Drīz būs klāt ziema, bet es joprojām esmu te!

—      Mans draugs! — Pulkvedis iebilda. — Jūs esat pārlieku nepacietīgs un nervozs. Cerams, ka varēšu jūs

palaist jau jaunnedēļ. Un nu sakiet, lai ienāk mis Mārča! — Boundrijs pavēlēja. Sekretārs izgāja. Pēc brīža ienāca Lolija.

—     Kur Hansens vakar bija pazudis?

—     Es viņu neatradu.

—     Žēl…

"Drīzāk jātiek vaļā no Olafa," Pulkvedis nodomāja.

—    Jums nekavējoties jāiepazīstas ar Strefordu Kin-

gu-

Meitene pakratīja galvu.

—     Ko jūs ar to gribat teikt? — Dens painteresējās.

—     Kings nepieder pie tiem jaunajiem cilvēkiem, kuri ielūdz vakariņās pirmo skaisto sievieti, ko ierauga, un tad pie vīna glāzes atzīstas viņai mīlestībā.

—     Arī es nedomāju, ka viņš ir tāda tipa cilvēks, — Pulkvedis teica, — taču jūs esat saprātīga meitene, Lolij. Jūs pratīsiet panākt, ko gribat. Es loti priecātos, ja viņam būtu jāatstāj dienests Skotlendjardā. Un ne jau tāpēc, ka mums būtu iemesls baidīties no vina. Vienīgi viņš pārlieku…

—        Iejaucas jūsu darīšanās, — Lolija pabeidza.

—     Sakiet — cik tālu mūsu attiecības var sniegties?

—      Jo tālāk, jo labāk! — Boundrijs cieti noteica.

—     Jums viņš jāsakompromitē tik daudz, lai palikšana policijas dienestā vairs nebūtu iespējama.

—    Bet kā tad ar manu jaunavas godu? — mis Mārča jautāja.

—       Ja jūs to zaudēsiet, es nopirkšu jaunu! — Dens viņai uzbrēca. — Domāju, ka mums visiem vajadzētu atjaunot savu godu.

Lolija sadrūma.

—    Tas būs grūts uzdevums, — vina teica. — Daudz sarežģītāks nekā savaldzināt misteru Spllberiju…

—     Aizveriet muti! — Dens iekliedzās. — Cik reižu neesmu teicis, ka uzreiz jāaizmirst visi tie darbi, kuri ir jau padarīti! Vai jūs vēl to neesat sapratusi?

Pulkvedis strauji pietrūkās no krēsla.

—     Es nepieļaušu nekādus izņēmumus ne sievietēm, ne vīriešiem, — viņš turpināja draudīgā tonī, — un, ja jūs bez ierunām man nepaklausīsiet, salauzīšu jūs kā porcelāna statueti! Nedomājiet ņemt par paraugu Gregoriju Koko!

Meitene nodrebēja, viņas seja kļuva pelnu pelēka. Viņa nomurmināja:

—     Piedodiet, Pulkvedi! Neesmu ne domājusi…

—    Dariet to, ko jums teicu! — Dens sacīja. — Jums jāpaliek vienatnē ar Strefordu Kingu, un lai būtu liecinieki, kas varētu to apstiprināt! Pēc tam bļaujiet, cik spējat, ka viņš jūs ir izvarojis. Sapratāt?

Lolija pamāja.

—    Un nerādieties man acis, iekams nebūsiet veikusi šo uzdevumu! Ar Meisiju Vaitu nodarbošos es pats, — Pulkvedis pabeidza.

5. nodaļa Pārsteigums Boundrijam

Dens izkāpa no mašīnas pie sava kompanjona Sola Vaita mājas un nospieda zvana pogu.

Durvis atvēra Meisija.

—     Vai vēlaties satikt manu tēvu? — viņa jautāja.

—     Vispirms es vēlētos aprunāties ar jums, — Pulkvedis sacīja.

Meitene ieveda viņu viesistabā. Boundrijs apsēdās iepretim Meisijai.

—      Mēs allaž esam labi izturējušies pret jums, mis Vaita, — viņš iesāka.

—     Kādi "mēs"? — Meisija izbrīnā jautāja.

—. Es runāju visu jūsu tēva kompanjonu vārdā, — Dens paskaidroja. — Ja Solomons jums visu mūžu ir devis gardus ēdienus, skaisti ģērbis un jūs esat uzaugusi šajā lieliskajā mājā, tad par to jums jāpateicas mums visiem!

—      Bet es domāju, ka man jāpateicas tikai savam tēvam, — meitene atbildēja. — Viss, ko viņš nopelnījis, taču pieder viņam.

Boundrijs nedaudz sadrūma.

—    Sols tiešām ir daudz strādājis un drīz dabūs visu, kas viņam pienākas.

Dena balsī ieskanējās draudi. Taču Pulkvedis tūlīt pat pasmaidīja un mainīja sarunas tematu.

—     Es biju "Orfejā" kopā ar misteru Silvu.

—     Es redzēju jūs, — Meisija pamāja.

—    Jūs tēlojāt lieliski, it īpaši, ja ņemam vērā to, ka esat vēl gluži bērns. Pinto teica, ka jūs esat labākā aktrise, kādu vien viņam gadījies redzēt. Viņš tiešām tā domā, tādēļ arī jūs pieņēma darbā teātrī.

—     Esmu loti pateicīga Silvas kungam.

—    Pie jūsu kājām ir visa pasaule. Jūs gaida brīnišķīga nākotne, pērles, briljanti, kaudzēm naudas… un Pinto kungs, kas mīluprāt jums to visu pasniegs…

Meisija smagi nopūtās.

—    Ceru, ka par to mums vairs nebūs jārunā, — viņa teica. — Nezinu, kā uz tādu priekšlikumu pieņemts reaģēt jūsu aprindās, bet manās aprindās to uztver kā apvainojumu.

—     Pie joda! Kas tad ir jūsu aprindas? — Boundrijs nikni apvaicājās.

—      Godīgi cilvēki, — Meisija atbildēja pieceļoties. — Un nav svarīgi tas, ka Silvām Portugālē ir sieva…

Pulkvedis viņu pārtrauca:

—    Viņš taisās šķirties! Pinto solījumam var ticēt. Bet jums taisnība: nav svarīgi tas, ko taisās darīt Silva, bet gan tas, ka jūs aplido Streforda Kinga kungs!

Meitene nosarka.

—    Vai jūs zināt, ka Kings ir policists? — Boundrijs jautāja.

—    Jā, viņš ir Skotlendjarda Kriminālnodaļas priekšnieks, — Meisija atbildēja. — Vai tad jums tas nebija zināms?

Boundrijs pacēla balsi:

—     Manās acis viņš ir visparastākais policijas okšķeris, kas bāž degunu citu darīšanās, arī manās! Ja jūsu tēvs viņam palīdz, tad Solam radīsies lielas nepatikšanas. Ja vien…

—     Ko?

—   Ja vien tās nenovērsīs viņa uzticamie draugi Pinto Silva un Dens Boundrijs.

—     Kā lai saprotu vārdu "nepatikšanas"? — meitene jautāja. — Ja tas nozīmē, ka pārtrauksiet lietišķas attiecības ar manu tēvu, tad es būšu laimīga. Viņa ietaupījumi ir pietiekami, turklāt es samērā labi nopelnu teātri.

—    Ietaupījumi viņam nebūs vajadzīgi. Cietumā ēdina bez maksas.

—     Tur mēs sēdēsim abi kopā, Den! — atskanēja uztraukta vīrieša balss.

Pulkvedis pagriezās un paraudzījās uz kalsno cilvēku, kas bija ienācis istabā.

—     Tātad jūs dzirdējāt mūsu sarunu, Sol, — viņš laipni sacīja.

—     Ja vēlaties mani iespundēt aiz restēm, tad tur atrādīsimies mēs visi: jūs, Pinto, Selbijs un pārējie.

Boundrijs pasmaidīja.

—     Vai jūs man nepaskaidrotu, kāpēc mums būtu jāatrodas cietumā? Jau vairākus gadus paši veiklākie Skotlendjarda detektīvi cenšas mūs pieķert, bet viņu pūliņi, kā pats redzat, ir neauglīgi! Varbūt jūs domājat, ka Hansena liecība var policijai…

Sols viņu pārtrauca:

—     Tātad Olafs nolēmis kļūt par godavīru?

—    Hansens ir nelietīgs zaglis! — Pulkvedis paziņoja. — Viņš aizbēga no manis, piesavinoties trīssimt mārciņu, un es par to ziņoju policijai.

—     Saprotu, — Vaits pamāja. — Jūs iesniedzāt pret viņu sūdzību, lai viņš nevarētu liecināt pret jums… Kādu noziegumu jūs pierakstīsiet man?

—      Es saņēmu no bankas pārbaudei jūsu uzrādīto čeku par četriem tūkstošiem mārciņu. To it kā būtu parakstījis es vai Pinto.

—     Pilnīgi pareizi, jūs abi parakstījāt šo čeku manā klātbūtnē.

Boundrijs pašūpoja galvu.

—     Jūs esat nelabojams, Vait. Man jau gan varējāt atzīties savos nedarbos… Es tieši tāpēc atnācu, lai aprunātos par šo čeku…

—    Jūs gribat apsūdzēt mani parakstu viltošanā? Un ja nu es ņemu un samaitāju jums spēli?

—     Neizdosies, Sol! Man būs kāds ducis liecinieku, kuri apgalvos, ka čeka parakstīšanas dienā es atrados Braitonā!

—   Jūs taču aizbraucāt turp nakti, kad viss bija padarīts. Nākamajā ritā mums vajadzēja satikties Braitonā un sadalīt ieguvumu! — Vaits iekarsa.

—     Sadalīt ieguvumu? — Boundrijs atkārtoja. — Es jūs nesaprotu.

—     Pirms gada jūs piespiedāt jauno kuģīpašnieku Balstonu ieguldīt piecdesmit tūkstošus mārciņu negodīgā pasākumā. Savas meitas klātbūtnē es negribu iedzilināties detaļās, taču jūs un Pinto ar šantāžu izspiedāt no viņa šo summu. Balstons tad izdarīja pēdējo iemaksu, un četri tūkstoši bija mana daļa. Vai atceraties?

Meisija izdvesa pārsteiguma saucienu.

Pulkvedis skarbā balsī sacīja:

—     Ja jūs, Sol, cerat, ka jaunais cilvēks atzīsies, ka kārtojis kaut kādas darīšanas ar mani, tad rūgti maldāties. Atkārtoju: par šantāžu es neko nezinu. Bet jūsu meitai es piedāvāju…

—    Bija aplami cerēt, ka mana meita varētu būt jūsu kompānijā! — Vaits viņu pārtrauca, draudīgi paspēris uz priekšu soli.

Pulkvedis pasteidzās aiziet. Sēžoties mašīnā, viņš juta, ka kāds aizskar viņa plecu. Atskatījies Dens ieraudzīja Streforda Kinga smaidošo seju.

—    Ļoti nožēloju, ka esmu spiests izjaukt jūsu nodomus, — detektīvs teica, — taču man ir jūsu apcietināšanas orderis.

—     Kādā apsūdzībā? — Pulkvedis ātri jautāja.

—     Par izspiešanu.

Dens atviegloti nopūtās.

Misters Kings to pamanīja.

—    Boundrij, vai jūs domājāt, ka jūs apcietinu, apsūdzot Gregorija Koko noslepkavošanā?

Pulkvedis neteica ne vārda.

6. nodaļa Tīkli un zivis

Strefords Kings stāvēja pūli pie tiesas durvīm un vēroja piebraucošās mašīnas. No tām izkāpa elegantas augstākās sabiedrības dāmas, ievērojami politiķi, bagāti darboņi un populāri žurnālisti.

Ievērojis pazīstamu limuzīnu, detektīvs piesteidzās pie tā. No mašīnas izkāpa padzīvojis, sirms kungs. Tas bija Lielbritānijas iekšlietu viceministrs lords Stenlijs Belkoms. Viņš paspieda mistera Kinga roku un teica:

—     Pateicos jums un apsveicu!

—    Tā kā par ātru, ser.

—     Man loti žēl, Streford, taču man jāatzīstas…

Lords Stenlijs Belkoms paveda detektīvu malā un

pieklusināja balsi.

—   Arī es domāju tāpat. Likuma tīklos ir pārāk lielas acis, un Boundrijs ir glums kā zutis!

Tiesas zālē ieveda Pulkvedi. Viņš apsēdās uz apsūdzēto sola ar tādu sejas izteiksmi, it kā notiekošais nemaz neattiektos uz viņu.

—     Den Boundrij, — tiesnesis svinīgā balsī iesāka, — jūs tiekat apsūdzēts par to, ka esat izveidojis noziedzīgu organizāciju, kuru pats vadāt un kura jau ilgus gadus nodarbojas ar naudas izspiešanu un šantāžu. Piedraudot, ka atklāsiet viņu noslēpumus, jūs panācāt, ka cilvēki pārdeva jums savus īpašumus par smieklīgi zemām cenām. Policijai ir zināmi jūsu līdzdalībnieku vārdi, un viņi tiek novēroti.

Kjū, kas sēdēja zālē, nemierīgi saknosījās.

Tiesnesis noliecās pār dokumentiem, kuri atradās viņa priekšā, un turpināja:

—     Prokurors ziņoja, ka nodos tiesas rīcībā loti svarīgu liecinieku, kas vairākus gadus bijis apsūdzētā sekretārs. Liecinieks Hansens vāca Boundriju apsūdzošus dokumentus un slēpa tos dažādās vietās. Visu materiālu viņš nodos tiesas rīcībā pēc nopratināšanas. Vienīgi neparasti ir tas, ka Hansens līdz šim nav izdarījis nekādus publiskus paziņojumus. Viņš to motivē ar bailēm par savu dzīvību. Mēs esam spiesti ņemt vērā arī prokurora paziņojumu par to, ka, zaudējot šo liecinieku, sabrūk visa apsūdzība, jo citu Dena Boundrija vainas pierādījumu nav. Vai tiek darīts viss, lai liecinieku apsargātu?

Prokurors piecēlās.

—     Tiek darīts viss nepieciešamais, un esam pārliecināti, ka viņa liecība un savāktie pierādījumi pilnīgi apmierinās tiesu, jūsu godība, — viņš teica.

Sers Stenlijs pačukstēja Strefordam:

—     Samērā neparasta prāvas gaita, vai ne?

—     Mums cits nekas neatlika, — misters Kings atbildēja. — Hansens teica, ka atklāšot patiesību tikai tad, ja redzēšot Boundriju uz apsūdzēto sola.

—     Vai Pulkvedis to zina?

—     Ceru, ka jā. Viņam ir vesela armija spiegu. Jūs nevarat ne iedomāties, cik spēcīga ir viņa organizācija!

Viņa rīcībā ir dažādu sabiedrības aprindu cilvēki, starp tiem arī parlamenta locekli un labākie Londonas advokāti. Viņa labā strādā divas lielas detektīvaģentūras.

—     Izsauciet liecinieku! — tiesnesis pavēlēja.

Četru policistu pavadībā zālē ienāca cilvēks, no kura

bija atkarīgs Dena Boundrija liktenis.

Sekretāra seja bija dzeltena, rokas trīcēja, viņa acu skatiens maldījās pa zāli, bet ne reizes nepievērsās apsūdzēto solam.

—     Nosauciet savu vārdu! — tiesnesis sacīja.

Liecinieks centās to darīt, bet, būdams ārkārtīgi uztraukts, nespēja izdvest ne skaņas.

—     Atbildiet! — prokurors pavēlēja.

Klusums.

—     Vai jūs esat Olafs Hansens?

Liecinieks pamāja.

—     Vai jūs esat dzimis Oslo?

Hansens atkal pamāja.

—    Jums nav ko baidīties te, tiesas zālē, — prokurors centās uzmundrināt liecinieku. — Jūs tiekat droši apsargāts.

Olafs uzlūkoja policistus un nedaudz nomierinājās.

—    Cik ilgi jūs pazīstat Denu Boundriju? — tiesnesis jautāja.

—    Kādus… kādus desmit… desmit gadus, — Hansens stostīdamies izdvesa.

Cauri laužu pūlim, kas kāri tvēra katru Olafa vārdu, ar pūlēm ceļu sev izlauza tiesas kalpotājs un pasniedza lieciniekam glāzi ūdens.

Hansens to satvēra un vienā malkā iztukšoja.

—     Vai jūsu rīcībā ir Dena Boundrija vainas pierādījumi? — tiesnesis turpināja izjautāt.

—     Jā, — liecinieks atbildēja.

—    Un jūs esat apņēmies uzrādīt dokumentus tiesai?

-Jā.

—     Vai varat pateikt mums, kur atrodas šie dokumenti?

Izdzirdis šo jautājumu, Boundrijs nodrebēja un pirmoreiz izrādīja interesi par notiekošo. Viņš paliecās uz priekšu, ieklausīdamies sava bijušā sekretāra šļupstos.

—     Es noliku… dokumentus… es paslēpu tos…

Hansens apklusa, sagrīļojās un nokrita uz grīdas.

—     Palīdziet viņam! Liecinieks droši vien paģībis, — tiesnesis izrīkoja.

Policisti pacēla Hansenu un nosēdināja viņu uz sola. Viens no viņiem piesteidzās pie Streforda Kinga un kaut ko iečukstēja viņam ausī. Kings pieskrēja pie nekustīgā liecinieka. Šajā brīdi pienāca arī tiesas ārsts. Viņš paskatījās uz Hansenu un kaut ko klusām teica detektīvam. Misters Kings nobāla un skaļā, stingrā balsī teica tiesnesim:

—     Diemžēl man jāpaziņo tiesai, ka liecinieks Hansens ir miris.

7. nodaļa Noraidītā demisija

Misters Kings ienāca sera Stenlija kabinetā.

—     Labdien, Streford! — lords Belkoms viņu laipni sveicināja. — Kas jauns?

Strefords paraustīja plecus.

—     Boundrijs atkal ir brīvībā.

—    To jau varēja paredzēt, — viceministrs teica.

—     Bet man tas godu nedara.

—     Vai ir iespējams saukt viņu pie atbildības par Hansena noslepkavošanas organizēšanu?

—     Diemžēl nav, — Strefords nopūtās.

—     Kāpēc?

—     Inde bija ūdens glāzē, kuru atnesa kalpotājs, bet Pulkvedis tajā laikā sēdēja uz apsūdzēto sola, un viņa līdzdalību noziegumā pierādīt nevar.

—     Kas kalpotājam iedeva ūdeni?

—    Viņš to nezina.

—     Ko vēl viņš teica nopratināšanā?

—     Neko būtisku.

—     Un tomēr?

—    Viņš ieraudzījis, ka liecinieks jūtas slikti. Kāds no apkārtstāvošajiem cilvēkiem pasniedzis viņam glāzi ūdens, un kalpotājs, neko Jaunu nenojauzdams, aiznesis Hansenam padzerties.

Sers Stenlijs iegrima domās. Strefords apjucis grozīja rokā kaut kādu papīra lapu.

—    Vai nopratinājāt tos, kuri atradās zālē? — lords Belkoms jautāja.

—    Vienīgi tos, kuru vārdus izdevās noskaidrot.

—     Protams. Un ko vini teica?

—   Visa uzmanība zālē bija koncentrēta uz Hansenu. Neviens nezina, kas atnesis glāzi ūdens.

—    Jā, tas viņiem izdevās loti veikli, — sers Stenlijs novilka. — Viņi jau iepriekš varēja paredzēt, cik Hansens tiesas zālē būs uztraucies: desmit gadu laikā var pietiekami labi iepazīt cilvēka dabu. Viņi bija arī pārliecināti, ka policistiem ne prātā neienāks pārbaudīt ūdeni, ko pasniedz tiesas kalpotājs… Vai neesat mēģinājis meklēt dokumentus, kurus Hansens paslēpis?

—    Mēs izmeklējāmies visur, kur vien bija iespējams.

—     Nu un?

—     Nekādu rezultātu, — Strefords Kings nomāktā balsī atbildēja. — Bet Dens Boundrijs ņirdz par mani un turpina savas mahinācijas…

Lords Belkoms cieši pavērās misterā Kingā un teica:

—   Jūs esat paveicis lielu darbu, mans draugs. Neviens to nebūtu izdarījis labāk. Vai papīra lapa jūsu rokās ir lūgums par demisiju?

—    Jā, ser, — Strefords apliecināja.

Sers Stenlijs izņēma no viņa rokas lapu, saplēsa to un iemeta papīrkurvī.

—     Jūsu lūgums tiek noraidīts, — viņš teica. — Jūs esat darījis visu, kas bijis jūsu spēkos, un nevarat būt atbildīgs par neveiksmi. Pirms vairākiem gadiem es arī iesniedzu lūgumu par demisiju, un tas tika noraidīts.

Vēlāk es biju priecīgs, ka manu lūgumu noraidīja. Nebēdājiet arī jūs! Turpiniet vadīt Kriminālnodalu! Agri vai vēlu, bet Boundrijs tiks mūsu nagos.

Strefords domīgi pavērās savā priekšniekā.

—    Vai, jūsuprāt, mums izdosies viņu saņemt ciet?

—    Es lieku lielas cerības uz Kreica Kalpu. Viņa rokas nesaista bezgalīgie paragrāfi un instrukcijas, kuras mums jāievēro.

—     Kas viņš, jūsuprāt, varētu būt?

—     Manuprāt, ja jums izdotos izsekot šo Kreicu un noraut viņam masku, jūs ieraudzītu cilvēku, kuram ir daudz lielāks iemesls vajāt Boundriju nekā policijai.

Strefords pasmaidīja.

—     Mēs taču nevaram dzīties pakal spokam!

—   Dažreiz īstenība mūs pievil vairāk nekā mānīgais, — sers Stenlijs labsirdīgi teica. — Starp citu, kā klājas mis Vaitai?

Misters Kings nosarka.

—   Vakarvakarā viņa teica, ka vēloties iet projām no teātra.

—     Un ko dara viņas tēvs?

—     Pirms Boundrija prāvas viņš aizbrauca, un kopš tā laika par viņu nekas nav dzirdēts.

—     Uz kurieni aizbrauca?

—     Nav zināms.

—   Jūsu vietā es paturētu acīs meitu, līdz tēvs atgriezīsies, — sers Stenlijs ar uzsvaru sacīja.

—     Ko jūs ar to gribat teikt?

—      Es vienīgi devu jums labu padomu. Lieciet aiz auss manus vārdus!

Lords Belkoms ar žestu lika saprast, ka saruna beigusies.

Misters Kings devās uz parku, kur viou gaidīja Meisija.

—      Es nupat iesniedzu demisiju, — Strefords teica, — bet sers Stenlijs to noraidīja.

—    Un pareizi darīja, — meitene sacīja. — Jūs nekādu kļūdu neesat pieļāvis! Bet manu atlūgumu pieņēma uzreiz. Es vairs nestrādāju teātrī.

—     Žēl. Jūs esat ļoti laba aktrise.

—      Kopš bērnības esmu sapņojusi par teātri, atdarināju slavenu aktieru gaitu, izturēšanos, balsi… Paklausieties!

Detektīvs pārsteigts pazina Dena Boundrija sēcošo baritonu.

Meisija, pamanījusi viņa pārsteigumu, draiski iesmējās, taču pēc brīža jau nopietnā balsī sacīja:

—     Mister King…

—     Streford. Jūs solījāt saukt mani vārdā.

Viņa nosarka.

—    Streford… Sakiet… Cik dziļi mans tēvs ir iejaukts Pulkveža netīrajos darījumos?

Misteram Kingam bija grūti atbildēt uz šo jautājumu.

—     Lūdzu, atbildiet man! Es gribu darīt visu iespējamo, lai izpirktu to ļaunumu, ko tēvs pastrādājis. Un tādēļ man jāzina, cik liels tas ir. Pasakiet, kā Boundrijam izdevās iesaistīt manu tēvu savās mahinācijās! — meitene dedzīgi lūdza.

Detektīvs klusēja.

—    Streford… Runājiet, citādi būšu spiesta domāt, ka lieta ir daudz ļaunāka, nekā tā ir patiesībā.

—    Pulkvedis nav iesaistījis misteru Vaitu savā bandā. Viņi to izveidoja abi kopā, — Kings negribīgi izrunāja.

Meisija nobāla.

—    Taču tagad jūsu tēvs nepiedalās noziedzīgos darījumos. Varbūt tāpēc, ka mīl jūs un rūpējas par jūsu labo slavu…

—     Boundrijs uzskata viņu par nodevēju un grasās apsūdzēt čeka viltošanā.

—    Tad tāpēc misters Vaits paslēpies!

—   Viņš cer pierādīt, ka nav vainīgs. Tēvs piekodināja, lai es to pasakot vienīgi jums, lai nevienam citam neuzticoties un meklējot aizsardzību pie jums. Viņš domā, ka Dens var mani nolaupīt, lai piespiestu viņu atgriezties.

Misters Kings atcerējās sera Stenlija brīdinājumu.

—     Tas var notikt. Mūs arī patlaban novēro.

—     Kas?

Strefords ar acīm norādīja uz jaunu sievieti, kura sēdēja uz soliņa un slēpa seju aiz saulessarga.

—    Jūs viņu pazīstat? — Meisija jautāja.

—    Tā ir Lolija Mārča. Liekas, ka Pulkvedis būs uzdevis viņai mani sakompromitēt. Jau vairākas dienas viņa seko man pa pēdām un cenšas iekrist manos skāvienos.

—    Jūs, cerams, to nepieļausiet? — mis Vaita pasmaidīja.

—    Nekādā gadījumā, — Strefords atbildēja, skūpstot Meisijas roku.

8. nodaļa Boundrija divas neveiksmes

Misters Kjū bija atvedis pie Pulkveža viesi. Tas bija nevīžīgi ģērbies cilvēks ar pinkainu bārdu un pliku galvvidu. Viņš izskatījās pēc diedelnieka, kaut gan, acis nepamirkšķinot, varēja izrakstīt čeku par vairākiem simt tūkstošiem mārciņu.

—    Fabrikants Toms Krotins, firmas "Krotins un Kompānija" vadītājs.

—    Vai jūs esat misters Boundrijs? — fabrikants jautāja namatēvam.

Dens viegli paklanījās un aicināja viesus pie grezni klāta galda.

—     Man liels prieks, ka savā klubā iepazinos ar kapteini Kjū un viņš mani stādīja priekšā jums, mister Boundrij.

—     Es arī ļoti priecājos, ka mēs esam iepazinušies, — Dens atbildēja un, Krotinam nemanot, pamirkšķināja Kjū.

Pēdējais sāji pasmaidīja.

—    Es lasīju avīzēs par jūsu tiesas prāvu, — fabrikants turpināja. — Uz mani dziļu iespaidu atstāja jūsu paš-

| ciena un miers, kādu izrādījāt tiesas zālē. Toreiz es to pateicu savai sievai. Viņa ir īsta sabiedrības dāma un prot novērtēt neviltotu cildenumu. Kad mēs apprecējāmies, viņa sabiedrībā ieņēma izcilu stāvokli.

—    Viņa ir lorda Ventuerna meita, — Boundrijs sacīja. — Jūs apprecējāties pirms pieciem gadiem, un šīs laulības jums izmaksāja simt tūkstošus mārciņu, ar kurām nācās apmaksāt lorda parādus.

Krotins izbolīja acis.

—     Kā jūs to zināt?

—    Saprotiet taču, ka man jāzina viss par visiem, lai es varētu izdarīt tos noziegumus, kuros mani gribēja apsūdzēt.

i» — Es nešaubos, ka pret jums celtajai apsūdzībai

nebija nekāda pamatojuma, ser…

—    Jūs maldāties! — Dens nesatricināmā mierā viņu pārtrauca. — Nu jau divdesmit gadus es pelnu naudu tādā veidā, par kuru mani gribēja tiesāt, — uzpērku uzņēmumus par desmito dalu no to īstās vērtības.

Misters Krotins pārsteigumā nespēja izdvest ne skaņas.

—   Visā valsti darbojas mani aģenti, kuri meklē skandalozus faktus turīgu cilvēku biogrāfijā.

Fabrikants piecēlās un nometa salveti uz galda.

—     Kur tad jūs, ser? Neesat taču vēl paēdis vakariņas! — Boundrijs iesaucās.

—     Vai tiešām jūs nesaprotat, ka pēc tā, ko nupat teicāt, es nevaru palikt jūsu mājā?

—    Jūs neaiziesiet, iekams nebūsiet man pārdevis savu fabriku Riverbornā.

—    Es netaisos to pārdot, un jūs nespēsiet to nopirkt! — Krotins iesaucās.

—     Naudas man pietiks, jo jūs to pārdosiet loti lēti.

—     Interesanti, par cik?

—     Piedāvāju trīsdesmit tūkstošus mārciņu, — Dens teica.

—     Tās vērtība ir pāri par divsimt tūkstošiem!

—     Tik vien? Es biju aplēsis, ka tai jāmaksā vismaz trīssimt tūkstošus.

—     Vai jūs esat muļķis vai ārprātīgs?

—    Ne viens, ne otrs. Bet kas esat jūs? Būs jāpajautā Megijai Dolmenei.

Izdzirdis šo vārdu, fabrikants nobāla kā krīts un atkrita krēslā.

—    Viņa strādāja jūsu tēva fabrikā, kad bijāt pavisam jauns, — Boundrijs turpināja. — Jūs iemīlējāties viņā līdz ausīm, un reiz abi aizbraucāt uz Blekpūlu. Atceraties? Tas bija tieši Lieldienās. Pats piemērotākais laiks, lai salaulātos.

Krotins klusēja.

—   Jūs apprecējāties, taču, bīdamies tēva dusmu, paturējāt savu laulību slepenībā. Gāja gadi… Megija pieticīgi dzīvoja mazā mājiņā, kuru viņai uzdāvinājāt, un pārtika no nelielas summas, kuru viņai regulāri maksājāt. Tā kā viņai bērnu nebija, jūs apprecējāties otrreiz, aizmirsis šķirt pirmo laulību.

—    Tas vēl jāpierāda! — fabrikants aizsmakušā balsī teica.

—     Nav nekā vieglāka. Jūs pats sevi esat nodevis, regulāri sūtīdams Megijai naudu savā vārdā. Mani vīri pārmeklēja viņas māju, protams, kad jūsu īstā sieva bija izgājusi, un atrada laulības apliecību. Tā atrodas pie manis. Nu, kurš tad no mums ir muļķis vai ārprātīgs?

—     Droši vien es! — Krotins ievaidējās.

—   Tad rakstiet pirkšanas-pārdošanas līgumu! Mister Kjū, pasniedziet viesim spalvu!

Negaidot fabrikants ierēcās kā vērsis un metās Denam virsū. Taču spēki nebija vienlīdzīgi. Boundrijs satvēra savu pretinieku aiz apkakles un sāka purināt tā, kā to dara buldogs, kas noķēris žurku.

—     Es apgriezīšu jums sprandu! — Dens draudēja.

Tad viņš atgrūda fabrikantu atpakaļ krēslā un iekliedzās:

—     Rakstiet!

—    Jūs par to samaksāsiet! — Toms Krotins iespiedzās.

—     Noteikti. Trīsdesmit tūkstošus mārciņu. Rakstiet!

Atskanēja kluss klauvējiens.

—     Kas tur ir? — Boundrijs neapmierināti jautāja.

Durvis lēni atvērās.

—     Atjaujiet ienākt, Pulkvedi!

Tas bija Kreica Kalps.

—    Pie joda! Tas atkal esat jūs! — Boundrijs iekliedzās. — Ko jums vajag?

—    Negribu pieļaut, lai Jēkabs par lēcu virumu pārdod savu pirmdzimtību.

—     Nejaucieties citu darīšanās! — Pulkvedis brēca.

—    Mister Broundij, esiet tik laipns un atdodiet Jēkabam viņa lēcu virumu bez maksas! — pieklājīgi teica cilvēks maskā.

—     Neatdošu! Projām!

—     Laulības apliecību uz galda! Žigli!

Kreica Kalpa rokā parādījās pistole.

Pulkvedis nometa uz galda dokumentu un novērsās.

—     Mister Krotin, vai tiešām jūs domājat, ka šie cilvēki būtu apmierinājušies tikai ar jūsu fabriku? Katru gadu vini nāktu pie jums un prasītu arvien jaunus upurus. Un tā tas turpinātos, kamēr jūs galīgi izputētu vai nomirtu. Ņemiet apliecību un žigli pazūdiet no šejienes!

Kreica Kalps izgrūda apjukušo fabrikantu ārā no istabas. Tikām Pulkvedis atguvās.

—    Es nezinu, kas jūs tāds esat, — viņš teica, — taču vēlos piedāvāt jums darījumu. Es apsolīju simt tūkstošus mārciņu ikvienam, kas jūs notvertu. Izmaksāšu šo summu jums, ja liksiet mani mierā.

—   Ar tādiem pašiem panākumiem jūs varat man piedāvāt simt miljonus un pusi karaļvalsts piedevām, — Kreics atbildēja.

To teikdams, viņš izņēma no durvīm atslēgu un iebāza kabatā. Tad izgāja no istabas un aizslēdza to.

Boundrijs un Kjū nokļuva lamatās, jo savā laikā Pulkvedis bija parūpējies, lai viņa mājā būtu ļoti izturīgas durvis.

—    Aši pie loga! — iesaucās Dens.

Viņi atvēra logu un izliecās ārā. Pa parādes durvīm lodzīgā gaitā iznāca Toms Krotins.

—   Tūlīt parādīsies Kreica Kalps, turklāt bez maskas! — Boundrijs drudžaini nočukstēja. — Viņš taču negribēs uz ielas piesaistīt sev uzmanību!

Pa durvīm kāds iznāca.

—    Tā taču ir sieviete! — Kjū pārsteigts iesaucās.

—      Viņa pagriežas uz mūsu pusi… Skatieties, skatieties! Tā taču ir…

—     Meisija Vaita! — Pulkvedis nobeidza Kjū vietā.

9. nodaļa Meisija vai Solomons?

Ceturtdaļstundu pēc iepriekšējā nodaļā aprakstītajiem notikumiem pie Solomona Vaita mājas pienāca divi vīrieši.

Kāds no logiem bija apgaismots, un uz aizkara varēja samanīt sievietes ēnu.

—   Tā ir Meisija, — Pinto teica. — Un jūs varat man stāstīt, ko gribat, taču es neticēšu, ka šī trauslā būtne ir Kreica Kalps.

—     Šaut ar pistoli prot arī sieviete.

—    Bet ne tik precīzi.

—     Precizitāti var izkopt trenējoties.

—     Pa kuru laiku viņa varēja to pagūt?

—     Ko jūs zināt par viņas dzīvi pirms teātra?

—     Ļoti maz, — Pinto atzinās.

—     Nu tātad!

—     Es iešu un aprunāšos ar viņu.

—     Vai atceraties visus Boundrija rīkojumus?

—     Jā… Būs interesanti paskatīties uz viņu pēc visa tā, ko dzirdēju no jums un Pulkveža…

Pinto piegāja pie ārdurvīm un nospieda zvana pogu. Meisija paraudzījās pa otrā stāva logu.

—     Kas tur ir? — viņa jautāja.

—     Es.

—     Nosauciet savu vārdu. Ir jau tumšs.

—     Pinto Silva.

—     Ko jūs gribat man teikt?

—     Piedodiet, ka tik vēlu jūs traucēju… Vai neielaidīsiet mani iekšā? Tur būtu ērtāk runāt nekā uz ielas.

—     Kā jums nav kauna lūgt, lai meitene jūs ielaiž, ja viņa ir viena pati mājās?

—     Nu nekas! Kad Solomons pārnāks, pasakiet, ka kompanjoni loti vēlas viņu satikt.

—     Es nezinu, kad viņš pārnāks.

—     Kur viņš ir?

—     Aizbrauca, neko nepateicis.

—     Dīvaini… Kāpēc jūs aizgājāt no teātra?

—     Es rīkojos tikpat savādi kā mans tēvs — aizeju un neko nepasaku. Arlabunakti, mister Silva!

—      Mirklīti, mis Vaita! Tikai viens jautājums— ko jūs šodien darījāt Boundrija mājā?

—    Arlabunakti! — Meisija atkārtoja un aizvēra logu.

Pinto neķītri nolamājās.

—     Dosimies pie Pulkveža, — Kjū ieteica.

Dens Boundrijs viņus gaidīja, nepacietībā staigādams no viena kabineta stūra uz otru.

—     Nu? — viņš norūca.

—     Meisija ir mājās.

—     Ko viņa teica?

—     Ka neko nezina par tēvu.

—     Un viss?

—    Viss.

—     Daudz gan jūs esat panākuši!

—     Un jūs? — Pinto jautāja.

—      Kamēr jūs staigājāt apkārt, es uzminēju, kas ir Kreica Kalps.

—     Kurš tas ir?

Pulkvedis iebāza rokas bikšu kabatās un atkal sāka solot pa kabinetu.

—     Kreica Kalps zina par mums visu. Viņš pat zināja, ka pie mums atnāks tas divreiz precējies stulbenis. Tātad Kreica Kalps ir viens no mūsējiem!

—     Muļķības! Tikai nesakiet, ka Kreica Kalps esmu es! — Pinto iespurdzās.

—    Vai es, — Kjū viņu atbalstīja.

—    Vai Solomons Vaits, — Boundrijs teica.

—     Nevar būt!

—       Kāpēc gan ne? Atcerieties: tas melnais ērms uzradās tūlīt pēc tam, kad Sols nolēma aiziet no mums. Vai esat redzējuši Kreicu un Solomonu vienlaicīgi?

—     Ne reizes.

—     Es arī ne.

—    Tātad aiz maskas slēpjas Sola Vaita ģīmis! Ja vien, protams, nesāksiet apgalvot, ka mūs āzē Gregorijs Koko, parādoties no viņpasaules.

Pinto nodrebēja.

—     Nerunājiet nakts laikā par miroņiem, Pulkvedi!

—     Vai tad jūs esat vainojams viņa nāvē? — Dens Boundrijs zobgalīgi jautāja. — Gregorijs, saukts par Koko, aizgāja no šīs grēcīgās pasaules par brīdinājumu ikvienam nodevējam, kas varētu rasties mūsu vidū. Viņš nomira tieši tad, kad tas vajadzīgs. Narkomāns ir ļoti bīstams, jo, saostījies savu indi, viņš var izpļāpāt kaut ko pavisam nevēlamu. Kad Koko bija jau pārkāpis visas robežas…

—     Kuš! — Kjū piepeši nošņācās.

Visi apklusa. Aiz durvīm atskanēja čaboņa. Kjū klusu, ar lūpām vien, nočukstēja:

—     Kreica Kalps!

Dens un Pinto nodrebēja. Pulkvedis izņēma no kabatas pistoli. Pārējie darīja tāpat. Tad blēži saspringtām sejām, piesardzīgi, uz pirkstgaliem devās uzbrukumā.

Pulkvedis spēji atrāva durvis, un kompanjoni ieraudzīja savā priekšā padzīvojušu vīrieti ar bālu seju un vienkāršu klerka uzvalku mugurā.

—     Ko jūs te darāt? — Dens iebrēcās.

—     Neko sliktu, — klerks sacīja.

—     Vai jūs noklausījāties?

—     Nē. Sēņoju.

—     Es nodošu jūs policijai!

—    Tad pasteidzieties! Ari es varu pastāstīt policijai daudz interesanta par jums.

Boundrijs iebāza pistoli kabatā un ar zīmi lika, lai Pinto un Kjū dara to pašu.

—      Paklausieties! — Pulkvedis samierinoši iesāka.

—      Jūs neviļus iztraucējāt vecu draugu sarunu. Taču nekārsim tādu sīkumu pie lielā zvana. Mēs ticēsim, ka jūs esat sajaucis adresi. Vai nevēlaties ko iedzert?

Klerks greizi pasmaidīja.

—     Negribu.

—     Kāpēc?

—     Cik atceros, pirms pāris dienām kāds liecinieks tiesas zālē izdzēra glāzi ūdens… Bet, ja jūs dzersiet no tās pašas pudeles, tad es varētu ari riskēt.

—       Ļoti labi, — Boundrijs labsirdīgi pasmaidīja.

—     Ielejiet sev un man!

Svešinieks piegāja pie bāra, piepildīja ar vīnu divas glāzes un vienu pasniedza Pulkvedim. Dens izdzēra savu glāzi. Tūlīt pat vīnu izdzēra arī nelūgtais viesis.

—     Uzskatīsim, ka esat sajaucis adresi, — Boundrijs atkal ierunājās.

—     Pieņemsim, — klerks piekrita.

—      Es negribu celt troksni, taču vēlos apspriest ar jums situāciju.

—    Tā jau ir labāka valoda.

—     Vai jūs tikāt sūtīts, lai novērotu mani?

—     Iespējams.

Pinto nepacietīgi sakustējās, likdams saprast, ka izpurinās no viesa visu, ko viņš zina, taču Pulkvedis pacēla roku, un Pinto palika uz vietas.

—     Kas jūs esat? — Pinto domīgi jautāja.

Atbildes nebija.

—    Pēc policista jūs neizskatāties. Manuprāt, jūs darbojaties kādā privātā detektīvaģentūrā. Vai ne?

Viesis neatbildēja.

—     Varu derēt, ka jūsu iestāde nav plaukstoša. Jūs saņemat trīs mārciņas nedēlā, un turklāt jums neizmaksā komandējuma naudu. Tā ir?

—     Aptuveni, — svešinieks noteica.

—     Bet tā taču ir suna dzīve! — Dens iesaucās.

—     Jums taisnība.

—     Manuprāt, Anglijā privātdetektīvi netiek novērtēti, — Boundrijs turpināja. — Ļoti labi, ka esat atnācis tieši pie manis. Šorīt mēs ar draugiem pārspriedām, ka mums būtu nepieciešams izveicīgs aģents, kas pārstāvētu mūsu intereses. Es vēlētos jums piedāvāt, mister…

—     Horācijs Sneikits. Te ir mana vizītkarte.

Boundrijs izlasīja:

Firma "Debijs un Soumzs" HORACIJS SNEIKITS Privātdetektīvs

—     Ko jūs teiktu, ja piedāvātu jums pāriet manā dienestā?

—     Tas atkarīgs no noteikumiem.

—    Sešas mārciņas nedēlā, un visi dienesta izdevumi uz mana rēķina.

—     Esmu ar mieru.

—    Tātad kopš šī brīža jūs esat manā dienestā. Tā kā mūsu attiecības balstīsies uz pilnīgi abpusēju vaļsirdību, tad, lūdzu, pasakiet man — kas jums uzdeva mani novērot?

—     Firmai "Debijs un Soumzs" to lūdza kāda jauna sieviete…

Sneikits apklusa.

—    Tā bija Meisija Vaita? — Pulkvedis ātri jautāja.

-Jā.

—    Mister Kju, pavadiet Sneikita kungu uz viņa jauno darba vietu un izmaksājiet avansu!

Palicis vienatnē ar Pinto, Boundijs nejauki nolamājās.

—     Tas skuķis noteikti zina, kur ir viņas tēvs, tikai vazā mūs aiz deguna. Bet šā Sneikita vizīte ir tikai mēģinājums novest mūs no pēdām.

—    Tā tas varētu būt, — Silva piekrita.

—     Viņa ir loti laba aktrise… Vai tik viņa nepameta teātri, lai mums tēlotu Kreica Kalpu? Visas vajadzīgās ziņas viņai piegādā Sols… Rīt vajadzēs aiziet pie Filipolisa.

Silva pārsteigumā pavēra muti.

—     Pie Filipolisa? Ak Dievs, vai tik jūs negribat…

Dens cieši paskatījās uz Pinto.

—     Jūs nevarējāt viņu iegūt, kaut gan tādas iespējas jums bija. Tagad ir mana kārta.

—     Bet Meisija ir jauka meitene, un es negribu, lai vina kristu šā grieķa nagos!

—    Jūs negribat? — Pulkvedis draudīgā balsi noteica. — Dena Boundrija sindikātā kaut ko gribēt vai negribēt var vienīgi pats Dens Boundrijs. Un, ja jūs sāksiet izlemt, kas jādara un kas nav jādara, tad… Vai sapratāt mani?

—     Sapratu, — Pinto norūca.

—     Es vēlos, lai mums vairs nebūtu jāsatrūkstas pie katra trokšņa aiz durvīm. Es nezinu, vai misters vai mis Vaita ķēmojas manā priekšā ar melnu masku uz sejas. Tātad jātiek vaļā no abiem diviem. Tas ir viss.

10. nodaļa filipoliss

Pat paši tuvākie Filipolisa draugi par viņa nodarbošanos zināja vienīgi to, ka viņš ir Dienvidamerikas firmu pārstāvis darbaspēka vervēšanai Eiropas valstīs. Vienīgi Dens Boundrijs zināja, ka patiesībā grieķis tirgojas ar sievietēm. Viņas bariem plūda uz Filipolisa nolīgtajiem kuģiem, cerot uz skaistu dzīvi eksotiskās zemēs. Dienvidamerikas publisko namu un citu tamlīdzīgu iestāžu īpašnieki labprāt pirka dzīvo preci un nosūtīja Filipolisam čekus.

Pulkvedis atnāca pie grieķa un uzsāka sarunu par viņu seno draudzību.

—    Vai es varu kaut kā jums pakalpot? — Filipoliss jautāja.

—     Esmu nolūkojis kādu meiteni…

—     Skaistu?

—     Kā sapnis! Viņa jau uzstājusies varietē.

—     Ar panākumiem?

—     Milzīgiem!

—     Un tomēr grib braukt projām?

—     Ja viņa gribētu, es nelūgtu jūsu palīdzību. Man jātiek no viņas vajā. Visi izdevumi tiks bagātīgi segti.

Filipolisa seja izstiepās.

—    Tas nav iespējams! Ostās stingri pārbauda pases, un viņa var paziņot policistiem, ka tiek vesta projām pret savu gribu.

—     Es garantēju, ka viņa būs mierīga kā lellīte. Vai varat man garantēt, ka tad, kad meitene nokļūs uz kuģa klāja, jūs aizvedīsiet viņu tik tālu, lai šī nevarētu atgriezties?

—    Manas klientes neatgriežas! — Filipoliss atbildēja.

11. nodaļa Brīdinājums

Strefords no jauna apciemoja Pulkvedi. — Prieks jūs redzēt, mister King! — Dens viņu laipni sagaidīja. — Ceru, ka neturat uz mani ļaunu prātu.

Jāatzīstas, ka nelaimes gadījums ar Hansenu notika īstajā laikā, bet jūs taču saprotat, ka es ar to nekādi neesmu saistīts. Man ir absolūti drošs alibi.

Misters Strefords Kings oficiālā tonī sacīja:

—     Ar jums vēlas aprunāties sers Stenlijs Belkoms.

—     Pats lords Belkoms? — Dens pārsteigts iesaucās. — Viceministrs?

—     Esmu atnācis šurp viņa uzdevumā.

—     Es… tieku apcietināts?

—     Nē. Sers Stenlijs izteica vēlēšanos privātā kārtā iepazīties ar jums.

—     Tieši tagad?

—     Ja jūs neiebilstat.

Viņi izgāja ārā un devās uz Iekšlietu ministriju.

—     Kā klājas Meisijai Vaitai? — Pulkvedis jautāja.

—     Pateicos, labi.

Viņa nekur nav manīta, kopš aizgājusi no teātra.

—    Vai tad Pinto Silva jums nenodeva viņas sveicienu? Vakarvakarā viņš bija atnācis pie mis Vaitas kopā ar misteru Kjū.

—    Man liels prieks, ka policija tik labi apsargā mana labākā drauga meitu. Tieši viņš nodibināja mūsu uzņēmumu un plānoja mūsu komercoperācijas. Esmu viņam par to loti pateicīgs…

—    Un tādēļ viņš ir spiests slēpties no jums, — nobeidza Kings.

Viņi iegāja viceministra pieņemamajā istabā.

Cienīga izskata sekretārs paziņoja, ka lords Belkoms lūdz kungus uzgaidīt dažas minūtes.

—    Vai kreica Kalps jūs vairs neapciemo? — Kings jautāja Pulkvedim.

—    Kādu vakaru viņš mums iztraucēja svarīgas lietas apspriešanu.

—    Vai āmurgalva bija loti priecīgs?

—     Kas?

—     "Āmurgalva" spēlmaņu žargonā ir iesācējs, kuru taisās apvest ap stūri. Vai tad jūs to nezinājāt?

—   Ja Kreica Kalps man atkal uzbruks un es izšaušu uz viņu, kas man par to draud?

Strefords paraustīja plecus.

—    To lems tiesa.

—     Bet tiesa vadās pēc likuma. Kas tur teikts?

—   Ja tā būs bijusi pašaizsardzība, tad tiesa jūs attaisnos.

—    Pateicos. Jūs novēlāt man kā smagu slogu no sirds.

—     Lords Belkoms jūs gaida, — ministra sekretārs paziņoja.

Pulkvedis iegāja sera Stenlija kabinetā. Kings palika uzgaidāmajā istabā.

—     Sēdieties! — Lielbritānijas iekšlietu viceministrs teica lielākajam Londonas nelietim.

Dens Boundrijs apsēdās un jautājoši paraudzījās uz kabineta saimnieku.

—     Lūdzu jūs atbildēt uz dažiem jautājumiem.

—     Esmu jūsu rīcībā, ser.

—     Pirms dažiem mēnešiem Vaterlo ielā tika atrasts kāda jauna cilvēka, spēlmaņa un narkotiku tirgotāja, līķis. Vai jūs pazināt noslepkavoto?

—     Vai jus runājāt par Gregoriju Koko?

-Jā.

—     Mes bijām pavirši pazīstami.

—     Vai pazināt kādus viņa radiniekus?

—     Nevienu.

—     Varbūt esat dzirdējis par kādu no tiem?

-Jā-

—     Par kuru?

—     Šķiet, Gregorija tēvs dien kaut kur Indijā.

—     Kāpēc jūs tā domājat? — sers Stenlijs jautāja.

—     Jaunais cilvēks saņēma no turienes vēstules un naudas pārvedumus.

—     Vai varat nosaukt viņa tēva vārdu?

—     Es to nezinu, — Boundrijs teica.

—     Vai Gregorijs bija viņa īstais vārds?

—    Tā Koko visi sauca.

—     Kas vēl jums zināms no viņa biogrāfijas?

—     Tikai tas, ka viņš izslēgts no Oksfordas universitātes un kādu laiku dzīvojis Parīzē.

—     Ko jūs domājat par viņa nāves iemesliem?

Boundrijs klusēja.

—    Vai jums ir kādas ziņas vai varbūt pieņēmumi? — lords Belkoms neatlaidās.

—    Cik zinu, ienaidnieku viņam nebija, kaut gan pēc dabas Koko bija diezgan iekarsīgs. Kad viņam bija prasība pēc jaunas kokaina devas, nabaga puisis kļuva tik nikns, ka varēja pat sabārties ar mīļoto vecmāmiņu, — Boundrijs izvairīgi atbildēja.

—     Nesen jūs policijā lūdzāt aizsardzību pret nezināmu cilvēku, kas sevi dēvē par Pīķa Kalpu.

—     Kreica Kalpu, ser.

—      Man ienāca prātā doma, ka aiz Kreica maskas varētu slēpties kāds no Gregorija radiniekiem.

—    Bet Anglijā, cik zinu, viņam nebija radu, — Pulkvedis uztraukts sacīja.

—     Vai jūs atceraties, ka jaunā cilvēka kabatā tika atrasta spēļu kārts? Tas ir minēts protokolā.

—     Pirmoreiz to dzirdu, ser.

—     Ko, jūsuprāt, tas varētu nozīmēt?

Dens brīdi paklusēja un tad atzinās:

—     Es to nevaru izskaidrot, ser.

—      Franču apaši mēdz atstāt pie sava upura kādu priekšmetu, sava veida vizītkarti. Piemēram, nesen Nantē sodītais apašs Flekjē katra līka kabatā licis domino kauliņu "divi sešinieki".

—    Tātad Koko nogalinājis francūzis?

—     Policija izskata tādu versiju. Taču tā neizskaidro to, kāpēc, nogalinājis Gregoriju, apašs aizsūtījis savas vizītkartes jums. Tieši jums, nevis kādam citam Londonas iedzīvotājam. Tad mums radās cita versija. Pilnīgi iespējams, ka Gregorijs Parīzē bijis apašs un par savu vizītkarti izraudzījies kreica kalpu. Pēc viņa nāves kāds apašs, nogalinātā draugs vai radinieks, izvēlējies šo zīmi sev, lai atriebtos Gregorija slepkavam. Tādā gadījumā viņš atstās uz Koko slepkavas līķa kreica kalpu, lai iznāktu tā, it kā nonāvētais sodījis savu slepkavu. Saprotat?

Pulkveža seju klāja lielas sviedru lāses.

—    Es neesmu nogalinājis Ko ko, ser! — viņš aizsmakušā balsī nomurmināja.

—     Liekas, ka Kreica Kalps domā citādāk. Policijai pagaidām nav iemesla jūs apcietināt par Gregorija slepkavību. Tāpēc Kreica Kalps patlaban jums ir daudz bīstamāks nekā Skotlendjards. Es neizjūtu pret jums nekādas simpātijas un labprāt nosēdināšu jūs uz apsūdzēto sola, ja varēšu to izdarīt likumīgā ceļā. Bet, tā kā Kreica Kalpa, lai kas viņš arī būtu, rīcība ir noziedzīga, es uzskatīju par vajadzīgu izklāstīt jums savus pieņēmumus. Centieties glābt savu dzīvību! Visu labu!

12. nodaļa Nolaupīšana

Atgriezies savā birojā, Pulkvedis nolēma atsvaidzināt atmiņā Gregorija Koko dosjē. Dens izņēma no kabatas atslēgu un vispirms atslēdza seifu, tad tērauda kasti, kurā glabāja ziņas par saviem aģentiem. Viņš sameklēja mapi ar uzrakstu "Koko". Boundrijs atvēra to un pārsteigumā apstulba: visi dokumenti par Gregoriju bija pazuduši, bet to vietā atradās… kreica kalps! Uz kārts bija rakstīts:

"Jūsu kārts ir kauta, Pulkvedi!"

Dens ilgi un nešķīsti lamājās. Tad apklusa un iegrima domās.

—      Un ja nu to visu dara mans aģents Rauls? — viņš beidzot nomurmināja. — Viņš taču ir francūzis… Pie joda! Nu jau ir trīs aizdomās turamie… Vajag steigšus samazināt viņu skaitu, citādi viņi savairosies kā truši…

Pulkvedis apsēdās pie rakstāmgalda un ātri pierakstīja pilnu papīra lapu. Kad viņš bija beidzis, pie durvīm pieklauvēja.

—     Ienāciet! — Boundrijs iesaucās, izvilcis no rakstāmgalda atvilktnes pistoli un nomērķējis to uz durvīm.

Ienāca misters Kjū.

—     Kas jums lēcies, Pulkvedi?

—    Es domāju, ka tas ir Kreica Kalps. Neveicās… Bet jūs atnācāt tieši kā saukts. Izlasiet šo!

Kjū paņēma no galda lapiņu un sāka lasīt:

"Inventāra pasūtījums doktora Boitona klīnikai Vešbornas ielā 3. Gultas — 23 gab. Matrači — 23 gab. utt."

—    Esat nolēmis nodarboties ar labdarību, Pulkvedi?

—    Jā. Nekavējoties nododiet šo pasūtījumu fiktīvai personai!

—     Pasūtījuma izpildes termiņš?

—     Šodien. Piemaksājiet par steidzamību, cik prasīs.

Pasakiet Lolijai Mārčai, lai viņa aizved uz klīniku dzērāju Boitonu — viņš vēl nav izsvītrots no praktizējošo ārstu saraksta. Lai Lolija brīdina doktoru, ka klīnika pieder viņam un es šajā lietā neesmu iesaistīts. Vai visu sapratāt?

—     Sapratu, kas jādara, bet nesapratu, kādēļ.

—     Loti labi! Ķerieties pie darba!

Kad Kjū bija aizgājis, Boundrijs norūca:

—   Tā vēl tik trūka, lai tu saprastu un atcerētos savas džentlmeniskās manieres!

Tajā vakarā pie mis Vaitas atkal atnāca Pinto Silva.

—    Klausieties, Meisij! — viņš iesāka. — Jūs esat savārījusi visai karstu putru. Jūs varat krietni apdedzināties, ja vien… nebūsiet ar mieru nākt manā aizsardzībā. Nebaidieties, es mīlu jūs un taisos šķirt savu laulību, lai mēs varētu apprecēties.

—    Ilgam laikam vajadzēja paiet, lai jūs izlemtu rīkoties šādi, misfer Silva! Bet, ja jūs tiešām izšķirtos, es jūs neprecētu.

—     Kāpēc? Esmu ļoti bagāts.

—    Arī es neesmu nabaga.

—     Mana nauda ir tikpat netīra kā jūsējā.

—     Saprotu, — Meisija pamāja. — Tā tiek iegūta līdzīgā veidā. Tomēr runa nav par naudu. Es jūs nemīlu.

—     Jūs nevarat ne iedomāties, kas jūs sagaida, ja neglābšu jūs!

—    Iespējams. Bet, lai kas notiktu, tas nebūtu tik slikti kā kļūt jūsu sievai.

Pinto sagrīļojās, it kā būtu dabūjis pļauku.

Meisija klusībā bija priecīga par Streforda Kinga tālredzlbu, jo iepretī viņas mājai dežurēja policists civiltērpā. Viņai vajag tikai iekliegties, un aizstāvis būs klāt.

—     Jums nevajadzēja tā teikt! — nošņāca Silva un izgāja, aizcirtis durvis.

Naktī mis Vaita pamodās, jo kāds bija viņai uzgūlies un aizspiedis ar plaukstu muti.

—    Pēc mirkļa viņi būs te! — meitene izdzirda Pinto balsi. — Sakiet "jā", un es vēl pagūšu jūs izglābt no elles!

Meisija noraidoši papurināja galvu, un tajā pašā mirklī sajuta uz sejas lielu, hloroformā samērcētu vates kumšķi.

Mis Vaita centās atgrūst Pinto rokas, bet, narkotikas salkanā skurbuļa apreibināta, aizmiga.

Rītausmā pie Vaitu mājas dežurējošais policists ieraudzīja piebraucam ātro palīdzību.

Ārsts un sanitāri ar nestuvēm iegāja mājā.

—     Kas noticis? — policists pajautāja šoferim.

—    Šarlaks, — viņš īsi atbildēja.

Mediķi uz nestuvēm iznesa nejūtīgo Meisiju un ievietoja viņu ātrajā palīdzībā. Tā iekaucās un aizbrauca.

Ielas pretējā pusē zemē gulēja vienīgais liecinieks, kuru Pinto drošības dēļ bija apdullinājis ar rungu.

13. nodaļa Apašs

Nākamajā rītā pēc Meisijas nolaupīšanas Pulkvedis devās uz turku pirti. Kad pirtnieks bija beidzis savu darbošanos, Dens ietinās palagā un iegāja atpūtas istabā. Tur atradās divi vīrieši. Viens no viņiem, krēslā atlaidies, lasīja avīzi. Otrs pretējā kaktā, atgūlies dīvānā, saldi krāca. Pulkvedis nosēdās līdzās jaunāko zinu mīļotājam un laiski aizvēra acis.

—     Raul! — viņš pēc brīža tikko dzirdami nočukstēja.

—    Es klausos! — tikpat klusi atsaucās viņa kaimiņš, pāršķirdams avīzes lappusi.

—     Nantē izpildīts nāvessods apašam Flekjē.

—     Ko jūs sakāt! — Rauls iesaucās. — Nabaga "divi sešinieki"!

—    Tā bija viņa iesauka un vizītkarte?

-Jā.

—     Un jus esat Kreica Kalps?

—     Kā jūs to zināt?

Rauls pietrūkās kājās un paskatījās uz Pulkvedi.

—    Apsēdieties un lasiet avīzi! — Boundrijs nošņāca.

Rauls paklausīja.

—   Jūs atstājāt savu vizītkarti uz noslepkavotā Gregorija Koko līķa?

—    Tā mums ir pieņemts.

—     Un jūs vēl jautājat, kā zinu jQsu iesauku!

—      Man nebija ne jausmas, ka jūs pārzināt franču apašu paņēmienus.

—    To zinu ne vien es, bet arī policija. Jums tūlīt pat jābrauc projām no Lielbritānijas.

—     Man nav naudas.

—     Piedāvāju sešdesmit tūkstošus franku.

—     Kas man būs jādara?

—    Jānovāc Solomons Vaits. Vai atceraties viņu?

—     Protams. Viņš un Kjū iebilda pret to, lai nolaižu no kājām Koko. Kad un kur es varu viņu atrast?

—    Tūlīt pat ar omnibusu aizbrauciet uz Putniju. Tur ir pamesta māja, kas saucas Bišopshola. Paslēpieties krūmos iepretī ieejai un gaidiet. Šodien pat tur atbrauks Vaits, vai arī es nepazīstu savu veco draugu Solu.

—     Kā es saņemšu naudu?

—     Nošaujiet Vaitu un apejiet māju no otras puses. Tur ceļmalā būs mašīna. Tā piederēs jums. Atslēgas jau ir jūsu bikšu kabatā. Mašīnā jūs atradīsiet pasi, biļeti uz tvaikoni, kas rīt no rīta brauc uz Franciju, un čeku Parīzes bankai. Norunāts?

—     Varat uzskatīt, ka Vaits jau ir miris, — apašs noteica, piecēlās, nolika avīzi un izgāja.

—    Un tu arī! — Pulkvedis norūca, ar acīm pavadot Raulu. — Dzīvs uz Franciju tu netiksi, vai arī es neesmu Dens Boundrijs. Esmu izgudrojis jaunu metodi: aizdomās turētie pēc kārtas nogalina cits citu, kamēr vairs nebūs jāprāto, kurš vainīgs. Nez ko par tādu metodi teiktu Strefords?

Pulkvedis piecēlās un izgāja. Pretējā stūri gulošais cilvēks uzreiz pamodās un nočukstēja:

— Neraizējieties, Boundrij, pēc pusstundas es jūsu jautājumu uzdošu misteram Kingam!

14. nodaļa Solomona Vaita aiziešana

Jau tuvojās vakars, bet misters Vaits joprojām nenāca. Pulkvedis sāka nervozēt. Lai īsinātu laiku un nomierinātos, viņš ierosināja Pinto un Kjū uzspēlēt kārtis. Kad pēc vairākiem zaudējumiem Pulkvedis nekādi nespēja koncentrēties spēlei, viņš izdzirda ilgi gaidītā Vaita balsi:

—     Den!

Pulkvedis nometa kārtis, pielēca kājās un neviltotā priekā iesaucās:

—     Sol! Kur jūs bijāt pazudis? Es jūs loti gaidīju!

—     Kur ir mana meita! — Vaits iekliedzās.

—     Manā gultā! — Pinto ciniski noburkšķēja.

—     Turiet muti, Silva! — Kjū viņu apsauca.

Pulkvedis vaļīgi atgāzās krēslā.

—    Jūs pats, Solomon, esat vainīgs, ka tagad jums tā jājautā. Mums taču jāapkopo ilggadīga kopīga darba rezultāti, vai ne? Es nezināju, kur jūs esat, tāpēc ataicināju jūs ar vienīgo paņēmienu, kāds bija manā rīcībā.

—     Es nerunāšu par darījumiem, iekams neredzēšu Meisiju! — Vaits teica.

—     Tad brauciet uz Bišopsholu!

—     Kur tā ir?

—     Putnijā. Un atgriezieties pēc iespējas drīzāk! Neaizmirstiet pasaukt līdzi savu draugu Kingu!

—     Misters Strefords nevar būt mans draugs, jo uz manas sirdsapziņas ir tikpat daudz grēku, cik jums!

Solomons izgāja kāpņu telpā un negaidīti ieraudzīja savā priekšā cilvēku melnās drānās, ar melnu masku uz sejas.

—      Labvakar, mister Vait! — svešinieks sacīja, aizšķērsojis viņam ceļu.

—     Kas jūs tāds esat?

—     Mani dēvē par Kreica Kalpu.

—     Laidiet mani! Es steidzos!

—     Uz Bišopsholu Putnijā?

—    Jā. Laidiet!

—     Tur jūs gaida nāve, nevis meita.

—     Kā jūs to zināt?

—     Es atbildēšu uz jūsu jautājumu pēc divām minūtēm. Pagaidiet mani te!

Kreica Kalps devās uz Dena Boundrija kabinetu.

—     Mana meita! — nočukstēja nelaimīgais tēvs un, redzēdams, ka ceļš ir brīvs, noskrēja lejā pa kāpnēm.

Boundrijs, Silva un Kjū piegāja pie loga. Viņi redzēja, ka uz ielas izsteidzas Solomons Vaits, iesēžas mašīnā un aizbrauc.

6i

— Laimīgu ceļu, Sol! — Dens noteica. — Nu mūsu rēķini ir galā… Daliet kārtis, Kjū!

Viņi nepaguva pieiet pie galda, kad kabinetā ielauzās Kreica Kalps un, ne vārda neteicis, meta pret sienu kādu spožu priekšmetu un pazuda. Atskanēja plīstoša stikla troksnis. Uz visām pusēm izšļācās spoža, neaprakstāmi smirdīga krāsa, kura straumēm tecēja lejup pa sienu. Aizelsušies no klepus, trīs blēži izskrēja kāpņu telpā. Tur neviena nebija.

15. nodaļa Kas slēpjas aiz melnās maskas?

Nākamajā rītā visas Londonas avīzes rakstīja par asiņainajiem notikumiem Putnijā.

Pulkvedis sēdēja savā dzīvoklī kopā ar misteru Kjū un ieinteresēti lasīja "Morning Chronicle" rakstu ar virsrakstu "Pamestās mājas noslēpums". Korespondents ziņoja, ka policists, apstaigājot savu iecirkni, atradis divu vīriešu līķus. Viens no viņiem gulējis zālē pie ieejas Bišopsholā, sažņaudzis rokā pistoli. Viņam bija iešauts mugurā un lode izgājusi caur sirdi. Otrs, līdzīgs francūzim, bija pakārts kokā pāris solu no pirmā līķa. Viņam pie žaketes ar adatu bija piesprausts kreica kalps.

—     Ko jūs par to domājat? — Kjū jautāja.

—      Līdz šim es turēju aizdomās Solu Vaitu, viņa

meitu un Raulu, ka kāds no viņiem tēlo Kreica Kalpu. Tagad Sols un Rauls ir pagalam, bet Meisijas Putnijā nebija.

—     Vai jūs esat par to pārliecināts?

—     Pilnīgi. Tātad neviens no viņiem nevalkāja melnu masku.

—     Kurš tad ir Kreics?

—     Policija uzskata, ka tas varētu būt kāds no Gregorija Koka draugiem vai radiniekiem, kas nolēmis man atriebties.

—     Vai tad Skotlendjardā zina, ka jūs likāt novākt Gregoriju?

—   Tā viņi domā, taču pierādījumu šiem nav un nevar būt.

—    Koko nebija ne draugu, ne radinieku. Vismaz viņš ne reizes netika par tiem ieminējies.

—    Vajadzētu pārbaudīt. Manuprāt, Indijā dzīvo viņa tēvs vai onkulis.

—     Kā lai to izdara?

—    Gregorijs studēja Oksfordā. Tad savārīja kaut kādas ziepes, un viņu padzina. Kad tas notika?

—    Divus gadus pirms mūsu iepazīšanās, — teica Kjū.

—    Aizsūtiet uz Oksfordu uzticamu cilvēku. Lai viņš nokopē tajā laikā izslēgto studentu sarakstu. Es agrāk nerimšos, iekams neuzzināšu, kas ir Kreica Kalps, kā viņš tik daudz zina par mūsu darījumiem un, galvenais, kam viņš sniedz šīs ziņas. Nesaprotu, kāpēc viņam vajadzēja tā izķēzīt manu darba kabinetu…

—    To nelaimi var novērst.

—     Jā, es jau sazinājos ar firmu "Li un Hols", viņu strādnieki kabinetā izlīmē jaunas tapetes. Varu jūs iepriecināt: rit pat mēs varēsim turpināt darbu.

—     Mani tas neiepriecina, Pulkvedi.

—     Kāpēc? — Dens brīnījās.

—    Es vairs negribu strādāt. Es gribu atpūsties, — Kjū gurdā balsī sacīja.

—    Ļoti jauki, jūs gribat noziedēt, un man būs vienam jāizstrebj visa tā putra, kuru kopīgi esam ievārījuši.

—     Kāpēc tad vienam?

—     Tāpēc, ka Pinto jau ir nopircis sev muižu Portugālē. Un visi pārējie ir vai nu pārcēlušies uz labāku pasauli kā Sols un Rauls, vai gatavojas dot kājām ziņu kā jūs un Pinto.

—    Bet kāpēc arī jūs nevarētu aizlaisties, kamēr policija nav visu izošņājusi?

Boundrijs sāji pasmaidīja.

—    Pajautājiet kokam, kāpēc tas nevēlas izrauties no zemes, kurā ieaudzis! Ja es pazudīšu, izjuks visas mūsu iesāktās lietas.

—    Mani tas nebaida, — teica Kjū. — Pret mani nav nekādu pierādījumu.

—     Toties ir Kreica Kalps, kuram atšķirībā no policijas pierādījumus nevajag. Ar Raulu viņš tika galā vienkārši.

Kjū aplaizīja izkaltušās lūpas.

—     Ko lai es iesāku?

—      Brauciet uz Oksfordu! — Boundrijs pavēlēja. — Visu pārējo nokārtošu es.

16. nodaļa meisijas vaitas atgriešanās

Dažas dienas vēlāk viss bija sagatavots, lai Meisiju ar Filipolisa kuģi aizvestu uz Dienvidameriku. Visu šo laiku Boitons injicēja viņai stipras miegazāles. Tādā pusapdullušā stāvokli viņai vajadzētu ierasties uz tvaikoņa. Boundrijs varēja būt mierīgs: Meisija nespēs pateikt, ka viņa tiek aizvesta ar varu, jo vispār nesapratis, kas ar viņu notiek.

Kad pienāca aizbraukšanas laiks, klīnikā ieradās Pinto. Pie Meisijas gultas dežurēja Lolija Mārča.

—    Kas jauns, Silva? — viņa jautāja. — Es visu laiku sēžu te un neko nezinu.

—    Vai avīzes neesat lasījusi?

—    Vai tad jūs esat tās atnesis?

—    Atkal uzradies Kreica Kalps.

—    Vai uzzinājāt, kas viņš tāds ir?

—    Pagaidām vēl ne.

—    Taču, bez šaubām, tā nav Meisija Vaita. Kāpēc tad viņa tiks sūtīta uz Ameriku?

—     Tā ir Pulkveža darīšana. Vai taisāties apstrīdēt viņa lēmumu?

—     Nē. Bet man viss ir galīgi apriebies…

Pinto vērīgi palūkojās uz Loliju. Arī viņam bija ienākušas prātā tamlīdzīgas domas, taču viņš baidījās tās izteikt skaji. Lai sadala peļņu, un tad… tad redzēsim.

—     Labāk turiet mēli aiz zobiem! — viņš ieteica.

—     Kas man jādara? — Lolija jautāja.

—    Ļaujiet man atvadīties no dārgās Meisijas! — Pinto atbildēja un zīmīgi piemiedza aci. — Ejiet sakravāt viņas koferi ar visu nepieciešamo ceļam.

Mis Mārča neizkustējās no vietas.

—     Ejiet taču! — Silva vinu skubināja.

—    Uz mani neattiecas tas, ko Pulkvedis grib darīt ar meiteni ārpus šīs istabas sienām, bet te vinu uzraudzīt ir uzticēts man! — Lolija sašutusi sacīja. — Un es neatļaušu…

Viņa nepaguva pabeigt teikumu.

Pinto iesita viņai pa seju un ar kājas spērieniem izdzina blakusistabā, tad — ārā uz ielas un aizcirta aiz viņas ieejas durvis.

Tad viņš aptieciņā sameklēja pēdējo medicīniskā spirta flakoniņu, kuru nebaltām dienām bija pataupījis Boitons, un izdzēra to.

Viņš iegāja istabā, kur gulēja mis Vaita.

—     Tu tomēr piederēsi man, lellīt! — Pinto sacīja.

Trīcošām rokām viņš novilka sev bikses un rāva gulošajai nost segu. Taču tā nez kāpēc aizķērās. Laikam Meisija bija pamodusies un sākusi pretoties… Silva nolamājās un rāva no visa spēka. Sega noplīvoja uz grīdas. Pārsteiguma sauciens izlauzās pār portugāļa lūpām — meitenes gultā nebija! Meisijas vietā no gultas piecēlās melna figūra ar melnu masku uz sejas.

—      Kreica Kalps! — Pinto mežonīgi iekliedzās un, samaņu zaudējis, nokrita uz grīdas.

Sers Stenlijs bija sapulcinājis Skotlendjarda vadītājus.

—      Kungi, jums cieši jāielāgo: iniciatīva ir noziedznieku pusē, mēs vienīgi varam dot pretsparu viņu darbībai, tāpēc…

Viņš apklusa pusvārdā, jo kabinetā iesteidzās misters Kings.

—     Viņa ir atradusies! — Strefords iesaucās.

—    Jūs droši vien runājat par mis Meisiju Vaitu? — lords Stenlijs Belkoms smaidīja.

—     Jā, ser. Piedodiet, ka pārtraucu apspriedi…

—     Kur viņa ir? — viceministrs jautāja.

—     Savā mājā!

Sers Stenlijs pašūpoja galvu.

—     Apbrīnojami! Kungi, tas ir pilnīgi neticams notikums. Sēdieties, mister King! Nezināmas personas nolaupījušas pazīstamā šantāžista Dena Boundrija tuvākā līdzgaitnieka meitu. Vairākas dienas viņa atradās gūstā. Kriminālnodaļas darbinieki noskrējās vai bez kājām. Viņi pārmeklēja visu Londonu, sākot no bēniņiem līdz pagrabam. Un piepeši misters Kings atklāj, ka meitene ir mājās! Vai tiešām noziedznieki būtu viņu atbrīvojuši?

—    Es centos iztaujāt viņu pa telefonu, bet mis Vaita nevēlas runāt par to, ser, — Strefords teica.

—     Kolīdz mis Vaita nedaudz atgūsies, satiecieties ar viņu un noskaidrojiet, kas noticis! — lords Belkoms izrīkoja.

Tajā laikā Meisija gulēja uz dīvāna savā istabā. Viņas acu priekšā cita pēc citas mijās pārdzīvotā ainas.

Viņa atguvās telpā, kas atgādināja slimnīcu. Vai nu meitenes organisms bija sācis pierast pie miegazāļu iedarbības, vai arī alkoholiķis Boitons bija sajaucis devas, taču viņas apziņa pamazām noskaidrojās. Meisija turpināja gulēt aizvērtām acīm, lai Boitons un Lolija nemanītu, ka viņa negul. Reiz viņa saklausīja sarunas fragmentus, no kuriem saprata, ka viņu taisās izvest ārpus Anglijas un jau tiek kārtoti vajadzīgie dokumenti.

Nogaidījusi brīdi, kad Lolija iziet no istabas, mis Vaita centās bēgt, bet, kolīdz viņa piecēlās no gultas, reibonis un vispārējs nespēks liedza paspert pat pāris solu. Tad meitenes priekšā parādījās dīvaina, melna figūra, kas maigi saņēma viņu rokās un paslēpa zem gultas.

—     Kuš! — svešinieks nočukstēja. — Guliet klusu, un es jūs izglābšu!

Viņš iegūlās gultā Meisijas vietā. Tad ienāca Lolija…

Iesteidzās Pinto un sāka dzīt ārā mis Mārču… Viņa negribēja atstāt Meisiju vienu, taču Pinto iesita Lolijai un izdzina no istabas… Viņš piegāja pie gultas un… Ak Dievs! Cik labi, ka Meisijas tur vairs nebija!

Tad mis Vaita laikam zaudēja samaņu un atguvās tikai mašīnā, kas ātri joņoja pa ceļu. Pie stūres sēdēja melnās drēbēs tērpies svešinieks ar masku uz sejas.

—      Jūs jau esat drošībā, mis Vaita, — viņš teica. — Vai jūs vairs neguļat?

—     Nē, — Meisija tikko dzirdami nočukstēja.

—     Vai varat runāt ar mani?

-Jā.

—     Kā jutāties?

—     Labāk.

—     Vai zināt, ko viņi taisījās ar jums darīt?

—     Vest uz Ameriku. Bet kāpēc?

—    Lai jūs tur paliktu uz visiem laikiem un netraucētu Dena Boundrija bandai nodarboties ar tumšām lietām.

—     Uz kurieni mēs braucam?

—     Es vedu jūs mājās.

—     Paldies.

—     Man ir jums kāds liels lūgums.

—     Kāds?

—    Rīt visi zinās, ka jūs esat mājās. Pie jums atnāks draugi, jūs iztaujās policija. Lūdzu, nesakiet nevienam, kas jūs nolaupīja un kur tikāt turēta gūstā!

—     Kāpēc?

—     Neuztraucieties, es nebūt nevēlos šos noziedzniekus glābt.

—     Kāpēc tad man jāklusē?

—    Ja sniegsiet liecību, viņus sodīs tieši par šo nodarījumu, taču neliešiem uz sirdsapziņas ir daudz noziegumu, un es gribu, lai viņi saņem sodu pilnā mērā.

—     Kas viņiem draud par manis nolaupīšanu?

—     Pāris gadu cietumā. Viņi ir pelnījuši daudz bargāku sodu.

—     Kas jūs esat? — meitene jautāja.

—     ICreica Kalps.

—     Par jums stāstīja Strefords Kings, taču gribu zināt jūsu īsto vārdu.

—     Man nav cita vārda, mis Vaita… Un nav citas sejas, vienīgi šī maska.

Meisija nojauta, ka nepazīstamais ir dziļi nelaimīgs cilvēks. Meitene maigi noglāstīja viņa roku un teica:

—     Es izpildīšu jūsu lūgumu.

—     Pateicos, — nepazīstamais klusi atbildēja.

Kreics apturēja mašīnu pie Meisijas mājas un palīdzēja viņai aizkļūt līdz durvīm. Tad viņš piespieda zvana pogu, atvadījās, iesēdās mašīnā un aizbrauca. Durvis atvēra policists, kuru Strefords bija norīkojis apsargāt māju saimnieku prombūtnes laikā. Policists aizveda Meisiju līdz guļamistabai, tad atgriezās viesistabā un piezvanīja misteram Kingam.

Kolīdz beidzās apspriede viceministra kabinetā, Strefords kā bulta aizjoņoja pie mis Vaitas. Viņš lūdza, lai meitene pastāsta par savu nolaupīšanu un brīnumaino atbrīvošanu.

—    Es neko nevaru jums pastāstīt, Streford, — Meisija atbildēja, piedāvājot viesim apsēsties.

—    Jūs neko nevarat pastāstīt? — viņš izbrīnījies atkārtoja. — Vai tad jūs nenolaupīja?

—     Nolaupīja. Bet es neko neatceros, — viņa teica. — Mani iemidzināja.

—     Kas jūs nolaupīja? Kur jūs bijāt?

—    To es jums nevaru teikt.

—    Jūs nezināt?

Meisija vilcinājās.

—    Zinu, taču nedrīkstu teikt, — viņa beidzot sacīja.

—     Kāpēc?

—     Tāpēc, ka cilvēks, kas mani izglāba, lūdza, lai nevienam to nesaku. Es viņam to apsolīju.

—     Kas bija šis cilvēks?

—     Kreica Kalps! — meitene ar uzsvaru atbildēja.

Strefords pārsteigumā pielēca kājās.

—    Vai jūs redzējāt Kreica Kalpa seju?

—     Nē, — viņa atbildēja. — Bet jūs, Streford, esat detektīvs no galvas līdz kājām! Es domāju, ka pie manis atnācis draugs.

—     Mīlā Meisij, piedodiet! — Kings teica, skūpstot viņas roku.

—     Vai esat kaut ko dzirdējis par manu tēvu? — Meisija jautāja.

—    Nē, — viņš sameloja, nevēlēdamies uztraukt meiteni, kura pēc pārciestā vēl jutās vārga.

—    Jūs nestāstāt man patiesību, Streford, — Meisija sacīja un maigi pieskārās viņa rokai.

Kings padevās.

—   Jā, Meisij, jums taisnība. Ir noticis pats sliktākais, kas vien varētu atgadīties.

—    Viņš ir apcietināts?

—     Nē.

—    Vai tiešām tēvs būtu izdarījis pašnāvību? — mis Vaita ar pūlēm izrunāja.

—     Viņu nošāva viens no Boundrija bandas dalībniekiem — Rauls.

—    Viņš ir apcietināts?

—    Nē. Sodīts ar nāvi nozieguma vietā.

—     Kas to izdarījis?

—     Droši vien Kreica Kalps.

—     Es to nezināju un nepateicos viņam!

Un, paslēpusi galvu spilvenā, Meisija sāka raudāt.

17. nodaļa lēdijas krotinas mantojums

Pulkvedis uzmanīgi noklausījās Pinto stāstījumu par Meisijas bēgšanu no klīnikas.

—    Kāpēc jūs nešāvāt? Vai nebijāt paņēmis līdzi ieroci? — Dens jautāja.

—    Vai tad jūs šāvāt uz Kreica Kalpu, kad viņš saimniekoja jūsu kabinetā? — Pinto atcirta. — Tagad nav jēgas runāt par to, kas būtu bijis jādara.

—   Jums taisnība. Kas noticis, tas noticis, — Pulkvedis piekrita. — Skuķe ir projām un tagad nodos jūs policijai.

—     Mūs, — Silva izlaboja.

—     Es šajā notikumā neesmu iejaukts.

—    Ak tad tāda ir jūsu spēle! — Pinto sašutis iesaucās. — Gribat vainu uzvelt mums, bet pats iziet sveikā!

—    Kuru medī policija — jūs vai mani? — Pulkvedis mierīgi jautāja.

Un pats atbildēja:

—      Mani. Skotlendjarda okšķeri labi zina, ka bez manis jūs pret viņiem neko nevarēsiet iesākt. TādēJ viņi liks jūs mierā, iekams nebūs atraduši iemeslu, lai mani apcietinātu. Ja viņiem izdosies iespundēt mani, ari jūs tajā pašā dienā jau sēdēsiet aiz restēm. Sapratāt?

Kādu brīdi aplūkojis savus nagus, Pinto jautāja:

—    Ja nu Toms Krotins liecina pret mums?

—    Viņš ir pārāk iebaidīts, lai to darītu, turklāt viņam nav nekādu pierādījumu, ko uzrādīt tiesā.

Pulkvedis aizsmēķēja pīpi, izpūta gaisā dūmu mutuli un turpināja:

—      Būtu laiks atgādināt Krotinam par mūsu eksistenci.

—    Manuprāt, tagad jāsēž rāmi, iekams nebūs skaidrs, vai Meisija ir mūs nodevusi vai ne, — Pinto bailīgi iebilda.

—    Viens no diviem: vai nu mēs esam ķezā, vai arī nekas briesmīgs nav noticis. Ja mūs apcietinās, tas notiks neatkarīgi no tā, vai mēs nopirksim Krotina fabriku vai ne. Ja mūs liks mierā, tad jādarbojas. Nauda no debesīm nekrīt… Pie Krotina brauksiet jūs, — Dens izrīkoja.

—     Es? Kāpēc tieši es?

—    Sakiet atklāti, ka jūs baidāties! Tas ir aplami. Vai jūs domājat, ka pēc Kreica Kalpa apciemojuma Toms Krotins ir nomierinājies un vairs nebaidās no mums? Muļķības! Jūs, Pinto, esat slikts psihologs. Toms trīc un dreb, iedomājoties, ka sieva varētu uzzināt par viņa grēkiem. Bet kopš vakardienas viņam ir vēl jo vairāk iemeslu baidīties no atmaskošanas.

Boundrijs izņēma no kabatas avīzes izgriezumu un pasniedza to savam sarunbiedram. Pinto lasīja:

"Līdz ar sera Džordža Tresiljana nāvi ir beigusi pastāvēt senā Morganu dzimta. Tās īpašumus manto nelaiķa radiniece lēdija Sibilla Krotina, lorda Ventuerna meita, jo sera Džordža vienīgais dēls un mantinieks ir kritis karā."

—     Tagad jūs saprotat, ko tas ir vērts! — Pulkvedis teica.

—     Bet kāpēc tieši man tur jābrauc?

—    Tāpēc, ka Krotins pazīst mani un Kjfl. Bet pārējiem par šo lietu nekas nav jāzina. Sapratāt?

Pinto domīgi pamāja.

—     Jūs ar vilcienu aizbrauksiet uz Hadersfīldu. Tur lēdija Sibilla Krotina rīko labdarības tirdziņu vietējās slimnīcas labā. Viņa lūgusi tajā piedalīties visus apkaimes turīgākos cilvēkus, taču, kā raksta avīzēs, ziedojumi neesot lieli. Un piepeši parādāties jūs, bagāts ārzemnieks, un ziedojat veselu tūkstoti mārciņu.

—    Vajadzēs izmeklēti apģērbties un iztaisīt labu manikīru,-— Pinto piebilda.

—    Viņa noteikti uzaicinās bagāto, impozanto un devīgo ārzemnieku pusdienās. Tur arī jūs aprunāsieties ar nabaga Tomu viņa sievas klātbūtnē.

—     Brīnišķīgs gājiens! — Pinto sajūsmā iesaucās.

—     Taču esiet piesardzīgs un rūpīgi apsveriet katru vārdu: sabaidiet viņu tā, lai Krotina kungs samaksā ar savu fabriku par jūsu klusēšanu, bet neizpļāpājiet neko lieku, citādi viņam nebūs par ko mums maksāt. Viņš ir pieredzējis komersants un pēc pirmā jūsu mājiena sāks domāt, kā noslēgt darījumu. Viņš jau ir pietiekami iebaidīts.

—    Turklāt viņa sieva mantojusi bagātu īpašumu, un viņš nevēlēsies šķirties, — Pinto aptvēra.

—     Kā redzat, riska nav nekāda.

—     Esmu ar mieru. Kad jābrauc?

—     Tūlīt.

—     Un nauda?

—     Noņemiet no mūsu kopējā rēķina bankā. Te būs čeks.

Pa ceļam uz banku Pinto vairākas reizes pārbaudīja, vai viņu neizseko, bet neko neatklāja. Droši vien Pulkvedim taisnība, policija viņus liks mierā. Silva izņēma naudu un pārnāca mājās labā omā.

—      Sakravājiet man koferi un pasūtiet biļetes uz Hadersfīldu! — viņš jautri uzsauca jaunajam kalpotājam.

—      Klausos, ser! — sulainis godbijīgi atbildēja un ķērās pie darba.

Iztaisījis lielisku manikīru un uzvilcis savu labāko fraku, Pinto pieprasīja koferi un pārbaudīja tā saturu. Visas mantas bija saliktas kārtīgi. Kalpotājs neko nebija piemirsis.

—      Kebolt, jūs esat man piemērots, — Pinto sacīja. — Jūs esat ideāls kalpotājs. Taču nedomājiet bāzt degunu manās darīšanās vai klāstīt par tām nepazīstamiem cilvēkiem. Tieši šā iemesla dēj jūsu priekštecis zaudēja darbu.

—   Jums nebūs iemesla sūdzēties par mani, — Kebolts ar cienu atbildēja.

Pavadījis savu kungu, kalpotājs nekavējoties piezvanīja Meisijai Vaitai.

—    Tas esat jūs, mister Grej? — vina jautāja.

—    Tagad mans vārds ir Kebolts.

—     Piedodiet! Ko esat noskaidrojis?

—    Viņš brauc uz Hadersfīldu.

—     Cikos?

—     Desmitos divdesmit piecās.

—     Kāpēc?

—     Nezinu. Varu tikai pateikt, ka viņš ielika koferī krietnu žūksni naudas un avīzes izgriezumu, kurā teikts, ka lēdija Krotina saņēmusi lielu mantojumu.

18. nodaļa labdaris, kas šantažē

Pulkvedim bija taisnība: Toms Krotins tik tiešām nezināja, kur dēties aiz bailēm un izmisuma. Lēdija Sibilla jau sen vairs viņu nemīlēja. Ar katru dienu viņu jo vairāk tracināja vīra plebejiskie ieradumi. Lēdija ienīda viņa paziņas un nevarēja ciest viņu mājas bezgaumīgo greznību.

Ja lēdija Sibilla uzzinās, ka viņam ir cita sieva, tad šķiršanās notiks bez vārda runas un pats Toms nokļūs uz apsūdzēto sola par daudzsievību, tādējādi cerības uz viņas bagāto mantojumu būs sabrukušas uz visiem laikiem.

—     Ak Dievs! Ak Dievs! — nelaimīgais vaimanāja, laiku pa laikam iedzerot no blašķes viskiju, kuru pēdējā laikā allaž nēsāja līdzi, lai nomierinātu nervus. Lēdija Sibilla, protams, to nezināja.

Sievas klātbūtne viņam kļuva par īstām mocībām.

—     Kas tev kait, Tom? — viņa ikreiz jautāja.

—   Nekas, — viņš atbildēja, cenzdamies savu uztraukumu slēpt ar nožēlojamu smaidu.

—     Kopš pabiji Londonā, tevi vairs nevar ne pazīt. Kas noticis?

—     Laikam būšu ko nelabu apēdis.

—    Vai fabrikās viss ir kārtībā?

—     Jā, mīļā. Un kā tev ar tirdziņu? — nelaimīgais jautāja, lai mainītu sarunas tematu.

—   Tieši tā, kā biju paredzējusi, — lēdija Sibilla nīgri noteica. — Pēdējo reizi es izniekoju laiku labdarībai!

—    Mīļā Sib, es pats aiziešu un ziedošu simt mārciņas, ja Hadersfīldā vairs nav devīgu cilvēku.

—    Izbeidz mani tā saukt! Mans vārds ir Sibilla, nevis Siba, to nu tu varēji ielāgot. Un nevajag šķiest naudu to nožēlojamo plebeju vietā! Ja viņi nespēj sajēgt, ka slimnīcu vajag atbalstīt, tad viņi vispār to nav pelnījuši!

—     Kā vēlies, — vīrs pazemīgi atbildēja.

Krotins jau taisījās kārtējo reizi likt pie lūpām blašķi, kad viņam piezvanīja lēdija Sibilla.

—      Labdien, Tom! — viņa teica. — Esmu ielūgusi pusdienās viesi. Lūdzu, brīdini kalpotājus.

—      Labi, mīlā, — fabrikants iepriecināts sacīja, jo ciemiņa klātbūtnē sieva neuzdos viņam nepatīkamus jautājumus. — Kas pie mums atnāks?

—     Misters Pinto Silva. Vai pazīsti viņu?

—     Nē. Laikam ārzemnieks?

-Jā.

—     No kurienes viņš atbraucis?

—      No Portugāles. Misters Pinto bija tik jauks un ziedoja tūkstoš mārciņu. Es ielūdzu viņu pusdienās.

—    Priecāšos ar viņu iepazīties, — Toms Krotins teica.

Pusdienas bija lieliskas. Elegantais ārzemnieks apbēra ar komplimentiem lēdiju Sibillu un viņas organizēto tirdziņu. Lēdija bija sajūsmā par ārzemnieku. Arī viņas vīrs bija apmierināts: neviens nepievērsa viņam uzmanību.

—    Vai arī jūs daudz laika un līdzekļu atlicināt labdarībai, mister Silva? — jau ceturto reizi lēdija Sibilla jautāja.

Pinto piekrītoši pamāja.

—    Gan Portugālē, gan Anglijā cenšos palīdzēt nabadzīgajiem. Viņiem ir tik grūta dzīve! Piemēram, nesen man stāstīja par kādu sievieti Velsā, kuru pametis virs.

Fabrikants, kas tajā brīdī jau cēla pie mutes dakšiņu, steidzīgi nolika to uz šķīvja.

—      Par viņu man stāstīja draugi, kuri taisās pirkt fabriku, lai šūtu nabadzīgajiem apģērbu. Viņi to pārdošot par krietni lētākām cenām, lai trūcīgākas sievietes būtu spējīgas nopirkt vinu produkciju. Mani lūdza, lai šim nolūkam sameklējot fabriku par pieņemamu cenu.

Pinto paraudzījās uz Krotinu, kura seja bija kļuvusi baltāka par galdautu.

—      Es gan neatbalstu pārliecīgu pretimnākšanu nabagajiem, — lēdija Sibilla teica. — Viņi ir tik nepateicīgi…

—    Mēs jau neprasām viņu pateicību, — misters Silva iebilda. — Bieži vien viņu nelaimē vainojami citi cilvēki. It īpaši tas notiek ar sievietēm. Piemēram, tā nabadzīte no Velsas, kuru pametis vīrs. Tas cietsirdīgais cilvēks apprecējies otrreiz, nemaz nešķirot pirmo laulību, kļuvis bagāts un dzīvojot kaut kur šajā pusē. Bet nelaimīgā sieviete nespēj savilkt kopā galus…

Nazis izslīdēja no fabrikanta rokas un šķindēdams nokrita zemē. Nomurminot atvainošanos, viņš to pacēla.

—    Vai tiešām pasaulē ir tik nekrietni cilvēki! — lēdija Sibilla iesaucās. — Kā gan tā sieviete, ar kuru viņš tagad dzīvo, piekrita kļūt par viņa sievu?

—    Viņa neko nezina par pirmo sievu, — Pinto teica.

—     Vai jūs zināt tā nelieša vārdu? Viņš būtu nekavējoties jāiesūdz tiesā! — Krotina sieva turpināja.

Toms piecēlās.

—     Lūdzu, piedod, mīlā, — viņš ar pūlēm izrunāja. — Man ienāca prātā loti interesanta doma, kuru nepieciešams steidzīgi apspriest ar misteru Pinto.

—       Tikai ne pārāk ilgi. Es vēl gribu izjautāt mūsu viesi par viņa labdarības pasākumiem Portugālē, — sieva atbildēja.

Silva palocījās.

—     Ieiesim bibliotēkā! — namatēvs ierosināja.

Bibliotēka bija pati ērtākā istaba Krotinu mājā. Milzīgie logi sniedzās gandrīz līdz pašai grīdai. Aiz tiem bija neliela terase, kas veda uz dārzu. Pie logiem karājās mēli samta aizkari. Kamīnā patīkami sprēgāja uguns.

Krotins aizslēdza durvis un pagriezās pret viesi.

—    Cik man būs jāmaksā, nelietīgais izspiedēj, lai jūs liktu mani mierā?

19. nodaļa strefords kings

—     Es saņēmu interesantu ziņojumu no Kreica Kalpa, — lords Belkoms teica misteram Kingam.

—    No Kreica Kalpa, ser? — Strefords pārsteigts pārjautāja.

—    Jā. Viņš periodiski sūta vēstules uz mana vārda. Ikreiz no citas pasta nodaļas, lai mēs nevarētu tikt viņam uz pēdām. Jo, no likuma viedokļa raugoties, viņš ir noziedznieks: pats pakāra Raulu, nevis nodeva viņu policijai… Tātad viņš ziņo, ka Dens Boundrijs šantažē Hadersfīldas fabrikantu Tomu Krotinu un ka pats Pulkvedis vai kāds no viņa bandas drīz apciemos savu upuri, jo lēdija Krotina ir ieguvusi bagātīgu mantojumu. Būtu labi, ja šantāžistus varētu pieķert nozieguma vietā.

—    Boundrija aģenti vāc informāciju visā Lielbritānijā, bet darījumus noslēdz tikai četri cilvēki: Pulkvedis, Solomons Vaits, Pinto un Kjū. Vaita vairs nav starp dzīvajiem, tātad izvēle krīt uz vienu no trijiem.

—    Kādā no vēstulēm Kreica Kalps rakstīja, ka Toms Krotins nesen bijis Londonā. Boundrijs un Kjū centušies piespiest viņu pārdot savu fabriku par desmito dalu tās īstās vērtības, taču Kreica Kalps viņus iztraucējis, atņēmis Pulkvedim un atdevis Krotinam dokumentus, kas viņu kompromitē. Ņemot to vērā, uz Hadersfīldu droši vien būs jābrauc Pinto Silvām.

—     Es arī tā domāju, ser. Tūlīt pat sākšu viņu novērot, — Strefords Kings teica.

—      Rīkojieties! — sers Stenlijs labvēlīgi uzsmaidīja savam padotajam.

Ne Toms Krotins, ne Pinto nezināja, ka īsi pirms viņu ienākšanas bibliotēkā pa logu bija iekāpis un paslēpies kāds cilvēks. Dīvāna lielās atzveltnes aizsegā viņš dzirdēja katru vārdu.

—    Cik man būs jāmaksā, nelietīgais izspiedēj, lai jūs liktu mani mierā?

Pinto pasmaidīja un aizsmēķēja cigāru.

—     Mister Krotin, es jūs nesaprotu. Kāpēc jūs mani apvainojat?

—    Neizliecieties! Jūs šurp atsūtīja nolādētais Boundrijs, lai es par grašiem pārdotu viņam fabriku!

—     Kāpēc par grašiem? — Pinto bija sašutis. — Es piedāvāju naudu — divdesmit tūkstošus sterliņu mārciņu.

—     Un tā, jūsuprāt, ir nauda? Par manu fabriku?

—     Padomājiet par nabagajiem!

—     Es domāju. Es domāju par nabaga sievieti Velsā un par nabaga sievieti šajā mājā! Pagājušo reizi Boundrijs piedāvāja man trīsdesmit tūkstošus. Tagad jūs dodat tikai divdesmit. Vai nākamreiz gribēsiet iegūt vēl vienu fabriku par baltu velti?

Krotins piegāja pie telefona.

—    Kur jūs gribat zvanīt? — šantāžists izbijies jautāja.

—    Uz policiju. Es visā atzīšos, bet arī jūs netaupīšu, — fabrikants drūmi sacīja.

Ja viņš uzreiz būtu sācis griezt numuru, Pinto nekavējoties aizbēgtu caur atvērto logu. Taču Toms pielika pie auss klausuli un sāka vilcināties. Izspiedējs uzreiz izmantoja šo vājuma brīdi.

—    Nevajag celt lieku troksni, — viņš pieglaimīgi sacīja. — No tā labāk nekļūs ne jums, ne abām sievietēm. Jūsu labā slava un jūsu brīvība ir daudz vērtīgākas nekā viena no fabrikām. Turklāt jūs saglabāsiet tiesības uz lēdijas Sibillas mantojumu…

Fabrikants nolika klausuli vietā un lēni atslīga krēslā.

—      Kas man var garantēt, ka jūs, ieguvis fabriku, pārtrauksiet mani vajāt?

—    Dodu Pinto Silvas godavārdu! — portugālis lepni noteica.

No terases atskanēja smiekli, un logā parādījās draudīgi melna maska.

—     Mister Krotin, dodu jums Kreica Kalpa godavārdu, ka Pinto melo!

Cilvēks, kas bija paslēpies aiz dīvāna, pabāza galvu pār atzveltni, cenzdamies saskatīt Kreica Kalpu.

Šoreiz Pinto gandrīz vai zaudēja samaņu. Viņš izrāva nazi un meta to Kreicam, taču tas paguva atlēkt sāņus. Ar pistoli rokā Pinto izskrēja uz terases. Tur neviena nebija, taču krūmājos ap māju atskanēja lūstošu zaru troksnis.

—    Es tevi redzu! — Silva iesaucās. — Nāc ārā, citādi nošaušu kā suni!

Piepeši viņš sajuta, ka mugurā atduras pistoles stobrs, un izdzirda pavēlošu balsi:

—     Metiet zemē šaujamo!

Pinto paklausīja.

—     Pagriezieties pret mani!

Silva pagriezās un sastinga aiz pārsteiguma.

—    Misters Strefords Kings! — viņš izbrīnā iesaucās.

—     Man ir pilnīgs pamats jūs apcietināt, — detektīvs teica. — Taču varu arī atlaist vaļā ar vienu noteikumu: ja jūs kopā ar Tomu Krotinu tiesā liecināsiet pret Denu Boundriju.

—   Jūs zināt, cik tas ir bīstami, — Silva norūca. — Ļaujiet padomāt!

—    Labi. Ejiet un domājiet! Tikai necentieties bēgt — tas būs veltīgi.

Kad Pinto bija aizgājis, Strefords Kings pagriezās pret krūmiem un iesaucās:

—     Seržant Livingston!

Klajumā iznāca policists civiltērpā. Ja te būtu bijis arī Pulkvedis, viņš pazītu seržantā to cilvēku, kuru bija redzējis snauduļojam turku pirtī, kur notika saruna ar apašu Raulu. Policistam līdzās nostājās melnā figūra maskā.

—     Es apcietināju Kreica Kalpu, ser, apsūdzot viņu Raula slepkavībā, — seržants ziņoja. — Uzliku viņam rolcudzelžus, taču nepaguvu noņemt masku.

—      Pateicos ļums, Livingston! — Kriminālnodaļas priekšnieks teica, izejot dārzā. — Dodiet viņu man un uzraugiet, lai Pinto neaizbēg!

Seržants aizgāja. Misters Kings norāva masku no Kreica Kalpa sejas.

—     Ak Dievs! — viņš iesaucās. — Jūs?

Viņa priekšā stāvēja Meisija Vaita. Strefords ātri noņēma viņai rokudzelžus un iebāza tos kabatā. Meisija aizklāja rokām seju un sāka raudāt.

—       Nomierinieties, dārgā! — Kings maigi sacīja.

—      Es labi zinu, ka jūs neesat Kreica Kalps. Raulu nošaut varētu arī sieviete, bet pakārt gan ne…

Viņš apskāva meiteni, noskūpstīja viņas saraudāto vaigu un jautāja:

—     Ko jūs gribējāt panākt ar šo maskarādi?

—       Gribēju atriebties Pinto! — Meisija iesaucās.

—     Viņš taču tik loti baidās no Kreica!

—     Tātad viņš jūs nolaupīja?

—     Es apsolīju to nevienam neteikt! — meitene apķērās.

—    Jūs jau neteicāt. Es pats uzminēju, — Kings vinu mierināja.

—     Vai jūs viņu apcietināsiet?

—    Nē. Pagaidām Pinto man ir vajadzīgs kā liecinieks pret Pulkvedi.

Meisija noskūpstīja Strefordu.

—     Pasakiet man, lūdzu… — vioš iesāka.

—     Ko?

—     Kur jūs nemāt šo karnevāla tērpu?

Meitene iesmējās.

—     Cepuri un bikses es paņēmu no tēva garderobes. Cimdi ir mani. Apmetni es pasūtīju šūšanas darbnīcā, kura atrodas tajā pašā mājā, kur Boundrija kantoris. Masku izgatavoju pati. Bet kā šeit nokļuvāt jūs? — viņa jautāja. — Hadersfīldā no vilciena bez manis un Pinto izkāpa tikai divi bārdaini tirgotāji…

—     Tie bijām mēs ar Livingstonu, — misters Kings pasmaidīja un, izņēmis no kabatas lieko bārdu, pielika to pie sejas.

Viņam aiz muguras atskanēja šāviens. Kriminālnodaļas priekšnieks atskatījās un aizsteidzās uz bibliotēku. Meisija sekoja viņam. Bibliotēkā viņi ieraudzīja Krotina līķi. Nelaimīgais fabrikants bija nošāvies.

—     Man vajadzēja to paredzēt un nepieļaut pašnāvību! — detektīvs novaidējās. — Tagad mums žigli vien jādodas prom no šejienes. Tūlīt te saskries vietējie policisti, un man bus grūti viņiem ieskaidrot, ka jus neesat Kreica Kalps!

20. nodaļa cilvēku tirgotāja apcietināšana

Silva sēdēja savā teātra "Orfejs" ložā, kura bija ari viņa kabinets. Viņš izklaidīgi vēroja skatuvi, bet ne artistes redzēja, ne ari orķestri dzirdēja. Portugālis saspringti domāja, kā glābt savu ādu. Viņam vajadzētu nemanāmi izslīdēt starp Kingu un Boundriju, gluži kā starp Skillu un Haribdu.

Ienāca vietu ierādītājs un teica, ka kungu vēloties satikt kāds misters Kārtraits.

—    Viņš apgalvo, ka jūs esat noteicis viņam tikšanos, Silvas kungs.

—     Ielaidiet! — īsi pavēlēja Pinto.

Vietu ierādītājs paklanījās un izgāja.

Ložā ienāca jauns cilvēks. Viņš bija tērpies civildrēbēs, kaut gan stāja liecināja, ka viņš ilgu laiku dienējis armijā.

—    Esmu daudz dzirdējis par jums, mister Kārtrait, — Silva teica. — Tieši jūs "Rietumu aviācijas sabiedrības" lidotāju sacensībās uzstādījāt tāllidojuma rekordu.

—     Jā, — pilots apstiprināja.

—     Kāda pakāpe jums ir dienestā?

—     Parasts lidotājs.

—     Un pēc kaut kā lielāka jūs netiecaties?

—      Nē. Es gribu sakrāt naudu, nopirkt pats savu lidmašīnu un pelnīt ar pārvadājumiem.

—     Piedāvāju jums lidmašīnu.

—     Kas man būs jādara? — Kārtraits jautāja.

—     Pirmkārt paturēt mūsu sarunu pilnīgā slepenībā.

—    To es apsolu.

—     Cik maksā pirmšķirīga lidmašīna, ar kuru varētu bez nolaišanās aizlidot uz Portugāli?

—     Kādus piecus tūkstošus sterliņu mārciņu.

—     Cik ilgā laikā jūs varētu tādu atrast un nopirkt?

—   To varu izdarīt kaut vai rīt. Valdība izpārdod dalu no kara aviācijas lidmašīnām.

Pinto kādu brīdi klusēja, pētoši vērodams savu sarunbiedru. Tad turpināja:

—    Es būšu pret jums pilnīgi atklāts. Man liekas, jums var uzticēties. Var gadīties, ka man būs steidzami jāatstāj Anglija, netērējot laiku parastajām formalitātēm ar pasi un vīzu. Kā jau jūs zināt, mēs Portugālē vairāk nodarbojamies ar politiku nevis kārtojam darījumus. Tāpēc pie mums bieži notiek revolūcijas…

—     Esmu par to lasījis laikrakstos, — pilots pasmaidīja.

—    Es baidos, ka nākamā apvērsuma rezultātā es varu palikt bez savas muižas.

—     Pilnīgi saprotu jūsu satraukumu.

—    Tā kā revolūcijas vienmēr sākas piepeši, man nebūs laika nokārtot dokumentus, — Silva turpināja.

—     Tādēļ man negribētos nolaisties arī kaimiņvalstīs. Parūpējieties, lai tā patiešām būtu pati labākā lidmašīna.

—     Man nepietiks naudas, — Kārtraits iebilda.

—    Ņemiet šo čeku. Es pieņemu jūs darbā. Jūs nopelnīsiet divreiz vairāk nekā "Rietumu sabiedrībā". Vienīgais, ko no jums prasu, ir gādāt, lai lidmašīna vienmēr ir lidošanas kārtībā, un turēt mēli aiz zobiem. Norunāts?

—    Jā, ser, — lidotājs atbildēja.

Kad Kārtraits aizgāja, Silva atviegloti nopūtās un ar patiku noskatījās izrādes beigas. Tad viņš devās uz klubu, kas atradās pāris soļu attālumā no Filipolisa mājas.

Pirmais, ko Pinto satika klubā, bija šis sieviešu tirgotājs. Grieķis sēdēja pie galdiņa, uz kura atradās pustukša šampanieša pudele, un bija iegrimis drūmās pārdomās. Silva pienāca pie viņa. Filipoliss nodrebēja.

—     Kas jums lēcies? — Pinto jautāja.

—    Sēdieties! — atviegloti nopūties, grieķis piedāvāja.

—     Es jau domāju…

—     Ka jums pakal atnākuši policisti, — Silva pabeidza.

Filipoliss tramīgi paraudzījās apkārt.

—     Nepiesauciet nelaimi, Pinto…

—    Kas tad īsti noticis? — portugālis jautāja un ielēja sev glāzē šampanieti.

—     Ar Pulkvedi kaut kas nav lāgā, — grieķis klusu izrunāja.

Pinto paskatījās Filipolisam tieši acīs.

—     Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Agrāk visi, kas strādāja kopā ar viņu, bija pārliecināti par savu drošību.

—     Un tagad?

—     Mani novēro, Pinto! Jātaisās projām no šīs valsts pēc iespējas ātrāk.

—    Vairs netur nervi?

—    Jā. Ja policija uzzinās, ka esmu līdzvainīgs meitenes nolaupīšanā… Man pietiek! Pase ir kārtībā, ņemšu kājas pār pleciem.

—    Vai Pulkvedis zina par jūsu nodomu?

Grieķis paraustīja plecus.

—    Tas mani neuztrauc. Ja viņš nevar pasargāt mani no policijas vajāšanas… Vai tad jūs te paliksiet?

—    Es vienmēr saglabāju uzticību līdz galam, — Pinto atteica. — Tas ir mans trūkums.

—      Jūs esat iejaukts Boundrija noziegumos daudz vairāk nekā es. Atveriet acis, Silva! Cilpa ap Pulkveža kaklu pamazām savelkas. Negaidiet, kad mezgls sažņaugs to pavisam ciet!

—     Patlaban es nesaskatu nekādus nopietnus iemeslus, lai celtu paniku, Filipolis. Ticiet man, es tiešām labāk par jums zinu, kas notiek pie Dena aizkulisēs.

Pinto izdzēra šampanieti un nolika glāzi uz galda. Grieķis pašūpoja galvu.

—     Pagaidām policijai nav pierādījumu pret mani. Es vēlos pazust agrāk, nekā tos atradīs.

—     Kad jūs taisāties braukt?

—     Aizparīt.

—    Uz kurieni?

—      Kadu gadu nobumbulešu Itālijā. Tur ir smukas meitas. Nevēlaties braukt man līdzi?

—     Nē.

—    Tad vēlu jums visu to labāko.

Filipoliss piecēlās.

—     Iešu sakravāt koferus.

—     Laimīgu ceļu! — Silva novēlēja.

Kad grieķis bija aizgājis, Silva paņēma avīzi un sāka to laiski šķirstīt. Viņa uzmanību piesaistīja raksts par liela juvelierveikala aplaupīšanu Rīdžentstrītā. Noziedznieks bija pazudis bez pēdām.

Portugālis atskārta, ka viņam negribas iet pie Boundrija. Tāpēc jau viņš bija atnācis uz klubu un tagad šķirstīja avīzes, lai uzkavētos te ilgāk…

—     Jāiet, — Pinto nopūtās. — Citādi Denam sāks rasties aizdomas…

Viņš nolika avīzi un izgāja ārā. No Filipolisa mājas puses atskanēja troknis. Silva lēnā gaitā, tēlodams ziņkārīgu garāmgājēju, pārgāja pāri ielai un apstājās iepretī grieķa mājai.

Tieši tajā brīdī no turienes izveda Filipolisu. Viņa rokas bija saslēgtas dzelžos. Katrā pusē gāja divi braši policisti. Vēl viens gaidīja uz ielas.

—    Mani kāds apmelojis! — Filipoliss auroja, sažņaudzis dūres.

—     Izturieties mierīgi! — policists aizrādīja.

Filipolisu iegrūda mašīnā, un tā aizbrauca. Viens

policists nostājās sardzē pie ārdurvīm. Pinto piegāja pie viņa.

—      Labvakar, seržant! — portugālis laipni teica. — Vai nezināt, kas te noticis?

Policists pārlaida acis eleganti ģērbtajam ārzemniekam un, neko aizdomīgu nesaskatījis, atbildēja:

—     Nekas sevišķs. Apcietinājām kučieri.

—    Ko, ko? — Pinto izbrīnīts jautāja, izliekoties, ka nesaprot angļu zagļu žargonu.

—    Zagtu mantu uzpircēju. Pie viņa tika atrasts milzum daudz dārglietu.

—     Ko jūs sakāt?!

—    Pagājušajā naktī aplaupīts juvelierveikals Rīdžentstrītā. Viss nozagtais tika atrasts te. Šis cilvēks vienmēr mums likās aizdomīgs, taču mēs nevarējām atrast tiešus pierādījumus. Bet šodien mums piezvanīja kāds cilvēks un pateica, kur meklējamas nolaupītās dārglietas, un tā blēdis tika pieķerts, tā sakot, nozieguma vietā.

—     Pateicos jums! — Pinto nomurmināja.

Un straujā gaitā devās pie Pulkveža.

21. nodaļa Balss

Dens Boundrijs sēdēja izremontētajā birojā un kārtoja papīrus.

— Kā klājas Tomam Krotinam? — viņš jautāja, ieraudzījis Pinto.

—     Viņš nošāvies.

—     Pārdošanas dokumentu parakstīja?

—     Nē.

Pulkvedis sulīgi nolamāja portugāli.

—    Labākais paņēmiens, kā izgāzt jebkuru darījumu, ir uzdot to jums! — Dens kliedza.

—    Turiet muti! — Silva rupji pārtrauca viņu.

Boundrijs vai elpu zaudēja aiz niknuma. Izmantojot

pauzi, Silva ātri sacīja:

—     Filipoliss apcietināts.

—    Par ko? — Pulkvedis jautāja, atguvis runasspējas.

—     Par zagtu mantu uzpirkšanu.

—     Viņš ar to nekad nav nodarbojies. Ko pie viņa atrada?

—     Dārglietas, kuras vakarnakt nolaupītas Rīdžentstrītas juvelierveikalā.

—    Tās mantas viņam kāds būs nolicis, — Dens pārliecināti sacīja.

—     Vai tiešām angļu policija sākusi izmantot tādas metodes? — Pinto brīnījās.

—    Manuprāt, tas nav policijas darbs. Viņi tikai izdarīja kratīšanu, un iegūtie rezultāti deva iespēju apcietināt grieķi.

—    Kurš tad būtu nolicis mantas un izsaucis policiju?

—     Visdrīzāk Kreica Kalps!

Tikko Pulkvedis bija izteicis šo vārdu, no biroja kakta atskanēja viegla, dūcoša skaņa. Pinto izbijies atskatījās.

—     Pie mums kāds nāk, — Dens teica.

—     Kas tā bija par skaņu?

—     Signalizācija. Es liku uzstādīt pogu uz kāda no pakāpieniem. Man apriebušās negaidītas vizītes! — Boundrijs teica un, izvilcis pistoli, deva zīmi, lai Pinto dara to pašu. Silva noplātīja rokas.

—     Man nav šaujamā.

Pie durvīm pieklauvēja.

—     Atveriet, Pinto! — Dens lika.

Portugālis paklausīja. Boundrija kabinetā ienāca Meisija Vaita.

—    Kāds patīkams pārsteigums! — Pulkvedis iesaucās, viņu ieraugot.

Meitene neko neteica, piegāja pie galda un nolika uz tā paprāvu saini.

—     Tas ir jums.

—     Kas tajā ir?

—     Nauda.

—     Cik daudz?

—     Piecsimt divdesmit septiņi tūkstoši mārciņu.

—     Kam tā pieder?

—     Manam tēvam, — Meisija nosarkusi atbildēja.

Boundrijs nosmīkņāja.

—     Vai jums šķiet, ka tā ir pārāk netīra, lai turētu savās baltajās rociņās? Sols to nopelnīja godīgi.

—     Es zinu, kā tas notika. Tādēļ, lūdzu, atbrīvojiet mani no tās! — Meisija teica.

—   Vai jums nav ienācis prātā, ka arī māja un mašīna ir nopirktas par tikpat netīru naudu?

—       Es pārdevu gan māju, gan mašīnu. Saņemtā nauda ietilpst tajā summā, kura atrodas jūsu priekšā, — meitene lepni sacīja.

Pulkvedis attina saini. Viņa pirksti pārslīdēja pāri banknošu paciņām.

—    Par kādiem līdzekļiem jūs iztiksiet? — viņš jautāja.

—      Es strādāšu. Ja vien jūs saprotat, ko šie vārdi nozīmē.

—      Saprotu, — Dens atbildēja. — Jaunībā es biju galdnieks.

—     Ardievu, Pulkvedi!

—      Pasveiciniet no manis misteru Strefordu Kingu, — Boundrijs teica, — un arī visus tos džentlmeņus no Skotlendjarda, kuri kopā ar viņu patlaban stāv pie manām ārdurvīm.

Pulkvedis uz atvadām pastiepa Meisijai roku. Meitene apcirtās un izgāja no kabineta. Pinto viņa neapveltīja pat ar skatienu. Pufkvedis ieslēdza naudu seifā un atsāka pārtraukto sarunu:

—   Tā ir, Silva, es domāju, ka Filipolisu iegāzis Kreica Kalps.

—   Jums taisnība, Boundrij, — blēžu ausīs ieskanējās Kreica balss.

Auksts vien pārskrēja pār abu neliešu kauliem. Viņi izskrēja no kabineta un apskatīja visas tam tuvumā esošās telpas. Nekur neviena nebija.

—     Tā bija Kreica Kalpa balss! — Pinto aizsmacis izdvesa.

—     Paldies Dievam! — Dens atsaucās.

Silva izbrīnījies pavērās Pulkvedi.

—     Kāpēc?

—     Reiz es jau to dzirdēju un tāpat ar pistoli rokā skraidīju pa istabām. Neko neatradis, nolēmu, ka sāku jau jukt prātā. Ja arī jūs dzirdējāt šo balsi, tātad es vēl neesmu jucis, — Boundrijs paskaidroja. — Tāpēc arī saku: "Paldies Dievam!"

—     Jā, tā ātri vien var nojūgties, — Pinto piekrita. — Cik ilgi Kreics par mums ņirgāsies?

—    Viņš ne tikai ņirgājas, Silva, — Dens drūmi konstatēja. — Viņš nogalināja Raulu un ietupināja Filipolisu. Kurš būs nākamais?

—    Neuztraucieties, Pulkvedi! — atkal atskanēja Kreica Kalpa balss. — Jūs es atstāšu saldajā ēdienā.

—    Kur tu slēpies? — Pinto iegaudojās un sāka šaudīties pa kabinetu, ieskatīdamies skapjos un apgāzdams krēslus.

—    Liekas, mēs abi sākam jukt, — Boundrijs melanholiski konstatēja.

22. nodaļa pulkvedis gatavojas bēgt

Pulkvedim bija apriebies viņa darba kabinets, kurā nevarēja rast glābiņu no Kreica. Tāpēc Boundrijs bija norunājis satikšanos ar detektīvu Sneikitu pilsētas parkā. Tā paša parka citā galā Denu gaidīja arī viņa aģents Selbijs.

—     Mister Sneikit, es uzdevu jums noskaidrot, kurš no maniem darbiniekiem ir saistīts ar policiju, — Boundrijs iesāka, ieraudzījis detektīvu. — Jūs jau labu laiku ēdat manu maizi. Nodemonstrējiet, lūdzu, uz ko esat spējīgs!

—      Šādu saistību es atklāju vienīgi mis Lolijai, — Sneikits atbildēja.

—     Pierādiet to!

—    Viņa regulāri satiekas ar misteru Strefordu Kingu, kas ir Skotlendjarda Kriminālnodaļas priekšnieks.

—     Kur un kad? — Pulkvedis jautāja.

—     Divreiz viņi satikās Sentdžeimsa ielā vienpadsmitos vakarā.

—    Tas ir viss? — Dens pasmīnēja, jo pats bija uzdevis Lolijai sadraudzēties ar Strefordu.

—    Vēl viņi satikās Vaterlo ielā un sarunājās apmēram stundu. Un šodien misters Kings brauca pēc tvaikoņa biļetes. Pēc nedēļas tas dosies uz Franciju. 17. kajīte.

—     Uz kā vārda izrakstīta biļete?

—    Uz mis Izabellas Trentones vārda. Patiesībā tā ir Lolija Mārča.

Boundrijs pamāja: tieši ar šo vārdu mis Mārča tikās ar neveiksminieku Spīlberiju.

—    Labi, — Dens sacīja. — Manu uzdevumu jūs esat izpildījis. Pavērojiet, ko viņa darīs tālāk… Lai gan — nē… Es pats aprunāšos ar viņu. Pagaidām varat būt brīvs, mister Sneikit.

Un Pulkvedis devās uz dīķa pusi, kur viņu gaidīja Selbijs.

"Jātaisa ciet tā bodīte," Boundrijs gurdi nodomāja. "Visi jau sapratuši, ka es nespēju pasargāt viņus no Kreica, kā līdz šim biju glābis no policijas. Žurkas bēg no kuģa, un neviens nespēj tās aizturēt. Taču katra no šīm žurkām vēlāk var liecināt pret mani! Jānovāc tās visas cita pēc citas. Varbūt izņemot Kjū. Mani allaž ir kaitinājis viņa vecmodīgais krietnums, bet tieši tādēļ viņš mani nenodotu. Sākšu ar Loliju. Viņa daudz zina un laikam jau paguvusi saostīties ar Strefordu…"

Selbijs sēdēja uz sola pie dīķa un vēroja, kā spēlējas bērni.

—     Kas jauns? — Dens jautāja, apsēžoties viņam līdzās.

—     Nekas labs, Pulkvedi, — Selbijs atbildēja.

—     Jūs bijāt tiesā?

—     Nupat pārnācu no turienes.

—     Kā iet Filipolisam?

—    Nav nekādu cerību. Viņš zvēr, ka zagtās mantas kāds slepus viņam iegrūdis, bet nekādi nespēj to pierādīt.

—     Kur atradās dārglietas?

—    Tās bija paslēptas dažādās spraugās, it kā to īpašnieks būtu paredzējis, ka notiks kratīšana, un centies tās labāk nomaskēt. Kāds zemiskums!

—    Arī Filipoliss nav nekāds eņģelis, — Dens piebilda. — Vai jaunas vēstules ir?

Selbijs uzpirka no zagļiem vēstules, kuras tie atrada nozagtajās somās vai uzlauztajos seifos. Vairums no tām neradīja nekādu interesi, bet vismaz viena no simta pavēra ceļu uz bagātību.

—     Litlfīlds nodeva man dažas misis Krombijas zīmītes. Viņas dēls atrodoties Labās Cerības ragā un esot tur ievārījis kaut kādas ziepes. Vispār blēņas.

Boundrijs pamāja.

—    No mātes varētu izspiest kādas simt mārciņas, ne vairāk.

—    Jums taisnība, — Selbijs piekrita.

—     Neizniekosim laiku sīkumos. Gribu jums uzticēt kādu svarīgāku darbu.

Pulkvedis apklusa, gaidot, ko teiks viņa sarunbiedrs. Parasti Selbijs bija priecīgs, ka Boundrijs viņam kaut ko uzdeva. Šoreiz viņš neteica neko. Pulkvedis sadrūma. Viņš juta, ka zaudē varu pār saviem cilvēkiem.

—     Redzu, ka tas nav jums īsti pa prātam, — Dens sacīja.

Selbijs greizi pasmaidīja.

—    Man ir tāda sajūta, ka tieku novērots, taču nevaru pateikt, kas to dara.

—    Jūs esat pārguris, — Boundrijs konstatēja. — Piedāvāju nedaudz atpūsties. Mans uzdevums ir tāds, ka jums jādodas nelielā izbraucienā ar motorlaivu.

—     Uz kurieni?

—    Uz Holandi, Dāniju… Kur vēlaties. Maršruts nav svarīgs.

—     Kāpēc?

—       Lai nogādātu kontinentā Loliju. Tur viņa jutīsies mierīgāk. Un es arī. Taču ielāgojiet: ja jūs, būdams ārzemēs, sadomāsiet liecināt pret mani tiesā, tad es jūs nesaudzēšu un sniegšu Anglijas justīcijai tādus pierādījumus, ka jūs atradīs pat pazemē. Vai sapratāt?

—     Sapratu.

—   Vai brauksiet kopā ar Loliju? Varbūt man meklēt citu pavadoni?

Selbijs pēdējā laikā slepus sapņoja atbrīvoties no Boundrija varas, jo tā vairs nevarēja garantēt nedz krietnu pelņu, nedz drošību.

—     Es braukšu, Pulkvedi.

Un Selbija acis priecīgi iemirdzējās.

—   Tad klausieties uzmanīgi, — Dens teica. — Jahta pietauvota Tvikenhemā, un tā saucas "Merkurs".

—     Zagļu un tirgotāju dievs, — Selbijs pasmaidīja.

—   Tieši tā. Sakravājiet koferus un gaidiet savā mašīnā pie manām namdurvīm tieši pulksten četros. Kad Lolija iznāks no manas mājas, iesēdiniet viņu mašīnā, pat ja viņa negribēs to darīt, un, cik ātri vien varat, brauciet uz Tvikenhemu. Kolīdz būsiet izsēdinājis mis Mārču kontinentā, jebkurā vietā pēc viņas izvēles, Lolija būs brīva.

—     Kā ar viņas naudu un mantām?

—     Mēs nedrīkstam vilcināties. Jūs aizdosiet viņai iesākumam nelielu summu, bet mantas es izsūtīšu uz to adresi, kuru viņa man norādīs telegrammā.

Atlaidis savu aģentu, Pulkvedis devās uz banku.

—    Vai jūs zināt, Boundrija kungs, ka esat iztukšojis

visus savus kontus, izņemot rēķinu ar literu "B"? — bankas direktors Fērgusons jautāja Denam.

Šajā rēķinā atradās Pulkveža bandas kopējā nauda.

—     Cik daudz tur vēl palicis?

—     Astoņdesmit tūkstoši sterliņu mārciņu.

—     Pagaidām es tos neaiztikšu, — Boundrijs sacīja. — Bet šo saini vajadzētu ielikt manā seifā.

Direktors pasauca kādu kalpotāju un lika, lai viņš aizved klientu uz glabātavu.

Pulkvedis atslēdza seifu un kādu bridi tīksminājās par dārgumiem, kurus bija pratis nobēdzināt pat no saviem tuvākajiem līdzgaitniekiem. Tās bija biezas pakas ar amerikāņu naudaszīmēm un vērtspapīriem. Dens pievienoja tiem paku ar Sola Vaita mantojumu un aizslēdza seifa durvis.

Boundrijs sāka īrēt šo seifu, kopš parādījās Kreica Kalps, un visu savu bagātību konvertēja tādās vērtībās, kuras var viegli aiznest koferī. Nu viņam būs nepieciešamas tikai dažas minūtes, lai pazustu nezināmā virzienā.

23. nodaļa "glābjas, kas var!"

Boundrijs iesauca pie sevis kabinetā Pinto un Kjū. — Vai jūs zināt, ka Lolija sadziedājusies ar Strefordu? — Pulkvedis iesāka. — Varbūt viņa jau nodevusi mūs policijai.

—      Ko tad jūs gaidāt, Boundrij? Viņa jānoliek pie vietas! — Pinto iesaucās.

—     Es neticu, ka mis Mārča būtu spējīga nodot savējos, — Kjū iebilda.

—    Kings nopircis viņai ar svešu vārdu biļeti uz Franciju. Kā jums tas patīk? — Dens paziņoja.

—    Ja viņai apnicis strādāt pie mums un meitene grib tur sākt jaunu dzīvi, mums nav tiesību stāties viņai ceļā, — Kjū iebilda.

—     Jūs arī, šķiet, nesen kaut ko līdzīgu man teicāt.

—    Mums visiem ir apnicis, Boundrij. Pajautājiet Pinto. Ceru, ka viņš domā tāpat.

Silva satrūkās.

—    Nekā tamlīdzīga! Es palikšu kopā ar Pulkvedi līdz galam! Un gribu zināt, ko Lolija policijai izpļāpājusi par mani! — viņš uzbudināti iesaucās.

—     Viņa gandrīz neko nezina, — Kjū centās viņu nomierināt.

—      Lolija zina ļoti daudz, — Pinto nervozi iebilda. — Viņa taču ir Kreica Kalps!

—     Nevar būt!

—     Bet tā tas ir! Padomājiet tikai: mēs ne reizes neesam viņu redzējuši vienlaicīgi ar Kreica Kalpu! Arī Boitona klīnikā Kreica Kalps parādījās drīz vien pēc tam, kad Lolija bija izgājusi ārā! Viņa apgāja apkārt mājai, ielīda pa logu, apģērba melnas drānas un iegulās gultā Meisijas vietā!

—     Tie ir nekaunīgi meli! — atskanēja Kreica Kalpa balss. — Sieviete nevarētu pakārt apašu!

Pulkvedis un Silva saskatījās, tad abi pavērās uz Kjū.

—     Jūs dzirdējāt? — Dens jautāja. — Varbūt tikai mums ar Pinto ir halucinācijas?

—     Dzirdēju. Un, manuprāt, viņam ir taisnība.

Silva ierēcās un piesteidzās pie durvīm.

—     Lai nu paliek, Pinto, — Pulkvedis sacīja. — Jūs atkal tur nevienu neatradīsit!

—    Vai jūs nesaklausījāt kaut ko savādu viņa balsī? — Kjū jautāja.

—     Nē. Un ko saklausījāt jūs?

—     Balss skanēja nedabiski. It kā no reproduktora.

Boundrijs un Silva rūpīgi apskatīja istabu, taču nekur

neatrada noslēptu skaļruni.

—    Kāpēc jūs nepalīdzat meklēt, Kjū? — Dens painteresējās.

—     Es domāju.

—     Par Kreica Kalpu?

—     Nē. Par Loliju Mārču.

—     Vai tik neesat viņā iemīlējies? — Pinto iedzēla.

—     Un ja arī tā būtu? Kas jums par dalu?

Pulkvedis iesvilpās.

—      Šķiet, ka mūsu pelēcīgo ikdienu sāk atdzīvināt romantika, — viņš konstatēja. — Nu es saprotu, kāpēc jūs, Kjū, tik loti aizstāvat jauko mis Mārču! Taču es viņai nevēlu ļaunu. Vienīgi domāju, ka šajā situācijā būtu labāk, ja viņa aizbrauktu no Anglijas. Drīz te ies karsti. Es vēlos pasargāt viņu no liekām nepatikšanām.

—     Jums bail par savu ādu, Den, — Kjū teica.

—     Protams. Tā man ir tikai viena.

Pulkveža kabinetā ienāca mis Mārča un Selbijs.

—    Jūs esat gatavs? — Dens jautāja savam aģentam.

—     Jā, — viņš atbildēja.

—     Gaidiet lejā pie ārdurvīm! — Pulkvedis izrīkoja.

Aģents izgāja.

—    Jūs, Lolij, tiekat apsūdzēta par sadarbību ar policiju, — Boundrijs teica.

—    Jūs pats uzdevāt man tikties ar Strefordu Kingu, Pulkvedi, — viņa atbildēja.

—    Tā ir aizbildināšanās! — Dens pacēla balsi. — Kā jūs izskaidrosiet to, ka Kings apmaksā jums biļeti uz Franciju?

Mis Mārča nodrebēja. Boundrijs piegāja viņai tuvu klāt un cieši ielūkojās acīs.

—    Esiet prātīga, Lolij! — viņš maigi sacīja. — Pastāstiet mums patiesību.

—    Es teikšu jums taisnību, — bridi vilcinoties, meitene atbildēja.

—     Nu? Mēs gaidām.

—     Pulkvedi, man apnicis darīt to, ar ko es nodarbojos līdz šim. Gribu aizbraukt projām un sākt dzīvi no jauna, dzīvot godīgi un mierīgi.

—     Godīgajiem nav naudas, — Dens piebilda.

—    Ko gan esmu nopelnījusi pie jums? — Lolija sašutusi iesaucās. — Pat biļeti es nespēju nopirkt par savu naudu!

—     Ak tad misters Kings sācis nodarboties ar labdarību! Varbūt viņš ir jūs iemīlējis? — Boundrijs sacīja.

Kjū vērīgi paraudzījās uz mis Mārču.

—    Nē, — viņa teica. — Viņš nemīl mani. Man liekas, ka Kings palīdzēja man tāpēc, ka es centos pretoties Pinto nodomam… tur, klīnikā, kad viņš gribēja izmantot Meisijas Vaitas bezpalīdzīgo stāvokli.

—   Ak tā, Silva? To jūs man neesat stāstījis, — Boundrijs iesmējās.

—     Pinto piekāva mani, lai es viņam netraucētu!

—     Nelietis! — Kjū nomurmināja.

—    Iespējams, Lolij, ka Strefords tik tiešām tādā veidā izpauda jums savu pateicību, — Pulkvedis domīgi noteica. — Bet vai viņš necentās kaut ko izdibināt par mūsu nodarbošanos?

—     Nē! — mis Mārča stingri atbildēja.

—      Vai tiešām jūs viņai ticat? — Pinto iesaucās.

—    Viņa ņirgājās par mums, aplikusi Kreica Kalpa masku, un nupat runāja ar mums viņa vārdā! Viņa melo, ka es esot viņu piekāvis un centies iegūt Meisiju Vaitu! Tātad viņa melo, apgalvodama, ka neko neesot stāstījusi policijai!

Sašutusi Lolija uzrotlja piedurkni un parādīja visiem milzīgu zilumu.

—    Varu parādīt tādus arī citās vietās! — vina paziņoja.

—      Jūs varēja ieklapēt kāds cits, — Pinto iebilda.

—     Pierādiet, ka man ir kāds sakars ar jūsu zilumiem!

—    Diezgan! — Kjū iesaucās. — Kādi nekrietni meli!

Un, ne vārda vairs neteicis, Kjū ar dūri iegāza Pinto pa žokli tā, ka viņš pārlidoja pāri istabai un atsitās pret pretējo sienu.

—     Izbeidzict, Kjū! — Pulkvedis iesaucās.

Silva ar pūlēm piecēlās kājās.

—     To tu man pieminēsi! — viņš čukstēja, asinīm pieplūdušām acīm raugoties savā pretiniekā.

Kjū uzgrieza viņam muguru un uzlika roku uz Lolijas pleca.

—Es ticu jums, — viņš teica. — Jūs esat pieņēmusi pareizu lēmumu. Es ari sāku domāt, ka vajadzētu braukt projām…

Mis Mārča ar interesi paskatījās uz Kjū.

—    Paklausieties, — Pulkvedis iejaucās, — es ari domāju, ka Lolijai pēc iespējas drīzāk jābrauc projām. Notikumi risinās tik strauji, ka viņa nedrīkst palikt Londonā pat līdz rītam. Kad atiet jūsu tvaikonis?

—      Pēc nedēļas, — Lolija atbildēja, neatraujot skatienu no Kjū sejas.

—    Tas ir par vēlu! — izmisuma pilnā balsī iesaucās Boundrijs. — Kreica Kalps min mums uz papēžiem! Jums jābēg šodien, tūlīt pat! Es jums palīdzēšu! Kur jūs gribat braukt?

—     Uz Franciju, — Lolija izklaidīgi atbildēja.

—    Lejā mašīnā jūs gaida Selbijs. Pasakiet viņam, ka jums jātiek uz Franciju, un rit no rīta jau būsiet tur. Steidzieties! — Pulkvedis klaigāja, grūzdams meiteni uz durvju pusi. — Ātrāk! Citādi būs par vēlu!

—       Gaidiet mani Kalē ostā tieši pēc nedēļas, šajā pašā laika, — Kju teica mis Marčai. — Pie bakas. Jus atnaksiet?

—     Atnākšu, — Lolija nosarkusi atbildēja un izgāja.

Pulkvedis aizvēra durvis un pagriezās.

—      Ko jūs darāt? — viņš iesaucās, ieraudzījis, ka Pinto grasās mest nazi Kjū mugurā.

Izdzirdis Dena kliedzienu, Kjū atskatījās un strauji paliecās uz priekšu. Nazis nosvilpa viņam pār galvu un dziļi ieurbās paneli.

—      Silva! — Boundrijs iebrēcās. — Jūs esat galīgi zaudējis prātu! Tā tik vēl trūka, lai manā kabinetā policija atrastu līķi!

Tālāk sekoja tik nekrietni lamuvārdi, ka Pinto nespētu uz tiem atbildēt pat tad, ja niknums nebūtu viņam aizžņaudzis elpu. Izsmēlis visu lamuvārdu krājumu, Dens jau mierīgākā balsī teica:

—     Apsēdieties jūs abi un klausieties!

Silva atlaidās krēslā. Kjū noraidoši papurināja galvu.

—    Es neticu jums, Pulkvedi. Jūs nupat izglābāt man dzīvību, tātad būšu jums vēl vajadzīgs. Ja vajadzība zudīs, jūs izrīkosieties ar mani tikpat nekrietni kā ar Solu Vaitu. Den, vai jūs esat pārliecināts, ka Selbijs Loliju nogādās Francijā dzīvu?

Boundrijam nebija ko atbildēt. Kjū atvēra durvis un izsteidzās ārā no kabineta.

—     Pie joda, viņš ir pārlieku apķērīgs! Viņa nekad nenoklūs Francijā, — Pulkvedis teica.

—    Vai panākt viņu? — Pinto jautāja asinskārā balsī.

—   Labāk izvelciet no sienas savu zobu bakstāmo! — Boundrijs nicīgi noteica un paraudzījās ārā pa logu.

Mašīna joprojām stāvēja ielas malā.

—     Ko tas varētu nozīmēt? — Dens norūpējies nomurmināja.

Silva pavilka naža spalu, bet tas neizkustējās no vietas. Asmens bija stingri iestrēdzis sienā. Pinto nikni nospļāvās un no visa spēka parāva nazi, izlauzdams gabalu apmetuma.

—     Kas tas, Pulkvedi? — Silva iesaucās, ieraudzījis caurumā kaut kādu apaļu priekšmetu.

—    Jūs vēl neesat beidzis ārdīties? — Dens norūca, ieraudzījis sienā caurumu.

—   Pie joda! — viņš pēc mirkļa iesaucās un, atņēmis Pinto nazi, krietni paplašināja caurumu.

No apaļā priekšmeta sienas dziļumā stiepās vadi.

—    Tas taču ir mikrofons, un jābūt arī skaļrunim! — Boundrijs iesaucās. — Ak es ēzelis, kā gan es nevarēju iedomāties, kāpēc Kreica Kalps apķēzīja sienu ar krāsu! Tātad firmas "Lī un Hols" strādnieki bija uzpirkti un pēc Kreica norādījuma paslēpuši sienā tos draņķus!

—    Ko lai mēs iesākam? — Pinto jautāja.

Dens atdeva viņam nazi.

—    Izārdiet sienu un paskatieties, uz kurieni stiepjas vadi!

Silva ķērās pie darba. Kabinetā ieskrēja Kjū.

—    Kur ir Lolija? — viņš sauca draudīgā balsī.

—      Pajautājiet to Selbijam! — Boundrijs atcirta. — Viņš mašīnā gaida Loliju.

Kjū pamāja.

—    Viņš patlaban tur sēž. Taču mis Mārča nav iznākusi no mājas. Ko jūs esat ar viņu izdarījis?

—     Varbūt viņa izgājusi pa citām durvīm? — Silva ieminējās, darbodamies ar nazi.

—    Šajā mājā nav citas izejas, — Kjū teica un, satvēris Boundriju aiz žaketes atlokiem, pievilka sev klāt.

—     Kur ir Lolija?

—     Nezinu!

—      Vadi iet uz leju, Pulkvedi! — Pinto iesaucās.

—     Kas atrodas zem mums?

—      Firma "Lī un Hols"! — Boundrijs iekliedzās un iesita ar plaukstu sev pa pieri. — Ātrāk lejā! Tur būs arī Lolija, nekur citur viņa nevarēja paslēpties!

Trīs vīrieši ar pistolēm rokā pa galvu pa kaklu metās prom pa gaiteni, tad — lejā pa kāpnēm.

Firmas "Lī un Hols" kantoris bija slēgts.

—      Jāuzlauž durvis! — Pinto uzbudināts sacīja un atvēzējās.

—     Klusu! — Pulkvedis viņu apvaldīja un izņēma no kabatas mūķīzeri.

Atvēruši durvis un iegājuši iekšā, viņi ieraudzīja visparastākās kantora telpas. Apstaigājis dažas istabas, Boundrijs piepeši pieliecās un pacēla no grīdas dāmu mutautiņu, uz kura bija izšūts burts "L",

—     Vai kāds no jums pazīst šo mutautiņu? — Dens jautāja.

—     Nē, — Pinto norūca, uzmetot tam acis.

—     Tas pieder Lolijai, — Kjū pārliecinoši teica.

—     Viņa atradusies te, kamēr jūs to meklējāt, — Boundrijs sacīja. — Viņa slēpās šajā kantorī kopā ar Kreica Kalpu!

Viņš devās tālāk. Kjū un Silva sekoja. Pašā tālākajā istabā viņi ieraudzīja uz galda pastiprinātāju ar mikrofonu un austiņām. No pastiprinātāja vadi stiepās augšup pa sienu un pie griestiem pazuda.

—    Te viņš sēdējis un noklausījies mūsu sarunas, — Dens sacīja, — te viņš arī teicis tos vārdus, kas atskanēja manā kabinetā.

Pulkvedis uzlika austiņas.

—    Silva, uzkāpiet manā kabinetā! Es gribu pārbaudīt, cik labi var dzirdēt.

Pinto izgāja no istabas.

Pēc pāris minūtēm Pulkvedis austiņās saklausīja, kā atveras viņa kabineta durvis.

—    Pinto, vai jūs dzirdat mani? — Pulkvedis jautāja.

—    Jā, — skanēja atbilde.

—    Vai labi?

—     It kā jūs būtu man līdzās.

—     Pasakiet kaut ko čukstus! — Boundrijs lika.

Pinto nomurmināja vienu pantiņu no dziesmas, kuru

gandrīz vai katru vakaru bija dzirdējis skanam uz "Orfeja" skatuves. Dens skaidri sadzirdēja katru vārdu. Noņēmis austiņas, viņš kopā ar Kjū izgāja kāpņu telpā un aizslēdza aiz sevis durvis. Abi klusēdami devās uz Pulkveža kabinetu. Boundrijs apsēdās krēslā un ar žestu uzaicināja pārējos darīt to pašu.

—       Stāvoklis ir pilnīgi skaidrs, — viņš iesāka. — Tā būtību var izteikt trijos vārdos: "Glābjas, kas var!" Savediet kārtībā savas lietas! Rīt mēs likvidēsim mūsu uzņēmumu un sadalīsim naudu. Pasakiet Selbijam, lai viņš brauc mājās. Rīt viņš man būs vajadzīgs.

Atlaidis savus kompanjonus, Pulkvedis aizbrauca uz Tvikenhemu. Tur viņš uzkāpa uz jahtas "Merkurs" klāja, izņēma no kravas telpas mīnu ar laika degli un iemeta to jūrā.

24. nodaļa naudas dalīšana

No rīta Denu Boundriju uzmodināja pārbiedētais Silva.

—     Kas noticis? — pusmiegā neapmierināti norūca Pulkvedis.

—    Selbijs apcietināts! — Pinto paziņoja drebošā balsī. — Celieties, Boundrij, vajag pēc iespējas ātrāk pazust no Anglijas! Ja Selbijs sāks pļāpāt, mums būs vakars!

—     Apklustiet! — Pulkvedis viņam uzbrēca, cenzdamies ar kājām sataustīt mājas čības.

Pinto apklusa.

—     Ko jūs stāvat mēms kā zivs? — Pulkvedis nikni norūca.

Beidzot viņš piecēlās no gultas un apģērbās.

—     Par ko viņu apcietināja?

—     Par gatavošanos zādzībai ar ielaušanos, — Silva steidzīgi noteica. — Viņš tika aizturēts, kolīdz aizbrauca no šejienes, un aizvests uz policijas iecirkni. Kratīšanas laikā viņa koferī tika atrasti kramplauža darbarīki.

—     Tos viņam iegrūdis Kreica Kalps, — Pulkvedis pārliecinoši noteica.

—     Pa kuru laiku viņš to varēja izdarīt?

—     Kad Selbijs bija uzkāpis pie manis, lai ziņotu, ka braucienam viss sagatavots.

—     Kas nu būs? Ko nu iesākt? — Pinto vaimanāja.

—     Vispirms vajag nolīgt labu advokātu Selbijam. Ja viņam būs cerība izkļūt no ķezas, viņš nesāks pļāpāt. Kad mēs būsim aiz kalniem, lai dara, ko grib. Vai paziņojāt Kjū par notikušo?

—     Es nevēlos runāt ar to nelieti! — Pinto iesaucās.

—    Pacietieties! Ilgi vairs nebūs jāgaida. Mums nepieciešams viņa paraksts, lai izņemtu naudu no mūsu kopējā rēķina ar literu "B". Piezvaniet viņam!

Pinto uzgrieza numuru.

—     Kjū nav mājās, — pēc dažām sekundēm viņš pavēstīja un nolika klausuli. — Droši vien viņš jau brauc uz šejieni.

—     Silva, — Pulkvedis sacīja, — vai esat jau sagatavojis sev bēgšanu?

—     Nevaru neko piemērotu izdomāt, — Pinto atbildēja, sataustot kabatā Kārtraita vēstuli. Viņš ziņoja, ka lidmašīna ir nopirkta un kuru katru brīdi gatava lidojumam.

Drīz vien atnāca Kjū. Boundrijs parādīja kompanjoniem čeku grāmatiņu.

—     Mūsu kopējā rēķinā ar literu "B" atrodas astoņdesmit viens tūkstotis trīs simti septiņdesmit sterliņi mārciņu. Ierosinu naudu izņemt un sadalīt trijās vienādās daļās.

—     Cik daudz atrodas jūsu personiskajā rēķinā? — Silva painteresējās.

—     Tā ir mana darīšana! — Pulkvedis vēsi atteica. Aizpildījis čeku par visu nosaukto summu, Dens

pasniedza to Kjū. Viņš parakstījās un atdeva čeku Boundrijam. Pulkvedis pasniedza to Pinto.

—      Parakstiet čeku, Silva! — Dens teica. — Aizbrauciet uz banku un nekavējoties atvediet šurp naudu! Izņemiet to dolāros, nevis mārciņās!

Portugālis aizgāja.

—   Vai, jūsuprāt, Pinto ir pelnījis tik lielu uzticību? — Kjū jautāja.

—    Nē. Es neuzticos nevienam, — Pulkvedis atbildēja.

—     Kāpēc tad jūs ļāvāt viņam aiziet ar čeku?

—     Neuztraucieties! Viņam pa pēdām seko Sneikits.

—     Kuram ari jūs neuzticaties?

—     Protams, — Dens pasmaidīja.

—     Un kas seko pa pēdām Sneikitam?

—     To es jums neteikšu.

—     Kāpēc?

—     Tāpēc, ka neuzticos jums. Tagad pasmaidīja Kjū.

—     Uz kurieni jūs taisāties braukt, Boundrij? — viņš jautāja.

—     Uz Timbuktu, — Dens norūca un iemeta kamīnā izšķiroto papīru žūksni. — Neuzdodiet muļķīgus jautājumus! jūs taču neteiksiet man, kurā zemē esat nolēmis rast paslēptuvi. Citādi es uzskatītu jūs par ēzeli!

—     Es pateikšu.

Dens ar interesi pavērās Kjū.

—     Kur tad?

Viņš paraustīja plecus.

—     Visticamāk, ka cietumā.

—     Kāpēc tad jūs noteicāt Lolijai tikšanos Kalē? — Pulkvedis pasmīnēja, turpinādams dedzināt dokumentus.

—     Katram gadījumam. Ja nu izdosies aizbēgt…

—     Kur viņa tagad ir? — Dens jautāja.

—     Es būtu ēzelis, ja atbildētu uz šo jautājumu.

Abi brīdi cieta klusu.

—      Iespējams, ka mēs abi satiksimies cietumā, — Boundrijs norūca. — Bet varbūt mums klāsies vēl sliktāk.

—     Kā tā?

—    Ja Selbija portrets tiks publicēts laikrakstos, mēs nepagūsim ne iepīkstēties…

—     Kāpēc?

—    Tiesas kalpotājs uzreiz pazīs cilvēku, kas pasniedza viņam glāzi ar indi, kas bija domāta Hansenam!

—    Ar to, paldies Dievam, es neesmu saistīts, — Kjū sacīja.

Atgriezās Silva.

—     Kas noticis? — Dens satraukti jautāja. — Kāpēc tik ātri pārnācāt?

Pinto nolika čeku uz galda.

—    Es nevarēju izņemt naudu, — viņš aizelsies atbildēja. — Tās nav.

—     Kur tad tā palikusi?

—     Pirms trim dienām noņemta no rēķina.

Pulkvedis izlamājās.

—     Kas to noņēma?

—     Nezinu.

—     Un ko teica bankas direktors?

—    Ticis uzrādīts čeks, un nauda pārskaitīta uz Anglijas Banku.

—     Uz kā vārda bija izrakstīts čeks? — Pulkvedis iesaucās.

—   To parakstījis valsts kases kanclers, — Pinto atbildēja. — Paskatieties…

Uztraukumā trīcošām rokām viņš izņēma no kabatas avīzi un atlocīja. Pēc oficiālajiem ziņojumiem Pulkvedis izlasīja: "Valsts kases kanclers apliecina, ka saņēmis no D. Boundrija 81 370 sterliņus mārciņu."

—    Mēs, protams, varētu dabūt šo naudu atpakaļ, bet tas prasītu laiku, — Dens teica, nedaudz atguvies. — Bet laika mums nav. Neko darīt. Katram no mums ir savi ietaupījumi. Būs jāiztiek ar tiem. Pinto, cik zinu, sūdzēties nevar. Kā ir ar jums, Kjū?

—    Šis tas jau man ir, bet, atklāti sakot, es loti cerēju uz summu no rēķina "B".

—     Cik daudz naudas ir jums, Pulkvedi? — Pinto jautāja. — Man ir laba doma: saliksim kopā visu, kas mums ir, un sadalīsim to trijās dalās!

Bondrijs pasmīnēja.

—    Nerunājiet muļķības, Silva! Es šaubos, vai uz mana rēķina būs vairāk par diviem tūkstošiem.

—     Bet jūsu personiskajā seifā? — Pinto nerimās. Pulkvedis vai palēcās uz vietas.

—     Kā jūs par to uzzinājāt?

—     Man pateica bankas direktors.

—     Atkārtojiet vārds vārdā, ko viņš teica! — Dens pieprasīja.

—    "Pasakiet misteram Boundijam, ka es vakar saņēmu sainīti un ieliku to viņa personiskajā seifā."

—    Kādu sainīti? — Pulkvedis iebrēcās, neticot savām ausīm. — Es neko neesmu viņam sūtījis!

—     Savaldieties, Boundrij! — Kjū teica. Pulkvedis paķēra cepuri un steidzās uz izeju.

—      Kjū, jūs brauksiet man līdzi, — viņš izrīkoja.

—    Jūs, Pinto, paliksiet te un sadedzināsiet pārējos dokumentus!

Pa ceļam uz banku Dens paziņoja savam līdzgaitniekam, ka ir ar mieru dalīties ar viņu naudā, kas atrodas seifā.

—      Jūs esat labs cilvēks, Kjū, — Boundrijs teica.

—     Visā mūsu sadarbības laikā jūs tikai vienreiz esat man izdarījis lāča pakalpojumu.

—     Kādu?

—       Atvedis pie mums Gregoriju Koko. Kaut gan jūs neesat vainīgs: es pazinu Koko jau pirms tam, kad jūs atvedāt viņu no Parīzes. Starp citu, vai ir kādi jaunumi no Oksfordas?

—    Šorīt saņēmu vēstuli no turienes, taču neesmu vēl paguvis tajā ieskatīties, — Kjū teica un, izņēmis no iekškabatas aploksni, pasniedza to Denam.

Pulkvedis iebāza vēstuli kabatā un ātriem soliem iesteidzās bankā.

—     Par kādu saini jūs stāstījāt Pinto? — viņš jautāja bankas direktoram.

Tas pārsteigts paraudzījās uz satraukto klientu.

—      Parasts sainis, līdzīgs tiem, kurus jūs nesāt iepriekš. Tas bija aizzīmogots ar zīmoglaku, un uz tā bija rakstīts jūsu vārds. Biju pārsteigts, ka neesat pats atnācis uz banku, taču klientam ir arī tiesības nenākt. Tādēļ es divu liecinieku klātbūtnē, kā tas paredzēts noteikumos, ieliku jūsu saini seifā.

—     Es gribu to redzēt! — Pulkvedis teica.

Viņi devās uz glabātavu.

—     Kas te tā smird? — Dens sašķobīja seju.

Viņš atslēdza seifu un izvilka metāla kasti. Smaka kļuva stiprāka. Degunu aizspieduši, viņi ieskatījās iekšā. Pulkvedis izgrūda mežonīgu kliedzienu un izmisis saķēra galvu. Banknotes un vērtspapīri vairāku miljonu dolāru vērtībā bija pārvērtušies par šķebīgi smirdošu, šķidru masu.

—     Kāds negods mūsu bankai! — direktors iesaucās.

—     Jums manā vārdā tika nosūtīts sainis, kurā bija pudelīte ar loti kodīgu skābi, — Pulkvedis drūmi paskaidroja. — Pudelītes korķis bija no tādas vielas, kuru skābe pamazām izšķīdināja. Kodīgais šķidrums izlija seifā un iznīcināja tā saturu.

—     Bet ticiet man… — direktors iesāka.

—      Es jums neko nepārmetu, mister Fērguson, — Boundrijs vārgā balsī teica. — Viņa mērķis bija izputināt mani, un to viņš arī panācis.

Boundrijs uzgrieza muguru tam, kas nesen bija viņa bagātība, un, ne vārda neteikdams, salīcis, ar pūlēm kustinot kājas, izgāja no bankas. Kjū viņam sekoja.

—      Desmitiem gadu katorgas darba, dzīve mūžīgās bailēs, nebeidzama prāta piepūle, un rezultātā — kaste ar smirdīgu masu, — Pulkvedis sarūgtināts noteica.

Dens iebāza rokas tukšajās kabatās un sāka svilpot. Kjū saklausīja kareivju kora melodiju no "Fausta".

—      Nesakiet Pinto, kas noticis, — pēc kāda laika Boundrijs teica. — Uz viņa rēķina ir visai apaļa summa, un tagad esmu ar mieru pieņemt viņa priekšlikumu. Pieskaitīsim viņa naudai mūsu nulles un visu sadalīsim trijās līdzīgās dalās.

Pulkvedis pielika soli.

—      Kas tur bija noticis? — Silva jautāja, kad viņa kompanjoni atgriezās Boundrija kabinetā.

—     Viss kārtībā, — Dens atbildēja.

Viņš apsēdās savā vietā un ierunājās:

—     Pa ceļam es apdomāju jūsu priekšlikumu, Pinto, un nolēmu to pieņemt.

—     Tas ir, salikt kopā visu, kas mums ir, un sadalīt to trijās vienādās dalās? — Silva precizēja.

-Jā.

—   Tatad Kreica Kalps paguvis pievākt ari jusu personisko naudu, — Pinto konstatēja.

Ilgajos kopdarbības gados viņš pietiekami labi bija iepazinis savu šefu. Kjū iesmējās.

—     Es uzminēju?

—    Uzminējāt, — Dens atzinās. — Bet tas nav galvenais. Mēs visi esam pietiekami dziļi iestiguši šajā muklājā, tādēj mums visiem kopā jāmēģina izkulties no ķezas. Citādi neizkulsies neviens. Vai esat drošs, ka Kreica Kalps netiks klāt jūsu naudai?

Pinto nobālēja.

—     Tāpēc gribu ierosināt ko tādu, kas apmierinātu mūs visus, — Pulkvedis turpināja. — Liksim naudu kopā un visu summu sadalīsim četrās dalās! Tas, kurš būs ieguldījis par visiem vairāk, dabūs divas daļas, pārējie — pa vienai. Esat ar mieru?

Kjū paraustīja plecus un pamāja, likdams saprast, ka viņu apmierinātu jebkurš variants. Pinto brīdi padomāja, tad sacīja:

—     Droši vien man būs jāpiekrīt.

Pulkvedis piecēlās.

—    Tātad lēmums pieņemts. Cik daudz ir jums, Kjū?

—    Trīs tūkstoši.

—     Un jums, Silva?

—     Ap pieciem tūkstošiem.

Pinto centās to pateikt pēc iespējas ticamākā toni. Kjū pasmīnēja. Dens zobgalīgi iesvilpās.

—      Piecdesmit tūkstošiem es droši vien ticētu, — viņš teica.

—    Kaut man tik daudz būtu! — portugālis noplātīja rokas.

—    Jums ir daudz vairāk. Bet tā ir jūsu darīšana. Kad jūs atnesīsiet piecdesmit tūkstošus?

—    Rīt no rīta. Agrāk nevarēšu, — Pinto atbildēja jau mundrākā balsī. Viņš nebija cerējis, ka tik lēti tiks cauri.

Boundrijs ar neuzticību paraudzījās uz portugāli.

—     Silva, ja piemānīsiet mani, sargieties…

—    Zvēru pie savas brīvības, Pulkvedi! — viņš atbildēja.

—      Es domāju, ka vienīgi Kings zina, cik ilgi mēs būsim brīvībā, — Kjū skumji piebilda.

—     Nezinu, kā jūs, bet vecais Dens Boundrijs vēl pacīnīsies, — Pulkvedis sacīja. — Es neesmu ar pliku roku ņemams!

—    Jūsu nauda jau tika paņemta.

Pinto acis iemirdzējās.

—     Cik daudz jums vēl palicis, Pulkvedi?

Boundrijs atvēra seifu un uzmeta uz galda vairākas

banknotes.

—    Sīkums. Pāri par tūkstoti. Es visu glabāju bankā.

25. nodaļa lolija mārča

Kad Pulkvedis izgrūda apjukušo un izbiedēto mis Mārču no kabineta, viņa steidzās lejup pa kāpnēm pie Selbija, kas gaidīja vinu mašīnā.

Piepeši meitenes priekšā izauga melns stāvs maskā. Lolija nepaguva ne iekliegties, kad svešinieks ar roku aizspieda viņai muti, ievilka kaut kādās durvīs un aizslēdza tās.

—     Mis Mārča, esmu pateicīgs jums par to, ka centāties pasargāt Meisiju Vaitu no nelieša Pinto tīkojumiem! Tādējādi zināmā mērā jūs esat kļuvusi par manu sabiedroto, un tagad es gribu glābt jūs, — viņš teica, ievedot Loliju kādā vāji apgaismotā istabā.

—    Jūs esat Kreica Kalps? — meitene izbijusies jautāja, kolīdz svešinieks bija palaidis viņu vaļā.

—     Nebaidieties no manis, — viņš teica. — Vai jūs zināt, ka Boundrijs jūs un Selbiju ir nolēmis nāvei? Viņš novietojis jahtas tilpnē elles mašīnu, un tai vajadzētu eksplodēt, kad jūs būtu ceļā uz Franciju.

—     Kā jūs to zināt? — mis Mārča izbrīnīta jautāja.

—     No dažādiem avotiem. To skaitā arī no šī.

Kreica Kalps uzlika viņai austiņas. Meitene izdzirda

Kjū satraukto balsi:

—    Den, vai jūs esat pārliecināts, ka Selbijs nogādās Loliju Francijā dzīvu?

Atskanēja aizcērtošos durvju troksnis.

—      Pie joda, viņš ir pārlieku apķērīgs! Viņa nekad nenoklūs Francijā! — Boundrija balss noteica.

—     Kāds riebeklis! — Lolija iesaucās.

Austiņās atskanēja skaļš troksnis. Tajā brīdī Pinto grozīja sienā nazi, cenzdamies atbrīvot asmeni. Lūstošā apmetuma troksnis, kuru daudzkārt pavairoja pastiprinātājs, lika mis Mārčai noņemt austiņas. Tās tūlīt pat uzlika Kreica Kalps.

—     Kas tas? — viņš norūpējies nomurmināja, paklausījās un, austiņas nometis, satvēra meiteni aiz rokas. — Mums ātrāk jādodas projām no šejienes! Boundrijs uzgājis mikrofonu un kuru katru bridi būs te. Nāciet šurp!

Viņš atvēra slepenās ejas lūku.

—     Kāpēc jūs nevarētu nošaut Boundriju, kad viņš atnāks? Varbūt baidāties? — Lolija jautāja.

Kreics iesmējās.

—   Visam savs laiks, mis Mārča. Neviens viņa bandas dalībnieks neizvairīsies no atmaksas.

—     Arī es?

—    Arī jūs. Patlaban es tikai gribu jums pateikties par vienīgo cēlo darbu, kuru savā mūžā esat paveikusi.

Pa slepeno eju viņi nokļuva blakusmājas pagrabā un no turienes — citā ielā.

—    Pažēlojiet Kjū! — mis Mārča lūdzās. — Viņš mazāk par visiem ir iejaukts Boundrija mahinācijās.

—    To es zinu, — Kreics atbildēja.

—     Turklāt es viņu mīlu un gribu precēt.

—     To gan es nezināju!

—     Paglābiet mūs!

—     Zvēriet pie savas dzīvības, ka Kjū nav iejaukts Gregorija Koko nogalināšanā! — nepazīstamais stingrā balsī teica.

—     Es zvēru! — meitene atbildēja. — Es zinu, ka Pulkvedis slēpj no Kjū savus visnetīrākos darbus. Piemēram, par Meisijas Vaitas nolaupīšanu un sūtīšanu uz Ameriku.

—     Es piedodu Kjū, — Kreica Kalps svinīgā balsī sacīja.

Pēc mirkļa viņš piebilda:

—    Jūs varat rītvakar kopā ar viņu aizlidot ar lidmašīnu, kuru Pinto nopircis, lai glābtos no manis. Silva algo vienu no labākajiem lidotājiem Lielbritānijā — misteru Kārtraitu. Rit septiņos vakarā pilots ieradīsies pie Pinto teātri, lai saņemtu norādījumus. Izmantojiet šo izdevību! Jūs to protat.

Meitene pašūpoja galvu.

—     Pinto ir nelietis. Viņš neņems mūs līdzi.

—    Sarunājiet ar Kārtraitu un neņemiet līdzi Pinto, — Kreica Kalps atbildēja, metās kaut kur sāņus un pazuda, it kā būtu zemē iegrimis.

Nākamās dienas vakarā Lolija iegāja "Orfejā" pa aktieru ieeju. Viņa bija uzvilkusi savu labāko kleitu un izveidojusi brīnišķīgu frizūru. Vārdu sakot, meitene izskatījās tā, it kā dotos uz pieņemšanu pie Lielbritānijas karalienes Bakingemas pilī.

—    Sveicināti, mis Mārča! — šveicars viņai paklanījās.

Pirms Pinto bija aizrāvies ar Meisiju, viņš bieži vien bija vedis Loliju uz savu ložu.

—     Labvakar, Džo! Vai šodien daudz publikas?

—     Kopš no mums aizgājusi mis Vaita, zāle vienmēr ir pustukša, — šveicars atbildēja.

Lolija uzkāpa pa kāpnēm. Gaiteni neviena nebija. Meitene piegāja pie tās ložas durvīm, kuru Silva izmantoja kā savu kabinetu.

—    Mēs izlidosim trijos nakti, mister Kārtrait, — viņa izdzirdēja Silvas balsi. — Kā man jūs Bromlejā atrast?

—     Angārs atrodas divas jūdzes no tilta, pie pašas šosejas. Jūs ieraudzīsiet trīs sarkanas signālugunis, — nepazīstama balss atbildēja.

—    Vai neviens mums nevarēs likt šķēršļus?

—    Neviens. Trijos nakti lidlaukā gandrīz neviena nav. Laika prognoze ir labvēlīga.

—    Uz redzēšanos, mister Kārtrait!

Izdzirdusi šos vārdus, Lolija atsprāga no durvīm un sāka kāpt lejā pa kāpnēm.

Drīz vien lidotājs viņu panāca. Meitene maigi pieskārās viņa elkonim un jautāja:

—     Kārtraita kungs, ja nemaldos?

—    Jā, — pārsteigtais lidotājs atbildēja.

—    Cik labi, ka jūs satiku! — Lolija iedūdojās. — Es jau tik sen sapņoju ar jums iepazīties!

—     Kā jūs mani pazīstat?

—      Par jums stāstīja kāds mans labs draugs Pinto Silva. Viņš parādīja ari jūsu ģīmetni avīzē. Tāpēc es jūs pazinu. Jums tas nav patīkami?

—     Nē, gluži otrādi! — juzdamies glaimots, misters Kārtraits pasmaidīja. — Es tikai nesaprotu…

Tajā brīdi viņi gāja cauri vestibilam.

—    Uz redzēšanos, mis Mārča! — šveicars paklanījās.

—     Visu labu, Džo! — Lolija laipni atbildēja.

Lidotājs un meitene iznāca uz ielas. Viņa uzreiz veikli saņēma jauno cilvēku zem rokas un, neļaujot Kārtraitam attapties, jautāja:

—     Ko jūs nesapratāt?

—      Kāpēc misters Pinto stāstīja jums par mani, ja viņš…

—     Lūdza, lai nevienam nesakāt, ka pazīstat viņu?

Pilots pamāja.

—     Tūlīt es jums visu paskaidrošu. Tas ir ļoti vienkārši… Bet vai mēs nevarētu kaut kur ieturēt vakariņas? Tur arī aprunāsimies. Esmu šausmīgi izsalkusi, un man nepatīk daudz runāt uz ielas.

Pēc piecām minūtēm viņi jau sēdēja mazā, ērtā restorānā.

—      Pinto teica, ka vajadzēs izlidot trijos naktī? — Lolija jautāja, liekot Kārtraitam uz šķīvja lielisku rostbifa gabalu.

—     Jā, bet…

—     Jūs taču zināt, kāpēc viņš grib atstāt Angliju?

Lidotājs pamāja.

—     Politisku iemeslu dēļ, — viņš atbildēja.

—     Pilnīgi pareizi, — Lolija steigšus piekrita.

Meitene piebīdīja misteram Kārtraitam pudeli vīna.

—     Apkalpojiet mani! — viņa pasmaidīja.

Jaunais cilvēks sāka atkorķēt pudeli.

—      Vai Pinto jums teica, ka sagatavojis lidmašīnu nevis sev, bet kādai citai personai, kura ir daudz svarīgāka šajā politiskajā intrigā? — Lolija jautāja.

Kārtraits ar asu kustību atkorķēja pudeli un sastinga, apjukumā raugoties uz meiteni.

—     Es domāju, ka misters Silva taisās lidot pats, — viņš pēc nelielas pauzes sacīja.

Lolija mīji uzsmaidīja lidotājam un pasniedza savu glāzi.

—    Viņš pareizi darīja. Tas ir liels noslēpums. Un es, pļāpa, visu izstāstīju… Jūs nenodosiet mani?

—     Ko nu, mis…

—     Lolija Mārča.

—     Neraizējieties, mis Mārča. Es nevienam neteikšu ne vārda, — lidotājs vinu mierināja.

—     Ielejiet man vīnu!

—     Piedodiet…

Kārtraits piepildīja viņas glāzi.

—     Sev ari.

Lidotājs paklausīja.

—    Vai jūsu lidmašīna var uzņemt divus pasažierus?

—     Kaut vai četrus.

—    Tad ari es lidošu kopā ar jums.

Kārtraits atplauka.

—    Tas būs vispatīkamākais lidojums manā mūžā! — viņš iesaucās.

—     Es arī tā domāju, — Lolija teica.

Viņa pacēla glāzi. Arī lidotājs darīja tāpat.

—     Par sekmīgu nolaišanos kontinentā! — meitene uzsauca.

Glāzēm saskaroties, atskanēja patīkama, melodiska skaņa.

Deviņos vakarā mis Mārča satikās ar Kjū.

—    Mēs tik ilgi esam pazīstami, bet es vēl nezinu jūsu vārdu, — viņa sacīja. — Kā jūs sauc, Kjū?

—     Džeks.

—    Džeks, — meitene atkārtoja. — Tas ir īstais vārds?

-Jā.

—     Bet mani patiesība sauc Elizabete.

—    Skaists vārds, — Džeks teica.

—     Mēs esam draugi, vai ne?

—    Protams.

—    Un es varu jūs saukt par Džeku?

—    Varat.

Kjū nopūtās.

—    Vai esmu jūs kaut kā aizskārusi?

—     Nē.

—     Kāpēc tad jūs nopūtāties?

—    Tik sen mani neviens nebija saucis vārdā.

—     Vai jums kādreiz ir bijusi meitene, kas saukusi jūs par Džeku?

Kjū skumji pasmaidīja.

—    Nav bijusi. Tā mani sauca tikai vecāki un draugi bērnībā. Toreiz man vēl bija vecāki un draugi… Un nu ir pienācis gals. Rīt vai, vēlākais, parīt mani apcietinās un ieslodzīs cietumā.

Elizabete juta, ka viņas sirds pamirst.

—     Nē, gals vēl nav pienācis, — viņa teica, pievirzoties tuvāk Džekam. — Tas ir sākums.

—     Kā sākums?

—     Dzīves sākums.

—     Bet kas tad mums bija iepriekš?

—    Es nezinu, kā to lai sauc. Esmu nākusi pie pārliecības, ka dzīve var sniegt daudz ko jauku. Tikai agrāk tas mums nez kādēļ nebija ienācis prātā. Mēs dzināmies pēc naudas, ieguvām to un atkal iztērējām, un tā bez gala…

—    Laime tiešām ir kas cits, — Džeks piekrita.

—    Meklēsim to kopā! — Elizabete teica un nosarka.

Vīrietis vērīgi palūkojās uz sievieti.

—     Jūs domājat, ka esmu zaudējusi pēdējās kauna paliekas? — viņa jautāja. — Taču man nekas slikts nebija padomā! Vai jūs man ticat?

—    Jā! — Džeks stingri atbildēja.

Viņš apskāva Elizabeti un maigi noskūpstīja.

—   Ak Dievs! — meitene iesaucās. — Mēs nokavēsim lidmašīnu!

26. nodaļa noķerts nozieguma vietā

Vakarā, aizejot no teātra, Pinto paņēma no kases visu ieņēmumu. Naudu no bankas viņš bija izņēmis jau dienā. Silva ieturēja pusdienas un devās mājās. Visi darbi bija pabeigti. Vienīgais, ko vēl vajadzēja izdarīt, bija pārdot "Orfeju". Kad publika lauztin lauzās uz izrādēm, kurās piedalījās apburošā Meisija Vaita, daudzi vēlējās nopirkt ienesīgo teātri. Kopš Meisija bija aizgājusi, skatītāju "Orfeja" zālē bija arvien mazāk un mazāk. Nu neviens vairs negaidīja Pinto pie aktieru izejas, lai piesolītu jebkuru maksu par viņa varietē. Taču skraidīt pa Londonu un meklēt gadījuma pircēju vairs nebija laika. Neko darīt! Toties piedalīšanās Dena Boundrija mahinācijās nesa lielāku peļņu. Pinto atcerējās, ka Pulkvedis bija novērtējis viņa kapitālu par piecdesmit tūkstošiem sterliņu mārciņu, un iesmējās.

"Ja Boundrijs zinātu, cik daudz naudas man patiesībā pieder," Silva nodomāja, "viņš mani dzīvu vaļā nepalaistu!"

Pinto iedomājās, ka rīt no rīta Pulkvedis un Kjū gaidīs apsolītos piecdesmit tūkstošus, un sāka smieties vēl skaļāk. No lielās smiešanās viņš sāka žagoties.

Viņa rokas trīcēja, un viņš ar pūlēm varēja atslēgt sava nama durvis. Tūlīt viņš ieies iekšā, paņems koferus, kas līdz augšai piebāzti ar dolāru paciņām, iekāps mašīnā — un prom uz lidlauku. Viss! Viņš ir bagāts un brīvs!

Negaidot Pinto sajuta uz sava pleca smagu roku. Viņš atskatījās un nobālēja. Smiekli izgaisa, palika tikai žagas. Rokas turpināja trīcēt, taču šoreiz aiz bailēm. Viņa priekšā stāvēja Skotlendjarda Kriminālnodaļas priekšnieks Strefords Kings. Blēdi aplenca policisti.

—     Ļaujiet man ieiet pirmajam! — detektīvs laipni palūdza.

—      Kāda… kāda iemesla dēļ? — Pinto žagodamies jautāja.

—    Te ir jūsu dzīvokļa kratīšanas orderis, — misters Kings atbildēja, parādīdams Pinto dokumentu.

Pārsteigtais portugālis bez vārda runas pagāja sānis; Strefords iegāja iekšā un pamāja, lai Pinto viņam seko. Silva iegāja savā kabinetā un iekaucās aiz pārsteiguma, bailēm un bezpalīdzības:

—   Tās nepieder man! Pirmoreiz redzu! Man kāds tās iesmērējis!

Kabinetā uz galda atradās klišejas viltotas naudas izgatavošanai. Visur mētājās krāsošanas rullīši un bundžiņas ar krāsu. Rakstāmgalda vidū stāvēja maza iespiedmašīna. Tai līdzās atradās pavirši izgatavotas viltotas naudas paciņas.

—     Tas viss te nolikts, man nezinot! — Pinto atkal iekliedzās.

—     Kas to būtu darījis? — Kings jautāja.

—     Kreica Kalps!

—   To jūs pastāstīsiet savam advokātam, — Kriminālnodaļas priekšnieks nesatricināmā mierā sacīja.

Nākamajā dienā Pinto jau atradās tiesas priekšā. Ne tiesnesis, ne advokāts nespēja panākt, lai aizdomās turamais pateiktu kaut vienu saprātīgu frāzi. Taču pierādījumi naudas viltošanā bija daudzi un neapgāžami, tā ka portugāļa vaina likās neapšaubāma. Pinto Silvām tika piespriests ilgstošs cietumsods ar mantas konfiskāciju.

27. nodaļa dena boundrija pārvērtība

Pulkvedis atnāca uz tiesas sēdi, taču tūlīt pēc Pinto nopratināšanas devās mājās. Viss bija skaidrs. Kreica Kalps bija izrēķinājies ar visiem, izņemot Boundriju. Dens bija palicis aci pret aci ar savu nepazīstamo pretinieku. Nepazīstamo? Boundrijs iesita sev pa pieri. Viņš atcerējās vēstuli no Oksfordas, kuru viņam bija iedevis Kjū.

Pulkvedis apturēja mašīnu un sāka drudžaini rakņāties pa kabatām. Atradis aploksni, viņš to atplēsa un ātri pārlasīja no Oksfordas universitātes atskaitīto studentu sarakstu. Gregorija vārda tur nebija.

Boundrijs nolamājās un vēlreiz lēni un rūpīgi pārlasīja sarakstu. Izlasījis to līdz galam, Dens nodrebēja un pārsteigumā sastinga. Viņš atguvās tikai pēc kādām trijām minūtēm un neskaidri nomurmināja:

—     Žēlīgais Dievs!

Pēc tam viņš vēl kādu stundu nekustīgi nosēdēja, acīm ieurbies vārdā, kas viņu bija pārsteidzis, un atjaunojot atmiņā visus notikumus, kas bija saistīti ar Gregoriju Koko un Kreica Kalpu. Visi mezgli atraisījās, visi gali sakrita, viss nesaprotamais kļuva skaidrs kā diena. Nu Boundrijs zināja, kas slēpjas aiz Kreica Kalpa melnās maskas.

—    Jābēg, jāpazūd, turklāt uz karstām pēdām! — zobiem klabot, Dens nočukstēja.

Viņš tramīgi atskatījās uz visām pusēm un, lavierējot automobiļu straumē, pārkāpjot satiksmes noteikumus, traucās uz mājām. Boundrijs apturēja mašīnu pie ārdurvīm un vienā elpas vilcienā uzskrēja trešajā stāvā.

Pulkvedis uzreiz ievēroja, ka viņa kabineta durvis ir pievērtas. Viņš novilka apavus, izņēma pistoli un klusinām pavēra durvis. Pie kamīna līkņāja kāds stāvs, droši vien meklēja uguns neskartas dokumentu atliekas. Pulkvedis notēmēja un iešāva cilvēkam mugurā.

Viņš iekliedzās, strauji izslēja augumu un nokrita uz grīdas. Boundrijs iegāja kabinetā un ar kāju pagrieza līķi uz muguras. Tas bija misters Sneikits.

—    Tev laikam kāds bija samaksājis vairāk nekā es, ko? — Dens nomurmināja. — Varbūt tu mani mānīji jau no paša sākuma? Lai gan tagad tas vairs nav svarīgi…

Pulkvedis nokāpa lejā, izņēma no mašīnas benzīna kannu un atnesa to uz kabinetu. Vispirms viņš savu rokas pulksteni uzvilka uz nelaiķa rokas. Tad uzmauca līķa pirkstā savu zīmoggredzenu un iesprauda kaklasaitē savu kaklasaites adatu. To izdarījis, Boundrijs aplēja Sneikita līķi un mēbeles visā istabā ar benzīnu, tad novilka savas drēbes un nometa uz grīdas.

Atbīdījis skapi, Dens izņēma no slēptuves nelielu, apbružātu koferi. Tad, sameklējis skapī pelēku strādnieka tērpu, uzvilka to un, nostājies pie spoguļa, veikli pielīmēja sev neīstu bārdu un ūsas.

Viņš apstājās uz sliekšņa.

—   Te pagājuši mana mūža labākie gadi, — Boundrijs klusu nomurmināja. — Kas to varēja paredzēt, ka pienāks tik bēdīgs gals!

Pulkvedis uzrāva sērkociņu, saburzīja no Oksfordas atsūtīto vēstuli un, aizdedzinājis to, aizmeta istabas kaktā. Ugunīgais vīstoklis vēl lidoja gaisā, kad Boundrijs aizcirta durvis un pa galvu pa kaklu joza projām no nozieguma vietas.

Pusstundu vēlāk, kad ugunsdzēsēju automobili, sirēnām kaucot, joņoja uz degošo māju, Pulkvedis, izspiedis no savas mašīnas visu, uz ko tā bija spējīga, jau atradās ārpus Londonas un traucās pa starppilsētu šoseju.

—     Es esmu sadedzis ugunī, — viņš uzbudināti vervelēja. — Manu līķi policisti atradīs, līdz nepazīšanai apdegušu. Lai nu viņi pacenšas atrast manu dvēseli!

Četemas stacijā no trešās klases vagona izkāpa drukns vīrs iesirmiem matiem, tērpies pelēkās strādnieka drēbēs. Viņš nolika uz platformas apbružātu koferi, aizkūpināja nelielu māla pīpīti un jautāja nesējam, kas stāvēja līdzās:

—     Kā nokļūt uz ostu?

Uzrunātais apskatīja viņu no galvas līdz kājām.

—    Jūs meklējat darbu? -Jā-

—     Kādu?

—     Es esmu galdnieks.

Nesējs pasmīnēja.

—     Cik jums gadu?

—     Sešdesmit četri, — atbildēja atbraucējs.

Viņa sarunbiedrs pašūpoja galvu.

—     Jums nebūs viegli atrast darbu. Visi grib nolīgt jaunākus.

—    Ka tik nokļūtu ostā, gan es tur visiem apprasītos. Uz kuru pusi jāiet?

Nesējs ar roku norādīja uz lauku ceļu un aizgriezās. Galdnieks paņēma koferi un, pīpi kūpinot, devās norādītajā virzienā.

Sardze ielaida viņu ostā. Aizturēja vienīgi skrandainus, kuri centās uzlavīties uz kāda kuģa. Solīdais, kārtīgi apģērbtais galdnieks nekādi neatgādināja klaidoni.

Vairākas stundas viņš pavadīja, iedams no kuģa uz kuģi un taujādams pēc darba, bet visur saņēma atteikumu. Uz vakara pusi viņam paveicās. Kāda kuģa kapteinim, arī padzīvojušam vīram, bija vajadzīgs galdnieks.

—    Vai esat precējies? — kapteinis jautāja.

—     Nē, ser, — Boundrijs atbildēja.

—     Bērni jums ir?

Dens pakratīja galvu.

—     Esmu viens kā koks, ser.

—     Jus man deresiet. Man nepatīk pieņemt darba zaļknābjus, kuriem brauciena laikā jāmāca, kā jāstrādā.

—      Kurp jūs brauksiet, ser? — Pulkvedis godbijīgi vaicāja.

—     Uz Sanfrancisko.

Boundrijs gandrīz vai palēcās aiz prieka. Amerikā uz viņa vārda bankā atradās krietna summa, kuru viņš jau laikus bija paguvis tur pārskaitīt.

—     Maksāšu jums piecas mārciņas nedēļā, — kapteinis turpināja. — Vai esat ar mieru?

—     Jā, ser.

—     Tad pārnakšņojiet krastā un no rīta atnāciet pie manis, lai nokārtotu dokumentus! Ap pusdienlaiku dosimies jūrā.

Atsveicinājies no kapteiņa, Boundrijs devās uz vienkāršu viesnīcu, kur nakšņoja labi atalgoti strādnieki. Pa ceļam viņš nopirka vakara avīzi.

28. nodaļa kreica kalps

Noīrējis atsevišķu istabu un ērti atlaidies gultā, Dens sāka šķirstīt avīzi. Viņa uzmanību saistīja raksts "Ugunsgrēks Vestendā". īpašu baudījumu Pulkvedim sagādāja tās rindas, kurās bija rakstīts par pārogļojušos līķi, kura personību varēja noteikt vienīgi pēc metāla priekšmetiem, kas pie tā tika atrasti.

—    Tomēr vecais Dens Boundrijs izrādījās gudrāks par jums visiem! — Pulkvedis nočukstēja un iesmējās.

Vina noskaņojums kļuva lielisks, un Dens nolēma noiet lejā bārā, lai pie pudeles laba vīna nosvinētu savu veiksmīgo pazušanu un rītdienas braucienu uz Ameriku, kur viņu gaida bagātība un laime.

—      Paliec sveiks, Kreica Kalp! — Pulkvedis klusu sacīja. — Izrādījās, ka tu neesi gudrāks par ierindas policistu.

Pēc pāris stundām Dens iegāja savā numurā, un viņam aiz bailēm aizrāvās elpa: istabas dziļumā stāvēja cilvēks melnās drānās. Boundrijs aiz pārsteiguma izbolīja acis. Viņš lēnām kāpās atpakaļ, kamēr atdūrās ar muguru pret sienu.

—    Jūs! Jūs! — viņš ar pūlēm izdvesa.

—    Esmu atnācis, lai atvadītos no jums, — teica Kreica Kalps.

Viņš nesteidzīgi aizvēra durvis. Dens piesteidzās pie loga. Viņa numurs atradās pirmajā stāvā.

Jāizlec tik ārā, tad varētu viegli pazust milzīgajā tirdzniecības ostā… Boundrijs atvēra logu un atsprāga atpakaļ.

—     Māju aplenkuši policija! — viņš iesaucās.

—    Jā, — cilvēks melnajā tērpā apstiprināja.

Pulkvedis saniknots pagriezās pret viņu.

—    Jūs arī esat zaudējis, Kreica Kalp! — viņš ierēcās. — Es zinu, kas jūs esat, un visu izstāstīšu policijai, ja mani apcietinās! Jūsu interesēs ir izvest mani no šejienes!

Viņa pretinieks nepakustējās un neatbildēja.

—   Jūs man neticat? Es pierādīšu, ka pazīstu jūs. Jūs esat Gregorija Koko tēvs! Un esat saticies ar mani bez maskas!

Kreica Kalps nodrebēja.

—    Jūs nogalinājāt apašu Raulu, jūs aplaupījāt juvelierveikalu, jūs nepatiesi apsūdzējāt Filipolisu, Selbiju un Pinto noziegumos, kurus viņi nebija izdarījuši! — Dens Boundrijs turpināja. — Izglābiet mani, un arī es jūs saudzēšu!

—    Man palīdzība nav vajadzīga. Jo vairāk no jums, mana dēla slepkavas!

—    Jā es liku, lai Rauls novāc Koko! — Pulkvedis iesaucās. — Jums neizdosies viņu atdzīvināt, lai ko jūs ar mani darītu! Tas biju es, kas pieradināja viņu pie narkotikām un tādējādi padarīja par savu vergu!

—    Tas viss man jau sen ir zināms, — Kreica Kalps teica aizlauztā balsī. — Es upurēju savu godu, lai sodītu jūs par to, un esmu gatavs atdot arī savu dzīvību. Es satriecu jūsu bandu, atņēmu nolaupīto naudu. Jūs esat mana dēla, Hansena, Solomona Vaita, Toma Krotina, Horācija Sneikita slepkava, jūs apdraudējāt Elizabetes Mārčas dzīvību un Meisijas Vaitas godu. Tūlīt jūs tiksiet apcietināts!

—     Jūs to nepiedzīvosiet! — Boundrijs iesaucās un izrāva pistoli.

Divi šāvieni atskanēja vienā laikā. Pulkvedis nokrita zemē kā nopļauts. Viņa pretinieks, atspiedies pret sienu, lēni noslīdēja uz grīdas, piespiedis roku pie krūtīm. Starp pirkstiem sūcās asinis.

Istabā iedrāzās Strefords Kings.

—     Kas šāva? — viņš iesaucās.

No Boundrija līķa detektīva skatiens pievērsās vēl dzīvajam atriebējam.

—     Kreica Kalps! — Detektīvs neticēja savām acīm.

Viņš nolaidās uz ceļiem un saudzīgi noņēma ievainotajam masku.

—   Žēlīgais Dievs! — Strefords nočukstēja, ieraudzījis Kreica Kalpa seju. — Tas esat jūs!

—     Kā redzat, — lords Stenlijs Belkoms gurdi izrunāja.

—     Jūs bijāt Kreica Kalps?!

—    Saprotu jūsu pārsteigumu, Streford. Tā būs vislielākā sensācija Skotlendjarda vēsturē… Ja vien jūs nenoklusēsiet šo lietu, lai glābtu ministrijas godu. Es jums to lūdzu! — nočukstēja Lielbritānijas iekšlietu viceministrs.

—     Es aiznesīšu jūs uz savu mašīnu un aizvedīšu uz mājām, — Strefords Kings teica. — Zvēru, ka neviens neko neuzzinās. Jūs pats zem četrām acīm aprunāsieties ar ministru un visu viņam paskaidrosiet.

Sera Stenlija seja sāpēs saviebās.

—     Nē, Streford, es neko neteikšu ministram. Pēc dažām minūtēm stāšos daudz augstāka soģa priekšā, kura varā būs mani sodīt vai apžēlot. Palīdziet man novilkt šo karnevāla tērpu…

Ar trīcošām rokām misters Kings novilka no lorda melnās drēbes, zem kurām atradās viņa parastais uzvalks.

—      Man vajadzēja demisionēt tūlīt pēc visa tā, ko mans zēns bija pastrādājis Oksfordā, — sers Stenlijs turpināja. — Toreiz biju policijas priekšnieks Indijā. Taču mani neatbrīvoja. Turklāt vēl pārcēla uz ministriju…

Strefords redzēja, ka viņam kļūst arvien grūtāk runāt.

—    Es pasaukšu ārstu. Viņš ir tepat policijas mašīnā.

—      Nevajag! — lords Belkoms aizturēja detektīvu.

—     Mani viņš vairs nespēj glābt, bet liecinieki mums te nav vajadzīgi.

Misters Kings noslīga ceļos līdzās mirstošajam.

—    Ja Boundrijs būtu aizšāvis garām, es pagūtu pazust vēl pirms jūsu ierašanās un rit pat iesniegtu atlūgumu. Es uzņēmos lielus grēkus uz savas sirdsapziņas, bet citādi es nevarēju atriebt nelietim sava dēla nāvi… Es esmu diezgan bagāts… Uzrakstīju testamentu uz jūsu vārda, Streford… Pieņemiet to kā kāzu dāvanu…

Lords Belkoms apklusa, šķiet, bija zaudējis samaņu. I<ings neuzdrīkstējās ne pakustēties un, elpu aizturējis, raudzījās uz seru Stenliju. .

—      Manu mīļo dēliņ! — mirstošais atkal ierunājās.

—      Beidzot esmu atriebis tavu nāvi! Esi sveicināts, es nāku pie tevis…

Tie bija lorda Stenlija Belkoma pēdējie vārdi.

29. nodaļa pec gada

Lielbritānijas iekšlietu viceministrs Strefords Kings saņēma vēstuli no Dienvidamerikas. Vēstulei bija pievienota fotogrāfija— laimīgs vīrietis apskāvis skaistu, jautri smaidošu sievieti, kurai uz rokas bērniņš.

—     Meisij! — Strefords pasauca.

—     Kas ir, mīļais? — misis Kinga jautāja.

Vīrs pasniedza viņai fotogrāfiju.

—    Vai pazīsti?

—   Tie taču ir Kjū un mis Mārča! — Meisija iesaucās.

—    Tagad viņa ir misis Kjū! — Strefords izlaboja.

—    Kā gan viņiem izdevās izglābties Boundrija bandas sakāves laikā?

Detektīvs iesmējās.

—    Loti vienkārši! Pēc divdesmit minūšu ilgām sarunām viņiem izdevās pārliecināt Kārtraitu, lai lido bez Pinto!

—    Kā tu to visu tik smalki zini? — Meisija brīnījās.

—    Sers Stenlijs Belkoms un es stāvējām dažus solus viens no otra un uzmanījām, lai viņiem neviens netraucētu. Dažreiz Kreica Kalps piesprieda diezgan vieglu sodu, — Strefords Kings atbildēja.

Viņa balsī neizskanēja nožēla.

No stāstu krājuma "Džentlmenis afērists"

..

Iepazīšanās māksla

Smalkā, pieklājīgā veidā izdarītas laupīšanas tik krasi atšķiras no parastajām, ka tās spēj pat sajūsmināt. Ikdienišķi noziedznieki, kam trūkst spilgtas fantāzijas, arvien vēl izmanto vecās metodes un sasniedz mērķi, pielietojot rupju varu. Turpretim smalkāku laupītāju izdomā un plānu īstenošanā ir tikpat daudz atjautības un asprātības kā lieliem dzejniekiem.

Ari tas, ka misters Antonijs Ņūtons kādu dienu pēkšņi atradās loti nepatīkamā situācijā, piederēja pie sīki pārdomāta plāna. Viņa auto abi pakaļējie riteņi bija ieslīdējuši dziļā grāvī, un katastrofas brīdī viņš tikai ar pūlēm bija noturējies savā sēdeklī. Ceļmalas dzīvžoga zari nokarājās tik zemu, ka viņam bija jānoliec galva, lai nesaskrambātu seju. Tomēr Antonijs nezaudēja pašsavaldīšanos, un skatiens, ko tas uzmeta jaunajai dāmai, bija maigs un piedodošs.

Mēma un sastingusi meitene sēdēja pie sava greznā auto stūres, jo nelaimes gadījums viņu bija tā pārbiedējis, ka pirmajā acumirklī viņa nespēja izrunāt ne vārda.

—   Jūs braucāt pa nepareizo pusi, — Antonijs Ņūtons pieklājīgi aizrādīja.

—     Man loti žēl, — meitene izdvesa. — Bet es taču signalizēju! Šie nožēlojamie Saseksas celi ir tik neērti…

—     Lūdzu, nerunāsim vairs par to! — Antonijs viņu pārtrauca, izkāpdams no auto un nopietnu skatienu aplūkodams savas mašīnas drupas.

—     Es domāju, ka jūs mani redzējāt, kad es braucu lejā no pakalna, — viņa aizbildinādamās teica. — Es taču signalizēju.

—    Es nedzirdēju, bet tam jau ari nav nozīmes. Nelaimē tikai es viens esmu vainīgs. Tomēr mans nabaga vāģis laikam ir galīgi beigts.

Nu arī jaunā dāma izkāpa un nostājās līdzās Antonijam. Gadījums tiešām bija viņai loti nepatīkams, un meitene noraizējusies uzlūkoja lūžņu kaudzi, kas bija atlikusi no cietušās mašīnas.

—    Ja es tūliņ nebūtu attapies stūrēt savu auto tieši grāvī, sadursme noteikti būtu šausmīga. Labāk lai zūd mans braucamais nekā jums tiek nodarīts kaut vismazākais ļaunums.

Jaunkundze nopūtās.

—     Laime vēl, ka tā ir veca mašīna. Protams, mans tēvs jums…

Antonijs nevarēja atstāt šos vārdus bez iebilduma.

—   Jā, pašlaik mans auto gan izskatās vecs, — viņš laipni piebilda, — bet tādēļ, ka tas ir galīgi sadragāts, īstenībā tā bija pavisam jauna mašīna.

—     Bet tas taču ir pavisam vecs modelis! — viņa stūrgalvīgi nepiekāpās. — Tas ir no 1918. gada. Jaunākā izlaiduma Beneta mašīnām ir citāda virsa.

—     Es arī pats esmu veclaiku cilvēks, — Antonijs nopietni paskaidroja. — Šī virsa būvēta pēc īpaša pasūtījuma, jo es tieši tādu pieprasīju, bet citādi viss ir gluži jauns. Aplūkojiet taču šos sēdekļus, lakojumu…

—    Jūs tikai nesen esat licis to nokrāsot, — meitene to pārtrauca. — Krāsa taču vēl pavisam svaiga! Redziet! — Viņa novilka ar cimdoto pirkstu pār mašīnas spīdošajiem sāniem un parādīja traipu, kas bija palicis pirksta galā. — Tā ir "Binko" krāsa. Tātad auto krāsots apmēram pirms divām nedēļām, jo šī krāsa žūst veselu mēnesi.

Antonijs uzskatīja par labāku klusēt. Taisnību sakot, viņš acumirklī neatrada nevienu piemērotu atbildi.

—   Tas bija loti bruņnieciski no jums, ka jūs iebraucāt grāvī, — jaunā dāma siltākā balsī turpināja. — Mans tēvs būs jums loti pateicīgs. Vai jūsu mašīna vēl būs lietojama?

Antonijs zināja, ka tā kļuvusi galīgi nederīga. Šo mašīnu viņš pirms divām nedēļām bija nopircis par trīsdesmit mārciņām.

—    Vai vēlaties, lai aizvedu jūs līdz Pilbirijai?

—    Vai no turienes man būs iespējams piezvanīt?

—       Es jūs aizvedīšu uz sava tēva namu, — Vera Mansara — tā sauca jauno dāmu — vienkārši sacīja. — Tas nav tālu no šejienes, un mums ir ari telefons. Protams, mēs nepieļausim, ka jūs savas uzupurēšanās dēļ ciešat kādus zaudējumus, kaut, iegriežoties ap stūri, es tomēr signalizēju.

—     Ko es diemžēl nedzirdēju, — Antonijs piebilda.

Bridi vēlāk viņš jau sēdēja līdzās jaunajai meitenei,

kas veikli vadīja mašīnu. Nogriezušies no lielceļa, viņi drīz iebrauca skaistā parkā, kur stāvēja grezna vasarnīca.

Misters Džeralds Mansars bija drukns kungs ar kailu pakausi. Viss viņa izskats liecināja par enerģiju un lielām veikalnieka spējām. Sirmās ūsas un bārda piešķīra viņa sejai sevišķi cienīgu izskatu. Mierīgi viņš noklausījās savas skaistās meitas stāstā.

—     Bet tu taču devi brīdinājuma signālu?

—     Jā gan, tēvs, to es darīju.

—     Un turklāt tu droši vien brauci mērenā ātrumā?

Antonijs saprata vecā kunga jautājumu nozīmi un

uzskatīja par lietderīgu iejaukties sarunā.

—    Jūs sapratīsiet, mister Mansar, ka es nebūt nedomāju vainot jūsu meitu, jo tikai es pats biju vainīgs šajā nelaimes gadījumā. Es nešaubos, ka viņa tiešām signalizēja, kaut to neesmu dzirdējis. Ja vispār kāds no mums ir pieļāvis kļūdu, tad tas esmu tikai es.

Antonijs labi pazina bagātnieku raksturu. Viņš zināja, ka šie ļaudis drīzāk ir ar mieru samaksāt tūkstošus labprātīgi nekā atzīt sevi par vainīgiem kādā pārkāpumā, kaut arī sods par to būtu niecīgs.

Mistera Mansara seja noskaidrojās.

—     Protams, es nevaru pieļaut, ka jūs ciešat zaudējumus, mister…

—     Mans vārds ir Ņūtons.

—     Ā, Ņūtons? Vai jūs neesat lielās gumijas izstrādājumu firmas "Ņūtons, Baids un Vilkinss" līdzīpašnieks?

Antonijs pakratīja galvu.

—    Tātad jūs esat viens no tiem Ņūtoniem, kam pieder lielās porcelāna fabrikas?

—     Nē, arī ar šo firmu man nav nekā kopīga.

—    Nu, mana mīļā, ko mēs darīsim? — misters Mansars pievērsās meitai.

Vera pasmaidīja.

—     Mums taču misters Ņūtons vismaz jāielūdz pusdienās, — viņa sacīja, un tēvs, kas, kā likās, nezināja, kā izbeigt šo sarunu, tūliņ piekrita.

—      Starp citu, kā jūs zināt manu vārdu? — viņš jautāja viesim. — Laikam gan mana meita…

Antonijs pasmaidīja.

—     Nē. Es labi pazīstu pilsētu, un nav nekāds brīnums, ka zinu arī jūsu dzīvesvietu.

—    Protams, — misters Džeralds Mansars piekrita. Šis miljonārs, kam piederēja neskaitāmi uzņēmumi un akcijas, loti labi zināja, ka viņš ir pazīstams.

—    Vai jūs darbojaties arī Sitijā, mister Ņūton?

—    Jā gan.

Antonija saistība ar Sitiju gan bija tikai tāda, ka viņš kādā lielā namā bija noīrējis mazas biroja telpas. Pie durvīm bija ari skaista izkārtne. Kāds viņa paziņa par šo biroju izteicās, ka tajā neesot pat tik daudz vietas, lai varētu aiz astes saņemtu kaķi apgriezt riņķī. Bet Antonijam nebija kaķa, un, ja arī būtu, viņš tomēr to tā nemocītu.

Pusdienas aizritēja patīkamās sarunās. Antonijam bija uzsmaidījusi necerēta laime. Viņš bija uzzinājis, ka ik svētdienas ritu misters Mansars brauc uz Pellingtonu, tādēļ arī nopirka veco auto un veselu dienu nostrādāja, to pārkrāsojot. Bet viņš nebija paredzējis, ka šī dēka beigsies tik laimīgi. Antonijam gan bija stāstīts, ka Mansaram ir skaista meita, tomēr viņš pat necerēja, ka apstākļi iegrozīsies tā, lai sadursme notiktu tieši ar viņas, nevis paša Mansara vadīto automašīnu.

Antonijs Ņūtons bija savā ziņā godīgs avantūrists. Ilgi un rūpīgi studējis avīžu ziņojumus, viņš beidzot bija nācis pie secinājuma, ka arī šādā veidā var nopelnīt naudu. Viņš neatzina novecojušos laupīšanas paņēmienus, kas bieži tika minēti policijas ziņojumos, kaut cieņa pret svešu īpašumu viņam bija diezgan maza.

Lasot bruņotu laupīšanu aprakstus un iztirzājot tos visos sīkumos, Antonijs Ņūtons beidzot bija atzinis, ka naudu var nopelnīt arī ar prātu, turklāt neuzņemoties nekādu risku.

Pirmām kārtām viņš bija nolēmis iepazīties ar ietekmīgo misteru Mansaru, kas parastos apstākļos bija pilnīgi neiespējami.

Ir tikai divi ceļi, kā tuvoties lielām personībām: atklājot viņu kaislības (tā parasti ir viņu vājā puse) vai arī mēģināt tos satikt atpūtas ceļojumā. Ir zināms, ka tas pats cilvēks, kas Londonas Sitijā ir pilnīgi nepieejams, Rivjērā kļūst loti sabiedrisks.

Bet misters Mansars nekad nemēdza izklaidēties ceļojumos, un viņa vienīgā kaislība bija tīties ģēnija mirdzumā.

Kad pusdienas bija paēstas, Antonijam vairs nebija iemesla ilgāk izmantot miljonāra viesmīlību. Viņš gaidīja paziņojumu, ka auto jau piebraukts durvju priekšā un ka misters Mansars uzaicina viņu nākamajā ceturtdienā uz vakariņām savā pilsētas dzīvoklī. Tomēr dīvainā kārtā šis uzaicinājums neatskanēja, un pret Antoniju izturējās tā, it kā viņš šeit būtu ieradies viesos uz ilgāku laiku.

Misters Mansars izrādīja viņam savu bibliotēku un ieteica vieglai lasīšanai piemērotas grāmatas.

Laipni pateicies, Antonijs ērti iekārtojās kādā atzveltnes krēslā. Tomēr viņš nelasīja, bet nodevās jaukiem sapņiem un plāniem, ko cerēja īstenot dzīvē ar šī ievērojamā finansista palīdzību.

Bibliotēkas logs izgāja uz plašu terasi, un Antonijs pēkšņi ieraudzīja misteru Mansaru un viņa meitu, kas lēnām pastaigājās no terases viena gala līdz otram. Viņi klusu sarunājās, un Antonijs uzmanīgi pielīda tuvāk logam, lai noklausītos.

— Viņš izskatās daudz labāk par iepriekšējo, — Vera tobrīd sacīja, un misters Mansars piekrizdams pamāja ar galvu.

Ko tas nozīmē? Viņš izskatās labāk par iepriekšējo? Antonijs veltīgi lauzīja galvu.

Tēvs ar meitu nāca atpakaļ.

—   Viņam ir gudra seja un viltīgas acis, — viņš atkal izdzirda Veras balsi.

Misters Mansars kaut ko norūca.

Antonijs saprata, par ko abi runā.

Bet nu viņi vairs neatgriezās. Antonijs nepacietīgi gaidīja, kas notiks tālāk. Viņš jau bija nolēmis iet atvadīties, kad bibliotēkā ienāca misters Mansars un aizvēra aiz sevis durvis.

—    Man jāpārrunā ar jums kāda svarīga lieta, mister Ņūton, — viņš svinīgi iesāka. — Esmu nācis pie atziņas, ka jūs varat būt ļoti noderīgs manai firmai.

Antonijs ieklepojās. Viņš jau sen domāja tāpat.

—    Vai pazīstat Briseli?

—    Kā savu kabatu, — Antonijs pārliecinoši atbildēja. Viņš gan nekad nebija tur bijis, bet vajadzīgās ziņas taču var atrast katrā ceļvedī.

Misters Mansars sarauca pieri.

—    Laikam pats Dievs jūs šurp sūtījis. Man vajadzīgs cilvēks kādam slepenam uzdevumam. Es nupat par to runāju ar savu meitu; ceru, ka jūs piedosiet man šo mazo nepieklājību, — viņš atvainodamies piebilda.

Antonijs jau sen bija piedevis.

—     Uz manu meitu, kas ir lieliska cilvēku pazinēja, jūs esat atstājis ļoti labu iespaidu.

Antonijs izrādīja lielu ieinteresētību, un misters Mansars viņam nelika ilgi gaidīt paskaidrojumu.

—   Jums šovakar jādodas ceļā uz Briseli un jāpaliek tur līdz trešdienai. Vai jums pietiks naudas šim ceļojumam?

—     Nu protams! — Antonijs bez vilcināšanās atbildēja.

Misters Mansars pamāja ar galvu.

—     Tā jau es domāju. Jums būs līdzi aizzīmogota vēstule, kuru jūs trešdienas rītā atvērsiet mana Briseles aģenta, monsieur Lamonta, klātbūtnē. Viņš ir lielas firmas "Lamonts un biedri" šefs. Es vēlētos, lai jūs nevienam neteiktu par šo misiju.

Antonijs saprotoši pamāja ar galvu.

—      Par laimi, ceļojumam uz Beļģiju nevajag pasi, tātad jūs varat doties ceļā bez kādas iepriekšējas sagatavošanās. Pēc pusstundas iet vilciens uz pilsētu, un te būs vēstule.

Viņš izņēma no kabatas aploksni, kas bija adresēta misteram Antonijam Ņūtonam. Zem adreses bija rakstīts: "Atplēst monsieur Lamonta klātbūtnē, Tēvijas ielā 119, Briselē."

—    Nevaru jums solīt nekādu sevišķu atlīdzību par šī uzdevuma veikšanu. Tomēr esmu pārliecināts, ka šis gadījums jums noteikti nāks par labu.

Antonijs laimīgi pasmaidīja.

—    Es tūliņ došos ceļā, — viņš enerģiski sacīja. — Šī nav pirmā reize, kad man tiek uzticēts kāds svarīgs uzdevums.

Brīdi vēlāk viņš mistera Mansara automobilī devās uz dzelzceļa staciju. Braucot gar sava auto drupām, Antonijs nebūt nenožēloja zaudējumu.

Paredzētajā laikā viņš sasniedza Briseli un pirmdienas rītā ieradās pie monsieur Lamonta. Tas bija maza auguma plecīgs kungs ar apbrīnojami kuplu pilnbārdu. Viņš bija loti pārsteigts par jaunā angļa apmeklējumu.

—    A, tas taču loti interesanti, — viņš sacīja, noklausījies Antonija ziņojumu. — Vai jūsu ceļojums ir saistīts ar valdības rentes nomaksu?

—    Diemžēl man nav tiesību par to izteikties, — Antonijs diplomātiski atbildēja. — Man ir uzticēts aizzīmogots ziņojums.

Monsieur Lamonts saprotoši pamāja ar galvu.

—     Es dziļi cienu jūsu diskrēciju, mans kungs. Vai drīkstu jūs lūgt pagodināt ar savu klātbūtni vakariņas manā klubā?

Antonijs priecājās par šo uzaicinājumu, jo naudas viņam bija atlicis loti maz.

Vakariņas ēdot, monsieur Lamonts ar vislielāko cieņu runāja par misteru Mansaru.

—    Tas ir apbrīnojams vīrs, — viņš sacīja. — Vai jūs esat viņa draugs, mister Nūton?

—    Nevaru teikt, ka tieši draugs, — Antonijs apdomīgi atbildēja.

Viņš izrādījās tik patīkams un interesants viesis, ka monsieur Lamonts to ielūdza arī nākamajā dienā uz pusdienām. Šoreiz beļģis jau izrādīja lielāku ziņkārību.

—     Es tikai gribētu zināt — vai jūsu apmeklējums ir saistīts ar Turcijas aizdevumu?

Antonijs pasmaidīja.

—     Jūs sapratīsiet, ka es nevaru par to izteikties, — viņš noslēpumaini atbildēja.

—      Zināms, pats par sevi saprotams! — monsieur Lamonts aši piekrita. — Bet, ja jūsu apmeklējumam būtu kāda saistība ar Vīnes pilsētas aizņēmumu…

Tomēr Antonijs noteikti izvairījās no šis sarunas turpināšanas. Monsieur Lamonts izplūda komplimentos par viņa atturību.

Antonijs arī pats bija uztraukts, kad trešdienas rītā ieradās baņķiera birojā.

Nostājies pie kamīna, viņš trīcošiem pirkstiem atplēsa aploksni, apzinādamies, ka ir nonācis savas dzīves krustceļā.

Ar izbrīnu viņš redzēja, ka vēstuli rakstījusi Vera Mansara, un, jo tālāk viņš lasīja, jo lielāks kļuva viņa pārsteigums.

"Mans mīļais mister Nūton!

Tēvs gribēja nodot Jūs policijai vai iesviest dīķī, man tomēr izdevās viņu pierunāt dot Jums iespēju atkāpties bez sevišķām nepatikšanām. Jūs esat trīsdesmit ceturtais cilvēks, kas cenšas iegūt mana tēva labvēlību, nežēlojot ne laika, ne pūļu. Jau sešas reizes esmu pārcietusi laupītāju uzbrukumus, ko sarīkojuši mani vēlākie glābēji. Esmu slīcināta un atkal izvilkta no ūdens. Zaķu medībās tēvs jau sašāvis trīs cilvēkus, un pieci metušies viņa auto priekšā, kad viņš brauca uz piestātni.

Mēs atzīstam, ka Jūsu metode ir laipnāka par visām līdzšinējām. Pirmajā mirklī es pat noticēju, ka tiešām noticis nejaušs nelaimes gadījums, bet, piezvanot tuvākās pilsētiņas garāžai, es dabūju zināt, ka Jūs jau divas nedējas gaidījāt šo izdevību. Nabaga mister Nūton, novēlu Jums nākamajā reizē vairāk laimes!

Vera Mansara"

Antonijs trīs reizes izlasīja šo vēstuli. Tad viņš pamanīja kādu salocītu zīmīti, kas bija tai pievienota.

"Monsieur Lamont!

Izmaksājiet misteram Antonijam Ņūtonam summu, kas nepieciešama viņa atpakaļceļam uz Londonu!

Džeralds Mansars"

Monsieur Lamonts nenovērsa acis no pārsteigtā jaunekļa.

—    Vai jūsu uzdevums ir loti svarīgs? — viņš ziņkāri jautāja. — Vai tagad varat dot man kādus tuvākus paskaidrojumus?

Antonijs jau bija attapies no pārsteiguma. Noglabājis vēstuli kabatā, viņš domīgi aplūkoja monsieur Lamontam adresēto zīmīti.

—     Man loti žēl, ka nevaru jums atklāt vēstules saturu. Man tūliņ jādodas ceļā uz Berlīni, no turienes uz Vīni, tad uz Konstantinopoli. Pēc tam man jābrauc uz Romu un tālāk uz Tanžeru. Tur darīšanas mani aizkavēs kādu mēnesi, un tikai pēc tam varēšu atgriezties Anglijā.

Viņš pasniedza zīmīti monsieur Lamontam, kurš to ātri izlasīja.

—      Cik jums būtu vajadzīgs, mans kungs? — viņš godbijīgi jautāja.

—      Man šķiet, ka iztikšu ar sešsimt mārciņām, — Antonijs mierīgi atbildēja.

Monsieur Lamonts tūliņ noskaitīja vajadzīgo summu.

Saņēmis no viņa paziņojumu par uzdevuma veikšanu, misters Mansars ar pilnām tiesībām bija briesmīgi saniknots.

Uztraukts viņš pārradās mājās.

—     Šis… šis… -— viņš stomījās, — šis nelietis!

—      Kuru tu domā, tēvs? Tu taču pazīsti tik daudz neliešu, — Vera smaidīdama piebilda.

— Protams, Ņūtonu! Tu taču atceries, ka es uzdevu Lamontam izmaksāt viņam ceļanaudu atpakaļ līdz Londonai?

Viņa pamāja ar galvu.

—     Un iedomājies — šis cilvēks izkrāpis Lamontam sešsimt mārciņu!

Vera izbrīnā iepleta acis, bet tad sāka smieties.

—     Viņš iestāstījis Lamontam, ka viņam esot jāceļo uz Londonu caur Berlīni, Vīni, Konstantinopoli, Romu un Tanžeru! Laime vēl, ka pašlaik nedarbojas Sibīrijas dzelzceļš! — Un šī doma bija mistera Mansara vienīgais mierinājums.

Dāma pelēk ā

Ar Sibilllu Martinu Antonijs Ņūtons iepazinās jau kara laikā. Viņš dēvēja šo sievieti par Dāmu pelēkā un mazliet baidījās no viņas, kaut viņa nebija ne augstprātīga, ne neglīta, tieši otrādi— Sibillla bija pat loti pievilcīga.

Viņa bija kāda nabadzīga muižnieka meita, bet visa viņas būtība izstaroja tik daudz cienības, ka ļaudis nevarēja viņu nerespektēt.

Sibilllas vīrs Džims Martins bija Antonija pulka pulkvedis — krietns virsnieks no labas ģimenes. Satiekoties ar šo aprindu ļaudīm, Antonijs vienmēr jutās mazliet samulsis, jo nekad nevarēja saprast, vai tie ir bagāti vai nabagi. Kādā niknā kaujā pulkvedis tika ievainots, un Antonijs to nēšus bija nogādājis pārsienamajā punktā. Mirstot pulkvedis bija viņam teicis:

"Rūpējieties par manu sievu, cik varat!"

Pie pirmās izdevības Antonijs apmeklēja pulkveža atraitni viņas mazajā namiņā Kerzonstrltā. Sibillla Martina izturējās vēsi un noraidoši, tā ka viņš jutās pavisam samulsis. Desmit minūtes runājis, Antonijs vairs nezināja, ko vēl lai saka. Viņš piedāvāja atraitnei savu palīdzību, kuru viņa laipni, bet noteikti atraidīja. Viņa uzaicināja Antoniju pusdienās un sarunājās ar to par cepelīnu uzbrukumiem un kādu jaunu kara grāmatu, kas tobrīd bija iznākusi.

Antonijs atviegloti uzelpoja, kad beidzot atradās atkal uz ielas.

Kopš šī gadījuma viņš vēl trīs reizes bija redzējis Sibilllu Martinu. Pirmo reizi Antonijs savās melnākajās dienās satika viņu Haidparkā braucam elegantā auto. Viņš noņēma platmali, bet viņa to neievēroja — acīmredzot nebija pazinusi.

Otro reizi viņš pulkveža kundzi redzēja tūliņ pēc gadījuma ar drošības naudas izkrāpējiem. Viņa stāvēja teātra foajē un kādu gaidīja. Šoreiz Sibillla Martina laipni atņēma Antonija sveicienu un uzsāka ar viņu sarunu.

—     Man šķiet, es reiz redzēju jūs Haidparkā, mister Nūton, bet toreiz es biju tik dziļi iegrimusi savās domās, ka pamanīju jūs tikai tad, kad jau biju pabraukuši jums garām. Vai jūs kādreiz mani neapciemotu?

—     Ar lielāko prieku, — Antonijs sirsnīgi atbildēja.

Viņš nupat bija sagatavojis kādu jaunu karagājienu

un tādēļ jutās nepatīkami pārsteigts, redzot savu iecerēto upuri tuvojamies dāmai, ar kuru nupat bija runājis.

— Sasodīts! — Antonijs norūca.

Šis mazais, resnais vīrelis ar kailo galvu jau kādu laiku bija Antonija novērojumu objekts. Viņš šo misteru Džepbernu bija izpētījis no visām pusēm.

Pirms izceļošanas no Polijas mistera Džepberna uzvārds bija beidzies ar "sks" vai "vičs". Doveras ostā šis vīrs uz kādas kastes bija izlasījis Džepberna vārdu, un tas viņam tik loti bija iepaticies, ka ceļotājs izkāpa krastā kā misters Džepberns ar divdesmit rubļiem kabatā un dziļu sarūgtinājumu sirdī pret savu līdzšinējo tēviju.

Toreiz pārmainīt vārdu bija vieglāk nekā pārģērbt uzvalku. Ar laiku misters Džepberns kļuva turīgs, pat bagāts. Naudu viņš prata nopelnīt ar dažādām interesantām metodēm.

Pirmos panākumus Džepberns guva, vadot kādu klubu Londonas austrumos, kur sastapās ļaudis no visām pasaules malām. Būru kara laikā viņa bagātība strauji pieauga, pateicoties ar valdību izdevīgi noslēgtam līgumam par kavalērijas seglu piegādi armijai. Tad viņš uzsāka savu lielāko afēru — vēlāk to iedēvēja par "Džepberna lielklubu". Dažādās pilsētas dalās viņš nopirka vai noīrēja namus, kurus eleganti iekārtoja un nodeva uzticamu tautiešu— gan vīriešu, gan sieviešu— pārziņā. Džepberns sameklēja dažus trūcīgus muižniekus, kas bija ar mieru uzņemties šo namu viesmīlīgo saimnieku lomu. Apbrīnojami īsā laikā viņš šādā veidā bija atvēris septiņas labi apmeklētas spēļu elles.

Tomēr Džepberna vārds ar šīm iestādēm nebija saistīts. Nevienam, kas ieradās misis Keljē-Bizāmas deju vakarā, nebija ne jausmas, ka nams un iekārta nepieder šai beļģu tautības dāmai. Visus viņas izdevumus, arī algu tūkstoš mārciņu gadā, apmaksāja mazais, resnais kungs, kas dzīvoja pieticīgā dzīvoklī Blūmsberijā.

Viesi ieradās uz dejām un pēc tām palika uz kāršu spēli. Parasti spēlēja Trente-et-quarante. Visus krupjē pieņēma darbā misters Džepberns personīgi, un arī visi spēles ieņēmumi nokļuva viņa kabatā. Peļņa bija ļoti liela, jo krupjē saņēma daudz augstākas algas nekā nabadzīgie muižnieki, kas skaitījās namatēvi un namamātes. Spēļu vadītāji bija tik izveicīgi, ka pēc vajadzības varēja izmest vai nu sarkanu, vai ari melnu kārti. Protams, vienmēr laimēja tā krāsa, uz kuras bija likts mazāk.

Kaut arī izdevumi bija milzīgi, tomēr misters Džepberns gadā nopelnīja vismaz divdesmit tūkstošus mārciņu katrā no saviem septiņiem namiem. Policija atradās loti nepatīkamā stāvoklī, jo visi šie ļaudis, kas uzdevās par namu īpašniekiem, piederēja pie smalkākajām aprindām. Spriežot pēc visa, spēle bija absolūti godīga, un Anglijā likums ir ļoti saudzīgs pret personiskajām tiesībām un īpaši respektē visu, kas notiek privātos namos un dzīvokļos.

Apmeklējot misis Sibilllu Martinu, Antonijs it kā nejauši pieminēja arī mistera Džepberna vārdu.

— Džepberns? — dāma vienaldzīgi atkārtoja. — Jā, es viņu mazliet pazīstu. Šim vīram ir sakari augstākajā sabiedrībā. Jums laikam liekas dīvaini, ka viņš pavadīja mani uz teātri, vai ne?

Antonijs pasmaidīja.

—    Neredzu tur nekā dīvaina, — viņš meloja. — Vai viņš ir jūsu draugs?

—     Nē!

Šī atbilde skanēja tik noteikti un dedzīgi, ka Antoniju tas pārsteidza. Bet tad viņa atkal turpināja savā parastajā balsī:

—      Ak nē! Toreiz mēs, vairāki paziņas, bijām norunājuši iet uz teātri. Mani uzaicināja lēdija Membirija. Tā kā visi pārējie pēkšņi bija saslimuši, ieradāmies tikai mēs ar Džepbernu. Katrā ziņā tas man bija mazliet nepatīkami.

Antoniju šī atbilde nomierināja, un viņa to tūlīt ievēroja.

—     Liekas, jums viņš ne visai patīk.

—    Viņš man ir pilnīgi vienaldzīgs, — Antonijs vilcinādamies sacīja. — Bet viņam ir zināma slava.

—    Kāda slava? — viņa jautāja.

Antonijs jutās neērti, jo viņš nekādā ziņā nevēlējās, lai Džepberns jau iepriekš uzzinātu, ka viņu tur aizdomās.

—    Nu jā… tā stāsta. Vai tad viņam nav nekā kopīga ar spēju klubiem?

Viņa mirkli klusēja.

—    Vai tas… tiesa? Es domāju — vai viņu tiešām tur aizdomās par šāda veida ienākumiem?

—    Nevaru apgalvot, ka visi tā domā, bet tāds ir mans viedoklis par vinu.

Atkal brīdi valdīja klusums.

—    Bet tas taču ir šausmīgi! Vai jūs pazīstat misteru Džepbernu?

Antonijs paskaidroja, ka nepazīst šo cilvēku. Tā bija vina veiksme, jo iecerētā plāna īstenošanai bija svarīgi, lai misters Džepberns par viņu neko nezinātu.

Trīs dienas vēlāk Antonijs tomēr iepazinās ar resno kungu. Džepberns parasti mēdza vakariņot kādā ievērojamā restorānā, kur tam pastāvīgi bija rezervēts viens galds.

Šovakar arī Antonijs Ņūtons nosēdās pie šī galdiņa. Veikalnieks jau bija krietni iesilis, un, tā kā uzmācīgais viesis izrādījās loti stūrgalvīgs, misters Džepberns, vairīdamies no skandāla, pamāja viesmīlim, lai tas liek svešo mierā.

—     Kā liekas, jūs esat visai enerģisks jauneklis, — misters Džepberns sacīja, uzlūkodams Antoniju caur savu briļļu zelta ietvariem.

—     Par to varat būt drošs! — Antonijs atbildēja, runādams ar vieglu akcentu, kāda tam citkārt nebija. — Redziet, es esmu demokrāts! Esmu visu privilēģiju pretinieks! Manā tēvijā visi ļaudis ir vienlīdzīgi, vai sapratāt?

—    Tad jau jūs laikam esat amerikānis?

—     Protams, tas es esmu! Un es būšu laimīgs, kad tikšu atkal mājās, jo Londona ir visgarlaicīgākais ciems pasaulē! Šeit ir tieši tikpat interesanti, cik prērijā. Jūs droši vien esat lasījis grāmatu par Hopšlras prēriju?

Misters Džepberns vispār nebija lasījis nevienu grāmatu, izņemot savu pasi.

—     Šajā ligzdā nav pat kurp aiziet, — Antonijs sūdzējās. — Nākamajā nedēļā braukšu uz Parīzi. Varbūt tur būs jautrāk.

Misters Džepberns pēkšņi ieinteresējās.

—    Tas pilnīgi atkarīgs no tā, kādas ir jūsu prasības. Dažs cilvēks uzjautrinās šādā, cits tādā veidā. Londonā jūs varat dabūt visu, ja vien gribat maksāt. Bet varbūt jums nav pietiekami daudz naudas, mans draugs?

Antonijs bija sašutis.

—     Ko jūs teicāt? Man ņav naudas? Skatieties! — Viņš izrāva no kabatas biezu banknošu žūksni, ko misters Džepberns ziņkāri uzlūkoja. — Nē, mans kungs, šī pilsēta ir īsts tuksnesis! Nesen es uzaicināju dažus paziņas uz mazu kāršu partiju, un — ko domājat — viņi noturēja mani par traku, kad es gribēju likt divdesmit mārciņu lielu likmi! Vai varat iedomāties vēl ko garlaicīgāku?

Misters Džepberns palūkojās visapkārt. Ieraudzījis vienu no saviem aģentiem, viņš pamāja, lai tas pienāk.

—   Vai drīkstu iepazīstināt jūs ar savu draugu, mister?

—     Svašbeks, Artūrs Svašbeks no Kanzassitijas, — Antonijs pasteidzās nosaukt savu vārdu.

—    Mans labais draugs misters Smits, — misters Džepberns iepazīstināja. — Viņš parādīs jums pilsētu. Šeit ir daudz vairāk, nekā jūs domājat. — Viņš uzmeta Smitam izteiksmīgu skatienu, un tas pasteidzās apliecināt savu gatavību pakalpot jaunajam paziņam.

—    Nu man jāiet, — misters Džepberns atsveicinājās. — Ja jums arī turpmāk kādreiz gadās iegriezties šajā restorānā, tad sēdieties vien mierīgi pie mana galda, ja jums šeit patīk.

—      Par to varat būt drošs! — Antonijs bez kautrēšanās atbildēja.

Misters Smits bija eleganti ģērbies, nevainojama izskata jauneklis.

—    Kas tas bija par puisi? — Antonijs jautāja, nolūkodamies aizejošajā misterā Džepbernā.

—    Ak, tas ir kāds laipns, patīkams kungs, ko es jau sen pazīstu, — Smits mierīgi atbildēja. — Cik ilgi jūs domājat palikt Londonā, mister Svašbek?

—    Tas atkarīgs no tā, ko Londona spēs man sniegt. Līdz šim esmu te tikai garlaikojies.

—    Nu, ja jūs šovakar nāksiet man līdzi, tad gan vairs tā nerunāsiet.

Un viņš tūliņ veda savu upuri uz kaujamo solu.

Misteram Smitam bija mazs, bet skaists un elegants auto. Viņa šoferis bija tērpies mazliet par daudz greznā livrejā.

—    Londonā ir daudz vietu, kas plašai sabiedrībai nav zināmas, — misters Smits sacīja, kad viņi jau sēdēja mašīnā. — Nezinātājs varētu gadiem tās meklēt un tā arī neatrast. Vispirms aizvedīšu jūs uz mana drauga mistera Vetbirija Faha namu.

—    Jūs esat loti laipns, — Antonijs piebilda.

—   O, es tik daudzkārt esmu baudījis amerikāņu viesmīlību, ka jūtos laimīgs, ja varu kādam no tiem izrādīt savu pateicību.

Mašīna apstājās Kedogenskvērā kāda lepna nama priekšā. Spēlēja mūzika, un apakšstāvā eleganti ģērbtas dāmas un visāda vecuma kungi kavēja sev laiku dejodami. Bet misters Smits uzveda Antoniju augšstāvā, kur atradās kāda mazāka kompānija.

—     Te ir noorganizējusies neliela kāršu partija, — misters Smits vienaldzīgi noteica. — Diezgan interesanti noskatīties, tomēr es neieteiktu jums piedalīties, kaut ari nekur visā Londonā nespēlē godīgāk.

Šajā namā spēlēja uz viszemākajām likmēm. Mistera Džepberna uzņēmumi bija iekārtoti atbilstoši katra klienta kabatai.

—    Jā, šeit likme nav visai liela, — misters Smits kā atvainodamies sacīja. — Bet nāciet, es jūs aizvedīšu uz kādu citu vietu!

Kad viņi nonāca nākamajā namā, Antonijs redzēja, ka arī šeit dejo. Augšstāvā ap lielu, zaļu galdu sēdēja kāds pussimts dāmu un kungu, un te spēles gaita jau bija satraucošāka.

—   Arī šeit spēlē Trente-et-quarante, — misters Smits paskaidroja. — Likme ir piecdesmit mārciņas.

Pulksten trijos no rīta Antonijs atvadījās no sava jaunā drauga. Viņš bija kļuvis par simt mārciņām nabagāks, tomēr ziņas, ko viņš šonakt ievāca, bija daudz vērtīgākas. Viņš bija apmeklējis četrus no mistera Džepberna namiem.

Antonijam Ņūtonam bija mazs birojs Sitijā, paredzēts ne tik daudz veikalu darīšanām kā bijušo virsnieku sapulcēm. Tie bieži salasījās šeit, dzēra viskiju ar sodu, smēķēja un apsprieda savu bēdīgo stāvokli, kādā nokļuvuši pēc atgriešanās no kara.

Kad Antonijs pirmdienas rītā ieradās savā birojā, vinu tur jau gaidīja pieci dūšīgi, Francijas karalauku vējos un lietū rūdīti jaunekļi.

—    Antonij, — Bils Ferels sacīja, — mums taču vairs nav nekādu izredžu. Miers ir karavīru elle!

Antonijs pārlaida skatienu savu draugu jau stipri apnēsātajiem uzvalkiem un rūgti pasmaidīja, atceroties šo zēnu kādreizējo spožumu.

—     Labi, ka esat atnākuši, citādi man būtu jums jāraksta.

—    Ko tad tu nu atkal esi sadomājis, Antonij? — Bils Ferels jautāja.

—    Mazu laupīšanas gājienu, — Ņūtons mierīgi atbildēja.

Bils nopūtās.

—     Es jau ilgāku laiku domāju, ka derētu ielauzties kādā bankā. Mans revolveris ir kārtībā, atliek tikai no vecas zeķes izgriezt masku.

—    Šo plānu vari mierīgi atmest, — Antonijs atbildēja. — Pasaulē netrūkst profesionālu zagļu un laupītāju, kādēļ mums atņemt tiem maizi? Es domāju citādi. Jāatrod cilvēks, kas negodīgā ceļā ticis pie bagātības; pret tādiem ļaudīm mēs, nopelniem bagātie karavīri, droši varam vērst ieročus, nekompromitējot savu godu.

—     Tev taisnība, Antonij! — Bobs iesaucās. — Bet pret ko tad būs vērsts mūsu nākamais gājiens?

—     To puisi jūs ik vakarus no pulksten septiņiem līdz astoņiem varat redzēt Paronija restorānā. Tas ir īsts asinssūcējs — vampīrs, kas izspiež cilvēkiem pēdējo peniju.

Viņš'pārlaida skatienu biedriem, kas vērīgi klausījās vinā.

—     Zēni, — viņš svinīgi turpināja, — mani sauc Alī Baba, Ču Čin Čao un Robins Huds, es izveidošu no jums laupītāju bandu, bet tikai vienam vienīgam gājienam. Šī dēka var beigties arī cietumā, tomēr es tam neticu. Sabiedrības simpātijas būs mūsu pusē, kaut notveršanas gadījumā tas, protams, nespēs mūs glābt no apcietināšanas. Un nu es jautāju jums: vai gribat man sekot?

Piekrišanas kliedzieni, kas atskanēja no visu klātesošo mutēm, bija tik skali, ka iztraucēja no darba vecos advokātus, kuru birojs atradās stāvu zemāk.

—    Ejiet vien mierīgi atpakaļ, — Antonijs sacīja kantoristam, kas bija uznācis ar lūgumu netrokšņot, — un sakiet saviem priekšniekiem, ka mēs lūdzam piedošanu un apsolām, ka visjaunākajā gadījumā uzticēsim viņiem mūsu aizstāvēšanu tiesas priekšā.

Trešdienas vakarā, kad laužu drūzma jau bija pazudusi no ielām, Kedogenskvērā pie 903. nama apstājās liels auto. Tā bija veca mašīna, kas braucot sacēla briesmīgu troksni. Nabaga braucamajam bija ari iemesls to darīt, jo piecu paredzēto pasažieru vietā tam šoreiz nācās vest astoņus.

Antonijs pieklauvēja pie durvīm. Tās atvēra livrejā tērpts sulainis, bet, pirms viņš paguva attapties, Bila Ferela smagā roka jau bija aizspiedusi viņam muti.

Viens no astoņiem iebrucējiem nostājās pie deju salona durvīm. Pārējie ar Antoniju priekšgalā devās uz augšstāvu, kur atradās spēļu zāle.

—     Mierā! — Antonijs uzkliedza balsī, kas nepieļāva iebildumus. — Jūs visi esat arestēti! Saņemiet to cilvēku, seržanti — Viņš pamāja uz krupjē, kas sabruka savā krēslā.

Mirkli vēlāk telpā izcēlās kņada un juceklis, kas šādos gadījumos nav novēršams. Izvilcis no kabatas audekla maisu, Antonijs sabēra tajā visu naudu, kas atradās uz galda krupjē vietas priekšā, kamēr Bils Ferels izveda pārbiedētos kalpotājus blakustelpā.

—    Es zinu jūsu vārdus un adreses, — Antonijs vērsās pie viesiem. — Es pagaidām jūs neapcietināšu, tomēr jūs nedrīkstat atstāt šo telpu, pirms ārpusē dežurējošais seržants nebūs to atļāvis.

Piecas minūtes vēlāk auto jau joņoja uz Berklejskvēru. Šeit viss norisinājās tāpat kā iepriekš, bet, kad Antonijs ieskrēja spēļu zālē, viņš palika stāvam pie durvīm kā pārakmeņojies.

Divi pirmie cilvēki, ko viņš šeit ieraudzīja, bija misters Džepberns un Dāma pelēkā. Ieraudzījusi svešo laužu pulciņu, viņa izbailēs pietrūkās kājās. Arī Džepbērns lēnām piecēlās, raidīdams visapkārt izmisuma pilnus skatienus.

—     Ko tas nozīmē? — viņš jautāja.

Tomēr Antonijs neatbildēja. Pārsteigts viņš uzlūkoja jauno dāmu.

—     Policija! — viņa šausmās izdvesa.

Antonijs atguva pašsavaldīšanos.

—     Visiem spēlētājiem nostāties rindā gar sienu! — viņš komandēja.

Piegājis pie galda, viņš atkal sarausa savā maisā visu krupjē naudu. Tad no jauna pievērsās misis Martinai.

—     Man ar jums jārunā! — viņš mierīgi teica.

Viņi izgāja tukšajā priekštelpā.

—     Ko jūs šeit darāt?

—     Es… es esmu… — viņa stostījās, — jaunā namamāte.

—      Ko? Šī nama saimniece? — Antonijs negribēja ticēt savām ausīm. — Kā tas iespējams?

—    Es esmu parādā misteram Džepbernam trīs tūkstošus mārciņu, viņam ir manas parādzīmes, — viņa paskaidroja, izvairīdamās lūkoties Antonijam acīs.

—     Bet es domāju…

—    Jūs domājāt, ka esmu pārtikusi, — viņa rūgti sacīja. — Bet nu jūs redzat, ka neesmu. Nabaga Džima atstātā nauda jau sen ir iztērēta.

—     Vai šādā veidā? — Antonijs drūmi norādīja uz spēļu salona pusi, un vina apstiprinoši pamāja ar galvu.

—     Uzgaidiet!

Antonijs iegāja atpakaļ pie Džepberna, kas uztrauktā balsī pūlējās kaut ko ieskaidrot nesatricināmajam Bilam Ferelam. Ieraudzījis Antoniju, viņš strauji pievērsās tam.

—     Tātad jūs esat policists? Sasodīti veikli! Ja es to būtu zinājis!

—    Turiet muti! — Antonijs skarbi apsauca. — Jums ir misis Martinas parādzīmes. Kur tās atrodas?

Džepberns piemiedza acis.

—     Ko jūs no tām gribat?

—    Ieauju jums izvēlēties, Džepbern, — vai nu es tūliņ jūs arestēju un nosūtu atpakaļ uz dzimteni, vai arī atsaucu savus ļaudis no šī nama ar norunu, ka jūs atdosiet man misis Martinas parādzīmes.

Misters Džepberns mirkli pārdomāja.

—    Labi, bet tad jums jābrauc man līdzi uz dzīvokli. Kas notiks ar naudu, ko jūs paņēmāt?

—     Tā tiks izlietota labdarīgam mērķim — nodota atvaļināto virsnieku palīdzības kasē, — Antonijs mierīgi paskaidroja.

SATURS

Kreica Kalps………………………………………………………….. 3

No stāstu krājuma "Džentlmenis afērists"……………. 141

TAPALS jau IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS:

Ceturtais mēris Pie 3 ozoliem Londonas tumšās acis Noslēpumainais testaments Bongindas karalis Dvēseļu kapteinis Pazudušais miljons Miljonāra kaimiņš Cilvēks, kas zina visu Trīs taisnīgi vīri Spoku nams Savādā grāfiene Zaļais strēlnieks Kaislību upuri Dižciltīgais klaidonis Hipodroma blēži i Nodevēju vārti i Šausmu eņģelis i Sidraba trīsstūris i Tetovētās rokas I Piektais dūzis

Parādnieks Pirātu gūstā Durvis ar 7 atslēgām Dimantu straume Melnais abats Viesnīca pie Temzas Zilā roka

Varonīgā mantiniece Baltā maska Diseldorfas slepkava Jūras meitene Kniepadatas noslēpums Cilvēks bez vārda Liktenīgā kļūda Dubultnieks Atriebējs Lords Bokseris Džons Fleks Cilvēks no Marokas Kokaīna skandāls Kreica Kalps

SAGATAVOŠANĀ:

Spoku ieleja H Bandītu karalis

Grāmatas var iegādāties visās grāmatnicās, preses kioskos un lauku pasta nodaļās. Izdevniecības tālrunis: 7280728

KĀRTERS BRAUNS RAKSTNIEKS, KURAM IZDOMAS UN FANTĀZIJAS PIETICIS GANDRĪZ 300 ROMĀNIEM. KĀRTERS BRAUNS RAKSTNIEKS, KURS PRIECĒ LASĪTĀJU AR MŪSDIENĪGI AZARTISKU DETEKTĪVU. KĀRTERS BRAUNS RAKSTNIEKS, KURA VARONI NEMITĪGI IEKĀRO UN IEKARO DAIĻAS UN ATRAKTĪVĀS DĀMAS. KĀRTERS BRAUNS RAKSTNIEKS, KURU JAU PAZĪSTAM, PATEICOTIES IZDEVNIECĪBAI -TAPALS'. ■DĀMA"

'PELĪTES MILJONS" •CIETSIRDĪGĀ SALOME"SANIKNOTĀS AMAZONES-

KĀRTERS BRAUNS IEKARO LATVIJU!

Reinkamācijas, metafizikas, karmas, dziedniecības un ikdienas realitāšu skaidrojums—tas viss pavisam neparastā mīlasstāstā.

THE UNDERGRAUND BEST-SELLER! 1. REIZI LATVIJA! 18. REIZI PASAULĒ!

PIRMĀ GRĀMATA — 'GATAVS MĪLĒTIES"… TAS IR DERĪGU PADOMU UN IEROSINĀJUMU APKOPOJUMS AR PRECIZĒJOŠU APAKŠVIRSRAKSTU "MAZAIS SEKSA GUDRINIEKS". KATRĀ LAPPUSĒ IR KĀDS NOPIETNS, ĪSI NOFORMULĒTS PADOMS PAR MĪLĒŠANOS: GLĀSTIEM, POZĀM UN KĀDS DRASTISKS MĀRA PUTNIŅA ZĪMĒJUMS. JŪSU IZDOMAS UN FANTĀZIJAS TRENĒŠANAI — ĪPAŠU KOKTEIĻU UN ĒDIENU RECEPTES, KĀ ARĪ TESTI.

IZDEVNIECĪBA TAPALS

Formāts 60x84/16. Avīžu papīru. Ofseta iespiedums. SIA «Tapals». Rcģ. apl. Nr. 2-0115. Iespiesta a/s «Preses nams». Vāki iespiesti r/a «Latvijas karte». Iesieta RPT 1. cehā.

Content

Volless Edgars Kreica Kalps

Kreica Kalps

1. nodaļa Kārts

2. nodaļa Vizītkartes

3. nodaļa Vizīte

4. nodaļa Ēsma

5. nodaļa Pārsteigums Boundrijam

6. nodaļa Tīkli un zivis

7. nodaļa Noraidītā demisija

8. nodaļa Boundrija divas neveiksmes

9. nodaļa Meisija vai Solomons?

10. nodaļa filipoliss

11. nodaļa Brīdinājums

12. nodaļa Nolaupīšana

13. nodaļa Apašs

14. nodaļa Solomona Vaita aiziešana

15. nodaļa Kas slēpjas aiz melnās maskas?

16. nodaļa meisijas vaitas atgriešanās

17. nodaļa lēdijas krotinas mantojums

18. nodaļa labdaris, kas šantažē

19. nodaļa strefords kings

20. nodaļa cilvēku tirgotāja apcietināšana

21. nodaļa Balss

22. nodaļa pulkvedis gatavojas bēgt

23. nodaļa "glābjas, kas var!"

24. nodaļa naudas dalīšana

25. nodaļa lolija mārča

26. nodaļa noķerts nozieguma vietā

27. nodaļa dena boundrija pārvērtība

28. nodaļa kreica kalps

No stāstu krājuma "Džentlmenis afērists"

Iepazīšanās māksla

Dāma pelēk ā

SATURS

TAPALS jau IZDEVUSI ŠĀDUS E. VOLLESA DARBUS: